Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Han hette Hva.» Den gåtan hade retat henne många gånger. Å, hvad hon tyckt den hunden var dum. Men nu i halfslummern förblandar hon hunden »Hva» med Maurits, och hon tycker, att hunden har hans hvita panna. Så skrattar hon. Hon har lika lätt för att skratta som för att gråta. Det har hon ärft efter far. Hur har »det» kommit? Det, som hon ej törs nämna vid namn. »Det» har visst kommit som daggen till gräset, som färgen till rosen, som sötman till bäret, omärkligt och ljuft, utan att anmäla sig på förhand. Det är ju också detsamma hur »det» kom och hvad »det» är. Vare sig det är godt eller ondt, ljuft eller ledt, så är »det» det förbjudna, det, som aldrig skulle finnas till. »Det» gör henne ängslig, syndfull, olycklig. »Det» är hvad hon aldrig mer vill tänka på. »Det» är hvad som skall ryckas bort och kastas ut, och dock är det intet, som kan gripas och fångas. Hon stänger till sig för »det», och in kommer det likafullt. »Det» drifver undan blodet i ådrorna och flyter fram där, drifver tankarna ur hjärnan och regerar där, dansar fram genom nerverna och dallrar ända ute i fingerspetsarna. Det finnes öfverallt inom henne, så att om hon kunnat taga bort allt hvad kroppen eljes bestod af och lämnat kvar »det», så skulle det lämnat ett fullt aftryck af henne. Och ändå var »det» intet. Aldrig vill hon tänka på »det», och ständigt måste hon tänka på »det». Hur har hon blifvit så dålig. Och så rannsakar hon och undrar hur »det» kom. Ack dununge, ack ängsull! Hur mjuka äro ej våra sinnen och hur lätt väckta våra hjärtan! Hon var säker på att »det» ej kommit vid frukosten, alldeles säkert icke vid frukosten. Då hade hon bara varit rädd och blyg. Hon hade råkat i sådan själsskakning, då hon kom ned till frukosten och ej fann Maurits, bara patron Teodor och bergsrådinnan.
Afdrages denna, som för båda åren blifvit calculerad till 4>700 RMr med halfva delta belopp eller 2,350: blir återstoden 14,080: 16. 7. så att egentliga Myntningskostnaden för år 1833 blir iT8^ procent eller medium af båda Arens Myntningskostnad irVW procent. Medelbeloppet af Myntningskostnaden har för alla åren i83o—1834 utgjort i-rVoMen redan i den till i83a års Statsrevision afgifne berättelse från MyntVerket anmärktes att sistnämnde års myntning skulle blifva jemförelsevis dyrare, emedan beloppet som myntades redan började att inskränkas, samt de smärsta och dyraste Myntsorterna nemligen: |:dels och j^Mels R:dr Specie, då, äfvensom i833, hufvudsakligen tillverkades. Under denna tid fördelades 1 R:dr Specie i nära 7 piecer, då medeltalet för hela perioden är 5rVdels piecer på en sådan R:dr, och för de äldre realisationerna endast var 5| piecer på R:dr Specie, hvilket oaktadt kostnaden då uppgick till iY7oVdels procent, ehuru penningarnes utseende då var vida mindre vårdadt. Sedan den mindre Ullhornska Pressen under denna sommar hunnit fullbordas, har Präglingskoslnaden för åttondedels SpecieR:dr, som förr voro dyrast, kunnat nedsättas till hälften. Stockholm den 2 Nov. i835.”
Då jag erfar att det efter min öfvertygelse välgrundade och välbetänkta förslag, som SlätsUtsk. framställt rönt motstånd af ett par ledamöter af detta hus, men jag tillika hört, att de ledamöter af StatsUtsk., som derinom egt mesta tillfälle, att grundligt undersöka förhållandena, understödt samma förslag, samt då jag slutligen hört Gr. Löwenhjelm yttra sig till förmån derför, vill jag blott i största korthet framställa några anmärkmr, på hvilka jag ber att få fästa E. o. Ad:ns upmärksamhet. Man har nämnt att det ifrågav:de bolaget redan gjort ganska betydliga ansträngningar. Allt hvad det erhållit af Staten är blott ett lån, som genom de ökade kostnaderna under sisth år till följd af oberäknadt höga priser på materialier och arbetslöner - Den 19 December. nas stegring, visat sig icke vara tillräckligt. Bolaget har dock gjort allt hvad i dess förmåga står för att fortdrifva arbetet, och detta har också-så långt framskridit, att jernvägen på tre mil är fullfärdig och trafiken der i gång, hvarförutan den äfven är färdig en half mil ofvanom Ofvansjö. Nu skulle bolaget omöjligt under dessa förhållanden kunna anskaffa penningar derest icke StatsUtsk:s förslag bifölles, och jag ber att R. o. Ad. ville taga i betraktande att det ifrågastä 1 Ida lånet ingalunda kan medföra någon förlust för Staten, då denna tager proc. Men detta låns erhållande vore dock en fördel för bolaget, oaktadt de dryga vilkoren; och det torde vara desto mera angeläget att bevilja detsamma, som eljest den arbetsoch brödlösa personal, som vid jernvägen varit sysselsatt, kan komma att förorsaka mycken oreda i landet. Det är på dessa omständigheter, sorn jag velat fästa R. o. Adrns upmärksamhet. Jag anhåller om bifall till Betänk, i denna del. Frih. Cederström: Den förutsättning, att missbelåtenhet öfver nekade anslag, dem jag ansett min hembyggd behöfva, utgjorde förklaringsgrunden för mitt upträdande i denna fråga, bör ingalunda af mig lemnäs obestridd.
Att Staten eflergifver icke allenast tullen å öfver 40,000 skålp. rätt silke årligen, utan äfven skyddar siden-fabrikationen med en så oskäligt hög tull, att en loflig införsel af siden-väfnader blir omöjlig, anser jag vara i högsta grad orätt; likasom att Staten skall berölvas en skälig tull-inkomst af en artikel, som uteslutande förbrukas af 118 BeviUnings-Vtskottets Betänkande, N:o 3. de förmögnare klasserna i landet. I följd häraf anser jag, att tullen å förenämnde siden-väfnader bör nedsättas till 4 Riksdaler pr skålp., eller att, derest den nu yrkade uedsätlningen ej vinner afseende, rått silke må åsältas en införsels-tull af minst 24 sk. pr skålpund. 5:o. 1 afseende å den föreslagna införsels-tullen af kläde, 1 R:dr 24 sk. pr skålp., synes skäl till den erinran, att för den gröfre varan denna tull-sats är alldeles för hög och detsamma som förbud.. Ty en ain gröfre kläde, med varde af Tvä riksdaler sexton skillingar, väger nära J skålp. och kan således ej införas. Jag anser derföre att en särskild lägre tull-sats derå bordt i Tull-taxan införas; så alt gröfre och tyngre kläde bordt draga lika tull med Doffel, Frisad och Kalmuck, eller högst 32 sk. pr skålp. 6:o. I motsats till det skydd Utskottet, genom höga tull-satser, lemnat andra näringar, hvikas idkare en längre följd af år njutit stora fördelar, har glas-tilluerknintjen, som är en för landet tjenlig och välgörande näring, hvartill hufvudsakliga råämnet ej behöfver inkomma från utlandet, ej lyckas vinna lika skydd, enär den förut lämpliga tullen k fönsterglas blifvit nedsatt med 25 procent från 2 sk. till sk. pr skålp.
Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, att Kongl. Maj:ts Högstberörde Nådiga Skrifvelse måtte till Allmänna Besvärsoch QeconomieUtskottet remitteras; hvilket bifölls. Föredrogs å nyo Friherre Skjöldebrands, Pehr Eric, den 21 dennes på bordet lagrie Me - 714 Den s4 Febrimrii, morial, om beskaffenheten af den 6åd, som bor till Kronans Magaziner aflemnas. Herr Rothlieb, Axel, anförde skrifte ligen: (Se Bilagan N:o 10.) Herr Grejven och LandtMarskalken föreslog, att så vål Friherre Skjöldebrands ofvannåmnde Memorial, sorn det af Herr Rothlieb nu afgifne yttrande måtte till Allmänna Besvårsoch Oeconomie-Utskottet remitteras; hvilket bifölls. Föredrogs å nyo Hedervärda BondeStåndets den 21 sistledne Januari aflåtne och den 12 dennes förmiddagen på bordet lagde ProtocollsUtdrag af innehåll, att BondeStåndet under åberopande af ConstitutionsUtskottets vid sista Riksdag den i5 Maj 1818 meddeldte Betänkande beslutat, att hos Kongl, Maj:t i underdånighet anhålla, att till den uti a4 §. Riksdagsordningen Ståndet förvarade rått, att med undantag af Secreteraren, hvilken af Konungen utnåmnes efter eget val, tillsätta sin Cantzli-betjening vid Riksdagarne, och således äfven Ståndets Notarier, äfvensom till denna rätts obehindrade utöfvande i framtiden varda förhulpit, uti hvilken underdåniga anhållan, de öfrige RiksStånden blifvit anmodade att jemväl deltaga. Friherre Boije, Ludvig: Ridderskapets och Den 24 Februarii. 7i5 Adelns känslor för BondeStåndet, voro i alla tider, välvilja och deltagande.
Ölverskotter och Besparingar till Rikets Ständers Riksgälds-Kontors disposition .. 352,i34:36. 7. Afskrifning af redovista och ersatta Förskotler samt liqviderade Lån .. 54>3oo: 6. 10. Tillgångar och Fordringar vid årets slut, sedan Skulderna afgåtl, 4 387,1 12: 6. 6. Summa R:dr iitno 17,378,554: 24. — År 1841. Ilebet. Tillgångar oell Fordringar vid årets början, sedan Skulderna afdragits, ^4,387,1 12: 6. 6. Inkomster: Återdebitering af, såsom Stals-Utgifter, afförda För skolter och Lån 53,431: 10 4 Minskade Reservationer 85,964:41. _ 4 _ Credit. Afkortning å Inkomsterna ; 518,726:28. 8. Utgifter utom Stat s 4 133,93r: 4°* — enligt Riks-Staten t . 11,860,148: — 3. „ Extra Statsregle ringen j, » t 344>2^8: 5. g. 12,338,312:46. — Öfverskotter och Besparingar till Rikets Ständers Riksgälds-Kontors disposition .. 772,207: i5. — Afskrifningar af redovista och ersatta Förskotter samt likviderade Lån i4i,5o5: 3o. 6. Tillgångar och Fordringar vid årets slut, sedan Skulderna blifvit afräknade, \ 4,365,664:20- 6. Stat s-V erke t s till Riks -Staten behåll n a I n k 0 m s t e r. Ordinarie Inkomster; år 1840. år 1811. Ordinarie Arrende-medel .. Saluaccis af Städerna. Öf verskotte r. C «ir Ordinarie Ränta 61,674: 29. 8.
Den resande g c och öfverraskning hafva socialisterna där t a d e ' e tt f a rväl till k a m m a r h e r n o c h g c i k d ä r p å Obemärkt steg han fram till tröskeln, osäker vunnit en afgjord seger, i det ej mindre än 17 af om huruv d i a han skul e våga sig in el g le e r nas ej t. ned i sin hytt. deras partimän blifvit invalda. Bismareks politik, som gick ut på att med tvång Pastorn, som sat m d i t för dörren, råkade se nedtrycka rörelsen, medan regeringen företog sina * upp, och i tanke att främ n i l gen var en föroJ sociala reformer, har därigenom lidit ett nederlag. lyckad s ö j man — sådana uppträdde ofta här — Och det ser ut, som den gamle rikskanslern blifvit Så berät ades det, men pastorn och han rätt s missmodig däröfver. Det talas nu om, att han som sökte hjälp, sade han trankilt: m f o aldrig i he a l sitt lif, att det är lå trött g och ej längre känner sig situationen vuxen. » Det är visst någon, som vill tala med fru kam - edgå v Flere tecken synas båda, att han nu ämnar afstå någon sann n i g i allt det a. marherrn. » h de inrikes ärendenas ledning för att i stället Hans nåd såg nu också upp och reste D s e ig t var » bara historier », sade de. Oc från hädanefter inskränka sin verksamhet till utrikeskanske det var så ock. från stolen, men s ö j nk ned igen. politiken. Det sades också, många år senare, att ka Det mhemlighetsfulla intrigspel, hvarigenom Eyss» Herbert! » hv s i kade han. b l eåt alla håll söker befordra sin maktutveckling, •zMon pére. ' » utbrast mannen och tog e m tt arher ns yngste son, Herbert, var en vä land stäl d s ö j kapten, bosat i New York och gi har ft på Balkanhalfön varit verksamt i förening med steg in i rummet. major Panitzas sammansvärjning.
Åtta dagar senare berättade modern, så milt och fogligt hon kunde, att Enoch bjudit hela socknen till fadderskap och att Lisa själv måste bära gossen till dopet, som sed och bruk för ogifta mödrar var. Lisa kröp ihop i ångest och ropade: »nej, nej, nej!» Men då fann modern just de ord hon borde finna om Enoch — om hans kamp och Lisas skyldighet att lätta den. Lisa grät, men hon ropade inte längre nej ... Precis tre veckor efter gossens födelse rullade tveksamt och skyggt kärra efter kärra in på Älgögårdens husplan. Du förstår nog, hur skadeglädjen slagit ut i blom under denna tid och vad tal och prat det varit uti bygden. Vad skulle Enoch säga — göra? — »En gift karl och en nedöverbo till!!» Men detta hade ändå ingen väntat — trott honom om — att bjuda? Det var åter något över måttet ... Därför rullade kärrorna så skyggt och tvekande in på Älgö gård. På bron stod Enoch, ståtlig och rak som alltid, och tog emot; bakom syntes mor Brita i bästa högtidsdräkten, blek, men rak också hon, fast den rakheten var påtagen med möda och med våld. Hennes naturliga krafter räckte inte till för detta! Också var den stolta blicken skygg. Sockenfolket smög in, som om det varit de, som haft skam i följe: själva prästen kände sig förödmjukad av att behöva förödmjuka. Kaffet dracks under en tystnad, som endast avbröts av mor Britas matta trugningar. Enoch talade varken mer eller mindre än vanligt — till dess det blev tid att hämta Lisa — ty det ville han göra själv. I helgdagskammaren satt Lisa, blek och tunn, och väntade, iklädd sin svarta läsklänning. Hon hade ju inte hunnit växa ur den än. För en gång hade modern inte farit hårt fram med det hatade solhåret, utan bara samlat det i ett knippe i nacken. Hon visste inte riktigt, hon Lisa, på vad hon väntade, bara att det var på det allra värsta i världen — och att hon frös, frös. I sin nöd försökte hon tänka på »honom» — men hon hade »glömt» igen, glömt allt ... utom den glindrande guldringen, där på bordet.
I sådana omständigheter lärer det jemväl vara svårt, att under långa mörka och regniga eller kalla hösteller vinternätter, hindra det icke jernvägsskenor och andra jernvägens tillhörigheter bortstulos. Der farten är tät och bevakningen ständig, der kan man förekomma sådant; men hvem kan uthärda att med öfverdrifna kostnader, utan motsvarande inkomst, hålla en bevakande personal, som under den oblida årstidens längd, och pä de stora afstånd, som hos oss förekomma skulle blifva tillräcklig? Man synes äfven räkna på transito-handel. Gr. Anckarsvärd och Hr Rosenblad hafva likväl redan ådagalagt, att delta är en missräkning. Hvad blir då följden? Jo att vära jernvägsanläggningar hvarken blifva behöfliga för den inre eller yttre rörelsen, eller för transitofarten; man må nu tänka sig den från Ryssland till England eller tvertom. Men, säger man vidare, för rikets försvar är en eller flera jernvägar, af väsentlig nytta. Jag erkänner visserligen att deras Den 29 Juli e. m. 341 begagnande vore särdeles beqvämt; men månne det för rikets försvar ej vore af vida större vigt, om den tilltänkta så kallade Svea kanal blefve utförd, än att få en jernväg anlagd i samma linia? Om berörde kanal utfördes, hvilken, efter bvad jag vill minnas, icke skulle komma all kosta mera än hvad man beräknat för den ifrågavar:de jernvägen, så kunde våra skärgårdsoch transportfartyg föras från Stockholm till Götheborg och tvärtom utan att behöfva gä ut i Östersjön, hvarigenom de äfventyra att borttagas eller förstöras af fiendtliga fartyg. Om den ifrägavande jernvägen blefve anlagd, sä fruktade jag att man skulle sakna förmåga alt, efter den penninge-ultömning som derigenom skett, företaga någon kanalanläggning i samma linie, oaktadt kanalen hade den fördelen med sig alt bättre än Götha kanal, skydda vår inrikes handel och bidraga till landets försvar under krigstider. Gr.
– Och hvad vill ni mig? – Jag föreställer mig, att ni redan anar det. – Nej. – Nå, då måste jag tala. Er delaktighet i mordbranden i Danielssonska fabriken i E–tuna natten mellan den tredje och fjerde i denna månad är upptäckt! Fastän Brauner väntade sig just detta, fast han föresatt sig att förblifva lugn hvad som än skulle hända, så utöfvade dock dessa ord samma verkan på honom som om han fått ett knytnäfslag i ansigtet. Han rusade upp förskräckt: – Ni är galen! Ni vet inte hvad ni säger! Jo, ty värr allt för väl. – Men, hvad i all verlden skulle jag hafva med den saken att skaffa! Jag? känner ni då inte mig? – Jo, det gör jag, och jag medger, att för den, som inte kände er, så väl som jag gör, skulle saken låta minst sagdt otrolig. Emellertid är det ett faktum, att ni tagit en väsentlig del i planeringen och anläggningen af mordbranden, liksom det äfven är ett faktum, att ni nu är upptäckt. Det tjenar till ingenting att neka. Brauner fick med stor ansträngning fram ett förrädiskt leende. – Ha ha ha, utbrast han, detta var det kostligaste jag varit med om. Säg mig hvem som roat sig med att på detta sätt mystifiera mig? Något annat kan det ju ej vara fråga om. Ty jag kan inte tänka mig, att vår skickliga detektiva polis, som har så många intelligenta krafter till sitt förfogande, skulle kunna begå ett så kolossalt misstag. Det förstår ni ju sjelf, att om detta är allvar, så beror det på ett gigantiskt misstag. Eller hur? – Jag skulle önska att så vore. Men dess värre, saken kan ej mera bortresonneras. Dertill äro bevisen för tydliga. – Bevisen!? Bevisen! Ni har inga bevis! Jag vet inte hvad ni talar om. – Åh, nu har jag det! Att jag inte insett det förut! Konsul Brauner slog i ett glas vatten och tömde det i ett drag. Sedan han rullat en cigarett och tändt denna, sade han i lugn ton:
Ehuru den punkt, som nu är föremål för R. o. Ad:s öfverläggning, egentligen inskränker sig till några vissa slags jordbruksaktör och således i och för sig blott är en specialfråga, finner man likväl ganska tydligt, att vi nu äro inne på ämnet i hela sin omfattning, och att det verkligen gäller sjelfva systemet lör tull-lagstiftningen. Frågan är nemi. den: skall man dervid bibehålla handelsfriheten såsom grundsats, eller icke? — Så väl de åsigter, som under diskussionen redan blifvit uttalade, som reservationernas innehåll antyda att detta är frågan. Men, innan jag ingår i vidare undersökning af sjelfva ämnet, må det tillåtas mig att i förbigående nämna några ord om den egna ställning, som jag personligen fått mig i dessa hänseenden anvisad. A ena sidan har jag blifvit skarpt angripen och klandrad derför, att jag skulle hafva gått alltför varsamt och klemnodigt till väga, samt ej med nog raskhet och beslutsamhet hafva sökt befordra framgången af det system, jag omfattar. A den andra sidan synes det emellertid, att liela Systemets tillvaro nu ifrågasättes, och att man söker bereda en återgång fran detsamma. För min de! vidhåller jag orubbligt den öfvertygelse, att det antagna systemet för vår handelslagstiftning, i liberal syftning, är till sin grundsats riktigt oell sina verkningar nyttigt; men jag tror tillika, att detsamma bör med aktgifvande på omständigheterna tillämpas, och att man ej får alltför hastigt påskynda öfvergången från det fordna, ännu i många delar alltför mycket vidhållna protektionssystemet. Jag anser detta vara rättvist, då en vidsträckt industri samt dyrbara anstalter under andra förhållanden uppkommit, och jag anser det klokt, så vida man vill undvika reaktioner och omkastningar, hvartill dock nu tydliga tecken visa sig. Dessa omständigheter nödga mig emellertid att nu något utförligare ingå i sjelfva grunderna af ämnet.
Den fromma anda, som utmärker dikten, utesluter komiska partier; men åskådarna hade nu engång anspråk på att roas, och derföre har författaren nödgats emellan akterna bestå dem något nöjsamt. Detta är betydelsen af de emellan första och andra akterna inflickade orden: ”Imedhlertijdh figurers eller något annat kortt wijl” (Kurzweile). Det var af gammalt brukligt, att i andliga eller i allmänhet i allvarliga stycken inlades emellan de olika afdelningarne komiska mellanspel462. Hos oss möta vi detta bruk första gången i Hans Olffsons stycke; ty att sådana brukats i reformationstidens dramer är föga troligt och finnes icke anmärkt, och i Messenii och hans skolas skådespel blef det komiska inrymdt inom den dramatiska handlingens egen ram. Sådana mellanspel voro antingen små sjelfständiga stycken, vare sig skrifna eller improviserade, eller ock bestodo de som de engelska ”dumb shows” af pantomimer, eller utgjordes de af blotta upptåg, utförda af narren. Hans Olffson lemnar åt skådespelarne fritt att som mellanspel uppföra hvad de vilja, blott att det är underhållande. Med ”figurers” kan ej menas annat än figurers uppträdande, men af hvad art, är ej lätt att säga; Rydquist förmodar skuggspel eller pantomim. Ehuru uppförandet af ”korttwijl” endast efter första aktens slut finnes angifvet; är dock troligt, att sådana äfven efter flera eller efter alla de öfriga akterna varit anbragta. Och att Hans Olffson upptagit detta bruk, synes bestyrka, att han ställt sig något gammalt stycke till mönster. I sammanhang härmed må vi omnämna en samtidig tysk bearbetning af samma ämne, utgifven i Sverige. År 1638 utgaf nemligen Petrus Pachius en i Stockholm tryckt ”Salutaris Jesu Christi Nativitas. Das ist Christus Jesu unsers und aller Welt Heilandes Heilsame und Gnadenreiche Geburt, Comicé beschreiben. I företalet säges, att redan 3 år förut hade l:a och 2:a akterna blifvit privatim uppförda och stycket först nu fulländadt, ehuru ett annat om samma ämne förut utkommit.
Jag förenar mig med Hr Aminoff i anhållan, alt R. o. Ad. ville bifalla Utsk:s förslag, hvilket jag anser leda till en förbättrad kontroll deröfver, att ledamöter i Taxerings-komitéerne iakttaga inställelse, men jag måste äfven godkänna Gr. Lagcrbjelkes anmärkn., att Utskrs gjorda tillägg bordt innehålla icke den väljande utan valförrättande auktoriteten. Jag anser likväl denna Gr:ns anmärkn. icke utgöra hinder för Ståndet, att bifalla förslaget med förändring likväl af de här nu omnämnda ordalagen. Deremot kan jag icke dela den af några talare yttrade betänklighet emot öfverlåtande åt Taxerings-komitéerne af rättigheten att pröfva en uteblifven ledamots laga förfall, emedan jag betviflar, att denna rättighet kommer att missbrukas, och jag anser denna omständighet af ringa vigt emot fördelen att kunna genom det föreslagna tillägget bringa komitéernes arbeten till ett snart slut. Jag har sedan längre tid tillbaka icke varit ledamot af Taxeringskomitéer, men jag är det deremot af Stockholms Stadsnämnd och har der nyligen erfarit, hurusom nämnden under månader icke kunnat fatta något beslut derföre, att erforderligt anta! ledamöter saknats inom nämnden, hvilken måste åtskiljas, ehuru en ganska vigtig fråga då skulle afgöras. Jag trodde mig äfven finna att inom Stadsnämnden, rättigheten att pliktfälla uteblifne ledamöter utöfvades snarare för litet än för mycket. Jag ser således icke någon våda i Utsk:s förslag, och då något är bättre än intet, tillstyrker jag antagandet af samma förslag. Hr A minoff: I fråga om hvad som blifvit yttradt, att Taxerings-komitéerne ega rättighet alt till böter fälla uteblifne ledamöter, torde jag få erinra, att Taxerings-komitéerne icke tillkomma denna rättighet utan blott skyldigheten alt anmäla förhållandet lill OfverStålhållaren, eller K. Bef:h:de, som derefter bestämmer om böterne böra utgå eller icke. Gr. Posse, Erik Arvidsson: Enl. min åsigt bör bestämmas, hvem som skall bedöma laglighelen af ett anmäldt förfall.
Med åberopande af samina grunder och med tillämpning deraf till nu ifrågavarande mål, ansåg jag fördenskukl de tilltalades ansvarighet rätteligen hafva bort bestämmas sålunda, att Johannes Samuelsson, såsom en gång förut för inbrottsstöld straffad, nu för andra resan sådan stöld skolat, efter det stulnas värde 4 R:dr 25 sk. 8 rst. och för sabbatsbrottsböterna 3 R:dr ie sk., sammanlagdt motsvarande åtta par spö, med tillökning af fem par för iteration af brottet och med beräkning af aderton par för likaledes itereradt inbrott, hvarunder ansvaret för olofligt innehafvande af dyrkar vore begripet, i en bot dömas till straff af trelioelt par spö jemte uppenbar kyrko *) Se farn betsberättelsen för åren 1842 och 1843, pag. 75. 23 plikt, och tvänne års fästningsarbete; i hvilket fall, om spöstraffets förvandling kommit i fråga, motsvarande bestraffningen utgjort tjugutvå dagars fängelse vid vatten och bröd; samt, hvad Peter Svensson åter beträffade, att han, för första resan stöld till värde af 4 R:dr 3 sk., för sabbatsbrottsböterna 3 R:dr ig sk., för delaktighet i inbrott och för olofligt innehafvande af dyrkar, när straffet för begge sistnämnda förbrytelser af samma art kunnat lagligen stadgas till endast nio par spö, i penningar motsvarande nio R:dr, följaktligen bort, efter ett sammanräknadt penningebelopp 16 R:dr 19 sk. eller nära 50 daler silfverrnynl, i en bot åläggas bestraffning af fjorton dagars fängelse vid vatten och bröd, tillika med uppenbar kyrkoplikt.