Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den lilla Johanna skrattade, så att tårarna tillrade utför kinderna. Och jag satte mig på en sten och tog fram lergöken, som jag intet blåst på under hela dagen, hur mycket de andra barnen än hade bedt mig spela till deras dans. Men då de voro elaka mot mig och min lilla väninna, så hade jag intet nöje af att göra dem till viljes. Nu deremot blåste jag, så att det gaf eko i bergen, ända tills den lilla kom och satte sig i mitt knä och slog armarna om min hals och tryckte sitt hufvud intill mitt. Då stoppade jag lergöken i fickan och slog mina armar om hennes lif. Och så kunde vi sitta långa stunder, utan att säga knappt ett ord, till dess skymningen föll på, och vi måste skynda oss hem till våra väntande mödrar. När det led emot hösten, flyttade skolan till Kröplinge norra rote, och dermed var det ock slut med min skolgång för det året. Jag vill just ej påstå, att jag så mycket saknade hvarken min lärare, Hans Persson, eller de andra skolkamraterna. Men så mycket större var min längtan efter den lilla Johanna, som jag nu ej så ofta fick träffa. Visserligen tog jag alltid vägen om Liatorpet, hvar gång min moder sände mig bort i något ärende, äfven om det blef än så stor krokväg. Och då gladdes vi en stund åt hvarandras sällskap. Men tiden rann bort som vatten ur såll, och så måste vi skiljas, innan vi ens hunnit se oss mätta på hvarandra. Och jag kunde visserligen aldrig se mig mätt på henne, om jag ock hade fått se på henne i hundrade år, så kändes det i mitt hjerta. Då det ej var alltför brådt med uträttandet af min moders ärende och jag således vågade stanna någon längre stund på Liatorpet, undervisade jag lilla Johanna i läsning. Hon läste numera temligen väl innantill. Och modren, som gerna ville se sin lilla dotter förkofras i bokliga kunskaper, tackade mig hjerteligen för min möda, som ju ej var någon möda, då det var min största lust att läsa med min lilla väninna. En dag, när vi slutat läsningen, sade mor Anna Britta till mig: »Jag ska’ bestämdt be din mamma, att du får läsa med lilla Johanna hele denne vintern, så kunnen I vara här ibland och hemma till ert ibland.»
Samme talare har äfven sagt, ali denna lag, för att kunna åstadkomma det nyttiga den afser, måste sättas i förbindelse med flera andra lagstadganden, utan alt han dock citerat något enda sådant laghud. På det sättet kan man kullslå hvilket förslag som helst, om man säger, alt det icke duger isoleradt, ulan mäste sättas i förbindelse med flera andra reformer, och man likväl icke sjelf anser sig behöfva nämna dem; men denna utväg utgör dä i sjelfva verket endast en undflykt. En annan värd talare har sagt, att det icke är pä denna väg, man bör söka hot emot fåfängan, utan genom uppfostran. Jag tager mig friheten fästa den värde talarens uppmärksamhet derpå, att det är just i det allmänna lifvet, som uppfostran i detta afseende tager sin början. Det är sedan man gatt nr skolan, som denna uppfostran egentligen begynner: i skolan deremot får man äfven nu lära, att fåfänga och yttre prål äro fördömliga, samt att man ej skall se pä skalet, utan på kärnan. Derföre tror jag det vore ett godt sätt och det enda rätta, för att i detta fall förbättra vår uppfostran, om förslaget antoges. Frih. Ridderstolpe: När jag anmälde mig, var det i afsigt att vederlägga några af de talare, som voro af skiljaktig tanka med mig. Parlielt har jag blifvit förekommen af några talare, som här yttrat sig, men det återstår ännu en enda punkt, hvarpå jag vill fästa eder uppmärksamhet. Ilär har blifvit frågadt, om Konungen skulle vara betagen makten att sätta lill tjenstemän utan lön. Här står tydligt i den föreslagna förändringen: ”Titlar utan medföljande embete eller tjenst, eller med högre värdighet, än den innehafvande embete eller tjenst medför, må ej förlänas”. Der står ingenstädes taladt om embete eller tjenst pä stat. Jag kan hafva orätt i min uppfattning af Svenska språket, men ber att få upplysa min åsigt genom ett exempel.
Den 21 September e. m. af Ridderskapet och Adela leranadt utan anmärkning, samt af Presteoch BorgareStånden bifallit; så drar jag deraf den conclusion, att Utskottet ansett detta Utlåtande hafva blifvit af 3 Stånd bifallit. När Friherren nu förklarat, att icke så är, förfaller denna anmärkning; men jag frångår icke det yrkade villkoret vid propositionen, emedan jag icke anser Herr Friherrens i den delen afgifne förklaring antaglig. Herr Hjerta, Gustaf: När Utskottet med så tydliga ord uttryckt, att arfvodet är för Friherre Klingspor personligen, kan jag icke fatta, att något serskildt vilkor dervid behöfves, utan förenar mig med Friherre Palmstjerna om obehöflighetén deraf, samt underställer den värde Ledamoten, om han icke ville afstå från detta vilkor. Uppå derefter af Hans Eoccellence Herr Grefven och LandtMarskalken framstäld proposition, blef StatsUtskottets ifrågavarande Utlåtande af Ridderskapet och Adeln bifallit. Herr Rosenquist anmälte till protocollet sin reservation emot Ridderskapets och Adelns beslut. Vid förnyad föredragning af StatsUtskottets den io sistlidne April under N:o 127 afgifne, och den 7 derpå följde Maji e, m. på bordet lagde, Utlåtande, angående 74 Den 21 September e. m. anslag till reparationer å Strömsholms Kongl» Slott, blef samma Utlåtande af Ridderskapet och Adeln bifallit. Herr Rosenqvist_, Fredrik Leonhard anmälte till protocollet sin reservation emot detta beslut. Justerades pleni-protocollen för den 26 sistlidne Februarii f. m. och e. ni., den 2 Mars f. m. och e. m., den 5 Mars f. m. och e. m., den 9 Mars f. m. och e. m. samt den 11 Mars. Upplästes följande från nedannämnde Utskott inkomne Betänkanden: Från BevillningsUlskoltct : Af den 11 dennes: N:o45.
Barndomen och ungdomen blef honom ytterligt pinsam; han var led på hela lifvet och sökte nu trösten i himlen. Korsets skola. Sorgen har den lyckliga egenskapen att äta opp sig sjelf. Den dör af svält. Som den väsentligen är ett afbrott i vanor kan den ersättas genom nya. Som den är ett tomrum fylles detta snart som genom ett verkligt horror vacui. Ett tjuguårigt äktenskap var upplöst. En kamrat under kamp mot lifvets motigheter var förlorad; en qvinna, vid hvars sida en man lefvat, hade gått undan och lemnat en celibatär qvar; husets administratör hade öfvergifvit sin post. Allt var i olag. De små svartklädda pysslingarne, som öfverallt bildade mörka fläckar, i rummen, i trädgården, höllo saknaden vid lif. Fadern tyckte att de voro öfvergifna och trodde dem värnlösa. Han kom ofta hem från sitt arbete om eftermiddagarne och satt då ensam i lindbersån åt gatan. Han hade äldsta dottern, en sjuåring, i knä, och de andra lekte vid hans fötter. Ofta såg Johan den gråhårige mannen med de vackra, sorgsna dragen sitta der under det gröna halfljuset från löfverket. Han kunde icke trösta honom och han sökte honom ej mer. Han såg den gamles vekhet, som han ej trott på, såg honom stirrande dröja med blickarne på dottern såsom om han sökte konstruera ut den dödas drag i barnets obestämda ansigtslinier. Han såg den taflan ofta mellan trädens stammar från sitt fönster, i alléns långa perspektiv; den värmde honom och skakade honom, men han började frukta för fadern, emedan denne ej var sig lik. Sex månader hade gått, då fadern en höstafton kom hem med en främmande herre. Det var en gammal man med ett ofantligt jovialiskt utseende. Han skämtade godmodigt, var vänlig och artig mot barn och tjenare, men omotståndlig i sitt sätt att få menskor att le. Han kallades kamrern, var en barndomsvän till Johans far och hade upptäckts såsom boende i huset bredvid. De gamle talade om sina barndomsminnen. Der var ett förråd, som kunde fylla tomrummet. Första gångerna stramade faderns stelnade drag när han narrades le åt den spirituelle och humoristiske mannens anmärkningar.
» Kammarjunkaren J. v. Engeström och Possessionaten J. F. Björkman, å 5,250 K:dr, för utdik ning af Södra Visjö mosse på Norunda härads allmänning 5,512: 23. » delegarne i Bälinge mossar inom Bälinge socken, å 3,087 R:dr 19 öre, för aftappning af dessa mossar 3,241: 38. » deltagarne i aftappningen af Sandby-sjön i Wesslands socken, å 4,500 R:dr 4,724: 77. » deltagarne i upprensning af Sladaån och sänkningen af Barknåreeller Griggebo-sjön i Hållnäs socken, å 5,000 R:dr 5,749: 74. » deltagarne i sänkning af Tösjön i Tierps socken, å 458 R:dr 23 öre 276: 81. » deltagarne i sänkningen af Wendel-sjön i Wendels socken, å 517 R:dr 4 öre 310: 22. » deltagarne i sänkningen af sjön Wiggan i Tierps socken, å 3,071 R:dr 26 öre 2,088: 45. » deltagarne i sänkningen af Hufsjön inom Ekeby socken, å 900 R:dr 973: 78. » vederbörande jordegare, för utvidgningen och fördjupningen af Trögdbo dike på gränsen mellan Lagunda och Trögds härader, å 3,450 R.dr 4,008: 84. inom Stockholms län: till Friherre Fritz Åkerhjelm, å 1,725 R.dr, för utdik ningsarbeten vid Wårby egendom i Huddinge socken 1,897: 41. » numera aflidna Friherrinnan S. M.
Helsingfors med svarta och röda plåttak och tog eftermiddagslur för att om en timme, när gasen tändes, vakna upp till kvällens nöjen. I bakgrunden reste Uspenski katedralen – alias ryska kyrkan – sin vackra, mildt röda tegelbyggnad, som af afståndet laverades i luftigt blått såsom på en idealiserad akvarell. Solen lyste på dess hvita tak, därifrån snön aldrig smälte, – en vacker symbol af religionens upphöjda frid. Lökkupolen hvilade så lätt på det hela, som om den hängt på en osynlig tråd, löpande uppåt från dess spets och fäst någonstans högt uppe ofvan molnen. Midt emellan oss och kyrkan blänkte Runebergsstatyns breda kopparrygg, där han stod flärdfri och trygg med blottad hjässa och ansiktet mot öfvermakten, väntande på soluppgången i morgon ... och åter i morgon. Marck sjöng Kjerulf med passion, och i den vemodiga vårskymningen gingo mina tankar till säters vid bjällerklang och lokkesang men egendomligt beklämda och tungsinta. De andra hade icke häller den rätta kaffestämningen efter en god middag. De stirrade också ut öfver Esplanaden, och ingen vitz afbröt Marck, såsom han annars var van. När sången var slut, hörde jag hans släpande steg bakom mig, och så slog han sig ned hos oss vid fönstret. Det var icke bruk oss emellan att tacka för en njutning, allra minst om den var något värd. I allmänhet skydde vi känsloyttringar, kanske blott emedan vi hade värkliga känslor, som lätt kommo i svallning. Därför sågo vi endast upp på Marck, och han nickade med sitt vänligaste och vackraste leende, som någongång kröp ur skägget på honom, när han var vid hälgdagsstämning. – Nå, – frågade någon, när tystnaden höll i sig, – när reser du? – I morgon, svarade han. – Och hvart då? – Först ut på landet efter min far och sedan öfver Petersburg till Wien och Tyrolen. – Den som fick följa med dig ändå! – Hm –! – Du är just inte glad åt att få resa? – Å – jo, – i det hela taget är jag det. – Och när kommer du tillbaka?
Dessutom påyrkades äfven att torpare och inhyses inom Rödön och Nässkotts socknar skulle sammankallas till allmän sockenstämma för att höras om de ej godvilligt ville genom dagsverksskylldighet bidraga till folkskolans uppbyggnad. Å andra sidan teknade protocoll upplästes och justerades med några förändringar af 1:ste och 3:dje punkterna, söndagen den 14 maj 1848. P. Staaff. Å socknemännens vägnar: Erik Pehrsson i Nygården, Olof Larsson i Häste, Nils Johansson i Wejmon, Nils Nilsson i Kjälen, Olof Nilsson i Faxälfven, Nils Grelsson i Tullus. Den med detta beslut missnöjde eger att deruti söka ändring genom beswär till Konungens befallningshafvande inan kl. 12 å 30:de dagen, eller om helgdag då infaller, dagen derefter, räknadt antingen från beslutets kungörande eller deraf bevisligen erhållen del, den dagen oräknadt, då sådant skett. Åliggande det jemväl den klagande att, inom 14 dagar efter det beswären sednast bort inlämnas å ort som vederbör, till sockenstämmans ordförande aflemna diarii utdrag öfwer beswärens inlemnande. År och dag som ofwan O. A. Staaff. Rödöns kyrkoarkiv, vol. K I:1, s. 105, ÖLA. Protocoll hållet i Rödöns sockenstuga den 4:e junii 1848. S.D. Efter först skedd pålysning sammanträdde församlingens torpare och inhysesmän för att tillfrågas huruvida de ej voro sinnade att med något dagsverke bidraga tillika med hemmansegare för folkskolans uppbyggande, hvarvid befulmägtiga torparena Pehr Andersson i Tomte och Olof Ersson i Häste svarade att de icke på något hvilkor ville härtil bidraga. Ut supra O.A. Staaff S.M. adjunct. Å torparnes vägnar Olof Ersson i Häste, Pehr Andesson från Tomtom [bomärke.] Rödöns kyrkoarkiv, vol. K I:1, s. 106–107, ÖLA.
Uti sistnämnde fall och enär, med undantag för Prdvincen Blekinge, Båtsiriarishållet i allmänhet eger större hemmantal än Potehållet sig anslaget, med femtio procents tillökning i det för hvarje Soldatrote bestämda hemmantal; att, sedan dessa refnirigar och skattläggningar, jemte de besvär som deröfver tilläfventyrs kunna af Städerna anföras* hunnit vederbörligen pröfvas, samt derigenom tillförlitligen uttedt och bestämdt blifvit, huru många Båtsmän af Städernas jord böra underhållas, det återstående antalet i den fastställda styrkan, 886 man, må, af Kammaroch Commerce-Collegierne gemensamt, uppå Städernes Borgerskap fördelas, i förhållande till den Bevillnings-afgift Statssamt Oec.-UtsA, Uti, N:o no, i medeltal, sorn under åren 1828-— 1832 blifvit i sammantaget belopp erlagd för borgerlig näring och rörelse samt för de inom Städerne belägna hus och tomter, med rättighet för Städernes Styrelser att, efter enahanda grund, emellan Borgare och Städernes öfrige husegande invånare, sedermera årligen fördela detta onus ; att Kammaroch Commerce-Collegierne derefter, i enlighet med här bilagde formulairer (A och B), ma upprätta fullständiga Sammandrag, så väl öfver beskaffenheten, dispositionssättet och indelningen af all Städernes jord, som af Båtsraansstyrkans, efter ofvanföreslagna grunder belöpande för^ delning, Städerne emellan; att dessa uppgifter och sammandrag måtte, vid nästblifvande Riksmöte, Varda Rikets Ständer i Nåder förelagde, till den åtgärd, hvartill 80 §. Regerings-Formen föranleder; att, sedan en ny och på rättvisa grunder stödd fördelning afBåtsmanshållet, Städerne emellan, sålunda blifvit, vid nästa Riksdag, af Konung och Ständer gemensamt gillad och fastställd, samma fördelning må, såframt Städerne derom sjelfve anhålla, hvarje - Statssamt Oeo. UtsA. TJtl. N:o no. tS je 25:te
Ange tillsätta den ene och handtverksföreningen den andre, men denna tillsyn skulle, efter ali sannolikhet, blifva så vexatorisk för den sökande, alt han icke utan betydlig tidsutdrägt och stor kostnad skulle kunna utföra sitt mästerprof. Om man också antager, alt icke hågra hinder med flit läggas i vägen för honom, så måste det dock nödvändigt blifva för honom ganska betungande, att ständigt hafva öfver sig dessa 2 personer, sorn’ utöfva tillsyn öfver hans arbete, ty man kan icke begära att dessa båda personer skola åtaga sig ett så tidsödande göromål, utan att någon ersättning dem beviljas för deras tidsspillan. Jag kan således icke linna annat, än att genom detta förslag ett verkligt förtryck skulle kunna och sannolikt äfven skulle blifva ulöfvadt mot de gesäller, som skulle vilja blifva mästare. Frih. Rehbinder: R. o. Arks liberala ståndpunkt i afseende på detta Retänk. är verkligen sä tydlig, ali det icke tjenar mycket till att söka försvara det, enär man dock lätteligen kan förutse hvad utgång saken kommer att få. Jag vill blott med några ord uptaga Gr. Lagerbjelkes yttrande, att de 2:ne personer, af hvilka den ene skulle utses af gesällen och den andre af handtverksföreningen, skulle hafva sökanden under ständig tillsyn hela den lid han arbetade på mästerprofvet. Detta är icke meningen och kan icke eller så förstås, ty meningen är den, att de kunna gå .till honom och taga arbetet i betraktande, när de så behaga, hvilket icke för Den 27 September e. m. 393 deni bör blifva så betungande, ali de icke kunna göra det utan ersättning. I öfrigt tjenar det till ingenting att uptaga Ståndets lid med någon öfverläggning härom, hvarföre jag 'inskränker mig till att yrka bifall till denna punkt. Hr von Hartmansdorff: För min del gillar jag det för slag, sorn här blifvit framställdt. Hvarje korporation häller, nied skäl, för sin rättighet och pligt, att tillse, det inga andra medlemmar med henne införlifvas, äti dem, hon pröfva:' vara dertill värdiga. Detta vill man dock icke medgifva handtverkarne.
Och widare, fom är det samma, att en minffad eonsumtion af en sup om dagen pä hwarje mantalsffrefwen karl, hwilka uptagas till 6ao,ooo personer, utgör 20,000 kannor bränwin dageligen, eller för äret ä 32 fi kannan nara Z millioner R:dr banco. Man bebragte nu fåken i omwändt förhållande. Efter verificerade upgifter kan det anragaS, atc sör närwarande finnes nära 5 millioner kannerum af bränwinspannors rymd. Antagom för läktare räkning 4,800,000 kannors rymd. Det wifar sig da klart att, sä snart en panneagare med sin panna afwerkat lika mänga kannor bränwin, som pannans rymd, har han bidragit sin fulla del litt ert qvantum af 4,800,000 kannor bränwin, och således ryckt undan brödföda för ett belopp, efter bränwiners warde, af z,ros,000 R:dr banco, samt bidragit för fin Den 28 Naji. sin del till confumrion af et! capital af samma be« lopp i en öfwerflödmrticel. B räkne nu hwar och en bcanminötillmerkare s>cls huru manaa der af honom inom ett är afwerkade brän-vinels qvanliier öfmerstiger pannans innehållande sannela!, och han skall genast tusinna förha landet; sa an, om t. ex. med en zo kannors panna pä hela äret bliswir almerkade bo kannor bränvin, är der icke mindre än 6,400,000 R:dr banco i wärde, som esler ett lika förhållande med de öfrige bränwinspaniiorne, för Riket qäkk sörlyrade i bränwin inom äret.
Det är derföre att beklaga, att Konungens Rådgifvare i det praktiska af förslaget icke tilltrott sig att följa denna grundsats, utan stannat vid föreslåendet af ett påkalladt rayons-porto med olika bestämmelser för olika väglängder, hvarföre det ock synes angeläget att de skäl, som föranledt till en sådan afvikelse, blifva underkastade Den 5 April. 15 närmare granskning så mycket mera, som det torde vara bekant, att i de länder der rayonsporto blifvit försökt, t. ex. i det af flere stater bestående Tyskland, råder en allmän önskan att få detsamma afskaffadt och utbytt mot ett gemensamt lågt medel-porto, medan tillfredsställelsea med det enformiga systemet åter, i de Stater, hvarest det blifvit infördt, såsom i England, Belgien, Danmark och Förenta Staterna i Amerika med hvarje år blifvit större i följd af de välgörande verkningarna deraf, och numera är så enhällig, alt en återgång till någonting annat der vore omöjlig ali ens försöka. Ett af dessa skäl, hvarföre ett medelporto icke i den Kongl. Proposm föreslås, nemi. att antagandet af 5 sk. b:ko, såsom General-Post-Styrelsen tillstyrkt, skulle föranleda en tillökning i utgifter för dem som brefvexla på närmare afstånd än 20 mil, synes fullkomligt rikligt och utvecklingen „ deraf så bindande, att om intet annat alternativ hade funnits att välja på, så vore visserligen Regeringens förslag att föredraga, enär hela ändamålet med reformen vore förfeladt om den skulle för en betydlig del af brefvexlingen åstadkomma ett betungande, i st. f. en åsyftad lättnad för alla. Antagandet af de olika porto-afgifterna komme för -öfrigt att medföra så många obeqvämligheter genom det fortfarande behofvet af serskilda taxors utarbetande för hvarje Postkontor och behöfliga kontroller emot oriktiga frimärkens åsättande m. m, att en allmän fordran på en förändring sannolikt snart nog skulle göra sig gällande.
Anmärkningen är rigtig, trien dett svårighet* som genom den samma skulle framställas* är ingenting mindre än oöfvervinnelig. Af alla de skatter en Stat äger, slösas vanligtvis icke så litet med någon, söm med den af snille oell kunskap. Alla Stater finna sig, i nödens stund, i detta afseende rikare, ätt de förut vågat tro. Den Hjelte, hvars starka arm löst Tysklands fjettrar, och sammattknutit föreftingsbaridet imellan tvänne i århundraden mot hvarannan fiendtlig! INabofolk, skall uppträda såsom .Tocdbrukets och den inhemska industriens förespråkare inför Tfironen, skall veta Upprätthålla sitt eget storverk, och skall icke af små hinder uppehållas i sitt sträfvande, att gifva det Nordiska Förbundet fasthet och lif. Hans skarpa blick har långt för detta upptäckt, att Sverige måste först blomstra inom sitt eget sköte, genom aker* brak och inhemska Näringar, innan det med fördel kan Öfverlemna sig åt den Utländska Ilandeln; flan har långt före detta funnit, att det cominerciella systeme Sverige under Gontinentah stro Hen 2 0 Juni. striden nödgats följa» icke är det, sorn deti Sean-' dinaviska Hälfön i framtiden frivilligt l>dr följa; Han har offentligen framställt sina åsigt er häraf,- i det hänförande språk, sorn åt afsigten länar verklighet’, och åt hoppet fullbordan •*)> Jag anser mig hafva bevist, att Rikets Utrikes handel, under de sist förflutna Sju åren, varit rent af skade.lig för Nationen.
framstält Blankas mor, den i sin ungdom lättsinniga, på äldre dagar psalmsjungande kvinnan, hvilken försjunkit i lättja och liknöjdhet, samt dottern Svea, den redan djupt fallna. De äro, ty värr, såsom vore de hemtade rakt ur eländets kyffen. Äfven här är det, såsom, ty värr, alt för ofta, en man ur de s. k. » bättre » klasserna som varit första orsaken till eländet, men också Om en kvinna af » folket » faller för en man af sin egen klass, hvilket ju icke är omöjligt, ej ens alldeles ovanligt, så torde sällan en man af de » bättre » vilja räcka henne en hjälpsam hand för att draga henne ur dyn. Väl stjälpa, men icke hjälpa, detta är den, om också icke uttalade, dock alltid följda grundsatsen, det som ingen anser sig behöfva ens blygas för, mycket mindre fördöma. Huru riktigt äro icke basardeltagarne skildrade! Hvem känner ej igen dem? Icke kan någon af alla de i stycket uppträdande personerna kallas typisk, men ej häller undantagsmänniska. De äro som » folket är mest ». Skulle man icke känna igen sigi dessa figurer, hvilket beklagligtvis nog kan hända, kommer det otvifvelaktigt däraf, att man ej är van att se sig i en så sann spegel, men kan ock härflyta däraf, att man ej rill känna igen sig. Det är icke endast hos de högre klasserna som förf. sökt orsaken till det onda, hvarpå hon vill fästa vår uppmärksamhet och väcka vår eftertanke. Hon har icke framstält Svea, Fritiof och fru Österberg, Blankas mor, såsom ' skuld fria. Svea förklarar sig icke vilja arbeta. Fritiof skildras såsom stundom orättvis och påflugen mot sin arbetsgifvare. Fru österbergs eget lättsinne i ungdomsåren har underhjälpt baronens förförelsekonster. Att, oaktadt förvänd uppfostran och djupt rotade klassfördomar, bättre åsigter kunna göra sig gällande äfven i de högre samhällslagren, bevisas af Agnes v. Diihrings praktiska människokärlek, och oaktadt denna är helt löst skildrad, gör den dock god verkan. Hvad förf.