Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Bil. N.-o 1 till Kongl, Majas Prop. t%4lt Haft, t. d 18 Behofvet af instruktions-compagnier vid indelda infanteriet är således obestridligt och fråga kan endast blifva: huru lång tid rekryten bör vid instruktions-kompagniet qvarstanna för att vinnna den bildning, som fordras för att kunna såsom stamsoldat ingå i kompagniet. Rekryt-undervisningens längd är olika i olika länder, allt efter folkens större eller mindre fallenhet och bildbarhet, den längre eller kortare garnizonstjenst, sam i de skiljda länderna följer omedelbarligen efter rekryt-undervisningens slut, samt de större eller mindre fordringar, som ega rum, men kan i allmänhet antagas vara ifrån 4 till 6 månader. Vid svenska indelda infanteriet, der rekryten efter slutad rekryt-undervisning icke ingår i garnizonstjenst, utan måste hemta sin vidare utbildning i yrket vid de årliga korta regementsmötena, barde således ingen inskränkning i rekryt-undervisningens längd ega rum, emot hvad i andra länder öfligt är. Men då erkändt är, att svensken i allmänhet eger en serdeles håg och fallenhet för krigsyrket, så torde rekryt-undervisningen vid indelda infanteriet kunna utan fara bestämmas till 3 månader, dock under förutsättning, att befälets antal vid instruktions-kompagniet icke otillbörligen inskränkes, att tiden flitigt och omsorgsfullt användes, att krigstukten håller jemna steg med vapenöfningarne, samt att allvarlig eftersyn från öfverbefälets sida icke utehlifver. Om Regements möten. Af hvad ofvai döre är anfördt synes, att årliga vapenöfuingarnes längd inom Tyska armeerna vanligast anses böra vara 30 dagar, oaktadt manskapet vid början af sin tjenstetid fått fullkomna sin bildning under en längre tids garnisonstjenst.
Lin trifves öfverallt i Länet, och odlas jemväl på de flesta orter till husbehof; men inom Marks härad skötes odlingen och beredningen af denna växt i stort och med omsorg, samt tillverkas deraf väfnader till betydligt afsalu. Hampa odlas endast på spridda ställen och i ringare skala; så att afkomsten icke fyller Länets behof. Humla odlas åter mera allmänt till husbehof och på åtskilliga ställen jemväl till afsalu, hvilket senare i synnerhet äger rum i Hesselskogs och Dahlskogs socknar på Dahlsland samt f Kinds härad af Westergöthland, derifrån afsättniugen till andra orter är betydlig. Kummin växer i åtskilliga trakter sjelfsådd på ängarne, och skördas å Dahlsland äfven till afyttring utom orten. Rofvor, morötter, kålrötter och kålsorter odlas öfverallt af allmogen till husbehof, och fruktträd träffas stundom äfven vid allmogens gårdar; men finare trädgårds-växter och större fruktträds-planteringar finnas i allmänhet endast vid ståndspersoners egendomar. Inom de socknar af Länet, som gränsa nära intill Götheborg,' äro ställen, der trädgårdsskötseln drifves såsom näringsfång. I frågan om antagne nya methoder vid jordbruks-skötseln, eller nya inrättningar till arbetskrafters besparande dervid, må nämnas att, egenteligen på Dahlsland, har Engelska llåhackningsoch jordbrännings-methoden, sora funnits ofta förstöra matjorden, lemnat rum för ett annat odlings-sätt med bränning efter plog, sålunda, att blott en plogskifva i hvarje åkerteg sönderskäres', uppställes och brännes, hvilket sätt besparar arbete och förtär mindre af matjorden, men befordrar ändock bördigheten. Användandet af granris, i stället för spillning, vid potates-planteringen är jemväl ett i senare åren uppfunnet hjelpemedel, som efter hand allt mera antages. Nya redskap för jordens häfd äro deremot icke antagne; men de vanliga, plogen och harfven, bringas af hvarje omtänksam jordbrukare i det skick, att jordens redning dermed kan åstadkommas.
N:o i till öfverläggning förekom, blef, uppå framställd enahanda propos., svaradt, af samma anledn. som gällde vid första anmärkn:n, detsamma, o. s. v. vid alla anmärknls-punkterna. Hade deremot alla anmärknts-punklerna varit hopsummerade, så alt man kunnat se hvad som i sin helhet förekommit mot hvar och en af rådgifvarne; så hade måhända resultatet blifvit annorlunda. De af Ståndens ledamöter, som ansågo målet böra behandlas på sätt jag nu förklarat vara det rätta, begärde återremiss, på det memor. måtte blifva uppstäldt i riktig form; men sådant vägrades, och Consl.Utsk. har ända hittills varit nog beskedligt för att godkänna talmännens förfarande i delta fall. Men nu hoppas jag den tiden är förbi, och alt man skall få utöfva den rättighet Stånden äga. Min mening är likväl ingalunda att göra denna rätt gällande på ett sådant sätt eller af sådan anleda., som ansåge jag annan åtgärd i hufvudsaken böra äga liim, än memorialets läggande till handlingarna; utan jag vill blott, att Stånden skola hafva rättigheten att återremittera ett sådant memor. som detta. Det är endast för formens skull jag yrkar återremiss; ty om memor. icke återremitteras och erhåller en annan uppställning, skulle ingen annan grundlagsenlig utväg för Ståndet återstå, än att lägga memor. till handlingarna. Jag sörjer således icke deröfver, att ingen af Konungens rådgifvare blir anmäld till entledigande; men jag skulle beklaga, om R. St icke skulle kunna lå utöfva den rättighet de enl. grundlagen äga; och det är derföre jag anser det vara af yttersta vigt, att memor. blir återremitterad!. Jag får dessutom erinra, att ett Stånd har lagt memor. till handlingarna, och att 2 Stånd återremitterat detsamma. Hela nationens uppmärksamhet är således fastad på detta Hus; och jag skulle önska, att R. o. Ad., som vid detta tillfälle är så talrikt samladt, ville gifva rättvisa åt den sats jag så ofta yttrat, att ju talrikare Ståndet är, ju mera sansade, frisinnade och välbetänkta äro dess beslut.
Jag skulle proponera Höglofl. Ridderskap pet och Adeln, ar först wälja Lsnec» Fullmägtiga och gt walet berti! genast upbrykes; sedermera FulsmagLiga i RikögaidS Lontoiret, med hwilkSt wal försa» tzeö pä lika sätt, och sä widare Riddarhus-Hire^ourep och LsvUorsr, at sä snart, wåler ar upbrntttz k ro - wcostsr deröfwer genast upläses, sa at nian es ma walsa kwänne ganger pä en och samma Person, samt ak sedan a!la walen äro brutna, listorna deröfwer upsöras lil Riddarhuset, sör at in klena upläsas. Bifölls. Herr Liber st samtnckte harti!, sa wida dek es stridde emot Riddarhus Ordningen. Herr Grefwen och Landt - Marskalken yttrade sig, at det more dermed enligt. Grefwe bärner, ^äolpst (störa r>^ förnyade sin för stera kleni-dagar gjorda erinran om ordningens widmagthällande wid wal och vmsrinZ inom andra Gasten. Herr Grefwen och Landt»Marskalkers pamince, at hwar och en Ledamot, sä snart han inlcmnat sin Sedel, matte träda borrt och icke qwarstadna wid Bordet. St som andra C>atzen agde twänne rum sig uplärna, kunde Bordet ställas kwart för dörren i det ena rummet och de VotLi-anäe stadna i der yttre. Friherre ärael von stkollstsin, OorkikL st.uävj^- srägade, sm da någon wiste walsa pa en Fullmagtig sör en annan ärt, denna nits namn äfWen skulle pa Wal-listan ursätlcrs. Herr Grefwen och Landt-Marfialken swaradp at sädant ej dehöfdes. Grefwe borner, 6 srI 6'abriel. Sä mycket mindre stm man kan malja pä personer, hwilke ej arv >vid Riksdagen närvarande.
Skulle åter meningen icke vara att medlen skola af låntagaren få räntefritt begagnas hela det är hvarunder han dem undfått, blir det omöjligt för Riksg:sKont:s Fullmäktige alt draga en sådan slutsats af dessa ordalag, och det synes mig för öfrigt som kanske det icke vore någon billighet förhanden alt tillerkänna en låntagare rättigheten ali räutefrilt innehafva ett lån från den dag lian detsamma utbekommit lill årets slut, enär en sådan förmån hittills icke varit låntagare i dylika fall som detta medgifven, hvarföre jag skulle önska alt det nuvarande reglementets lydelse i berörde hänseende fortfarande blefve bibehållen. För öfrigt har jag mot förslaget inga vidare anmärkntr alt framställa. Frih. Palmstjerna: I afseende å aumärkn:n ronde ordställningen i 3:dje punkten, så kan den visserligen förändras på sätt Hr Printzensköld föreslagit, och skulle jag för min del ingenting hafva deremot att erinra, såvida förändringen ej gåfve Den 16 Augusti. 259 anledning till svårigheter inom de öfrige RiksSbn, enär det ej är R. o. Ad. allena som deröfver skall fatta beslut. Jag tror det bästa vara, att bifalla förslaget i denna punkt sådant det nu är, ty nm R. o. Ad. antoge en annan ordställning och de öfrige Stånden hvar för sig funno än den än en annan på vackrare Svenska, bättre och fullständigare tillrycka meningen, så skulle delta leda till förvecklingar, åtminstone till tidsutdrägt, hvarföre man ej i allmänhet bör nisälla sig, dä §:n i öfrigt är tydlig. Ordet derstädes har blifvit anmärkt såsom öfverflödigt: om detta ord qvarstår eller icke kan vara likgiltigt, ty deraf föranledes ingalunda något missförstånd om meningen i det hela; men hvad förändringen på sluiet af förutnämnda punkt vidkommer, så skall den af Hr Printzensköld föreslagna redaktionen föranleda till ett helt annat förhållande än hvad StatsUtsk. med den begagnade ordställningen afsett. Den värde talaren har nemi. ansett att Konungen skulle bestämma en viss andel af den behållna inkomsten ali afsätlas lill reparationsfond.
Pinohålornas fångar komma lösa och storma, i förening med Nifelhels vidunder, mot Hvergelmer och Nidafjället, för att härja Mimers och Urds riken, eller de störta ut genom den norra porten åt Amsvartners haf, där de invänta Loke. Då Yggdrasil skälfde, lossnade hans och Fenrers och de andre Lyngvefångarnes länkar, och de ilade till skeppet Nagelfar, som, nu färdigbygdt, lossas från stranden och sätter ut. Lokes broder Helblinde, vattendjupens jätte, följer i kölvattnet det väldiga skeppet, vid hvars roder Loke står. Han styr till Likstränderna och hämtar de fördömde, som bida honom där. Han tager därefter kosan österut till stränderna af Järnskogen, där hela hans ulfyngel skall hämtas till striden. Allt hvad skogar, bärg och vatten hysa af trollska väsen far i förvirring öfver markerna. Öfver hela Jotunheim hörs det vildaste gny. Dess jättar samlas under den andre Lokebrodern Byleist-Ryms ledning. Världshafvet vältrar höga böljor, ty Midgardsormen vaknade, då Yggdrasil skalf, och slingrar sig i jotunvrede. Hans rysliga hufvud lyfter sig redan öfver vattenbrynet med blodtörstiga ögon. I Asgard råder lugn. Oden har för sista gången talat med Mimers hufvud, och han vet hvad som skall komma. Asar, vaner och alfer äro i full rustning samlade å tinget, och deras hästar stå sadlade, väntande på sina ryttare. Einheriarne, anförde af Svipdag och andra urtidshjältar, af SköldBorgars ättlingar och af Ivaldes, af ynglingarnes, budlungarnes, hildingarnes, ylfingarnes, amalernas hjältar, sitta redan till häst i ordnade leder. Så äfven valkyriorna. Å gudatinget rådslås icke om frälsning, utan om gudarnes platser i striden. Vanerna med Sessrymners einheriar skola möta Surt och Suttungssönerna.
Den heliga Brigitta föreföll mig märkvärdigt kullrig i hufvudet och såg allt fasligt sträng ut, men efter som katolikerna prompt ville ha henne till hälgon, så antar jag, att hon var ett utmärkt fruntimmer. Den fjärde märkvärdigheten fick vi inte se, ty nu blef vi utkörda af kalotten, och det tyckte jag just var tråkigt, ty Svensk historia har alltid varit min förtjusning. Kandidaten var riktigt led! Han hängde efter Ester alltjämt, och Villy började just att se ledsen ut. Men så ropade jag gunstig herrn till mig och frågade om han inte ville vara så god och bjuda mig armen, »efter som jag var så trött», och sedan hade jag mossjörn i godt förvar – åtminstone för en stund. »Finns rikssalen i den här våningen?» frågade Gustaf. Han gör mig förtviflad, den Ruffen! Han har ju reda på allt. Han till och med var så djärf, att han frågade efter Konungens sängkammare. »Hysch!» sa jag. »Sådant passar sig inte att fråga efter. I blå salongen fick vi nypa i öfvertyget, och att det var prima vara, det är säkert. »Titta på väggarna, tant Lova», sa Ester, »De är väfda.» »I gobbeläng», sa jag, ty jag hade nyss läst om gobbelängarna i min konsthistoria. Den här gobbelängen föreställde ett herrskap, som satt vid sin frukost i gröngräset och hade det riktigt småtrefligt. Men så kommer två förfärliga bofvar ridande, och ropar: »Pängar eller lifvet!» Nog är det alldeles märkvärdigt, att man kan väfva sådant i ansiktet på folk! I tapisseri går det sämre. I ett annat rum hängde nämligen en sydd tafla föreställande Jungfrun med Barnet. Men Maria var allt fasligt rutig i ansiktet, och hvad Barnet angår, så kunde det då alls inte väcka några andäktiga känslor, så misslyckadt var det i chatteringen. Här släppte jag kandidaten, ty jag kunde väl inte stå ut med att gå och dra med honom i all min tid, men nu måste han ha förstått hvad jag menade, ty nu vallade han med riktigt snällt, utan att ens så mycket som kasta en blick på Ester. »Kung Johans fängelse», sa kalotten.
Artigt och vänligt tog Hilda korgen, och tackade okonstladt för dess innehåll, hvilket var mångfaldigt. Derpå trakterade hon beställsamt fader Lars med dricka, som icke var surt, och bjöd honom, såsom största tecken af aktning, att sitta i förstuguqvisten och röka. Men var nu nämdemannen belåten med den ära, som vederfors hans person, så var Wallinder det icke mindre, att se huru väl Hilda betedde sig med allmogen. – ”Ja, gubben har fullkomligt rätt deri,” sade han för sig sjelf, ”att hon förträffligt passar till prestfru på landet. Men deruti hade han orätt, att han kom och störde mig så olägligt; det var alldeles fördömdt illa.” Nu återkommo löjtnant Borgensköld och hans hustru från den långa vandringen. Mamma pustade förfärligt, och bedyrade, att gubben aldrig mera skulle narra henne till en sådan ansträngning. ”Hilda, mitt barn! du har väl litet hallonätticka och vatten i ordning? Ack se! välkommen hem, magister Wallinder! God afton, fader nämdeman! Hilda, kära du, skynda dig! Jag dör af törst.” – Och nu nedsjönk den goda frun andtruten i länstolen, hvilken Wallinder skyndsamt ställde fram. Gladt och angenämt förflöt aftonen; man var så husligt lycklig tillsamman, och kände det djupt i själen, isynnerhet Wallinder och Hilda. Sedan nämdeman i Bro uträttat sitt ärende hos löjtnanten, och lagade sig till hemfärden, följde denne honom på vägen. Mammas tid var att taga mjölkkammaren i ögonsigte, och de unga blefvo ensamma. ”Fröken Hilda syr så träget,” sade Wallinder och drog sin stol närmare. ”Det är en verklig plåga, att se någon vara så arbetsam, när man sjelf gör ingenting.” ”Nå, men hvarföre då vara sysslolös?” svarade Hilda glädtigt. ”Der står ju en stor korg med spenat, som mamma lemnat qvar; plocka den.” ”Jag fruktar att jag finge föga tack för besväret,” menade Wallinder, ”emedan jag icke är skicklig till något i afton.” ”Huru så?” frågade Hilda.
Tyst der kommer sjelfve Tor! ROSSBARSGRANE. Han är rik, må han ge hälften. * TOR. Lokes son jag ej beskärar! ROSSBARSGRANE. Ej åt Lokes men åt Alfhilds, Som Du en gång giljat till. TOR. Ej för Alfhild, mig försmådde, Men om Storverk denna natt Får en son, välan jag lofvar, Men låt Odin tala först. ROSSBARSGRANE. Väl, din sonson, alltså Loke Som i denna natt får lif Han skall lefva trenne åldrar... TOR. Med ett nidingsdåd i hvar... ROSSBARSGRANE. Skam Dig Tor var det en gåfva? DRAMATISKA FRAGMENT TOR. Jettegåfva af en gud. ROSSBARSGRANE. Guld och gods han alltid ege... TOR. Aldrig tycke sig ha nog! ROSSBARSGRANE. Väldig stridsman, alltid segra... TOR. Sargad af de svåra sår! ROSSBARSGRANE. Sist men bäst: med skaldens gåfva Alfhilds sonson jag beskär. TOR. Sjunga må han, men ej minnas, Skald, men icke skaldens lön! LOKE. Gudagåfvor goda gåfvor, Korn och agnar skrädas lätt Balder knutit band med Loke, Nu en hjelte är oss född! Prestinnorna hastigt ut ur templet; blåsa i lurar: STARKODDER SKALD PRESTINNAN I. Tempelskändarn brännes inne, Sigurlin hon sättes ut. På ett skär tills barnet födes: Eld på templet, stängda dörrar, Eld och låga, Lokes lif, Det är han som detta nidverk Men sin son har nästlat in! ROSSBARSGRANE. Loke, lögnare, Du ljugit, Fenrings dotter var det ej, Solens jungfru det var bruden, Du bedrog oss, Skam på Dig! LOKE. Kunde Du väl vänta annat, Du som Mimer sjelf bedrog? TOR. Mina gåfvor håll till godo, Löftet löser jag nog in!
I^ti ett till det Wälloff. Borgare-Ständet ingis, vet och derifrån den 25 sistlidne Augusti till Riksens Höglofl. Ständers Allmänna Beswärs, och Oecvnomie.Utskott remmikteradt Memorial, har Herr Jouveleraren Holmer andragit, att hufwudorsaken till Handtiverkeriernes tilltagande sörfall och deraf följande brist pä täflan hos de arbetande, äfwen som till den hos Gesäller nog allmänt öfwcrklagade lättja och oordentlighet, läge i det hittills wanliga sätt till deras förhyrning och aflöning, enligt hwilket Gesäller antogos i tjenst ej pä wist utan pä obestämd lid, aflöntes för hwarje mecka och hade rättig, het att, när de behagade, uppsäga sine tjenster, samt att 14 dagar efter skedd uppsägning slytta. Som i följd häraf ofta hände att, dä en Mästare hade de största beställningar, fälle det hans Gesäller in att skiljas ifrän hans tjenst, och han nödgades, för att qwarhälla dem, lämpa sig efter deras öfwerdrifna anfpräk, sä har Herr Holmer ansett ett fastare band pä arbetare, hwilket gjorde Husbonderätten mera gällande, stola medföra högsta nytta, samt hindra Gesällerne att förestrifwa Mostarne lagar, och att genom lättja och oordentlighet förstöra sig sielfwe och andre: och i detta afseende funnit intet Den 8 September. ZZZ intet säkrare till ändamälet ledande, än om nämnde arbetare ställdes under Tjenstehjons stadgan, samt staddes och aflöntes pä är, hwarwid uppsägningstiden ä ömse sidor borde wara z mänader; men dä nägre handtwerk wore af den bestaffeohel, att de hunvudsakeligen om Sommaren idkades, och andra äter endast under den kalla ärstiden kunde med styrka drifwas, har Herr Holmer, säfom en billig jemkning härutinnan, förestagit, att flyttningstiden mä för Handtwerks.arbetare fastställas till om Julen.
Några dagar senare inträdde Nisse Svensson på en mycket ovanlig tid å «Landtmannabladets» byrå. Med pelskragen upp öfver öronen och cylindern ned i pannan satte han sig hän till skrifbordet, der redaktören arbetade på sin ledare. «Hvad nytt?» sporde han. Redaktören skelade öfver till honom: – tonen var misstänkt. Han mötte en sammanknipen mun och ett par små grå genomborrande ögon och ett särdeles välbelåtet ansigte. «Hvad skulle väl det vara?» svarade han ovilligt och vände sig bort, – han hade sett nog för att vara på det rena med, att Nisse satt inne med något prima otrefligt. Nisse grinade vänligt och medgifvande. «Nej, det har du rätt i. Det är knalt med nyheter här i landet. Som jag alltid sagt: det kommer af mjölet. Man äter mjöl; man andas mjöl; man talar mjöl. Allt ät mjöl. Hjernorna inkrusteras i mjöldeg; fötterna fastna i mjölälta; allt står stilla; intet rör sig, utom mjölet som yr öfver landet, så att man intet ser och intet hör. Och ändå ska en reporter lefva!» Nisse skrattade bittert; och teg. Redaktören låtsade arbeta och icke ha skänkt pratet en enda tanke; men han satt och väntade på mer. Han visste ju, att det der var alltsammans bara preludier. Då ingenting mer kom, gjorde han en nervös gest. «Ah, seså,» utbrast han förargad, «gör dig nu inte till, utan fram med din anka!» Nisse öppnade ena handen och vecklade långsamt upp en papperslapp. «Med nöje,» sade han lugnt. «Hon är särskildt tillredd för dig. Alltså: väl bekomme!» Nisse gjorde en liten paus, lade sig med begge armbågarne fram öfver bordet, sköt cylindern bakut i nacken, gjorde åter en liten paus, grinade ett tag, lade derpå plötsligt ansigtet i högtidliga veck och föredrog i en monoton och vigtig läston: «I dagens nummer af «Skånska Kuriren» kommer en notis som lyder så här: Våra protektionister.
Ehvad således samhället må kunna eller icke kunna bibehålla sig, och den verldsliga myndigheten göra sig gällande eller ej; så påstås denna myndighet vara oberättigad att det ringaste inkräkta på kyrkans fulla frihet att så ordna och utbilda sig, som samvetet och en högre gudomlig lag det fordra. Förhåller det sig verkligen så, att religionen ej kan åtnjuta all tillbörlig frihet, om icke henne tillerkännes den afgörande makten äfven i verldsliga ärenden; då lärer ingen tvekan äga rum, att ju den verldsliga makten måste vika. Het är detta, som en gång blifvit antaget; och derpå hvilar den öfver christenheten utbredda hierarki, från hvilken man genom reformationen ville befria sig. Det var ej skäl att söka denna befrielse, i fall man gillade den grundsats, från hvilken hierarkien utgått, och hvaraf densamma är en oundviklig följd. Skall kyrkan återtaga väldet öfver samhällsordningen; då måste man ock öfvergifva reformationen och erkänna hierarkien, hvilken väl för någon tid kan visa sig i förändrad form, men säkerligen icke underlåter att förr eller senare återkomma äfven till samma form, som genom reformationen afskaffades. Den protestantiska kyrkans grundsatser äro religionens frihet, och frihet ej mindre från hierarki, än från allt verldsligt förtryck. Protestantismen erkänner således icke den verldsliga maktens behörighet att afgöra i religionsfrågor, och kan lika litet underkasta sig denna makt, som den hierarkiska. Men då religionens helgd blifvit härigenom tillbörligen ställd i främsta rummet; gäller det blott att veta, hvad med denna helgd rätteligen förstås, för att veta, om den skall stå tillsammans eller komma i strid med den verldsliga maktens oberoende. Hvad som är heligt i religionen, ligger dels uti sjelfva lärans gudomliga ursprung och dels i den enskilda öfvertygelsens rätt; och hvarken det ena eller den andra får förnärmas af någon mensklig makt eller myndighet.
Häst, om reparationer derå. Se Anmälan !N:o 43. Cassör, förvaltande Verks inom Hufvudstaden, om deras Inventering. Se Inventering. Catharina Kyrka i Stockholm, om län för reparation deraf Svar på återremiss Catholicismens utbredande, om. försigtighetsmått deremot , . '. Ytterligare i samma ämne Expeditions-Utskottets Memorial • Cavalleriet, Indelta, om' upphörande af dess fotmöten , samt. om remonteringen vid DragonReg:terne . Svar pä återremiss Ytterligare i samma ämne Cavallerihäsiar, ang;de deras förseende med sqvadrons märken , , „ an g* de ersättning för i krig förlorade. Se Rusthålls-Regementerna. Central-Bureau, Statistik, om inrättande af en sådan . Svar på återremiss . ♦•♦♦♦♦ Centralstyrelse öfver Ecclesiastik och Läro-Verken, om inrättande af en sådan . Chartce-Sigiilatce-Contorets Stat, om Öfverskridande deraf. Se Anmälan 6. Chartce-Sigillatce-förordning?' förslag dertill. Se Stämpladt papper. Chartce-Sigillatce-medien. Se Stats-Verket, dess inkomster, sid. 12. ChartcE-SigillalceeVerketj angående anslaget för papperets tillverkning m. m. Se Hufvudtitel 7:de. ., om fyllnad i aflöningsstaten för. Se dito. Christianstad, om anslag till en Slöjdskola derstädes* Se Slöjdskola, g N:o Sid. Riks-Ståndens Beslut. Ridd. o. Adeln. Preste Ståndet. BorgareSt;i lidet.