Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Län oftare blifvit reqvirerade, just synes bevisa behofvet af en starkare omsättning af Vexlingsmedel, tro Fullmägtige för deras del sig icke böra biträda ofvan omförmäldte, af Revisorerne föreslagne stadgande, såsom hvarken öfverensstämmande med ändamålet af Vexlingsanstalter för förslitne Småsedlars utbyte i landsorten, eller af behof påkalladt. Men för den händelse, alt Högloft. Utskottet skulle biträda Revisorernes åsigt, i afseende på bestämmandet af något visst belopp, hvarutöfver förskottsmedel icke må, för ett och samma Läns behof, under något år uttagas, torde delta belopp icke böra fastställas lika för samtlige Länen, utan med afseende å folkmängd och rörelse, saint således hvarje Läns verkliga behof. §. 6. Bankens Depositionsrörelse. Med åberopande i öfrigt af hvad de tryckta Revisions-Berällelserne af år 1835 (pag. a5) år 1887 (pag. 18—20) och år 1889 (pag. 28) i afseende på Bankens Depositionsrörelse, innehålla, få Banco-Fullmägtige för deras del instämma uti den af Rikets Ständers år 1887 församlade Revisorer (tryckta Revisions-Berättelsen pag. 20) gjorde hemställan, att nu - 46 Berättelse af Banco-Fulhnägtige. varande ansvarsbestämmelse för Assigneringar å Banken, förr än Assiguantens behållning på dess Räkning från det föregående året blifvit behörigen col lalionerad, enligt Kongl. Kungörelsen den 6 Maj 183o (Svensk Förfatlnings-Samling N:o 33, pag. 3a i) må erhålla en sådan förändring: att ansvaret för Assigneringar på Banken, utan föregången coltationering af Assignantens behållning å dess Räkning, från det lilländalupna året, må, ulan afseende å den assignerade summan, fastställas till något visst, alltid enahanda, bötesbelopp. §• 7* An gående Utlåningar till Staten och vissa andra Allmänna Inrättningar.
Intet tema är vanligare i lyriken än detta allt sedan Horatius – mången har också behandlat det djupare och större än Bellman, men ingen så litet konventionelt. Han ensam åstadkommer något alldeles egenartadt, familjärt, nationelt. Hos alla andra skalder gå de älskande ut till en skog eller äng i allmänhet, eller fara ut på något abstrakt vatten. Hos Bellman heter det: Låt oss fara till det lilla grundet eller dit bort till det gröna sundet. Situationen är klar. Det hela har nästan en lokal bestämdhet. Amaryllis sofver i en fiskarhydda vid Mälaren, och skalden står på båtbryggan bland fiskdonen med solen öfver sig och den blå fjärden glittrande bakom sig ... Bjärtast framträder den svenska omgestaltning, Bellman omedvetet gifver allt han rör vid, i hans bibliska parodier. Hans Abraham, Noak, Susanna och Judith äro uppfattade med en primitiv folkfantasi, som gamla testamentets herrskaper på svenska bondmålningar eller allmogeväfnader från gamla dagar. – Hans Potifar är en svensk major, som på gamla dar gift sig med en ung skönhet, hvilken känner det högst förtrytsamt att misslyckas i sitt försök att gifva regementets yngste novis tillfälle till ett första lärospån. Ahasverus, som sitter »präktig med sin persiska krona som ett lejon i en jungfrubur» och, när Vasthi ej vill följa hans kamrerare, sänder efter den vackra pigan Esther, verkar som uppfattad af någon lustig gatspelman, som tänker sig potentaten i Susan ungefär som högtsalig kung Fredrik på dennes galanta ålderdom och hans gunstling och skaffare Haman som Erland Broman. Så är allt genomsyradt af 1700-talets svenska lif. Men djupare än denna mottaglighet för allt det inhemska ikring honom är själfva hans sinnes svenskhet, hans själs ej i en enda punkt slitna samhörighet med allt som är nationelt i lynne och känsla.
Itta millionerne i silfver betraktats såsom Fransk egendom, hade väl icke Svenska Staten kunnat tillgripa dem. Nu var det dock, efter min öfvettygelse, med fullkomlig rättvisa öfverensstäm. mande, att, enär all ersättning nekades de Svenske undersåterne, Svenska Kronan begagnade de medel, som erbjödo sig, för att skaffa henne rätt. Att göra annorlunda då, och låta tillfället gå sig ur händerna, hade varit en löjelig laggranhet vid denna tidpunkt, derom var jag då öfvertygad och är det ännu , och sjelfva fienden skulle hafva skrattat deråt. Men när imedlertid så skedde, att vi nemligen qvittade vår gäld, lågo derföre till grund de förluster, som genom Franska Styrelsens mesurer drabbat Svenske underslter, och hvilka Franska Kronan eljest rättligen bort betala. Är det icke då tydligt, att, enär hvarken Staten bemägtigade sig Fransk egendom, denna äfven åtog sig att liquidera och godtgöra dem, som dertill genom förlust gifvit anledning? Detta synes vara en gifven följd, och den antogs jemväl för en del af de Svenska fordringsägarne. En deiliqviderades nemligen af Riksens Ständer. Hvarföre skulle icke då äfven de öfrige njuta samma förmån och rättvisa? sannt är det väl, att alla anspråk på ersättning icke voro ■vid de senaste Riksdagarne utredda, men det, som ej då hann utredas, hade ofelbart i alla fall lika rätt. En Committé nedsaöes för att göra denna utredning; och denna Comitté, lagligen tillkom - Éen \y Oetoicr e. m. men, vnäste naturligtvis äga vitsord. Jag kan ät-? rpinstone för min del så mycket mindre misstro, dess åtgärder, då jag fin,rier, att så betydlig reductipn egt rum, och Handlingarne bevisa, att Comitteén ej gjort afseende på fordringar för uppbringningar gjorda under kriget, elfer hvarvid andra oformeligheter funnits vara begångne. Åtminstone miste jag antaga detta för gifvet, intilldess Lagligen blifvit styrkt, att Comittéen, handfat orätt.
Majit afgifna berättelse i underdånighet förmält, hurusom, i afseende på förenämnde fråga om borgmästares och kommissions-landtmätares upptagande till delaktighet i pensions-inrättningen, hos fullmäktige i betraktande kommit den bekymmersamma ställning, hvari enskilda enkeoch pupillfooden sig nu befinner och hvilken vore sådan, att fonden icke, utan fortfarande betydliga bidrag, kunde fullgöra de densamma redan åliggande förbindelser till dem, sorn derpå, enligt hittills i gällande reglementen gvfne försäkringar, ega lagliga anspråk; att ehuru de bidrag, som fullmäktige vid 1*842 års sammanträde, efter uppgjorda beräkningar, trott vara erforderliga för att sätta pensions-inrättningen i tillfälle att, utan förlust, åtaga sig pensionering st’ ifrågavarande tjenstemän, jemte deras enkor och barn, blifvit af Rikets Ständer beviljade, hvarigenom kunde synas, sorn inrättningen icke skulle äfventyra någon förlust i följd af deras upptagande till delaktighet, det likväl icke kunnat undfalla fullmäktiges uppmärksamhet, hurusom beräkningar i ifrågavarande hänseende, såsom hvilande endast på grunder, hvilka ieke kund# med någon visshet antagas, egde iinga tillförlitlighet, hvadan icke elter med någon säkerhet kunde afgöras, om de beviljade bidragen voro för de dermed afsedda ändamål tillfyllestgörande;, samt att, då det ieke syntes lämpligt att. Kongl. Maj.Is Kådig/t Skrifvelse, ]V:o 72, 3 ander det pensionsinrättningen lemnar så ringa garanti för uppfyllandet af dess förbindelser, som för närvarande vore händelsen, i densamma upptaga ett större antal nye delegare, hvilka således med alltför liten säkerhet skulle kunna påräkna att komma i åtnjutande af de fördelar, som derigenom utfästades, fullmäktige, för sin del, funnit, det borgmäslarne och kommissionslandtmätarne icke borde medgifvas delaktighet uti pensions-inrättningen på de vilkor, Rikets Ständer erbjudit.
Uti det till följd häraf afgifna utlåtandet hafva Fullmäktige, till stöd för den anmärkta åtgärden, åbaropat Banko-reglementets 226 §, som medgifver och ålägger Fullmäktige att inköpa Riksgälds-kontorets eller andra Verks och Inrättningars obligationer, de der Fullmäktige ansågo lemna full säkerhet; men enär med härvid begagnade uttrycket "obligationer", enligt allmänt antaget språkbruk, icke kan menas annat, än sådana, på grund af någondera statsmaktens beslut eller medgifvande, å mindre summor samt vanligen å tryckta blanketter utfärdade förbindelser, hvilka, i följd af deras nyssnämnde beskaffenhet, innehafva den i slutet af §:n föreskrifna egenskapen att vara "lätt realisable”, lärer under sådan benämning desto mindre kunna hänföras den af Riksgälds-kontoret för det lemnade lånet utfärdade skuldsedel, som sjelfva dess belopp, 300,000 r:dr banko, innefattade hinder för densamma att vara "lätt realisabel” — ett vilkor af stort inflytande med afseende å Bankens rörelse; och då Utskottet ej kunnat undgå erinra sig, hurusom Bankens tillförene vid flere tillfällen inträffade oförmåga att fullgöra sina förbindelser alltid härledt sig från dess transaktioner med stats-verket, samt derföre anser det vara af största vigt, att hvad Rikets Ständer, rörande Bankens förhållanden till stats-verket, föreskrifvit, noggrant efteiiefvas, har Utskottet bordt anmärka, det Fullmäktige saknat stöd af Banko-reglementet för deras i ofvanberörde afseende vidtagna åtgärd. Som likväl ifrågavarande lån sedermera blifvit återbetaldt och skada således icke skett, hemställer Utskottet, att någon vidare påföljd i anledning af Fullmäktiges förfarande icke må ega rum. 22 B a n ko-1 Is k atlets Berättelse, N:o 14. §• 21. Derjemte har Utskottet inhemta!, att, sedan ett uppköp för Bankens rakning af Smålands och Hallands Hypotheks-förenings obligationer, till belopp af 200,000 r:dr, blifvit beslutadt, Fullmäktige, uppå
Af de, sedan 1820 års till inneva^ rande Riksdag, hvilande förslag till Grundlags-ändringar, fann BondeStåndet för godt, att icke antaga följande förslag, hvilka blifvit anmälde, genom ConstitutionsUtskottets -vid sista Riksdag aflåtne Memorial : N:o 87, om de, i anledning af serskildté Utskottets Eetänkande om ny reglering af Styrelseverken, ifrågakomne Förändringar och. tillägg i 5, 6, 8, 9, 10, 13, 26, 27, 28, 34,’ 35, <12, 43, 99, 106 och 107 §§. Regeringsformen, 29 och 41 §§. Riksdagsordningen och 2 §. Tryckfrihetsförordningen. N:o 11, Om ändring af 21 §. Riksdags^ Ordningen. Riksdagsordningen. N:o 61, om tillägg i 1 Morn. af 37 §. Riksdagsordningen. N:o 80, rörande ändring i 43och44§§. Riksdagsordningen, och N:o 10, att 8 Morn. uti 4 §. TryckfrihetsFörordningen må alldeles upphäfvas och uteslutas. S. D. Remitterades till BevillningsUtskottet Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse till Rikets Prot. Utdrag 'den 26 Februarii 182g. 129 Rikets Ständer af den 13 i denna månad; angående förslag till förnyad Taxa för Tullafgifterna å inkommande och utgående varor.* S. D. Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse lill Rikets Ständer af den 21 i denna månad, angående regleringen af Eåtsmanshållet för Städerne i Riket, remitterades till Statssamt Allmänna Besvärs och Oeconomie-Ut« skotten. S. D.
Om jag å ena sidan finner det mindre underligt, att den ledamot af R. o. Ad., som gjort denna motion, ej insett vigten af sjelfva saken, äfvensom att lian här framburit ett förslag, som vittnar om mindre sakkännedom, ehuru jag i öfrigt har all aktning för hans grundliga lärdom och djupa insigter; kan jag likväl icke annat än uttrycka min förundran deröfver, att StatsUtsk. kunnat, vid behandlingen af denna fråga, hänföras af en hop tomma ord, för att söka tillvägabringa en förändring i uppbördssätt, sorn, långt ifrån att förbättra, skulle förstöra all controll å Kronans uppbörd. Redan för mera än ett helt sekel tillbaka insåg man nyttan deraf, att förse kronofogden, då hail for på uppbördsstämniorna, med en person, sorn kunde controllera honom, och hvilken, ointresserad i fogdens fördelar, fann sådant vara med sin tjenstpligt öfverensstämmande, samt hade sig noga bekant huru mycket han äfvenlyrade 0111 han icke lill den embetsmyndighet , under hvilken han hörde, ingaf underrättelser 0111 kronofogdens uppbörd. Denne person var häradsskrifvaren. Redan år 1729 stadgade Kammar-colltin, att häradsskrifvaren skulle åtfölja kronofogden på uppbördsstämmorna och controllera hans uppbörd. Vidare stadgas uti 1739 års K. uppbördsregle - mente, att häradsskrifvaren, vid tjenslens förlust, skulle inom 8 dagar efter uppbördsstämma!) inrapportera till Konungens Bef:h:de, huru stort belopp, som vid slämman influtit, på det att Konungens Bef:h:de skulle äga en af ojäfvig person leornad uppgift, lill controll på hvad fogden uppburit, samt jemväl derföre, att, om fogden skulle uteblifva med medlen, Konungens Bef:h:de måtte kunna inkalla honom och tvinga honom att göra rätt för sig. Denna controll har sedermera under tidens längd blifvit än vidare utvecklad.
Emellertid parerar han med sin arm det slag, kungen med knuten hand måttat mot hans ansikte, och retirerar sedan bakåt steg för steg, alltjämt förföljd af majestätet, hvars raseri ständigt tycks växa. Till sist snafvar Brandt, och monarken står just i begrepp att kasta sig öfver sitt offer, då dörren öppnas och Struensee, oanmäld, träder in i kabinettet. Konungens hela hållning förändras plötsligt, hans min blir spak, han famlar efter sin förlorade värdighet, griper efter ryggstödet på en förgylld stol, intager en majestätisk attityd och mumlar: – Är det ni, mitt kära konferensråd? Men han ser icke på den han talar till. – E. M:t har befallt mig hit – svarar Struensee, vördnadsfullt bugande, som om han ingenting märkt. – Det är bra! Jag minns! Hvad är det fråga om? – Jag har, enligt allerhögsta order, gjort ett utkast till den skrifvelse, E. M:t vill tillställa grefve Bernstorff. Jag underställer det härmed E. M:ts höga pröfning, för att få utrönt, om jag i alla delar uttryckt E. Han räcker fram ett pappersark, som kungen strax börjar läsa. En stor spyfluga kretsar surrande omkring i luften och sätter sig till ro på Brandts krithvita peruk, men han lyfter icke en hand för att jaga henne bort. Struensees blickar följa monarkens minspel, som uttrycker en växande förnimmelse af maktfullkomlighet och skadeglädje. – Det är bra! – nickar han, lifvad af ondsint verksamhetsifver – detta är just min vilja – och jag skall strax Envåldshärskaren vänder sig brådskande på klacken, sätter sig stolt vid den guldsmidda sekretären och regerar kopierande. Medan pennan i nervös hast frasar fram öfver papperet, känner kung pyssling sig stor, stark och förfärlig. Förstörelsebegäret, som nyss slog ut i handgripligheter, rasar nu lika våldsamt i gåspennans vilda piruetter, och hans hjärta vidgar sig njutningsfullt vid föreställningen om den ofärd, han vållar andra, och den omväxling han bereder sig själf.
Angående Fastighetsoch Odlingslån. Ut supra. Högloflige Ridderskapet och Adeln åtskiljdes klockan ^ till 11 om aftonen. In fidem Protocolli O. J. Lagerheim. Tisdagen den 22 Julii. Plenum klockan 9 förmiddagen» Grefve von Schwerin, Fredric Bogislaus, hade inlepinat ett så lydande Memorial. (Se Bilagan K:0 j), Ben 2 2 jiiliCf. m. Herr Grefven och LandtMarskälken hemställde, om icke, enär Grefve von Schwerins berörde Memorial innefattade anmärkningar vid Statsoch BancoUtskottens den 15 dennes eftermiddagen åtérfemitterade Utlåtande Nto 22, angående uppköp och inväxling af myntbara metaller tili Riksens Ständers Bank, samt framdeles skeende UtväxHng äf reelt mynt, samma Memorial kunde till bea mälte Utskott förvisas* hvilket bifölls* Upplästes till justering och godkändes följande från ExpeditionsUtskottet inkomne förslag till Riksens Ständers underdånige skrifvelset till Kongl, Majit i iST.o 96. Rörande en föreslagen segelled genom sundet vid södra Stäket. I anledning af Kongl. Maj:tå Nådiga Remiss uppå Grosshandlaren H. Weners underdåniga ansökning, om nedsättning af arrendet för Svartsjö Kongsgård. N:o g8* I anledning af Kongl. MajitS Nådiga bref, rörande Eöfås Silfververk. N:o ggi I anledning af Kongl, Majus Må ‘diga Remiss hppå Disponénternes af Roverts AlunBruk underdåniga ansökning om befrielse från Tiondes utgörande, på 10 åts tid, föf Alun: tillverkningen. Rörande utleinnad koppar till taktäckning ä Kongl. Slottet och H. K, H. Prinsessans Palais i HufvudStaden. N*o ioi. I anledning af Riksens Ständers Revisorers gjorde hemställan, rörande undpättnings-spannemåls återlevererande till samma KronoMagazin, der densamma uttagits.
Den uti sist församlade Revisorers Berättelse omnämnde brist i j839 års tillgångar för Akademien har, på grund af Kongl. Brefvet den 24 Mars 1840, blifvit ersatt af sistberörde årså3:dje Hufvudtiteln uppförda anslag till oförutsedda utgifter. Af Akademiens räkenskaper, hvilka till anmärkning å Revisorernas sida icke föranledt, inhemtas, att under år 1840 tillgångarne varit tillräckliga för utgifternas bestridande samt lemnat ett öfverskott af g R:dr 36 sk. 1 rst., hvilket öfverskott blifvit, med Kongl. Maj:ts nådiga tillstånd, användt till följande årets omkostnader. Utgifterna hafva under år 1841 öfverstigit inkomsterna, hvadan en brist då uppstått af 529 R:dr 12 sk. 2 rst. Enligt hvad Guvernörs-Embetets vid Kongl. Krigs-Akademien meddelade Berättelse omförmäler, har denna brist, till betäckande hvaraf, någon särskild medels anvisning ej varit af nöden, blifvit tillfullo ersatt af 1842 års besparingar, uppkomna genom det större pensionsbelopp, som, till följd af ett ökadt antal betalande Kadetter, influtit. / Tillgångarne vid 1841 års slut bestå i: ilo Kontant behållning, enligt Banko-attest,. 4:o resterande pensionsmedel, hvaraf äro inbetalda år 1842 • • 1 316: i5. 6. — Summa 4,1 ^ 45- ä* Oeneral-Ådjutants-Expeditionen för Armeen, numera Landtförsvars-Departementets Kommaudo-Expedition. Räkenskaperna äro granskade i Kongl. Kammar-Rätten för båda åren utan anmärkning.
47 viljande af ett årligt anslag till Institutet, blifvit behörigen fullgjorde; och då denna Inrättning utgör en vigtig och behöflig sjukvårdsanstalt, hvilken, ulan understöd af allmänna medel, icke skulle kunna ega bestånd och än mindre, såsom nu sker, utsträcka sin verksamhet till behandling äfven af obemedlade sjuke, hemställer Sundhets-Kollegium, det Eders Kongl. Maj:t mätte hos Rikets Ständer äska det nu beviljade anslagets fortfarande till lika belopp, eller 3,730 R:dr Riksmynt, och på enahanda vilkor, som hittills. Denna Sundhets-Kollegii hemställan torde af Eders Kongl. Maj:t i nåder bifallas. 16:o. Utgifterna å det i riksstaten förslagsvis till 9,000 R:dr B:ko upptagne an - Tillökning i' slag för farsoters och smitlosamma sjukdomars botande hafva, enligt hvad Sundj"laget ^ör hets-Kollegium anmäler, under de sednare åren vida öfverstigit denna summa, farsoters Sålunda hafva dessa utgifter under år 1832 uppgått till 33,717 Ridr 24 sk. I)'l,""(lc7 r:st., och år 1833, sedan Eder Kongl. Majit förordnat, att alla utgifter för kolerafarsoten inom riket böra af delta anslag utgå, till 94,667 R:dr 12 sk. 2 rist. Då anledning icke förekommer, att utgifterna å detta anslag för framtiden komma att understiga hvad de under de tvänne sednast förflutne åren utgjort, tillstyrker jag i Underdånighet att, på det den i staten uppförda summa må närmare än som hittills varit händelsen motsvara de utgifter, som dermed böra bestridas, Eders Kongl. Majit må af Rikets Ständer äska ifrågavarande förslagsanslags bestämmande till 40,000 Ridr Riksmynt. 17:o.
Det qväljde mig, qväljde mig. Jag gick upp till heden och jag gick om igen, men i mitt sinne kom det ingen friskhet, och naturen var mig endast död och tung. Hon skulle resignera. Hon skulle gifva sig åt denna vidriga menniska, och jag skulle ha framkallat det genom den frihet jag gifvit henne. Med tungt hjerta skulle hon af sin natur tvingas att låta honom draga henne intill sig, med dessa händer, dessa händer ! Hon skulle icke ha kraft att slunga honom ifrån sig. Och om hon hade kraft till det, så skulle verlden sedan stå mulen och död omkring henne. Så kom jag hem. Det var ännu tidigt på morgonen. Ingen menniska syntes till. Jag gick upp för trädgårdsgången, förbi hans fönster, der luckorna voro för. Sanden krasade under mina steg och jag gick raskt. Men åh hvad mitt bröst var tyngdt af sorg. Mitt barn, mitt barn! Då klirrade det bakom mig. Man öppnade ett fönster. Hastigt och instinktlikt vände jag mig om. Två blickar möttes, ett ögonblick endast, så vände jag mig om som om jag ingenting sett. Men ett medusahufvud satt innefattadt i mitt ångestfylda sinne. Ett hufvud att minnas, ett hufvud att till fullkomlighet passa till min stämning. En blick som ett enda ögonblick häftat vid min, en blick som stelnad af fasa öfver att jag sett detta hufvud, – sett djuret, afvigsidan, verkligheten. Om jag sett ett vidunder, skulle jag känt det så. Och detta vidunder fruktade att jag skulle förråda det, att jag skulle vara en fiende. Jag skall minnas detta hufvud så, som om jag aldrig sett det förr och aldrig skall få se det igen, utan endast nitadt fast i mitt eget medvetande. Det tryckte sig af der, det stannade. Men allt var endast en förklaring af denna skrämda vidöppna blick, som häpnade och stelnade öfver hvad jag fick se. Det fans icke förställning icke sjelfbeherskning qvar. Det var blott en fånig skrämsel öfver att ha blottat sig.
Prot, 1S47 ^ 1848 3 Sami, 4 Haft, 2 10 Konstilutions-Utsliotlsts Memorial, N:o i, gjord oell detsamma sålunda fått tillgodonjuta ett års passevolans i förskott; ett förhållande, som ännu den tid, Krigs-kollegii underdåniga skrifvelse afgafs, forlfore, emedan, på sätt alla sedan år 1818 för regementet utfärdade årliga stater och från detsamma till Krigs-kollegium inkomna reqvisitioner och qvitterade liqvider utvisade, beklädnads-anslaget för hvarje med den 1 Maj ingånget durchschnittsår blifvit lill fullo utbetaldt. Men då delta förhållande gällde passevolansmedlen för successiva anskaffningen och underhållet af de beklädnads-, remtygsoch sadelmunderings-persedlar, regementet sedan år 1815 innehaft, och föranledde till den följd, att, derest passevolansen upphörde, underhållsmedel för samma persedlar icke komrne att under sista durchschniltsåret af Kongl. Majit och kronan utbetalas, egde ett annat förhållande rum med de persedlar, som i sednare Lider tillkommit å regementets beklädnadsslat. Regementet, som år 1831 tillöktes med 25 oberidna gardisten, hade nemligen, samma år, erhållit beklädnadsoch remtygs-persedlar för denna styrka, och åren 1826, 1831 och 1833 åtskilliga andra persedlar, för hvilka alla första uppsättningen blifvit af Kongl. Mapt och Kronan bekostad, men derefter durchschnills-medlen för desamma under loppet af hvarje durchschnittsår, och således icke förskottsvis utgått och varit under det allmänna beklädnadsanslaget inbegripna.
Hon skulle höra, att åsnan hade dött, att de hade blifvit slagna i bollspelet, eller då den galningen Piero hade gått och satt knifven i någon. Nino visste, att unga, raska karlar, som alls ej voro kära i henne, ibland sutto och gjorde upp historier, endast för att hon skulle stå stilla vid deras bord en stund, höra på dem och taga sig litet af dem. De ville bara, att hon skulle slå i vinet i deras glas eller stoppa till dem en mandarin, då de gingo, eller säga, att hon skulle komma ihåg dem i sina böner. De andra systrarna gifte sig, så snart de fyllt sina sexton år; en flyttade bort, och en bodde kvar hemma med man och barn. IDUN Men Teresa ville ej gifta sig, och Nino visste nog hvarför. Hon ville ej ha vare sig honom eller någon annan af landtfolket, ntan hon ville ha en signor. Gud ja, hon var så stolt. Det syntes på det sätt, hvarpå hon satte upp håret, alldeles modernt som en signorina, och på hennes kyrkkläder. Hemma gick hon i grönt förkläde och bar en röd duk om halsen, men då hon gick in i Rom, var hon alltid svartklädd. Och hon hade en stor hatt med brättet i många bukter och med många band och en fjäderkrage om halsen, så lång att den räckte till klädningsfållen. Egentligen var det ej Nino emot, att hon ej ville ta en campagnabo. Han, Nino, hade intet hopp att någonsin få henne. Han var tjock och rund som en mjölsäck, och han hade en sådan där grå mjölnarhy. Och endast ett par små streck till ögon, rent utan färg. Han var för ful för henne. Men som det nu dröjde, innan hon fick sin signor och ingen annan vågade försöka sig på att taga bort henne, så kunde Nino åtminstone få gå kvar som hennes kamrat år efter år. Och det var ingen liten lycka. Och naturligtvis passade det henne att bli en signora. Det enda onaturliga var, att hon ej förstod, att hon redan var det. Dagarna därute på landtgården tycktes Nino vara fulla af salighet. Om morgnarna, då hon gick och ställde med sina fåglar, bar Nino skålen med majsen åt henne.