Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ståndets benägna öfverseende, då jag nu för tredje gången går alt yttra mig i denna fråga; men det förefaller mig, som skulle man beträda en alldeles ny och mindre rekommendabel väg för frågors behandling, i händelse man, på sätt Gr. Sparre tillstyrkt, skulle finna lämpligt, att, just derföre, att enskilde motionärer försummat sina önskningar, R. St. skulle finna denna försummelse utgöra ett bevekande skäl till bifall å någon hos dem i motionsväg gjord framställning. Jag önskar alltså motsätta mig en återremiss äfven af det skäl, att en vådlig upmuntran derigenom gåfves, alt efterfölja det af Gr. Sparre förordade, nya och efter mitt förmenande, skadliga sätt att tillvägagå. Propos. till bifall å StalsUtsk:s förevande utlåt., blef härefter framstäld, men besvarad med starka Nej, samt några Ja; hvarpå Hr Gr. o. Landtm, hemstälde, om R. o. Ad. ansåge de gjorda anmärkmne föranledande till återremiss; samt efter denna propos:ns besvarande med starka Ja, jemte åtskilliga Nej, förklarade det han härvid funnit Ja öfvervägande. Ånyo föredrogs StatsUtsk:s d. 14 och 21 dennes på bordet lagda utlåt. JVs 149, i anledn. af väckte frågor om förändrade beskattnings-grunder för mjöloch såg-qvarnar, samt om ödes-qvarnars befriande från grundskatt. Frih. Palmstjerna, Carl Otto:
Sedermera gjordes propos. på remiss till Lag-Utsk:t af den ursprungliga motionens sednare del, eller Hr Wolffelts motion JK 38, ang. upphäfvande af det i 17 kap. 7 § Rätteg.-Balken stadgade förbud för husbonde att begagna sig af eget husfolks vittnesmål; hvilken propos. jemväl bifölls. Föredrogs Frih. Raabs, Carl Adam, d. 19 dennes bordlagde motion JK 34, om upptagande af ett inhemskt statslån för jernvägsbyggnaderne i landet. Frih. Stjernstedt, Joli. Wilh.: Denna motion är så vigtig att jag icke anser densamma böra utan ali diskussion till Utsk:t remitteras. Det är en dyster anda, som genomgår hela denna motion. Den värde motionären tyckes icke i fråga om rikets penningeväsende hafva kommit till de resuilater, som han önskat och hoppats. Jag vill dock taga denna fråga i något närmare betraktande. Om Den 22 November f. m. 113 Om man lånar 1,000 rdr och derigenom efter hand förökar sitt grundkapital till 2,000 rdr, så kan väl en sådan upplåning icke påstås medföra någon våda; detta är dock den väg, som Sverige på sednare tider i berörda hänseende beträdt. Vår handel blomstrar; våra fartyg ökas både till antal och lästetal; våra fabrikers tillverkningar fördubblas; våra landtegendornar hafva stigit oerhördt i värde och den klass af folket, vid hvars välstånd man onekligen måste fästa den största be tydelsen, — jag menar bondeklassen, — icke allenast köper en mängd sådana egendomar och detta till ganska höga pris, utan äfven, — hvad mera är —, går ut med att betala dem. Den fruktan, som man hyst att krisen af år 1858 skulle fortfarande kännas ofördelaktig till sina verkningar, har således lyckligtvis icke besannats. Dessutom anser jag att vår kapitalförmögenhet är ofantligt mycket större än man i allmänhet tror. Jag vill som exempel derpå blott omnämna, att en sakkunnig person från Skåne meddelat mig, att ungefärligen hälften af Skånes hus och inventarier äro brandförsäkrade till belopp af 130 millioner.
Men i närvarande fall, och då fråga är om en enskild Representants från Ståndet till Utskottet remitterade anmärknings-anledning, inser jag icke, huru det är möjeligt att bestrida Ständernas magt, att återremittera ConstitutionsUlskottets Utlåtande; samt, sedan det återkommit, afgöra det, om man så vill, tvärt emot Utskottets tillstyrkan. Friherre Cederström: I händelse frågan, huruvida ett sådant ConstitutionsUtskottets Memorial, som det förevarande, kan återremitteras, varit ny, hade jag icke uraktlåtit anföra orsakerna, hvarföre en Talman ej kan lemna proposition derå. Men den är ej ny. Friherre Anckarswärd har erinrat sig, att 1818 uppstod fråga derom, men han förgat, att proposition vägrades af LandtMarskalken, och att Ståndet ej ansåg sig kunna yrka den. Af Friherre Adlerbeth, Friherre Åkerhjelm samt af mig utvecklades då de grunder, som ligga till binder för en återremiss. Men i afseende på hvad Herr Cederschjöld, anfört, och för att icke utdraga på tiden med ett ämne, sorn redan är allmänligen kändt, vill jag endast fästa mig vid hvad Herr Cederschjöld yttrat. Han tror, att ConstitutionsUtskottets Utlåtanden skola, i likhet med andra Betänkanden, behandlas. Han har sjelf uppgifvit, att anledningar till anmärkningar, af Den 17 Julii f. m. 53 Utskottets Ledamöter väckte, ej kunna komina lill Rikets Ständers kännedom, då pluraliteten inom Utskottet ej godkänner dem. Likväl påstår han, att sådane, hvilka under den form 29 §. Riksdagsordningen föreskrifver, blifvit till Stånden afgifne, skola af Utskottet vederläggas. Hvarifrån han tager en sådan slutföljd, blir svårt att upptäcka. Det står i 29 §:
Då Sverige fängslar och förföljer dem af sina innebyggare, som tro och bekänna dess kyrkas symboliska böcker, såsom förhållandet med Dissenters i allmänhet är, så förfölja de Romerske endast dem, sorn icke erkänna deras symbola. Det kan icke försvaras alt Romanismen förföljer Protestanterne, men i dubbelt afseende oförsvarligt blifver det, att Protestantismen förföljer sina egna bekännare. Då det Katholska Furstendömet Toscana dömmer till galerernc makarne Madiai för det att de blifvit Protestanter och Margareta Canninghame till tvångsarbete för det hon i strid mot den Katholska kyrkans Symbola utdelat biblar och evangeliska skrifter, så fängslar Sverige och dömmer till högsta kroppsplikt Orsaoch Elfdalsmännen för det att de, i öfverensstämmelse med kyrkans symboliska böcker upbygt sig i Guds ord och vår Frälsare Jesu Christi kunskap, men endast likväl på annat ställe än i sockenkyrkan. Väl hafva de äfven sinsemellan anammat Sacramenterne, hvilket man, ehuru i uppenbar strid emot den Heliga Skrift, updiktat vara ett brott under benämning af ”gäckeri med de Heliga Sacramenterna”, änskönt man kan derom vara förvissad, så mycket mer som motsatsen icke är bevisad, att de ju med både vördnad och andakt, efter förutgången sjelfpröfning enl._ Apostelens ord, ätit och druckit till Herrans Jesu åminnelse. Afven härutinnan hafva de icke afvikit ifrån kyrkans symboliska böcker, ty 7:de artikeln af Augsburgiska Bekännelsen lyder sålunda: ”Them varder lärdt, att thet är en helig församling, then ock alltid blifva skall. Och är Guds församling the heligas samqväm, uti hvilken evangelium rent lärdt och sacramenterna rätt brukade varda. Och till Guds församlings sanna enhet, är nog att vara samdrägtig i evangel» lära och sacramentens bruk.
Boyes yttrande mot min motion, och att han anser ett förbud mot brännvinsbränning, under nuvarande omständigheter, vara ett missbruk, så får jag anmärka, att det största missbruket är det, jag velat förekomma; ty jag tror, att om Konungen icke förbjuder bränningen, skall den nu forceras af allt hvad lif och anda har. För öfrigt får jag förklara, att jag anser en förhöjd brännvinsskatt vara af yttersta vigt äfven för det ändamål, Gr. Horn antydt, eller att derigenom må åstadkommas lindring i Jordbrukets beskattning. Frih. Boye: Utan att på minsta sätt misskänna värdet af den erinran, Gr. Horn gjort om användandet af den högre skatt, som enligt nu gjorda förslag skulle uppkomma, får jag, för att förklara orsaken till den förmenta bristen i min motion, endast erinra, att jag trott något förslag om medlens användande icke böra göras, förr än medlen äro dfna, och att fråga derom icke kan uppstå, förrän det blir afgjordt, att motionen går igenom och en förhöjd beskattning vinnes. Gr. Cronhjelm, Otto Aug.: Uti sjelfva saken, deri jag icke äger kännedom, vill jag icke yttra mig; men jag tror, att någon felaktighet vid sista Plenum ägde rum, då Frih. Boyes förevarande motion ytterligare bordlädes, fastän 49 §• Riksd.-Ordn. stadgar, att remiss bör ske, sedan en motion en gång legat på bordet. Jag får derföre hemställa, om icke remissen af Frih. Boyes motion bör upptagas i protocollet för förra Plenum, och endast de derom afgifna yttranden nu böra remitteras. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att då vid sisth Riksdag åtskilliga gånger händt, att motioner blifvit, i likhet med Utsk.-betänkanden, på flera personers begäran för andra gången lagde på bordet, hade H, Ex. ansett sig böra gå de JRrs önskningar till mötes, hvilka i sisth Plenum begärt, att Frih. Boyes motion ytterligare skulle få hvila på bordet. Gr. Cronhjelm: Jag följde visserligen med någon uppmärksamhet förhandlingarna under förra Riksdagen, men kan icke påminna mig, att sådant då var vanligt.
Beträffande åter motionärens förslag i afseende å rusthållarnes skyldighet att under krig underhålla beklädnadsbeväringsoch utrednings persedlarne; sä finnes denna rusthållarnes skyldighet i gällande författningar klart och tydligt stadgad, och någon befrielse derifrån såsom motionären yrkat, lärer destomindre böra ega rum som rusthållarne för sina åtaganden af Statsverket åtnjuta ej obetydliga förmåner, önskligt vore visserligen att öfverenskommelser rusthållarne emellan kunde träffas, att efter fördelning sig emellan utgöra dessa kostnader, hvilka derigenom icke skulle drabba enskilda rusthållare så hårdt, som efter nu gällande stadganden kan blifva fallet, men då de åtgärder, hvilka, för åstadkommande af sådana föreningar, på Kongl. Maj:ts befallning blifvit vid tagna icke rönt framgång, utan sedan reglemente för en dylik förening emellan rusthållarne vid Westgöta regemente blifvit den 26 Maj 1854 af Kongl. Majit fastställd, rusthällarne vid öfriga regementen, under loppet af år 1858 i ämnet hörde, icke velat på de framställda förslagen ingå, samt Kongl. Majit derföre ock den 30 December 1859 i nåder förklarat frågan om sådana föreningars bildande för närvarande böra förfalla, lärer dervid tills vidare ej något kunna åtgöras. Vid detta förhållande hemställer Utskottet att någon Rikets Ständers åtgärd icke heller i anledning af denna del af motionen må vidtagas. Stockholm den 13 Juli 1860. 8 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o i25. Auk. till Exp.-Utsk. den 17 Juni 1860, kl. 11 f. m. Betänkande, i anledning af väckt motion om förändrade föreskrifter rörande remonteringen vid indelta kavalleriregemen tena.
Till dessa sanningar vill jag lägga ännu en, i det jag erinrar derom, att i fråga om den författning, som vid denna riksdag bör vidtagas om husbehofsbränningen, hafva icke mindre Konungens nåd. propos. än alla enskilda motioner framställt såsom ändamål varans fördyrande till förekommande af varans missbrukande och, såsom medel dertill, en ansenlig inskränkning i varutillverkningen, dels genom en kortare tid för bränningen och dels genom högre beskattning. Af allt detta synes mig följa, att priset, enligt vår allmänna önskan, skall stiga, d. v. s. att det blir producenten, som bestämmer priset, och icke consumenten, och i rak följd deraf, att den afgift, som lägges på brännvinet, träffar consumenten, men ej producenten. Den obetydliga olägenhet, som producenten har deraf, att han vid tullen nödgas gå i förskott för hvad han några timmar derefter får lyfta på torget, denna obetydliga olägenhet synes mig icke förtjena något afseende. Då jag således tager för gifvet, att beskattningen trätfar consumenten, anser jag mig genom ifrågavarande afgift komma några steg närmare det ändamål, jag åsyftar, det nemi. att få varan dyrare. Af alla dessa skäl vill jag till hvad motionären föreslagit i afseende på beskattningen lemna min röst, och behöfver derföre, såsom förberedande åtgärd, återremiss å detta betänk., hvarom jag altså anhåller; men jag skall öppet medgifva, att i frågan om användandet af denna accisafgift har en scrupel hos mig uppstått, som jag önskar lemna till Utsk:s bepröfvande. I en tid, då statens tillgångar synas vara så små, så otillräckliga, att StatsUtsk. för bristande tillgång måste afslå anslag äfven till angelägna,behof, att i en sådan tid begagna min representationsrätt för att bevilja beskattning, icke till staten, utan till förmån för en enskild Corporation, har synts mig betänkligt, och vid denna betänklighet mötes jag af en annan scrupel, den nemi., att jag icke vet eller förstår, om det är tillåtet att åt en gjord motion gifva en annan riktning, än den motionären åsyftat; men om den ifrågavarande afgiften icke emot motionens riktning kan tilläggas statscassan, röstar ja?
Hvar jag än tittade in i hemmen, i trädgårdar, på fält, i verkstäder, öfver allt ett eller flere barn, än lekande, än arbetande med hand eller tanke — ja, jag tror — himlen förlåte mig, att de arbetade med båda på samma gång, och icke ens när de läste kunde dessa ungar låta bli att tänka, utan ville ha besked, om det de inte förstodo. Sannerligen om jag skulle velat vara lärare för barn, som ej nöjde sig ordentligt med att ge ifrån sig lexan efter bok och bokstaf. Stundom slog jag mig nämligen ned, der jag såg någon grupp vara företrädesvis sysselsatt med ordentligt skolarbete, om man nämligen kan kalla det ordentligt, att någon äldre eller medelålders man eller qvinna talade och barnen framstälde frågor alldeles som i samtal emellan äldre bildade personer, der ingen afbryter en äldre talande, emedan man vet, att han har förstånd att göra uppehåll, så att yngre få göra frågor. Och sannerligen hörde jag ej sjelf, hur här talades om religion, som om läraren sjelf verkligen trodde på det han eller hon lärde! Ännu mera förvånad blef jag, när jag hörde, hur äldre personers vunna lifserfarenheter meddelades åt barnen, liksom till stöd för deras andliga utveckling. Äfven historia berättades — men huru? Det tycktes mest läggas an vid, att ungdomen fick syn på förhållandet emellan orsak och verkan, så väl i verldshändelsernas gång som i samhälle och hem. Skulle jag likna denna metod (fast jag knapt kan kalla det metod, som söker lämpa undervisningen efter lifvet och ej tvärt om) vid något, så skulle det vara en spegel, der äldre tiders lif och händelser framställas till beskådande och jemförelse med nutiden och med den lilla historien i hvarje menniskosjäl. Det är sanning, att jag kände mig riktigt förlägen vid dessa knubbiga och fast bygda barns sätt att tänka och jemföra. Så blek, förläst och öfveransträngd som jag sjeif var, då jag tagit mina examina, så hade jag ändå aldrig hittat sådana tankar, som lågo i dessa solbrynta barns frågor.
Denna fråga, åtskilliga gånger framställd i utgifna skrifter rörande vårt försvarsväsende och jemväl såsom föremål för Ständernas öfverläggningar vid Riksmöten bragdt å bane, saknar ingalunda sin stora vigt och har derföre af Kommitén äfven blifvit tagen i noggrannt öfvervägande. Ehuru det icke kan förnekas, att dylika öfmngar, rätt ledda och verkställda, skulle kunna underlätta bevärings-manskapets utbildande, och i viss mån lifva hela nationens håg för vapentjensteri, så visa sig deremot, vid blotta försöket att uppställa ett förslag till sådana öfningars ordnande, så stora svårigheter, att sakens genomförande i Kommiténs tanke synes nära nog omöjligt. Äfven om man skulle kunna antaga, att de beväringsskyldige bland befolkningen icke skulle befinnas obenägne, att för ifrågavande ändamål förbinda sig till sockne - 70 vis skeende sammankomster, om dessa finge ega rum, när det folie sig beqvämligast; torde det likväl med säkerhet kunna förutsättas, att blott ett högst ringa antal skulle linnas villigt att offra en del af sina arbetskrafter och sin tid för dylika ytterligare vapenöfningar, i fall dessa blefve ordnade på militäriskt sätt, efter en bestämd plan och på bestämda tider. På det att sådana öfningar icke skulle helt och hållet förfela sitt ändamål och, i stället för att medföra nytta, möjligen blifva anledning till oordningar af betänklig art, måste det likväl anses såsom en oundviklig nödvändighet att föreskrifva: det de skulle ledas af militärbefäl; att det manskap, som dervid tillstädeskomme, skulle vara underkastadt samma lydnad och skyldigheter, enligt krigslagarne, som åligga truppsamlingar; samt att de således äfven skulle vara ansvariga för gevärspersedlarne och skyldige att ersätta den skada, som vållades genom vårdslöst handterande af dessa persedlar, genom ammunitions förslösande och så vidare.
När Utskottet uppgaf project till stadgar för folkundervisningen, så uttalade det ock detta med ganska goda skäl, att hvarje pastorat skulle ega en fast skola, och antydde dermed, huru i detta, som allt annat, ett ständigt lefvande, bestående och fixerad t måste finnas, hvaromkring delarne i sin ordning ulan rubbning röra sig. Från samma ide hade jag önskat, att UtskolLet äfven nu utgått. Preslen, som individa, är ett snart försvinnande phenomen, men Embetet är det icke. Hvad den föresEgna folkskolan i hvar socken är, i afseende å folkbildning, anser jag Prest-embetet vara i hvad, som rörer ej blott de kyrkliga bestyren, men äfven de communala, förnämligast fattigvården. Prestens punkt är, alt jag så må uttrycka mig, ständigt fixerad inom sitt område: i det embete, han sorn Pastor bekläder: i denlocal, han inom sin församling innehar: i alla de upplysningar ur kyrkoböcker och öfrige handlingar, som hos honom äro concentrerade; alltså i den personliga kännedom, äfvensom af sak, han både bör kunna ega och jemväl meddela. Lngsamt Allm. BeSP.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, N:o 4. 3Q 2:0 Emedan det saknar conseqtiens. Pastor förer ordet i Socknestärnma, Skol-Dircction, men är icke sjelfskrifven Ordförande i t. ex. det, som rörer fattigvård. Hänger då icke den sistnämnda ovillkorligen tillsammans med hans bestyr i de två föregående. v O 3:o Skall det åstadkomma mycken oreda.
Processionen tå- gade sedan ur kyrkan, och för första gången genljödo de höga tempel - hvalfven af bönen: » Bed för oss, heliga Birgitta. » Följande dag, söndagen den 8 oktober, skred åter en kyrklig procession under klockornas klang ur Vatikanens salar. Den styrde nu sina steg till S:t PeterskyrRedaktör och utgifvare: FRITHIOF HELLBERG. TJtg-ifningstid: hvarje helgfri fredag. Träffas å b y r å n k l. Lösnummerpris: 15 öre. A i l m. T e l e f. (vid kompletteringar). heliga 4:de årg. F ö r &gt;Hatssökande&gt; och &gt;Lediga platser. - r a d. Birgitta. kan, hvilken var lika festligt smyckad, som kapellet hade varit det den föregående dagen. Påfven själf läste äfven denna dag messan. Efter gudstjänsten framkommo till altaret de af det nya helgonets vänner och fränder, som fört hennes talan inför påfvestolen, och öfverlemnade knä- böjande åt den helige fadern vaxljus, drufvor, vin och andra småsaker, alla smyckade med Birgittas hjärtvapen, de svarta örnvingarne. Påfven bars sedan af sina prester till den öppna pelargången framför kyrkan; där tog han en penna och skref i allt folkets åsyn Birgittas namn i den bok, som bevarar namnen af englarne och af den katolska kyrkans alla helgon. Den kvinna, hvars minne med så stora högtidligheter firades, var ingalunda okänd för Roms befolkning, höga som låga. Det var många bland dem, som deltogo i festligheterna, hvilka mycket väl erinrade sig denna hemlighetsfulla prinsessa eller drottning — ty någonting mycket Ä l s k a framför alla dem, som synas hata dig, ty det är de, s o m göra dig den största nyttan. JS:TA förnämt ansåg man henne hafva varit — hvilken hade kommit från ett okändt land och för dem talat underbara ting, som hon själf sade sig hafva hört af Kristus och jungfru Maria.
Jag känner lifligt vigten af hvad jag här antjrdt, och skulle, om möjligt vore, än mera stärkas i den sorgliga öfvertygelse jag äger om vår allmänhets råa rättsbegrepp, om dess ringa aktning försitt medborgerliga och menskliga värde, dess missförstånd om Lagarnas ändamål och StatsLorgarens pligter, sedan jag under discussionen, inom Hedervärda BondeStåndet, öfver ifrågavarande Betänkande, åhört Ledamöternas inom detta Stånd redovisning för deras Committenters tänkesätt, i frågan om den mäst godtyckliga och i äganderätten så djupt ingripande behandling, sorn allmänt öfvergår Svenska jordbrukare, vid tillämpningen af våra skjutslagar. Den lagbundna Den 3o April e. m. i43 frihetens upplystare försvarare böra derföre icke öfverse ett uråldradt tillstånd af barbarism i våra Statsinrättningar, som är oförenligt med samhällets både moraliska och ekonomiska utveckling, och som icke ens kan stå tillsammans med den ringa grad af hyfsning i seder och begrepp, hvilken sjelfva den protestantiska Jesuitismen i vårt land medgifver hos den Stora allmänheten. Jag fäster således den största vigt uppå nödvändigheten af att gradvis hvälfva från vårt jordbruk de gamla, ur första Sambällsinrättningen härledda, och uteslutande vid jorden fästade allmänna besvär och arbetsskyldigheter till Staten, hvaribland hela Skjuts väsendet utgör det största onda, men lyckligtvis det, som lättast torde kunna häfvas. Men jag återupprepar ännu en. gång: så vida man ej antager som en regel, att all jordens skjutsskyldighet, under hvad form som hälst, bör upphöra, skall man aldrig ernå ett nöjaktigt resultat af de försök, som kunna göras i mindre vidsträckt omfattning. Ekonomiutskottet, som icke fulleligen erkänt denna grundsats, har också slädnät i en synbar motsägelse mellan det medgifna onda, dess orsaker och följder, samt i medel för dess afhjelpande, hvarföre premissen i Utskottets Betänkande, att behof vet påkallar en reglering med skjutsväsendetj hvarigenom de närvarande olägenheterna må undanrödjas och för framtiden förekommasj saknar all slutföljd, Den 3o April e. lil. samt till och med motsäges i det förslag
Frän Högvördige PresteStåndet* S. D. Föredrogos och lades till Handlingarne Constitutions-Utskottets Memorial; N;o 14, rörande StatsUtskottets anmärknings - anledning emot dispositionen af Abo Academie-fonden ; och N:o 15, angående Friherre C. H. Anelar sv är ds anmärkpings-anledning, i afseende på Protocolls Secreteraren Brummers och vice Consuln Knudtzens entledigande från deras befattningar. S. D. Bifölls, vid förnyad föredragning, Stats-Utskottets Utlåtande, N.o gi, i anledning af Herr LG. af Sillens Motion an - Prot. Utdrag deri l April 18ig. 7 gående Statens Ordinarie Räntors utgörande i Skane, Blekinge samt Bohus Län. S. D. Constitutions-Utskottets Utlåtande, N:o 11, öfver åtskillige Motioner om ändringar oqh tillägg i Justitiffi-Ombudsmans-In^ structionen, blef, vid förnyad föredragning, af Preste-Ståndet bifallet. S. D. Vid förnyad föredragning af Bévillnings-Utskottets Betänkande, N:o 12, angående dels Motioner af Herr Grefve Cronhjelm , Otto August, Herr Rothlieb, Axel, Herr Anjou , N. J. och Herr Lindqvist, Pehr, om inskränkning uti Kongl. Kammar. Rättens befattning med Bevillnings-Arenden, dels ock ett af Herr Grefve Spens, C. G. ingifvet förslag till inrättande af en RiksPröfnings-Comité, blef samma Betänkande, i anledning af de deremot gjorda anmärkningar, tili Utskottet återremitteradt.