Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Man säger oss, att allt detta skall vara nödvändigt till förbättring i Myntvärdet; men jag frågar: förbättras då Myntet derigenom , att Nationen nedtryckes under bekymmer och bördor? och är då Myntets förbättrande, om det också icke rakt motverkades af allt, som verkar menligt på Productionen, _ är det också nödvändigare än Nationens räddning, under ett tillstånd, som snart skulle bringa den stora massan af Näringsidkare till förtviflan? När man eftersinnar, att Myntvärdet på nio år icke varit bättre än det nu är; när man besinnar, att under denna tid hafva 7© JDm 17 Martti , f. nu JvronoUtlagorne blifvit förhöjda , Embetsman» pens Loner lörökade , och nästan alla de Köpeoch LåneTransdCtioner tillkomna, för hvil» ka penningar nu kunna foulras; och när man vidare betänker , att vid allt detta har det just varit till ersättning för Myntets kända fall i värde, som i alla dessa förhållanden , alla Summor blifvit större; så tror man sig berat» tigad att fråga : Är d t billigt, är det rättvist, att Myntvärdet föibäjtras utöfver Javad det var, då ersättningen sålunda gafs? Är det bil» ligt att det sker på deras bekostnad , hvilka sålunda redan en gång gifvit ersättn ngen, men nu skulle behandlas, som vore den icke gifven ? Nej, mine Herrar! är allt detta icke billighet, icke rättvisa , så är det icke heller klokhet. Äfo KronoUtlagOrne icke mera tillräeklige för Statens behof, så höjom dem frivilligt , om vi kunna; men lemnom dessa RestrictionsSystemers induecta fördubblingsoperationer; och vi skola åtminstone bespara oss fördubblingen i sådana förhållanden, der den icke är nödvändig. Den är alltid skadlig i allmänna PenfiingeRäntan : Och den är visserbgen icke nödvändig 1 förhållande till ensk
Modern skulle genast se, hur det var fatt, och de ville ej stå och förklara alting midt i folkmassan som trängdes på perrongen. Elin hade varit inne i ett par butiker och gick nu långsamt hemåt för att vara inne, när modern kom. Hon var i en underlig, orofyld spänning, och minnena från forna dagar trängde sig skarpt och lefvande på henne. Hon kom ihåg en dag, när modern hade varit sjuk. Elin var då bara tolf år. Då hade hon setat ensam vid fönstret och tänkt på, hurudant det skulle vara, om modern dog, och hon vore ensam. Hvad skulle hon då taga sig till? Hur skulle det gå för henne? Och i brådmogen aning, om hvad kommande dagar på annat sätt skulle föra med sig, hade hon gråtit tyst för sig själf, till dess hon nästan tyckte, att det hade skett, och spratt upp utsina fantasier vid moderns röst, som bad henne se efter, om de hade ved inne till morgondagen. Hon mindes, hur hon en dag slagit sönder ett glas, och modern hade bannat henne. Hon såg med nästan hallucinationsartad tydlighet glasbitarna framför sig, och hur hon böjde sig ned för att plocka upp dem, medan modern sade till henne att akta sig, så att hon icke skar sig i fingrarna. Och när hon kom hem och gick uppför trapporna, såg hon modern framför sig lifslefvande, men hon kunde icke få klart för sig, om hon såg glad eller ledsen ut. Och hon började tänka efter, hvad hon skulle säga henne, och medan hon tog af sig kappan, for det som ett stygn igenom henne, när hon tänkte på, att nu kunde modern komma hvilket ögonblick som hälst. Hon gick fram till fönstret och såg ut. Hon lyssnade efter steg i trappan. Det tog i en dörr i den nedre förstugan, och Elin ryckte häftigt till. Fram och tillbaka gick hon. Hon kunde inte få någon ro. Så märkte hon, att hon var våt om fötterna, och satte sig ned på golfvet för att komma åt att lösa af sig kängorna. Hon hörde steg utanför i korridoren och spratt till igen. Hon darrade, så att hon ej kunde resa sig upp. Då hörde hon systerns röst: – Nu ska inte mamma bli ledsen, när mamma får se Elin. I detsamma öppnades dörren, och modern kom in.
Mig har det aldrig rätt lyckats ali falla skälet, hvarför vår Skandinaviska nord, som för 800 år sedan sl i flade colonier, hvilka sedan uppväxt lill mäktiga riken, skulle nu finna sig påkallad alt sä alldeles isolera sig frän den allmänna lendeus, som är rådande hos de (lesle Europeiska nationer, alt nemi. lill främmande verldsdelar sprida deras språk och cullin', och alt der knyta politiska och commerciella förbindelser. Eller är det ingen ting som antyder pä, all vår halfö i vissa delar börjat blifva för träng för dess innevånare? Huru vill man förklara ulvandringarne frän Norrige, och vära egna lösdrifvares vandringar fram och tillhaka inom vårt land, i förening med fångvärdsanslagcns förfärande tillväxt? Om ön S:l Harthelemy skulle afyllras, så är det icke blott förlusten af denria coloni, samt de fördelar, hvilka möjligen genom densamma skulle kunna tillskyndas Sverige, som deraf klefve en följd, ulan man afsade sig äfven derigenom eli lillfälle för oss, alt på andra trakter, genom ett möjligt utbyte kunna förvärfva något annat förmånligare territorium, .lag yrkar således, alt frågan mätte af SlalsUlsk. med ull möjlig noggrannhet betraktas, och skärskådas från alla sidor, så att man ej, af fruktan för en liten årlig förlust, måtlc allt för myckel förkäsla sig att nu falla eli beslut i denna fråga, hvilket man möjligtvis i en framtid af mer än ett skäl kunde komma att ängra. Colonicns bibehållande föranleder emedlertid för det närvar, en utgift för värt statsverk. K.
St. medgifvit, men jag tillstyrker att R. o. Ad. ville bevilja detta län ål den gamla staden allena, ulan att afbida slutet på rättegången om den nya staden skall i ansvarigheten deltaga eller ej. Mina skäl härtill äro följande: Den gamla staden och elen nya utgöra t vänne serskilda släder; den förra är så gammal, att jag icke vet från hvilken tid han härrörer; den nya deremot hr grundlagd af Magnus Gabriel de la Gardie; — Städerna ligga på hvar sin sida om Lida-ån, den ena i Kållands och den andra i Kinne-fjerdings härad. När tillförene den nya staden afbrann, så vägrade den gamla att deltaga i kostnaderna för den nya stadens uprättande. När nu den gamla staden afbrunnit, så vill den nya icke eller deltaga uti några kostnader för den gamla, utan bestrider sin skyldighet dertill. Denna tvist är dragen under vederborde myndighets pröfning, och, såsom vi här hört, ännu oafgjord. Ar det då skäl alt för denna rättegång mellan tvenne serskilda delar af samma stad upskjnta utgifvandet af det lån, som blifvit den albrunna delen beviljad!? Sådant vore ju alt endast, skada dem, som ölyckan drabbat, utan att jag kan inse Staten på sin undsättning något förlorar, ty den gamla delen af staden är, såsom här blifvit omförmäldl, den förmögnare delen och har tillräcklig egendom för alt gifva Staten betryggande säkerhet. Ilr Bildt säger att en grundsats, sorn borde uprälthällas, skulle genom länet rubbas. För min del tror jag tvärtom, att när R. St. lemna låneunderstöd, icke åt enskildta personer, utan ät den del af Lidköping, som kallas den gamla och som i sjelfva verket nästan är en egen stad, så hafva R. St. icke tagit något steg, som kan vara vådligt för framtiden.' Det påslås alt den gamla staden är mycket förmögen och den spanmålshandel han drifver, gifver ock anledn. alt antaga detta förhållande. Skulle nu, derföre alt tvenne stadsdelar äro med hvarandra oense, den ena delen straffas för den andras oginhet?
Häftigheten af den rörelse, som Arve erfor vid Josefinas tystnad, kom honom att uttala hårdare ord, än han kanske annars velat säga; men då han såg en tår nedfalla på hennes söm och dervid erinrade sig alla de tårar, hon fällt under långa nätters vakor, då blygdes han öfver sina tillvitelser och tillade sakta: ”Nej, du har icke kunnat vara fremmande för oss, om du också ej omfattat oss med samma kärlek, som vi dig.” ”Det har jag likväl gjort,” svarade hon; ”men att gifva och taga emot är icke alldeles detsamma.” ”Nu förstår jag dig icke, söta Josefina! Mellan oss bör det visst vara detsamma. Icke kan det kosta på dig att mottaga vår kärlek?” Arves ögon lyste af en så ovanlig eld, att hon i sitt inre önskade det någon måtte komma och afbryta det plågsamma samtalet. Men ingen kom; ty fru Kathrina var i grannstugan och förband armen på en gosse, som skadat sig. Gubben Askenberg sof sin långa middagslur, och Annicka var vid sjön, för att rensa fisk. ”Du svarar mig icke, snälla Josefina! Har du något på hjertat, som plågar dig? Du måtte väl aldrig vilja lemna oss?” ”Jag vet icke! Kanske framdeles, icke nu för ögonblicket.” ”Hvad kunde föranleda ett sådant beslut?” frågade Arve allvarsamt. ”Är du då verkligen missnöjd hos oss?” ”Nej, långt derifrån! Men du vet att min bror skrifvit mig till att han skall gifta sig nästa år; och i ett senare bref, hvarom jag ännu icke nämnt, erbjuder han mig att då flytta till honom.” ”Och det ernar du göra?” frågade Arve starkt rodnande. ”Hvarför skulle jag ligga dem till last, som icke behöfva mig, när jag kan vara nyttig hos andra? Arve steg upp och gick med stora steg fram och tillbaka. Efter en stund stannade han framför Josefina, fattade hennes hand och sade hastigt: ”Om du håller af oss, om du är öfvertygad att vi mena dig väl, så tänk icke på det du nu sade! Vi lefva här ett inskränkt, men i alla fall ett vänligt och godt lif.
Det *r deri ådagalagdt, att ehuru, med ofvannämnde 2:ne Provincial-Läkare, bekinge, sorn dessutom bär tillgång på Läkare både i Carlshamn och Boo 54 - lichy, är bättre lottadi, än de flesta andre Län, Läkarevården i Länet likväl ingalunda härigenom uppnått all den fullkomlighet den kunne och borde vinna; alt härtill fordrades att hvarje Socken, åtminstone hvarje Pastorat, försågos med Sockne-Läkare, som utgjoide Provincial-Läkarens underordnande organer, Sockne-dpothek, som ställdes under Sockne-Läkarens vård samt Sockne-Sjukhusj der icke blott sjuka fattighjon, utan äfven sjuka tjenstehjon, kunde mot ersättning inrymmas och hvilka för öfrigt vore lilloöngliga vid inträffande epidemier för sjukas afskiljande från de friska. Både Lehofvet af dessa anstalter och fördelarne deraf äro tydligen visade, äfvensom förslag framställde huru tillgångar skulle kunna beredas lill kostnndernes bestridande och huruledes äfven, för att understödja de curativa anstalterna, preservativ borde vidtagas genom en mera ändamålsenligt ordnad Sundhels-Police och inskränkning i brännvinets omåtlliga bruk. —. Emedlertid höla, bland Länets helsovårds-anstalter särskildt nämnas de 3:ne helsobilinnar som finnas, nemligen vid Ronneby, Carlshamn och Sölvesborg, af hvilka dock endast den förstnämnde, som existerat sedan längre lid tillbaka, är försedd med Brunns-Intendent, Ordinarie Provincial-Läkaren. Derstädes finnas ock särskildta anstalter för fattige Brunnsgästers vårdande.
Våra med skrifkonsten ännu föga bekante förfäder iakttogo, vid jordeganderättens öfverflyttning ifrån en till annan, vissa symboliska öfverlåtelse-bruk, och våra äldsta lagar stadga Skötning, delta i ett äldre Lagstiftningsspråk välkända ord, såsom styrka för Daglig öfverlåtelse af fast egendom. Forntidens erikla, men redligt uttrycksfulla symbolik har äfven vid det någon gång lemnade uttrycket af en duendes yttersta vilja, i bevisningsväg, 42 Bil.I-St.,Lag s.AlIm.Besv,o.O(c.-Utsk.Bet,N56, afen framskriden tid ansetts lika gällande, som senare tiders skriftligt uppfattade Köpebref, Åtskilliga Halländska Kyrkor egde visserligen fordom åtkomsthandlingar å sina hemman; men dessa hafva långt för detta, dels af Danska dels äfven af Svenska Styrelserne, blifvit Kyrkorne affordrade. irsta Boken 4 Cap. 39 Art. af Danska Konungen Christian lV;s Recess den 27 Februarii 1643 bestämmer? ’’att Kyrkogodsens bortfdstning ieke måtte ike, med mindre dertill fanns åtkomst i Capitlet eller andre vederbörande egendomsbref och gamla Jordeböcker, som sådant utvisade.3' Detta stadgande bevisar således först, att Kyrkorne redan 0,3(1643) utöfvade bortfdstning (städselrätt) till sina hemman. Vidare, att åtkomsthandlingars företeende redan då yrkades, och omsider, att handlingar funnits, blifvit företedde, samt åtkomsten såmedelst fulltygad, ty i annat fall hade visserligen Reductionerne långt för detta vederbörligen ihågkommit Halländska Kyrkohemmanen, och allt besvär med efterskörd i reductionsväg nu varit alldeles öfverflödigt.
Bifölls - Remitterades till Stats, Uksssttet ett af Herr klslmerk^lt, 6nkss ^ den 15 Jnnirii uppläst och pä Bardet lagdt Memorial rörande ärst.lljga tillgängar för Skars - Werkst. Herr Grefwe» och LandrMarskalken, som lill Hans Majt Konungen war uppkallad, tog härefter afträde, och lemrgde Kiuvban, ät den äldste närwarande Gmwen, Herr Grefwe von I.Alttii>A8lisult;n, /'tibreckl. Upplästes följande: Urdrag af prorocotter hällir bos Rik, sens Högloft Ständers A"männ<r Neswärsoch Deconomte, Ulftocr den 8 Januaril i8io. Ridd. och AdPror 5 S. S. D. 8S. lior Den 27 Januarit SDTill ytterligare granstning f->retogs nedamiämnbe förur pä Bordet lagde ifrän Wällpfl. BorgareStänder till Utskottet remitterade Skrifter/ angäende önstad ändring i nu gällande Författningar/ rörande ätskillige Städers Frimarknader/ hwilka Skrifter i följande ordning till Utskottet inkommit / nemligen: a) Utdrag af Wällost. Borgare - Ständels Protvcoll iör den 15 sistiedne Augusti af innehäll/ att Ständtt/ uppä dest BeswärsUtstötts derom gjorde hemställan/ funnit'för godt alt lill Oeconomie - Urstoltets undersökning och utlätande remittera de af Åtskilliga Städers Fullmägtige ingifne ansökningar/ dels att wista Skader mätte äterfä deras förlorade rättigheter att hälla enstildte Marknader och sä kallade Köpingar samt ott
År 1805, om jag ej misstager mig, blefvo alla hemman belagde med Saltpeterskatt, detta beskattnings6ätt fortfor till 1S i6 då Städerné för deras jord skulle derefter fast till en högst ringa del bidraga. Men ännu finnas flere Städer, sorn icke, allt sedan, till närvarande stund bidragit, hvarken med Saltpetter in natura, eiler i penningar» Om den upplysning jag erhållit år, sorn jag tror sann, sä är hela Stockholm Stads Salt.' peterskatt årligen ansedd i likhet med 4J hela mantal: är det då rättvist att endast jorden skall bära snart sagt ali tunga blott för det den är så lätt åtkomlig ? På dessa skäl anhåller jag ödmjukast om återremiss samt att detta mitt anförande måt-1 te få åtfölja återrcmissen. Grefve Gyllenborg, Johan Henningi Instämmande hufvudsakligen i det yttran* de Statsutskottets Ledamot, Herr Öfversten 176 Dan ti April e, m.' Lieutenant Hjerta, bifogat Betänkandet, angående anslag, i afseende på Hans Kongl. Höghet Kronprinsens resa och förmälning, och, utan erinran vid nödiga kostnader, som deraf blifva föranledde, får jag vid Utskottets betänkande blott anmärka, att behandlingssättet af detta ärende, så väl, i afseende på tiden, som sättet, för dess afgörande, förekommit mig oväntadt, och mindre förenligt med grunderne för ärendernas behandling, som hittills så berömmeligen blifvit iakttagne, enär Utskottet föreslagit^ att nu genast 300,000 R:dr Banco borde för bestridande af kostnaderne i förenämnde afseenden, ifrån RikSgäldsContoiret förskjutas samt 300,000
Uti förberedande afdelningen hade ock \Banho-Utshottets 3 derföre blifvit föreslaget, att ifrågavarande till Rikets Ständer ingående Utlåtande äfven skulle upptaga hemställan derom, att, i händelse Kongl. Majit skulle linna den ifrågasatta förändringen af myntfoten ändamålsenlig, ”underhandling med grannstaterna måtte inledas för tillvägabringande af öfverensstämmelse emellan Sveriges och dessa Staters myntfot.''' Detta, efter mitt omdöme, högst vigtiga och för ändamålets vinnande oeftergiflig;! moment blef likväl, vid Betänkandets justering i Utskottets plenum uteslutet, och är det deremot jag härmedelst anmäler min reservation. I denna reservation har Herr Julius Lindström instämt. JW 26. Ank. till Exp.-Utsk. den 14 Febr. 1S63, kl. 12 midd. Utlåtande, i anledning af väckta motioner, angående skyldighet för Rikets Ständers Bank att till ett bestämdt pris utlemna omyntadt silfver. Enligt § 1 i Lagen för Rikets Ständers Bank af den 1 Mars 1830, jemförd med §§ I och 2 i Lagen angående myntbestämningen af sammajdag, är Banken ovilkorligen skyldig att, när sä päfordras, sina sedlar med Svenskt silfvermynt inlösa efter den i sistberörda lag fastställda grund, och i lil § af det reglemente för Bankens förvaltning, sorn utfärdades vid samma riksdag eller 1834—1835 arens, då Banken ånyo öppnades för silfverutvexling, var det Fullmägtige uttryckligen förbjudet att låta någon i stället för myntadt silfver eller banksedlar från Banken utbekomma silfverplantsar.
Dalman, vilja naturligtvis äfven gå till strids så, att vj vinna vårt ändamål. Propos:n måste dessutom rättas efter discussionen; och jag skulle icke tro det vara tillåtet för dem, som talat för bifall, att jemväl kunna dictera propps, till återremiss. Gr. Frölich: Jag hemställer, om icke Hr Dalman skulle vilja förskona oss från en lång diseussion, ang:de den väckta formfrägan, samt förena sig med Hr v. Hartmansdorff deruti, att ja-propos:n blir på bifall. Conträr proposm må gerna derefter blifva på återremiss. Hr Dalman: Jag kan verkligen icke förskona Gr. Frölich och Hr v. Hartmansdorff från 2.'ne voteringar, i läll de vilja öfvervara depiGrundlagen är deruti tydljg, att då anmärkningar äro gjorda, skall propos. först göras tilj utrönande, huruvida desamma föranleda återremiss. Hr Roos, Carl U1 r., förenade sig med Hr Dalpian i begäran om återremiss. Frih Ehrenborgh: Jag tror icke, att det kan vara stridande emot grundlagen, att bifall till bptänk. kommer i första rummet. Jag har icke hort något yttrande af be 3o Den 2 Oetobcr f. m. skaffenliet, attLogTJtsk. derföre bör andia sitt tillstyrkande. Skulle likväl återremiss anses böra äga rum, anliåller jag att få fasta TJtskls uppmärksamhet på den reservation, jag vid sista riksdagen afgaf inom dåvar. Utsk, i frågan om istadarätten; men denna anser jag så likgiltig, relativt till den förevar, liufvudfrågan, att jag icke vill poussera något särskildt yrkande i afseende derå. H. Ex. Hr (Jr. o. Landtm hemställde, om R. o. Ad. ansåg de vid LagTJtsk:s betänk. N:o 122 gjorda anmärkningar hindra dess antagande samt betänk, således böra återremitteras. Ropades starka nej, blandade med ett och annat ja.
St:r borde anvisa medel till dess samtidiga företagande på Svenska sidan vid Norska gränsen. Ofverste Ericson har instämdt i denna del af Komiténs åsigter, men säger sjelf (pag. 31): »Politiska och kommerciella förhållanden, skulle dessutom kunna gifva anledning att med större verksamhet bedrifva arbetet å nordvestra stambanan till Norrige, än i det föreg:de blifvit förutsatt. Som skäl mot antagande af hvad dessa auktoriteter hemställt, har Utsk., pag. 01, anfört: att då vestra stambanan före nästa Eiksdag icke kommer att utföras till den trakt, der nordvestra banan skall från densamma utgå, samt följaktligen ej heller någon fördel för allmänna rörelsen är att förvänta genom ett tidigare företagande af de nu föreslagna, jemförelsevis mindre betydliga arbetena å ifrågav:de ban-del, anser Utsk. att någon bana mellan Christinehamn och vestra stambanan icke nu bör ifrågakomma. B. o. Ad. torde finna, att när E. o. Ad. genom sitt beslut ang:de banans' dragande ända till Örebro, har, såvidt på E. o. Ad. beror, försatt frågan i ett helt annat läge, än StatsUtskottet förutsatt, så förfaller också StatsUtsk:s yttrande, att i_ det hänseendet ingenting borde göras; men de af Komitén och Öfverste Ericson anförda skäl qvarstå i sin fulla kraft. Jag är bördig från Wermland, och är der fastighetsegare, samt åberopar dessa förhållanden till stöd för min kännedom om provinsens lokala intressen och förhållanden. Men till undvikande af missförstånd, får jag uplysa, att de fastigheter, hvaruti jag äger någon andel, äro belägna på cirka en mils afstånd från den afdelning af nordvestra stambanan, till hvilken jag icke begär anslag. Det må icke heller mot min ojäfvighet invändas, att, derest de 2:ne andra ban-delarne blifva utförda, så måste det mellanliggande stycket sedermera fullbordas. Men så är icke nödvändigtvis förhållandet; ty äfven om denna afdelning blefve utförd, sfi vore de 2:ne andra af stort värde för kommunikationen mellan Sverige och Norrige.
Disconterne, har den förra Redactionen blifvit bibehållen , men hvilken vid förändrade omständigheter lätteligen kan derefter Jämpas, Art. III. I stället för det, att den 3tdje Art. uti förra redactjonen upptogs af fyllnad i Statsbehofvet samt ersättning för BränvinsConsumtion och HiandtTuIlsErsättningen , har BevillningsUtskottet nu, i följd af Rikets Höglofl, Ständers Beslut, til! denna Artickel hänfört beskattningen å förbrukning af vissa varor, hvilka i allmänhet räknas till öfverflöd, ^Utskottet har härvid trott sig icke böra utvidga Co-nsumiiorisArtiklarnes antal till en för Uppbördsmännen allt för betungande vidlöftigbet och deraf' följande osäkerhet i beskattningen, eller deribland införa sådane föremål, som antingen directe verka på den inhemska Konstfliten eller eljest äro af mindre betydlighet ; och af denna anledning har Utskottet stannat inom d® gränsor, sorn i Artikeln äro föreslagne. Att belägga de uppförde förbrukni ngarne med allt för höga afgifter skulle ändå icke vara tillräckligt att förekomma dem, utan endast föranleda till missbruk och underslef, och derigenom till osäkerhet i Statens påräknade inkomster i Och, örn det kan aägas, att ingen af* x6o BmllningsZJtsk.
Det, för inhemska fårskötselns och ull-produktionens beframjan de, å Riksgäldskontoret anvisade och till ett belopp af Tvåhundra tjugefemtusen R:dr bestämda kreditiv må, emot Tre procent årlig ränta för derå lyIlade summor, fortfarande intill nästa Riksdags slut, begagnas för låneunderstöd ål schäferi-egare m. fl.; kommande Ull-diskont-londen att äfven framgent vara Riksgälds-konloret ansvarig för återbetalningen af hvad å detta kreditiv är eller blifver löftedt, äfvensom för godtgörande af derå upplupna eller upplöpande räntor. § 204. Det, lill underlättunde och befrämjande aj ackord s-rep leringen inom Arméen, beviljade och å Riksgälds-konloret anvisade, räntelria, kreditiv må, för detta ändamål, emot Direktionens öfver Arméen» pensions-kassa fortfarande ansvars-förbindelse för de liftade krediliv-medlens behöriga återbetalning, begagnas inom ett belopp af högst Etthundra femtioluseu R:dr, deruti inberäknad den häraf för närvarande uttagna summa. De å detta kreditiv ly flade medel skola ovilkorligen Riksgälds-konloret ersätta* i den mån dertill afsedda tillgångar blifva för bemälde Direktion disponibla. Vid kredilivels jtlerligare anlitande, eller då Fullmäktige eljest så äska, böra, genom Direktionens försorg, de handlingar Fullmäktige tillhandahållas, hvarigenom ådagaläggas ej allenast de ackords-liqvider, lill hvilka kreditiv-medlen blifvit begagnade eller skola användas, ulan ock huruvida några för de redan ly flade medlens godtgörande påräknade tillgångar till ackoids-fonden influtit. § 205. Med godkännande af de för Arméens befäl och tjenstemän under denna Riksdag föreslagna nja v ensio ns-s later, hafva Rikets Ständer för åren 1858, 1859 och 1860 StatsUtskottets Memorial N:o 284.