Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Betänkande, i anledning af väckt motion angående förändradt sätt för kyrkoböckers förande och skärpta controller i afseende på deras förvarande. J Af den anledning, att någon säker controll icke skall finnas, hvarken i afseende pa tillförlitligheten af kyrkoböcker eller pastorernes anteckningar öfver de inom hvarje församling födde, döde och vigde personer m. m. eller en,S.11att d,e,SSa. handlingar blifva förvarade, oansedt desamme skola utgöra källan till nästan den enda bevisning, som kan åstadkommas angående en mangd vigtiga rättsförhållanden, samt ligga till grund för åtskilliga andra vasendthga bestämmelser, har Riksdagsfullmäktigen Sven Heurlin från Kronobergs Län, uti ett hos llederv. Bonde-Ståndet ingifvet memorial, föreslagit, alt föreskrifvas måtte, dels att kyrkoböckerna hädanefter skola i hela liket föras efter ett bestämdt formulär, som fullständigt upptager alla de ämnen, h vilka dessa böcker böra omfatta, dels att samma böcker "höra gran - 28 Tag-TJukottcts Betänkande, N.-o 33. skas vid Taxerings-Comitteerne, på landet af Häradsskrifvaren och Comiteens ledamöter, och i staden af Comiteen, jemte den embetseller tjensteman, som dervid måste vara tillstädes, samt förses med deras påskrift, huruvida böckerna äro rigtige eller ej, med skyldighet för Häradsskrifvaren eller vederbörande tjensteman i staden att, vid ansvar såsom för embetsfel, noga anmärka de felaktigheter, som kunde i kyrkoböckerna upptäckas, och derom genast göra anmälan hos Konungens Befallningshafvande, som hade att ombesörja nödig rättelse och att till ansvar befordra den prest, som således blifvit med försummelse beträdd, dels ock att Pastor åligger att, vid hvarje års slut, utskrifva ett exemplar af kyrkoboken och derefter inlemna detsamma, å landet hos Häradsrätten, och i staden hos Magistraten, till förvarande, i likhet med domböcker och andra protocoll och handlingar.
För att likväl trygga de omyndige emot de förluster, som, genom upphäfvande af den tysta förmånsrätten, skulle för dem kunna inträffa, borde, på sätt den, öfver införande af hypothekslagen i Bayern utgifne särskilda förordning § 16 stadgar: vederbörande domstolar, som sjelfve utfärdat förmyndareförordnanden, sjelfve eller genom gode män tillse, alt dé tysta hypothekerna göras offentliga. Sedan jag sålunda anfört främmande lagstiftningars stadganden i detta ämne, samt för egen del antydt min åsigt om så väl behofvet af en förbättring i vår lag, som sättet att verkställa denna förbättring, så alt den hlefve en conseqvent utbildning af nuvar. hypothekssystemet, må det tillåtas mig att, med tillämpning deraf pä LagUtsk:s betänk.j förklara, alt ehuru jag gillar dess syftning, för sä vidt det går ut på afskaffande af tysta förmånsrätter, jag deremot icke kan instämma i sättet, pä hvilket detta skulle ske. De motiver, som i Utsk:s betänk, äro anförda, gå ut på att bevisa olägenheterna af de ifrägavar. hypothekerna, såsom icke offentliga, och då jag instämmer i denna mening, anser jag ej mig böra upptaga dessa skäl. Deremot äro inga motiver anförda för förslaget sådant det nu är, och jag går således att betrakta detsamma. Förslaget innefattar icke en utbildning, utan en fullkomlig omhvälfning af hypotheksväsendet och strider emot sjelfva grundbegreppen af hypothek. Då nemi. vår lag, enligt hvad vi sett, sammanställt de olika slagen af hypothek, de offentliga och conventionel/a med de lagliga, och egentligen felat deruti, att den icke sökt bereda desse sednare den för hypothek nödvändiga offentlighet, så borttager förslaget den af främmande lagar bibehållna rättigheten för den omyndige att vinna hypothek i förmyndarens egendom, utesluter detta hypothek ifrån de öfriga liypothekernas antal och lemnar de omyndiga i dess ställe en förmånsrätt näst efter hypotheksinnehafvare, vid inträffad concurs.
Fartyg kan endast mötas på sjön Maren, varför fartyg inte anlöper, då mötande kommer. § 6 Endast slussbetjäningen får öppna sluss och vindbrygga eller hantera slussverket. Man får inte kasta sten, grus eller annat inom kanalområdet, sker det bötar man 25 riksdaler. Ingen får heller stöta porten eller murarna med båtshake eller annat vasst redskap. Blir märken pliktas 2 riksdaler. Blir skadan så stor att den bör förbättras ersätts kostnaden och böterna blir 10 riksdaler. Farten vid in - och utloppen skall ställas mitt i slussen och kanalen. § 7 Slussinspektoren och betjänterna får inte förolämpas eller ofredas och den som med hugg och slag, okvädnings ord eller annan skymf, ofredar dem i deras tjänstgöring är till ansvar förfallen i likhet med, vad som gäller för kronans betjänter. Betjänterna å sin sida får inte tillfoga någon ringaste orätt eller uppehåll. § 8 Taxan skall finnas anslagen på väggen i slusskontoret. Lotsarna har ett eget exemplar. Även instruktionerna för kanalen skall finnas tillgänglig. § 9 Böterna tillfaller kanalverkets fattigförsörjnings inrättning. Stockholm den 23 oktober 1819 CARL JOHAN Kungörelse, hur med rättigheten att här i riket taga arv, för innevånarna i Kungariket Båda Cicilierna, kommer att förhållas. Stockholm 27 oktober 1819 Utländsk man, som bor på ort där svensk man äger rätt att ta arv, skall efter anmälan ha samma rätt. Hans Maj: t Konungen av Båda Cicilierna har förklarat att en sådan beskaffad arvsrätt kommer undersåtarna där till godo. Alltså äger innevånarna i Båda Cicilierna rätt att ta arv här i riket. Stockholm den 27 oktober 1819 CARL JOHAN Kungörelse angående villkoren vid beviljandet av bancolån, till understöd för nyttiga uppodlingar i landsorterna. Stockholm den 3 november 1819 Ständerna har anmärkt, att förordningen av den 27 september 1815 om lån för att hjälpa upp landets behov och den enskildas förkovran endast ofullkomligen svarat mot vad man borde förväntat sig.
St. beviljat ett anslag för afhjelpandet af de brister, som vidlåda Christianstads hamn och den ränna, som blifvit ledd genom ån upp till staden ifrån Ahus. Detta arbete, hvarom jag, såsom egande äran att vara fullmäktig i Riksg:s-kont., har ganska noga kännedom, har nu avancerat så långt, att hamnen, genom dels nämnda anslag och dels betydliga lån, som Staten lemnat, nästa Ar är färdig. Då äro de skäl, som man från ofvan berörde omständighet velat åberopa till förmån för Sölfvitsborg helt och hållet undanröjde och böra således icke vid detta tillfälle tagas i beräkning. Äfvenledes har man anfört, och jag tror Hr Rosenblad Den 13 Mars. 403 yltrade det, att genom inrättandet af en tullkammare i Sölfvesborg skulle säkerhet vinnas emot tullförsnillning, i så målto, som lurendrejerier icl^e inom den staden vidare skulle komma att ega rum. Går man ut från den grundsatsen, så skulle tullkammare inrättas på alla de fisklägen, ja alla de ställen, der man med säkerhet vet, att lurendrejerier företrädesvis föröfvas, men då skulle härigenom upkomma en sådan mängd tullkammare, att Staten icke mäktade aflöna de derstädes anställde tjenstemännen. På grund af alla dessa skäl anhåller jag om afslag ä betänk. Hr Ekenstéen: Icke för att trötta R. o. Ad., som kan hafva hört nog af dessa så haltlösa skäl, som vi för oss helt nyligen fått updukade och som vederlägga sig sjelfva, har jag begärt ordet, utan för att vidare söka utveckla de skäl, på grund hvaraf jag anser, att man bör göra allt för att omskapa Sölfvitsborg till en god hamn. Nyttan häraf hafva sannolikt Skånes fordna egare insett, och hvilket måhända varit orsaken dertill, att staden i äldre lider spelat en så stor rol. Det s. k. inloppet till Christianstad finnes icke i verkligheten, ty, såsom sagdt är, man kan icke genom Helge å komma till staden annorledes än med små båtar.
Ehuru Utskotten anse detta, af flera ledamöter inom Preste-ståndet biträdda, förslag förtjena serdeles uppmärksamhet, hafva dock Utskotten, enär den af Doktor Sandberg vid Riksdagens början väckta, i Utskottens Betänkande N:o 1 kortliden omförmälda, motion i samma syftning icke. hos något Riksstånd vunnit bifall, ansett sig ej böra nu tillstyrka antagandet af ifrågavarande förslag. Stockholm den 8 Juli 1851. Bih. till B. Besv. och Ekon.-Utskottens Utlåtande, N:o 3. Reservationer: af Grefve Gyldenstolpe, A. G. ”Emot de sammansatta Utskottens beslut, att i en enda klass sammanföra och beskatta all bränvinsbränning, som med ånga bedrifves, får jag mig reservera. Genom denna åtgärd har den skatt, som hittills drabbat sådan sammansatt redskap, som lill 5:te klassen i nu gällande förordning skall hänföras, oell hvilken skatt genom sitt höga belopp lyckats att förhindra dylik redskaps användande samt dymedelst afvända en ökad Ilod af bränvin, blifvit nedsatt til! hälften, så att en 10 kannors panna, som hittills varit påförd i skatt 480 R:dr, skulle framdeles erlägga hlolt 240 Hulr, en 30 kannors panna, nu påförd 1,440 R:dr blott 720 Hulr, en 00 kannors panna, nu åsatt 2,880 R:dr, blott 1,440 R:dr och en 90 kannors panna, nu beskattad med 4,320 R:dr, en dast 2,160 R:dr. Denna så högst betydliga uppmuntran åt den redan visserligen icke vanlottade fabriksbränvinsbränningen, anser jag skulle hafva lill följd en ökad bränvinstillvcrkning och en minskad statsinkomst.
Och detta trots dess brister, eller rättare sagdt dess brist, ty det %ar i mina tankar ett fel, ett stort fel, som knappast kan nog starkt förebrås den kvinna, som skrifvit det, utan att dock detta borde hafva hindrat teaterns direktion att taga upp det. » Familjelycka » kunde gärna, för större tydlighets skull, hafva haft ett » s. k. » framför sin titel. Förf. betraktar tydligen detta ords mening som en vacker illusion. Hon har ej träffat verklighet bakom ordet, hon har sett, att lögn och brist på förtroende råda mellan föräldrar och barn, mellan de tjugu och de femtio lika väl som mellan de femtio och de åttio åren.TEATER-REVY. Stycket har ingen handling, som i detta sammanhang behöfver förtäljas. Förf. har skickligt med kritisk skärpa och en viss välgörande humor belyst sin sats med alla möjliga exempel, .som kunnat hemtas från en » typisk » familj, bestående af fjädern, modern, fyra barn och dessas mormor samt tvänne tjänarinnor. Och hennes sats är: det finnes ej sanning och förtroende familjemedlemmarne emellan, häraf måste de i ideliga stötningar känna sig obehagligt berörda, således det finnes ingen familjelycka. Hon kunde hafva uttryckt den första premissen ännu skarpare, det kan ej finnas odeladt förtroende och förstånd mellan olika generationer (kanske är det äfven hennes mening), men hon har ej rätt att däraf draga den slutsatsen, att hvad vi kalla hemmets lycka kan eller får raderas ut ur mänsklighetens ordbok. Ty denna sats strider mot lagen för ali mänsklig utveckling, mot dess första budord, som är: lär dig förstå och älska! Det första af dessa båda ord förekommer i » Familjelycka »; barnen klaga öfver att föräldrarne ej kunna förstå dem, modern säger med en medlidsam axelryckning, att hennes åttioåriga mor ej kan förstå hvad som griper hennes, den medelåldriga kvinnans lif, och familjefadern själf utbrister förtretad: » Låt nu vara det där med förstå och förstå! » Men det andra ordet, det finnes ej. Att föräldrar och barn hålla af hvarandra, och att detta kan hjälpa på mycket, det hoppar fru Leffler öfver. Och den saken är för viktig, för outrotligt naturlig, för att ej böra tagas med i räkningen, då man talar i detta ämne.
Om räntegifvaren i missväxtår får betala säden högre, än i de goda, kan han ej klaga öfver orättvisa, ty det vore då emot skördens gifvare, vår Herre, som han skulle vända sin klagan; men en bestämd orättvisa skulle genom Utskrs förslag åstadkommas, enär man icke kan förutsätta hvarken samma räntegifvare elier samma räntetagare under de tio år, som skola läggas till grund för medelprisets bestämmande. Det vore hårdt, om en officer eller en skollärare, som tillträdt sin tjenst på 8:de året efter en ymnig skörd, skulle under närvar, missväxter förlora på ett förhållande, som ägt rum långt innan han inträdt i tjenst. Detsamma gäller i omvändt förhållande om räntegifvare, som efter de hårda åren kommit i besittning af det hemman, hvarifrån skatten äfven under låga sädespris skulle utgå efter högre markegång. Jag anser förlusten i begge fallen böra drabba innehafvaren för ögonblicket; ty hvar och en äger sin egen sak böta. Man har sagt, att till säkerhet för räntetagaren markegångssättningen borde ske i Mars månad ; men andra hafva redan anmärkt, att sådant är overkställbart efter nuvar. ordning såväl för uppbörden som för räntornas uppsägning. Jag får tillägga, att Utsk:s förslag att framflytta markegångssättningen till den 4 Dec. är lika overkställbart; ty besvär i dylika frågor skulle då aldrig hinna afgöras i rättan tid. Konungens propos. innehöll visserligen förslag, att markegången skulle sättas elter sädesprisen äfven i Mars månad; men då skulle markegången gälla för 5 år i sender, hvarigenom alla nyssnämnda svårigheter voro undanröjda. Man talar om prejerier, som skola gå derhän, alt räntetagare skaffa sig i lösen 3 å 4 r:dr 100 i.en 19 Januari f. ra. utöfver markegångspriset. Antingen är då markegångspriset alldeles för lågt och förhöjningen billig, eller äro räntegifvarne alltför enfaldiga, sora ej leverera in natura, köpande säd af sina grannar. Kunna de ej lemna för bättre pris, så måtte räntetagaren ej begära för mycket.
Med uttryckligt frikännande för lagstiftarens afsigter, förklarar jag, att den skilnad i bestraffning, dessa tvänne momenter af lagen förete, i mitt sinne alstrar begreppet om ett Theismen lemnadt och Christna läran fråntaget beskydd, och vågar till och med påstå, att hos hvar och en, som icke äger samma grunder som vi till den öfvertygelse, att sådan har icke lagstiftarnes åsyftning varit, skall detta lagens rum alstra samma begrepp. Erfarenheten, sade jag nyss, lärer oss, att sådant gäckeri aldrig klart uttryckes och ändå gör sin verkan; jag tillägger, att samma erfarenhet äfven lär oss, att denna verkan aldrig genom Mara uttryck, utan endast genom skämt eller framkastade tvifvelsmål kan åstadkommas. Är detta sant, borde eftertankan lära oss, att då förbrytaren, till en lömskare anfallsmethod, har det dubbla skälet af ändamålets säkrare vinnande och af den strafflöshet, han i lagens tydeliga uttryck finner, skall han välja detta än straffvärdare men af lagen ostraffade verkningssätt. Jag anser således, att ordet klart i dessa 3 momenter betager lagens disposition hela sin kraft. Med klart uttryck förstå vi utan tvifvel det, som af hvar man genast, och på enahanda sätt, begripes. Om icke klart vore här en fullständig grammaticalisk motsats och betecknade det, som slätt ingen kan förstå, vore allt väl och lagens uttryck till det minsta oskadeligt, ty då vore strafflösheten den obegripeliga hädelsen ensam förbehållen. Men nu kan ett uttryck utan att vara klart likväl af någre, till och med af månge, fullkomligen förstås. Således, då lagen endast till klart uttryckte hädelser utsträcker ansvaret, och deraf, efter all känd juridisk logica, klarligen följer, att hädelser, som icke äro klart uttryckte, äro tillåtne, lemnäs ju fältet fritt åt den farligaste af all hädelse, den som lindrar det motbjutande i dess första intryck på den oförderfvade läsaren, den som Bilaga C till Mera. 303 retar nyfikenheten och smickrar deras egenkärlek, som förmå uppfatta ordet och sedan gerna åtaga sig omsorgen att för mindre begriplige privatissime deröfver läsa.
Om under utvecklingen av detta ömsesidiga ideala förhållande svärmeriet skulle blandas med en matt gryning av andra känslor, så ville Eusebia ingalunda fälla en sträng dom varken över sig eller Klemens; hon medgav tvärtom för sig själv, att hon önskade något sådant, ty det vore eldprovet för renheten av hennes böjelse. Hon skulle då, för att öva sin själsstyrka, medgiva dessa känslor ett visst spelrum låta dem med frihet ur sitt kaos dana sig till bilder, halvt himmelska, halvt jordiska, låta dem framträda och närma sig i all sin förföriska skönhet, men endast för att nedsjunka och upplösas för trollkraften av hennes vilja. Danade de sig åter, så finge de åter nalkas, men för att lida samma tillintetgörelse. Det vore en stridslek, nyttig och tillika så ljuvligt lockande, utan att i någon mån vara farlig, när hon blott någorlunda vakade över sig. Ty umgänget mellan henne och Klemens skulle ju i sig själv vara av religiös natur, vara en övning i fromhet och en förening i bönen. Men komme det en gång därhän, att de båda kände sig halvt besegrade och ömsesidigt upptäckte varandras svaghet; huru rörande vore icke denna upptäckt, huru kraftigt de då skulle understödja varandra i den gemensamma kampen mot samma böjelse, huru varmt de skulle bedja vid varandras sida! I förkänslan av en sådan möjlighet sänkte sig redan nu Eusebias blick med det eldigaste deltagande, den mest flammande syskonömhet i Klemens' stora, vemodiga ögon. Denne satt tyst vid hennes sida, upptagen med en önskan, varöver han själv förundrade sig. Han kunde icke begripa varför men han önskade, att Eusebia ånyo skulle fatta hans hand och trycka den lika hårt som förut till sitt hjärta. Ett viktigt steg till den ömma förbindelsen var redan taget. Ingen, icke ens Petros, för vilken Klemens ansåg som en plikt att yppa alla sina tankar och handlingar, skulle få kunskap om detta möte. Kammarslavinnan, som varit ett verktyg för dess åstadkommande, skulle åläggas tystnad. Det fanns således redan en hemlighet emellan Eusebia och Klemens, och denna hemlighet måste utsträckas även till deras förestående sammankomster. Eusebia bad honom återvända snart och ofta, ty hon vore i starkaste behov av hans andliga hjälp, hans vänskap och förtrolighet.
Enär Riksens Ständer, vid sista Riksdag, gillat hvad deras Stats-Utskott då yttrade och Kongl. Maj:ts Hogstberorde Nådiga Bref, af d. 24 April 1819, icke synes deremot stridande samt Motionerne ej heller ega något stod af åberopade 77 §. uti Regeringsformen, af d. 6 Junii 1809 , finner Stats-Utskottet icke skål för handen, att tillstyrka bifall till hvad Riksdags-Fullmågtige, i förenämnde afseende, yrkat; och får endast, i anledning af Riksdags-Fullmågtigen Eric Anderssons anförande, rörande Upsala Akademi upplåtne Hemman tillägga, att Jordeböckerne utvisa Naturen af Hemmannen, hvaröfver dispositionsrätten år beroende af de vilkor, hvarunder de blifvit donerade eller t Stats-Utskottets Betänkanden. 773 fSrlånte och af deras då innehafde natur, så att om de blifvit ofverlåtne såsom Frälse till full egande dispositionsrätt, foijer dermed rättigheten, att dem på längre eller kortare tid bortstådja,' att derifrån afskilja Torp och andra Lågenheter och att efter godtfinnande forordna, om afradens transporterande, utan annan inskränkning ån den Abo-contracterne, bestämma och med lika vidsträckt rättighet, som år Frålse-Hemmansegare i allmänhet förbehållen ; men att om de hemman, som kunna finnas vara af Krono-natur, åro allmänna Forfattningarne, angående så vål Stådjeoch Dispositionsrätten, som om Åboernes rått att dem till Skatte inlåsa, fullt tillämpliga och gällande. Detta allt varder dock Riksens Högloft Ständers beprofvande vårdsamligen underståldt. Stockolm d. 3 Maj 1823. Ankom den 7 Maj 1823. Betänkande, angående bidrag af Staten till Pensions* Cassainråttningen för Civile Ämbetsoch Tjenstemän. (jenom remiss af d. 5:te nåstl. Martii har Kongl.
Det är blott en fördelning af föremålen, som jag åsyftat. Händelsen är den, att på intet ställe i Grundlagen någon form finnes gifven, hvarken för UtskoltsBetänkanden i allmänhet eller förStatsregleringen. Alltsedan vårt nya Statsskick hafva Utskotten hittills, utan att Stånden dervid fästat någon uppmärksamhet, fått behandla målen efter som de sjelfve velat. Nu tror jag icke något intrång i Utskottens rättigheter vara å bane bragt, derigenom att jag, såsom enskild Motionär, önskat att få fästa uppmärksamheten på den nödvändighet, som företer sig af en skyndsammare behandling. Det har blifvit sagt, att min motion är grundlagsvidrig; men jag anhåller, att få veta, om icke hvad mine motståndare anfört, måste delas i tvänne frågor, härrörande från olika åsigter i anseende till grundlagligheten, nemligen min rätt alt väcka en fråga, som icke strider emot Grundlagen, och som kan tjena lill ledning för StatsUtskottets handläggning; denna rätt är obestridlig och bar icke ens af Herr Lefrén blifvit förvägrad. En annan fråga är, huruvida jag enligt Grundlagen äger rätt begära Ridder ska - Den i 5 J a n u a r i i. 49 skåpets och Adelns instämmande i min motion. Det är helt naturligt, att den, som tror sig äga rätt och som tror sig åsyfta ett stort ändamål, det må vara rätt eller orätt, söker de medel, hvilka kunna leda till detta ändamål. Jag tror det icke kunna tillvitas mig, att hafva undandöljt mina afsigter; ty jag hav med all öppenhet framlagt moliverne dertill. Jag har begärt Kidderskapets och Adelns biträde, för att vinna Utskottets uppmärksamhet, då jag icke kunnat göra mig förhoppning derom, såsom enskild motionär. Detta måste medges vara en naturlig åtgärd. Huruvida det kan vara stridande mot Grundlagen heror på olika åsigter deraf; men ännu är jag icke rubbad i min öfvertygelse, att Ståndet äger rätt att i delta fall uttrycka för Utskottet sin önskan.
Sven Rothman, stamfadern för en läkareslägt, som på sin tid åtnjöt stort anseende, var äfven utsatt för misstankar att kunna trolla. Han hade 1620 i Lund blifvit känd af en förnäm persisk herre, Nicolas Argyrus, hvilken han följde som tolk genom en stor del af riket, och af hvilken han troddes hafva lärt magien. Visst är att han, för sina ovanliga insigter i medicinen, ansågs för en trollkarl och kallas för den störste Empiricus i Sverige på sin tid. Han troddes, endast genom sin viljas kraft, kunna gifva döden åt hvem som helst, och då biskop Stalenus hastigt afled 1650, sades det ha skett genom herr Svens konster, mot hvilket förtal han likväl försvarade sig. Han anlitades af många, och deribland 1663 af grefvinnan Sofia Maria De la Gardie, som en tid troddes vara bestämd till Carl Gustafs gemål. Första anledningen till de så kallade “hexprocesserna“ kom från Dalarne, hvarest den 29 Maj 1668 till landshöfdingen Gustaf Duvall i Falun inrapporterades från kronobetjeningen, att en 8 års gammal flicka lärt sig “trolla“ af en till Elfdalen inflyttad piga och blifvit jemte flera andra barn bortförd till Blåkulla, hin ondes boning. Pastorn inberättade saken till biskopen, undersökning anställdes, och pigan, som icke nekade, blef arresterad. Hastigt hette det att många andra gjort dylika färder. De misstänkta slogos i bojor, med stark vakt omkring sig – och ändock foro de af på getter och sopqvastar till afgrundsfurstens palats1. De flesta af de för trolldom anklagade voro qvinnor. – Gertrud Svensdotter, 12 år gammal, bekände sig hafva tagit tjenst hos Satan redan för 5 år sedan, men visste ej annat än att det skulle bära af till kyrkan, då det i stället bar af åt Blåkulla i sällskap med hennes läromästarinna “Stora Marit“. Vidare bekände hon sig hafva stått i intimare förhållande till Satan, mjölkat pastorns hustru och hans barns informator o. s. v.