Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Maj:ts nådiga Förordning om landsting den 21 Mars 1862 förbjuder visserligen icke landstinget att öfverlägga i sådana ämnen, som ofvan omförmälas; men, då sådant icke heller är uttryckligen medgifvet, har det visat sig att hinder uti detta hänseende blifvit af vederbörande lagda. Det är för att få sådana hinder för framtiden undanröjda, som jag vördsamligen föreslår till nyssnämnda författnings 2 § följande tillägg: “Landstinget eger äfven rätt att rådslå öfver rikets allmänna angelägenheter och såsom önskniugsmål inför Kongl. Maj:t eller hos Rikets Ständer framlägga sina dervid uttalade åsigter. Ett landsting kan ock inbjuda ett annat landsting att i dess beslut sig förena." Anhållande vördsamt om remiss till vederbörligt Utskott af denna min motion. Stockholm den 8 November 1865. Sv. Hansson, från Östergötlands län. Motioner i Bonde-Ståndet 1865. Af Sven Hansson från Ostergötlands län, angående ändring af Kongl. Förordningen om kyrkostämma, kyrkoråd och skolråd, i hvad angår pastors rätt att vara sjelfskrifven ordförande. Då sjelfskrifvenhetens berättigande numera icke har något stöd i folkmedvetandet, men dess försvinnande inom såväl högre som lägre samhällsinstitutioner med allvar eltersträfvas, så torde det vara en folkrepresentants pligt, som icke får förgätas, att påpeka sådana fall, der sjelfskrifvenhet visat sig mera till skada än gagn, och efter sina ringa krafter söka verka till dess upphäfvande. Det är af en sådan anledning jag sätter i fråga, om icke ett af dessa fall är, att herrar pastorer äro sjelfskrifne i fråga om ordförandeskap i skolråden? Att till målsmän för folkskolan och handhafvare af dess angelägenheter behöfs män med förmåga, insigt och framförallt en god vilja, lärer väl icke kunna bestridas; men icke är det gifvet såsom regel, att dessa egenskaper alltid äro förenade hos herrar pastorer. Ofta ser man pastorat förestås af så åldrige prestmän, att de, om än egande aldrig så god vilja och insigt, likväl sakna den kraft, hvilken är så nödig, om denna vigtiga inrättning skall kunna rätt handhafvas.
Men om StatsRåden först efter beslutets fattande afgifva sina yttranden till protok., hvartill tjenar då att de yttra sig? Grundlagens mening kan således icke vara någon annan, än att Itådgifvarne skola yttra sig innan beslutet fattas, och jag kan derföre icke finna annat än att anmärkn. i detta hänseende är fullt befogad, ehuru den borde hafva haft den utsträckning, som en reservant åsyftat, eller att dylik föredragning äfven bör ega rum vid tillsättande af förtroende-embeten, lika väl som vid andra. Ty om icke de grunder, som Grundlagen upställer för befordringar, nemi. skicklighet och förtjenst följas, utan godtycke tillsätter tjensterna, så är det äfven påtagligt att Rikets sannskyldiga nytta icke kan vid embetenas utöfning vårdas och iakttagas. Grundlagens bud måste fördenskull härutinnan noggrannt iakttagas. Hvad 2:dra punkten beträffar, anser jag att StatsKåden Palmstjerna och Gripenstedt framlagt öfvertygande skäl för vådan af att fortgå på denna bana.
Kap 4:de § Straffbalken och Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, bestämma dagatalet af fängelse vid vatten och bröd, hvarföre och då, i händelse bestraffningen beräknats efter sistnämnda grund, den skolat för Anders Johannesson blifva sjutton dagars fängelse vid vatten och bröd, enär ansvaret för första resan inbrott uppgick till dylikt fängelse, motsvarande tjugusju daler och det stulna godset hade ett värde af trettiosju, eller ansvarsbeloppen tillhopa utgjorde sextiofyra daler, samt för Strid tjugutre dagars enahanda fängelse, motsvarande ansvaret för rymningen, fyratio prygel, rätteligen förvandladt till sexton par spö, svarande mot fyratioåtta daler och beloppet af hvad Strid tillgripit vore femtioen, eller sammanlagdt nittionio daler, Justitie-Ombudsmannen vid det förhållande, att Anders Johannesson och Strid följaktligen blifvit dömde, den förre till tre och den sednare till fem dagars fängelse vid vatten och bröd mera än vederbort, förordnat, att åtal härför skulle af Advokat-Fiskals-embetet i Kongl. Götha Hofrätt anställas emot Rådstufvurättens Ordförande och i besluten deltagande Ledamöter. Anders Johannesson hade, efter det tillfälle honom lemnats att yttra sig, i anledning af åtalet, fordrat icke mindre än Etthundra Riksdaler för det honom genom strafftidens förlängande tillfogade lidande. Strid deremot hade icke kunnat anträffas och i målet höras. Advokat-Fiskals-embetet framställde, jemte ansvarsoch ersättnings-påståenden i öfrigt, det yrkande, att ersättning måtte tilldömas Anders Johannesson efter Tre Riksdaler 16 sk. för dag med Tio Riksdaler allt Banko, samt att Strid borde lemnäs öppet att framdeles väcka sina anspråk på skadestånd.
På samma sätt kan Bjare runeman ha låtit Varin siande antyda på sina ättlingars hjältegärningar. Detta är att betrakta som en poetisk formsak och ingenting mer. För öfrigt må påminnas om att Varmund kallas i de norska genealogierna vitr, ett ord, som kan innesluta äfven begreppet forspár. Än några ord om epitetnamnet Vamuþr, som Varins son bär på Rökstenen. Epitetet låter sig, som jag visat, förklara som en anspelning på Varmundssonen Offas sinnesstämning under gossetiden. Jag bör nu tillägga, att Varmundssonens namn Offa, af Saxo öfverflyttadt från angelsaksiskan och latiniseradt Uffo, enligt min åsikt ursprungligen likaledes är ett epitetnamn, uppkommet af alldeles samma anledning – att med andra ord den ursprungliga betydelsen af namnet Offa är densamma som betydelsen af Vamuþr.12 Vanligen antages, att Offa har sin nordiska motsvarighet i namnet Ubbe (af Saxo latiniseradt Ubbo). Jag delar icke denna mening, och den angelsaksiska krönikan, som skiljer mellan namnen Offa och Ubbe, gör det ej heller. Min åsikt är, att ljudteckenfördubblingen i Offa ej är ursprungligare än ljudteckenfördubblingen i de angelsaksiska namnformerna Ælla och Cnebba (got. Kniva), och att namnet har sin verkliga motsvarighet i det nordiska namnet Ufe, Úfi. Ufe betyder hvad Vamuþr betyder: »den harmsne» (jämför adj. úfr). Kanske bör jag äfven påminna om att binamn äro i den fornnordiska litteraturen mycket vanliga och kunna uttränga det egentliga vid barnets upptagande af fadern gifna namnet. I de tjugoen helstrofer och fyra halfstrofer, som återstå af Einar Skalaglams drapa om Hakon Jarl, omtalas denne endast två gånger som Hakon, men betecknas med epiteter i mängd, och skalden låter oss genom åtta strofer följa höfdingen på hans härnadståg och i hans verksamhet för den gamla lärans tryggande, innan vi få veta hvad han egentligen heter. I Eyvind Skaldaspillers dikt om Hakon Adalstensfostres död förekommer hjältens egentliga namn icke förr än i tionde strofen.
Hur kan han väl räkna sig till dessa, han som varit så ljum i sin tro, ja, varit D ä r a däran att, i likhet med sin hustru, förneka jungfru Marias förmedlarekall? Om han ändå kunde återfå sin barndoms slarka tillförsikt eller den unge tyskens o c h de franska enkornas blinda tillit — denna tillit, som kan försätta berg! Huru glada äro ej dessa människor i sitt hopp att genom pilgrimsfärden frälsa sina kära ur skärselden samt tillförsäkra sig själfva en gång en salig hädanfärd. Tiggare omsvärma vagnen. De tvifla ej på att erhålla hvar sin almosa a f pilgrimerna. Huru skulle väl de, som önska vår Herres bistånd, kunna neka den fattige medbrodern en ringa skärf? På den stora, runda platsen framför kyrkan vimlar det af resande från alla världens kanter, komna från när och fjärran, för att bedja. Kyrkans inre med sina guldmosaiker och alfrescotaflor skiljer sig ej särdeles från andra gamla tempel. Uppmärksamheten dragés därför strax till midtelskeppet med den stora marmorbaldakinen. Men blott få ge sig tid att studera det konstarbete, Italiens störste mästare nedlagt på marmorhölstret, o m man så får kalla det fodral, som innesluter » la casa santa ». Fyra små, fint mejslade dörrar öppna sig i marmorn o c h föra in i det allra heligaste. Utanför ligga flere personer på knä, bland dem en kvinna, ihopkrupen, så att hon nästan liknar ett klädbylte. Händerna skyla ansiktet och endast, när hon någon gång vrider dem liksom i förtviflan, ser man, att hon är ung och äfven skön. Hon tyckes fullständigt oberörd af allt, som omger henne. Hon blickar ej ens upp, när Bertarelli kastar sig på knä bredvid henne, gripen af hennes brinnande andakt. Han känner sig såsom aldrig förr inspirerad till bön, och ur djupet af sitt hjärta anropar han madonnan o m nåd att värdigt träda inför henne. Styrkt o c h med nyvaknadt hopp reser han sig slutligen upp. Grannen dröjer där ännu i samma ställning. Nu vrider hon ånyo sina händer, så att det nä- stan knakar i de fina lederna.
16- för ftngfartpg betalaé SSewillning efter fem för hundrade t af bel)åflna in* Fonthén, inbetäfnad läfletalé»afgiften, men för tefiaurationen eller näringen ut» göreé {Fatt, efter De bärraid i allmänhet gäHanDe grunder. 27 §. it. $ör fafligheter i (gtädcrne, d^itg, ©årbat, 'Sabrif åbyggnader, QBerf od) Snrättningar, tomter, 3ord, @fog och Sftarf, erläggeö SBemillning efter märdet, med Små af hmarje §ufende och i enahanda förhållande med mindre fum ma. §• 18. $ör öfrigt utgöreö den af 9\ifetö ©täder utgående @a(u»acciö efter ben reid benna @tabga fogade kariff od) på fatt färjfildt af ^ongl. $)iaj:t tttfärbab “trådig ^ungörelfe beröm före|Trifmer. 23evr>illiuitcj af ^ovöbruFet. §• 19- Sif faft egendom, he*iiman od) lägenheter å landet, forn med egande'rätt tnnehafroaö, erläggeö, utan-affeende på deraö natur, 53emiflning med §må 9\:dr för hvarje £ufende af det upp|Tattade voärdet, och i famina förhållande för marde derunder. $orp och lägenheter, forn på längre eller fortare tid äro afföndrade från fin rätta 33olftad, och fådane, forn från äldre tider bltfmit upptagne å allmän» ningar, äfroenfom till enjftldeé nöje och beqmäinlighet uppförde åbyggnader å upplåtne platfer, märberaö och utgöra 23cmillning lifa med annan jord på latt» det fann faftigheter i ©täderna. Silla öfrige torp och lägenheter inbegripa^ under hemmanen^ marde, och fontina fåledeö icfe att färjfildt taperaö.
Hon kom då Friherrinnan ännu hvilade middag, och bortpratade en rätt munter timme tillsammans med mig; vi sutto i mina rum, hvilka föllo henne oändligt i smak. "Du är glad och lycklig nu söta Mathilda", inföll hon då jag med oförställd glädje gjorde henne uppmärksam på den trefnad och de mångfaldiga beqvämligheter Friherrinnan i öfverflöd beredt mig. "Jag ser det bestämdt, ack! hvad det är glädjande;" härvid föll hon mig om halsen och stora klara, det hjertliga deltagandets oförfalskade tårar lyste härunder i de sköna ögonen. "Ja, jag är verkeligt lycklig, söta Rosa", upprepade jag, "men framför allt utgöres min lycka af det ömma moderliga bemötande jag minutligen röner af Friherrinnan. O! om ni alla visste huru obeskrifligt god hon är." "Ja, så har också mamma alltid sagt", återtog Rosa, "hon har, i trots af Mamsell Bergbruns elakhet alltid lyckönskat dig, ty mamma känner igenom många fattiga familjer Friherrinnans otaliga välgerningar, ehuru de alltid i största tysthet utöfvas. Ännu helt nyligen köpte hon åt en fattig skomakare och hans i yttersta armod lefvande familj, ett litet under Liljedahl liggande hemman; fadren, en trägen arbetare, hvilken, under en nykter och anständig lefnad, genom sin flit uppehållit de sina, samt under sin hustrus årslånga sjuklighet förskaffat henne medicin och läkarevård, såg helt oförmodadt, genom grannens vårdslöshet, hvars hus först nedbrann, sin lilla koja äfven förvandlad i aska; hvar skulle det arma folket finna tak öfver hufvud, och hvar mannen tillgångar att åter förskaffa sig verktyg och tillbehör till fortsättande af sitt arbete?
Jag förenar mig med den siste värde talaren uti den önskan, att StatsUtsk:s betänk, måtte i denna punkt bifallas, och att R. St. i sammanhang /dermed hos K. M. i underd. anhålla om hvad Utsk. i 4:de punkten begärt. Skälet härtill för mig är, att jag ej kan uppfinna något sämre sätt i afseende på markegångssättningen, än det som nu finnes. Det förefaller mig nemi. omöjligt att i detta afseende bestämma ett pris, innan priset i allmänna rörelsen är gifvet. Markegången skall nu sättas i törsta dagarna af December, innan man med säkerhet vet hvilka tillgångar som finnas, oell huru stort beholvet företer sig. Min erfarenhet är derföre, att det är likasom alt slå raffel, då man skall sälta markegången. Förlätlningarne säga för öfrigt, att hälften af de deputerade, som skola sätta markegången, måste vara räntegifvare och hälften räntetagaie. Delta är åtminstone i Christianstads län omöjligt att verkställa. BorgareSt:s ledamöter äro hvarken iäntcgifvare eller räntetagare; R. o. Ad:s ledamöter äro jemväl ofta hvarken det ena eller andra; presteme äro visserligen räntetagare emedan de hafva tionde; och slutligen äro liondeSlts ledamöter räntegifvare. — Jag tror icke alt detta stadgande egentligen tjenar till någonting, isynnerhet då erfarenheten utvisar, att det icke kan tillämpas. Det är företrädesvis i afseende på della, som jag önskade en förändring i markegångssältningen. Jag tror äfven, i likhet med hvad den siste värde talaren yttrat, alt det ganska väl later sig göra, sivida frågan i sin helhet kommer alt företagas. Jag yrkar derföre bifall till ^:<ie punkten af Utskts betänkande. Gr. Mörner: Jag är ledsen, att jag icke kan vara ense med den siste värde talaren i afseende på hans önskan, att delta betänk, måtte vinna R. o. Ad:s bifall i denna del.
Majit förblifver Rikets Ständer med all Kongl. Nåd och ynnest städse välbevågen. Datum ut supra. OSCAR. J. F. Fåhreeus. Utdrag Kongl. Maj-.ls Nåd. Skrifvelse, Jtl 95. 17 Utdrag af Protokollet öfver Civil-är enden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i Stals-Rädet å Stockholms Slott den 15 Augusti 1854. Närvarande: Hans Excellens, Herr Justitise-Statsministern, Grefve Sparre, Stats-Råden: Herr Friherre Palmstjerna, Fåhreeus, Wallensteen, Grefve Mörner, Reuterdahl och Grefve Gyldenstolpe. Chefen för Civil-departementet, Stats-Rådet Fåhraeus föredrog i underdånighet: En af f. d. Stats-Rådet m. m. F. O. Silfverstolpe, Ryttmästaren m. m. Friherre W. F. Tersmeden, Häradshöfdingen m. m. E. W. Montan, samt Bruksidkarne Th. Aspelin och L. Wetterdahl, såsom delegerade af Norbergs jernvägsbolag, i underdånighet ingilven skrift, deruti bemälde delegerade anfört På grund af dessa förhållanden och då hafva delegerade, å bolagets vägnar, i underdånighet anhållit, att den påbörjade jernvägsbyggnaden, jemte alla af bolaget för densamma anskaffade materialier, samt hvad dertill i öfrigt hörer, måtte af Staten öfvertagas och på dess bekostnad fullbordas, under vilkor hemställande delegerade tillika, derest berörde underdåniga anhållan icke vunne Nådigt bifall, huruvida icke Kongl.
Riksgälds-kontoret nu gällande reglemente skall aflöningen för den hos Rikets Ständers Justitie-Ombudsman anställda kanslioch vaktbetjening frän Riksgälds-kontoret utgå med följande belopp, nemligen: för sekreteraren med 3,500 Ridr, för hvardera af de 2:ne kanslisterne med 1,000 Ridr, och för vaktmästaren med 500 Ridr; Stats-Utskottets Memorial ,yW 152. 5 varande dervid stadgadt, att den del af sekreterarelönen, som öfverstiger dess förut fastställda belopp, 2,500R:dr, är anvisad endast undertiden intill nästa riksdags slut, saint att Sekreteraren, som utan särskild ersättning jemväl bör bestrida sekreterarebefattningen hos Tryckfrihets-komitéen. skall vara underkastad den för Justitie-Ombudsmanncn stadgade skyldigheten att derest han förut innehar tjenst pä rikets stat, frånträda den dermed förenade löneinkomst, sä länge han uppbär aflöning ä Justitie-Ombudsmans-expeditionens stat. I afseende på dessa aflöningars belopp har hos Utskottet kommit under öfvervägande en af Herr Justitie-Ombudsmannen gjord framställning om löneförhöjning för den ene Kanslisten, hvilken har åliggandet att ombesörja rcgistratorsgöromålen samt åt Expeditionens vaktmästare. Herr Justitie-Ombudsmannen har härvid upplyst, att bemälde Kanslist måste finnas på embetsrummet hvarje söcknedag från kl. 1() f. m. till kl. 2 e. m.samt att möjligheten att emot den ringa godtgörelsen af 1,000 R:dr få denna tjenstebefattning skött, hittills beroft af den tillfälligheten, att tjensten blifvit förrättad af en äldre tjensteman, hvilkens befattning i ett annat embetsverk icke fordrat hans dervaro under förberörda tid pä dagen och som, efter numera erhållet afsked från sistnämnda befattning, blifvit, pensionerad.
Kejsarens sockerbagare, hr Jaedicke, hade utställt en större pyramid-uppsats af socker. I den jättelika sockeln förvaras en » bröllopstårta », som håller sig färsk i 15 år. Bland kötträtterna tronade midt bland de talrika kokta o c h stekta digrisarna, fasanerna, hönsen och fisken en minutiös afbildning af citadellet med Juliustornet i Spandau. Teater och musik. Gå vår Svenska Saphos stråt; Gå. — Min önskan blifve denna: Att, Ditt hjerta o c h Din penna Må beständigt följas å t! I sig o c h stilleben, akvarell af Anna Fröken Olivia Nordqvist, innehafvarinnan af » Allmänna tidningskontoret » härstädes, hvilkens porträtt vi meddelade i förra numret, räknar som sin födelseort Venersborg o c h ej Falun, s o m af missförstånd uppgafs. o m Dygden i sin glans, om fägring o c h o m löjen, om oskuld o c h des nöjen, o m allt, hvad vackert fanns. Ditt hjerta blott är bögt, at rena känslor vörda, Ditt Snille ifrar sig, at Wishets frukter skörda; Min önskans Föremål en lycklig framgång ser, Ty åt Minerva Du din läcka ungdom ger. Ack Himmel! Hvad för frögd, at Wishet endast dyrka, Och hvarje dag o c h stund uppå dess odling yrka. En dag blir en Minut, för en så tankrik Själ, Som uti dygd o c h Wett har satt sitt högsta väl. I Dig man än skal se en Witter Svensk Herdinna, Hvars Snille cwigt lof skal uti Norden finna. Med Snillets qwicka Eld Du skal til Äran gå Och vid Fru Nordenflygt et värdigt ställe få. Smånotiser från kvinnovärlden. Kvinliga trädgårdselever. Fredrika Bremer-förbundets utlofvade understöd åt kvinliga trädgårdselever hafva tilldelats fröken Ellen Bellfrage från Stockholm och fröken Ida Damm från Norrköping, hvarjämte den senare erhållit det af en förbundsmedlem utlofvade stipendiet på 200 kr. Det andra till förbundet öfverlemnade stipendiet på 100 kr. är tillsvidare reserveradt.
I Ostindien ha millioner människor dött af svält, i Böhmen uppehålla jordträlarna lifvet med gräs och tistlar, som de oskäliga djuren, och mångenstädes i Europa blandar folket bark i brödet. Också i Danmark tyder allt på, att nöd står för dörren. Nöd lindras icke endast af bröd; också genom att afskaffa missbruk, införa ordning i administrationen, stifta förnuftiga lagar. — Mitt hufvud är fullt af planer till förbättringar, som jag vill genomdrifva! I detta land är själfva grunden rutten; allt behöfver göras om! Jag skall rifva och jag skall bygga! — För min egen person begär jag ingenting, och om jag också icke kan utföra allt hvad jag har drömt – skall jag dock alltid visa vägen, peka mot framtiden ut öfver det närvarande! Han stannar framför henne. Blodet har stigit honom åt hufvudet, medan han talat, och hans ögon glänsa. Hennes hjärta bäfvar af lycka, hon reser sig upp och lägger armarna omkring hans hals! – Hvad du är klok – säger hon med skälfvande röst – och hvad du är stark! Ingen är som du! Gå aldrig ifrån mig, jag kan icke lefva utan dig. Hvar kvinna behöfver ett stöd i lifvet – och en drottning är bara en kvinna. Du är min make inför Gud – älskar du mig? Hon ser på honom med stora, blå ögon, som hungra efter kärlek; men hans blick är vänd mot framtiden, och han märker icke, att hon tigger. Han kysser henne kyligt på pannan och svarar otåligt: – Ja, ja. Visst älskar jag dig, min drottning! (Köbenhavn den 24 September.) Det regnar, det plaskar mot tak och stenläggning, det porlar och rinner genom rännor och rännstenar. Gatorna äro öde, husen ligga så tysta, som funnes icke en lefvande själ bakom de stängda fönsterluckorna, och icke en mänsklig varelse är att se på Kongens Nye Torv, förutom bronskungen på den knäande hästen, som tycks söka lä under de gulnade lindarna i alléen rundtom torget. Reverberlyktorna kämpa en hopplös kamp mot det tätnande mörkret. Men i det Thottska palatset på hörnet af Norgesgade lyser det ännu ur fönstren till grefvens enskilda kabinett.
Jag skulle önska att Axel vore förlofvad, eller ännu hellre gift. Det vore synd om den sundhet och den kraft, som han ursprungligen eger, skulle sugas ned i den malström, der sådana som ”Eek” Det vore synd om han skulle bli ett af offren för kulturens förbannelse: sena äktenskap och sjukliga lidelser.16 Den 27 Sept. reste jag till Köpenhamn. Jag hade icke underrättat Axel om att jag skulle komma, men den första menniska jag såg utanför Toldboden, det var han. Det var en angenäm öfverraskning. Han följde med upp till hotellet. Jag berättade allt om förlofningen. Jag tror att han var road eller intresserad. ”Berätta, berätta!” sade han, precis som jag sjelf brukade säga för länge länge sedan. Han sade att han kunde tänka sig den förändringen med Matti. Jag kom att nämna något om det, att han aldrig kunnat med henne. Det var alldeles ett misstag, sade han ifrigt, han tyckte tvärtom mycket bra om henne. Det hade han gjort länge. Hon hade blifvit så duktig och frisinnad. Och han berättade att han i Tjörnarpsskogen hade fått lägga sitt hufvud i hennes knä, och hon hade krafsat honom i håret. Det var hon som föregått de andra med godt exempel. Han trodde att jag icke vetat det. Jag sade honom att hon genast talat om det för mig. Han måtte ha fått en viss godhet för henne från den stunden. Är denne tjurskalle verkligen så blyg, att ett sådant tillnärmande kunde göra honom godt? Jag var trött efter resan och låg temligen obeqvämt på en soffa. Han kunde icke värja sig för medlidandet. Hans röst fick det der mjuka, vackra tonfallet, som säkert harmar honom sjelf, och han gick efter schal och filt åt mig, så att jag kunde få det riktigt bra. – ”Fryser du inte? – Vill du inte hellre ha denhär stolen? Du ligger bestämdt illa.” Så skulle han skrifva sin korrespondens samt äta middag, och så gick han. Det var så tomt när han var gången, så förfärligt tomt. Jag satt der i mitt kalla, dystra, ovänliga hotellrum alldeles ensam. Hur skulle jag få qvällen att gå? Jag ville icke vara pjunkig. Jag ville slå bort tomheten.
Den vackra våningen, der han gick och leddes, när han ej hade främmande, föreföll honom numera så oändligt treflig, och när han var ute i staden, kände han en riktig hemlängtan. Qvällarne egnades för det mesta åt läsning. Och nu hände det, att de moderna författarne fingo inträde hos honom, dessa diktare, hvilka han skytt som pesten, tack vare C. D. af Wirséns varningsrop. Men af den estetiska surdegen satt så pass mycket qvar, att han ej kunde förlika sig med Zola, utan kände en viss qväljning, när han mättade sin andliga hunger med den kraftiga kost, som kom från naturalismens mästerkock. Kielland blef favoriten. Hans förnäma berättarekonst tog borgmästaren med storm, och hvar gång han anföll det fariseiska samhället med satirens eleganta ridspö, med ironiens ciselerade stilett och hånets silkesknutpiska, smålog borgmästaren, ty i diktarens ömkliga figurer såg han välkända drag. En dag stod borgmästaren i matsalen och betraktade, hur ett par svalor med outtröttlig flit lagade sitt bo, som fatt en remna, när verandan målades. Till sist blef han trött i ögonen och lemnade fönstret. Då han närmade sig midten af rummet, kom hans blick att halka öfver bordet. På den snöhvita duken låg en födelsekaka. Ah, det var sant, det var ju hans födelsedag — det hade han så när glömt bort Den kakan hade, väl Kersti, sjelfva omtänksamheten, bestält — för hans pengar, förstås. Han log ett vemodigt löje, när han tänkte på, hur många gåfvor, som den förra födelsedagen tornade sig upp på bordet Inte en gång hans syster hade gratulerat. Hon var kan tänka stött ännu. Så fort hon af konsulinnan Ejder fick veta att han tagit Gunnar hem till sig, hade hon uppvaktat med ett långt bref, hvari hon riktigt läste lagen för li9uom.&gt;Att begå en syndig handling, skref hon bland annat, är illa nog, men ännu värre att sjelf trumpeta ut den för hela verlden. När du så länge kunnat berga dig utan barnet, hade du väl inte just nu behöft ställa till skandal med dess hemtagande.