Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Skrifvelse, N:o 92. att motsvara en sådan betämmelse, erfordra en mera noggrann och i följd deraf kostsammare administration, än att densamma lämpligen skulle kunna för de på landsbyggden uppförda små fängelser tillvägabringas och upprätthållas, än ock för beredande af nödig skyndsamhet uti brottmåls-lagskipningen. Då emedlertid någon fullständig förbättring i berörda lagskipning icke är tänkbar förr än forsling af fångar från det ena häktet till det andra kan, så vidt möjligt är, undvikas, fångarne under ransakningen förvaras i enrum samt ransakningar med skyndsamhet företagas och utan uppehåll fortgå, hafva Rikets Ständer funnit en sådan förändring i dessa förhållanden vara af ögonblickets behof påkallad; kunnande, efter Rikets Ständers åsigt, delta mål snarast och säkrast vinnas på det sätt, att behandlingen af brottmål 0111 häktade personer öfverlemnas åt domstolar, hvilkas domskretsar äro mera utsträckta än nuvarande underdomstolarnes'. Derigenom skulle ransakningshäktenas antal och till följd deraf jemväl kostnaden för fångvården förminskas, serdeles som länsfängelserna torde till en del motsvara behofvet af ransakningshäkten, enär några af länen kunde utgöra en domskrets hvartdera, samt, derest dessa häkten alltid kunde förläggas i släder, brottmålsransakningarne lämpligen skulle öfverlemnas åt samma städers domstolar, och något behof af serskilda brottmåls-domstolar följaktligen ej komma i fråga. Hvad Rikets Ständer sålunda ansett skola blifva af välgörande inflytande på lagskipningen är älven redan af statsmakterna anvisadt genom 1845 års högstberörda nådiga Förordning, i det att, likasom flera härader, hvilka hvar för sig utgöra en sjelfständig domskrets, ehuru de tillsammans innefatta en domsaga, efter samma författning, kunna hafva en gemensam domstol, då fråga är om brottmål rörande häktade personer, så skulle nu, med utveckling af denna i lagstiftningen sålunda redan erkända princip, två eller flera domsagor kunna i omförmälda hänseende läggas under samma domstol.
Hr Pastors Syslan ledig, eller Pastor för alder, sjuklighet eller annat giltigt hinder ej kan sig in. sinna som Ledamot i Sockne BeredningSrEommilceen, bör vice Pastor der sadan finnes, ester Comminister ester ock Pastors ester Comministers tistsörordnavs Adjunct, dest ställe företräda. Hwar Berednings - Committee wälje sin Ocdfö. rande; likasom Taxerings - Committeen i det fast att Landshöfdingen ej ivid denna infinner sig sjelf eller förordnat någon annan dertill. — Landshöfdingen eller den han a sine wägnar utnämner, äge dock ingen röst, sä framt han ej tillika af Sockna Commiktcerne blifwit wald kill en af de nio som utgöra TaxeringSCommitteen. Sa framt ej Församlingens Ledamöter utan wai kunna öswerenskomma om Ledamöters utnämnande till Berednings Committeen, bör ordentligt wal af dem anställas, och i walen af dem ä Sockneftämma till Berednings,Ledamöter beräknas blott de närwarandes röster och det efter förmedladt Hemmantal. Jordägaren är alltid röstägande «ä framt han ej genom serjkild öfwerenskommelse denna rättighet kill Den 5 Jarmar». 267 aboen öfwsrlemnak. Titt Taxerings-Commrtteens wäl, zande, röstas per capita, 06) wid atta wal dä de fleste rösterne utfalla rika för emanne eger flere, afgö, res pä stallet genom Lottning, hwiikendera af desta skall wara L-damok. Landshöfdingen indele större Härader i kwänne eller flere Districrer, akt högst 6 etter 7 Socknar komma uii ett Taxerings Distrikt. Där Häradet består af en enda Socken, blfwer Berednings-Committeen öftverflödig, utan wäija Församlingen genast Tarerings Committeen till det antal Ledamöter, som för de östige Taxenngs-Commirkeec stadgadt ar, men efter ilka grunder, som för mai af Berednings, Committeen är utsatt.
Efter att fråga derom uppstått för mer än ett halft århundrade tillbaka, äfvensom flera gånger sedermera, fastän då utan framgång, man likväl nu mera med byggandet af Kinda båtled hunnit så långt, att mellersta sträckan deraf, nemligen från och med sjön Åsunden genom sjöarne Jernlunden och Rengen till Labbenäs, redan under några år kunnat trafikeras, och den nedre eller nordligare delen, från Labbenäs till Linköpings hamn, är under arbete, som inom få års förlopp blifver fullbordadt — torde jemväl tidpunkten vara inne för dess utsträckande åt söder, nemligen från Åsunden genom sjöarne Erlången, Juttern och Krön till inemot Wimmerby. Att denna utsträckning af omkring 3 mils längd, för såväl de närmast omgifvande trakterna som orten i allmänhet är af största vigt och behof, torde knappast behöfva påpekas, synnerligen om man besinnar, hurusom afståndet från Wimmerby, båtledens naturliga ändpunkt och ortens handelsplats, utgör till närmaste sjöstad Bih. till It. St. Westervik icke mindre än sex och till jernvägsstationen Nässjö åtta mil, till det mesta ojemna och backiga vägar. Billighet och rättvisa främjas likväl tydligen derigenom, att en ort, hvilken likasom den ifrågavarande så länge, om än indirekt, måst bidraga till byggandet al jernvägar, kanaler och andra arbeten, hvilka med allmänna medel blifvit utförda till nytta för så många aflägsna orter, äfven sjelf någon gång må komma i åtnjutande af understöd för ett så högt af behofvet påkalladt och allmännyttigt ändamål, som det här omförmälda. Uti den af framlidne Friherre G. De Geer år 1856 uppgjorda plan för hela kanalleden från Roxen till Wimmerby upptages kostnaden för nu ifrågavarande del deraf till 518,304 R:dr R:mt; — visserligen en betydande summa, men som dock motsvarar endast en tredjedel af medelkostnaden för anläggning af jernväg af samma längd.
Dicgontlnrättningar i orterne kunna finnas, utao att missbruk skall begå», kan mitt likaså väl tro att, genom bestraffning af missbruken, de 6kola förekommas. För min del. kan jag icke eller finna, huru det kan vara förnärmande för delandsorter, som icke hafva Discontec att icke få några säd,ane, då de bedömas såsom skadlig». För öfrigt finnas da mästa publika lanebiträden samt enskildta Capitaler i Hufvudstaden, så att det icke är orten häromkring, som är i synnerligt behof af en Discontlnrättning. Sluteligen anhåller jag om proposition på Friherre Hjertås förslag med; den närmare utveckling deraf, sorn jag i förmiddag meddelade Hans Excdlence Herr Friherre af JVetterfhedt, Gujiaf: Enligt min öfvertygelse vo? fe det för stort afbrott, om Discoateroa skulle. ®»n 8 Junii *. m. helt och hållit upphöra i de orter, dår de förut funnits, och detta tror jsg är det förnämsta skälet, hvarföre några andra Städer icke kunpa komma i fråga. Med den utveckling Friherre Wirsén gifvit åt Utskottens tillstyrkande i förevarande ämne, tror jag att Ridderskapet och Adeln alltför väl kan bifalla 8:de puncten, och sedermera ändock hafva öppet att göra fördelning af Lånesumman. Det tillhör osa att glömma det föiQutna, och ej se tillbaka under en förebrående, utan en varnande synpunct. Vi böra ej höja täckelset, som döljer de olyckor och misstag, hvilka redan äro öfverståndna. O tom pss ej förebrå Götheborgs Handlande att de bott i Pantser och nu äro, fattiga, utan dröjoni tills de åter blifva rika, och varnom dem då, att ej vidare blifva fattiga. Herr Påhlman: Jag hvarken bestrider eller har någonsin bestridt att icke de prter, hvarest Disconterne varit inrättade, böra med lån undsättas; men jag fortfar att bestrida, att UtlåningsContor må i o.rterne inrättas.
Stackars mamma, det blir dyrt det, och du har ju inga pengar. » Modren kunde icke gråta, men orden stockade sig i halsen, då hon svarade: » Det gifs fritt åt de döda, min gosse, då man ej har egna medel. » Då log lille Burman förnöjd, log åt att mamma skulle slippa från begrafoingsbekymret, åt att pappa skulle blifva befriad från det sjuka barnet, åt att pastorn skulle bevisa honom den sista tjänsten och bedja Gud vid grafven, åt att klockarn skulle sjunga, som han hade hört den dagen, då den snälla flickan jordades. Kort därefter gick det honom, som han trodde. Fastän ung skildes han med glädje frän detta lif, som förfarit så kärlekslöst mot honom, som aldrig låtit barndomens solsken lysa öfver hans stig, som aldrig låtit honom smaka en enda droppe ädelt vin. En lärorik historia. Madam Svensson var tvätterska, en rask gumma om sjuttio år, med vänliga ögon och ett hurtigt väsende. Ofta brukade jag med barnen titta in till henne i hennes lilla lägenhet, som utgjordes af en tvättstuga och en kammare innanför den. Man blef vid godt humör, då man fick prata bort en stund med henne; och att se hennes nöjda min, då hon ensam satt vid det lilla omålade träbordet i hörnet framför sin kvällsvard, som bestod af rykande potatis, en mugg mjölk och mjukt rågbröd, eller hon stod vid sin tvättbunke och skrubbade kläderna, verkade som ett friskt bad på ens sinne. Det var icke så godt att förklara hvarför, men måhända har hvar människa något af socialist i sig, och här går man och knotar för sig själf och tycker, att andra hafva det så mycket bättre. Då är det just man behöfver en människa som hon: ensam, nöjd och glad i sina små, små vilkor. Alltid hade hon ett lustigt ord för barnen, hvilka närmade sig henne utan den blyghet, som dessa vanligen erfara för de gamla. Tydligen var hon barnkär. Vi hade emellertid aldrig kommit att tala om annat än hushållsbestyr och tillfälligheter, och af hennes förflutna lif kände jag icke mera, än att hon i många år varit enka. En dag hade jag bedt henne hem på kaffe.
Aux cris de la Pitié laisser fléchir leur rage, Rendre à sa fille en pleurs un père malheureux, Et, tout couverts de sang, s ’ attendrir avec eux. Eh! dans ces jours d ' effroi, de ce sexe timide, Qui n ' a point admiré le courage intrépide? Till detta ställe har skalden fogat en not, der han omtalar att » m: lle de Sombreuil störtade sig midt ibland bödlarne, for att rädda sin far. Detta den barnsliga kärlekens hjeltemod afväp-nade mördarne, och hr de Sombreuil ledsagades hem i triumf. m: lle de Cazotte lyckades också att rädda sin far. » Änna i 1805 irs upplaga af Delilles samlade verk har noten denna lydelse. Efter Légouvé upprepades fabeln, tillökad och i öfrigt förbittrad, af bokhandlaren Dubroca uti Les femmes célèbres de la révolution (A Paris. An X de la république. Dubroca är i intet afseende nogräknad: det är ofta namnlösa anekdoter, han berättar utan angifvande af sagesmän, och hans invokation till det dygdemönstret m: me de Beauharnais röjer just icke heller mycken kritik. Den från Légouvé hem tade, möjligen af honom nppfanna anekdoten, inflickar han, med hjelp af ett aloi ' s, helt behändigt i den gängse berättelsen. Så uppst&amp;i en bok, så skapas en historisk auktoritet — konstigare är det ej. Dubroca antog ännu, att m.lle de Sombreuil, då man uppmanade henne att tömma glaset, » ryste och ryggade tillbaka »; det är först hennes son som sagt om sin moder att hon drack » utan tvekan ». Dubroca är vidare i tillfälle att meddela, att sedermera hvarje månad, i tre dagars tid, förskräckliga konvulsioner plågade henne.
Slutligen torde jag höra anföra skälet, hvarföre jag anser, att Konungens Beskickningar böra erhålla exemplar af Författ - Den 21 April e. m. i i5 ningsSamling, det nemligen att dessa embeten böra vara det ställe, hvarest både utrikes vistande landsmän oell främmande, som äga behof att göra sig underättade oin i Sverige utkommande Författningar, kunna häri vinna nödiga upplysningar. Behofvet häraf har egen erfarenhet lärt mig. Herr Hjerta, Gustaf: Jag anhåller, att få förena mig i Herr Rosenblads nu upplåsta anförande. Det är utan all fråga ganska nyttigt, att fortsätta och bringa till fullkomlighet den Författningssamling, som börjat utgifvas till följd af Rikets Ständers vid senaste Riksdag yttrade önskan. Jag tror ock, att detta utan svårighet skall lyckas, om ej några nya åtgärder nu vidtagas, som slå i strid med dem Rikets Ständer sist beslutat. Jag anser derföre, att man, i anledning af den väckte Motionen, heldre än att återgå till Arstrycket, snarare bör tänka på medel att förbättra FörfattningsSamlingens inrättning. Jag känner specielt, att sådane åtgärder till en del redan blifvit vidtagne, att FörfattningsSamlingen med mera omsorg utdelas. Jag skulle således tro det bästa sättet vara, att äfven till Försämlingarne och de Utrikes Beskickningarne lemna ett exemplar af FörfattningsSamlingen, för att i behändigare format och mera concist tryck, än Årstrycket, meddela de Författningar, som för dem kunna vara 8* Den 2i April e. m. nödige att känna; och jag anhåller på denna grund om återremiss. Friherre Ehrenborgh, Casper Wilhelin: Jag vill icke bestrida återremiss, då sådane anmärkningar blrfvit gjorde, att de kanske föranleda Utskotten att frånträda en del af Utlåtandet. Men jag får upplysa, att skälet till Utskottens mening varit den erfarenhet, hvari många och deribland äfven jag kommit om den oordentlighet, som hittills ägt rum vid FörfattningsSamlingens tryckning och kringsänd ning.
Nu i elfte timmen framkördes nämligen ett lass med sand, och ödmjukt beskäftiga händer begynte ifrigt strö och platta och kratta på vägen. När lasset förts undan, upplyftes en liten tioeller tolfårig prins på en häst och tog befälet. Han såg helt putslustig ut, där han satt med sina stora generalsepåletter och sin stora dragna sabel på den stora springaren. Svarta evnucker med pärlhvita tänder och långa rockar kommo och gingo, och sultanens moder samt några andra beslöjade haremsdamer åkte förbi i täckta vagnar. Under all denna väntan i det gråkalla vädret lamades slutligen den första nyfikenheten och spänningen. Samtalet mellan de kosmopolitiska herrarna och damerna på terrassen och i den lilla byggnaden blef allt lifligare, och man erhöll det beskedet, att det var absolut förbjudet att begagna kikare. Innanför det andra husets fönster vandrade fursten af Bulgarien och hans herrar fram och åter, och en af dem såg på klockan. Då ljöd plötsligt ett sakta sorl, som lika hastigt efterföljdes af tystnad. Allt det operettaktiga var med ens försvunnet. Det gamla ottomanska väldet steg ur sin grift, ej med sin forna ädelstensglimrande prakt, men med stämningen af en saga och likt ett molns skugga, som kylande, ljudlös glider fram öfver ett blomsterland. Palatsportarna hade långsamt öppnats inifrån, och i den sakta framåtrullande, öppna vagnen syntes sultanens smala och bleka, nästan askgrå ansikte. Tystnaden var nu så djup, att man på långt håll skulle ha hört minsta hviskning eller hostning, och i den mjuka sanden åstadkommo hvarken hjul eller hofvar ringaste buller. Trupperna höjde efter kommando några korta hurrarop, hvilka ögonblickligt förklingade utan ekon, men öfver den vida stillheten hördes ur höjden från minaretens öfversta balkong böneroparens högtidliga och klagande sång. Den förgyllda vagnens präktiga, ehuru kanske allt för välfödda hästar kördes och leddes i sakta gående samt omgåfvos med en svärm af tjänare i glittrande och yfviga dräkter. Kuskbocken var draperad i purpur, och på framsätet satt en fullkomligt orörlig pascha.
Län åren 1851-55. § *• Liii nets ull intin tu t beskaffenhet. {Nyköpings Liin, som till sin omfattning och belägenhet samt indelning i administrativt, judicielt och ecklesiastikt hänseende är i föregående underdåniga berättelse vordet fullständigt beskrifvet, företer en lika rik som vacker omvexling af, till en stor del, skogbeväxta höjder, bördiga dalar samt större och mindre sjöar. Den från Nerike vid Hjelmarens södra strand inkommande, 2 till 300 fot höga bergoch skogsås, som med en temligen utplattad rygg i ostlig och nordostlig rigtning genomlöper Länet till Södertörn, utgör begränsningen emellan Hjelmarens och Mälarens, å ena, samt Östersjöns vattensystemer, å andra sidan. Mot norr utskjuter den några breda och skogiga förgreningar, af hvilka den betydligaste, Kjulaåsen, skiljer de största, til! denna del af Länet hörande vattendrag, Åkersoch Ärla-åarne, som utfalla, den förre i Mälaren, men den sednare i Hjelmaren. Österoch Vester-Rekarne härader, belägne på vestra sidan af Kjuiaås, men på hvar sin sida om Eskilstuna å, Hjelmarens utlopp till Mälaren, äro hufvudsakligen en stenbunden slätt, som likväl genomskäres af lägre ulgreningar såväl från nämnde ås, som från den för Länets vattendrag bestämmande jordhöjden. — Åkers och Selebo härader, belägne öster från Kjuiaås, omvexla med dalar, skogsbackar och åsar inåt landet, mera branta berg mot Mälaren, samt större och mindre sammanhängande bergåsar vid södra gränsen, men kunna, då bergen endast på få ställen uppnå 300 fots höjd, i allmänhet räknas till slättland. Från södra sidan af förstnämnde bergrygg eller vatlendelare utgå flere mera eller mindre betydliga utgreningar, åtskiljande otaliga dalgångar och sjöar, de sednare till en del af ganska betydlig utsträckning och synnerligen oregelbundne. Endast en af dessa förgreningar, den som följer Trosaån genom
Jag tror säkrare vore att vidtaga en åtgärd, som icke kostar penningar, än att förkasta förslaget, och tillita penningepungen; — dertill vill jag ej råda II. o. Ad. Ilr Lefre'n, Joli. Pehr: Som jag icke vill ytterligare förlänga disenssionen, ber jag endast att fä förena mig med den siste talaren. Hr von Troil, Emil: Den nu föredragna punkten hörer till en af de få, deri jag vid förra riksdagen bade den glädjen att kunna instämma med Hr von Hartmansdorff, och då han nu för Ståndet tillkännagifvit, alt han vidblifvit sina åsigter i detta ämne, sä tviflar jag icke, att Ståndet skall antaga förslaget. Jag ber blott all ytterligare få anföra till hvad redan blifvit taladt, att här är fråga om att antaga en förändring, som redan till en del träd t i verkställighet och visat sig vara nödvändig. Förändringen åsyftar att förekomma, det tillgången för Konungen på passande personer, som både äro skickliga och i öfrigt oförhindrade att kunna emottaga det höga förtroendet alt vara Dess rådgifvare, skulle vara alltför inskränkt. Förhållandet under den sednare ti - Den 7 September. 247 den torde måhända någon gång hafva visat, att den icke varit öfver behofvet utsträckt, icke engång inom de militära departementen, der §, sådan den nu är, redan varit tillämpad. Måhända torde man äfven hafva förmärkt inom något af de andra dcparlm, att hvad lagförändringen åsyftar, redan något på sidan om grundlagen måst sökas genom embetens längre ledighållande. Om sådant varit nödvändigt, om det är nyttigt, skulle jag tro, att det vore af ganska mycken vigt, alt man öppnade en grundlagsenlig väg för återgången till samma tjenster. Frih. Cederström har denna gång visat sig nitisk för titlars indragning: jag tror likväl att han misstagit sig om hvad man i den vägen åsyftat.
Kommunitets dito dito dito 600 Norbergska dito dito dito 1,500 Nordlanderska dito dito dito 3,000 Ullbergska till premier åt dito dito 7,500 Nortmanska till understöd åt lärjungar i Hernösand och Umeå 675 Thunmarkska dito dito i Sundsvall 900 Turdfjellska dito dito i Haparanda 1,500 Lönefonder: Bergman-Millerska 750 Olivenbaumska 360 Jemtlands bibliotheksfond 3,000 Summa R:mt R:dr 27,415; Gåfvobref och testamenten: Framlidne Kapellanen i Borgsjö Gulick Boréens och hans hustrus testamente den 24 December 1754. » Apologisten i Hernösand P. Auréns testamente den 13 November 1841. H. H. Biskopen Isr. Bergmans gåfvobref den 28 Juli 1841. Beslut vid prestmötet i Hernösand den 6 Febr. 1817. Framlidne Kyrkoherden i Gudmundrå, Th. Dokt. Isac Norbergs testamente den 23 April 1817. » Stadsmajoren E. Nordlanders testamente den 7 September 1842. » Justitie-borgmästaren, Juris Dokt. Jonas Ullbergs testamente den 5 April 1839. » Kyrkoherden i Bygdeå Th. Dokt. C. J. Nortmans och hans frus U. C. Nordins testamenten den 23 December 1798 och den 1 Augusti 1815. » Exped. Befallningsmannen Olof Thunmarks testamente, enligt transsumt den 5 Maj 1796. > Sekreteraren i Landtmäteri-kontoret J. E. Turdfjells testamente den 25 Juni 1845. » Sjökaptenen Anders Bergman-Millers testamente den 12 Juni 1831. Donationsbrefvet af den 11 Juli 1780 förloradt vid en eldsvåda i Sundsvall. Fondens nuvarande belopp och användning grundar sig på Kongl. Maj:ts resolution den 3 Maj 1820.
Lands-Contoiren i allmänhet måtte undfå en tillökning utöfver anslagen på Läns-Staterne af 20 till 3o tunnor spannmål efter Riks-Markegång, samt att för öfrigt de Lands-Kamererare, hvilkas Expencemedel och Resepenningar ännu icke blifvit tillfullo indelte, mätte af en sådan förmån komma i åtnjutande, eller, så vida hinder för en slik reglering någorstädes skulle möta, få desse artiklar till spannmål förvandlade efter J ordebokspris. Stats-Vtskottets Betärikanden. a5 Af det underdåniga utlåtande, som Kongl. Kammar-Collegium och Kongl. StatsContoiret öfver berörde ansökning afgifvit, och jemväl blifvit Stats-Utskottet meddeladt, inhemtas, livad desse Verk i underdånighet anfört, att nemligen, de väl funnit hvad om de för Lands-Contoirens i sednare tider tillkomne göromål andragit blifvit, vara med förhållandet alldeles öfverensstämmande, äfvensom ock att behofvet af ytterligare arbetsbiträde för Lands-Kamererarne deraf vöre en naturlig följd; men att, vid betraktandet af Statsverkets härvarande belägenhet, Kongl. Collegium ojdi Kongl. StatsContoiret för deras del likväl icke vågade gifva anledning till någon7 gravation uti nu anmäldte fall, enär Lands-Kamererarnes indelte löner åtföljt varuvärdet medelst stigande Markegångar, samt särskildte procenter för vissa extra uppbörder, äfvensom en förhöjd Expeditions-lösen blifvit dem under tiden liliagde.
Min tanka är således, att all förhöjning af tullen bör ske så successivt och omärkligt som möjligt är, samt utsträckas till så många varuartiklar sig göra låter, då man, om också långsammare, säkert skall hinna till det gemensamma målet. Med dessa grundsatser har jag således ej deltagit i det beslut, att å Cognac, Rumm och Arrack öka införseltullen, från dess nu varande belopp 3a sk. för kannan af 12 graders styrka och 1 R:dr för högre gradtalet, lill 1 R:dr för förra och 1 R:dr a4 sk. för senare slaget. Jag har härföre hemtat ett serskildt skäl från det verkeliga factum, att den tid, exempelvis, Rumm var till införselförbuden, en ymnig tillgång deraf likväl i landet förefans, att då den sedermera blef till införsel tillåten, emot den af Utskottet nu föreslag»e tull, ganska ringa af denna varuartikel förtullades, men att åter ef - Hor till Bevillnings-Utskotlets Utlåtande N:o /f.5. ter tullens nedsättning till dess nu varande belopp, exempelvis år i832, tull erlades för öfver 100,000 kannor. Det är icke obekant, att, på den tid införseltullen å Caffe utgjorde 5 sk. per skålpund, denna varuartikel var likaså mycket bruklig som nu, men införlullningen så obetydlig, att det med skäl gaf anledning nästan till åtlöje. Tullen nedsattes slutligen till 3 sk. per skålpund och följden blef, att, t. ex. år i83a, öfver 3 millioner skålpund Caffe på loflig väg infördes och förtullades. Jag har således för min enskildta del trott, att den nu varande tullen är den lämpligaste och således ej deltagit i beslutet, att höja den först till 4 sk., och slutligen, såsom nu blifvit föreslaget, till 6 sk. per skålpund, desto orimligare, som varan under tiden fallit i pris, så att 3 sk. per skålpund redan utgör 25 procent af dess värde å upphandlingsorten.