Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Statsoch LagUtskottens Memorialer, Betänkanden och Utlåtanden : — Wto ii6. i fråga om prDescriptionstiden för utsökande af fordringar hos Statsverket. XIX. B. 71. A. 3q8. XXV. U. 28. A. 79. — JX:o ( 17. i anledning af väckt motion om belöningar af allmänna medel för kronobetjenter, som visa nit för tjufveriers hämmande. XIX. B. 71. A. 3g8. — N:o 1 18. i anledning af väckt motion om tillökning i aflöningen för värfvad soldat, som utöfver en viss tid varit i tjensten anställd. XIX. B. 71, 3g8. A. 486. — N:o rig. i fråga om inköp för allmänna medel af register till förslaget till allmän civil-lag. XIX. B. 71. A. 39S.
Vördsamt Memorial!; Då Heder vBondeStåndet deri iq:da yiästlidne September till pröfning förehaft LagUtskottets under N:o 180 meddeldte Utlåtande, i anledning af anmärkningar ~vid Utskottets Betänkande N:o 96, angåen-, de yrkad ändring uti Kongl. Förprdningarne den 24 Augusti 1813» emot fylleri och dryckenskap, samt den 20 December 181S i hvad angår laga Domstol för åtal emot oloflig brännvins-minutering, har Hederv. Ståndet, sorn förut bifallit Utskottets först afgifne Betänkande, enligt meddeldt ProtocollsUtdrag, lågt Utskottets sednare Utlåtande till Handlingarne, utan att meddela yttrande, huruvida Ståndet bifallit filer afslagit den af nu mera aflidne Hery LagUtskottets Bcttinkandta. 9 Ehrenborg, Casper_, väckte, i Utlåtandet tillstyrkte, men i det föregående Betänkandet icke iirågaställde Lagförklaring, att nemligen det enkla eller primitiva ansvaret för oloflig bränn vins-minuter ing bör i de fall, då iterationsans var ej kan ega rum, ålägga», förbrytaren särskildt för hvarje gång öfverträdelsen sker; och liar Utskottet alltså ansett sig böra vördsamt begära Heder v. Ståndets bestämda yttrande, huruvida denna lagförklaring af Hederv, Ståndet antages eller afslås. Stockholm den i5 November 1823. N:o 229, Ankom d. 20 No v. 1823, Vördsamt Memorial! Sedan Vällofl.
Sedan preskriptionstiden för inlösen af Riksgälds-kontorets kreditsedlar numera gått till ända, samt Banken sålunda endast för kopparskiljemynts polletternas infriande har att tillhandahålla Riksgälds-kontoret nödig fond; hemställer Utskottet, att föreskriften i 151 § af Banko-reglementet måtte undfå följande lydelse: 3:o Uppå den i Depositions-afdelningen varande räkning för kopparskiljemynts-polletternas inlösen eger ej Riksgäldskontoret att utställa invisningar för andra behof, ätt till 4 Banko-Utskottets Betänkande, N:o 42. infriande af nämnde polletter, utaf hvilka de, sorn tilläfventyrs i vexling inflyta, skola till Banken levereras; Lärande, i händelse af bifall härtill, nämnda förändring få kommuniceras Höglofl. Stats-utskottet, på det att en likartad föreskrift må intagas i Reglementet för Rikets Ständers Riksgälds-kontor. Som Utskottet, uppå de i utlåtandet N:o 43 anförda skäl, afstyrkt bifall till en af Herr Aminoff, J. F., väckt motion om afskrifning af Bankens hos Södertelje kanalbolag egande inom linien förda fordran af 100,(HH) r:dr för år 1815 lemnadt lånebiträde; så 4:o lärer föreskriften i 152 § af Banko-reglementet få bibehållas oförändrad. Banko-reglementets 6 Artikels 2 Afdelning, som innefattar föreskrifterna, angående utlåning från Banken emot pant af guld och silfver, vågförda effekter och låne-banko-obligationer, äfvensom emot inteckning i fast egendom och emot hypothek af intecknade, på Banken transporterade, skuldebref samt till odlingars befrämjande, upptager till en början några ”allmänna bestämmelser'’ af hvilka en del hänföra sig till låneoch kreditiv-rörelsen i allmänhet och de öfriga uteslutande till ofvan uppräknade låne-grenar.
Vi våga derför säga, att der trots alla historiska oegentligheter i detalj dock är verklig historisk anda i Nordens Stjerna, ty man känner sigansigte mot ansigte med en allt betvingande personlighet, öfver hvilken hans nation skall i alla tider känna stolthet. Det var en period i nyare tider, då det hette att czar Peter ingenting annat var än en half-vilde, en barbar, en tyrann, som hela sitt lif igenom var sjuklig, halft vansinnig, och som af slavofilerna särskildt gjorts till föremål för den tillvitelsen, att han undergräft den organiska nationela utvecklingen och att han ledt Rysslands öden in i falska banor. Den samvetsgranna och tendenslösa specialforskningen har dock kommit till andra åsigter. När vid invigningshögtidligheterna af Petersmonumentet under Katarina II: s tid den officierande metropoliten i oratorisk syftning apostroferade den store hädangångne, uppmanande honom att gå igen från de döda och taga sin skapelse i betraktande, då skall en af funktionärerna hafva utbrustit: ” Hvarför åkalla honom! Komme Peter igen, då ginge det oss.illa! ” Denna oblidkeliga stränghet, som han visade mot andra, iakttog han framför allt mot sig sjelf. De ögonblick af hvila, som statsgöromålen kunde lemna honom, använde han vanligen på pröfning af matematiska instrument, tekniska verktyg och dylikt. Han njöt af arbetet och han visste att uppskatta tiden. Czarerna före honom hade, i brist på annan sysselsättning, egnat sig åt att bedja och fasta, att betrakta hoQuvelerarnes arbeten, att roa sig med hofnarrarnes upptåg, eller att helt enkelt vegetera i palatsets stillhet. Huru annorlunda czar Peter, som stod upp kl. 4 om morgonen, för att genast taga befattning med statens afiärer, kl. 6 med amiralitetets o. s. v. hela dagen igenom. Af praktkärlek, af egentlig njutningslystnad fans hos Peter intet spår. Han reste helst omkring på en simpel tvåhjulig kärra och vid högtidliga tillfallen hyrde han sig en praktvagn af någon bland sina funktionärer.
Kommitté för afgifvande af betänkande rörande vissa Sverige och Norrige gemensamt angående ämnen. 81:o af den 9 Juni 1841, i anledning af Kongl. Majrts proposition angående extra Statsanslag för den af Rikets Ständer begärda Lagberedning (382.) 1841 den 28 Augusti är denna skrifvelse i StatsRådet anmäld, hvarefter Kongl. Majrt fallat beslut angående aflöning för Lagberedningens personal. 82:o af den 12 Juni 1841 angående tillägg vid 2:dra Art. 4 § Le gostadgan den 23 November 1833 (326.) Rörande detta ärende är Styrelsen Öfver fängelser och arbetsinrättningar i riket anbefalld att inkomma med utlåtande, hvilket ännu icke blifvit afgifvet. 83-o af den 12 Juni 1841 om ändringar af Författningarne, rörande laga försvar, samt inrättande af tvångsarbetshus, m. m. (402.) .1 anledning af denna Rikets Ständers skrifvelse är utlåtande infordradt från Styrelsen öfver fängelser och arbetsinrättningar i riket, hvilket utlåtande ännu icke inkommit. 84:o af den 14 Juni 1841 angående verkställd granskning af de i StatsRådet förde Protokoll (389 & 403.) 1841 den 15 Juli är denna skrifvelse i StatsRådet anmäld och lagd tili handlingarne. 85:o af den 16 Juni 1841 angående öfverlemnande lill Rikets Ständer af nådig proposition om en ändamålsenlig förändring i nuvarande Nationalrepresentation (414.) 1843 den 20 November i StatsRådet anmäld, dervid Kongl. Maj:l förklarat denna Rikets Ständers skrifvelse icke föranleda till någon åtgärd. Stockholm den 26 Juni 1844. Upprättad af C. F. fV. Lamberg, t. i. Archivarie i Justitie StatsExpeditioHeii. Bil. till R. St. Just. Ombudsm.
Anmälaren unnar dem hjert-ligen denna lycka » (V. L. 88, n: o 17 eller annat i samma goda uppsåt. Och så allra sist ett litet stänk af vemodpä hela anrättningen: — » och är för egen del böjd att ve-modsfullt upprepa romarskaldens ord » etc. etc. Härligt visade W. med hvilken smak och stilistisk finess han förstår den svåra konsten att sluta stycken (hvar-om törnrosskalden skrifvit), då han (i V. L. n: o 2, 88) skref en artikel om våra tidskrifter; efter att ha » behandlat » Finsk tidskrift uppstämmer han följande slutrefräng: » Och derfor vänder sig ock det tänkande Sverige gerna frän hela denna anspråksfulla vensterpublikations målsmän och gynnare till sin gamle gunstling, den barnafromme, ren-hjertade, snart 70-årige Topelius. I hans sånger finna vi något som är värdt att älska, något oskuldsfullt och innerligt, något som kommer från hjerta till hjerta och som der-för gladt ung och gammal. » » Halmstadlax och fortepiano U som magister Bläcksta-dius utropade — eller som en af Brauns militärer var grof nog att utlåta sig till en kadett i tentamen: » Herrn rör i hop loppor och surkål, tobak och långa ormar och stora maskar och kattfläsk. » Nämda artikel om tidskrifterna är långt ifrån det nyaste från W: s penna — säkert dock det mest utmärkande, han på senaste år skrifvit. Särskildt visar det hur han gått framåt och vunnit ännu fastare mod och skarpiire blick än någonsin. Lektor Personnes uppträdande var för honom ett tidens tecken, nu var stunden inne att hugga in med alla vapen emot de filisteer. Han vädrade venstermän och vensteridéer, radikaler, omstörtare, skolungdomens sedeför-derfvare på håll, der ingen misstänkt något dylikt, sökte ock efter förmåga ränsa de svenska tidskrifterna från hvarje misstanke om att der kunde finnas någon vensterpenna bland bidragarne. I Nordisk tidskrift medverkade en så hänsynslös och så grön medlem af det unga Sverige som Robinson (53 år gammal).
9Jlaj:t fratnbeleS i nåber pröfma, ljuru ben bel af jtjlnämba (Eontoirs göromål, forn egentligen rörer förmaltningen af ©tatens fpanmålsintra; ber,'må funna åt @tatS;(£ontoiret uppbragas. 5:o SEDib fullborbab reglering af 23ci:ge; Collcgti tjenfiemanna;perfonal od) flat, i före; ning meb np utfärbab 2>nflruction, fatnt regie; ring af 93lpnt; od) <£ontroll;merfen, Ijar uppfommit en brif! utöfmer förra anflagen af 86: 33. 6. men en befparing af 75 tunnor fpanmål. 6:0 £>en i .fongt. 9)laj:ts propofltion om ©tatS;merfets tillftånb od) beljof mib ftfla DlifS; bag omförmälba reglering af Sammar Sfjuru tjcnflemättnens antal blifmit förminjTabt, fjär lifmäl benna reglering, i an; feenbe till be förra lönernas erfänba otillrädlig; f)et od) göromåtens öfabe rnängb, bels genom färjdilt fattabe beflttt om föremålen för .fant; mar;Diättens embetsdefattning, bels i följb af injdränftare perfonal, förorfafat en betpblig till; öfning utöfmer förra ©toten, Ijmilfcn tidof ning nu förejTås till uppföranbe meb 15,075: 28.
Sedan Utskotten funnit, hvad afven Herr Friherre Cederström till Protocollet förklarat, att den del af Friherrens Motion, som har afseende på förändring med myntets nuvarande benämning och beskaffenhet, utan olägenhet för det hela, kunde af Banco-] Utskottet serskildt behandlas; så har Banco»Utskottet detta ämne i öfvervägande tat git; och får vördsamt meddela, att Banco Utskottet, för sin del, icke, lika med Motional» ren, kan inse, det den föreslagne förändringen klefve i någor måtto bidragande att gö« Stats-,B:co ,Be^illn. ,Lag-s.Occ.-Utsk.Bet.Nu §9, 19. ra myntväsendet för allmänheten enklare och begripligare; utan skulle tvärtom, efter Utskottets öfvertygelse, de mest invecklade svårigheter i all handel, samt en mängd oredor och förvillelser hos nästan alla folkclasser blifva oundvikliga följder af en reform, åsyftande ingenting mindre än att helt och hållet utplåna begreppet om mynt, såsom gemensam mätare af varors inbördes förhållande, och att hvarje serskild vara deremot komme att omedelbarligen mätas och värderas efter annan vara, utan biträde och mellankonst af någon siffer-beräkning i penningar. Utskottet kan icke eller ens föreställa sig möjligheten, alt något dylikt, genom hvad åtgärder som helst, skulle kunna lillvägabringas; ty fastän hos alla folkslag i deras första barndom handeln utan tvifvel begynt med omedelbart varubyte, lärer exempel lika litet kunna åberopas, att något samhälle i längden och vid mera utvidgade handelsförhållanden qvarstarinat på denna punkt, som att, efter en sådan vunnen utveckling, det någonsin gått dit tillbaka.
Äongl. SUajd Ijar därtill lemnat bifad, bod rneb miller att, innan någonbera af be föreflagna åtgärberna för gubötjenjlend uppe 5dorra od) ©öbra ginnfroga lapellförfamltngar famt ^mitfanbd od) Öjlmarld fodnar inom 58ermlanbé län Ijafma anflag af admänna me Unber 1860, Ijroilfet år ben febnaft titt Äoitgl. 3)laj:t infomna berättelfen omfattar, nppgtcJ antalet af unber* roifabe barit i nämnbe förfamliitgar fammanlagbt titt 6S0. @eban froö Äottgl. 3Jiaj:t unberbåitiga framptättningar blifroit gjorba i) af Dtifetö ©tanber, belé att beit förklaring öfroer 8utf)erö
Dess del, ansett den behaglig tids forlänifigs-spanroål, hvilken med tillämpning af dessa grunder möjligen kunde komma ali indragas, lämpligast böra användas till förbättring af de Kyrkoherde-löner, hvilka för närvarande understiga 100 tunnor, hälften råg och hälften korn. Rikets Ständer hafva tagit detta ämne i behörigt öfvervägande, och ehuru, enligt en af Kongl. Kammar-Collegium upprättad och uti E. K. ’M:s Nådiga Proposition omförmäld beräkning, medelvärdet å spamnål, hälften råg och hälften korn, grundadt på samtlige Länens markegångs-pris, under åren från och med 1808 till och med 1817, understigit med 7 sk. 2 r:st. per tunna det värde, hvartill omförmälde spanmålsslag, efter enahanda beräkningsgrunder, uppgått under åren 1825—1834, hvadan följagtligen från någon minskning i sädesprisen anledning icke kan bernias till den af Preslerskapet ifrågaställa förändring af stadgandet i Kongl. Brefvet den 29 April 1812, rörande minimi-beloppet af löne-inkomster vid de Pastorat, hvarvid indragning af behaglig tids förläningar borde ifrågakomma; likväl, och då dels 0- slridigt är, att lefnads-kostnaderne i allmänhet förökats, i jemförelse med hvad förhållandet varit vid den tidpunkt, då llögstherörde Nådiga föreskrift meddelades, dels härvid bör i betragtande tagas, att de vid Rikets Gymnasier och andra Läroverk anställde tjenstemän, med hvilkas befattningar Kyrkoherde-beställningar närmast äro att jemföra, i senare Lider fått sig tillagde förökade löne-förmoner, hafva Rikets Ständer ansett skäl förekomma, alt vid de Pastorat, hvarest behållna inkomsten icke öfverstiger 150 tunnor spanmål årligen, den såsom behaglig tids förläning anslagne kronolionde-spanmål må, der indragning deraf ej redan är definitivt verkställd , för framtiden oförändradt bibehållas; men hvad deremot beträffar det af E. K.
I:o Stcrbhusutredningen efter Testamentsgifvaren, ehuru daterad den 1 Okt. 1839, biet ej Fattigvårdsdirektionen delgifven förr än den 17 Mars 1843, och således efter det Exsekutorn gjort konkurs. Det är sannt, att om Fattigvårdsdirektionen under hela den tid af tre år, som salunda förflutit imellan utredningens upprättande och dess delgifvande, bordt låta sig nöja utan kännedom af denna utrednings beskaffenhet, hvaraf berodde, huruvida och till hvad belopp någonting af Gifvarens qvarlåtenskap den under Direktionen ställde fattigvård tillfallit, härmed också försvinner all Iråga om försummelse af Direktionen i förevarande sak. Kunde Direktionen saklöst underlåta att efterfråga förhållandet i sterbhuset och Utredningens fortgång i tre år, eller ens under loppet af en vida kortare tid, under t. ex. ett enda fjerdedels år; så kunde säkerligen ingen gräns bestämmas för den tid, Direktionpn ägde låta gå förlorad, utan att underrätta sig, hvad som var att från sterbhuset förvänta; och utan kännedom häraf säger det sig sjelf, att ingenting kunde göras för utbekommande af det, som borde utbekoinmas. Var det åter Direktionens skyldighet att efterfråga utredningen och deraf taga kännedom, så fort ske kunde; då kan det väl icke räknas för annat än en försummelse af Direktionen att icke hafva erhållit en sådan kännedom kort efter den tid, då utredningen verkligen var färdig och fanns att tillgå hos Exsekutorn, som inom kort tid derefter till andra testamentstagare också utbetalte de dem tillkommande medel.
Doctor Wykman, att den föreslagna tiden för Markegångssättningarne, nemligen i November månad, ej vore lämpelig , emedan spannemåls-prisen då ännu icke skulle vara stadgade, hvarföre Herr Doctoren önskat, att så väl Markegångs, som de i sam - 64* Den 5 Juli, i samband dermed varande (erminer, kunde framflyttas till en tid, då priserna blifvit me* ra gifna, uti hvilken anmärkning Herrar Pro* stärne Hasselrot och Thyselius instämt; af Herr Prosten Doctor Agrell; att, vid anförande besvär öfver Markegångs-taxering , Konungens Befallningshafvande ej matte förklaras ovilkorligen förpligtad, att öfversända dem till Kammar - Collegium, jemte sin förklaring, med först afgående post, utan vara skyldig att göra det inom tvänne postdagar efter Besvärens emottagande ; att det föreslagna antalet af Sockne-Fullmägtiga , som skulle utses, att med Kronofogden öfverenskomma om Pris*couranter, till rättelse vid Markegångssättningen, nemligen en å två Fullmägtige från hvarje Socken, syntes vara för stort, heldst Härader funnos, som bestodo af mera än 20 Socknar, och har Herr Doctorn föreslagit, att, i stället, 2:ne Fullmägtige, en iiöningsgifvare och en Lömngstagare, borde härtill från hvarje Pastorat utses; samt att, vid dessa tillfällen, Kronofogden borde, såsom Kro* nans Ombud, äga lika rätt med Sockne-Fullmägtiga, att, enligt sin öfvertygelse , uppgifva gångbara priset, och att medium borde tagas så väl af Fogdens sam Fullmägtiges uppgifna priser, och i hvilken händelse det skulle kunna göra tillfyllest att endast en Fullmägtig, hvilken borde vara Löningsgifvare, utsåges från hvarje Pastorat; att, i öfrigt, i anseende till flera Pastoraters aflägsenhet från Kronofogdens hemvist, det borde vara hvarje Pastorats rätt, att, i stället för Ombuds affärdande, skrifteligen, om så godt syntes, till Fogden insända JDm 5 Juli. *49 Insända ortens pris; och att, om ett eller flera Pastoraters invånare uraktlåto, att antingen genom ombud eller skriftligen priserna uppgifva, förrättningen deraf icke borda blifva uppehållen , utan skulle de närvarande ändock föreslå priserna; och hafva Herrar Prostarne Hasselrot och Thyselius jemväl med dessa anmärkningar sig förenat: af Herr Professoren Forsell, att enar Utskottet föreslagit skillnad imellan forslandet af Tiondeoch Afrads Spannemålen i Svea och Götha Riken samt Westerbotten och Wester-Norrland,
Jag har nemi. trott att räntorna i Jemtlands län i allmänhet utgå utan förvandling och således icke in natura, så att ett antagande af denna punkt icke skulle på något sätt, för provinsen Jemtland, strida^ mot R. o. Ad:s i 3:dje punkten redan fattade beslut. Ar Hr Rosenblad i förlägenhet att finna ett passande uttryck i afseende å Frih. Cederströms sednaste yttrande, får jag 154 Den 8 September e. m. hänvisa till det ord, som Frih. Cederström i gårdagens plenum yttrade om mitt förslag. Hr Printzensköld, Carl: Om man med uppmärksamhet genomläser först komiterades förslag och sedermera StatsUlskis betänk. skall man finna, att den gjorda framställningen ingalunda härleder sig ifrån det uppgifna behofvet att bestämma denna skuld till visst årligt belopp in natura, utan att tvertom ordalagen i så väl komiterades, som Utsk:s utlåt, visa, det ändamålet med det gjorda förslaget uteslutande varit det, att skatten måtte kunna för all framtid till en viss penningeränta förvandlas. När nu likväl all fråga om en dylik förvandling mäste förfalla sedan R. o. Ad. afslagit det gjorda förslaget till införande af en fix penningeskatt, så inser jag icke något skäl för R. o. Ad. att ingå i pröfning af en punkt, som har till syfte att tillvägabringa förändring i en ränta, hvilken, sedan sekler tillbaka, på nu brukligt sätt blifvit utgjord. Det må väl vara, att denna skatt kan till sitt belopp understundom variera derigenom, att en hemmansegare kan det ena året hafva större eller mindre antal kor än det andra; men den olägenheten är så obetydlig, att den icke förtjenar afseende, och man kan dessutom taga för gifvet, det ifrågavar:de grundskatt, genom en långvarig praxis, vunnit naturen af alt vara bestämd, så att ett visst antal kor blifvit på hvarje hemman beräknadt och skatten derefter. Jag kan således ej annat än, i likhet med Hr von Hartmansdorff, tillstyrka R. o. Ad. att afslä denna punkt. Gr. Lagerbjelke: Frih.
Jpärabg* odj 55ergg>$inggr ätter, kämnetg* od) «£)alir ätter, ©täberneg kollegier od) $örmt)nbare<kamrar, dpanbelg*, ^JanbttoerEés famt alla ©arn» manfomflec, ber ^agiftraté-perfon på embetetg magnar är närroaranbe. 2(nbma 2lföclmntjen. Sagmang* od) fKåbljugrätter, ^agtflrater, Conftftorier famt 9?ebre 53org* Slätten. Dvifetg ©tänberé Q3anE tneb bejj £åne Sjeröe 2lf&elntngen. 9lifg>SSftar(falfen, Dfroet*©tåtl)åUaren, SlEabemie-Canjlercr, Sanböt>öfbins gar, ©tåcf>ällarc, 33efält)afmare mib 3Mtatre<€orpferne till lanbg od) fjög famt Sull^iftrict^Cfjefer. 5emte Slfbelntngen. vf)of< ocb Dfroerr ätter, kongl. $J}aj:tg od) Dvifetg €ollcgier, görrcalt* ningen af ©jö*!H renbena, ©tatg«€ontoret, kammarrätten, ©tprelferne mib £ull* odj ^ofhoerEen famt öfrner fKifetg §ängelfet od) £ortectiong*3nrättntngar, ©unbfjetg^ollegium, 9li£g«2lr<$toet, ©erapf)imer'-Drbeng>©ilIet, ©jö>2l£urance bär ncban ellet färjfilDt t Stfbelning. | Hfbetntng. | Stfbelnhig. Stfbelning.
I all härmning är en liten söt mine af denna äkta fulhet, ett litet tjusande tycke af en sådan markatta eller satan. En naturlig fulhet har åtminstone det interessanta för vårt hjertas medlidande, att vara naturlig; men denna fulhet är onaturlig. Intet snille mäktar uttrycka hela styggheten af det söta, hvari lyser något falskt, af det ömma, som är tillgjordt, af det stora, som är en käck bängels prål. Kritik. Ett sådant raseri skulle ej kunna vara till inom det Vittras verld, och än mindre skulle enfaldigt folk kunna förvexla dess alster med det verkliga gudalifvade Snillets, om ej den svagheten vore så allmän, att dömma utan att förstå. Äfven här hafva de allpladdrande Fransoserne förderfvat nationen med sin papegojiska vanart, att utan urskillning och värdighet dömma öfver allt hvad som har namn. Hvart och ett har sin naturliga krets. Ingen i verlden är så klar och ren, som ej kan synas galen och bisarr, då han presenteras för ett orätt hufvud. Det ädlaste och bästa af Snille var alltid både okändt och oläst af den vittra hopen; den tror, att ingenting kan vara godt, som ej begripes under det man sväljer en aptits-sup. Men förståndet är Omdömets väsende, och sanningen är Förståndets; och sanningen hämtas endast ur Tingens egen Varelse, i ett betraktande, förenadt med studium af de verkliga, de höga Snillen. Guds stora sätt att se tingen kommer deraf, att han ser dem rent – i Sanningen, d ä. i deras klara Verklighet. Menniskan är stor så långt, som hon deri liknar honom: d. v. s. så långt, som hon förstår. Snillet och Skönheten, såsom sjelfva eviga, hafva ock eviga Lagar; hvilka för bedömmandet af deras daningar egentligen måste vara desamma, som för dessa daningar sjelfva. Högsta uppgiften för mensklig forskning är, att förstå Lifvets lagar; och af dem äro Skönhetens lagar en särskild tillämpning.