Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Skulle andra inhemska obligationer, än dessa, ej komma att utfärdas af Statsverket, bestämmes räntan a dem till lem procent. § 5- Ifrån den dag, denna förordning blifvit offentligen kungjord, må ingen, vare sig nu befintlig eller framdeles tillkommande Hypotheks-förening, eller hvilken annan kredit-inrättning som helst, än allena deri allmänna Hypotheks-banken, utgifva tryckta eller graverade, till innehafvare!) ställda, på viss årlig afbetalning eller på uppsägning lydande, räntebärande obligationer, i hvilka för upplåningen säkerhet i jordegendom på landet ullofvas; härunder dock ej inbegripna obligationer lill det belopp, sorn nu befintliga Hypotheks-föreningar, till följd af allaredan alslutade, bindande, lånekontrakt, äro lörpligtade att mot inflytande lånemedel utfärda. § 6. Den allmänna Hypotheks-banken öppnar sin verksamhet, så snart en Hypotheks-förening till inträde deruti sig anmält och beloppet af sin inträdes-summa bestämt. § 7- I den mån de särskilda Hypolheks-föreningar, hvilka såsom delegare uti Hypotheks-banken ingått, till erhållande af lån, ställda pä viss årlig afbetalning, sig anmäla och erforderliga säkerhetshandlingar derför i beredskap hafva, skall Hypotheks-banken, så vida andra, för ändamålet användbara, medel icke för densamma äro att tillgå, om upptagande för de sökandes behof af sådana lån, mot räntebärande, till innehafvare)) ställda, på viss årlig afbetalning lydande, obligationer, vidtaga erforderliga åtgärder. Halva liera föreningar samtidigt sig om sådana lån anmält, och kunna deras önskningar i detta afseende ej på en gång till fullo motsvaras, må de medel, Hypotheks-banken genom upplåning eller annorledes sig för sådant ändamål beredt, emellan de lånsökande föreningarne, i förhållande till det af dem sökta lånebelopp, fördelas. Sarnmans. Staisoch Banko Utskottets Utlåtande -M 24. Ej mii lån till föreningarne annorledes, än i kontanta penningar, utlemnas. § 8.
Herr von Post, Carl Fredrik Alexan der, Kapten. » 1016. » Planting Berglod, fullm. Herr Hierta, Carl Gustaf, Kapten. » Gyllenpalm, fullm. Herr Lagerheim, Fredrik Al bert August Frans, Possessionat. » 1030. » Gyllenberg, Erik Israel, Possessionat. » 1033. » Hammarhielm, Carl, Bruksegare. » 1034. » Wallenstierna, Carl Axel, Kapten. » 1 035. » Wästfelt, Fredrik Filip, Kapten. » 1038. » Bogeman, Carl Adolf, Kammarherre. » 1039. » Stjernhoff, Carl Georg, Possessionat. » 1053. » Hammarberg, fullm. Herr von Hofsten, Carl Au gust, Kammarherre. » 1055. » Bråkenhielm, Pehr Eeinhold, Professor. » 1061 B.» Adlerberg, fullm. Herr Lilliehöök af Fårdala, Jo han Fredrik, Kapten. » 1073. » Silfverskiöld, Peter Ferdinand, Major. » 1083. » Mannerstedt, fullm. Friherre Fock, Alfred Henrik, Professor. » Tigerskiöld, Edvard Ludvig, Possessionat. » Leijonflycht, fullm. Herr af Nordin, Carl Jacob, Lektor. » 1091. » Braun, Carl Adolf, vice Häradshöfding. » 1092. » Leijonmarck, Evald Gustaf, Kammarherre. » Königsfeldt. Wilhelm Daniel Salomon Jakob, vice Häradshöfding. » 1102. » Freidenfelt, Thure Fredrik Eeinhold, vice Härads höfding. 1109. » Ehrenborg, Carl Christian, Kapten. 1112. » Lagerberg, Sven Adolf Carlsson, Kaptenvid K. M. Flotta. 1113. » Treffenberg, Nils Curry Engelbrecht, Landssekre terare. 1115. » Gyllenhöök, fullm. Herr Eeutersvärd, Ulrik Adolf, Kongl. Sekreterare. 1117.
Frih. Rehbinder: Om en person tager en häst, som går på bete, och begagnar den en stund, så har ingen skada skett; men det är ändock billigt, alt egaren får lega, och det kan omöjligt kallas skade-ersättning, alt den, som eger en häst, erhåller lega, när samma häst blifvit begagnad till skjuls. Skade-ersättning består deruti, alt man får ersättning, i fall kreaturet blifvit skadadt, eller om man på annat sätt lidit genom det olofliga begagnandet; men ingalunda kan det benämnas skade-ersättning, alt egaren erhåller lega för hästen, när den blifvit begagnad på eu stund, under hvilken egaren icke behof t den. Gr. Sparre: Jag ber att få fråga Frih. Rehbinder om, i fall en person tagit min på bete varande häst och kört några mil varligt med honom samt sedan lemnat honom tillbaka, Frihm icke då såsom domare, när lagen ålägger alt skadan skall gäldas, måste, för att kunna bestämma den skade-ersältning, hvari i 11 egaren är berättigad, laga skjuts-taxan till råds? Deremot kunna fall inträffa, då det icke blifver lämpligt alt legan skall gäldas; ty om t. ex. en person tager min häst och rider den alldeles förderfvad, då är det visserligen billigt att han jemte böter för det olagliga i sjelfva handlingen, erlägger lill mig hästens fidla värde; men att han dessutom, på sätt mina motståndare yrka, skall betala lega, kan åtminstone jag för min del icke anse hvarken billigt eller rättvist. Frih. Rehbinder: Jag finner mig föranlåten att lill svar å Gr. Sparres fråga nämna, att jag tror, det de fleste domare skola, om en person tagit en häst och farit varligt med densamma, säga: ”lian har icke lidit någon skada och lill följd deraf kan icke någon skade-ersättning ega rum, helst i fall egaren lill hästen icke styrkt att han sjelf, lill följd af dess olofliga begagnande, lidit någon skada.” Jag tror, säger jag, alt de flesta domare skola döma på della sätt, och att åtminstone få skola göra annorledes. Hvad det af Gr.
På samma gång förlora de mindre jordbrukarne den fördel, de för sina ladugårdar kunnat hemta af en inskränktare bränvinsbränning, hvilken ej förmår bestå i en ojämn täflingsstrid och utvägarne för deras bergning minskas i samma förhållande. Ett förslag aflemnades af v. Talman Zellerberg om ånghränneriernas sammanförande i en och samma klass och med förhöjd beskattning. Jag beklagar, att detta förslag icke vann framgång. Det uppställde efter min åsigt den billigaste grunden för ifrågavarande bevillning. 2:o Rörande det i A3 § inskjutne tillägg, instämmer jag till alla delar i den reservation, hvilken Herr Grefve aj Ugglas deremot afgifvit. 3:o Uti ännu gällande bränvinsförordning finnes en §, den 55 i ordningen, så lydande: ”Ej må köpare till vittne antagas i fråga om försäljning af det bränvin, ”han sjelf sig tillhandlat; hvaremot köpare, derest han i öfrigt finnes ojäfvig, må ”vittna derom, att bränvin blifvit lill andra personer, vid samma tillfälle, försåldt.” Detta stadgande är nu utur Utskottens betänkande uteslutet. Man åsyftade dermed, ali få frågor om oloflig bränvinsförsäljning satta i full paritet med andra förbrytelser, derom allmän lag stadgar, och derigenom köpare ojäfvige att vittna om det bränvin, de sjelfva sig tillhandlat. Detta sednare ändamål kan jag icke godkänna. För att vinna hot emot ett ondt, lönukrÖgeriet, uppsöker man ett medel, vida förderfligare, och tillstädjer fritt spelrum åt falskheten, hatet, hämnden, utan att ändock kunna med roten upprycka det onda. Ja, jag befarar deruti en lockelse, som torde inleda mången till mened. Och i alla händelser hade det likväl varit bättre, om ifrågavarande stadgande, med de bestämmelser, Utskotten deråt velat gifva, fått qvarstå i författningen. Da hade åtminstone den mindre lagkunnige afvetat, hvad honom hända kunde. Nu mäste borttagandet förleda den enfaldige lill belt andra föreställningar och en snara utlägges, der köpare eller oloflig försäljare icke ana ens någon fara.
Nu är den intelligibla världen fenomenvärldens grund, följaktligen gälla den förras lagar äfven för den senare, hvaraf följden är, att människan måste tänka sig såsom i sitt fenomenella vara förpliktad i förhållande till sitt intelligibla vara, d. v. s. i förhållande till frihetens lag eller viljans avtonomi eller sedelagen. Den springande punkten i detta bevis är gifvetvis den intelligibla världens förhållande till fenomenvärlden af betingande och betingadt. Detta förhållande har sin grund i begreppet fenomenvärld såsom förutsättande begreppet om en i sig varande värld såsom dess grund. Däraf följer, att den intelligibla världen kan sättas såsom det sinligt gifnas grund, endast såvidt som detta är begreppsmässigt bestämbart såsom fenomenvärld. Nu har förut uppvisats, att det senare äger rum endast så långt, som det sinligas bestämbarhet i förhållande till de transscendentala af förståndets begrepp bestämda schemata är möjlig att empiriskt konstatera, samt att det sinligt gifna är begreppsmässigt bestämbart såsom en fenomenvärld endast in abstracto. Häraf följer, att den intelligibla verlden kan sättas såsom det sinligas grund endast med dessa båda restrictioner. Om nu ofvanstående bevis användes på förhållandet mellan människan såsom tillhörande fenomenvärlden och såsom tillhörande den intelligibla världen, vinner det följande betydelse. Människan måste tänka sig med afseende å sitt sinliga vara, ur praktisk synpunkt med afseende å sin lägre begärförmåga, förpliktad i förhållande till sitt intelligibla vara, viljans avtonomi, såvidt som hennes sinliga vara empiriskt visas vara af förståndets lagar bestämbart, ur praktisk synpunkt, såvidt hennes lägre begärförmåga eller hennes böjelser kunna empiriskt konstateras vara af genom förståndet fastställda praktiska grundsatser (maximer) bestämbara. Vidare måste hon under alla förhållanden tänka sig på det nämda sättet förpliktad endast in abstracto, emedan hennes sinliga vara endast är in abstracto af förståndets lagar bestämbart, och ur praktisk synpunkt hennes lägre begärförmåga eller hennes böjelser endast in abstracto äro af maximer bestämbara.
Stats-ZJtskoittts Betiinkandeni 19*3 Kongl. Maj:t, som, i anledning af hvad Rik. sens Ständer, vid 1812 och 1815 arens Riksdagar, på förutnämnde sätt, beslutat och hemställt, åtagit Sig att besörja betalningen och Liqvidationen af ifrågavarande Stats-Skuld, har, i följd af detta åtagande, och med afseende på Riksens Ständers för hvarje serskild Skuldpost fattade beslut eller gjorda hemställanden, tid efter annan, vidtagit de åtgärder, hvarom Kongl. Maj t nu får Riksens Ständers Stats-Utskott underrätta, nemligen: A. Angående Capital■ Gulden i Holland. D enne, under åren 1784 till och med 1797, genom Nio serskiidte upptagne ärftelige Lån och ett upptaget Lifränte-Lån, tillkomne Rikets Skuld, ntgjorde ifrån början Sex millioner 600.000 Riksdaler, eller Sexton Millioner 500.000 Gulden Holländsk Courant, men var redan, förmedelst verkställde afbetalningar eller" återfallne Lifräntor, minskad, på sätt ofvanberördt är, till Fyra Millioner 235,000 Riksdaler eller Tio Millioner 587,500 Gulden, när år j8iz beslutet om dess nedsättning till en tredjedel af Riksens Ständer fattades. — Den blef likväl, genom inlösen af åtskillige Svenske Medborgare då tillhörige Partial-Obligationer ytterligare något minskad, så att den, vid December månads slut 1815, enligt af Riksgälds-Contoiret då meddelad uppgift, utgjorde Fyra Millioner, 160,700 Ralr eller Tio Millioner 401,750 Gulden Holländsk Courant återstående Capital i namn-värde, oberäknadt återståenda intill deri 1 Augusti 1812 upplupne räntor, svarande emot 970,2823 R:dr Holländsk Courant, 5l 9 2 4 Stats-Utskottets Betänkanden!
Jag vill fördenskull fästa upmärksamheten derå, att man redan är inne på denna pidncip, ehuru ännu blott för en viss klass; och jag tror således icke att det höfves ett Stånd, som till största delen består af embetsmän, att göra ett undantag, som kommer mången ibland oss till godo, under det man afslår en grundsats, så snart det är fråga om dess tillämpning på andra medborgare. Jag hade derföre önskat att 500 Edr Ernt, hvilket jag anser vara den rätta siffran, hade bort undantagas från all beskattning så väl för tjenstemän som för alla andra medborgare; och i öfverensstämmelse med dessa åsigter anhåller jag om återremiss å denna punkt. Jag delar fullkomligt Hr Henschens tanke uti ifrågavartde punkt, ehuru jag i åtskilliga andra hänseenden skiljer mig från honom. Beträffande Hr Nygrens förslag, finner jag deremot icke något skäl att understödja detsamma. Gr. Björnstjerna, Carl Magnus: Jag skall endast hålla mig till Hr Henschens motion. Den innehåller ett förslag att vid beräkningen af den skattskyldige näringsidkarens årsinkomster afdrag måtte tillåtas af 100 Edr Bko för hvarje person, han vore skyldig underhålla, således för honom sjelf, hans hustru, barn och slägtingar m. fl. Borgare och fabriksidkare i städerna upgå till ett antal af 50,000 personer. Antager man nu, hvilket ingalunda är för högt, deras hustrur, barn och arbetare till samma summa, får man 100,000 personer, för hvar och en af hvilka 100 Edr Bko skulle från deras inkomst-upgifter afdragas. Efterser man vidare hvad bevillningen af handlande och fabriksidkare i städerna under år 1855 utgör, upgår den till 200,000 Edr. Göres då den föreslagna afkortningen, kommer ju ingen bevillning att af denna samhällsklass erläggas. Jag hemställer om sådant vore lämpligt. Jag anhåller om bifall till Utsk:s hemställan. Gr. af Ugglas, Carl Eredr. Ludv.:
Stockholm den 11 November 1856, Banko-Utskottets Utlåtande N.o S. 3 Reservationer: af Herr Hagströmer, J. J., som reserverade sig emot Utskottets beslut i den syftning att önskligare hade varit, om Banko-Utskottet ej belagt diskonträntan med andra band, än dem allmänna lagen pålägger, och att rättigheten att bestämma räntan, vare sig på vexlar eller andra säkerhetspapper, öfverlemnats åt de vederbörliga Diskont-direktionerne. af Herr Mannerskantz, C. M., som instämde i de uti Herr Hagströmers reservation uttalade åsigter, med tillägg, att han för sin del ansåg både oriktigt och vådligt, att vid först förledande anledning, genast skynda att stifta ett undantag, som rubbar det fastställda sammanhanget emellan de, angående en vigtig gren af Bankens rörelse, uti gällande Banko-Reglemente lemnade föreskrifter, innan ännu dessa föreskrifter i sin helhet blifvit en sorgfällig pröfning inom Utskottet underkastade. \:o ,3. Ank. till Exp.-Utsk. d. 10 Dec. 1856, kl. i e. m. Utlåtande, Öfoer vuckt motion om anställande af laga undersökning i vissa af Banketts Styrelse behandlade mål» Enligt utdrag af Högloft. Ridderskapet och Adelns Protokoll den 8 innevarande månad, har, uti en hos bemälde Riksstånd väckt och till Utskottet remitterad motion, Herr Ehrenhoff G. //., sedan han hos Rikets Ständer framställt ett förslag, hvarmed han åsyftat att bereda Bankens tjenstemän en mera betryggad framtid, än hittills, såsom ytterligare stöd för berörde förslag och på det att Rikets Ständer måtte komma i tillfälle att rätt pröfva behofvet af den ifrågasatta förändringen, hänvisat »till Banko-Styrelsernes Protokoller för åren 1845 och följande samt för detta år», under hemställan, »att Rikets Ständer måtte anbefalla en laga undersökning i de mål, som Protokollerna för åren 1855 och 1856 omförmäla.»
Då behofvet af ett fullständigare kunskapsmått än det, som uti våra tvåoch treklassiga elementarläroverk lår inhemtas, alltmera ger sig tillkänna genom en tillvexande mängd anspråk på utvidgade läroverk, så är det för hvarje bildningens vän ganska nedslående att eriara, det hvarken erforderliga lärarekrafter eller tillgänglige aflöningsmedel förslå att tillfredsställa mera än blott ett fåtal af de framställda anspråken, — ett förhållande så mycket mera betänkansvärdt, som flertalet af den kunskapssökande ungdomen derigenom, af ekonomiska skäl, tvingas att utgå i det praktiska lifvet med för vår tids fordringar alltför underhaltigt kunskapsmått. Denna för en solidare bildnings större omfång hinderliga olägenhet skulle dock, enligt mitt förmenande, kunna i väsendtlig mån afhjelpas derigenom, att de uti elementarläroverkens tvänne första klasser meddelade läropensa förlädes till folkskolorna, och att nämnda klassers lärarekrafter tillgodogjordes de lägre läroverken tvänne klasser högre upp på lärdomsskolan. Genom en sådan anordning skulle t. ex. hvarje treklassigt läroverk kunna, utan någon kostnad för Staten, förvandlas till femklassigt o. s. v. — Fördelarne af en dylik reform äro nog tydliga för att göra en vidlyftig motivering derom öfverflödig. Visserligen kunna äfven skäl anföras emot förslaget, men sådant låter sig ju göra vid hvarje ifrågasatt reform. Mig synes emellertid som de vid sistförflutna riks - Motioner i Bonde-Ståndet 1865. 391 dag emot förslaget gjorda invändningar icke vore nog öfvertvgande för att låta frågan för alltid falla, hvadan jag också nu vågar ånyo framställa densamma till ytterligare ompröfning.
Om det otwjlwelcrqtigt är af mycken nytta för Jordbruket akt till BräiiwinS'Bränningen hafwa en fri och odekermincrad tid, hwarigenom Jordbrukaren kan inrätta ben ester sitt behof, och dertill anwända lill förädling, annat än den stridaste span» nemäl hwilkett senare oimsts medtagitö wid de nu i flere är anbesalde inskränkningar; sä dä erfarenheten - Den 4 December. ten beklagligen styrkt, atk inom Riket ofta inträffar misswäpter, mer eller mindre allmänna, blefwe det för mängden Medborgare, som mäste köpa brödfödan sör den fattige, som altid har ondt efter brödkakan, högst betänklig! och wädligt, om ej Regeringen ägde rättighet akt indränka Bränningen, till och med förbjuda den, hälst uti Rikets och Europas nuwarande läge, dä möjligen utländsk tillförsel blesweswär torde hända omöjlig. Af rine onda mäste mät det Minsta wäljaS, och dä möjligheten as anförde händelse ei kan bestridas, sa pakallar mängden Medborgares deraf oundwi» kligen följande nöd och förtryck Ridderskapct och A» delnS omtanka och behjertande. Jag medger att Lönn» bränningen swärligen kan förekvmmas, men sä är det ostcidigt att detta ej kan werka alt det onda som den fria. Akt Regeringen dä endast skulle hafwa rättighet ätt insörskrifwa utlänfft bränwin synes ej wara tillräckligt, del kunde möjligen hända att det ej kunde erhällaS.
Detta Utskottets Betänkande blef af alla fyra Riks-Stånden bifallet och godkändt samt underdånig skrifvelse i ämnet uppsatt den 50 Juni 1860 under N:o 87 och ärendet vidare intaget i Rikets Ständers beslut under § 75. Della Rikets • Bih. till R. St. Ständers enhälliga beslut har Kongl. Maj:t icke ännu behagat sanktionera. Anledningen dertill torde vara att söka uti det underdåniga yttrande, sorn Landshöfdingen, Grefve Sparre, i Elfsborgs län, efter vederbörandes hörande och på nådig befallning afgifvit och hvilket finnes intaget uti N:o 21 och 22 af tidning för Wenersborgs stad och län för 1862. Att fälla nägol omdöme om detta utlåtande anser jag vara så mycket mera öfverflödigt, som jag är förvissad att Utskottet icke underlåter att nagelfara detsamma och lemna det allt det afseende hvilket det förtjenar. Uppmanad icke allenast af mina kommittenter, utan ock af andra rikets innevånare, samt af många af nuvarande Riksdagsombud, och förvissad att. vid denna liksom vid föregående riksdag, alla ltiks-Stånden enhälligt skola lätta ett beslut, som uttrycker deras önskan om gårdfarihandelns inskränkning, äfvensom att Kongl. Maj:t skall fästa nådigt afseende på den sålunda uttryckta opinionen, tvekar jag icke att åter upptaga min vid förra riksdagen väckta motion i ämnet och förnyar derföre åberopandet deraf, jemte hvad jag nu haft äran anföra. Om remiss häraf till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 49 November 1862. Rob. Fr. Gross, från Calmar län. I ofvanstående motion förenar sig N. M. Petersson, från Calmar län. Af Robert Fr. Gross från Calmar lån, att Riksbankens fond för belåning af fast egendom må okas med en million R:dr årligen under nästa statsregleringsperiod samt att län utlemnas till hälften af det vid 1862 års taxering dsatta fastighetsvärde, dock ej till högre belopp än 6,000 R:dr.
Å inkommande varor, som, enligt taxan, förtullas med vissa procent af värdet, bör godsegaren uppgifva inköpspriset med tillägg af assurans, frakt och annan derå använd kostnad, intilldess de till lossningsorten anländt Godsegarens uppgift skall, så vidt ske kan, styrkas af faktura och konnossement, Företes icke dessa handlingar, vare Tullkammaren pligtig, likasom den i allt fall är berättigad, att genom tillkallade tvänne sakkunnige personer låta besigtiga varan och å angifningsinlagan anteckna antingen deras godkännande af det uppgifna värdet eller den tillökning deri, sorn de anse skäligen böra göras. Till godsegaren icke verkställa förtullning efter det af besigtningsmännen varan åsätta värde, skall skriftligt bevis derom å angifningsinlagan tecknas och varan derefter, så fort sig göra låter samt sist inom en månad från angifningen, genom Tullkammaren å offentlig auktion försäljas. Sedan tullafgiften, beräknad efter försäljningsboloppet, derest detta öfverstiger godsegarens värdeuppgift, men alltid minst efter denna sednare, blifvit, jemte auktionsomkostnaderna, afdragen, skall behållna auktionssumman godsegaren tillställas. Med brukade flyttsaker och resande tillhöriga effekter, som icke utgöra handelsgods, förfares enligt hvad derom särskildt är eller varder stadgadt. § 6. På vederbörande Fabriksoch Handtverksföreningar ankommer att utse en eller flere personer i hvarje stapelstad, som ega att tillse, det de till hvarje Förenings yrke hörande varor blifva efter rigtiga värden och benämningai förtullade; dock må dessa ombuds frånvaro icke hindra tullbehandlingens företagande och fortgång. § 7- Om hvad iakttagas bör vid inkommande och utgående varors angifning och journalisering, samt huru förhållas skall med varors undersökning, förtullning och utlemnande m. m., derom länder till efterrättelse hvad i särskilda författningar stadgas. § 8- Förslag till Tulltaxa. 65 § 8.
Ridderskapet och Adeln »ami Hedervärda Bonde-Ståndet lill Utskottet återremilteradt, på grund af gjorda anmärkningar, sorn liär nedan upptagas, hvaremot Högvördige P-resteStåudet gillat 1, 2 och 3 punk terne, men afslagit 4 punkten, och Yälloflige Borgare-Ståndet åter bifallit Betänkandet i dess helhet. ‘ Lag-Tlt skottet rAJtllt ande A: a 167, Hös Riddérskapet och Adeln har af Herr Friherre C. TV. Ehrenborgh blifvit erin rädt' mot Utskottets förslag, i 4 punkten: alt då Herr Friherre» vid förra Riksdagen deltagit1 j det af Rikets Ständer då aflåtna förslag till sådan föi ändring af Kongl. Förklaringen'den 14» Maji iSoS.^att, när lagfart sökesj.de handlingar, sorn styrka förre egarens åtkomst, borde uppvisas, samt innehållet deraf i Lagfarts-Piotocollet antecknas; men att, om sådane handlingar ieke kundé företes» förre egarens åtkomst finge genom annan laglig bevisning styrkas,’* Herr Friherren härföre haft det skäl, att fall gifvas, . då? det är omöjligt att förete äldre åtkomsthandlingar,-hvilka på flere sätt kunnat gå förlorade, serdeles genom eldsvåda. Berörde förslag hade ej vunnit Konungens sanclion, och det vöre" en skyldighet alt respeetera den åsigt, sorn dervid gjort sig gällande; men detta hindrade ej att nu söka afböja en underdånig skrifvelse, i motsatt syftning mot den föregående. Idar: vöre ej fråga om den lagfarts-sökandes• egen’ åtkomsthandling, utan om hans fångesmans; och' Herr Friherren" förmenade ingen Domare kunna tillåta sig att efterge anskaffandet af handlingar, som bekräfta säljarens: åtkomst, när sådane. finnas, men trodde likväl, å andia sidan, det vara allt för hård t, att, för motsatt fall, , utesluta möjligheten af all annan bevisning.