Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då gick allt folket i landena in uti Baals hus, och bröto hans altare ned; och sönderslogo hans beläte allt grant, och Matthan, Baals Prest, slogo de ihjäl inför altaret; och Presten beställde ämbeten uti Herrans hus; Och tog de öfversta öfver hundrade, och de höfvitsmän och de drabanter, och allt folket i landena, och förde Konungen ned ifrå Herrans hus, och kommo den vägen ifrå drabantaporten intill Konungshuset; och han satte sig på Konungsstolen. Och allt folket i landet var gladt, och staden vardt stilla. Men Athalja dråpo de med svärd i Konungshuset. Och Joas var sju år gammal, då han vardt Konung. Uti sjunde årena Jehu vardt Joas Konung, och regerade i fyratio år i Jerusalem; hans moder het Zibja, af BerSeba. Och Joas gjorde det rätt var, och det Herranom väl behagade, så länge Presten Jojada lärde honom; Undantagno, att han icke bortlade höjderna; ty folket offrade och rökte ännu på höjderna. Och Joas sade till Presterna: Alla de penningar, som dertill helgade varda, att de skola läggas till Herrans hus, nämliga de penningar, som hvar och en gifver i skatt, och de penningar, som hvar och en löser sina själ med, och alla de penningar, som hvar och en offrar af fritt hjerta, dertill att det skall läggas till Herrans hus; Det låter Presterna taga till sig, hvardera sin del; dermed skola de bota hvad som förfaller på ([Herrans]) hus, ehvar de finna att det förfallet är. Då nu Presterna, allt intill tredje och tjugonde året Konungs Joas, icke botade hvad som förfallet var i husena, Kallade Konung Joas Presten Jojada, samt med Presterna, och sade till dem: Hvi boten I icke hvad som förfaller i husena? Så skolen I nu icke taga de penningar till eder, hvar och en sin del; utan skolen låta kommat till det, som förfallet är i husena.
Om det i allmänhet kan antagas såsom en regel, att hvarje lag, som lätt och allmänneligen gäckas, hvilar på en felaktig princip, — huru mycket mer gäller ej detta här, då lagen befordrat just motsatsen af det, som den skulle verka, och satt nya vapen i händerna på dem, som den skulle afväpna! Man har begått tvänne fel: det ena att man stiftade lagen, det andra att man ej redan upphäft densamma, Och sjelfva lagstiftningen innebär ock ett dubbelt misstag: ett juridiskt och ett moraliskt. Den är ett juridiskt misstag; ty den stadgar en emot lagstiftningen i öfrigt helt och hållet stridande princip, nemligen den, att dessa köpslut skola ej allenast upprättas skriftligen, utan äfven på flerfaldiga sätt offentliggöras. ”Köp bör ske utan tvång eller list, med säljarens och köparens goda ja och samtycke,” — sådan var vår lags enkla och enda föreskrift i denna del, och detta gäller ännu, såvida ej Lag-Utskottets Betänkande N:o 36. 15 köparen tillåter att egendomen, längre eller kortare tid, får i säljarens vård qvarblifva. Är nu, i full enlighet med anförda lagbud, ett köp muntligen afslutadt, och lemnar köparen derefter åt säljaren tillstånd att tills vidare behålla varorna, — ty en sådan tillåtelse kan lika väl lemnäs efter som vid sjelfva köpet, — så blifver köpeaftalet, fastän lagligen ingånget, mot tredje man utan verkan; man måste derföre ingå ett nytt aftal under andra former, eller uppsätta det förra skriftligen, anskaffa vittnen och iakttaga de i öfrigt föreskrifna formaliteter. Men är detta fullgjordt, då hafva kontrahenterne ock för sig den presumtion, att allt är ärligt, fastän de iakttagna formerna icke innebära någon garanti för aftalets riktighet. Motsatsen måste bevisas, i stället för att, enligt den förra lagen, skyldigheten att bevisa köpets verklighet åläg den, som från utmätning ville värja egendomen. Yäl har man anmärkt, att denna lagstiftning gjort svek medelst antedaterade köpeafhandlingar omöjliga.
Dis* contMassorna tillkommer, blir lör honom användbar i allmänna Rörelsen, och jag ser icke huru detta kan vinnas genom annat med 1, än inlösen med gångbart mynt af DiscontPapperen, etter den rabatt, som af utredningen för hvarje Verk särskilt bestämmesMed Utskotten delar jag den fasta öfvertygelse» , att inga nya biträden af Banque» kunna komma i fråga; men dä iörslaget innefattar att Utredningen af DiscontVerken n.å uppdragas åt Rikets Sfänders RiksgäldsConfoir, har det förekommit mig att detta. Verk skulle kunna med sina Sedlar genast inlösa aili ute* löpande godkända DiscontPapper tned den Otvannämnde rabatt; att Banque) s Fordringar i Disconterne dela med de öfrige lika förluster, tinner jag bi 11 iuhettn fordra; och hvad den af Utskotten föreslagne inlösen af Assig* nationerne till fullt för. fullo vidkommer , så finner jag visserligen den omständigheten, att dessa Papper troligen till uet mästa äro i de mindre bemedlades händer, så ömmande, att den både påkallar och rättfärdigar allt det behjertande Rikets Ständer dfcråt kunna lemtia , hvarföre jag anser dem på det sätt böra utan någon rabatt för Innehafvare» inlösas, att skillnaden emellan Massans tillgångar för Assigliationerne och deras utelöpande belopp, bör förskjutas a! RiksgäldsContoiret, som i Räntorna å de utestående Fordringarne finner en utväg att framdeles godtgöra sig detta sitt förskott. All fordran på DisconteOs afskrifnings^ räkning anser jag ovcdersägligen böra dela li* i? Den 17 Martil, e m. ka öde med de öfrige Fordringsägare, i anseende tili rabatt å sammanlagda Capital och upplupna Räntor j men sorn li tet löpande Papper existerat för denna sort skuld, amer jdg till denna liqvid de i frågavärande Qbligationerue ställde på en femtedels årlig afbetalning under fern år, Kunna vara lämplige, då dem tillika för befi olles
Hemman i Riket antingen undergå Rotering eller erlägga så kallad RotefrihetsAfgift och deremot befrias från alla tjenstbarheter och all heinbudsskyldighet till Dylta Svafvelbruk; men i händelse oförmodade hinder för denna frågas afgörande vid detta Riksmöte skulle inträffa, att då, intill dess frågan blefve sluteligen afgjord, FriSocknelJemmanen förunnades en sådan minskning i tjenstbarheternc till Svafvelbruket, att desamma ej i värde öfverstego roteringskostuaden, och i synnerhet antingen fullkomlig befrielse från all hembudsskyldighet af Kol och Ved till Svafvelbruket eller ock ett sådant bestämmande af hembudsskyldigheten, att Svafvelbrukslnnehafvaren förpligtades, att antingen betala de hembudne skogsprodueterne efter samma pris, som annor man för dem vill gifva eller meddela FriSedel. Och har sedermera uti Memorial af den 5 näst]. September, som jemväl blifvit till Utskottet remitteradt, Motionären under åberopande af 77 §. Reg.Formen, yrkat, att då Dylta Svafvelbruk vore en Kronans Egendom som hufvudsakligen på allmän bekostnad skötes och icke Brukslnnehafvarens enskilta tillhörighet, i följe hvaraf det enligt berörde §. i Reg.Formen, tillkomme R. St:r, att föreskrifva på hvad sätt denna Kronans Egendom skall förvaltas, upphörandet af Svafvelbrukets nuvarande betjening af FriSocknarne ock äga rum, hvarvid Motionären tillika förklarat, att om en fullkomlig befrielse för FriSocknarne från så väl alla tjenstbarheter som hembudsskyldighelen af Skogsproducter till Svafvelbru5 B. 2 18 Statsutskottets ket, emot rotering eller rotefrilietsafgifts erläggande icke för det närvarande kunde verkställas, oell ej heller en sådan, i afvaktan på förenämnde förändring, af FriSocknarne önskad lindring i deras tryckande belägenhet, kunde erhållas, hans önskan vore, att R. St:r åtminstone måtte besluta: 1:0
dessa riktningar liaf~7a funnit uttryck vid i~i1isclagmil.e. 186 l hade Högre l&amp;ïarinnesemi~iariet bildats och Ax r 1864 började den med detta förenade Normalskol.aii för flickor voro sin verksaii~het. A t t clessa ktgarder för l~~~iiino~ilclriin~en otillraclrli.ga ilis bgs lilcväl siiart, och flers fijrsök gjordes at t form.&amp; i: iksclageii a t t bevilja r ~ ~ ~ s l till a g iiwattniide af liögre flickslcolor. Resultatet blef att 1874 k s riksclag beviljade ett anslag af 30,000 kr. p$ extra stat &amp; t redan befhtl.igcz högre, skolor för Iwinlig ~iiigdom. Anslaget öfkerfl; yttades kr 1878 till. ordiiiarie stat ocli. öliacles så, smi8niii.gom., tills det vid 1882 - hrs riksclag 1) estaiizcles till 70,000 .kl:. Vid cleiiiia ocli tre följ a d e riksclagar vaclrtes m.otione~:, a t t anslaget inåtte ntgå till belop~3 af 100,000 kr. Dessa motioner afslogos och som förnämsta skäl till afslag ai~brcles, a t t erfarenhet salrnacles .skval on1 beskaffeiiheteii som resultaten af den vid de liögre flickskolor~ia mecl.cle~acle nnclei.visaii~gen. Förslag vacktes darföre vid rilrsdagen 3.883 om en skrifvelse till k. in. : t niecl begiiraii om iitreilning af dessa förIiå~.anclen. Förslaget antogs, och Ii. 11i: t beslöt deii 6 nov.
Sågar ocf) £tuarnar att upps giftua någon fäfot» ©ijöfttarc ocf) Sågare, påför eö fiftuäf afgift efter 2:bra Slrt., fåfout more en Sftjöfttare elier Sågare uppgifven; b ocf att egare af äJijöfqtuarttar tneb ett pär (tenar ocf) Sågqvarn tneb ett Ma b, font fjclftue fföta Gttuarneu ocf) fålebeS icfe Rafina BoS fig anftäffbe ©iföfnare efter Sågare, ffofa ifrån bettna, för Sfljöfnare ocf) Sågare ftabgabe, SSetwtifning luara Befrtabe. F) fittDtUning af /tokerier. §• 32. l:o Såbattc gdfferier, font utgöra färffifbc, i ^orbeBofctt upptagna fägen* heter, »tätt att loara i f)emntanctt3 ffattfåggning tttBegrtptte elfer ^aftua t beraö uppffattntngSluärbe ingått, tarcraö lifa tneb attttait egenbont, efter bcraS tuärbe, f)luiffet BefläntnteS fåfuttba, att Bef)å(lna affaftttittgett uträfitad ttff capital efter g-ent procent. 2:o Äreno 5:o ^öra befja lägenheter ttttber hemmanets ffattfäggning ocf) haftua fåfcbcS ingått t bep tuärbe, äro be från bettna afgift Befrtabe.
S av ärligen ärnjnnt samma frihet i proportion af ,686 ärs Conrriburioiis Re. parl, ion i Stora Sjö Ti lien pä miner och främmande d.ycker, som de läiir lill Stockholm inkomma för deras,-ester 20 §. i 1657 ärs Handels Ordinantie, bcstädde Stads - Källare, dock sädanr med de wiikor. enligt Kongl. Breswen af den 2g Oclober rödS och 26 Martti 1687, att denna Decorta^tion i -Stora Sjö Tullen, alud skulle ske iusni äret, 06) ingen Stad lillätas, arr draga der ena årets frihet in pä det andra. U.i Kongl. Breswet af den 17 Jannarii 1681 förklarade Högstsalig Konung LKKk, Xl^ att^hnruwäl medlens knapphet, jämwäl fordrade att Srädernes Källare frihet skulle indragas, wille dock Kongl. Maj.t tillära den arl fortfara, emedan de mäste assia Tolagen. Sedermera har genom Kongl. Breimer af den 27 Augusti 1777 blifwit stadgadt, ail Srädernes bewisjade Kallare - friheter, skulle pä det fäkt komma Städerne tillgodo, att den för hwarje Stad delerminerade Summa skulle, i ställe för den förut ätnjunia förmän, att anwända dcste friheter Uti Tull Clareringen of Stais - Contoircl till Jnnehafwarena Utbetalas. I följd häraf anordnas nu deste medel, utur LandrRanie - iZ18 Den 22 November Ränterierne till Magistraterne i hwarje Stad. Dä besia Tullfrihets - ersättningar nu mera äro anstagne Magistralerne till förbättring i deras swaga löningswilkor, har Stars - Uiffottet icke ansett sig böra de samma till indragning foresta, utan den uti: r81 o ärs projekterade Stat uptagil med Z/843 21 Sgnit päfört dem Allmänna Ucgists-Staten.
Allt detta yttrade jag dock blott i förbigående— Men då de Herrar Ledamöter, som talat i ämnet, ganska tydligen gifvit tillkänna, att meningen icke blott är att lägga den nådiga skrifvelsen till Handlingarne, utan att någon ytterligare åtgärd äfven är i fråga, anhåller jag ännu en gång, att, på det man må hinna besinna sig, innan man kullkastar ett beslut, som afpluraliteten blifvit fattadt, målet i hela dess vidd får blifva hvilande till en annan Plenidag. Grefve Mörner, Adolph Göran: Jag Utber mig att få fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet derpå, att den nu ankomne nådis ga skrifvelsen endast har till ändamål, att förklara det sätt, hvarpå Kongl Maj."t anser Riksens Ständers beslut, och utvecklar de skäl, på hvilka Kongl. Majrt funnit Sig icke kunna sanctionera detsamma. Med Kongl. Majcts vägran af sanction har jag ej trott någon ny fråga vara väckt, helst den endast innebär ett meddelande af Kongl, Maj:ts sätt, att se sa; Ridd. ». Ad. Prot. VIII. B. 22 338 Den ,7 Juliit ken. Det är i det afseendet, som jag icke föN modat Kongl. Maj;ts skrifvelse behöfva läggas på bordet; men om meningen nu är att ändra beslutet om vilkoren för creditiveh, utgör det eti annan fråga. Kongl» Maj:t har hvarken begärt detta, eller att Creditiven skulle indragas, utah blott sagt, att vilkoren Voro sådane, att Kongl Majit ej kunde antaga dem; att Kongl. Maj:t har^byggt detta yttrande på de § §. i Grundlagen, sorn utstaka gränsen för Revisorernes befattning. Grundlagens helgd fordra* de, att Kongl. Majit åt dessa vilkor vägräde. Dess Nådiga sanction. Riksens Stander kunna säga: vi finne frågan om vilkoren böra för. falla, men creditiven dock böra fortfara. Dertill behöfves ej någon ny öfverläggning; sådant kan genast och utan besinningstid beslutas.
St. Inom Ridderskapet och Adeln bar Grefve Taube, Ii. E., uti väckt motion, lö reslagit, bland annat, alt, med afseende å den besparing i utgifter för stämpladt papper, sorn uppkommit genom förbudet mot begagnandet af dragen stil och med anledning af behofvet af tillgångar till embetsmännens aflöning, lägsta beloppet stämpladt papper måtte bestämmas till 20 öre; hvaremot Herr af Do/mer, G. likaledes hos Ridderskapet och Adeln framställt det förslag, att det nya papperet måtte stämplas till följande värden i riksmynt, nemligen: skrif-kartor af 10. 15, 20, 25 och 40 öre, beläggnings-kartor af 10, 15, 20, 25, 30, 40, 50 och 75 öre samt 1, 1«, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 15, 25, 50, 75, 100 och 150 R:dr, äfvensom vexel-blanketter af 20, 40 och 75 öre samt 1j R:dr. I sammanhang härmed har Herr af Donner tillika hemställt, att Bevillningsutskottet, oberoende af den nya karte-förordningens uppgörande, måtte afgilva förslag lill de förändringar i afseende å karte-valörerne, som böra vidtagas med nästa slalsreglerings-period, helst det ålåge Stats-kontoret att inom Februari månads slut hvarje år till Fullmäktige i Rikets Ständers Bank insända års-reqvisitionerna och af underlåtenhet derutinnan ovilkorligen följde all författningen om det nya myntsystemet icke kunde tillämpas i afseende å stämplade pappers-afgiften med 1858 års början, hvaral åter uppkomme oreda i räkenskaperna. Det har emellertid icke låtit sig göra alt, såsom sistbemälde motionär ifrågasatt, framlägga förslag till karte-valörerne, oberoende af de afgifts-belopp, som författningen skulle bestämma.
Truls icke kunde begripa, hur det kunde föra till badstranden, tills med ens en luftning kom och ett doft, som han kände. Han insöp med fulla lungor den salta flägten och påskyndade sina steg; det begynte ljusna mellan träden, ett sakta men kraftigt brus nådde hans öron, och i nästa ögonblick tvärstannade han, just der vägen lopp in mellan tvenne höga sandväggar; djupt, djupt inunder, tvärbrant stupande inunder honom, låg den breda, gula stranden, och ute framför honom hafvet, Östersjön, vid, stilla och färglös. Hans blick hade utvidgat sig med den stora vyen – det kändes alltid som en hvila för hela väsendet, när blicken kunde sväfva rundt utan att möta ett enda distraherande föremål, förlora sig, försjunka, upplösas, såsom den inöfvats af hembygdens natur. Och der gränserna för det kroppsliga ögat lupo, der tog det själsliga fatt: och han gled öfver den vida, stilla, färglösa ytan långt ut i horisonten deruppe i norr och vidare ännu längre bort, långt långt bort om den, snabbt som sekunden och ljudlöst som den, såsom längtande aning och bevingadt minne; och han skönjde med ens en annan strand och gick der i land med vågskvalpet; och han for vidare på sin snabba och ljudlösa fart, ut öfver en slätt, som låg i sommarnattsdunkel och sof, fram på gula vägar mellan lågstammiga, yfviga pilar och in i byar, der gårdarne skeno hvita i mörka almdungar; och han tittade in genom stängda portar och kröp igenom de låsta dörrarnes nyckelhål och gick rundt i stugor och lador, såsom en osynlig tomte ... Tills den fria utsigten och bilden af hafvet bröts af något och hela hans drömsyn försvann i ett blink. Det var ett föremål, som rest sig framför honom och klöf sceneriet; först efteråt gjorde han sig reda för att det var en kvinna, som uppenbarligen hela tiden sutit på den bänk, hvilken stod framme vid sjelfva branten, utan att han lagt märke till henne, och som nu stält sig upprätt midt framför honom. Hon stod liksom han, orörlig, och såg ut öfver hafvet.
Huruvida således denna anläggning, som redan kostat Staten 25o,ooo R:dr, förtjenar att ytterligare påkostas med G a 700,000 R:dr i en tid då man allmänt klagar öfver penninge-förlägenhet och Statens alltför stora utgifter, och då man vill hushålla på alla, äfven de för Rikets försvar och sjelfständighet begärdte, anslag, underställes Rikets Högloffige Ständers pröfning; och torde härvid få anmärkas att, sedan Canal-farten genom Götha Canal i Vestergötland blifvit öppnad, sjö.- communication 6 mil nära Örebro nu finnes till Götheborg, der jernafsättningen flere år varit vida mera lönande än i Slockholm, och att det således är troligt, både att nära hälften af det jern, som nu föres på Hjelmare Canal, i stället tager vägen till Götha Canal, (hvilket förhållande detta år redan ganska synbart visat sig) och att äfven den betydliga mängd af Sill, Lakegods och Salt, som hittills ifrån Stockholm gått på Örebro, hädanefter kommer att sändas direete från Götheborg till Askersund; och vidare derifrån på de Bergslager, hvilka på Qötha Cana! S t a ts-U ts k o t te Is Be tänk an den. 6.27 låta Transportera sitt Jern och derigenom hafva lättare tillfälle att taga dessa förnödenheter såsom uppfora, då Jernet lill JLastnings-Platserne nedsändes. 3:o Förslaget att öppna en ny snbscription, att dermed minska Statens bidrag, synes för den sorn känner den ringa afkastning denna Canalfart gifver, och att densamma troligen ännu mera kommer att minskas, vara blott en förvillelse. Upplysningsvis bör jag såsom i orten boende nämna, att för flere Actier af de redan tecknade, bar inbetalningariie mast utsökas genom laglig utmätning, och de Actier, hvilka för Concursmassor blifvit sålde, hafva j blifvit betalda med några skillingar.
För min del gör jag mig det begrepp derom, att det skulle egentligen bestå uti Bibelns läsande och begrundande, och vidare, tili en sträng upmark - De n 21 Juni f. m. 331 samliet på sig sjelf och i andaktsöfning, enskildt eller i den offentliga Gudstjensten: allt detta helgadt genom bönen. Huru det andliga lifvet, så vidt det beror af menniskan, skall förstås, tror jag, att den Heliga Skrift sjelf visar oss. Dessa nya, större behof hafva upkommit, säger man, derigenom, att man icke har nog frihet, förmodligen discussionsfrihet, icke får vid offentlig Gudstjenst begagna hvilka böcker man behagar o. s. v. Man skulle väl tycka alt det andliga lifvets verksamhet vore störst och friast hos de menniskor, som åt det andliga lifvet hafva egoat sin hela lifstid. Jag vänder mig då först till Ralholicismen, der vi finna munk-ordnar, hvilka, man måste medgifva, helt och hållet hafva egnat sig åt det andliga lifvet. Men huru göra väl desse? Antingen gå de, såsom Franciskanerne, och tigga för de fattige, eller också, såsom Capusinerne, utöfva de sin verksamhet genom att söka befordra den andliga bildningen; eller också såsom Dominikanerne, sysselsätta de sig med den vetenskapliga bildningen, eller ock innesluta de sig i klostren, såsom Certosiner, för att tillbringa sitt lif uti andliga betraktelser och sjelfpröfning. De verka således icke på sätt man här hos oss det fordrar, utan de lemna, att man så må säga, sin nästa i fred. Den andliga verksamhet man här söker åstadkomma är deremot egentligen den, man vill utöfva på andra; det är icke nog alt hafva bekymmer för sin egen salighet, utan man skall äfven bekymra sig om andras. Härmed må vara huru som hellst, men nekas kan dock icke, alt ju icke en andlig rörelse finnes här i landet, hvilket jag och många med mig högeligen beklagar. De som älska densamma och vilja underhålla densamma, anse den såsom en glädjande nyhet, men för min del kan jag icke deruti instämma.
– Cramer har bedt mig hälsa er och säga, att Bernstorff förlät er, innan han dog, och att denne fromme man under de sista dagarna af sitt lif var mycket bekymrad för er själs tillstånd. Brännaren gör sin verkan, samvetssåren svida och tårarna strömma: – Visste Bernstorff – innan han dog – att jag blifvit arresterad? – Ja – svarar prosten – det är icke stort mer än fjorton dagar sedan han dog. – Hälsa Cramer – snyftar Struensee – tacka honom varmt för denna underrättelse – och säg honom – att jag önskar – vara värdig – hans hälsning! Kyrkklockorna ringa ständigt i dag, och det är, som skälfde i hans själ ett eko af deras klagande klang. Begränsad är människans synvidd, och hennes förstånd når icke alltid längre än hennes blick. Visst är, att lifvet lefves också hinsides horisonten, och att solen lyser öfver nejder, dem vårt öga icke kan se. Inskränkt och kortsynt är den människa, som förnekar detta. Hvarför då icke också erkänna möjligheten af en värld hinsides det blå? Den världen har väl intet mänskligt öga skådat; men aningen och drömmen ha ofta nått dithän. Prosten Münter har varit tidigt uppe för att bereda sig till dagens viktiga samtal, men synes icke nöjd med sitt arbete. Uppgiften är också oerhördt svår. Det gäller att så godt som på fri hand uppdraga grundlinierna till den förre kabinettsministerns karakter, med starkt framhäfvande af dess grundlyten; att genom inträngande frågor tvinga honom till bekännelse af sina moraliska förseelser, att rifva upp, utvidga och fördjupa hans samvetes sår, förvärra hans känsla af elände och förnedring och dymedels framtvinga den ruelse, som är trons fruktbara jordmån och säkraste grund. Härvidlag måste dock själasörjaren noga aktgifva på sig själf, att han aldrig förväxlar, hvad som utspringer af tillbörligt kristligt nit och af otillbörlig mänsklig nyfikenhet. Prosten Balthasar erkänner ödmjukt inför Gud och inför sig själf, att grannlagenheten icke är hans starka sida, och grufvar sig vid tanken på, hur nära den frestelsen ligger till hands, att syssla mer än nödvändigt med de vällustiga utsväfningarnas intressanta detaljer.
Men det må förlåtas mig, att jag i afseende på de öfverhoppade premisserna, alltför strängt vidhåller anspråket på bevisning i st. f. löst antagande. Medgifvande, som jag frivilligt redan f. d. gjort, att jag egentligen icke förstår befästningskonsten, har man genom den väckelse man kunnat taga af sednare årens företeelser under Europas stora krig, bordt kunna inhämta betydlig kunskap genom de föreläsningar i ämnet jag både i dag och vid andra tillfällen fått höra, och då det beklagligen kommit derhän, att män utom facket nu mera tillåta sig att yttra meningar i dylika frågor, har jag icke af hvad Hr Frih.n sagt skakats ur den tro och öfvertygelse Den 28 Januari e. m. 201 att, för alt bevisa nödvändigheten af Stockholms befästande, man först måste ådagalägga att saken är möjlig. Om jag rätt upfattat hvad Gr. Anckarsvärd ang:de denna angelägenhet yttrat, tror jag alt summan af hans argument är, att, om vi kunde befästa Stockholm så, att det vore ointagligt, skulle han icke hafva någonting deremot; men nu hänvisade Gr:n på ett annat medel att försvara hufvudstaden nemi. att jemte kustförsvar genom skägärdsllottan, lägra trupper i grannskapet af hufvudstaden, derifrån man i öfrigt borde vara beredd att åt Mälaresidan aflägsna så väl regeringens personal som alla dyrbarheter som man ville, i värsta fallet, undandraga fiendens sköfling. Ilan anställde en paralell mellan planen å ena sidan att afhålla fienden från hufvudstaden och, såsom det å den andra sidan yttrats, alt befästa densamma. Dervid måste jag säga att jag snarare blifvit öfvertygad om verkställbarheten och lämpligheten af Gr. Anckarsvärds plan, än af Frih. Sprengtportens. Jag kan icke underlåta, att, i afseende på Frih.