Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sig föranlåten alt fästa Rikets Ständers uppmärksamhet å detta förhållande, äfvensom å angelägenheten deraf,att,såsom en följd afRiketsStänders nu framställda underd. önskan om Kronoskjuts-legans förhöjande, ett sådant beslut tillika vidtages , hvarigenom beredes en möjlighet alt berörde framställning antaga, utan äfventyr af de olägenheter, hvilka skulle åtfölja den på samma gång förutsedda bristen i anslaget för Durchmarchekostnaderna. Kongl. Majit,* som för ifrågavarande ändamål dock icke anser Sig böra af Ri - 6 Kongl. Majas Nådiga Skrifv. N:o 85. kets Ständer nu äska ett, till bestämdt belopp förhöjdt anslag, helst frågan om Kronoskjuts-legans förhöjande icke är eller sannolikt kan, under Rikets Ständers sammanvaro, blifva slutligen afgjord, vill fördenskull vid denna Riksdag inskränka Sig dertill, att föreslå, det Rikets Ständer, förden händelse, att deras underdåniga framställning om Kronoskjuts-legans förhöjande varder af Kongl. Maj;t, vid framdeles skeende pröfning, antagen, ville medgifva Kongl. Majit rättighet att af Riksgälds-Contoiret äska medel till betäckande af den brist i anslaget för Durchmarche-kostnadernas bestridande, som, i följd af en sådan förhöjning, något år kan komma att uppstå, emot det att den behållning, som å samma anslag möjligtvis kunde ett annat år ega rum, blefve för ifrågavarande behof reserverad. Kongl. Majit förblifver Rikets Ständer med all Kongl. Nåd och Ynnest städse välbevågen. Datum ut supra. CARL JOHAN. J. Nordenfalk. Bil. till K. M Nådiga Skrifv, N.-o 85. Utdrag af Protocollet öfver Krigs-Arenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i Stats-Rädet å Stockholms Slott, den 5 December 182g. Närvarande: Stats-Ministern för Utrikes Ärendena H. E. Hr Grefve af Wetterstedt. Stats-Råden: H. E. Hr Grefve Mörner.
Dock: huru länge dessa konstrika Eidsvolds-underhandlingar än varade, huru heta striderna voro och huru olika tankarne, jemkade de sig dock till enhet så till vida, att Kieler-traktaten ej skulle anses vara bindande för Norge och att prins Kristian Fredrik såsom regent skulle träda i spetsen för landets angelägenheter. Att förklara detta steg, som var rakt stridande mot de order han erhållit att öfverlemna riket åt dess nye herrskare, skref han följande bref till danske konungen: ”Ers maj:t, högt älskade käre herr kusin! Förenad med er genom slägtskapens, vänskapens och tacksamhetens band, skulle det vara mig en lika så smärtsam tanke som kränkande förebråelse, om jag genom den i dag utfärdade kungörelse af det norska folkets vilja och genom mitt förhållande som dess regent skulle hafva gjort mig skyldig till en inför Guds domstol orättmätig och oförsvarlig handling. Ni har nödtvungen frånsagt er eder rätt till Norges tron till fördel för Sverges konung. Ni har befallt mig föranstalta om fästningarnes och landets öfverlemnande till de svenska trupperna och dernäst att lemna min post och återvända till Danmark. Att lyda er var min pligt, så länge jag förmådde det och ej högre pligter bjödo mig att handla annorlunda. Ni har löst det norska folket från dess trohetsed till er. Det är alltså öfverlåtet till sig sjelft och således alldeles icke förbundet att mot sin vilja böja sig under det ok, som den svenska regeringen vill pålägga detsamma ... Jag har noga pröfvat nationens anda och sinnelag. Den allmänna stämningen är: hellre dö och uppoffra allt, än blifva svensk. Norsk vill hvar man vara, och fäderneslandets försvar är allas fordran ... Ni har satt mig i spetsen för detta trogna folk, och det har varit min sträfvan att vidmakthålla denna stämning, som ensamt kan försäkra Norges oafhängighet. Skulle jag nu dämpa denna höga känsla, öfvergifva det folk, som jag är kallad till att försvara, öfverlemna det till den inre jäsning och förstörelse, som striden för frihet och fädernesland utan föreningspunkt nödvändigt måste framkalla? I sanning, ifall något kan nämnas att svika sin högsta pligt, så hade det varit att handla sålunda.
Så laga att du har en trogen vän! Snart förgå dina ungdomsdagar, Aldrig komma de:,: Och aldrig komma de sen mer igen.” (Arv. III. Men så snart ett episkt element, om än aldrig så litet, blandar sig med det lyriska, närmar sig visan genast dramat, och ett fält för mimiken öppnar sig. Så i visan ”Jägaren med hurtigt mod.” Jägaren går ut att jaga vilda djur, men egentliga målet är en vacker flicka; henne tager han, och henne svär han trohet in i bleka döden. Då i denna visa sjunges, att jägaren tager flickan, så utföres detta, och då det der på ett ställe heter: ”Kärleken är som klotet rund,” stannar ringen, och de dansande stampa i golfvet efter takten och vefva med händerna för att föreställa ett klots rullande samt svänga derefter omkring, stående på ena foten (Arv. III. Den enklaste formen för mimisk dans är den, då ett frieri och en förening uttryckes genom uppbjudning och dans. Rikare tillfällen till mimik erbjudas, då friaren har hinder att öfvervinna, vare sig han har att kämpa mot jungfruns betänkligheter, hvilket gör en längre dialog nödig, eller ock skiljsmessa eller annan tillfällighet fördröjer parets slutliga förening; det senare är mera dramatiskt. Båda fallen inträffa i en af de mest bekanta dansvisor, utbredd öfver nästan hela Sverige och Finland samt på flera sätt varierad. Hos Arvidsson börjar den: ”Ungersven växer både smaler och lång,” men i Skåne har den denna början: ”Jungfrun går i dansen med röda gullband.” Den långe och smale ungersven, så stolt i sin gång, träffar en jungfru, och beder henne med sig trå dansen. Hon ursakar sig, ty så många akta uppå henne, både fader, moder, syster och bror, men mest dock hennes unge fästeman. Denne sednare tycker ungersvennen ej värd att bekymra sig om; ”månn’ ingen månde vara så goder som han?” frågar han. Slutligen fäster han jungfrun och binder om hennes arm det röda gullband.
Komministrarne voro, såsom benämningen innebär, i början pastorernes medhjelpare. De uppkommo redan på en tid, då församlingarnes medlemmar i allmänhet satte så högt värde på presterligt biträde, att de gerna uppoffrade något för att hafva bättre tillgång dertill. Komministerslönerna anslogos derföre att utgå dels af pastorerna, dels af församlingarne och bestämdes efter den tidens fordringar, enligt den bekanta regeln: »lagom skola kapellanerna hafva». Men hvad som på 1600-talet verkligen var lagom har i våra dagar blifvit alldeles för litet. Under tiden har de flesta församlingarnes folknummer betydligt till vext, mångenstädes vida mer än fördubblad, så att i sådana församlingar två prester nu hafva fullt ut lika mycken sysselsättning som en på förutnämnda tid. Men ännu fortlefver, tillika med benämningen komminister, minnet af deras ursprung att vara pastorernas medhjelpare och derföre vill man att de af pastorerna skola aflönas. Så länge andra prester, biskopar och pastorer finnas, som hafva öfverflödigt stor lön, vill man ej understödja någon, om än aldrig så uselt aflönad komminister. Dervid förbiser man blott ett par väsendtliga omständigheter, nemligen l:o den betydelse en fullmagt inom vårt nuvarande stats - skick eger. Den, som erhållit fullmagt på en tjenst med åtföljande lön, kan ej afhändas någotdera utan laga ransakning och dom, eller tillförbindas att afstå en del af lönen. Det är icke prestprivilegier, som så stadga, utan en rätt, som af grundlag (R. F. 57) tillerkännes alla embetsoch tjenstemän. Utan kränkning af detta stadgande - Stat s~Ut skot tets Utlåtande N:o 139. (Fortsättning.) 65 gande kan man således icke en gång ålägga den rikast doterade biskop att afstå större eller mindre del af sin lön åt komministrarne, såsom man icke heller i detta nu föreliggande betänkande hänvisat de svagt lönade lappmarkspresterna att få den lönefyllnad de behöfva, af t. ex. biskopen i Lund.
Jag hemställer lill en livar af eder, mine Hrr, som baft kännedom af affärer, om icke erfarenheten visat, att de personer, som hastigast blifvit rika, förnämligast blifvit det. derigenom, att de varit i tillfälle att dominera capitaler, och derigenom ökat sin förmögenhet medelst inköp af egendomar, som under svära conjuncturer mäst säljas lill underpris, eller derigenom att de varit i ständ att förlägga fabriker och näringar mot längre tids credit, för hvilken de gjort sig betalte med ett öfverdrifvet pris pä de rudimaterier, som de lemnat till fabrikerne. De fleste af Ståndets ledamöter torde hafva sig bekant, att då fattigare fabrikanter nödgas tillhandla sig sina rudimaterier pä 12 ä 15 månaders credit, så mäste de stundom betala dem med 25, någon gäng till och ined 30 proc. högre pris, än om dc kunde betala dem contant. Om nu, genom räntans frigifvaude, capitaler blefvo mera tillgängliga, sä hemställer jag, huruvida icke fabrikanten skulle finna sin fördel och uträkning vid att betala ända till 12 procent årligen, för att kunna inköpa sina förlager contant, i stället att erlägga en dubbel ränta uti det förhöjda priset pä varan. Häruti är ännu ej beräknad en annan fördel, nemi. att näringstidkaren då kunde välja sina råämnen, der han funné dem både för hästa pris och af hästa qvalitet, i stället att han nu någon gång nästan mäste låta hinda sig såsom slaf under en viss förläggare, och till honom lemna den hufvudsakliga vinsten af sin produclion. Hr von Hohenhausen har ansett, att det exempel jag tagit af blancocrediterne vore alldeles olämpligt, (om jag icke misstagit mig på hans ord), och att sådane ägt runi hos oss sedan uråldriga tider. Han anser, att dea åtgärd jag föreslagit icke skulle bidraga att inskränka dessa blancocrediter. Ulan tvifvel finnas mänga bland det H. Ståndets ledamöter, som veta hvad dessa blancocrediter kosta. De kosta först och främst 5 proc. till det utländska handelshus, hos hvilket de tagas.
Enär, enligt min uppfattning, Chefens för statistiska kommissionens centralbyrå befattning torde i vigt och ansvarsfullhet kunna jemföras med Exped.-Chefens i civildepartementet och öfrige Exped.-Chefers, tager jag mig friheten hemställa att B,. o. Ad., med afslag å hvad TJtsk:t föreslagit, måtte bestämma den förres lön till 5,000 rdr, hvarå jag anhåller om Hr Gr:s o. Landtm:s propos. Hr Printzensköld, Carl: Jag vill icke anställa någon, jemförelse med hvarken den ena eller andra Exped.-Chefens befattning och Chefens för statistiska centralbj^rån, för att derifrån leda mig till ett tillstyrkande af bifall till K. M:ts Propos.; jag utgår från den grundsatsen, sorn jag här tror är riktig, att man bör bestämma aflöningen i förh:de till arbetet och beskaffenheten af det arbete, som den ifrågav:de tjenstemannen har sig ålagdt. I detta afs:de förekommer att han är en af de få Chefer, som äro nödsakade att personligen lägga hand vid de flesta och vigtigaste arbeten inom verket. Man vet äfven att dessa arbeten äro af mycket vidlyftig och svårartad beskaffenhet. Om man, på sätt här är händelsen, skall bringa de olika handlingarne till ett helt, som lemnar ett tillfredsställande resultat, fordras således af honom manga sådana egenskaper, som måhända företrädesvis göra honom berättigad till den aflöning, som är af Ii. M:t föreslagen; och på dessa grunder anhåller jag att, med afslag å Stats-Utsk:ts Bet:de, K. H:ts Propos. måtte bifallas. Efter härmed slutad öfverläggning framställdes först propos. å bifall till TJtskrts hemställan, dervid svarades många nej, blandade med ja, och sedermera propos. om afslag derå samt att Chefens för statistiska tabellkommissionens centralbyrå aflöning skulle bestämmas till 5,000 rdr rmt, då svaren utföllo med många ja tillika med åtskilliga nej; och förklarades ja hafva varit öfvervägande.
S. D. Föredrogs ånyo utdrag af Höglolliga Ridderskapet och Adelns Protokoll den 20 sistlidne December, innefattande dels nämnda Riks-Stånds beslut i anledning af Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande, Ml 1, dels inbjudning till öfriga Riks-Stånden att i samma beslut sig förena. Inbjudningen afslogs och Protokollsutdraget lades till handlingarne. S, D. Föredrogs ånyo utdrag af Höglolliga Ridderskapet och Adelns Protokoll den 7 dennes, innefattande dels bemälda Riks-Stånds beslut i anledning af Prol-Utdrag den 17 Januari 1863. 175 Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande, M 19, dels inbjudning till öfriga Riks-Stånden att i samma beslut sig förena. Borgare-Ståndet, som den 7 innevarande månad till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet återremitterat omförmälda betänkande, beslöt, att förevarande Protokollsutdrag skulle hvila på Ståndets bord, till dess svar på nyssnämnda återremiss ankommit. S. D. Föredrogos ånyo och remitterades till Stats-Utskottet Kongl. Moj:ts den 14 dennes bordlagda nådiga Propositioner: l:o angående i vissa afseenden förändrade föreskrifter i fråga om sättet för utarrendering af Kronans egendomar; 2:o angående begrafningsoch öfriga kostnader med anledning af Hennes Maj:t Enkedrottning Desiderias dödliga frånfälle; 3:o angående en ridskolas inrättande vid Strömsholm; 4:o om beviljande af ett, till följd af förändrad reglering i afseende å vissa Westerås domkyrkas inkomster och utgifter, erforderligt fyllnadsanslag i löningsstaten för högre elementarläroverket i Westerås; och 5:o angående Musikläraren vid Malmö elementarläroverk U. J. Tengvalls uppförande till pension å allmänna Indragningsstaten efter erhållet entledigande. S. I).
Här bar äfven blifvit sagdt, att det högre jordvärdet i angränsande länder, hvarifrån vår spanrnålsimport kommer, skulle göra, alt räntan på detta jordvärde betungade produktionen i dessa länder med kostnader, som här icke finnas, och hvarigenom förhållandet emellan våra produktionskostnader och utlandets jemnades. Jag känner visserligen icke jordvärdet i Oderländerna, derifrån en stor del af den råg och det hvete kommer, som importeras här i landet, men jag har anledning att tro, att detta icke är så särdeles högt i Ryssland och Polen, hvarifrån både på direkt och indirekt väg ganska mycket spanmål importeras till Sverige. En talare, Hr Gr. Cronstedt, har erinrat om det obilliga deri att Sverige skall betala tull till rika länder lör den spanmål, som exporteras, men icke uppbära någon för den som importeras. För att rigtigt fatta denna anmärkning torde det vara nödigt öfvergå till siffrorna, då dock framstår att med beräkning af 2 millioner tunnor spanmåls-export, reducerad till vigt af bafra, denna tull efter 37 öre tunnan uppgår i England, dit det mesta går, till omkring 750,000 rdr, under det att vi efterskänka 200 å 250,000 rdr, som, efter Bevilln.-Utskits tariff, Sverige skulle i tull uppbära lör importerad spanmål. Mig förefaller det som läge häri ett anmärkningsvärd! missförhållande, som allt mer och mer kommer alt utveckla sig, i samma mån, som hafreodlingen kommer atl uttränga odlingen af de ädlare sädesslagen. Jag skulle hafva åtskilligt att tillägga i sjelfva principfrågorna, men då mina åsigter häruti blifvit hufvudsakligen anförda af föregående talare, inskränker jag mig till att yrka bifall till hvad Utskit föreslagit i den nu föredragna punkten. Gr. Liljencrants, Gustaf Fredrik: Lika med den siste värde talaren får jag fästa uppmärksamheten derpå, alt här aldrig varit ifrågasatt, hvarken af Bevilln.-Utsk:t eller af någon talare, att åsätta tull å de sädesslag, hvilka Sverige i betydligare mån exporterar.
Vid Wermlands FältjägareReg:te, en värfvad Corps, hvilken mellan mötestiderna hvarken garnisonerar eller har någon varaktig stad, och hvars tjenstgöring, i följd deraf, inskränker sig till de vanliga mötena, äfvensom vid LifBeväringsReg:tet, som på sätt och vis tillhör Stockholms garnison, är förhållandet med'de för läkarne föreslagna aflöningsbeloppen, jemförde med hvad för officerarne föreslagits, än mera ofördelaktige för de förstnämnde. Vid Fält JägareReg:tet anses nemi. Reg:tsLäkaren böra bibehållas vid sin lön af 900 R:dr, under det att Kaptenerna, nu aflönade med 600 R:dr, oberäknadt passevolansvinsten, hvilken, att döma efter den ersättning för mistadt kompani, som för Reg:tsOfficerarne föreslås, icke synes vara obetydlig, få denna lön fördubblad, och bibehålla sin passevolans. Vid LifBeväringsReg:let anses Reg:tsLäkaren kunna vara belåten med den obetydliga summan af 375 R:dr, ty för honom föreslås ingen löneförhöjning; men för UnderLöjtnanterne, som f. n. med honom äga lika lön, föreslås 225 R:dr r:mts förhöjning. Det är visserligen sannt, att Reg:tsLäkaren vid detta Reg:te icke kan antagas vara serdeles mycket uptagen af tjenstegöromål, men detta är äfven förhållandet med Reg:tets officerare utan undantag.
Der stodo ett par stora kinesiska krukor med växter — dem hade grefvinnans farbror haft med sig, då han var ambassadör i Kina, och denna lilla förvridna, förgylda, förtrollande luktflaska, den var en gåfva af Marie Antoinette sjelf till en af grefvinnans slägtingar, som var minister vid franska hofvet. Slutligen föllo Hedvigs ögon på ett damporträtt från en mera modern tid. Det var en ung brunett dam med håret nedkammadt i gardiner och klädd i ett urringadt, gult snibblif. »Det är ju — det är ju?» frågade Hedvig tvekande. »Jag, ja!» svarade grefvinnan. »Det var en smaklös och komisk drägt man bar då för tiden, och ändå tyckte vi sjelfva, att vi voro mycket fina.» Hon skrattade. Hedvig var nära att säga: »Ni var förtjusande, — förtjusande!» men hon vågade icke. Hon stod blott och såg på de själfulla ögonen och på det friska unga ansigtet med det lyckliga uttrycket och vände sig sedan för att kasta en flyktig blick på grefvinnan. »Ja, nu kan man inte se, att det är mig, det skall föreställa», sade grefvinnan och slog med handen. »Den tiden stod jag vid ingången till lifvet, — nu skall jag snart derifrån Det målades, när jag blef förlofvad med min förste man, som då var minister i Madrid, och jag satt bara och tänkte på, att han om två månader skulle komma hem till bröllopet. — Nu är han död, och Ebbas far är död och tre af mina barn äro döda. — Ja, min lilla vän», hon klappade Hedvig på axeln, »det sker mycket i ett menniskolif, och det är ett underverk att ens kropp och själ kan uthärda det. — Det skulle inte heller gå, om vi bara hade oss sjelfva att lita på, men Gud ske lof det fins en, som kan uträtta allt med oss.» Hon sade det sista tyst, liksom till sig sjelf, och Hedvig tyckte, att hon plötsligt blef så vacker, att hennes ungdomsporträtt på väggen blott var en svag skugga af hvad hon nu var. Hon skulle helst ha velat kasta armarna om halsen på henne och kysst henne, men det vågade hon ju icke alls!
Lilljehöök, Carl Johan, yttranden. II. 172- VIII. 93. Lilljehöök, Erik Gustaf, yttranden. Liljenstolpe, Axel Fredrik, yttranden. II. 222. III. 554. VIII. 473. Lilljesköld, Carl Gustaf, yttranden. II. 389, 390. Lidköping, angående upplåtande af mark å kronoparken Båda ås * Skaraborgs län, för en vattenledning till. I. 71. F • 87. II. Lifbergningsbåtar, om anslag af allmänna medel för anskaffande af XI. B. 20. A. 76. E. 116. Lifbevärings-Kegementet, Kongl., att Rikets Ständer måtte ställa till Kongl. Maj:ts disposition ett årligt anslag af 5 298 Rdr Ernt, att under tiden för nästa stats-reglering användas till aflöning under andra beväringsmötet åt officerare vid, m. m. X. 361. R. 363. XI. B. 120, 131, 133 A. 134. U. 322. A. 326- U. 393, 398. E. 357. — L Lifbevärings-Regementet, angående förhöjd lön för Regements-Pastorn vid. I. 437- R. 476. Se vidare Riks-Statens Fjerde JIufvud-Tiel. Lifgardet till häst, angående aflöningen för , Regementsskrifvaren och en Mönsterskrifvare, samt portionseller tobaksskillingen för manskapet vid. II. 206. Se vidare Riks-Statens Fjerde IIufvnd-Titel. Lifgaides-Regeroentena till fot och Artilleri-Regementena, om förhöjning af bekliidnadshjelpen för Under-Officerare med vederlikar vid. Se Stats-Utskottets Memorial N:o 71. (35:o, m.). Lif-ränteförsäkrings-Anstalter. Se Riinteförsäkrings-anstalter.
Ständer funnit, det borde, ibland andra äfven Innehaf varén af Uranienburg, med afseende å Contractets bestånd, i förening med Kronans rått och båsta, få begagna den återstående Coniracts-tiuen, 1728 Stats»Utskottets Betänkanden. med vilkor, att den faststålde Arrende-summan skulle eråggas, reducerad till Spannemål efter det årets Maikegång, då penningeråntan bestämdes , eller arrenderåttigheten beviljades, samt att det sålunda fixerade tunnetalet Spannemål, skulle årligen betalas efter gållande Markegångspris; Men sedermera borde Uranienburg, jemte öfrige dylike Krono-lågenheter till Skatte försäljas, Sorn Kongl. Maj:t uti högstberörde Nådiga Bref, den qi Maji 1810, förklarat sig icke kunna medgifva, att Kungs och Kungs-Ladugårdar för alltid, skulle kronan afhåndas, men att bortarrendering deraf i stället komme att ega rum; blef årendet, vid 1810 års urtima Riksdag, ytterligare föremål för Riksens Stånders handläggning, hvarvid, jemnlikt 8 §« af Riksdags-Beslutet den 12 November samma år stadgades, att alla Kongs och KongsLa dugårdar borde enar något Contract tillåndalöper, på allman Auction till Arrende utbjudas i enlighet med de grunder, som uti Kongl, förordningen den i7:de December 1799 finnas utstakade; och erhöll Kgl,KammarCollegium under den 3 derpåföljande December Kongl. Majus Nådiga befallning att detta stadgande till behörig verkställighet befordra. Till underdånig åtlydnad håraf, samt i följe af särskildt Nådigt förordnande under StatsUtskottets Betänkanden.
Andemeningen är således afslag på alla jernvägsbyggnader, och det är derföre jag anser, alt R. o. Ad. vid denna punkt bör uttala sin åsigt i hufvudfrågan. K. M. har uti Sin Nåd. Propos., ang:de jernvägars anläggning, gifvil R. St. tillkänna, att förberedande undersökningar blifvit, på Nådigt updrag, af General-Löjtnanten Akrell verkställde, hvaraf utrönts, att vissa stambanor skulle vara, om jag så får säga, gifna vid handen. General-Löjtnanten Akrell yttrar nemi. att det, utan ingående i några närmare specialundersökningar, visar sig af landels' beskaffenhet, äfvensom af de allmänna stråkvägar, som industrien har framkallat, att stambanorna måste sträcka sig från öster till vester, från Stockholm till Götheborg, och från norr till söder, från Stockholm till Skåne, samt ifrån Stockholm upp ät landet till Gefle, och aft dessa serskildta hufvudbanor sedermera borde förenas genom gren-banor, hvilkas läge likväl icke är så specielt antydt, som sjelfva sträckningen af hufvudbanorne. Inom StalsUtsk. finnes visserligen ej många af de perso - ner, som äro flender till alla jernvägsanläggningar, och som anse lättade kommunikationer icke vara nödvändiga för industriens utveckling och för folkets civilisation, utan tvertom betrakta jernvägar, i likhet med machiner och hvarje produkt af mekaniken, såsom en orsak till raenniskosläglets försoffriDg. Men dessa personer, hvilkas antal vid hvarje Riksdag lyckligtvis allt mer och mer förminskas, finnas dock ännu qvar, och i Ulsk. voro de tillräckligt manga för att, i förening med de splittrade orls-intressena, ännu kunna hindra Sverige ifrån alt erhålla de för civilisationen och industriens utveckling så högst nödvändiga jernvägarne. Frågans behandling inom StatsUtsk., så väl i dess plenum, som på den afdelning, der den först handlades, blef resultatet af denna sålunda sammansatta majoritet.