Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
gatorna och på den husgården Jag hade Lifvet tystnat, stora sjukvar allt stilla. gick upp f ö r trappan och genom några korridoren. o m en och månader erhöll en då därbjudning, des fröken Klingberg, blef jag m y c k e t glad. Brefbad önskan sådan, Från Ystad paranda har till den Hakvinnliga ungdomen en önskan, den att få k o m m a ut o c h pröfva lifvet. De, som ha med denna ungdom att göra, ha därför mensamma som sjukvården fält, på alltid geintressen, o c h nu är ett hvilket kvinnor Mattan dämpade ljudet af af alla åldrar o c h lefnadsmina steg, ingen människa villkor syntes till, men lamporna fröken trängas, brunno så vänligt, o c h de snart i ett vackra växtgrupperna bortmig togo dysterheten. intresse, ett behagligt bvila jag och J a g fick intryck lugn; af o c h då i en trappgång stötte af K l i n g b e r g, o c h med henne växlade några ord, med ens min kelse för sjukhuset var förskräcförsamspråk, f ö r af så m y c k e t större som hon var en de första svenska, bildade sig på öfversköterskan, fröken kommo Klingberg och jag kvinnor, som ägnat åt sjukvård. Emma berg bruk 2 i april Lars Fredrika Klingföddes på Grönsrinka Grestrikland 1840. Fredrik den Fadern, Klingberg, svunnen. D e n blida kvinvar bruksförvaltare. nan dern, Elsa Fredrika A d e l - i sin enkla, ljusa Mohvardagsdräkt föreföll m i g baum, dog, då dottern ensom dast var två år en skyddsande, hvilgammal, ken vakade öfver, att skö- och terskorna ej skulle slumra var den lilla E m m a äfven in på sina poster, o c h att faderlös. ett par år därefter Erfarenheten håller en dyr skola, men dårar vilja icke lära i någon annan. B. Hon Emma men Thore Pctré. I hans K l i n g b e r g en i allo vårdad hem fick uppfostran, här väcktes också hågen för den lifsgärning, hon sedan fått att utföra.
Och likväl – åtskilligt annat att förtiga – är hans nyssnämnda episkt-gnomiska lärodikt, om den på skiljovägen mellan Vällusten och Dygden ställde hjelteynglingen, ännu en i det Nyare Europas vitterhet ensamt stående; och hans ”Balletter”, ett slags uppränningar till Operor närmast svarande mot hvad man nu kallar Divertissement, gifva ett märkvärdigt begrepp om de skådespel, som i Christinas tid företrädde den egentliga Operans ställe. Till dessa sluta sig, i läsvärdhet som i syskonskap, hans såkallade ”Upptåg”; allegoriska repräsentationer utan dans, diktade i mindre omfång, samt med blandning af vers och prosa. Stjernhjelms ”Hercules” har ensamt bland alla nyeuropeiska lärodikter den egenskap, att vara ett verkligt motstycke till Europas äldsta qvarvarande läroqväde, Hesiodi ”Arbeten och Dagar”. De likna hvarandra i det patriarkaliska af lärosatserna, förmaningarna, tonen; men hos Stjernhjelm har detta antagit ett gladare, ett till och med i komiska målningar sig förlustande lynne, tillika med mera bildlighet, mera personification, mera rörlighet. Man kan säga med någon rättvisa, att i afseende på sjelfva uppfinningen är Stjernhjelms förtjenst ej stor; och likväl är den äfven deri större, än man plägar föreställa sig. Ämnets – eller den bekanta parabelns – egentlige uppfinnare var den sinnrike sophisten Prodikos; hvars berättelse Xenophon (såsom det tyckes, i utdrag eller sammandrag) meddelar i sin bok om Memorabilia Socratis. Att Stjernhjelm dermed hade jemnfört den prydliga behandlingen hos Silius Italicus, der Hercules blifvit förbytt till den unge Scipio, är ögonskenligt. Tilläfventyrs kände han ock det lustspel, der Hans Sachs, på sitt vis, har bearbetat detta thema, låtande Venus förfäkta Vällustens och Pallas Dygdens sak.
Hon som förr hade ansett det som ett straff att gå bort på bjudningar, och som endast tog det som en af sitt äktenskaps besvärligaste pligter att konversera med främmande, kunde nu timtals sitta och höra på någon gammal dams småprat eller någon tråkig herres anekdoter. Hon log så vänligt mot alla, fann dem så goda och älskvärda, och var tacksam för den minsta uppmärksamhet. — Hon visste ju, att om dagen hade varit aldrig så lång och tråkig eller aldrig så arbetsam och ansträngande, så kom belöningen med qvällen, när han kom, och han kom alltid och tillbragte om också blott en timme hos henne. Det var som en gömd skatt, en outtömlig rikedom, som hon hade dold och som endast hon visste af. Nina hade aldrig förut haft någon förtrogen. Som ung flicka hade hennes far varit hennes bästa vän, och då hon, efter sitt giftermål, ville bespara honom alla de strider och smärtor hon sjelf genomgick, hade hon blifvit tyst. Ingen af hennes mer eller mindre nära bekanta visste egentligen något om hvad som försiggick inom henne. Men nu kunde hon på en gång tala, tala om allt — för honom. Hon fick ett starkt behof att en gång lätta sitt hjerta helt och hållet, att riktigt tala om allt, som hon hade genomgått. Om sommarqvällarna satt hon ofta långa timmar med hans arm om lifvet och med hufvudet lutadt mot hans skuldra och hviskade i afbrutna satser, eller talade länge, länge med sakta tårqväfd röst. Han lyssnade så mildt till henne och sade henne då och då ett ömt och tröstande ord. Ofta tyckte hon nog, att han icke så mycket hörde på henne, som snarare såg på henne, men när hon då sade: »Du hör visst inte på hvad jag säger?» svarade han: »Jag glömmer det ibland. Du är allt för söt att se på», och han såg på henne med denna allvarliga, beundrande, rörda blick, som alltid föll så varmt öfver hennes hjerta. Ibland förvånade det henne, att han alldeles icke var svartsjuk på hennes förflutna lif, att intet af det förgångna oroade honom. Hennes bekännelser och skriftemål hörde han på för hennes skull.
Af allt i världen fann han kärleksintriger vara det dummaste, men kunde de inbringa penningar, så hade de ju en ursäkt. Stel som en sömngångare gick tenoren i sitt hvita siden midt på den solstilla gatan. I hotel l’Univers hade verkligen den svenske konungen med sitt följe redan installerat sig. Ena hälften af det höga huset på högra sidan om den med vapenbärande gripar prydda trappan – härberget var ett gammalt barockpalats – hade tagits i besittning af grefven af Haga. Den andra hälften af byggnaden väntade grefven af Falkenstein, berättade värden, en magerlagd, gulblek italienare, hvilken med en furstes förbindlighet följt den nordiska monarken genom hans våning och nu i konungens audiensrum med en bugning tog farväl. »Alors mon auguste cousin et moi, nous partageons l’Univers», sade kung Gustaf småleende, i det han vände sig till sina reskamrater, hvilka i sina svarta och röda dräkter stodo i en grupp ett litet stycke bakom honom. Den oöfverlagda lilla ordleken besvarades af ett svagt, men tydligt applåderande sorl. En nästan omärkbar skugga föll öfver konungens af resdagens mödor tröttade ansikte, och med en vek klang öfver stämman fortsatte han: »Eftersom allt är klart till natten, återstår mig blott att tacka för i dag. Lucca är en stad med rykte i galanteriets värld och ni, mina herrar, längta nog till edra nöjen. Kvinnorna lära vara blonda här, som hemma i Sverige, Armfelt. Och du, Taube, du vill nog speculera för dig själf, du, din första afton i Macchiavellis land?» Konungen tystnade ett ögonblick, som om han velat gifva plats för en gensaga, en röst, som förklarade sig vilja stanna och hålla honom sällskap. Men något så etikettsvidrigt hände icke. Konungen såg framför sig sex ansikten, hvilka alla under de väl friserade perukerna hade samma leende af höflig uppmärksamhet, sex gestalter i hofdräkter i samma artigt lyssnande, lätt framåtböjda hållning. Så tog också hans eget anlete precis samma leende och hans spensliga, en smula hopvridna figur samma böjning, men hans röst blef tunnare, nästan tonlös:
Här är fråga om landets modernäring, som måste sorgfälligt omhuldas, och en upoffring från Statens sida för befrämjandet af denna närings utveckling och förkofran skall i framtiden bära rika frukter för hela landet. Det är möjligt att denna upoffring skulle vara ändamålsenligare, ifall den gjordes för ett annat Landtbruks-Institut i en annan del af riket, men då något nyttigt är å bane här i landet, bör man, i min tanke, icke sätta sig deremot, utan snarare glädjas åt att åtminstone något godt blifver uträtladt. Det är så mycket sorn stannar på halfva vägen och detta är ett ytterligare skäl för mig att anhålla om Utsk:s tillstyrkande af den K. Proposm. Hr Hjärne: Jag har begärt ordet endast med anledn. af Frih. von Kramiers yttrande, hvaruti han begärt att bans sist afgifna yttrande icke mätte åtfölja remissen till StatsUtsk. Jag tager mig friheten att hemställa till den aktade ledamoten, huruvida han icke behagade frånträda denna begäran och tillåta, att äfven hans sednare yttrande i denna fråga kommer till StatsUtsk:s kännedom, enär det innehåller, åtskilliga uplysningar, som icke finnas i det första anförandet. Afven om Hr Wolffclts yttrande, sorn Frih. von Kraemer till besvarande uptagit, icke kommer att medfölja den'K. Proposm till Utsk., anser jag likväl, att Frih. von Kraemers genmäle derå bör remitteras, enär Hr Wolffelt tillkännagifvit, att flan på enskild väg ämnar föranstalta, att hans emot den K. Proposm gjorda anmärkn:r skola komma till Ulsk:s kännedom. Vid sådant förhållande är det af vigt, att svaren å dessa anmärknaäfven meddelas Utsk., som icke lärer underlåta att dervid fästa det afseende, som ett yttrande af en i Den 4 Mars. 73 denna fråga så sakkunnig person, som Frih. von Kramer, obestridligen förtjenar. Hr Stjernsvärd, Gust. Mauritz:
Då således saken är af den beskaffenhet att den ej tål uppskof, synes det Utskottet, som angeläget vore, att ett sätt upptänkes, hvarigenom målet snarast och säkrast kan vinnas; och detta sätt är, efter Utskottets ofvan vtlrade åsigt, att behandlingen af brottmål om häktade personer öfverlemnas åt domstolar, hvilkas domskretsar äro utsträcktare än nu varande underdomstolarnes; Derigenom minskades ransakningshäktenas antal, och till följd deraf jemväl kostnaden för fångvården. Huruvida dessa häktens likasom domskretsarnes antal kunde inskränkas till 48, efter hvad motionären föreslagit, fordrar dock en närmare undersökning om folkmängd och lokalförhållanden, än Utskottet är i tillfälle företaga. Till en del torde dock länsfängelserne kunna motsvara behofvet, enär några af länen kunde utgöra en domskrets hvardera. Men kunde dessa häkten alltid förläggas i städer, så skulle brottmålsransakningarne lämpligen kunna öfverlemnas åt samma städers domstolar, och något behof af särskilda brottmälsdomstolar följaktligen ej komma i fråga. Det är visserligen sannt att ersättningarne till vittnen ökades i samma mån* som vittnena, i följd af en så beskaffad organisation, nödgades företaga längre resor; och billigheten fordrade jemväl att staten godtgjorde målsegares inställelse, då de anklagade till godtgörelse deraf saknade tillgång, åtminstone i det fall att målsegaren till distriktets domstol hade längre väg än till allmänna domstolen i orten; men det svnes likväl som skulle omförmälte utgifter ej komma att uppgå till det belopp, att ju icke brottmåls-lagskipningen, verkställd vid våra allmänna domstolar i eni. med Justitiae-stats-ministerns plan, blefve än mera kostsam. I denna del är det emedlertid icke görligt för Utskottet att meddela någon bestämd uppgift. Dertill fordrades lika vidsträckta och noggranna beräkningar, som för utrönande af landets fördelning i afpassade domkretsar.
Här i skygd af operahusets förträffliga akustik och i en teater som inrymmer endast ett jemförelsevis litet antal åhörare låter hans visserligen icke malmrika, men sköna stämma på ett helt annat sätt än på den danska teatern, der han onekligen måste anstränga sig för att tränga igenom. Det mera utpräglade dramatiska sångsätt Ödmann sökte att tillegna sig i Kjöbenhavn, har man i Stockholm i fogliga, men ganska bestämda ordalag bedt honom lägga bort (?? ); och Ödmann både bör och vill naturligtvis göra det. Han är en utpräglad lyriker, och det är hans koncentrerade lyrik i sången som gifvit honom plats i högsätet vid den svenska operan. Hansqvinliga pendant var den intagande och begåfvade Anna Klera-miflg, som i helt unga år plötsligt gick hädan i hostas. Hvad den svenska operasceneu nu tarfvar är en sångerska med en vacker lyrisk stamma, så utvecklad, att den kan utföra dramatiska partier — m. a. o. Anna Klemmings plats står ännu obesatt För närvarande eger Stockholmsoperan af mera bekan (a sångerskor fru Caroline Östberg, fröken Selma Ek} fru Dina Edling och fröken Anna Karlsohn. Den sistnämda är en perfekt sångerska, med en klar, men kall röst och utan dramatiska ansatser. Fru Edling har en utmärkt stämma och är en afgjord scenisk talen t, men h varför ligger hon icke Stockhol-marne närmare om hjertat, än hvad nu verkligen synes vara fallet? * År det derfor att hon visserligen sjunger bra, men icke tillräckligt bra, icke så bra som t. ex. fru Oatberg, eller år det derfor att hon spelar for bra? Svaret får vara in blanco. Fröken Eks namn återfinnes f. n. på » svarta taflan », hon som förut haft en hjerteplats hos publiken och som hos kritiken åtnjöt fri lejd. Nu äro alla ense om att hon har gått betydligt tillbaka, och orätt ha de icke. Den som erinrar sig fröken Ek från hennes första gästuppträdande i Kjöbenhavn kommer nog ihåg, det lilla men omisskänneliga halsljud, som vidlådde hennes annars så präktiga stämma.
Utom dessa tvänne exempel, hvilka, såsom af Revisorerne särskilt uppgifna, torde derföre få anses såsom de der, hvilka företrädesvis borde komma i fråga till den af dem om förmälda åtgärd, bestå de i tabellen i öfrigt upptagna behållningar af följande poster: l:o å f. d. vatten-kommunikationsfonden 151 R:dr 29 sk. 11 rst.; 2:o å anslaget för aflöningar 3,068 R:dr 2 sk. 8 rst.; 3:o å anslaget lör resor, undersökningar och expenser 3,230 R:dr 40 sk. 11 rst.; 4:0 å anslaget för Albrechtsunds kanal 644 R:dr 13 sk. 5 rst,; 'öio å anslaget för Orsundsåns muddring lil R:dr 45 sk. 2 rst.; samt 6:0 å anslaget för kanalanläggning vid sundet R;dr 24 sk. Af dessa är summan l:o behöflig till redan uppgifvet ändamål, tillsynen och vården af Gråda kanal, och 2:o, 3:o, 4:o, 5:o och 6:o afsedda för sådana föremål, som erfordrat fortfarande utgifter enligt Styrelsens för allmänna vägoch vattenbyggnader förslag och behandling, samt till större delen redan använda. Annan åtgärd i följd af denna § synes således ej påkallas, än att behållningen å anslaget till kostnader för undersökningen om Svea kanal aflevereras till Riksgälds-kontoret, och att återstoden af dc från Kommiterade för norra väganläggningarne lemnade medel sammanföras med dem, som Styrelsen, enligt Eders Kongl. Maj:ts nådiga dispositioner, har att använda till sådana föremål, hvartill andra tillgångar ej äro anvisade, och utgöra den obetydliga behållningen å i Styrelsens årsberättelser så kallade f. d. vatten-kommunikationsfonden, — när Eders Kongl. Måj:t så i nåder förordnar. §• 2.
Det är med hänsigt härtill, som jag vördsammast hemställer, att 3 personer af detta Högh Stånd måtte nämnas, för att vid ifrågav:de tillfälle såsom R. o. Ad:s deputerade vid festen närvara. Sedan R. o. Ad., uppå H. Exc. Hr Gr. o. Landtm:s i ani. häraf gjorda framställning, beslutat sända tre Deputerade att å Ståndets vägnar öfvervara invigningen utaf den minnesvård öfver Konung Gusta Wasa, som blifvit uprest vid Utmeland i Dalarne, yttrade H. Exc., att R. o. Ad., till följd af det sålunda fattade Den 19 September e. m. 24 5 beslutet, borde afgöra, på hvad sätt desse deputerade skulle utses; hvarjemte H. Exc. fästade upmärksamheten derå, att den knappa tid, som återstode innan de deputerade borde afresa för att å invigningsdagen, den 29 uti innev:de månad, på stället inträffa, icke torde medgifva anställande af val inom Ståndet för deputationens utseende. Hr Hjärne, Harald: Med afs:de å den korta tid, sorn återstår för förrättande af detta val och som svårligen tillåter It. o. Ad. att upskjuta detsamma till en kommande plenidag, hemställer jag att R. o. Adms Hrr Elektorer måtte erhålla updrag att utse ifrågavide personer. Gr. Sparre: I egenskap af en af R. o. Adms Elektorer, borde jag finna mig synnerligen smickrad af det nu framstälda förslag att det skulle åt samma Elektorer updragas att utse de ifrågavide deputerade; men då, på sätt jag redan förut nämnt, tiden intill denna fest är ganska kort och skulle ytterligare förkortas, om man stannade i det beslut, att något val icke borde företagas förrän Hrr Elektorer hunnit sammanträda, samt R. o. Ad., vid val af deputerade till H.
CARL JOHAN. C. G. Grip. Utdrag af Protocollet öfver Krigs-Ärenden , lull let inför Hans Maj:t Konungen uti Stals-Rådet å Stockholms Slott den s5 Januarii i834- Närvarandel Hans Excellence Justitiae Ståts-Ministern Herr Grefve Rosenblad , Hans Excellence Stats-Ministern för Utrikes Ärendena Herr Grefve af Wetterstedt, Stats-Råden: Hans Excellence Herr Grefve Mörner, Hans Excellence Herr Grefve Lagerbjelke, Hans Excellence Herr Grefve Löwenhielm, Herr Gretve Adelsvärd, Friherre Åkerhjelm , Poppius , Hol-Cancelleren Friherre v. Schulzenheim, Stats-Secreteraren Grip. Stats-Secreteraren uppläste till justering ett, i enlighet med förut fattad t beslut, uppsatt Förslag till Kongl. Majits Nådiga Proposition till Rikets Ständers Stats-Utskott, angående Commendanten å Carlshamns Castell, Capitainen Benzelstjerna® efterlemnade Enka, M. Benzelstjernas uppförande till pension å Allmänna Indragnings-staten; och täcktes Kongl. Majit, uppå Stats-Rådets underdåniga tillstyrkande, berörde Förslag gilla, och befalla, alt Nådig Proposition, i enlighet med detsamma, sådant det finnes detta Protocoll bilagdt, skulle till Rikets Ständers Stats-Utskott i vanlig ordning expedieras. Ex ProtocoIIo C. A. Sebell. STOCKHOLM, 1834; lias J. A. Walloch. Kongl. Maj.ts Nådiga Proposition N.o 20. N:o 20 1 Ankom i afskr. till Exp.-Utsk. den 23 Febr. kl. 10 f. m. KONGL. MAKTS Nådiga Proposition till Rikets Ständer} angående förlängning i ytterligare 10 år af de för en Pant-låne-inrättning i hufvudsta den beviljade Jörmoner; Gifven Stockholms Slott den 8 Februarii i834•
Hon tryckte med en krampaktig rörelse handen mot hjertat — det var som om de sista, förfärliga åren ej funnits. — Hade nyckeln vridits om, dörren öppnats och hennes man trädt in, hade hon ej blifvit rädd, knapt öfverraskad, hon nästan väntade det. Men nej, de snabba stegen ilade förbi, högre upp, en trappa högre upp, der sattes nyckeln i tamburdörren — naturligtvis. Oh, livad han hade haft rätt, hon passade ej att vara ensam med sin exalterade natur, sin lifliga fantasi, få en sådan hjertklapp-ning, en sådan skälfning genom hela kroppen, derför att häradshöfding Holm, som bodde i våningen öfver henne, kom hem klockan sju och hade sin tamburnyckel på en nyckelknippa som de flesta herrar. Hvad hon var enfaldig, hon visste ju, att hon ej var den enda, som bodde i huset. Hon gick in i matsalen, slog i ett glas vatten åt sig och drack. Så satte hon sig ner vid skrifbordet och ordnade sina räkningar. Hon visste ej att huset var så illa bygdt, att man kunde höra allt, som passerade hos grannen ofvanpå. I annat fall hade hon troligen ej hyrt der. Under de föregående dagarne, då hon haft så mycket stoj och väsen omkring sig, hade hon ej lagt märke dertill, men i afton. Hon hörde formligen det minsta knäpp deruppifrån. Nu ljödo de tunga, manliga stegen öfver hennes hufvud, ja visst, häradshöfdingens hvardagsrum låg ju alldeles öfver hennes. Hon hörde små, lätta steg ila genom rummet, troligen hade frun varit ute i köket och kom nu in för att helsa sin man välkommen och lefva familjelif, familjelycka. Och hvad var detta för ett välbekant, o så välbekant ljud, små trippande barnsteg och ljudet af någon leksak, som drogs öfver golfvet. Troligen en liten trähäst med klumpigt hufvud och omöjlig hvit svans, hon kände till den sortens hästar, hon hade ju en dylik, en söndrig, afsvansad tingest här bredvid sig i skrifbordet — en relik, ett minne som allt annat. Oh, de trippande barnastegen, den rullande trähästen, som ibland föll i kull och så restes upp igen.
En bana från Upsala till Sala tror jag älven icke medföra den fördel, man Önskar, ty icke vilja de bergslagar, som finnas i den orten, beqväma sig att göra en krokväg öfver Upsala; utan man bör ovilkorligen draga vägen från Sala till Mälaren söder ut, och derigenom förskaffa dem tillfälle till en billigare transport. På dessa skäl anhåller jag, att R. o. Ad., innan alla förhållanden blifvit riktigt utredda, måtte godkänna StatsUlsk:ts förslag. Hvad åter PresteSt:ts inbjudning angår, får jag i allo instämma i hvad flere föreg:de talare derom yttrat. Hr Dalman, Wilhelm Fredrik: Hvad som först torde' böra afgöras, innan man gifver sin röst i denna fråga, är utan tvifvel den föreslagna Upsala-jernbanans nytta framför en jernväg vester om Sigtunafjärden. I detta hänseende är det min orubbliga öfvertygelse, att den östra sträckningen har ett obestridligt företräde; hvarföre ej eller något annat bevis synes beböfligt än en blick på kartan, dervid man inbemtar att den vidsträckta östra delen af Stockholms och Upsala län sakna alla andra kommunikationer än landsvägarne, och att banan kommer att gå rakt genom landet den kortaste vägen till Upsala, då deremot den vestra bansträckningen går midt emellan flere vattenkommunikationer och icke ens förutsätter någon annan förbindelse med Upsala än medelst en bibana, som skulle göra vägen till sistnämnde stad omkring 2 */3 t11’! längre. Jag bar vid förra riksdagen varit af den mening, att den vestra stambanan borde förläggas norr om Mälaren, och vid sådant förhållande röstade jag jemväl då för sträckningen vester om Sigtunafjärden, för att derigenom dels undvika se Den 5 September t. m. omvägen öfver Upsala, när man vill resa till Götheborg, dels tillika vinna en längre gemensam linie för de vestra och norra stambanorna.
Kammar-Rätten öfverlemnade räkenskaper för samma år utvisade en behållning uppgående till R:mt R:dr 40,818: 93 öre, denna behållning likväl endast vore skenbar, då, till följd af de utnämningar, som den 16 December 1858 egt rum af Ministrar i Köpenhamn, Berlin, Wien och Haag, ett belopp öfverstigande denna behållning var bestämdt att såsom ekiperings-penningar till dessa Ministrar utgå, ehuru detsamma, till följd deraf att de icke förr än efter 1859 års ingång till ber skickningsorterna ankommit, först under innevarande år utbetalats och i räkenskaperna blifvit uppfördt; hvaremot enligt den kalkyl, sorn öfver innevarande års tillgångar och utgifter blifvit i Departementets Kameral-Afdelning uppgjord, den för sistlidne år uppkomna behållning forde behöfva fullständigt tagas i anspråk till betäckande af innevarande års å Minister-staten utgående, till följd af särskilda förhållanden, betydligare utgifter. Hvad särskildt beträffade Utrikes-Departcmentets Expedition, hade Hans Excellens Herr Stats-Ministern Friherre Lagerheim uti särskildt, med Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition om Stats-verkets tillstånd och behof till Rikets Ständer öfverlemnadt Memorial, låtit utarbeta ett förslag till ny och gemensam Stat för detta Departement, slutande på en summa af 36,000 R:dr jemte ett bidrag, från Konsulsfonden af 6,500 R:dr, eller tillhopa 42,500 R:dr, hvilket förslag, omfattande en fullständig reorganisation af Departementet, Stats-Ministern Hejr Friherre Lagerheim, på de af honom uti Stats-Råds-Protokollet af den 14 Oktober 1856 anförda skäl, likväl icke ansåg sig för tillfället böra till fastställande anmäla.