Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det åligger allisa Konstilutions—Utskottet, enligt 8 1 § Regerings-Formen, alf om ilen Nådiga Propositionen lill Rikets Ständer afgifva utlåtande. Då Propositionen redan är Riks-Ståndens ledamöter genom tryck (under N:o 126) meddelad, torde Utskottet icke behöfva förulsända någon särskild redogörelse för innehållet, med undantag af den föreslagna grundiags-textens anförande. Den lyder: * Reg ering s-Formen: §. 5. Ståls-Rådet skall beslå af Tolf Ledamöter, hvilka äga alt. alla der förekommande ärenden öfvervara: ej må fader och son elier bröder på en gång vara Ledamöter af Siats-Rådet. Bih. lill H. St. O Af Stats-Rådets Ledamöter skola Atta vara Chefer för hvar sitt Departement, nemligen: Juslilie-stats-ministern — En för Eeklesiastik-departementet, samt En för Departementet för Allmänna Arbeten oeh Kommunikationsanstalter. Den närmare fördelningen stadga. Bland de Fyra Ståts-Råden ulan Departement böra minst Två hafva förvaltat Civil Beställning." De grundiags-ändringar, hvilka den Nådiga Propositionen föreslår, afse (vänne anstalter, hvilka icke med hvarannan stå uti nödvändigt och oskiljaktigt sammanhang. Redan vid Riksdagens början tillkänuagaf Kongl. Majit för Rikets Ständer Sin afsigt, alt föreslå de grundiags-ändringar, som erfordrades för inrättande af ett nytt slats-deparlenient, åt hvilket skulle uppdragas behandlingen af alla sådana lill slats-förvaltningen hörande ärenden, som anginge kommunikations-anstalterna och deras förbättrande.
Så snart regnet upphört begaf jag mig åter på väg, men träffade utanför Danjan moskén den lille unge sheikhen, som åter gaf sig i tal med mig och ville med all gewalt att jag skulle shahad, menande det vore ju ingen som nu hörde, jag skulle göra det blott inom mig. Jag gaf mig i dag litet i disput med honom och medan vi stodo der, kom åter regn, som tvang oss att söka skygd i lä för ett stort hus; dit kom snart ännu en man med pipa, hvilken gick från mun till mun mellan oss tre, der vi suto hophukade på våra fötter. Den unge sheikhen var en Chafiz och kunde hela sin Koran utantills, såsom jag nu erfor vid en liten examen, den jag anställde med honom. Han berättade för den tillkomne mannen i tysthet, fastän jag hörde det, att jag var en i alla vetenskaper bevandrad man, hvarföre denne genast begynte betrakta mig med helt andra och vänliga ögon, bjöd mig pipan artigare och frågade mig om mitt land &c. Vi suto der en stund tills regnet gått öfver, då jag gick hem och blef sittande hemma hela aftonen. På hemvägen köpte jag litet tobak af en tredje sort, som kallas suri och är särdeles stark, för 8 piaster okan och derjemte 6 små citroner för tillsammans 5 fadda h. e. 2 1/2 kop. b:co ass. Bittida på morgonen tågade en stor hop militär förbi mitt fönster och jag gick ut till Pompeji pelare, der en öppen plan mellan grafvarne lemnade dem rum att ställa sig upp på. Der anställde Achmed pascha mönstring med dem. Han var en liten skarpsynt gubbe med vackert, litet i rödt stötande skägg, och tittade med den orientalerna egna misstänksamma och sluga blicken på allting, på gevären och sablarne, dem han alltsomoftast drog ut, äfvensom allt annat till uniformen hörande. Ordningen var i sanning vida bättre än man kunnat vänta och soldaterna togo sig väl ut i sin uniform, bestående af hvita vidbyxor med blå tröja och röd tarbosh, äfvensom officerarne med sina rikt guldbroderade tröjor.
En afton, då solen, efter mulen och blåsig dag, ändtligen funnit en klar fläck på himlen och, nu färdig att sjunka, kastade ett brandgult och vildt skimmer öfver de sönderslitna molnen, som likt blodiga trasor flögo fram, jagade af vinden, som packade dem samman i en fantastisk bädd vid horisonten, skyndade jag ut genom slottets tunga port nedför den breda af regnet ännu våta stentrappan och tog vägen nedåt allén, i det ständigt närda och ständigt gäckade hoppet, att mrs David skulle hafva bref till mig, ty postbudet hade nyss kommit, och lady Hawerfield satt radan fördjupad i läsningen af tidningarna. Min oro var imellertid så stor, att jag knappt kände mig hafva mod att inträda i den lilla snygga grindstugan, och först sedan jag gått ett slag omkring den vidsträckta parken, närmade jag mig densamma. Jag behöfde imellertid icke gå in, den hederliga Mary satt på sin trappa och stickade på en lång, blå ullstrumpa, och hennes min och sorgsna skakning på hufvudet besvarade min fråga, innan den ännu hunnit öfver mina läppar. Det låg likväl i hennes blick så mycket hjertligt deltagande för den smärta, jag icke kunde dölja, att jag ovilkorligen kände mig dragen till henne och satte mig tyst bredvid henne på trappan. Blåsten hade saktat sig, och solstrålarne kändes varma; jag blickade tanklöst på isflingorna, som halfsmälta lågo qvar vid vägkanten, och följde loppet af vattenrännilarne, som genomskuro sanden och medförde stickor och strån till diket bredvid oss. — Ni har således icke fått något bref, Mary? — sade jag efter en stund med hviskande röst. Hon lutade ansigtet djupare ned öfver sitt arbete och sade sakta och med eftertryck: — Min stackars unga miss, ni bör icke längre tänka på lord Percy. Det skulle vara lyckligt, om han glömt er, och ni bör söka att äfven glömma honom. — Mary, hvarför säger ni så? — afbröt jag, rodnande af harm och med tårar i ögonen. — Jag säger det, derför att ni ändå aldrig kunna få hvarandra. — Hvarför det? Tror ni, att våra löften äro så utan betydelse?
Jag delar äfven den öfvertygelse, att en ny bancolag för närvar, ögonblick ej är behöflig; om denna satsen erkännes, nemi. att den nuvar. lagen gäller för de banker, som derefter uppkommit; så blir den nya lagen obehöflig för dem så länge den gamla octrojen fortgår eller ny octroj sökes. K. M. har på de ansökningar om förnyade octrojer, som blifvit inlemna - Den 18 Februari f. m. 4°7 de, ej gifvit någon sanction liingre än till år l847> d. v. s. då de nuvar. privatbankernes' octrojer upphöra. Om en ny banklag nu stiftas, kan den endast blifva gällande för de banker, som hädanefter uppkomma. Och jag är öfvertygad derom, att i händelse denna lag i hela sin stränghet antages, så komma få eller inga nya banker att uppstå. Frågas då: hvartill tjenar en ny lag, som ej träder i någon verksamhet, förrän år 1847? Vi hafva riksdag sednast år i845, kanske förr. Det vore således i min tanke nyttigt och försigtigast, att låta detta företag hvila intill dess att Regering, Ständer och allmänhet må erhålla säkrare erfarenhet om hvad som är skadligt eller gagneligt i detta afseende, på det att R. St. ej vid nästa riksdag åter må nödsakas förändra denna lag. Men det är modet nu för tiden att förändra allt, glömmande att nödvändigheten ej sådan för det närvar, fordrar. — Må vi derföre tillsvidare hålla oss lill det gamla. Ett bevis derpå alt Utskm ej med säkerhet vetat huru de skulle nedskrifva denna lag, finnes lili dess premisser; ty Utskm hade väl då uppgjort tvänne alternativer: det ena, huruvida privatbanker äro skadliga och vådliga för det allmänna, det andra, huruvida de äro fördelaktiga och nvttiga.
Ett allmänt och mera Omfattande tekniskt läroverk med afdelningar för särskilda slag af yrken egde, enligt Bruks-societetens åsigt, otvifvelaktigt den fördel framför specialskolor, stående utan samband med andra läroverk, att vid det förra eleverne till en början alltid genomginge en förberedande kurs, i hvilken undervisning meddelades i sådana kunskapsgrenar, sorn för hvarje tekniker vore nödiga och först derefter vore tiden för dem inne att bestämma det yrke, hvaråt de ville egna sig. Detta vigtiga afgörande behöfde således icke ske förrän lärjungen bevistat läroverket någon tid, hvarunder han egt tillfälle pröfva sina anlag och taga närmare kännedom om de banor, som för honom stöde öppna. Under nuvarande omständigheter föranleddes deremot mången yngling utan egentlig håg eller fallenhet för bergshandteringen, att, i följd af förhållanden, som ofta vore helt och hållet tillfälliga, egna sig åt densamma, till skada för honom sjelf och utan gagn för handteringen; hvaremot, om bergsskolan vore förenad med Teknologiska institutet, en sådan yngling skulle hafva lättare att välja ett för honom mera passande yrke och bergshandteringen äfven sannolikt kunna påräkna floro bildade idkare med verklig fallenhet för densamma, än den nu, i anseende till bergsskolans isolerade ställning, kunde erhålla. För dem, som önskade inträde i Fahlu bergsskola, mötte äfven för närvarande i allmänhet stora svårigheter att förvärfva sig de derför nödiga förberedande kunskaper, särdeles i mathematik, fysik och mekanik, uti hvilka ämnen åter, i händelse af bergsskolans förening med Teknologiska institutet, kostnadsfri undervisning alltid voro att der påräkna. Men icke blott dessa förberedande kunskaper, äfven de flesta af de ämnen, som utgöra föremål för undervisningen under första året af lärokursen vid bergsskolan, kunde på Teknologiska institutets allmänna afdelning inhemtas, och eleverne blefve äfven der i tillfälle att begagna föreläsningarne i åtskilliga andra med bergsvetenskapen närbeslägtade ämnen.
Gfter öfmennäganbe af benita Jpcrrar gultmäftigeS framflältning; och bå ej minbre 23anfenS Gitfes och^upitts (Safia, än GioilsStatenS ^enfionSs^nrättning få tiftgobos njuta be imber Sacancer uppfoinmanbe Sönebcfparingar, t;ar Utffottet anfett ftg bora tittjlprfa, att imber 93acancer roib 3tifSs gälbSsgontoiret uppfoinmanbe löncbefparingar måge, efter afbrag af fgnab forn utgår till eptraorbinarier, ptoilfa uns ber inträffabe lebigheter förorbitaS tilt tjcn|lgöring i piters fia gråben, Gittes och jfJupiltsGafiau berfläbeS tiltfalta. £>cu 17 Sept. 182g. UttåtcmDe t anfeiming af 9viFé&ag&§tiIlmåftU gen Wijkmaus motion, att «£)eDervDårDa £3onDe*@tänDet3 ^cDamoter matte utan be» tätning ervalla 123 exemplar af ©tanDcté tvpefta ^votocoll för tnncmaranöe fKibsbag. rn^i) ^iBbagö^UttlUäftigen frifa Upfata £ätl Casper Wijkman pär ()oå Jpeberroärba 33onbé*©tånbet yttrat, att bå äBätlofl. 23orgare Senna motion, i bmilfen Jpeberroärba 23onbe Sätt, Strindlund, uti en boS Jpebcrroärba 83onbc Fomute att faftftällaö; roaranbeé ftfJnäutnbe allmänna prié, enligt UtfTotteté förflag uti S3etänfanbe 9t:o 23 (4 ©ami. 1 23an
Ack, Erika visste ej att den redan flammade, och än värre, den kloka, erfarna Erika kom icke att besinna det Gabriella just genom detta afvisande, denna envishet att ännu betrakta henne som Rosenbergs fästmö, drog sig inom sig sjelf och behöll en hemlighet, den hon troligen annars snart delat med den älskade fostrarinnan. Ej länge hade Marssolen glimmat på Gabriellas fönster, då hennes tysta önskan nådde sin uppfyllelse. En morgon, innan hon ännu uppstigit, inträdde Erika med den nyheten att tulljakten, som under natten varit ute i svårt väder, helt tidigt kommit till ön, och att jaktlöjtnanten begärt gästfrihet öfver dagen. ”Får han det?” frågade Gabriella och dolde ej illa den glada rörelse, som genomflög henne. ”Får han det? Har kan du fråga så?” ”Kan jag annat? Du tycktes ju så oblidt uppta hans sista besök.” ”Det såg du ju icke. Jag hoppas dessutom att ingen kan säga att jag tagit illa emot någon gäst; och om du mins, så var det endast om dig vi talade.” Erika gick ut; och ehuru Gabriella litet bet sig i läppen, var hon likväl ej sen att komma i ordning med klädseln, men då hon fästade flätan omkring kammen, föll henne ett annat tillfälle snarlikt detta i hågen, det nemligen, då hon, efter den åtta dagars långa väntan på Birgers och Erikas återkomst från Larsmesse marknad, öfverraskades af Rosenbergs ankomst. Nu, då allt detta så klart framstod för hennes lifliga själ, och hon tillika förebrådde sig att, oaktadt hon ännu bar Rosenbergs ring, hennes hjerta likväl redan var på väg att blifva honom otroget, var det ock snart förbi med hennes lynne; och i stället för att gå ned, satte hon sig att gråta. Under denna sysselsättning förflöt åtminstone en god timma. Då kom Erika tillbaka. ”Kommer du ej ned, Ella?” sade hon. ”Nej!” Gabriella dolde ansigtet i sina händer; hon ville ej låta se sig. ”Hvad är det nu åter?” frågade Erika allvarsamt. ”Du är verkligen underlig, Ella!” ”Nej, jag är bara ledsen.” ”Och hvarföre det?” ”För att jag kom att tänka på, hur likt detta var den gången, då ni hade Rosenberg nere.
Jus talionis, eller att straffa lika med lika, hvilket jag tror här icke är det rätta. För min del anser jag grunden till BrottmålsLagen vara den, att för hvarje brott ett straff måste vara bestämdt, som afhåiler ifrån brottets be* gående. Om straffet öfverstiger denna gräns, uträttar det ej mer, än hvad ett väl afpassadt straff skulle verka, utan tvärtom, derigenom, alt det, såsom för strängt, ofta komme att blifva obegagnadt, motverkar det ändamålet, som der» med åsyftas, och är straffet åter lindrigare, än som tarfvas, råkar Lagen i vänhelgd. Föremålet för en god Lagstiftning är således, att klokt bestämma straffen till den höjd , som erfors 3o Da: sr Maji. dräs, att afhålla ifrån brott. Det var en tid då man ansåg att det endast behöfdes stränga Strafflagar, för att förekomma brott , men man misstog sig, ty brottslingen beräknar sällan straffets öfverdrifna stränghet, utan blott möjligheten att kunna dölja sitt brott. Om nu denna sanning ej kan bestridas, så måste man likväl medgifva, att om ej straffet är så strängt, att det afhåller ifrån brottets begående, så uppfylla de icke deras ändamål. Frågan måste således här egenteligen blifva, om för den till lifstidtängclse dömde tjufveri något straff bör vara bestämdt, som kan afhålla honom ifrån brottets vidare utöfvande, och om ett sådant straff nu finnes utsatt eller icke. För min del tror jag, att äfven lifstidsfången bör vara underkastad laga ansvar för sine gerningar, och ingen lärer kunna neka, att för det närvarande något straff ej finnes i Lagen bestämdt, sorn skuiie kunna afhålla 1 tjufveri från vidare stölders begående, om möjligheten dertill blefve honom femnad. Spöstraff bar han undergått, till lifstidsfängelse är han dömd, han har således ej mer än lifvet att förlora. Om derföre Utskottets Betänkande i denna del antoges, tror jag att det skrälle uppfylla det ändamålet, som med straffets stadgande åsyftas.
Kammar-Collegiurn föreslagit och båda Statsmagterne godkänt, men under det en gång för alla stadgade förbehåll, att den nya grundränta, som i ett färre antal persedlar varder en lägenhet påförd, icke må kunna i något fall öfverskjuta den gamla grundräntan, i hvilka förslag flere Ledamöter af Bonde-Ståndet instämt. 6:0 Af Riksdagsfullmägtigen G. A. Kolmodin från Gottland, som, efter framställning af den tackande belägenhet, hvaruti indelningsgifvare sig befinna, begärt och yrkat, att dessej, i likhet med innehafvare af andre hemman, måtte få med penningar liquidera deras räntepersedlar, efter det för hvarje år fastställde markegångspris; stödjande Motionairen, som af indelningsgifvarne i hans hemort fått sig uppdraget att väcka denna fråga, sitt yrkande på följande tvänne omständigheter, all nemligen alla inom samma yrke och uti samma läge varande samhällsmedlemmar böra draga lika onera, samt för det andra, att, då Kronan åt indelningshafvaren öfverlåtit dess rätt till hemmansräntorne, dfnna öfverltitelss icke bör åt den sistnämnde inrymma rättighet vill en annan och mera utsträckt liqvidalionsgrund af räntorne, än den Kronan sig sjelf förbehållit. di/i. lill 11. St. IO Slats-lhskoltels Utlåtande No lj3. Uti denna motion har Riksdagsfullmägtigen Per Isaacsson frän Gottlands Län instämt. 7:0 Af Riksdagsfullmägtigen Johan Olsson från Stockholms Län, hvars framställning, den Anders Johansson frän Upsala Län bi träd t, åsyftar, att Rikets Ständer mätte hos Kongl.
Ridderstapet och Adeln» att för Friherre beerta förklara desi tacksamma erkännande af hanh såsom Ridderskapet och Adelns Ombud hafde osparda möda, samt hans sorgfällig» bemödande att efter bästa förmåga, wett och samwete uppfylla det honom uppdragna förtroende. Härtill ropades ett enstämmigt: Ia. Zrjherre bjerta, betygade för Ridderskapet och Adeln sin erkänfla för desi benägna gillande af hans förhällande, och begärde derjemte alt det af honom uppläste Transumt af uppteckningen mätte fä ligga pä bordet att genomläsas af hwifken af Riddersta, pet och Adelns Ledamöter som fkulle det Åstunda. Den »4 November68§ Zerr Grefwen och LgndtNarffalkenDe - ta Tran,umt fär efter Friherre llljerta8 begäran blifwa hwilande pä bordet, och för öfrigt fär jag till» kännagifwa, att SlaksUt stöttet redan af det samma erhällit del, såsom ägande sammanhang med desi arbete i afseende pä underhäll ät för detta Konungen och Hans famllle. Föredrogs ä nyo StalsUtstotkeks den fjerde dennes pä bordet lagda PcotocollsUtdrag af den rz October, rörande indragning för Kronans rakning af ett ärs inkomster af hwarje, genom dödsfall eller afsked sig yppande varancé, af Amberen och sysilor, fä i Civil, som Miiitair och Ecclesiastik Staterne. Friherre Leäerkrom, Kuäolxk, uppläste till Protokollet följande: Wördsamt Memorial! Wid det af Riksens Ständers StatsUtskotts inlämnade Betänkande öfwer Kongl. Secreteraren Ikres Memorial, hwari tillftyrkeS, att till Staten indraga ett sä kalladt Nädär af alla Tjenstemäns löner, säsom ett medel att afhjelpa en del af Statens behof, fär jag äran wördsamt säga mina tankar.
Jag för min del tror deremot, att tillåtenheten af sådana yttranden skulle qväfva yttranderätten hos en hvar, som är mån om att icke vara utsatt för sårande yttranden. It. o. Ad:s värdighet synes mig derjemte påkalla, att inom detta hus icke andra uttryck må begagnas än sådana, som i hvarje städadt och anständigt sälskap kunna nyttjas, och jag tror ej, att man i något städadt och bildadt sälskap tillåter sig sådana uttryck, som Hr Crusenstolpe här begagnat. Man har åt hans ord velat gifva en tydning i öfverensstämmelse med den tydning, han sjelf sökt framställa; men jag hemställer till hvar och en, som tagit närmare kännedom om, huru hans ord folio, huruvida en sådan tydning kan äga rum. Han säde: ”Jag gillar ej, att Frih. Klingspor nyttjat ett utländskt uttryck. Jag vill begagna mig af ett svenskt. Det finnes ordet skälmstycke. ” Hvarom var det väl fråga, då Hr Crusenstolpe yttrade detta? Frågan var om olämpligheten af det af Frih. Klingspor begagnade ordet nefas. Hr Crusenstolpe ogillade, att han nyttjat detta ord, och sade: jag skall deremot begagna ordet skälmstycke. Ikläder han sig icke sålunda, att han ansett lämpligare, att Frih. Klingspor begagnat detta ord, och kan väl någon annan tydning deråt gifvas. Mäste detta yttrande ej anses riktadt emot de personer, som under den ifrågavar. tiden utgjorde Konungens Råd? Detta synes mig obestridligt, och jag ber Herrarna ej låta förvilla sig af den här gjorda framställningen, att yttrandet varit alldeles oskyldigt och menlöst. Man har sagt, att den tid kan komma, då detta uttryck ej skulle ogillas, och såsom bevis derför har man åberopat exempel, att en senare tid ej tänker lika med den föregående. Derpå vill jag blott svara, att jag högligen beklagar Representationen, om den tid någonsin inträffar, då ett sådant uttryck, såsom Hr Crusenstolpe fällt, nyttjadt i den mening, hvari jag tydligen finner honom hafva begagnat detsamma, kan med likgiltighet anses på detta rum.
Han hoppades icke på svar, men det kom ändå ett sådant, affattadt i telegramstil och af följande lydelse: »Ni har anlag. Jag har icke tid att skrifva bref, kan ni icke komma till Stockholm?» Jo, det kunde han. Han tog sig en veckas ledighet och reste. Det föreföll otroligt som ett under när han dagen derefter satt vid ett af småborden på »Kung Karl», ansigte mot ansigte med sin nye gynnare. Oerfaren som han var, visste han dock att den idealbild man skapar sig af en författare med ledning af hans skrifter, sällan motsvaras af verkligheten. För att skydda sig mot hvarje missräkning i det fallet, hade han tvingat sin fantasi att utbyta den svärmande trubadur, som framträdt ur författarens smekande lyrik, mot ett träbeläte, hoptimradt af brefvets tarfliga fraser. Detta uppkonstruerade beläte förestälde en undersätsig tvärvigg med skarpa ögon, ljust skägg och måne. Den man, som på »Kung Karl» satt midt emot honom vid bordet, liknade lika litet trubaduren som träbelätet, och trots detta – eller kanske just derför – utvecklade sig bekantskapen förträffligt, oaktadt det stora svalg som fans mellan de två. Den ene var ju intet – icke ens ett framtidslöfte – och bakom den andre stod hela svenska akademien, framför honom gingo klingande vers. Den tillvinnande personligheten, med det lifliga minspelet och det lediga sättet, förfelade ingalunda sin verkan på den enkle men emottaglige skåningen. Han var färdig att drunkna i beundran. Allt var så nytt, så olikt det vanliga, och likväl kände han sig icke främmande. Tvärtom. Han hade aldrig uttryckt sig mer oförbehållsamt, aldrig talat så varmt. Denna välgörande känsla af att se sig förstådd, att kunna uttrycka både sina hemligaste tankar och mest förflugna hugskott utan att missuppfattas, verkade som solsken på en domnad fluga: han qvicknade till och lät sin skånska surra med helt muntert i det allmänna sorlet. De hade valt sin plats i ett af hörnen, värden med utsigt öfver salen och ansigtet i full belysning, gästen midt emot och med ryggen mot dagen.
Då transporterna mellan detta vidsträckta land och långt ifrån varandra avlägsna provinser ligga i vägen för dess utveckling trots det överskott av varor, som naturen och fliten frambringa, kan en segelled mellan Mälaren och Saltsjön överbygga många hinder. Vi har av erfarna och kunniga män låtit undersöka möjligheterna till en genomfart vid Södertälje, med den sträckning kanalen bör få, undersökt markens beskaffenhet, gjort planoch profilritningar till hela byggnaden med sluss och vindbrygga samt kostnadsförslag. Kanalen kommer att öppnas från Mälaren förbi Södertälje ned i Egelsta viken av Saltsjön samt bli 30 fot bred och 12 fot djup Denna kanaloch slussbyggnad vill vi uppdraga åt ett enskilt aktiebolag vilket vi ger privilegier. Bolaget skall under namn av Södertälje kanal och Slussverksbolag bygga, underhålla och äga med följande förmåner. Var och en skall ha rätt att äga aktier á 100 riksdaler styck. Fyra år efter det bolaget haft sin första sammankomst skall genomfarten vara klar och seglationen obehindrat verkställas. Kanalen börjar vid Linasundet i Mälaren och slutar i Egelstaviken i Saltsjön. En vindbro för att underlätta landsvägstrafiken skall byggas. Under byggnadstiden skall vi bistå med 800 man årligen ur Vårt och kronans arbetsmanskap, om så stor arbetsstyrka med fördel kan användas. Bolaget kommer att avlöna varje man med 4 skillingar specie om dagen, utan vad de av beting kan tjäna. Under arbetstiden skall till manskapets förplägnad vara fri tillförsel och försäljning av matvaror och dricka. Vi skänker bolaget ekvirket till slussportarna och vindbryggan. De tillåts fällas på Våra och kronans skogar. Dessutom tillhandahåller vi för sprängning 150 centner stenlupit krut. Kanalen kommer att anläggas över Södertälje stad ägor och staden har avsagt sig alla anspråk på ersättning för tomter och täppor, så när som på skolmästarens äng. Vi åtar oss den kostnaden. För materialernas förvaring under byggnadsåren och barack för en del av arbetsfolket upplåter vi utan hyra två kronomagasiner vid staden. De som nyttja kanalen kommer att få betala avgift, som bestäms innan kanalen öppnas. Vi och kronan är dock befriade. Överfarten på vindbryggan blir fri för avgifter, men öppnandet av densamma beläggs med avgift. Dessa avgifter äger bolaget att använda till anläggningens vidmakthållande och utdelning till aktieägarna.