Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Följer man honom på denna väg och går tillbaka till de sammanträden, sorn egde rum i en dåvande Landtraarskalks trädgård, så vädjar jag till de ledamöter af R. o. Ad., hvilka i dessa sammankomster deltagit, om icke desamma i ganska väsendtlig mån bidrogo till den lyckliga lösning, realisationsfrågan erhöll. Hvad åter beträffar sammankomsterna vid 1840 års Riksdag och det myckna talande, som då egt rum, till bevis hvarå blifvit anfördt, att en ledamot skulle hafva begärt ordet Tisdags morgon, men ej erhållit det förrän Onsdags afton, så förklaras denna omständighet ganska lätt, om man behagar draga sig till minnes, att dessa sammanträden höllos endast om aftnarne. Hr von Hartmansdorff har vidare anmärkt, att i förslaget saknas bestämmelser derom, huruvida prot. öfver dessa öfverläggningar skola föras och tryckas samt hvilka personer skola vara protokollsförande. Vid uptagandet af dessa anmärkmr ber jag att få återgå till de gemensamma öfverläggningar, som förut egt rum. Då fördes inga prot. och någon tryckning deraf kom således icke heller i fråga. Det är väl sannt, att dessa sammankomster icke voro i grundlagen föreskrifna, men då ifrågavande förslag ej med ett enda ord antyder, att prot. skall föras Vid de gemensamma öfverläggningarne och sedermera till trycket befordras, så förefaller det åtminstone mig alldeles gifvet, att icke heller något prot. blifver fördt och tryckt, såvida icke Stånden på sina serskildta rum och med gifven pluralitet dem emellan besluta, alt så skall ske. Vidkommande åter insläppandet af åhörare på läktaren, derom icke heller något finnes i förslaget stadgadt, ber jag att få erinra anmärkaren, att något dylikt stadgande, i fråga om de serskildta Ståndens öfverläggningar, icke heller finnes i grundlagen uptaget, vid hvilket förhållande det äfvenledes torde vara öfverflödigt, att grundlagen innehåller nå - Den 14 Juli. 267 gon bestämmelse derom i afseende å Ståndens gemensamma öfverläggningar.
Äfven vid skildringen af fru Alvings äktenskapsteorier begår Ibsen en hos honom vanlig inkonseqvens. Det är ju egendomligt att se henne, som sjelf varit ett offer för det lagstadgade äktenskapet och som djupt lidit, derför att hon afsett att göra ett i ekonomiskt afseende fördelaktigt parti, icke förty vilja inleda sin mans oäkta dotter i samma fördömelse. Hon yttrar nämligen om Regina till pastor Manders: “ Synes De ikke det var bedst, om vi kundé få hende forsørget? Jeg mener — ett godt gifte? “ Här kommer således detta föraktade konventionella giftermål till heders. Samma fru Alving, som så vackert ställer kärlckeu såsom äktenskapsförbindelsens grund och vilkor^ hon vill nu för Regina uppställa allenast målet att blifva väl försörjd. Enligt vanlig logik och konseqvens borde hon med afsky och förskräckelse tänka på ett resonnemangsparti. der vinningen spelar den vigtigaste rolen. Ofantligt mycket mer skulle vara att säga om detta märkliga “ familjedrama4 *, men utrymmet tillåter det icke. Jag vill derför allenast i största korthet uppehålla mig vid ett par andra “ gengangere “, som nu få sin dom. Den ena gäller den barns-liga kärleken. Äfven den är nägot gammalmodigt och antiqve-radt. Osvald är en ytterst dålig son, hvilken öppet får förkunna, hurusom barn icke äro sina dagars upphof skyldige någon kärlek. Man har velat gifva åt Osvalds åsigter i detta afseende en djup etisk betydelse. Föräldrarnes äktenskap var icke i etisk mening ett äktenskap och alltså är icke heller Osvald i etisk betydelse deras verkliga barn. Han är dem derför ingen kärlek skyldig och när han får veta, att kammarherre Alving i etisk mening icke är hans fader, så kan han väl “ känna deltagande för honom, liksom för hvar och en annan — det är allt. Allt annat är fördom, en af de der gengångarne, som spöka här och der i verlden.u Det kan ju vara möjligt, att Ibsen tänkt sig saken så, men säkert är, att han låter Osvald sjelf säga något annat.
Vi hafva låtsat äga detsamma; och det constitutionella statsskicket har, såsom vår tillhörighet, väl funnits i grundlagen antydt, men under villkor och formel-, som både hos nationen och dess representation alstrat fullkomligt falska begrepp om denna statsforms rätta betydelse. Dä man å ena sidan icke nekat, att en ministeriel moralisk ansvarighet utgjorde lifsprincipen i delta systeuie; så har man likväl, å andra sidan, med tillåtelse för Konungens samtliga rådgifvare alt genom reservationer till Statsrådets prot. undandraga sig ansvarigheten, directe kastat Den 5 Augusti f. ra. 85 densamma på Konungens person. Detta det mest grandfalska systeme, som någonsin kunnat vinna burskap i Sverige, hoppas jag likväl snart skall upphöra, då man omsider kommit till ett sannare, det nemi., att hvar och en af Konungens rådgifvare måste anse sig förpligtad att moraliskt ansvara för alla Konungens beslut, så länge denna Corporation qvarstår vid sina ansvarsfulla embeten. Jag kan således icke inse, huru bemödandet att gifva grundlagarna den anda de hittills saknat, kan kallas ett kringgående af dessa lagar; och för min del kan jag icke inse, att den svenskhet, hvarpå Hr Lefrén fäster så stor vigt i vårt constitutionella systeme, skulle i och för sin skiljaktighet från de öfriga Europeiska samfunden äga något företräde. Jag troi' tvertom, att tillräckliga olyckliga experimenter äro gjorda af andra nationer för att komma till sanna begrepp i denna del, så att det torde vara tid för Sverige att söka undgå dylika experimenter; men jag vågar påslå, att man, mer än man tror, närmar sig sådana experimenter, derest man icke uppriktigt och öppet vill medgifva att Sverige borde inträda på en sannt constitutionel bana. Vill man ej detta, må man då förkasta det constitutionella systemet, och icke, med antagande af logens döda bokstaf, endast hylla den tomma gestalten utan inneboende lif. Frih. Leijonhufvud, Abrah.: Om icke Frih.
Mig synes derföre, att ingenting annat återstår för att sluta denna debatt, än att framställning sker, huruvida R. o. Ad. instämmer eller icke instämmer i de afgifna förslagen, Jag har icke förkärlek för något af dessa förslag och jag liar i sista plenum yttrat, att jag icke delade de åsigter, som här blifvit framställda-, emedan jag icke trodde tiden vara inne att framställa öch deliberera ett sådant genomgripande förslag, innan en mera allmän opinion inom Re - Deli i3 O cl ober e. m. 4«o presentationen gjort sig gällande, iin sorn nu ur fallet; men sedan sådana förslag blifvit framställda, så, på det de ej må blifva förqväfda och på det discussionen må få samina gång som från början, synes mig icke annat lämpligt, un att propos. framställes å dessa förslag. Jag anhåller derom så mycket hellre, som jag, i fall propos, blefve gjord endast på de särskilda §§ och punkter, som Constit.Utskls betänk, innehåller, icke ser, att man kunde komma till något tillfredsställande resultat, utan till samma resultat, som uppkom i följd af ett föregående Constit.Utsk:s betänk, hvilket föredrogs punktvis och hvarom beslut fattades särskildt för hvarje punkt, då R. o. Adis gemensamma tanke vid den ena punkten blef stridande mot dess vid en annan punkt yttrade mening. Det är af sådan anledn., som jag anser Constil.- Utskls grundlagsförslag böra i ett sammanhang tagas i betraktande och icke punktvis företagas. För öfrigt torde det vara mig tillåtet att nämna, att om icke en sådan marche följes, faller man i samma olägenhet, som för några dagar sedan, att nemi. inconsequenser uppkomma derigenom, att en olika personal kommer att besluta om särskilda delar af etI grundlagsförslag. Ett grundlagsförslag måste vara baseradt på en princip, och det är principen, men icke ordställningen i betänk., som den gemensamma tanken bör afse. Jag biträder således Gr. Frölichs begäran, att principerna först malte afgöras. Deras antagande må med ja eller nej besvaras; men vi böra icke ingå i pröfning af ordställningen i betänkandet.
Just. Omludsm. Emb.-Berättelse den 11 Juli 1844. 67 hos Kongl. Finans Departementet N:o 92 af (len 23 September 1840, angående förnyande af väckt fråga om delägarerätt uli Civilstatens Pensionsinrättning för Borgmästare i rikets städer, utom Stockholm, samt för dessa tjenstemäns enkor och barn (247); N/o 93 af den 23 September 1840, angående Kommissionslandtmätares berättigande till delaktighet i Civilstatens Pensionsinrättning (246); N:o 109 af den 30 September 1840, angående transitooch nederlagsrätt för Slilö hamn på Gottland (291); N:o 126 af den 27 Oktober 1840, angående åtskilliga ännu icke åter ställda förbindelser, rörande Svenska statens fordna utländska skuld (265); N:o 139 af den 5 December 1840, angående förnyad besigtning och skattläggning af utmarken på Öland (274); N:o 182 af den 30
Härtill komme svårigheten för Prest att nu, då inga så kallade brefkartor vid postkontoren upprättades, styrka att han i behörig tid afsändt en honom afFordrad embets-skrifvelse. På grund af allt detta har motionären föreslagit, att fribrefsrätt för alla embets-skrifvelser måtte förunnas Kyrkoherdar och deras vikarier, med rättighet för Komministrar och andra ordinarie Prester elier deras vikarier inom pastoratet att få sina embets-skrifvelser införde i Kyrkoherdens fribrefsbok. Slutligen har Nils Jansson från Östergötlands län uti en inom Bonde-Ståndet väckt motion, anfört, att Länsmän, hvilka för närvarande endast egde fribrefsrätt för bref i tjenste-ärender till Konungens Befallningshafvande i länet och Kronofogden i fögderiet, dessutom hade en icke obetydlig skriftvexling med Domare, Landtmätare, Poliskamrar och Länsmän i andra distrikt, för hvilken korrespondens de nödgades först sända brefven genom postkontoren till Kronofogdarne, för att sedermera under de sistnämndes fribrefsrätt, ånyo passera postkontoren, innan de kommo vederbörande tillhanda; och som dessa omvägar förorsakade de brefbäringsskyldige betydligt besvär, hvilket borde kunna undvikas, har motionären föreslagit, att Länsmän måtte erhålla fribrefsrätt för alla bref i tjenste-ärenden, på samma vilkor som Kronofogdar.
Uti här förut underdånigst anmälda påminnelser vid embetsverkens utlåtande hafva Stockholms tobaksfabrikanter anhållit om bifall till kommitterades förslag, hvilket, äfven hvad fabrikatet Cigarrer angick, vore för den inhemska näringen tillfredsställande. Otvifvelaktig! är förevarande fråga af synnerlig vigt, ej mindre för svenska Statsverket och den härstädes ganska högt drifna tobakstillverkningen, än äfven för den grundval al ömsesidig laglydnad, utan hvilken varubytet emellan de förenade rikena förlorar sitt välgörande inflytande på folkens uppfattning af föreningens betydelse. Det, bland annat, ur sistnämnde synpunkt förestafvade behofvet att i allmänhet bringa de begge rikenas tullagstiftning till möjligen närmaste likhet blir i synnerhet framstående i fråga om sådane varor, som redan vunnen erfarenhet ådagalagt utgöra föremål för olofliga handelsföretag. Skulle ock, såsom Kommers-kol - tinn g!. Majis Nåd. Pra p. Jt? #1* d.1 legium och General-tullstyrelsen antagit, en nedsättning af här stadgad högre lull~ afgift ä rå-tobak, til! likhet med Norriges, icke kunna till en början förekomma den ololliga införseln derifrån af en viss begärlig tillverkning, och komme äfven denna införsel att någon längre tid fortgå på vissa trakter, hvilkas närbelägenhet till och lättade kommunikationer med Norrige gifva varubytet med sistnämnde Iand företrädet, så torde det icke destomindre vara lagstiftarens pligt att söka utjemna den olikhet, hvilken, af honom beroende, eljest måste fortfarande underhålla och främja det i flera hänseenden skadliga missbruket. Endast härigenom undanrödjes det billiga klagomål, som, hvad ifrågavarande artikel angår, länge blifvit nnfördt af svenska tobaksfabrikanter. Och jag betviflar icke heller, att dessa, likasom andra svenska industri-idkare, ganska snart skola, under eljest likartade omständigheter, bringa sin tillverkning till fullt jemförlig beskaffenhet med den Norska samt derigenom hufvudsakligen tillintetgöra den olofliga rörelse, emot hvilken tullbevakning och kontroller i följd af lokala omständigheter måste hafva förblifvit vanmäktiga.
Maj:ts oell Auktoriteters samt enskilda personers kungörelse skola omedelbart efter gudstjenstens slut från predikstolen af Presten uppläsas, i den ordning, som hitintills är föreskrifven»; Kongl. Cirkulärbrefvet den 12 Augusti 1812, hvarest förmäles, hurusom hos Kongl. Maj:t af förekomna anledningar fråga blifvit väckt om medels vidtagande till förekommande af missbruk med enskilda kungörelsers offentliga uppläsande; vid öfvervägande hvaraf Kongl. Majit i nåder funnit, att då, i anseende till sådane kungörelser, som röra ecklestiatiska förrättningar, kyrkodisciplin samt öfriga kyrkoväsendet, sjelfva beskaffenheten af desamma bestämmer, att deras utfärdande och uppläsande ankommer på vederbörande Presterskap, hvadan något ytterligare stadgande i denna del icke kan behöfvas, äfvensom lavad angick enskilda kungörelser i ekoiaomiska, till kyrkodisciplinen icke hörande, ärenden, Kongl. Majit ansett, att det vore genom föreskrifterna i 2 kap. 5 § Kyrkolagen, Kongl. Resolutionerna uppå Presterskapets besvär af den 10 Mars 1719 § 32 och den 14 Juni 1720 § 3, uttryckligen stadgadt, att dylika enskilda kungörelser skola, i så god tid och förr än Gudstjensten begynnes, till Presterskapet aflemnas, att det må kunna gröfva och ansvara för deras tjenlighet att i kyrkan offentligen kungöras, och således genom iakttagande af dessa föreskrifter något nytt eller annat stadgande för att förekomma befaradt missbruk icke är af nöden, än att Consistorierna böra förständiga Presterskapet att noga ställa sig till underdånig efterrättelse hvad ofvan högstberörda kyrkolag och författningar innehålla; men att deremot, beträffande kungöi’elser om auktioner och uppbördsstämmoi-, i anledning af dessa auktioner, om sammanskott, hvilka icke i laglig ordning blifva beslutna, samt sådane kungörelser, som kunna leda till folksamlingar, Kongl.
Transport 16,600,000: — samt i857 års bidrag för bestridande af de på RiksgäldsKontoret anvisade utgifter, hvilket vid början af år 1858 bör från Stats-Kontoret ingå, äfven i rundt tal, till 2,200,000: — Summa Riksmynt R:dr 18,800,000: — från hvilken summa likväl, så vida den skall uttrycka hvad för framtida behof blifver att tillgå, bör afdragas hvad som redan är anvisadt att efter 1857 års slut utgå, såsom anslagsoch lånesummor för jernvägar m. m., omkring 1,170,000: — och kommer således en summa af minst R:dr 17,630,000: — att, utaf nu omförinälda tillgångar, vara under "nästkommande statsregleringsperiod disponibel för tillfälliga anslags-behof samt fullgörande af Riksgälds-Kontorets äldre förbindelser: utan att härvid blifvit beräknadt något tillskott från Rikets Ständers Bank, hvars behållna vinst år 1854 utgjort Riksmynt R:dr 1,301,728: — och år 1855 1,187,410: — samt innevarande år anses komma att utgöra ungefärligen samma belopp, som för år 1854, eller i rundt tal 1,300,000: — tillsammans Riksmynt R:dr 3,789,138: — Kongl. Maj:t förblifver Rikets Ständers Stats-Utskott med all Kongl, nåd och ynnest städse välbevågen. Datum ut supra. OSCAR. J. A. Gripenstedt. STOCKHOLM, typografiska föreningens boktryckeri, 1856. Bil. N:o 1 till Kongl. Maj-.ts Nåd. Prop.
Den antagne och följde nya planen för stadens återuppbyggande afser, i lörsta rummet, att bereda åt handel, sjöfart och näringar alla de fördelar, stadens förträffliga liige erbjuder, och är för öfrigt beräknad att, jemte stadens förskönande, öka tillgången på rymliga och sonda boningsplatser samt lör framtiden stitta staden i säkerhet emot större eldsvådor, för hvilket ändamål staden blifvit genom torg och öppna platser skiljd från öster till vester i 2:ne hufvuddelar och ytterligare genom 2:ne, 30 alnar breda afskäringsgator från norr till söder i 6 distrikter, äfvensom försedd med ny hamngata invid segelleden och med 2:ne nya torg. Stadens bestånd grundar sig hufvudsakligen på handel och sjölart. Jordbruket bidrager äfven betydligt dertill och handtverkerierne något; äfvensom den omständigheten icke är utan inflytande alt Läns-residenset med thv åtföljande inrättningar här befinnes. Handeln hav lill föremål dels alt förse staden och kringliggande orter med salt, sill och dylika förnödenheter samt utländska drycker och specerier, jemte vanliga kramoch bodvaror, äfvensom efter missväxtår med spanmål, dels kommissionsaffarer för Wermlands invånare i afseende på deras jernoch trädvaruhandel, samt i allmänhet med spanmål, bränvin och andre landtmannavaror af ortens produktion. Man klagar, dock mindre äu förr, öfver handelns aftagande, men mera öfver sjöfartens förfall; och visserligen måste den fria trafiken med Norrige, som öppnat tillfälle för invånarne på Dahlsland att föra jordprodukter till och afhämta stapelstadsvaror från Fredrikshall, något verka lill minskning uti minuthandeln för Wenersborgs och Åmåls Städer: åter, i afseende på sjöfarten, är det notoriskt, att Wermlands jernbruksoch sågverks-egare nu mera än förr transportera sina effekter på egna fartyg ända till Götheborg, äfvensom alt Bohuslänska skärgårdsinbyggare börjat med deras storbåtar dela förtjensten af fraktfart uppå Wenern och GöLha Eif.
St., med åberopande af de skäl, R. St. tillförene yttrat för kämnersoch Lagmansrätternes samt i sammanhang med dessa sistnämnda Riddare-Synerätternes anskaffande och rättegångsinstansernes inskränkning till blott 2:ne, i und. anhålla, att, derest berörde domstolars indragning finnes kunna på ett ändamålsenligt sätt verkställas, utan att å ena sidan rättegångsordningen i öfrigt behöfver undergå sådan förändring, hvarigenom utvägarne till ändrings sökande för parter i allmänhet för mycket försvåras eller å andra sidan Statsverket allt för mycket betungas” etc.; är således tydligt, att för den händelse att K. M. skulle anse den nya rättegångsordningen kunna antagas, sä omfattar K. M:s blifvande propos. i detta afseende äfven KämnersLagmansoch Riddare-synerätternes öde, men skulle K. M. anse att den stora frågan i sin helhet icke kan vid nästa riksdag afgöras, då blir tillfälle, att inkomma med en serskild propos. om KämnersLagmansoch Riddaresynerätternas upphörande ; den stora frågan i händelse hon förekommer, innefattar äfven den mindre, men om den förre icke förekommer, kan den mindre, oberoende af den förstnämnda afgöras, hvarföre jag anhåller om propos. å det i reservationen gjorda förslag. Hr Cederstråhle, Johan Casimir: För min del kan jag icke instämma i den mening, som här blifvit framställd om afslag å Utsk:s betänk. Jag är nemligen öfvertygad om nyttan af Lagmansrätternes indragning, och att det är en allmänt uttalad önskan, att så må ske. Jag tror derföre, att det är af vigt för det nu pågående utarbetandet af en ny rättegångsordning, att R. St:s önskan, det Lagmansrätterne må upphöra, vore känd och uttalad. I min reservation har jag visserligen antydt några svårigheter, dem jag anser möta Lagmansrätternes indragning vid den tid, Utsk. föreslagit, med mindre än att i sammanhang med denna indragning medel jemväl anslås till förökande af ledamöternes antal inom Hofrätterne.
Sednast fjorton dagar före den till uppbördens företagande inom hvarje län Förslag Cili Bevillnings-Stadga, 33 bestämda tid, skola Magistraterna och Kronofogdarno hos Konungens Befallnings hafvande anmäla samt inom vederbörande församlingar kungöra de för hvar och en församling utsatta uppbördsdagar samt de ställen, hvarest uppbörden skall förrättas, och den ordning, som dervid kommer att iakttagas; börande Häradsskrifvarne vid uppbördsstämma!! vara närvarande för att meddela behörig annotation å de skattskyldiges debetsedlar, enär derförutau uppbördsmanuens qvittens, enligt uppbörds-författningarne, icke är gällande, § 88. l:o Skepps-ombudsmannen i Slockholm samt sjömanshusens föreståndare i de öfriga städerna åligger, att för det i sjömanshusets rullor intagne sjöfolk debitera och uppbära bevillningen efter första Artikeln af denna Stadga, äfvensom öfriga personela utskjIder, till följd hvaraf de, både vid sjömäns utmönstring, skola sådane afgifter dem för löpande året påföra och affordra, samt, vid afmönslringen, för de förflutna åren af förtjenta hyror innehålla den så beskaffade bevillning, jemte öfriga personela utskyIder,. desse personer under deras frånvaro erlägga bort, så vida ej genom vederbörliga qvittenser styrkes, att utskylderne å annor ort inom riket guldne blifvit, antingen af sjöfolket sjelfve eller deras redare; och skola sjömanshusens föreståndare, i likhet med andra uppbördsmän, inom den 1 Maj och 51 Augusti hvarje år, genom stadens Magistrat de uppburna medlen hos Konungens Befallningshafvande i länet redovisa och leverera samt debiteringen verificera med bifogade specifika sjömansrullor, som upptaga, jemte sjömännens namn, deras hemvist och redare, och till sjömännens inoch utmönstring bestyrkas, af hvilka rullor bestyrkta utdrag för hvarje län, hvartill sjömännen höra, redogörelsen jemväl åtfölja, alt ingå til!
”Det var besynnerligt,” menade ministern, ”jag har just haft bref från honom, att han icke kan finna någon lämplig person.” Tyrén förstod icke; han hade blifvit skickad, och nu var han der. Han tilläts att stanna, ty man hade icke hjerta att låta honom resa omigen den långa vägen. Nästa vecka kom den rätte informatorn, en äldre filosofie doktor, men då hade Tyrén lyckats ställa sig så väl in hos familjen, särskildt fruntimmerna, att man ändå behöll honom. Han stannade ett år, men då hade han spelat ut sina kort och reste hem igen. En bekant frågade honom hur han trifts i Wien. Han svarade att han ”funnit hofdamerna utomordentligt trefliga.” Man frågade honom hvarför han icke stannat der längre. ”Kära du,” svarade han hemlighetsfullt, ”det var omöjligt, ty man började tala om mig och dottren.” En tid efteråt fick vännen veta, att dottren endast var sju år gammal, och förebrådde honom för den osanna uppgiften. ”Ja, det var också bara som jag sade,” svarade han lika hemlighetsfullt, ”ty egentligen var det om grefvinnan (frun) och mig man pratade.”224 Anna Palm påstår att kyrkoherden ljuger på sin son, så prest han är. Fahnjunkaren berättade sig en gång hafva träffat pastor Hallén, och man hade då talat om att fru L.s helsa var så mycket förbättrad. ”Det var ju väl det,” svarade jesuiten, ”bara hon också kunde blifva en bättre menniska.”225 Det berättas att kyrkoherden var på värdshus en två, tre gånger i veckan under sin landskronatid. Det sägs att den inre hushållningen sköttes slarfvigt. Det påstås att dottren icke bryr sig om sin mor, men att hon går mycket tillhopa med fadren, och att hon är den enda menskliga varelse han håller riktigt af. Träden äro aflöfvade, det blåser och himlen är mulen, endast öfver ett af de lägsta hustaken har den jemngrå färgen antagit en skiftning i guld till tecken att den korta vinterdagen är nära sitt slut, och här inne falla skuggorna redan, görande arbetet besvärligt, tankarna tunga och tystnaden ännu mera tryckande.