Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad för öfrigt sjelfva detta lånesystem vidkommer, vill jag icke uppehålla mig hvarken vid den moraliska eller juridiska sidan af saken, utan endast vid den rent financiela, och då tror jag det vara välbetänkt att §:n inflyter, emedan, när man kommer till en bankir för att upgöra en låneaffär, bör man kunna visa honom att en sådan § förefinnes, ty det ådagalägger att våra finanser äro i det tillstånd att vi icke behöfva följa Österrikes exempel och göra sådana lån, hvilkas framgång beror at vinstbegärets väckande. Det är orsaken hvarför jag förenar mig med de Hrr, som yrkat bifall till inbjudningen. Frih, Tersmeden: På det icke det Högh Ståndet måtte blifva förskräckt öfver det exempel, som den siste talaren anfört, nemi. Österrikes, vill jag uplysa att mångfaldiga stater, bland andra Preussen, hafva sådana premielån, så att detta sätt att uptaga lån i allmänhet icke uti Europa anses vara sämre än andra sätt, och jag kan ej förstå, när det är inom lagens gräns, hvarlöre det aio Den 20 Oktober f. m. ej skulle vara klokast af en stat att låna på de vilkor, sorn befinnas vara de fördelaktigaste. Jag fortfar i mitt yrkande. Hr Bildt: Att döma utaf den rigtning, som diskussionen nu tagit, synes det mig som vill man låta påskina att den af PresteSt:t nu äfven godkända BorgareSt:ts inbjudning nödvändigt måste antaga, för att på detta sätt hindra vårt land från att upträda såsom spelare. Jag fruktar, att om man sålunda blir förledd att antaga inbjudningen med den redaktion den nu har, skall man deremot åstadkomma att vi icke få någon hypotbeksbank. Hetta tycks låta fabulöst, men då man förbjuder uptagaudet af alla lån mot kapitalrabatt och då ingen här förmått upgifva en redaktionsföräudriug, som kan tillfredsställa dem, som icke vilja antaga den af hela den financiela verlden erkända tekniska termen premielån, så har man derigenom afskurit möjligheten för hypoteksbanken att uptaga dessa lån.
vin. Då det är nästan kokt, röres med en stålvisp, att moset blir som af färska äpplen. Kan användas till tårtor och kakor och fullkomligt som af färska äpplen. Stassan. Barnbalstårta. Tag 4 ägg, 2 thekoppar socker, som vispas tills det höjt sig. 2 thekoppar mjöl, 1 d:o grädde, vispad till skum, 3 theskedar jästpulver, blandadt i mjölet. 2 matskedar smör. 10 bottnar gräddas, äppelmos eller sylt lägges emellan. Ofvervispas med grädde, deri några skifvor gelatin upplösts, samt socker och garneras med sylt. Häraf bli 2:ne tårtor för 25 personer. Stassan. Falsk sparris. Odla under sommaren s. k. sockerrötter, svartrötter eller scorzoner, som äro svarta, fingerstjocka och jemtjocka rötter. Skrapa dem och kasta dera i vatten med litet ättika uti, ty annars svartna de. Kokas och ätas som sparris med något litet smör &amp; socker i spadet. Kan äfven användas till sparrisomlett. Stassan. Drycker. Läskedryck af apelsinskal. Tag apelsinskal, bortskär allt hvitt och lägg det gula uti kornbränvin, som bör stå öfver skalen. Står öfvertäckt i 6 veckor. Spriten afhälles och utgör nu en stark essence. | k:a kokt vatten bör kallna, då 1 ® hvitt socker, 3 ort citronsyra och ett spetsglas af essencen dithälles, hvarefter ihälles vatten efter smak. Stassan. Hvarj ehanda. Blekning af linne. 11 skalp, klorkalk upplöses i ljumt vatten och silas två gånger genom entränningshanddukar, så att intet grums kommer med. Silas i träkärl, och så mycket vatten påspädes, att det blir 10 kannor; skall vara ljumt då garnet ilägges. Härtill tages 10 skalp, garn eller väf, som legat i vatten öfver natten och är väl urvridet; får ligga 10 å 12 timmar, under hvilken tid godset vändes ofta. Så fort man ser, att kalken sjunkit, vändes det för att blifva jemnt blekt.
Ropades starka nej, blandade med ja, hvarpå H. Ex. förklarade, alt nej härvid varit öfvervägande. Vidare föredrogs 28 punkten af Hr von Hartmansdorffs förslag till gemensam tanke, innehållande, uti 114 § Bcg.F. lemnäs oförändrad, utom hvad angur del sätt för pr ivilegii-fr ugors behandling, hvilket under punkten 22 upptaget är. Härvid upplästes, på begäran af Hr von Hartmansdorff, den del af dess vid Utskrs mern. fogade reservation, som hade afseende på Reg.F:s 114 Sj, hvarefter Hr von Hartmansdorff yttrade: Sora den 22 punkten i mitt förslag är förbigången, så anhåller jag alt i stället för de ordalag, som nu i 28 punkten äro uppgifna, det endast må hela, att R. 0. Ad. antager såsom sin gemensamma tanka, ali 114 § Reg.F. lemnäs oförändrad i sak. H. Ex. II r Gr. o. Landt m. hemställde, örn R o. Ad. såsom sin gemensamma tanke behagade antaga den af Hr von Hartmansdorff gjorda anmärkning, alt 114 § Reg.F. bör lemnäs oförändrad i sak. Ropades ja. Härefter förekom och företogs punktvis till afgörande det af Frih. Palmstjerna, Carl Ollo, d. 10 dennes e. m. framställda förslag lill gemensam tanke. Irsta punkten, innehållande, alt bestämdare gränslinie bör uppdragas emellan BondeSt. och den class aj S:le Standell sorn 8 II. 39 300 Den 13 Mars e. m. utgöres af fastighetsägare pä landet, och att qvarnägare af BondeSt. erhålla valrätt; att således § 21 får följande lydelse: ''TaIrätt inom BondeSt. (iger, efter hemmantalet, hvarje besuten hemmansägare elter kronohcmrnans-äbo, hvilken icke hort eller hörer till något af de 3:ne förstnämnde liiksSt:n, eller ordinarie beställning i Kronans tjenst eller 11. St:s Verk innehaft eller innehafver.”
Utskottet med erforderliga upplysningar tillhandagå, fått emottaga en sådan uppgift, deruti besagde tillgångar blifvit förslagsvis beräknade till vida högre belopp, än den summa af 483,887 R:dr 4 Siats-Utslottets Utlåtande, N:o 160. 6 sk., hvartill samma tillgångar i Kongl Maj:ts ofvanberörde Nådiga Proposition äro upptagna. Utskottet här derföre trott sig äfvenledes böra här ordagrannt meddela denna uppgift, helst den innehåller åtskilliga närmare upplysningar, ej allenast om de, sedan sista Riksdag, i Naclér beviljade, men ännu icke godtgjorda undsättningar, ulan ock om de tider, inom hvilka dessa äfvensom de äldre undsätlningsskulderna böra vara till Stals-verket liqviderade: ”Uppgift, sorn visar de tillgångar, hvilka nu äro och framdeles synas ”kunna, blifva att påräkna till sä kallad Undsättnings fond vid inträffande ’’missväxter.” ”Nu disponible tillgångar : ”Behållning i Banken å Kongl. ”Tull för utländsk spanmål åren i84«, 1842 och 1843 163,287. 6. 185,725. 24. 8. ”Från Kongl. Stats-Contoret till Rikets SLän”ders Riksgälds-Conlor aflemnade medel å ”det år 183o anvisade creditiv, En million Riksdaler B:co, ”1840 den 20 November . 5o,ooo. — —• ”1841 den 12 Februari . 5o,ooo. ”1842 den 7 October 100,000. — •—- ”i843 den 22 September . 3o,ooo. — —- 230 000 4 • 5,725; 24. 8. ”Utestående fordringar i landet, som, efter hvad nu är att ”förmoda, torde kunna anses blifva staten godtgjorda: ”1:0
Men näringen blef hädanefter sora hittills faslkedjad vid jordbruket, till stort mehn för det sednare, ty en ibland de största skador, som bränvinsbränningen tillfogar jordbruket är, enl. min åsigt, att landtbrukaren, i st. f. all vända all sin omtanka och egna ali sin lid åt jordens behöriga bruk och boskapsskötselns fullkomnande, egnar större delen af sin tid och omtanka åt bränvinslillverkningen och behandlar jordbruket och boskapsskötseln såsom bisaker. Om nu lagstiftaren medgifver honom att under ti månader sysselsätta sig med bränvinsbränning, så är det ju gifvet, att han kommer att vårdslösa landtbruket 3 gånger mera än om han endast finge bränna under 2:ne månader. Enahanda blir följden af tidens inskränkning, dä man afser det andra skälet, eller att näringen icke bör vara nationell. Det är nemi. naturligt, att en näring, som icke får drifvas under längre tid än jjtdel af året icke kan i längden fortfara att vara en nationell handtering. På grund af hvad jag nu anfört samt med åberopande af de öfriga skäl, hvilka blifvit af Hr Braunerhjelm framlagda yrkar jag bifall till Utskts förslag i förevartde hänseende. Frih. von Kraemer, Rob. Fredr.: Utsk. har utgått från 3:ne hufvudgrunder, för att söka minska bränvinsfloden, nemi. minskning i lid, förhöjd skatt och inskränkning i tillverknings-belopp i dygn, hvartill äfven kommer, skattens erläggande i förskott. Af dessa är kanhända, efter min öfvertygelse minskning i tid från 6 till 2 månader, ett af de verksammaste, ty medgifvas måste väl, att en utsträckt tid medger ock en mångdubbelt större tillverkning. Att man vet begagna tiden bevisas af nu pågående företeelser.
Då nu full bevisning sällan eller aldrig står att i dessa mål tillvägabringa, men i mål, som röra olofligt tillgrepp eller stöld, enligt gällande lag full bevisning medelst tvänne sammanstämmande vittnen ovilkorligen erfordras, för att tjufven skall kunna sakfällas, och värjemålsed icke får ådömas, så skulle, derest åverkan betraktades som stöld och i likhet dermed belädes med straff, närmaste följden ovilkorligen blifva, att snart sagdt icke någon enda åverkare skulle kunna för den af honom begångna gerning ådömas ansvar eller straff, utan domstolarne i de aldra flesta fall nödgas förklara, att elen tilltalade icke kan i brist af bevisning åt saken fällas; och det år sålunda, som jag för min del tror, alt det åsyftade målet med den föreslagna lagen motarbetas, och det är af detta ganska vigtiga skäl, som jag nödgas på det ifrigaste motsätta mig tillämpningen af den eljest rigtiga principen. Orsakerna till svårigheten alt i åverkansmål tillvägabringa full bevisning äro måhända flere, men förnämsta orsaken dertill torde dock vara den, att allmänheten ännu icke anser åverkan såsom något egentligt brott, i följd hvaraf stor svårighet städse förefinnes alt af derom åberopade vittnen lä sanningen fram; ett förhållande lika sorgligt och förnedrande, som tyvärr sanni, och sorn alldeles icke i samma mån förefinnes i fråga om bevisning af tillgrepp eller stöld i allmänhet. Då likväl i en tid när skogarne inom vårt land allt mera glesna och skogseffekler, i följd så väl deraf som af andre skäl, få allt högre värde, jag i likhet ineu alla andra inser viglen och nödvändigheten af skärpta lagar och strängare ansvar för åverkan, i stället för det nu allt för låga och liil åverkans förekommande ingalunda tillräckliga ansvaret, tager jag mig friheten föreslå: att dessa ansvar mätte ansenligen förhöjas medelst stadgande af höga penningeböter elier deremot svarande kroppsstraff, äfvensom att åverkaren målla förklaras skyldig att gifva egaren af den åverkade skogen ersättning för densamma, med't.
Jag vågar derföre för min det tillstyrka att ingressen till denna § måtte till sin grundtanke bibehållas, men ali redaktionen deraf måtte förändras. Jag tilltror mig icke att i detta ögonblick föreslå en redaktion, som vore nöjaktig, men den torde BankoUtsk. lätt utfinna. Den kunde uttryckas ungefärligen sä, att när Bankofullmäktige hafva sig bekant att sedelstocken vunnit tillökning på annan väg än elen naturliga genom näringarnas och industriens utveckling inom landet, eller hvilket annat uttryck som helst, så all man gaf tillkänna det raan afsåge, att Fullmäglige egde rätt att verkställa indragning så snart rörelsekapitalet vuxit på annan väg än den naturliga. Alltså får jag tillstyrka ali ingressen mätte återremitteras för att undergå en förändring af redaktionen i den syftning jag antydt, att tjena till säkerhet och ledning för Bankofullmäglige vid tillämpningen. Hvad beträffar Frih. Raabs, med stöd af hvad teservanlen anfört, ordande om den ordning, hvaruti inskränkning i lånerörelsen må ega rum, vill jag visserligen icke påslå, alt det med reservanten och Frih. Raab förhåller sig så, som ofta händer, alt man anser del billigt som ligger det egna intresset närmast; men får endast anmärka att hvad af dessa Hrr i afseende på denna ordning för inskränkningen blifvit afsedt, redan är medgifvet; hvarföre jag tillstyrker R. o. Ad. att i öfrigt bifalla den nuvarande redaktionen af öde punkten. Hr Lefrén, Joli. Pehr: Före den tid då nuvarande redaktion af 121 § infördes i Bankoreglemente!, hade alla läntagare ett privilegium alt icke vara åtkomliga genom indragning eller minskning i lånerörelsen, förr än alla de andra medlen varit försökta och penningarne befunnits vara otillräckliga.
Men en af Konungens Rådgifvare , sorn var här tillstädes, och säde sig icke kunna förklara orsaken till SeglationsQrdnipgens uteblifvande, förmälte sig dock tro, att den med det första vöre att vänta, hvadan ingen underdånig Skrifvelse ansågs nödig. Jag yrkade derföre ingen vidare åtgärd den gången* Menni!, då 7 yeckor sedan dess förflutit, utan att SeglatiopsQrdningeo blifvit Riksens Ständer meddelad , Och, då dessförutan en nödig rättelse och öfverensstämmelse pti straffen i dessa båda, med hvarannan så nära förenade stadgar, troligen skulle komma att saknas, får jag såsom motion framställa min förut yttrade önskan, Att Riksens Höglofl, Ständer ville hos Kongh Den 2 Julii f. m. 1 Maj:t i underdånighet anhålla, att straff-bestämmelserna i SeglationsOrdningen måtte, på redan anförda skäl, blifva underkastade enahanda granskning af Riksens Ständer, som de motsvarande lagrummen i LurendrägeriFörordningen redan blifvit. Herr Hegardt, Christian Bernhard: I anledning af förevarande punkt afBeviliJ ningsUtskottets Betänkande, utber jag mig vördsamt att få yttra mina tankar. Jag lemnar derhän, huruvida någon afgift af Räntan för utlånta Capitaler må anses lämplig, då den dels icke ens någorlunda kan controlleras, utan att gifva anledning till förhatliga vexationer, dels, i mohn af afgiftens betydlighet, torde bidraga till Capitalers flyttning utur Landet. Men om Sta* tens hehof kraf ver en directe beskattning på penninge-lån, så inser jag icke hvarföre ej Långifvareq sjelf må äga rätt att omedelbarligen till Staten erlägga sin utskyld, och hvarföre Låntagaren skall besväras med att förskjuta och uppbära densamma; hvarigenom det ändå ofta nog obehagliga förhållandet emellan honom och Långifvaren göres ännu obehagligare.
I vissa fall har Inrättningen alldeles stridiga åligganden att iakttaga, och det är, utan förlust, icke möjligt att, å ena sidan, i upphandlingsväg kunna tillfredsställa säljarens anspråk å en någorlunda skälig betalning för sin vara, sa'mt, å andra sidan, undsättningstagarens fordran, att, genom Statens föranstaltande, bispringas på de förmånligaste vilkor, i synnerhet da i betraktande tages, au drygare omkostnader för aflöning och afskrifningar, transporter och Magazins underhåll mm. alltid äro förenade med allmänna anstalter, när deremot vid enskildes handels-företag en säkrare beräkning af conjuncturen grundlägger skyndsammare utvägar för afsättning och dermed förknippad besparing i utgifterne, sä att varan med matti i g vinst kan säljas för lindrigare pris. Det inflytande, Allmänna Magazins-Inrättningens Spannemåls-handel yttrat på dett enskilde rörelsen, talar visserligen icke eller till Inrättningens fördel. Att täfla med en Inrättning, sorn haft stora fonder till sin disposition, och som, genom behofvet att föryttra sine öfverflödige lager, måst, om äfven till sin skada, begagna alla de afsättnings-tillfällen, som erbudit sig, var ett vågsamt företag. Också har den enskilde speculationen hos Städernes Handlande, under de senare åren, måst inskränkas endast till uppköp af mindre Sädes-partier, hvilkas snara afsättning, antingen i Staden eller kringliggande nejden , kunnat med visshet påräknas. Erfarenheten visar, att alla band å den fria täflan, sorn råda bör ejneilan säljare och köpare vid utbyten af varor Underdåniga Skrifvtlser. 349 och deras vardén, blifva mer eller mindre skadliga för det allmänna; och, skulle en oförmodad större brist å en eller annan nödvändighets-artHcel någon gång uppstå, blifver säkerligen Statens mellankommande bistånd alldeles otillräckligt, om alla enskilde handels-förbindelser äro rubbade och satte i overksamhet.
Hvad gor det att han inte ar min, inte heter Gyllenskijld, inte 5r a£ mitt kott och blod - adeliga blod, gud bevars. Hvad gjorde min stamfar for bravurer m h n e eftersom han blef adlad, slog ihjal en hop danskar eller tyskar, brande L p r, rofrade kyrkor ... eller forstod han sig kanske p B att passa viil upp n l g m kriint liitting, Drottning Kristina, den markattan, adlade bade skraddare och skomakare, och uppriktigt sagdt, jag ville heller ha funnit upp ett trefligt plagg an ha satt sabeln i en medmiinniska. J a g hoppas stt ruin stamfar var hofskraddare - Men hvart tog det nu ragen med pojken? Jo, han skall bli min fosterson, v l r Herre har satt sitt adelsmarke p i hans panna, jag laser ndgonting riktigt rackert pg detta oskrymtade hvita blad. Han skall bli min andes barn, arfringen af mina kunskaper och idBer och hvarfor inte slantar med. Thjelvarson skall han heta, ka.llas upp efter den gamle gottlanske hjiilten, h a. som enligt sii.gnen kom med elden, snillets och hjiirtats ma&amp;, och foimldde den sjunkande la~ld~emsan att st; p l fasta grundvalar och blifva en af hafvets viilsignade oar. Lille Thjelvarson, ingen skall neka mig dig, nej, de skola tacka Gud att jag tar dig. Storaten - stackars liten krake. Xin gamla hushdllerska sku gora stora ijgon till att borja med och kmske knarra oher familjens tillolming, men det ger sig med tiden. Ron ska ' snart omhulda honom som en liten prins, han ska ' bli rod som en ros och trind; ryggen s o n en U. Nina slgktingar bli v&amp;l topy tmnor rasande, men det biyr man sig ej om, hade jag gift mig, s i hade ju fiirlusten varit enahmda.
Äro åter dessa tydliga fallenheter likväl endast spår till half-talenter, hvilket så ofta inträffar, så är det kanske lyckligast, att de blott odlas som en bisak, ett nöje, ett tidsfördrif, en hvila när allvarligare värf med för mycken tyngd lägga sig öfver sinne och själsförmögenheter. Men ack! jag ville icke råda, och icke heller i den djupt intresserade moderns ögon se ut som rådlös, rådvill, eller, hvad som värre var, liknöjd, då jag inom mig kände ett högt uppdrifvet begär att i denna sak kunna vara en tillförlitlig Sibylla, en Pythia, som uttalade försynens verkliga vilja och beslut. Man känner aldrig så väl sin ringhet som när man något skall bestämma för en ännu långt aflägsen framtid. Tankarne löpa väl ditåt, men i denna ljusblå dimmiga rymd, huru lätt kunna de ej förvilla sig om rätta kosan. De gå till venster när de skulle gå till höger, de vända åter, när de tro sig gå rakt fram. Tankarne äro då stadda på vinterresa i starkt yrväder på en villande sjö, och prisad vare den och lycklig – som träffar rätta vägen! Dagen, tillbringad hos dessa menniskor, gick förundransvärdt fort. Jag hann aldrig att längta hem, utan till och med min hemlängtan fick på detta ställe en ljuf och behaglig gestalt, som icke i hvart ögonblick trängde inpå mig, lika som ville den qväfva och mörda mig. Här stod den blott och vinkade, lockade med sina behag, men hotade icke med sin förfärliga makt. När aftonen kom, undföll mig ovilkorligt de orden: »Hvad! är det redan slut?» – ty tidigt den kommande morgonen var min afresa bestämd. »Nej, det är icke slut,» sade Fru B., och denna gången voro hennes tårfyllda ögon, icke halfsänkta utan vidöppna, »det är icke ett slut utan en början. Vänskap finns ännu på jorden, fast man sällan nog träffar den skiljd från sina arf-fiender: afund, förställning, högmod och egennytta. Men kommer den någon gång, befriad från dessa plågoandar, o! då är den ljuf, då smakar den hjertat lika godt som ditt ofrivilliga, men kära besök, huldaste väninna.»
Man anmärker visserligen, att hypotheksföreningarne just åsyfta en sådan amortering; men om Staten vill vinna ett visst ändamål, så måste den försäkra sig derom, att resultaten blifva i verkligheten efter beräkning. Jag anser således, att en af Staten bildad hypotheksförening kan ur stalsekonomisk synpunkt försvaras endast under ett hufvudvillkor, nemi. att den jord, som i en sådan förening inträder, icke måtte sedan kunna belånas på andra håll, så länge det af Staten meddelade lån i samma jord innestår. Om Slaten, genom lån mot lägre ränta än den i landet gångbara, bereder åt jordägaren en eftergift, så är det äfven Statens rättighet att fordra, att jorden verkeligen befrias ifrån sin skuld, äfven om det skulle ske under eli något fallande eapitalvårde. Om t. ex. 502 Den 18 December e. m. den allmänna räntan är 5 proc., och Staten lemnar lån mot 4 proc., så bör Staten äfven säga, att denna jord icke får belånas så länge detta amorleringslän qvarstår. Följden skulle då visserligen blifva den, att jordvärdet komme att något falla i samma män dess omsättning försvårades, men jordägaren finge deremot sin ersättning i den redan förut af Staten medgifna räntenedsältningen; och endast under sådant villkor är det som jag anser, att hypotheksföreningar kunna med en sann princip förenas. I afseende på obligationssystemet, derhän nästan alla nutidens fmanciella planer syfta, så måste jag erkänna, alt jag för min del icke kan medgifva att deruti ligger någon kraftig häfstång till Staters uppkomst i det hela. Antingen skola dessa obligationer lemnäs mot en hög ränta, då de antaga naturen af vanliga reverser och blifva stilla liggande, utan ali framkalla någon ny capitalbildning, endast öfverflytlande penningen från den ena räkningen till en annan, och Statens vinst eller förlust derpå beror huruvida Staten förstår att leda capitalerne i en bättre riktning än de söka sig sjelfve i naturlig väg. Men, säger man, längifvaren erhåller ett papper, som för honom är användbart i liqvider; man gör räntan låg, sätter densamma till 3j, 4, eller proc., lika godt till något tal under den i landet gångbara.
Oaktadt den af sagde anslag således i Riksgälds-kontoret innestående behållning* hafva de för sådana premier under de sednaste åren disponerade summor anvisats å de medel, som vid sistförflutna riksdag anslogos ”för att vid landtbruksmöten använ”das till utdelning af premier för djur, redskap och ladugårds-produkter utaf ut”märktare slag”; varande för samma ändamål ett nytt anslag af 3,000 R:dr årligen under denna riksdag beviljadt och likaledes anvisadt att af Riksgälds-kontorets medel utbetalas; Stats-Utslcottets Memorial N:o 211. 5 3:o. Återstoden utaf det, enligt ofta åperopade reglementes 88 §, under 1853 och 1854 års riksdag för slöjd-expositioncrs befrämjande beviljade anslag å 4,500 R:dr. Utom detta anslags ännu återstående belopp, 2,500 R:dr, innestår för närvarande i Riksgälds-kontoret bela den för samma föremål under sednaste riksdag anslagna summa, utgörande äfven 4,500 R:dr; och hafva Rikets nu församlade Ständer för dylika expositioner under nästa statsreglerings-period anslagit enahanda belopp; 4:o. Det från Riksgälds-kontoret icke rekvirerade beloppet, 2,830 R:dr 58 öre, utaf de vid sednast hållna riksdag, enligt reglementets 102 §, beviljade anslags-summor, utgörande 181,170 R:dr 45 öre, till gratifikationer för år 1857 åt underofficerare och deras vederlikar vid Garnisons-regementerna samt Flottan jemte dertill hörande stater. Då de för sådane gratifikationers utbetalande hos Riksgälds-kontoret lyftade medel, 178,339 R:dr 87 öre, icke till liela sitt belopp åtgått, har hvad deraf ej beböft användas, såsom besparing å ifrågavarande anslag blifvit under åren 1858 och 1859 till Riksgälds-kontoret återbetaldt med tillsammans 2,468 R:dr 13 öre; 5:o.