Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Emellertid hade jag den lyckan att ändå icke bli glömd af skalden, ty efter hans död erhöll jag, jemte ett bref från en af hans döttrar, hans sista arbete, och hans af mig högt värderade helsning, att han under senaste tiden känt sig uppfriskad af de bohuslänska skildringarne i Skuggspelen, som dottern läst för honom. Det var hans barndomsverld, som der åter upphägrade för hans minne. Då jag läste detta, kände jag en verklig sorg öfver att någon annan än jag sjelf fått på den der ångbåtsresan emottaga hans personliga helsning ... Dock, det är tid att återvända till sammankomsten, som upplöstes i den vissa tanke att den innan kort skulle förnyas. Men hvad hände? Samma personer skulle aldrig mera träffas tillsammans. Orsaken dertill var följande: En vacker dag presenterade »Östgöta-Correspondenten» titlarne på alla täflingsskrifterna. – Jag förestälde mig, troligtvis mycket enfaldigt, att detta var en orättvisa emot insändarne, och förklarade Sohlman att jag icke ville ha missbrukat förtroendet. Jag var långt ifrån att förstå, att Ridderstad tvärtom tjenat företaget; jag förstod blott att han velat tjena det. Sedermera har jag hört att det icke alls skall vara annat än i sin ordning att meddela titlar på sådana skrifter, eller de signaturer som blifvit uppgifna. Lika mycket, jag trodde att de täflande skulle känna sig sårade och begärde derför att i Aftonbladet få reservera mig från missbruket. Af artighet, jag tror ej det kunde vara af annat skäl än att ej lemna mig ensam, tecknade Sohlman sitt namn bredvid mitt, men skyldigheten mot honom fordrar att ytterligare erkänna, det han utan tvifvel aldrig ens tänkt på någon protest om ej jag gjort det. Följden lät icke vänta på sig. Ridderstad, alltid ridderlig mot fruntimmer, äfven mot författarinnor om de haft den oturen att förtreta honom, gaf icke något bittert svar, men likväl ett ganska slående, ty han afsade sig offentligt sitt förtroendeuppdrag. Efter Ridderstad valdes Backman, och den sista konferensen i ämnet var i fullkomligt allvarsam stil innan vi lyckades få enhet i besluten. Lyckligtvis kom det dertill och vi voro mer än nöjda, då sakerna voro afgjorda.
Hvad specielt beträffar yttrandet att tillgången på värdefulla fiskearter under loppet af de sista tjugu åren betydligt minskats, är detta påstående icke enligt med verkliga förhållandet, men väl tvärtom. Hade uppgiften innehållit, att lax och andra ädlare fisksorter under senare åren endast sparsamt och till höga priser varit att tillgå på Umeå stads torg, så skulle vi villigt hafva medgifvit riktigheten af ett dylikt påstående under förklaring derjemte, att det stegrade priset berott icke af minskning i fiskeriernas afkastning, utan af den lifligare efterfrågan, som varan rönt samtidigt dermed, att en förbättrad samfärdsel med de södra orterna möjliggjort en storartad export af färsk lax, hvar-igenom tillgången af denna vara för ortens egen förbrukning minskats och vid lifligare efterfrågan på platsen betingar högre pris än förut. Detta glädjande förhållande hoppas vi Konungens Befallningshafvande skall konstatera, då vi såsom gifvet antaga, att Konungens Befallningshafvande har sig nogsamt bekant hithörande förhållanden .. Antingen måsle nu förevarande sak vara ett fiskeriärende — och såsom sådant har Konungens Befallningshafvande handlagt det, — eller ock är det ett flottningsärende och såsom sådant har det ej hlifvit nöjaktigt utredt. Visserligen har blifvit antydt, att häradssynerätten den 28 juli 1868 till förekommande af skada ä ängar och odlade lägenheter ansett barkning af flott-ningsgods vara fördelaktig; men fråga om barkning af timret till skydd för fiskerinäringen har så mycket mindre kunnat afses som frågan derom vid nämda tid ännu icke var väckt. Med livad vi här ofvan andragit anse vi oss hafva till fullo ådagalagt, att den undersökning, som af Eders Kongl. Maj: t föreskrifri ts, icke blifvit verkstäld, hvadan ock det öfverklagade påbudet icke kan anses hvila på fullt objektiva grunder. Icke heller kunna vi anse, att det stadgade vitet för hvarje obarkad stock står i harmoni med 3 § i Kongl. Förordningen den 16 februari 1804 om strafflagens införande. Allt detta samt hvad vi redan hos kammarkollegium anfört utgör ock skäl hvarför vi våga i underdånighet yrka,
Delta skydd har man i allmänhet ansett böra vara 33-fprocent af varans värde efter nuvarande förhållanden; men supponeradt, att varan stiger 100 procent i pris, så blifver tullen endast 16‘f procent; och om man derjemte besinnar, att en främmande Magt för samma vara möjligen kan anslå i6f procent i export-premier, för att hos oss undergräfva en näring, så frågar jag, om det är billigt att neka Konungen rättigheten, att under sådane förhållanden höja tullen för denna vara. Då erfarenheten således visat, att jemkningar i Tulltaxan emellan Riksdagarne erfordras, och Konungen hittills använt den rättighet han i detta afseende haft, till en bestämd nytta för landet, tvekar jag icke, att tillstyrka bifall till Konungens Nådiga Proposition. Om detta icke sker, tror jag, att stora vådor äro att befara, särdeles i afseende på det system man här på förmiddagen antagit; ty sedan alla varor blifvit tillåtna till införsel, ligger enda correctivet i tullens höjande efter omständigheterne. Friherre Åkerhjelm: Jag tror icke, att det endast är i reciprocitetsfall, som förhöjning af tull kan komma i fråga, och jag vill derpå anföra ett exempel. Ehuru tackjern blifvit belagdt med en betydlig utförseltull, skulle det likväl kunna hända, att vårt Svenska tackjern med vinst kunde utföras, äfven Den 28 October e. m. till de länder, med hvilka vi icke slå i reciprocitetsför hål lande, såsom Frankrike med flere; men i sådane fall blir det angeläget, alt Regeringen, om den förmärker, att detta vigtiga råämne saknas för våra egna näringar, kan hindra utförseln deraf genom ökad tull, såvida förbudsprincipen bortgår. Jag har anfört delta blott exempelvis; flera dylika fall kunna uppstå. Ilvad redactionen beträffar, skulle jag tro, att Grunden borde erhålla en sådan lydelse, att man i början sätter:
Dessa äro Levi slägter: De Libniters slägt, de Hebroniters slägt, de Maheliters slägt, de Musiters slägt, de Korahiters slägt; men Kehat födde Amram. Och Amrams hustru het Jochebed, Levi dotter, den honom född var uti Egypten; och hon födde Amram, Aaron och Mose, och deras syster MirJam. Men af Aaron vardt född Nadab, Abihu, Eleazar och Ithamar. Men Nadab och Abihu blefvo döde, då de offrade främmande eld för Herranom. Och deras tal var tre och tjugu tusend, allt mankön ifrå en månad och derutöfver; ty de vordo icke räknade ibland Israels barn; förty man gaf dem icke arf ibland Israels barn. Detta är summan af Israels barn, som Mose och Presten Eleazar talde på de Moabiters mark vid Jordan, in mot Jericho; Ibland hvilka var ingen utaf den summo, då Mose och Presten Aaron talde Israels barn uti Sinai öken. Förty Herren hade sagt dem, att de skulle döden dö i öknene. Och ingen blef qvar, utan Caleb, Jephunne son, och Josua, Nuns son. Och Zelaphehads döttrar, Hephers sons, Gileads sons, Machirs sons, Manasse sons, utaf Manasse slägt, Josephs sons, benämnda Mahela, Noa, Hogla, Milca och Thirza, kommo fram; Och de trädde för Mose, och för Presten Eleazar, och för Förstarna, och hela menighetena, inför dörrena af vittnesbördsens tabernakel, och sade: Vår fader är döder i öknene, och han var icke med i den menighetene, som uppsatte sig emot Herran i Korahs upplopp; utan är i sine synd död blefven, och hade inga söner. Hvi skall då vår faders namn borto blifva utu hans slägt, ändock att han ingen son hade? Gifver oss ock arfvegods ibland vår faders bröder. Mose förde deras sak inför Herran. Och Herren sade till honom:
Jag hade önskat, att min motion kunnat i dag åfgörås; men då det icke låter sig göra, eftersom den fedärt blifvit bfegärd på bordet, vill jag blott påpeka, huru oriktigt och för sjelfva saken 504 Den 21 Febr u ari. menligt Ridclarh.-Utsk. i sitt utlåt, återgifvit den kalkyl, jag bifogade motionen. Utsk. har nemi. uptagit utgifterna för hela den beräknade tiden, men inkomsterna blott för eli år: eller utgifterna till 18,000 R:dr, för att icke räkna hundratal, och inkomsterna, t. ex. för en afsättning 900 exemplar, till 10,000 R:dr. Efter hittills brukadt räkningssätt, skulle detta bli 8,000 R:dr förlust : men Utsk. har i st. kommit lill det resultat, att det blir 3,000 R:dr vinst. Detta sednare är också det rätta, när man, såsom man bör, beräknar inkomsterna till 6,000 R:dr eller för ett år. Hade jag bifogat min motion en så absurd kalkyl, hade motionen varit värd att kastas under bordet, och icke att begäras på detsamma. Hr. Gr. o. Landtm, förklarade, att förevande Utlåt. enl. derom gjord begäran borde ^ytterligare hvila på bordet och att således lämpligast vore att discussionen derom blefve upskjuten. Föredrogs och bordlädes ånyo, på flere ledamöters begäran, Riddarb.-Utsk:s d. 14 dennes på bordet lagda Utlåt. N:o 9, i anledn. af Riddarh.-Direkl:ns anmälan om orsakerne till fördröjd tryckning af R. o. Ad:s prot. vid 1853 och 1854 årens Riksdag.
Participanter till ett antal af tolf personer sig till detta Brukets återupptagande angifvit hafva; hvilka igenom Herr Landshöfdingen, Högvälborne Gustaf Duvalls persuasion och exempel (varande välbemälte Herr Landshofdinge sjelf derutinnan en med-participant) nu äro sinnade deruppå deras lycka att försöka, begärandes att blifva derå med behöriga Privilegier försedde; fördenskull såsom Collegium, igenom dess underdåniga till Kongl.-Majit afgångne Bref af den 13 Nov. 1686, samt ock af den 8 Nov. uti innevarande år, häfver Högstbemälte Kongl. Maj:t de vilkor och conditioner underdån-oförgripligast föreslå* git, som man lill detta förfallne Verkets åter upphjelpande häfver nödiga pröfvat, och mer Högstbemälte Kongl. Maj:t, igenom Dess Nådigste deröfver ankomne Svar af den 13 November 1686, samt af den 14 November nästlidne, i Nåder allt sådant häfver behagat agreera; alltså vele vi till underdånigste följe deraf samt ock på dragande Kall och Embetes vägnar merbemäldte Herr Landshöfdinge tillika med de andra Inleressenterna detta Silfver-Verket vid Löfåsen, så länge de förmå hålla det vid magt och efter rätt bergsvis gående, samt ock deraf till Kongl. Majit utgöra hvad Högstbemälte Kongl, 374 JJen 2 Juli. Kongl. Majit deraf tillfalla bor, till ett perpetuelt och evärdeligt bruk med följande förmoner hafva uppdragit, nemligen : 1:0
Efter min öf-vertygelse är det just genom Nordens politiska enhet, som besittningen af Holstein kan bevaras åt Norden. Så länge vi hade Norge, var det skandinaviska elementet så starkt, och staten så stor, att danskt och tyskt lefde förtroligt tillsammans. Det är förlusten af Norge, som skapat Slesvig-Holsteinismen. Det är endast Nordens politiska enhet, som skall tillintetgöra den. Det går med stats kroppar ne som med himlakropparne. De utöfva eu attraherande kraft i förhållande till sin storlek. Danmark bar lidit öfvervåld i Frankfurt; det förenade Norden skulle ej vara utsatt för en sådan behandling. Tyskland är blott käckt mot den svage. Genom Holstein skulle Norden komma att utöfva inflytande på den europeiska politiken. Jag hyser derföre innerlig önskan derom, att den dynastiska enheten med Holstein måtte kunna bevaras. Eders Majestät delar kanske icke dessa åsigter, men det är också blott för att min mening må kunna framträda alldeles klart, som jag tillåtit mig framställa dem. För öfrigt skallju, efter hvad man kan hoppas, frågan om Holsteins ställning finna sitt definitiva afgörande vid Londonkonferensen. Min allernådigdte Konung och Herre sänder Eders Majestät sin hjertliga återhelsning. Alierunderdånigst D. O. Monrad. N: r 21. Till inrikesministern de Oarlsen från E. v. Qv&amp;nten. Stockholm den 21 maj 1864. H. exc. Monrad skref senast, att de båda hittills fienddiga partierna i Danmark, det eiderdanskt-skandinaviska och det hel-statligt-antiskandinaviska, skulle hålla på att förena sig i en tredje åsigt, enligt hvilken Holsteins besittning borde kunna bevaras åt Danmark genom Nordens politiska enhet. Hans Excellens ansåg att Norden genom Holstein skulle komma att utöfVa inflytande på den europeiska politiken, och hyste derför en liflig önskan att den dynastiska enheten med Holstein måtte kunna bevaras. Denna uppfattning strider på det skarpaste mot det förslag, jag haft den äran öfverbringa till H. Maj: t konung Kristian IX. Den strider mot den allmänna uppfattningen i Sverige, såväl bland skandinaver som antiskandinaver.
Öfver sandmon växte den i täta tufvor. Från låga, trädlika stammar höjde sig tätt sittande, gröna grenar med barrhårda, härdiga blad och små, sent vissnande blommor. Dessa tycktes ej vara gjorda af vanlig saftrik blomsterväfnad, utan af torra och hårda fjäll. De voro mycket oansenliga till storlek och form, ej heller var det stort bevändt med deras lukt. Barn af de öppna vidderna, hade de ej blifvit utvecklade i den vindfria luft, hvarest liljorna utspänna sina kalkblad, eller i den rika jordmån, hvarur rosorna hämta näring för sina svällande kronor. Det, som gjorde dem till blommor, var egentligen färgen, ty lysande röda voro de. Det färgalstrande solskenet hade de haft nog af. De voro inga bleka källarväxter, inga skuggkära innesittare. Det låg hälsans välsignade munterhet och styrka öfver hela den stora, blomstrande mon. Ljungen klädde det fattiga fältet med sin röda mantel ända upp mot skogsbrynet. Där reste sig, på en svagt uppskjutande bergås, några uråldriga, halft sammanstörtade stenkummel, och hur nära än ljungen sökte att smyga sig intill dessa, funnos dock däruppe refvor i dess väfnad, genom hvilka framskymtade stora, flata hällar, flikar af bergets eget, skrofliga skinn. Under det största af kumlen hvilade en gammal kung, Atle kallad. Under de andra slumrade de af hans kämpar, som fallit, då det stora slaget stått där på mon. Nu hade de legat där så länge, att dödens fruktan och vördnad vikit ifrån deras grafvar. Vägen gick fram mellan deras hviloställen. Den nattlige vandraren tänkte aldrig på att se till huruvida dimomsvepta skepnader vid midnattstid sutto på kumlens topp och i tyst längtan stirrade mot stjärnorna. Det var en glittrande morgon, daggfrisk och solvarm. Skytten, som varit ute på jakt alltsedan dagningen, hade kastat sig ned i ljungen bakom kung Atles hög. Han låg på rygg och sof. Hatten hade han dragit ned öfver ögonen, och jaktväskan af skinn, ur hvilken harens långa öron och orrens krokiga stjärtfjädrar stucko fram, låg under hans hufvud.
Ridderskapet och skap ingå. nes Utlåtande, rörande före Den 17 Februarii. Adeln bifölls. Jag kan likväl icke frångå den, öfvertygelse, jag då yttrade, att hvarken en Lag-Comités tillvaro bör kunna gifva anledning till Suspension af Riksens Stånders LagUtskotts Constitutionella åtgärder, eller att den omständighet, det ett fullständigt Lagverk är under arbete, kan anses såsom orsak för uppskjutande af mindre partielle rättelser. Men då jag funnit, att denna öfvertygelse icke af den Ridderskapets och Adelns Pluralitet, sorn vid b slut låter höra sig, delas, och jag således icke eller nu kan vänta att Återretniss af detta Betänkande bifalles, återstår endast för mig, att reservera mig emot det beslut, jag för conseqvencens skull förutser. Herr Grefven och Landt Marskalken gjorde Proposition till bifall af Lag Utskottets ifrågavarande Betänkande, hvilken Proposition med Ja besvarades. Företogs till pröfning Lag-Utskottets den 28 sistledne Januarii afgifne, samt den 13 dennes pä bordet lagde Utlåtande öfver sökt företrädes-rätt af Jordägare till Brukares lösa Egendoms-lörsäljning för försträckning m. m. Friherre Rudbeck, Alexander, hade inlemnat ett Memorial, hvilket upplästes, sä lydande : De skäl j som föranledt Lag-Utskottet att Den 17 Februarii. 431 afstyrka bifall å den del af Herr Lagmannen Grefve Gyllenborgs Motion, hvarigenom åsyftas det stadgande, att de, för ett Hemmans skötsel nödvändiga Kreatur, Dragare och Redskap, ej må kunna utan Jordägarens vettskap och bifall , utmätas till gäldande af andra skulder, synas mig icke så öfvertygande, att de till fullo vederlägga dem , Grefve Gyllenborg, till stöd för sin yttrade mening, anfört.
I likhet med motionären, och på de af honom anförde skäl, hafva äfven Utskotten funnit borttagandet af omförmälde ansvars-bestämmelse mindre lämplig. Det är ©tvifvelaktigt, att i de flesta fall kyrko-rådets kallelser nu. blifva föga verksamma, då något ansvar för deras åsidosättande icke drabbar den försumlige. För dennes inställelse måste således handräckning sökas hos Konungens Befallningshafvande; men innan denna handräckning hinner meddelas, kan, helst då den tredskande är boende inom en från residens-staden aflägse belägen församling, en lång tid. ofta förflyta; och det åsyftade ändamålet med inställelsen går sålunda stundom förfeladt. Dessutom torde, utom det att en nödtvungen inställelse genom kronobetjeningen är egnad att väcka förbittring i sinnet hos den förekallade, en dylik åtgärd ådraga honom större kostnader, än lian skulle få vidkännas, derest det förut stadgade bötesbeloppet blefve honom ådömdt Såsom motionären uppgifvit äger, enligt 11 § i Kongl, förordningen om socken-nämnder på landet, utfärdad samma dag som nu gällande Förordning om kyrko-råd, socken-nämnden att belägga den kallade, sorn utan förfall uteblifver, försl med 32 sk. böter, till fattigvårdens kassa, och derefter med förnyad* vitén, till dess de sammanräknade uppgå till tio riksdaler. Blifva dessa åtgärder fruktlösa, har Nämnden att vända sig till Konungens Befallningshafvande, liandhafvandet af »kyrko-disciplinen och hvad till religionens, och sedernas vard hörer», lärer emedlertid erfordra lika mycken skyndsamhet och vara lika magtpåliggnnde, som de ärenden, hvilkas behandling socken-nämnden åligger; hvarföre och då, efter Utskottens omdöme, intet med rättvisa och billighet förenligt medel, sorn kan verksamt understödja en pastors nit att befrämja ordning och sedlighet inom sin församling, bör honom betagas, Utskotten finna det angeläget, °att nyssberörde Förordningar uti ifrågavarande hänseende bringas till öfverensstämmelse med hvarandra.
Denna rätt var också orubbadt qvarstående från 1734 till 1765, då det olyckliga Nordencrantziska strypsystemet inträdde, ett system, som var hardt nära att skaka Sverige i sina grundvalar, och som icke blott låg till grund för den thronafsägelse, Adolph Fredrik gjorde, utan jemväl genom sina verkningar föranledde ett allmänt missnöje hos nationen och afskalfande af den magt, R. St. före 1773 innehaft och missbrukat;. Till följd af detta strypsystem stadgades ett ingrepp i privaträtten, och man förbjöd in visningarna. Man skulle måhända kunna kasta äfven löjlighet,på detta den allmänna magtens företag, att blanda sig uti enskifta personers förtroende för hvarandra; men man behÖfver icke begagna detta nu mägtigaste af alla vapen; man behöfver blott hålla sig till sakens egen natur. Jag bestrider icke, att begagnandet af de s. k. valuterna utsträckt sig så långt, att ett verkligt missbruk ägde rum. Men under namn af att afskaffa dem förbjöd man assignationsrätten. Man lindrade detta förbud sedermera genom författningar, men upplifvade det åter, och ända till 1818 var det qvar i sin fulla kraft. Vi minnas alla det steg, 1817 års Ständer togo, då de med ett penndrag indrogo ej mindre än en summa af 4i millioner r:dr, bestående i discontpapper och allmänna invisningar. Man trodde sig då icke kunna göra nog för penningekarlarna, och man trodde sig icke kunna arbeta nog starkt emot den enskilda industrien, åt hvilken man gaf en förskräcklig stöt, då man förbjöd enskilda assignationer eller dervid fästade Den g Juni. ai5 sådana vilkor, att de endast voro tillåtna i stort, nemi. på 100 r:dr eller deröfver, hvilket medgafs, emedan man eljest hade generat Stockholms börs och de rika karlarna, hvilka åter icke tråfFades, då man förbjöd alla enskilda assignationer af lägre belopp.
Åkerhjelm har likväl föreslagit och R. o. Ad. antagit den förändring, att orden: ”så länge t jens t er nas nuvarande innehafvare, ” skulle utgå utur 2 mom. af 4'åe punkten. Då II. Ståndet beslutat äfven inbjuda Medstånden att på denna redaction ingå, måste jag medsända min reservation, enär jag tror resultatet af denna redaction, i händelse den blefve R. St:s beslut, blifva, att allt, hvad Utsk. med dessa 2:dra och 3:dje mom. åsyftat, upphäfdes. Jag kan nemi. icke inse, huru den i 3:dje mom. i und. begärda förändrade organisation inom förut beviljade tillgångar någonsin skulle kunna inträffa, om de, utan Ständernas begifvande, uppgjorda högre löningsstater skulle komma att fortfara längre, än tjensternas nuvarande innehaf - 3i6 Don ii Augusti r. m. vare qvarstå. leke heller kan jag linna lämpligheten deraf, att It. St. tillåta fortfarande utgåendet från besparingarna af löneanslag, sorn skulle såsom permanenta utgå, äfven om deras nuvar. innehafvare bortginge och andra personer emottoge tjenslerna. Är sådant R. St:s mening, så böra viii sådana anslag uppföras på stat och ej anvisas på besparingarna. Slutligen bör jag uppgifva, att jag så mycket mera motsatt mig redaclionsförund ringen, sorn den föreslagits af en Regeringsledamot, hvarigenom jag tycker mig finna anledning till den förmodan, det Regeringens mening kunde vara att fortfarande gifva fullmagter på de utan R. St:s bifall förhöjda lönerna, äfven om dess nuvar. innehafvare bortginge. Icke heller behöfver sådant ske för tjensternas bestridande, emedan det ganska väl låter sig göra, att, om ledigheter innan nästa riksdag inträffa, låta tjensterna på förordnande och emot arfvodeti bestridas, intilldess R. St. hinna sammankomma och, om de så finna, medel till en ny reglerad stat för dessa tjenster anslå. Jag vågar sålunda vördsamt afstyrka de resp. Medstånden att inbjudningen antaga. Gr. Frölich, Da v.:
Jag skall icke yttra mig i sjelfva saken, eller ang:de dqn ifrågavar. anmärkn;sanledn:s beskaffenhet; ty jag anser mig derifrån förhindrad af grundlagen , som jag icke veterligen skall öfverträda äfven i de fall, der jag kunde anse den stridande ernot det rätta. Men jag tror icke, att denna grundsats blifvit följd af andra talare, då de yrkat återremiss å Gonstit.Utskrs ifrågavar. memor. Sådant är grundlagsvidrigt. Skälen äro framställda af ordföranden i Utsk., af hvilken jag sålunda är förekommen och som jag mj förenar mig med. Jag ber likväl att få tillägga några ord. Efter hvad man vid föregående riksdagar erfarit, grundar man påståendet, att återremiss kail äga ruin, uppå följande mening i 29 §. Riksd.Ordn.: ”Frågor uti detta ämne kunna i R. St:s plepa väckas, och af ”andra R. St:s Utsk. än Constit.Utsk. hos Stånden andragas, ”men icke af R. St. afgöras förr, än sistnämnde Utsk. deröfver blifvit hördt.” Utaf denna mening vill man dragg den slutsats, som skulle förbindelsen att höra Utsk., innan Ståndet äger afgöra frågan, innefatta tillåtelse för Ståndet att, sedan Utsk. blifvit hördt och yttrat sig, besluta öfver flensamma, antingen Utsk. fästat afseende vid den väckta nnmärkn:sanledningen, eller icke. Jag medgifver, att man, 0111 man läser berörde stadgande isoleradt, kan komma till en sådan conclusion; men grundlagen, som visserligen skall tolkas efter ordalydelsen, kan likväl vid en sådan tolkning icke betraktas annorlunda än j dess helhet. Det är nöd-, vändigt att anställa en jemnförelse emellan de särskilda föreskrifterna. Iakttager man icke detta, blottställer man sig ofta för misstag; men iakttager man den deremot, skall man oftast undyika sådana, och mau skall i närvar, fall komma till en alldeles motsatt åsigt emot den, Hr Frih. Rantzou hyser.