Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Med den nu warande inonopoliffa inrättningen läser han sä flarfwagtigt han behagar, ty Lärjungen beror as honom schäf honom ensam i den Lxumen, han för sin framtida fortkomst mäste taga. Exemplen wid ^cröemierne bewisa, at de derwarande Lärare strängt hälla hand öfwer bibehäilandet af detta krivileZMm, och man har der sett In^uisitioner efter Bilärare anställas, likasom inom Handtwerk jagten efter Fuffare. Wil man med alfware, at wettcnffaperne stola sä godt som möjligt är läras, mäste det ste igenom täflan. För öfrigt är denna inrättning enlig med den enda princip för Lärdom, fullkomlig frihet, och grundad deri, ar wemnstaperne med hwarandra stä L det sammanhang, ac den som studerat en gren deraf, nödwändigt mäste känna flere. b) De ^cnclsmista kibliotlmken, Instrumentsamlingar, laboratorier m. m. böra kraftigt understödjas och uphjelpas. Fä af de Lärde äro nog wäl lönade, at sjelfwe kunna bestä tilräckeligt böcker m. m. Medel til detza Inrättningars understöd kunna finnas, allenast tilgängarne ratt anwändas. c) Det Dett 14 Mars^ m. 689 c) Det wore ival, om Regeringen med hemling pensiouor belönade vem, hwilka genom b-c-Hiotteioch utgifua Böcker Utnrärkte sig. Denna inrättning har hufwudsakeligen werkat de Tysta Oniversileterx och i synnerhet Göttingens godhet och rycktbarhek 6) En (7^88!, borde anlaggas til förlag för dr ^caäk-mista Lärare, som wille Utgifwa strikker. Fä hafwa råd at pä winst och förlust urgifwa böcker, da ersättningen icke annat an långsamt kan inkommaDeremot behöfwcr en sadan t-'a88-r ei wara stor.
Det är nemi. icke någon .administrativ åtgärd, utan en princip. a36 Dea 8 Augusti f. m. Är den riktig, mäste den anses beståndande både före, under och efter alla beslut, sorn fattas. Att man icke skall genom ett i förväg fattadt beslut binda händerna på sig, är af en föregående talare anfördt och är en grundsats, sorn är riktig i alla administrativa frågor; men jag hemställer till den värde taleren, om icke folk i allmänhet fatta beslutför att binda sig i förväg; oin icke alla principer eller sådana satser, som uttryckas genom grundlagen, äro beslut, sorn fattas i förväg för att hafva händerna bundna. Af samma natur är den ifrågavar. principen. Den siste värde talaren liar uppgifvit ett i sig sjelf ganska olyckligt förhållande, nemi. cholerans inträngande, som kunde föranleda till nödvändigheten att frångå ett beslut, sådant som det ifrågavar. Jag skulle för min del tro, att det vore ett annat olyckligt förhållande, om man för cholerans hämmande skulle nödgas frångå ett sådant beslut; och jag tror, att R. St. icke skulle ändamålsenligt tillvägagå, om de anvisade medel på öfverskotten för att hämma choleran, hvilket vore lika principvidrigt sorn litet ledande till ändamålet. Jag får göra den siste värde talaren uppmärksam på den stora skillnad, som ligger emellan K. M:s disposition inom hufvudtitlarna och frågan, huruvida It. St. skola anvisa statsutgifter på öfverskotten. Nu är blott fråga, huruvida lt. o. Ad. skall tillåta sig göra anvisningar på öfverskotten; till den förra frågan komma vi sedermera. Samme värde talare har alternativt yrkat afslag på Utsk. tillstyrkande eller den förändring derutinnan, att emellan orden några och statsutgifter mätte sättas ordet ordinarie. Häremot kan jag naturligtvis icke opponera mig, emedan det innefattar åtminstone del negativa uti mitt påstående. Jag ser alltför väl, att jag icke vinner bifall till min sats; men jag har icke stillatigande kunnat tillåta, att man skall taga ettuppskofsbeslut, hvarigenom man möjligen skulle gå ifrån en i allo riktig princip, som har för ändamål icke mindre, än att bereda nödvändig och tillbörlig ordning i statsverkets reglering.
Jag behöfver således ej ingå i någon vidare granskning deraf, utan på den grund att allmänna Magazinslnrattningen varit och ännu är skndl g för landet , får jag bos Högloflige Riddsrskapet och Adeln föreslå, antingen nämnde Inrättnings upphäivande, hvilket skulle medföra mängfalidig nytta Den 6 FebruariL 143 äfven deruti, att EmbetsmannaCorpsen derigenom minskades, eiler och dess reorganisation pä ett sätt, att den framdeles ej blef i tillfälle att kunna skada det allmänna. Jag anhåller att Respective MedStånden måtte erhålla del af denria min motion, som äfven torde blifva remitterad till vederbörligt Utskott. Herr Rothlieb, Axel: Då det är hvarje Riksdagsmans pligt erkänna värdet at goda och nyttiga inrättningar, blir det äfven en rättighet klandra dem som erfarenheten lunnit vara af, om ej en motsatt, åtminstone en mindre gagnelig beskaffenhet. Allmänna Sp mnemålsDirection, hvars inrättning till en början lofvade så mycket, har nu mjra genom en kedia af händelser, helt och hållit tillintetgjort de förhoppningar man på densamma grundade. Jag inlåter mig ej i reflexioner öfver de åtgärder denna auetotitet, i synnerhet sednare åren lemnat, utan öfverlemnar utvecklingen åt mera upplysta och erfarne granskare men jag anser för min pligt fästa Högloflige Ridder - skåpets och Adelns uppmärksamhet på den menliga verkan denna inrättnings företag haft på välståndet i allmänhet, äfvensom å Jordbruket. synnerligen i min ort; Span nemålsDirections främsta skyldighet borde varit, att ställa sig som en medlare emellan Jorda - ■i 44 Den 6 Februarii'. garen som bade Spannemål att föryttra, och dem, som voro i behof köpa denna vahra, Den hade bordt förekomma, medelst upphandlingar efter rikare årsväxter Spannemålens alltför låga pris och med detsamma hindra en allt* för stor dyrhet derå, efter en mindre gynnande skörd. Hade ett sådant dess åliggande iagttagits, skulle säkerligen nödropen öfver de till ytterlighet fallne sädesprisen varit mindre iillmänna. Men då öfverflödig
Han hade en vana att taga allt en bagatelle, att tala om allt med den lätt sarkastiska ton, som intet förrådde af hans egne tankar och känslor, men lemnade hennes fantasi fritt spelrum. Tiden försvann så spårlöst som den försvinner, under behagligt sommardrifveri, när den ena dagen är den andra lik. Den bestämda tidpunkten för de båda skånskornas afresa började närma sig. När William tänkte på den förestående skilsmessan stod den närmast för honom som ett af de obehag man måste underkasta sig här i verlden, det obehag man känner vid att komma ut ur sina vanor: flyttning t. ex.; men han reflekterade för resten icke mycket öfver det. Tanken på att han möjligen kunde vara förälskad – en tanke som ibland inställde sig – framkallade alltid hos honom ett småleende, så otrolig föreföll den honom Möjligheten att hon kunde vara förälskad förekom honom deremot antaglig nog. Det intresse hon visat honom var ju tydligt; och han kände henne icke nog till att kunna veta, att han för henne representerade ungefärligen detsamma som hon för honom: ett intressant experiment, till hvilket man går under den bestämda förutsättningen att man sjelf är fullkomligt utan fara. I denna lek hade hon emellertid den fördelen framför honom, att hon kände åtminstone de yttre konturerna af hans åsigter och lif; han deremot visste ingenting om hennes föregående som visserligen aldrig rört sig utom det förbjudnas gränser, men hvars historik dock skulle ge anledning till en ganska lång Leporello-lista af flirtations-bedrifter, dervid hon ofta vågat sig så nära ut emot gränsen som hon kunde komma utan att öfverskrida den. Han ansåg henne för en vanlig liten landsortsfröken, hon deremot honom för en förskräcklig don Juan, mot hvilken hon hade att vara på sin vakt. Att han kunde bli i egentlig mening farlig för henne sjelf trodde hon dock aldrig ett ögonblick; dertill kände hon alltför väl sin styrka – sin lidelsefrihet. Men hon hade en okuflig lust att komma underfund med, hur en sådan herre egentligen skulle taga sig ut i det ögonblick, då lidelsen grep honom, hvilka medel han skulle begagna för att öfvervinna den kvinnas motstånd, som han älskade. Med ett ord: hon var nyfiken på förförelsens teknik. Den var nästan det enda inom facket som ännu låg utom hennes erfarenhet.
Hos Kongl. Maj:t har Direktionen för Göteborgs hamnoch el/arbeten i underdånighet anmält, att ehuru, alltsedan 1824, åtskilliga arbeten blifvit verkställda, som ansetts nödvändiga till beredande af lättnad och beqvämlighet för segelfarten å Göta eif emellan Wenern och hafvet, återstode dock ännu ett företag af mycken vigt, nemligen borttagande af del i elfven befintliga, vid Hanklon belägna s. k. Döda Berget, hvilken undervattensklippa vore för allmänna trafiken högst vådlig, i följd af klippans läge i den del af elfven, der strömmen voro stridast och der elfvens stränder bildade starka krökningar. Till en del hade man sökt undanrödja faran och olägenheten häraf genom användandet af ett emellan Hanklon och Ströms kanal gående ång-bogserings-fartyg, med hvars tillhjelp de seglande fartygen fortskaffades, men icke dess mindre öfverklagades allmänneligen tillvaron af det farliga stället, der genom minsta oförsigtighet eller inträffande olag i maskineriet å någon af de mångfaldiga ångbåtar, som framginge på denna vattenväg, stor olycka kunde inträffa. Direktionen, som af dessa anledningar vid flere tillfällen förehaft frågan om det s. k. Döda Bergets bortsprängande, men af bristande tillgång på erforderlige medel varit förhindrad att bringa detta företag till verkställighet, hade hos Kongl. Maj:t år 1853 sökt understöd för nämnda ändamål och jemväl fått sig anvisadt ett räntefritt förskott å 23,000 R:dr banko, deraf likväl Direktionen, af förekommande skäl och i anseende till de för understödets åtnjutande bestämde vilkor, icke kunnat sig begagna. Då hvarken de afgifter af seglationen, som Direktionen, jemlikt Kongl. Brefvet den 22 Juni 1849, egde att uppbära, eller öfrige till
Ehuru stark och frisk till sin natur, blir hon nu utarbetad, enerverad, försliten, och hiller sig uppe endats i medvetande, att hon arbetar för Gerda. Kommer s9 Gerdas död och den förbittring, som häraf vPckes hos Cecilia emot deni, som fordrn ett s i oerhördt förslitande arbete för s9 ringa lön (7 h S timniar h 50 kr. i manaden). En samniankomst anordnas, en strejk eger rum. och bolngets direktör infinner sig 115 b y r h. Han Xr en nigra och trettio ars man med behagligt utseende och förbindligt vitsende, men med ett uttryck af koncentrerad kraft i sina jerngri ögon, som redan vid första anblicken verkar förlamande på de strejkande. Han beklagar, att styrelsen ej kan gå damernas önskan till mötes. Man försöker protestera, men vid hotelsen att antaga dalkullor i d e strejkandes ställe, atergår hvar och en till sitt bord. Endast Cecilia vägrar trotsigt. Hon och direktören se hvarandra in i ögonen, och båda mottaga haraf ett icke flyktigt intryck. Han lägger märke till hennes smidiga gestalt och hennes fina hy, hvars skara rodnad, förtonade nedat den snöhvita halsen,. Cecilia känner sin blick skalfva, som hade hon sett in i för skarpt ljus, och härmed förenade sig ett hemligt välbehag vid sammandrabbningen med denna manliga vilja. Hon afskyr dock sjelfva denna känsla, och upprepar sin vägran. Han går, i det han kastar tillbaka på Cecilia Ben lång underlig blick », och hon stannar qvar, förlamad af en vild sinnesrörelse, sammansatt af de mest stridiga kanslor. Här utspinner sig nu ett halft mystiskt och p % samma gång helt prosaiskt förhållande mellan Cecilia och direktören. Hon vill hata honom, men Kan icke. Småningom komma de i ett slags umgänge medelst promenader, boklin och utbyte af biljetter. Hans eleganta väsende och samtalston äro för henne som hemlands ton ers; har var hennes gamla ideal af en gentleman personifieradt.
Herr Limnelius har förenat sig med Herr Undberg och Herr Videberga hvarvid Herr Alin erinrat, att om frågar» vore angående så beskaffade inskränkningar, sorn Herr Lindberg föreslagit, skulle mac äfven kunna tillägga The och Socker. —- Herr Linström har yrkat, att äfven dessa öfverflöds-articlar måtte förbjudas; af livilka tankar Utskottet genom Protocolls Utdrag erhållit del. 8-o Memorial af Herr Fritz Ebel, sorn anser, att ibland de anledningar, hvilka förorsakat nationens iråkade nöd, i financielt afseende, en öfverdrifven förbrukning af en, mängd utländska varor intager ett vigtigt rum. Herr Ebel visar härefter nödvändigheten deraf, att med ali kraft undanrödja de an led - Bes v. och Ekon. ZJtsk. Betänkanden. 4°5 »ingar, som bidraga till Nationens utarmande, samt den välgörande omtanka, som Sveriges Regeringar i detta afseende ådagalagt, och hvilken äfven tydeligen röjer sig i Kongl. Förordningen emot yppighet och öfverflöd af den irsta Januari 179/p Enär genom omförmälda Kongl. Förordning i synnerhet bruket af kafle blifvit afskafFadt såsom en högst umbärlig dryck, men ganska förderflig i anseende till dess ofördelaktiga inflytande på handelsvågen, och då importen deraf ensam upptager en betydlig del utaf värdet af Rikets jern-export; hemstäiles, att Riksens Höglofl. Ständer hos Kongl.
Utskottet: har derföre föreslagit, att det måtte stadgas enahanda föreskrifter för alla slags marknader, och att en ny reglering ej mindre a£ terminerne för deras utsättande, än af tiderne, huru länge marknaderna skola räcka, bör företagas; Och, alldenstund således genom denna Utskottets åtgärd de öiverklagade olägenheternas orsaker upphöra, kan Utskottet icke annat än linna densämfna vida ändamålsenligare, än den Grefve Spens åsyftar, som, utan att grunden för felaktighetens oundviklighet upphäfves, endast synes åstadkomma omgång och onödigt, besvär. Bihang; till Riks-St. Fröt, 1523 , ft.dc Sorni. N;r 49> 77® Besil* och Ekon. Ut sk. Betnnkanden, I afseende på hvad Herr Grefveft besvärat sig deröfver, att Utskottet icke lemnat tillfälle för Almanacks Författaren* att försvara sig emot beskyllningar, som mot honom skola blifvit gjorde, har Ut* skottet funnit oväntadt, att dess Betänkande kunnat föranleda en sådan tydning; men, då Utskottet å dess sida ej kan anse det för annat än en uppmaning, att bestämdt uppgifva någon felaktighet, som blifvit anförd, «å har Utskottet trott sig exempelvis böra tillägga, att den endast en dag räckande marknaden i Ålmisåkra blifvit utsatt till den 25 October, eller på en Lördsg, tvärtemot författningens tydliga föreskrift. Beträffande dernäst, hvad Herr Möller yrkat, att flere marknader inom samma Län icke på samma dagar måtte utsättas, tror Utskottet det af honom åsyftade ändamål, genom en ny marknadsreglering, lämpligast vinnas. Dock underställes detta Utlåtande R. H. Ständers egen upplysta ompröfning, med vördsam anmälan, att Betänkandet blifvit af Högv. PresteStåndet och Hedervärda BondeStåndet gilladt. Stockholm den 10 Juni 1825. Bern, och Ekon. Vtsk. Betänkande^.
Med sådana kort! — Nu är det du, Gustafva! — Jag säger, ja låt mig se, knekten tredje och — jaha pass. Skall Fanny ha stryk-Lotta nästa onsdag eller kan jag få henne då? — Vill du ha henne om onsdag? Ja, då väntar jag till veckan efter. Hur mycket smör tar du i dina sköra ringar? De voro delikata i dag. — Det är mamsell Jeanas uppskrift. Jag har fått den af Albertina Säfve. — Kära Albertina! Får jag skrifva af den? Ja, mamsell Jeana är då en riktig skatt. — Hvad jag säger? Jag passar. — Ja, jag har aldrig haft en sådan bra hushållerska. — Vi få ge om, jag har heller inte något annat än pass. Under omgifningen blef det vanligtvis en så ifrig diskussion, att Kurt röt från nästa rum: — Om damerna ville snattra litet mindre, det är omöjligt att spela. — Vi få tala tyst, hviskade mamsell Lina, och det gjorde de också, så länge det varade. De hade alla respekt för Kurt, Lina mest. Ibland lät det också så stormigt inifrån herrarnes rum, att damerna alldeles tystnade för att höra efter, hvad som var på färde. — Det är inte farligt, de gräla bara öfver spelet, ljöd det lugnande. Efter hvart parti gjorde Kurt räfst efter motspelarnes och medspelarnes fauter. — Hvad i himlens namn hade Wallin sagt spader på? På ingenting. Det gick inte an att vara så våghalsig! Risken, d. v. s. den pekuniära, var emellertid ej stor, differensen på hela aftonen brukade uppgå till trettiosex skilling, på sin höjd en riksdaler. Hvad fruntimren beträffade, spelade de inte om pengar. Det var mycket tidigt slut på de där middagstillställningarne. Kurt tyckte inte om att gå ifrån sina »vanor», hvilka, hvad aftnarne beträffade, bestodo i att han, precis som klockan slog half tio, vinter och sommar drack sin ölost och tog en promenad genom hela våningen, fram och tillbaka, och sedan gick och lade sig på slaget tio. Kurt ogillade som sagdt allt, som på något sätt bröt hans vanor.
En man låg verkligen fastsurrad vid spelet, men liflös; och det syntes tydligt att han användt sina sista krafter att slingra ett tåg om sin midja, för att sålunda hålla sig qvar. Det var en ung man; de bleka anletsdragen skuggades af ett mörkt tjockt hår, och de stelfrusna lemmarne röjde kraftfulla former. I ögonhåren sutto isdroppar; men hvilken känsla, som lockat de förstenade tårarne i liflösa ögon, visste endast Gud och han sjelf, så framt det icke var droppar ur hafvet, som frusit fast vid hafvets döende son. ”Här tyckes ingenting vara att rädda!” sade Birger med rörelse. ”All mensklig hjelp, fruktar jag, kommer för sent.” ”Ja, nog ser det så ut,” snyftade Petter; ”men vi skola föra honom med ändå.” ”Hur vill du få liket i båten?” yttrade en af karlarne. ”Det är så godt att det blir der det är.” En blick af Birger bjöd tystnad. I nästa ögonblick hade Petter Lindgren med sin fällknif afskurit tågen; och med en styrka, som man icke skulle tilltrott hans ungdom, upplyftade han sin älskade kapten och bar honom några steg framåt. Med Birgers biträde kom han i båten. ”Och nu, gossar,” sade Birger med den korta, lugna ton, som alltid gaf fart åt hans befallningar, ”nu gäller det att ro! Utgången af vårt företag beror på huru snart vi komma hem – ännu kan finnas lif.” Den kraftfulla handen fattade genast styret; och utan att spilla ett ord, lade karlarne ut. Återfärden var lyckligtvis icke förbunden med de svårigheter, som mötte på ditresan. Båten dref raskt undan för vågorna, och under tiden gned Petter, efter Birgers anordnande, den stelfrusne kaptenens ansigte och händer med is. Snart nog förspordes lätta ryckningar i ögonlocken, och ju märkbarare dessa blefvo, ju högre ljödo Petters ohejdade glädjerop, hvilka snart besvarades med välkomnande hviftningar från Tistelön. Förd med hurtiga årtag, svängde båten om udden i lä för holmen, och lade till vid dess brygga.
Det sednare, eller stockstraffet, tillhör en forntid, som var insvept i Catholicismens mörker; och jag förmodar det vara stridande såväl emot den upplystare tidsandan sorn ett sannt rättsbegrepp att detsamma längre bibehålla. Penningeböter i allmänhet äro en alltför olämplig bestraffningsgrund, och i förevarande fall äro de det isynnerhet. Den rike drinkaren slipper, i proportion till sina tillgångar för intet; då deremot den fattige får, till kanske eget och de sinas förderf, lemna från sig sista skarfven. Stockstraffet är måhända ändå otjenligare; ty hos den, som undergår detsamma, blir verkan oftast skamlöshet och liknöjdhet för bättre intryck; hos åskådaren verkar det blott medlidande. Jag tror derföre, att andra straffbestämmelser äro af behofvet påkallade; och, ehuru jag ej tilltror mig att kunna föreslå de ändamålsenligaste, vill jag dock bjuda till att framställa ett i min tanka mera verksamt och tjenligt bestraffningssätt, och föreslår altså: att den, som första gången bevisligen beträdes vara drucken, bör slippa med åtvarning af Kyrkorådet; den som andra resan beträdes med dryckenskap, åtyarnas af Pastor vid allmän utlyst sockenstämma och i församlingens närvaro; den der tredje resan kommer åter, skall å helgedag, sedan Gudstjensten blifvit slutad och innan församlingen gått ur kyrkan, af Pastor strängligen förmanas, och följden af ett itereradt begående varda den brottslige föreställd; och bör det i alla dessa fall åligga Kyrkorådet att dylika mål upptaga, ransaka och afdöma; den som fjerde resan varder förvunnen att hafva varit drucken, tilltalas vid allmän domstol, och varde förklarad ovärdig att bekläda någon syssla och befattning, som innefattar allmänt förtroende; den som ej rättar sig häraf, utan flera resor varder tilltalad och öfverbevist om dryckenskap, anses incorrigibel, och varde insatt å tukthus eller arbetsinrättning på längre eller kortare tid, efter domstolens bepröfvande. Är den sakfällde adelsman, varde han sitt. adelskap förlustig.
Ständeme sedan borde, såsom deras beslut, hos Kongl. Maj:t tili ianction anmäla. Slutligen har, i afseende på den del af ifrågakomne Betänkande, som innefattar uppgift å de Författningar och Rescripter, hvilka, i egenskap af Lagförklaringar, sedan sista Riksdag blifvit af Kongl, Maj:t, med Dess Högste Domstol, i nåder utfärdade, Herr Prosten Hallstrom hemställt, om icke Utskottet, i stället att endast göra anmälan om de meddelade Lagförklaringarne, bordt, med anledning af 88 §• i Regeringsformen, yttra sig, huruvida desamma varit öfverensstämmande med de rättsprinciper och grunder för Lagstiftningen, sotn af Rikets Ständer blifvit gillade och antagne; äfvensom Riksdagsfullmägtigen Rutberg yttrat, att det ålegat Justitie-Ombudsmannen, att icke blott hos Rikets Ständer anmäla sådana förklaringar, utan ock tillkännagifva, om han funnit dem alla lämplige; ty hans tystnad borde icke tolkas såsom ett godkännande; hvarjemte Hr 522 LagUtskottets Utlåtande N:o 153. Hjerta förklarat sig icke inse skälet till Ut» skottel> vid en tiel af berörde förklatingac och re:cripter yttrade mening, att de icke fordra le Rikets Ständers gillande.
Men då man känner huru svårt äfven den bildade menniskan i allmänhet bar att besegra frestelsen, måste man befara att de obildade och de, som hafva ringa tillfällen till reellare njutningar af lifvet, icke kunna motstå den frestelse, som ligger i denna ökade lättnad att erhålla större quantileler af den skadliga varan, hvilket alltid kommer att förderfligt inverka på deras moral. Äfven uti stats-ekonomiskt hänseende tror jag att fabrikssystemet, tillämpadt på bränvinsbränningen, kommer att yttra ett menligt inflytande, alldenstund detta system, då det betydligt rigtar några få bränvins-patroner, deremot skadar den stora massan af jordbrukare, soia begagna sig af husbeliofsbränningen. Husbehofsbränning bar väl inom Utskotten blifvit erkänd såsom gagnelig, men man har dock icke varit consequent dervid, då man bibehållit föjdensamma en skatt, hvilken, ehuru fabriks-brännings-skatten blifvit fördubblad, likväl är omkring 3 gånger så hög, som den de större britnvinsfabricanterna erlägga. Till bevis härpå får jag åberopa Östgötha Iinshålls-sälJskapets sista Årsberättelse, der det, sidan 76, läses: ”Med den vanliga , af allmogen begagnade, enkla redskapen om 20 kannors rymd tillverkas vanligen, på sätt den till verkligt husbehof begagnas, icke mer än vid pass 150 å 200 kannor under årets tillåtna bränningstid, utgörande, med en skatt af 6 R:dr 32 &k. B:co, 2 sk. å 1 sk. 6 rst. B:co per kanna; hvaremot med en bränvinsbrännings-apparat i 3:dje classen med ånga om 40 kannors rymd, med hvilken redskap alltid tillverkningen foreeras, 30,000 kannor utan serdeles svårighet kunna produceras, hvilket, mot en skatt af 240 R:dr B:co, utgör närmast 4| rst, per kanna." Delta yttran - B ev.-, Lag-, samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, N:o 1.