Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Att en sådan förändring i skatten skulle kunna verka den revolution i rörelsen, som talaren nämnt, är för mig obegripligt; mea jag torde deremot få fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet deruppå, alt oaktadt Bevilln.Ulsk. vid sisth riksdag, vid bestämmande af den intrad, som af bränvinsbränningen skulle vara för statsverket att påräkna, upptog 100,000 r:dr mindre, än den summa, hvartill beräkningen gaf anleda., sä bar dock förhållandet varit, alt genom de smärre bränneriernas förminskning i större man än Utsk. förmodat, skatten blifvit, ytterligare minskad med 100,000 ä 150,000 r:dr, och alt således det sisla årets bevillning in totum et tantum endast lemnat ett öfverskott af 70,000 r:dr. Om det af mig väckta förslag skulle bifallas, så tror jag, att denna förminskning i bränvinsbränningsintraden åtminstone till någon del skulle upphäfvas, dä deri deremot i annat fall otvifvelaktig! kommer att fortgå. Hr Gripenstedt: Jag är för min del af alldeles samma mening sorn Frill. Raab, i afseende på frågan om någon förändring i skattetariffen. Den siste värde talaren må väl säga, att det blott gäller ^ sk. per kanna, men om han behagar jemföra de båda tarifferna, så linner han alt för vissa brännerier skulle skillnaden uppgå till mera än 1,000 r:dr, och dä är det påtagligt, att allt sträfvande går ut på alt genom någon förändring undvika denna betydliga tillökning i skatten Det är sålunda just deruti rolen ligger lill allt det bortkastade arbete, de omkoslnadcr oell det bråk, sorn medföljer hvarje ny bräuvinsbränningsförordning, och jag återkommer än en gång lill mitt förra påstående, att om hvar oell en vill göra en förändring i enlighet med sin åsigt, sä är det slut med principen att en gång låta det gamla gälla. Gr.
Ätt mången jordbrukare, sorn na mindre afser förlusten på sjelfva bränningen, genom åtgång af säd, potäter och bränsle till högre värde, än den deraf uppkomne produet af bränvin, och sorn icke tänker uppå att betala sin skatt mer än en gång om året, sedan krän vinet är fÖrtärdt* då sådant till något betydligare belopp skedde på förhand* skulle ■>4 Bevilln.- och Oecon.-XJlsk. Betänkande A.-o 3. no"a besinna sig, och beräkna sin förlust på denna rörelse, hvarigenom den kornme alt inskränkas och slutligen öfvergå till en inskränkt näringsgren i naturlig väg. 2:0 Alt Statsintraderna ifrån denna titel derigenom komme alt betydligen ökas, hvilket åter lemnade medel öfriga lill alt på samma gång hilda en stark kustbevakning emot oloflig införsel af så väl bränvin, sorn andra varor, och göra början till ett seglande Sjöförsvar och årliga öfningar för vår flotta. Vid i5:de punkten. Jag anser icke bränvinsbrännings-rältigheten böra kunna öfverlålas på annan person. Detta är principvidrigt i den rigtning Utskotten framgått, och måste nödvändigt leda till missbruk.” 6:0 af Herr Stedt. ”Emot de sammansatte Ilöglofl. Bcv’"*'ingsoch Oeconomie-Utskottens Betänkande, angående förslag till ny bräuvinsbrännings-förordning, får jag, i anseende till min tillärnade afresa härifrån på någon tid, som sätter mig utur tillfälle att inom Ståndet yttra mina åsigter, härmed vördsamt anföra min reservation, hvilken jag ödmjukast anhåller, må få till Riks-Stånden medfölja Betänkandet i ämnet.” ”Det lärer icke vara Rikets Höglofl.
Samma skäl har förmodligen ledt Utsk., då det nu gjort en ytterligare inskränkning i afs:de på arfsrätten för oäkta barn nemi. inskränkt sig till de fall att derest moder ej elterlemnar oäkta barn eller bröst-arfvingar, må oäkta barn, utom det som är afiadt i hordom eller i skyldskapseller svågerskapsled taga arf efter moder. Jag kan icke annat än gilla denna inskränkning på den punkt frågan nu står, ehuru jag icke i Lagberedningen föreslagit någon sådan, men jag tror att det står bättre i harmoni med hvad som är tillstyrkt i afs:de på testaments-friheten, och att man har snarare hopp om framgång åt ett förslag upstäldt på sätt LagUtsk. föreslagit än om det gått så långt som Lagberedningen önskat. Jag vill icke uppehålla mig vid sjelfva redaktionen. Det hade måhända varit bättre att deruti mera följa Lagberedningen. Men det är icke så vigtigt och således vill jag ej hålla på den saken; ty om detta förslag af R. St:r och Konung bifalles och man sedan vill göra någon ändring så är det tids nog vid nästa Rikdag. Detta i afs:de på den förmodade inkonseqvensen i inskränkningen af arfsrätt efter moder. Beträffande arfsrätten efter fader som man äfven ansett böra blifva en följd af antagandet af detta förslag, får jag förklara att en sådan arfsrätt hvarken kan eller bör firmas. Modern är viss i de flesta fall, fadern deremot som utom äktenskapet aflat barn, mäste alltid, enl. min tanke, vara mer eller mindre oviss. Jag tror nemi att om en qvinna låtit sig lägras af en man och utom äktenskapet födt barn, är presumtionen mot henne, så till vida, att hon äfven kan misstänkas hafva låtit lägra sig af någon annan än den supponerade fadern, och under sådana omständigheter måste jag anse att lagstiftaren icke vore rättfärdigad om han, på grund af någon mer eller mindre tiilkonstlad bevisning inympade ett sådant barn, mai faderns vilja, på familjen.
Han var därför i sällsynt grad lämpad till ledare för sin ende son och hade därjämte den lynnets mildhet, som hindrade alla slitningar mellan den äldre och den yngre Robert Browning, när sonen senare inom litteratur och konst började dyrka andra gudar än fadern. Denne tröttnade aldrig på barnets sällskap. Det var vid Anakreons sånger den lille gossen på faderns armar nynnades till sömn; det var på faderns knä han upplefde det trojanska kriget. Från modern, hvars sällsynt känslodjupa, stilla och ömhetsfyllda natur sonen ägnade en tillbedjande kärlek, ägde han sin religiösa och musikaliska anläggning. Vid hennes artistiska pianospel grät han af hänryckning under sina spädaste år. Redan vid fem år diktade han ett poem i ossiansk stil, som gömdes i ett länstolsöfverdrag; vid åtta öfversatte han Horatii lättare oden, och mätte med handen ut homeriska versmått längs salsbordet; vid tio skref han – under ingifvelse af en olycklig kärlek (!) – Byronsk världsföraktarpoesi. Men framförallt var det den homeriska tonen, som rådde i den diktsamling, han redan vid tolf lämnade sin mor, som förelade den en ansedd granskares bedömande och sålunda erhöll bekräftelse på sin egen tro om sonens poetiska begåfning. I detta hem, prägladt af en fin och mångsidig kultur, omgifven af en ömhet, hvilken aldrig nekade honom en önskan, möjlig att uppfylla, eller en frihet, rimlig att gifva, växte gossen upp under de gynnsammaste villkor för sin individuella utveckling. Fadern bevarade honom alldeles oberörd af det vanliga skoloch universitetslifvet. Den enda tid han undervisades utom hemmet var mellan 10 och 14 år, då han i en helt liten privat skola i närheten erhöll en ypperlig undervisning, hvilken han väl tillgodogjorde sig. Af kamratlifvet förblef han oberörd, försjunken som han var i sin egen värld. I hemmet delade han sin tid mellan studier – under faderns och privatlärares ledning – samt musik, vetenskapliga rön, trädgårdsskötsel, ridt och andra kroppsöfningar, gynnade af att familjen ständigt bodde i någon landtlig utkant af London.
P3 samma gang man blyges öfver deras litteritra framtr3dande, ville inan s9ledes gI5djns öfver deras satt att praktiskt verka och handln för sin nppgifi; och likväl d g a r man icke fullt glitdjas. I) et Tr tydligt, att hrad som bygges upp med den ena handen, rifves ned med den andra. Man vet t. ex., att Red: n af Framåt bland annat lofvat göra tidskrifiens innrhbll njutban äfven for arbetsklasscns q h n o r. Man han s3ledes befarn, att rid dc liisesamqv5m, som föreningen, enligt en mycket god plan, anordnat för helt unga arbeterskor, stycken d d a n a som wl ' yrrhussegrar~ kunna Iiisas högt för det lilla auditoriet, man iiniide t5nka sig att de fattiga sömmerskor, soni bespisas med I~illig middag tillika i 3 till lik Ainalie Skrains smutsiga fantasier eller d e danska socialisternas skildring af &amp; ii iniponerande stilllning.~ qriiinorna intaga i d e m - processioner (! ), jemte nppinaning till Sveriges qrinnor att nnderstödja sina &amp; iiska systrar, d9 dessa risa sin sjelfst3ndighet inedelst strejker och fackföreningar! Man vagar derför icke obetingadt gladjas ens At det goda föreningen velat och \ .erkligen utfört, utnn man fr9gar sig ined bäfvan: h n d uilf Gdftborgs pin~rofarcninz? och h a r t $lyr / len &amp; II?! Föreningen bar sitt 9rsmöte i dessa dagar. Skall hon ej der stXlla till sig sjelf den frigan och söka gifva ett klart svar pa densamma? S9 som nn, kan det ju ej fortg9. l ' idskrifien skulle störta föreningen.
Bjuhr, hvilka för sin del Sfven tillstyrk-^ te antagandet af första Alternativet uti Utskottens förra Betänkande. 3:0 Herr Borgmästaren Montan, hvilken, såsom grund för den tanka Herr Borgmästaren fortfor att hysa, det Lån, af Allmänna medel icke borde Trollhätte Canal-Bolag beviljas, åberopade hvad som af Herr Borgmästaren vid återremissen af Utskottens förra Betänkande inom Väilofl. Borgare-Ståndet blifvit yttradt; nemligen att Trollhätte Canal är en inrättning, som burit sig ganska väl; Att Aetierne deri äro spridöe på flere händer, hvilka till en del hafva egen styrka och förmåga; Att vid ett sådant förhållande det för Bolaget bör vara lätt att tillskjuta erforderliga Procent, hälst som Actierne a'ga beläningssätt uti Disconten, som kommer att förstärkas med en ansenlig Fond; och ändteligen att Stalén ej bör göra till en vana att bistå hvarje sökande. 3:oHerr Capitainen von Hohenhausen, hvilken anförde: Mot Lånets beviljande har jag ingenting att anföra, då flere talande skäl finna» derföre, njen ^afseende på Räntan S ta ts-U t sko 11 e t s Betänkan den. aai finner jag inga bevekande skäl grundade på olyckor eller tvångmål, som kunde föranleda medgifvande af en lägre ränta, än dem af Banken hittills beviljats. Det skäl man anfört härföre, nemligen att Staten icke upplånar penningarne för högre ränta, kan jag icke gilla, ty denna Statens upplåning synes mig klarligen vara en irrmening, då mot inhändigande af dessa så kallade Lån utgifves As sig nation er på ett Rikets pennige verk, att dem vid anfordran med Banco-Sedlar invexla. Uti detta yttrande förklarade Riksdagsmannen Carl Bergman sig instämma. Ut Supra Ex. Protocollo. J. M. SPENS. aaa Stats-Utskottets Betänkanden. Ankom den 23 Oct. 1823.
Anmärkom dessutom, att detta sätt ej går långsammare, än att år 1800 framlidne Landshöfdingen Gyllenadler, vid alla Taxeringar han i Södermanland förrättade , följde ungefärligen en lika method för att utröna hemmanens afkastning och deruppå beroende värde. Dä den behållna inkomsten beräknades till Capital igenom 5 pro-. 3 35 Den 29 A7arr, slutligen sl tydliga föreskrifter meddelades, för att visa huad sorn förstås med behållen inkomst, cent, sa syntes genast hvarje Egendoms san» na värde, och intet Taxerings-District upp» tog öfver en veckas tid , men de flesta vi» tia derunder. I brist af charte-beskrifningar, eller tillräckliga speciela underrättelser, nyttjades den genvägen, att sedan vissa bade bättre och sämre hemmans afkastningar blif» vit bestämde, sa jemfördes de öfriga derjned, då man erhöll en så säker kunskap i detta ämne, sorn i en dylik belägenhet kart vinnas. Enär en gifven grundsats på detta sätt först blifvit antagen vid granskningen af hemmanens revenuer och deraf följande vården, och alla missbruk vid Författningen* tillämpning genom controllör i de hufvudsak* ligaste fallen förekommits, dela alla jordägare ett lika öde, och Taxeringsmännen ärq nödsakade att utan afseende på personer blott följa Lagstiftarens och rättvisans föreskrifter. Sedan en dylik undersökning en gång blifvit gjord, kan den tjena till grund vid flera påföljande Taxeringar, så att man då blott behöfver höja eller sänka vissa procent af inkomsten relatift till olika markegångs priser, Mödan är således för framtiden äfven besparad, hvilket icke en gång förtjente att nämnas, om icke de redan anmärkte fördelarne erhöllos. Ty mig synes, att i frågan om rättvisans skipande med’ Den 29 Mars. *3* att åtmindstone ganska få misstag skulle äga rum.
Detta är ett skäl, som ofta åberopas, men som sällan, i och för sig, vinner Ståndets afseende, ty det gäller väl mycket för den som af andra skäl är förändringen obenägen, men föga för den som derför intresserar sig. Vidare har en talare åberopat sin erfarenhet om de olägenheter för fattigvården, som genom jordafsöndringen uppstå, men emot denna erfarenhet har en annan talare satt en arman erfarenhet, och för min del får jag blott hem ställa, om det ej är en stor fördel för kommunen, då fråga om fattigvård uppstår, alt den behöfvande åtminstone har eget tak öfver hufvudet? Visst är att många andra klasser af arbetare äro för fattigvården vida farligare än de s. k. backstugusittarne, och att egandet af en bebyggd jordlapp förutsätter ett kapital, Den 30 Mere. 403 sorn andra arbetare ofta sakna, samt sporrar till arbetsamhet och omtanka. Hr Nordenfelt, Enar Wilh.: Då min motion icke sträcker sig längre än till att begära frihet inom mils afstånd från stad, så kunde det synas, som jag icke hade att göra med den nu pågående diskussionen. Jag stannade dock dervid endast af det skäl att jag, som väckte den första motionen i detta ämne, icke vågade sträcka mina förhoppningar längre, väl vetande att en förändring så nyligen blifvit i den ifrågav:de författningen vidtagen; men då nu andra motionärer gått längre, och de äfven vunnit understöd, så kan jag icke underlåta att uttala mig för samma åsigter. Jag saknar också icke erfarenhet i detta afseende. Inom Blekinge län finnes en ganska vidsträckt trakt, hvars innevånare nästan uteslutande lefva ål fiske. Dessa personer behöfva icke något vidsträckt område, utan betinga sig ofta genom enskildt kontrakt en tillräcklig plats för att bygga sin stuga och hänga upp sina nät. Men sådana kontrakter uppgöras blott på kontrahentens lifstid. Hans första omsorg är då att skaffa sig en hamn för sin båt, och han lägger ut ett par stenarmar, mellan hvilka denna vinner skydd mot hafvets vågor och mot stormens raseri. Nu tyckes väl, att när han dör, hans arfvinge finge tillgodonjuta det arbete, han nedlagt på platsen; men så är icke förhållandet.
De hafva funnit „bevis“ och detta af den äkta ortodoxa arten. Vi meddela dem här. Gud förkunnar sig för Moses såsom Abrahams Gud, Isaks Gud och Jakobs Gud (Exod. 3, 6). Förklaringen af detta uttryck skulle icke ligga derutinnan, att israeliterna endast räknade trenne patriarker under sitt fria nomadlif i Palestina, och att flera eller färre således icke voro att anföra, när det skulle läggas det förtryckta folket på hjertat, att Jahveh genom alla slägtled varit deras fria fäders Gud; denna förklaring vore allt för rimlig, för att rätt behaga ortodoxerna, och blir alldeles förkastlig, om man kan få en annan, som stöder en hotad kyrkolära. Jahveh har med dessa ord, „Abrahams Gud, Isaks Gud och Jakobs Gud“ velat antyda, att nicænska mötet och „S:t Athanasii symbolum“ hafva rätt, då de förklara honom vara tre personer, hvar och en af dem absolut Gud, men tillsammans blott en Gud. Samma antydan på treenigheten bör den rättrogne finna i det trefaldiga „helig, helig, helig, härskarornas herre“, som seraferna uppstämma kring Jahvehs tron (Hes. 6, 3). Kyrkofadern Lactantius, som förklarade Gud vara icke treenig, utan tvåenig, skulle visserligen funnit ett lika starkt och lika beskaffadt intyg för denna tvåenighet i det faktum, att det mångenstädes hos profeterna (t. ex. Es. 49, 22; 50, 5) heter: „detta säger Herren, Herren“, medan man ingenstädes finner ordet „Herren“ tre gånger upprepadt; och förnuftsmenniskorna skulle visserligen säga, att man med en sådan bibelutläggning kan bevisa hvad helst man sjelf behagar; men ortodoxerna trösta sig dock dermed, att de, som så tala, de hafva endast „det naturliga sinnet“, som förnimmer intet af de gudomliga sanningarne. Sjelfva tillägga de sig „det andliga sinnet“ eller, med ett blygsammare uttryck, „det fromma barnasinnet“, ord, hvarmed de tro sig kunna adla sin tanklöshet och vidskeplighet. Än flera „bevis“ återstå att omtala och uppskatta.
Emot nyssnämnde af Ridderskapet och Adela samt Högvördige Preste-Standet återremitterade, men af Välloflige Borgare-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet bifallna Betänkande, har hos Ridderskapet och Adeln serskildt blifvit erjnradt, att Utskotten bordt närmare behjerta Friherre Palmstjerna! förslag, att priset för Räntespannmålen skulle bestämmas till en femtedel af de sistförfiutna fern årens sammanlagda inarkegångspris, hvilket förslag, om det antoges, skulle bereda en öfvergång från det felaktiga beskattningssvstem, hvarigenom Räntegifvare under missväxtår blifva hårdare betungade, än under de goda åren, och deremot .Löntagare under goda år icke hafva hvad de behöfva; hvadan ock de af Utskotten för deras afstyrkande andragne skäl ansetts vara otillräcklige, och tillkännagifva, att Utskotten icke gjort sig reda för förslaget. Vidare hafva de af Utskotten föreslagna förändringar i föreskrifterne rörande räntors utgörande, så väl inom Ridderskapet och Adelli ^ StaisBev.- samt Oec.-U(sJt. Uti. N:o 128, sorn Preste-Ståndet, blifvit klandrade, hufvudsakligen på de skäl: att
Rikets Ständer uttrycka blott derigenom den önskan, att, i de händelser, der Kongl. Maj:t ej finner åtgärden för det närvarande verkställbar och nyttig, Kongl. Maj:t ej framdeles må fästa det afseende vid dylika ansökningar (^sedan Kongl. Majit redan vidtagit åtgärder till skogarnes reglering), som deråt nu af Kongl. Majit kunde lemnäs. Utskotten, som, i anledning af den utaf Herr Biskopen Doctor Wijkman och Herr Professoren Geijer gjorda framställning, såsom liggande utom det egentliga ämnet för Herr Gripenstedts och Friherre 3o Lagsamt Allni. Besv. o. Oec. Utsk. Uti. N.o 4<). Sprengtportens Motioner, ej anse si" förbundne att yttra något omdöme öfver de af Rikets Ständer vid sisla Riksdag, i afseende på hushållningen med allmänningarne beslutne åtgärder, böra dock yttra den öfvertygelse!), att de anse det vara af högsta vigt, att, der en delning befinnes nyttig, den må skyndsamt för sig gå, och att, der åter motsattsen skulle inträffa, inga hinder må ligga i vägen för vidtagande af de kraftigaste och skyndsammaste anstalter till dessa skogars ändamålsenliga vård, på ett sätt, som öfverensslämmer med Statens och interessenternes egen fördel. Och få Utskotten så mycket hellre förblifva vid sin förut härutinnan yttrade mening, som det faller af sigsjelft, att aliade sammanträden, äfvensom förfrågningar från LandshöfdingeEmbetena, som i detta afseende redan egt rum, varit utan allt ändamål, så länge det ej varit bestämdt, hvilka äro rätte delegare i Allmänningarne: Utskotten få sålunda tillstyrka, att de gjorda anmärkningarna må förfalla. Stockholm den 28 Julii 1829. STOCKHOLM, P. A. Norstedt & Ankom till Exped. Utskottet d. 7 Äng. 1829. Utlåtande, i anledning af väckt fråga örn skyldighet för Landtboer, Arrendatorer, Torpare, Inhysesoch Tjenstehjon, att till Hemmansegare eller Husbonde betala sin skuld innan de från orten få afflytta. Uti ett till det Hederv.
Man har tadlat theorierne om handelsfrihe-i ten, framställde af fordna och denna tidens djupa tänkare, och ansett dem vara tomma phraser otjenliga af tillämpning, förglömmande att theorien år resultatet af erfarenheten och betragtelsen, samt att sjelfva åsigten af prohitivsystemefs nytta, äfven år en theori. Men om man icke vill förstå eller erkänna dessa systemers klarhet, kan man vål jäfva erfarenhetens och historiens vittnesbörd? Prohitivsystemet har i våra dagar skiljdt Norra America ifrån England, SÖ-? dra America ifrån Spanien, Brasilien ifrån Portugal, tåndt tvedrågts och mordfaklnn i Irland; och skiljer nu Grekland från sina förtryckare. Jag vet att andra orsaker ån handelsförtryck verkat på dessa cathastropher; men prohibitivsystemet, kan, då det i allmänhet försvaras, icke ensamt betraktas i sitt inskränktare förhållande till handeln. Erkåndt i ett fall, finns ingen begränsning för dess välde, och probitiva TullLagar, Productplacater och Skråinråttningar kunna urarta till medborgerligt förtryck, till qväfvande af ali högre samfundsanda. England och Norra America hafva blifvit tagne till exempel bland Länder, hvilka af dessa lagar befinna sig vål; men detta exempel år orätt anfördt och förhållandet måste vara afen motsatt beskaffenhet, emedan hvad England be. träffar, modificationer redan sistledne år gjordes 1 §2 'Ben 14 Jugutliif, m. vid NavigationsAkten, hvarigenom grunden lill det system Iades, sorn nu i år blifvit af Parlamentet utveckladt, oell hvilket under erkännande af reciprocitet i den utrikes handeln och sjöfarten, vunnit en fullkomlig seger öfver förbudsiagarne. Och hvad angår Norra America, torde löljande förtjena anmärkas: Under Congressens sammanvaro i början af innevarande är, förkastades med stor pluralitet en Bill, sorn till befrämjande af inhemska Manufacturerne hade för ändamål, att med ökade procent höja importtaxan.
Decharge för Banko-diskonl-verkets samt Låne-kontorens i Götheborg, Malmö och Wisby Döfver°D?-narä^ens^aPer oc6 förvaltning för nästlidet år äro granskade af särskildt dertill förordBkont-verken. nade Revisorer, som meddelat vederbörande Direktioner decharge, hvilken, beträffande låne-kontoren, blifvit, enligt den för Revisorerne gällande instruktion, af Fullmäktige godkänd; och varda de afgifna Revisions-berättelserna härjemte till Högloll. Utskottet öfverlemnade. § 17. kaasans^för Angående metalliska kassans förändringar är redogörelse lenmad i Revisoändringar. rernes berättelse § 16 till och med den 17 November 1855. Från nämnde dag har förhållandet varit följande: Guld: TJtgifne Dukater. Inkomne Dukater. Minskning. Berättelse lill II. St:s Banko-Utskott. Silfver: 13 Bankens metalliska kassa i myntadt och Utgifvet omyntadt har effcktift Silfvermynt. Dä den summa, hvarmed kassan är vorden ökad 468,172 13 3 från minskningen afdrages, och till detta belopp af . 3,689,731 18 5 lägges guldtillgångens minskning . 3,527 24 visar sig en minskning, på det hela af . 3,693,258 42 3 Kassan utgjorde den 17 Nov. nästlidet år 12,531,725: 3. 2. men nppgick, efter afdrag af minskningen 3,693,258: 42. Det högsta belopp, hvartill nämnde kassa uppgått, är silfver R:dr 12,999,021: 40 sk. 5 rst., motsvarande i R:dr Ranko 34,664,050: 11 sk. 9 rst., hvilket den samma utgjorde i slutet af 1855 och de första två veckorna af 1856. § 18.
Toppj kandioch kaksocker♦ Wäfnader: helsiden-: alla släta sidentyger, såsom taft, satin, levantin, eller af hvilken amian benämning som helst, enfärgade, skiftande, rutiga eller randiga, hvaruti någon inväfd blomma eller figur icke befinnes. shawlar, shawletter och andra dukar, utom af gaze eller annan gles väfnad, eller af bourre de soie, samt genom tryckning eller pressning fasonerade. halfsiden-: shawlar, shawletter och andra dukar under 10 riksdaler värde stycket. bomulls-: genom väfnadssättet släta, i 1845 års taxa ej specificerade, både hvita och färgade, äfvensom tryckta eller pressade, då de i finhet ej hålla öfver 80 trådar på tummen i ränningen. släta shawlar, shawletter och andra dukar, af färgadt garn, större och mindre, samt tryckta, under 7 qvarters fyrkant, fransarna oberäknade. 0'Ue ; boj, flanell af kamullsränning och kardullsinslag, färgad eller af större bredd än 61 qvarter, kläde, dråp, halfkläde, vadmal, ratin, och korderoj, samt kasimir af andra färger än hvitt, gult och rtV t, eller af större bredd än 6 qvarter. shawlar, shawletter och andra dukar, under 6 r:dr 32 sk. värde stycket. halfylle-: flanell (af ull med blandning till minst hälften af bomull, lin eller hampa.) Bih. till R, St. Prof. 1S4.J och tSyS, 1 Sami, i ■'l/d, io Haji. 9 62 lVäfnader: halfylle-: shawlar, shawletter och andra dukar (af ull och Bomull) under 6 r:dr 32 sk. värde stycket. linne-: lärft, hvaraf en qvadrataln väger till och med 3 lod. STOCKHOLM, Ecksteinska Boktryckeriet, 1848.