Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Väl hade jag mig bekant, alt arrendekontraktet den 14 April 1815 ålade landshöfdingen att hålla hand öfver borgensförnyelsen, men jag visste derjemte, att Krigsoch Kammar-kollegierna, i enlighet med Eders Kongl. Maj:ts nådiga beslut den 17 December 1816, utfärdat en allmän kungörelse af den 26 December 1817, deri det bland annat stadgades att, för de till kronan indragna boställen, Eders Kongl. Maj:ts befallningshafvande borde bevaka kronans rätt i afseende på borgensförnyelse m. rr.; hvaremot för de boställen, hvilkas arrenden tillfalla några personer inom regementet, eller ingå till regementena för att användas till regementenas behof j det bör blifva vederbörande regements-chefers eller befälhafvares skyldighet att hos landshöfdingen i behörig tid påminna. Då nu boställsarrendena för kompagnichefsbohemmanen först tillgodonjötos af båtsmanskompagni-cheferna och sedan, i följd af Eders Kongl. Maj:ts nådiga bref den 2 November 1824, ingingo till flottans kassa, för att för flottans behof användas, ansåg jag mig hvarken å - Kongl. Maj.-ts Nåd. Skrifvelse, N.o 2j. 7 ligga eller tillkomma att taga befattning med något som rörde slika boställen, annorledes än då sådant bandräckningsvis hos Eders Kongl. Maj:ts befall ningshafvande äskades af befälhafvande amiralen, i följd af nämnde kungörelse, deraf han i officiel väg erhållit del; och det var först efter det Jon Olssons borgen var utlupen, som tvist uppstod om författningarnas rätta förstånd, och i följd af hvilken tvist Kongl. Brefvet den 5 December 1829 emanerade.
- i tio, tjugu Ar Med denna fratande och standigt vakna smarta, Som v&amp;xer likt ett ta.ggigt ogräs i mitt hjarta Och sargar det sh grymt med djupa, djupa s&amp;! E t t stackars djur, - ja det Atminstoiie man slagtar, DA det har tjänat ut, men jag skall stanna kvar! D&amp; Jean ej finnes mer, jag intet skäl ju har Att lefva detta lif, som nu jag blott föraktar. Ah, om jag hade en af dessa skurkar har, Jag strop den uslingen! Mitt hat det skulle lindra .. De a ' besegrade, men m&amp;ngen flyktad ar, Att dölja rymmrirne skall nog bli kart besvar For somliga - och Gud gör intet att det hindra! Det vore rbttvist, det! För mycket jag begar. Ah, efter detta mord är jag en annan kvinna, o Allt vekt hos mig jag kant allt mer och mer försvinna. Fran folket stammar jag, dess vilda drifter brinna Hos mig, och ingen kan mig blidka eller vinna Med tal om himmelen, fUrl&amp;telse och hopp. I g8r jag tarar gjöt, de stannat i sitt lopp, Jag sviiuer dem - det ar ett farligt gift, m&amp; vara! Men de ha gjort förnuft och ögon mera klara. Om deras Gud fins till - men derpi tviflar jag -, S i har han ingen kraft emot de ondas skara. Är han en maktig gud? Nej, han ar blott en svag! Du, som en skuldlös man har 18tit d6 och lida Och mot de goda stalt dig p&amp; de ondas sida Nu mib han komma, pesten. (Under de sista orden har kyrkoherden, en gammal hvithbrig man, intradt i fonden. Han går öfver den lilla tradgdrden och tannar pd runarnets tröskel. Rose blinr honom varse.) Der ilr han! Scea 40 Rose. Kyrkoherden. Myr&amp;ohe~den. Arma barn! Rose (med jiimtande röst.) Tack f6r att ni kom hit; Men jag ar sil förbi - till ingenting nu mera.
Jag kan ej instämma uti det af Utskotten föreslagna tillägget i afseende på prässjäst-tillverkningen, dels emedan jag anser Utskotten ej hafva egt rättighet att föreslå detta helt och hållet nya stadgande, enär ingen motion derom blifvit väckt, dels emedan detta nya stadgande står i strid emot den uti 1 § meddelade föreskriften, att bränvinsbränning ej må ega rum mer än under sex månader hvarje år, samt dels emedan rättigheten att bränna under den öfriga delen af året, så vida den anses böra åtfölja tillverkningen af prässjäst, bör tillerkännas hvar och en bränvinsbrännare, som i behörig ordning till prässjäst-tillverkning sig anmäler, helst beviljandet af en sådan förmån företrädesvis åt den ene eller andre personen, efter min åsigt, skulle innebära egenskapen af monopolium, hvars fastställande dock i 60 § Regerings-Formen är uttryckligen förbjudet.” af Herr Carleson: ”Jemte det jag instämmer i Friherre von Krcemcrs reservation emot Utskottens förslag till ändring i § 1 samt i Herr Cederschiölds reservation, rörande det af Utskotten förordade tillägg till 28 § i nu gällande författning, angående vilkoren för tillverkning och försäljning af bränvin, linner jag mig föranlåten att emot Utskottens förslag till ny författning i delta ämne framställa åtskilliga andra anmärkningar. Uti 7 § af 1848 års bränvinsbrännings-förordning stadgas, att bränvinsbränning i stad ej må utöfvas med panna af mindre rymd än 30 kannor. Detta stadgande, hvars upphäfvande Utskottens pluralitet, under förebärande, att tillräcklig grund dertill ej kunnat utletas, föreslagit, synes mig böra såsom ganska välgrundad! bibehållas.
Det har icke varit oväntadt vid ett nytt förslag, sådant som detta, att flere betänkligheter skulle deremot framställas; det skulle tvertom förvåna mig på det högsta, om icke på detta rum sådana betänkligheter från flera håll skulle blifvit yttrade. Här har man sagt, att det förslag, som motionen innehåller, skulle åsyfta att lägga en beskattning på den fattige. Det har utan tvifvel icke varit motionärens afsigt, utan synes han hafva utgått allena från den synpunkten, att genom beskattningen hämma ett skadligt bruk, och tillika bereda staten tillgång för hvarjehanda behof, hvilka man vid hvarje riksdag ser afslås, emedan man icke eger dertill disponible tillgångar. Detta har, säger jag, varit motionärens afsigt, och jag vill derföre för min del inlägga protest mot Frih. Armfelts yttrande, att man genom förslaget skulle åsyfta, att endast lägga beskattning på den fattige, isynnerhet då förslaget blifvit upställdt i den form, att skatten skulle utgå för förbrukning af cigarrer och det i allmänhet icke lärer vara de fattige, som röka cigarrer. Den tobak, som konsumeras af den fattige, lärer väl i allmänhet vara i förm af snus. Utsk:t har just derföre icke velat utsträcka beskattningen till alla tobaksfabrikater, för att icke träffa den fattigare delen af befolkningen. Jag medger att Utsk:t derigenom gjort sig skyldigt till en inkonseqvens och att det visserligen skulle vara det riktigaste att beskatta alla tobaksartiklar. Vidare har man sagt, att det skulle vara att återgå, om man antoge detta förslag, till ett beskattningssystem, som man för 50 år sedan öfvergifvit, då . man beskattade öfverflödsvaror ; men jag får fästa upmärksatnheten derå, att fordna tiders öfverflödsbeskattning var ställd på annat sätt, ty det var en direkt konsumtionsskatt, som uptogs på debetssedlarne; men den skatt, som skall uptagas genom denna bevillning, kännes icke hårdare än tull eller annan sådan afgift, t. ex. på bränvin eller spelkort.
För den beskattade Jordens ägare skall detta bidrag otvifvelaktigt allmänneligen erkännas vara det lindrigaste; för ägare åter af privilegierad jord kunde med större skäl sättas i fråga ersättningens tillräcklighet, om icke den uppkommande fonden öfversköte de anspråk, hvilka nuvarande innehafvare af sådan egendom skäligen kunna göra. Privilegier, som innebära oförenlighet med en allmän samhällsrättvisa, kunna icke, efter nu utbildade rättsbegrepp och allmänt insedda Statsprinciper, fortlefva längre, än i den närvarande generationens ägo. Enär de sålunda, på grund af dennas medgifvande, blifvit efter öfverenskomna grunder nöjaktigt ersatte, inträder samhällets ide'e åter i verksamhet ’5). 2:0 Att alla Statsbidrag utgöras i mån af inkomst. Den ojemnhet i beskattning, som härflyter särskildt af jordens privilegier och skattebördor, utgör på långt när icke den enda orsaken till den oreda, mångfaldighet och försvårande vidlyftighet, hvarunder Staten måste, likasom ifrån spridda gömmor, framleta de inkomster, hvilka, sammanlagde från så många håll, likväl höra till allenast ett ändamål: Statens vidmagthållande. Ta - *) Utdrag af M. Ihres betänkande öfver förslaget. Den 12 December 1. m. bellenN:o 5 utvisar, att i r,723,o46R:dr 4a sk. g r:st. Banco, hvilka af Rikets undersåter till Stats-bestyret år i8a5 blifvit betalde, utgått under icke mindre än 66 särskilda Inkomst-Titlar eller spridda namn, nemligen af StatsVerkets Ordinarie Inkomster 3a slag* Dess Extraordinarie d:o 5 — Dess i Staten ej påräknade d:o 6 — särskilta 43 — Bevillning i —• hvilken dock består af 4» nemi.: Allmän för äret, Bevillning af Testamenten, Bevillning af Kortstämpling, och numera äfven af Tidnings-stämpling. Div. Verks Medel eller Inkomster 22 —- Summa 66 slag af afgifter till allmänna ändamål.
Beviset, att så förhåller sig, ligger redan deruti, att BondeSt. sjelft, som yrkat detta beslut och utsatt en dag i Jan. månad, funnit, alldenstund Ståndet remitterat Anders Danielssons motion om åtskilliga sfadganden, som borde vidtagas i förening med detta beslut, att sådana stadganden verkligen äro oundgängliga. Inom detta rum har H. Ex. Hr Gr. af Wetterstedt yttrat detsamma, då han likaledes önskat, att StatsUtsk. i detta fall måtte inkomma med. nödiga förslag. Inom detta rum vet jag ingen annan än Hr Presidenten af Billbergh och dem, hvilka förklarat sig tro på honom, utan att eftersinna sakens verkliga sammanhang,' som ansett detta Jbeslut vara verkställbar! med de fö'rfaftn:r vi - Den a3 April f. m. vi nu iiga. För att desto säkrare bevisa overkställbarhéten, önskade jag, att denne höge embetsman och de, sorn tro på honom, måtte, i fall BondeStts beslut blifver R. St:s, få sig uppdraget att verkställa det, likväl med förbehåll, att ingens rätt förnärmas. Får någons rätt förnärmas, så är verkställigheten lätt; men detta lärer icke vara eller kunna blifva R. St:s mening, och minst K. M:s. Om det är tillåtet att, obehindradt af R. o. Ad:s redan fattade beslut, yttra sig i detta ämne, hvilket jag tror mig redan hafva bevisat, så anhåller jag att få fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på åtskilliga svårigheter, som möta verkställigheten af det beslut, BondeSt. fattat, i händelse dermed ej förenas hvarjehanda andra vilkor och beslut, som göra utförandet möjligt. BondeSt. säger till en början, att medelprisen, hvarefter markegångsprisen böra rättas, skola tagas från höstens början och vidare under dess lopp intill slutet af Dec.
Lundahl från Skaraborgs län instämmer: »Då jag icke kan finna nog talande skäl angifna för Utskottets afstyrkande beslut i afseende på mitt till Rikets Ständers pröfning framställda förslag derom, att läroämnena i elementarläroverkens första klass öfverflyttas till folkskolan, och att derigenom besparade lärarekrafter uppflyttas till bildande af en motsvarande högre klass i de ofullständiga läroverken, så föranlåtes jag emot samma beslut mig vördsamligen reservera. Det är ingalunda stundens flygtiga ingifvelser, som ledt mig på tanken att väcka förslaget ifråga — det är deremot en för längesedan mognad öfvertygelse om ifrågasatta reformens så väl utförbarhet som ock dess allmänna nytta och, snart sagdt, nödvändighet, som på mig inverkat till ärendets förnyade framställning. Då jag vid sist föregående riksdag väckte förslag om elementarläroverkens båda lägsta klassers öfverflyttande på folkskolan, så grundade sig denna framställning på full öfvertygelse derom, att äfven detta mera utsträckta förslag skulle kunna med fördel låta sig genomföras; men då Rikets Ständer, på grund af då varande Ekonomi-Utskottets angifna skäl, icke voro af samma mening, synnerligast derföre, att folkskolan då ansågs ännu stå på en alltför låg utvecklingsståndpunkt, för att kunna öfvertaga berörda begge klassers läroämnen, så har förslaget nu blifvit inskränkt till blott en af dessa klasser. Detta oaktadt framhållas nu hufvudsakligen samma skäl emot sistnämnda förslag som de, hvilka förra gången emot det mera omfattande förslaget blifvit använda. Jag skulle icke våga ifrågasätta giltigheten af Utskottets i frågan anförda skäl, om icke ämnet läge inom det område, till hvilket man, äfven i saknad af högre bokliga studier, genom blott det medborgerliga lifvets skola, med tillhjelp af någorlunda förståndsuppfattning, bör kunna höja sin insigt. Då Utskottet lemnar obestridt, att, undantagande tyska språket, samma - och I Allin. Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 56.
Därför tänkte hon icke häller alls på Uncle Dave's känslor då hon en dag bad att han skulle skicka henne till en skola i någon stor stad. Hon hade under årens lopp hört altmera af sina nya vänner om lifvet och rörelsen i de stora städerna tills det hägrade för henne som den största möjliga sällhet att få komma dit och själf se det. Nu var hon tolf år gammal och ville till en skola, där hon kunde lära allt, som behöfdes för att bli en riktig dam. Det hade aldrig fallit David in att hon kunde behöfva mera lärdom än deras egen lärarinna kunde meddela henne. Och ändå mindre hade han tänkt på att hon icke där ute i settlementet kunde bli en så fin dam som trots någon. Men sedan han lagt råd med sin hjälpreda i kvistiga fall, den världserfarne Kalle Lehtinen, beslöt han att låta henne resa, särdeles då också lärarinnan ansåg det bäst för flickan. Men själf förde han henne icke till Boston, dit det blifvit beslutet att hon skulle skickas. Inte duger jag till någonting på en sådan resa, förklarade han. Jag vet ingenting om sådana saker och kan ju knappast tala med annat folk än våra egna. Kunde inte vår lärarinna föra henne till skolan? Denna hade alls ingenting emot en lusttur österut under ferien, utan åtog sig genast uppdraget. Så snart skolan stängt sina dörrar reste de, lärarinnan försedd med öppen fullmakt att utrusta Katie på det bästa samt med rundliga medel för allt de möjligen kunde behöfva. Katie var visst något betryckt de par sista dagarna och grät en smula, då det kom till afskedet, men var dock för mycket upptagen af tankarna på allt det hon skulle få se för att taga det synnerligt svårt. David grät väl icke, det låg inte i hans natur. Men han erfor en underlig förnimmelse af något tjockt i strupen, något han icke kunde svälja ned, så att hans röst ljöd hes då han, när flodångbåten försvann ur sikte, vände sig till Lehtinen. Min saliga hustrus lefnad och hädanfärd Malena, salig gumman min, när hon här gick och slank i verlden, med segelgarn knöt koftan sin, och skrek alltjemt mot synd och flärden. Hon alltid svor så innerlig på underkjoln, den gamla trasan, som vid hvar rännsten fäste sig vid klacken utaf ena hasan.
Mina åsigter angående Lotterirörelsen är fullkomligt öfverensstämmsnde med Herrar von Heijnes och von Hohenhausen’s. Men då jag fruktår, att StåtsUtskottet, vid återremiss af Betänkandet icke skall finna anledning att förändra sin mening, utan föredraga Statens inkomst af Lot. tcriet för den moraliska fördelen af dess af 6kafFan. de, ficn 6 Jani i f, nr. skaffande, sa och i följd af den upplysning Herr Bergstedt meddelat, att nemligen , i fall det prohibitivsystem, som nu vid Lotterirörelsen är antagit , skulle upphöra , inrättningen ovilkorligen behöfde en fond , bestigande sig till en million, såsom den summa, hvartill vin* sterne i sådan händelse kunde uppgå,tager jag mig friheten på dessa skäl till StatsUtskottet hemställa det alternativ, att antingen helt och hållet afskaffa Lotteri-inrättningen, eller ock, med bibehållande af full frihet 1 spelet, anvisa det creditiv, som till betäckande af den till en million uppgifne spelförlusten erfordras. Grefve Cronhjelm förenade sig med Herr Dankwardt. Herr von Heijne: I händelse Betänkandet återremitteras, och StatsUtskottet förblifver vid dess yttrade tanka, skulle jag önska , att det skedde med det vilkor, att förbuden af numror upphörde. StatsUtskottet har redan serskildt föreslagit ett creditiv för möjeligen inträffande förminskningar uti inkomst-titlarne. Detta creditiv skall då ock kunna användas att ersätta den förlust, Staten framdeles kunde li* da å Lotteri-spelet, men det vilkor borde dervid fästas, att i samma stund Lotteriet upphörde att gifva vinst, Lotteri-rörelsen äfven borde helt och hållet upphöra. Ridd. o. Ad. Prot. V. Band. 6 82 Den 6 Junii f. m. Friherre' Björnstjerna, Magnar.
Jag tillstyrker dervid: 1:0 att äfven förut icke nämnda, goda publika papper, som förekomma till försäljning på Rikets förnämsta börser, må få belånus, dock icke öfver 90 proc. af lägsta under 3 månader noterade börspris; 2:0 att utlåningsliden blifver högst 6 månader; 3:o alt invisningar och förbindelser må få belånas, så snart de förfalla, inora ett år efter lånedagen; dock ej med öfver go proc, så vida de förfalla senare än 10 dagar efter lånet; 4:0 att vex.lar i utländskt mynt, betalbara i Sverige inom högst 3:ne månader samt försedda med minst tvenne Den i Mars f. m. 53 linder Svenska lagarna lydande, livar och en för beloppet fullt vederhäftiga mäns betalningsskyldighet, må få belånas efter pari cours, dock icke öfver den lägst noterade på sednaste Irenne månader, samt 5:o att disconten må få discontera vexlar i Svenskt mynt, hvilka, enligt för tillfället gällande stadgar, åtnjuta bär i landet full vexelrätt. Vid discontering af vexlar, försedda med namnen af goda handelshus, tillstyrker jag alt Directionen, 0111 den enhälligt så finner lämpligt, må få utsträcka crediten öfver det hitintills bestämda maximum. Jag bör nämna, att HandelsdiscontDirectionen, i anledning af derom utaf Frih. Rantzou såsom Discontrevisor väckt fråga, tillstyrkt lånetidens utsträckande till 6 månader äfvensom rättighet att på tvenne goda namn lemna lån (i hvilken sednare förändring jag äfvenledes instämt). Slutligen bör jag nämna, att mina tillstyrkanden hvila alla på den förutsättning, att Bancostyrelsen både organiseras så, att den kan, och får föreskrifter så, alt den äger rätt vid denna vigtiga förvaltning utöfva insigtsfull rådighet, nit och omtanka. 2:0
Alla sågo fundersamma ut och blickade misstänksamt på hvarandra såsom rivaler – de pröfvade hvarandra med ögonen, och det syntes tydligt, huru de tänkte för hvar och en: »Der har jag en öfverdängare!» eller »Der har jag en struntkarl!» »Går han iföre mig?» eller »Går jag iföre honom?» Ingen presentation kom ifråga bland dessa okonstlade landets söner, af hvilka somliga buro enkla bondkläder och mössor, andra åter något finare kläder samt strå- eller till och med filthattar, hvilka sistnämnda togo sig mycket förnämligt ut. En och annnan hade äfven lagt sig till med glasögon för att se så lärd ut som möjligt. Emellertid led det emot klockan 10, och vi infunno oss alla med våra skrifdon i den största salen, som seminarium då för tiden disponerade, hvarefter vi af rektor blefvo uppropade i den ordning vi anmält oss. Jag kom således att blifva den siste. Derpå började examen. Första delen deraf bestod uti skrifning efter diktamen. Den äldste adjunkten dikterade för oss ett stycke om den Arabiske hästen, som lydde sålunda: »Den Arabiske hästen utmärker sig genom ett vackert hufvud med spetsiga öron, muskelstarka men fint bildade lemmar, en smärt icke stor kropp och stora lifliga ögon, hvilka, liksom hundens, förråda denna klokhet, hvilken alstras af den ständiga sammanvaron med husbonden och hans familj, hvilkas måltid han till och med vanligen plägar dela. Man låter honom liksom en hund springa fritt omkring; en annan gång ställer man honom på vakt framför tältet. Under alla årstider lemnas han utan skydd för väderleken och han fodras sparsamt i jemförelse med sina europeiska stamförvandter. Efter solnedgången erhåller han i somliga trakter hirs (ett slags korn), i andra kamelmjölk eller en gröt af dadlar och vatten, som blandas med torr klöfver eller andra örter. Men förestår en serdeles ansträngning, så gifver man honom äfven något kött, rått eller kokadt.»
Man bör således i närvarande fall äfven läsa, hvad som i 3o §. Riksd.-Ordn., stadgas om StatsUtsk. Denna §. innehåller nemligen: ”StatsUtsk. sorn skall beslå af 36 personer, bör granska, utreda och till R. St. uppgifva Statsoch Riksg.-verkens tillstånd, förvaltning och behof.” Nu vet man, att extra-ordinarie inkomsterna gå till Statsverket och dess behof, utom allmänna bevillningen, sorn ingår till Riksg.-Gont. När nu StatsUtsk. skall utreda och till It. St. uppgifva både Statsoch Riksg.-verkens tillstånd och behof, följer derutaf, att StatsUtsk. i sin framställning måste upptaga de medel, som ingå såväl lill det ena som det andra verket. Ytterligare står uti samma §.: ”För detta Utsk. läte Konungen uppvisa Statsverkets tillstånd i alla dess delar, till inkomster och utgifter, fordringar och skulder; äfvensom, i händelse, genom tractater med främmande magier, några medel Riket tillflutit, för dem på lika sätt skall redovisas. Likaledes lale Konungen till detsammas öfverläggning framställa, hvad Staten utöfver de vanliga inkomsterna tarfva kan, och hvilka behof genom bevillningar böra fyllas.” Häraf täcktes lt. o. Ad. finna, att det icke blott är de ordinarie utan äfven de extra-ordiuarie inkomsterna, som af StatsUtsk. skola behandlas; emedan det vore orimligt, alt K. M. skulle till StatsUtsk. göra framställning om de behof, som genom bevillningar böra fyllas, utan att en sådan framställning skulle medföra någon åtgärd å Utsk;s sida, emedan stadgandet härom eljest vöre utan ändamål. Vidare stadgas i 3i §. Riksd.-Ordn., hvad Bevilln.-Utsk:s åtgärder beträffar, att ”detta Utsk. åligger att opåmindt vid hvarje riksdag uppgifva de allmänna grunderna för den blifvande bevillningens fördelning, hvarefter och sedan heviliningssummans belopp blifvit faststäldt, det tillkommer Utsk. att, med tillämpning af dessa grunder, författa förslag till bevillningens utgörande.”
”Åh, man begriper nog huru väl nådig frun mente!” inföll Debora medlande. ”Nådig frun, nådig frun – hvem är det som är nådig fru här? Det skall väl vara jag det, efter jag råkar till att vara född fröken och efter min första man, salig Blücher – fastän han aldrig mindes den strunten – var af tysk adel. Men från det jag gifte mig andra gången med min Thorman, har jag aldrig hört någon låt om nådig frun, och jag skulle icke vilja ha den bjellran på mig på gamla dagar!” ”Då får väl mamma, när Johan gifter sig, ändå en svärdotter, som opåtalt kan heta nådig fru?” yttrade med lätt darrning på tonen arftagerskan, som gifvit sin hand åt den jemförelsevis obemedlade lärftskramhandlaren. ”Hvarför icke, om det behagar honom! Men han är för vettig, skall jag säga dig, min lilla Henriette, att bry sig om tocket der: så jag tror nog att du slipper den förtreten att höra din svägerska, om du får någon, med rätt eller orätt kallas nådig.” Henriette teg och kastade en förstulen blick på mamsell Debora, hvilken, dold bakom sparlakanen, gjorde allehanda fredstecken. ”Stackars min Johan”, återtog den stränga frun med en blick på det midt emot hängande porträttet af hennes son, aftagen i goss-åren, ”det hade varit hårdt för både mig och honom, om jag skulle ha pallrat af, medan han är i främmande land, och ännu har han ej varit borta stort mer än en månad – det blir långt tills half-året gått.” ”Men”, sade Henriette, nöjd att lemna det förra ämnet, ”kan det väl åtgå så lång tid att köpa upp några galanterivaror?” ”Visst tar det väl tid, när det skall ske med urskillning och så att affärerna bli till vinst – det är att passa på tillfället. I alla fall har han ju ett par år bortåt talt om den der Paris-resan, när han gjort upp i Hamburg Hå hå, min Johan, han sitter icke gerna i ro på sin qvist.