Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Domhafvande i Wissnums härad för ofullständig dombok m. m 11. 20) Öfverståthållare-Embetet för Folisärender rörande underlåtenhet att insända ett begärdt protokollsut drag samt att besvara gjorda anmärkningar vid fångförteckningarne m. m 11. 21) Rådstufvurätten i Arboga, för obehörigt dröjsmål med afgörande af en konkurssak 12. 22) Samma Rådstufvurätt, för dröjsmål med andra lika beskaffade saker 12. 23) Borgmästaren i Norrtelje, för dröjsmål med utgifvandet af domar i två konkurssaker 13. 24) Rådstufvurätten i Eskilstuna, för obehörigt dröjsmål med korkurssakers afgörande 13. 25) Rådstufvurätten i Köping, för enahanda förseelse 13. 26) Rådstufvurätten i Engelholm, för försummelse att utgifva domar i två konkursmål * . 13. 27) Rådstufvurätten i Wadstena, för obehörigt dröjsmål med anhängiga rättegångars afgörande 14. 28) Rådstufvurätten i Christianstad, för dröjsmål med konkurssakers afgörande 14. 29) Rådstufvurätten i Landskrona, för enahanda förseelse 14. 30) Rådstufvurätten i Malmö, för d:o 14. 31) Landshöfdinge-embetet i Christianstads län, för underlåtenhet att i rätt tid påfordra ransakning angå ende häktad person 14. 32) Krigsfiskalen, för ett af honom anhänggjordt åtal 15. Reflexioner, i afseende på ofvanberörda åtal för dröjsmål i ärendenas behandling m. m 16. lifligt grundlagen och den för Kikets Ständers Justitie-Ombudsman särskildt utfärdade Instruktion åligger det honom att emellan Kiksdagarne årligen redogöra för förvaltningen af det honom anförtrodda embaie m. m.
nej, nej! men, jag plågas värre än i en skärseld! jag vet inte hvad som kommit i kroppen på mig, alltsedan den unge filurn började fjeska för flickan. — Om det skulle finnas någon vedergällning, som man säger, efter detta, (undrande) så vore det kanske inte så illa, att ge flick-ungen till hustru åt sonen, såsom en försoning för den gamles blod ja ha, det der vore ju förträffligt! jag har dessutom inte hjerta att neka henne en sak, som, på så sätt, kunde bli mig sjelf till nytta. Men Birger, det tjurhufvudet! han är full af galenskaper han, – som hustrun satt i honom faller det honom in att neka, så kan inte sjelfva hin håle böja honom. – Men är jag då inte far? har jag inte qvar ännu min fordna kraft jo, jo, jag skall visa dem jag, att ... (stannar plötsligt. likväl spökar den der mordnatten mig i hjernan! underliga aningar smyga sig in i min själ jag liksom tycker mig höra hväsningen af den gamle Tullsnokens dödsrosslingar usch! det der giftermålsförslaget är kanske ändå inte så klokt. Jag måste derföre undandra mig något afgörande svar, så länge Birger är borta; men huru skall jag väl undvika sådant, om flickan och den der junkern ännu en gång ansätta mig? Ah! här måste fattas ett raskt beslut! jag vill genast, dem ovetande, skynda till Götheborg och underrätta Birger och Eri ... (hejdar sig.) Men om det ändå vore blott en stockning i bloden, som hos mig åstadkommit dessa narraktiga inbillningar (efter en stunds eftersinnande nej nej i djefvulens namn, hastigt på resan (vill skynda ut, men möter i detsamma Gabriella och Arnman i dörren.) SJUNDE SCEN. HARALDSON, ARNMAN, GABRIELLA. Arnman (gladt). Ah! förträffligt! lyckan är med oss Jag fruktade att inte så snart få råka er, hederlige fader Haraldson, för att rätt hjertligen få tacka er för det hopp ni gifvit mig om er älskvärda dotters hand. den dyrbaraste skänk ni någonsin kunnat ge mig.
Nej, anställas, i den ordning att början sker med högsta antalet o. s. v., serskilda omröstningar öfver Riks-Slåndens, olika tankar, tili dess pluraiitelen fäller utslaget.” 2:0 I händelse alla Stånden afslå jemkningen: G. ”Den, som, lika med Preste-Ståndet, antager Fern Slals-Råd utan Departement, röste Ja;” "Den det ej vill, röste Nej.’" "Vinner Nej, röstas, i ordning efter antalet, om bifall till någondera af de öfriga Ståndens meningar.” Med afseende å Slais-Rådels Ledamöters benämning eller’ titulatur, vilja Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet, att de samfäldt skola kallas Stats-Råd; Preste-Ståudet, alt blott Två bland dem, eller Justiliaeoch TJ trikes-De pa r Lem en ts-C lie ferne, tillägges den förra titeln af Stats-Ministrar; Bonde-Ståndet, att de alla må uttryckligen benämnas Ministrar. För slutlig jemkning af desse skiljakligheter, får Constitutions-Utskoltet vördsamligen föreslå en så lydande voteringsproposition:. Constinuions• Utskottets Memorial N:o 48. II. ”Den, som vill, att endast Deparlemenls-Cheferne för Justitia’- oell TJtril ies-Ä venden skola kallas Siats-Ministrar, men de öfriga Ledamöterne Stals-Råd, röste Ja;” ”Den det ej vill, röste Nej.’ ”Vinner Nej, anställes omröstning, huruvida antingen iilla Stats-Rådets Ledamöter må benämnas Stats-Råd, eller ock samtlige DepartementstChelierne bära titeln af Ministrar.” Enligt Bonde-Ståndets tanka, borde Föredragande af Krigs-Ärenden i Stals-Rådet, icke derjemte, genom Grundlagen, förordnas till Konungens Rådgifvare i Gommandomål. Så framt ej Bonde-Ståndet, frångående denna serskilda tanka, skulle foga sig efter Med-Stånden, torde votering komma att ega rum öfver följande proposition: 1 "Den, som vill, alt
Således måste det alltid komma' under pröfning huruvida utslaget är af behörig auktoritet utfärdadt, d. v. s. af en sådan auktoritet, som i denna § menas." Om t. ex., vid ett Majorsföfhör någon blifvit dömd för ett disciplinärfel, så tror jag icke att derest ett utslag derom från Majors-Exped:n utfärdades, detta kunde hänföras till de slags utslag sorn i 7 § Riddarli. Ordn. benämnes för behörige; och jag tror äfven att man vid en noggrann pröfning af nu för handen varande fråga, om den till Utsk. remitterades, skulle kunna komma till skiljaktiga åsigter derom, huruvida ett af Consist. Acad:m i disciplinärmål utfärdadt utslag verkligen är ett så beskaffadt behörigt utslag, som i den citerade §:n omförmäles. Det synes mig vara väl värdt att noga betänka huruvida vi må anse oss vara i tillfälle, att, så till sägandes, på stående fot difinitivt afgöra saken. Hr Printzensköld har förklarat mig sitt deltagande och beklagat mig derföre att jag icke egde samma skarpsinnighet som han, att vid frågans första påseende kunna ögonblickligen afgöra densamma, men jag skall söka trösta mig i mitt öde, och tror mig så mycket hellre kunna göra det, som jag sannolikt med pluraliteten af Ståndet delar det missödet att sakna den öfverlägsna skarpsinnighet, som sätter Hr Printzensköld i tillfälle att omedelbart kunna afgöra frågor af sådan beskaffenhet som denna. För min del har jag antagit en princip, som jag tror att det vore väl om hvarje domare följde, den nemi., att icke, om anklagaren citerar en eller annan lösryckt lag-§, genast vara beredd att på grund deraf fälla utslaget, utan alltid först noga jemföra det ena lagstadgandet med det andra. Då skall han måhända påträffa andra lag-§§, som helt och hållet tillintetgöra verkan af dem man förut åberopat.
S. D. Föredrogos ånyo och godkändes följande Banco-Ulskottets Memorial; N:o i y5, med förslag till reglementariska föreskrifter, motsvarande 3 artikeln i afdelningen uti Banco-Reglementet af den 26 Maj 1835; 176, med förslag till reglementariska föreskrifter, motsvarande 3 artikeln 2 afdelningen i nu gällande Banco-Reglemenle; N:o 177, med förslag till ändring af åtskilliga §§. uti 3 artikeln 4 afdelningen, uti nu varande Banco-Reglemenle; och N:o 178, med förslag till ändring af åtskilliga reglementariska stidganden uti 8 artikeln af mer åberopade Banco-Reglemente. S. D. Föredrogs ånyo Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Memorial, N:o 157, om sammanjemkning af Riks-Ståndens skiljagliga beslut, i anledning af Utskottets Betänkande!! Nrris 109 och i4o, angående stångjerns-smidet och den gröfre jernhandteringen samt kolhandeln i Riket. Härvid förekommo: 1:0 Yttrandet, pag. 3, i anledning af Ridderskapets och Adelns beslut, om uteslutande af all tids-bestämmelse för den utsträckta smidesfi ihetens införande, och att friheten skulle medgifvas, endast der ett visst smides-belopp redan är privilegieradt. Godkändes, 2:0 Den, pag. 3, förekommande inbjudning till Prete-Ståndet. Memorialet, N:o i5y, i denna del, lades lill handlingarne. 3;o Yttrandet, pag. 3, i anledning af Preste-Ståndets beslut, att den antagne utvidgningen af smides-rätten skulle, äfven under de första fem åren, utan undantag, sträcka sig jemväl till Bergslagen, och således till alla de så kallade bergsmans-bamrarne.
Därför var han, som var åtta år och gått i skolan en tidrymd på ett och ett hälft år, mycket stor och förståndig — och stark se ' n! — och hon mycket, mycket liten och i behof af ständig omvårdnad och ledning. Därom voro båda fullkomligt eniga. När Lilly fått sitt misstag angående kusin Toras ålder vederbörligen rättadt, funderade hon vidare på det konstiga talet om förlofningen. » Lellan du, hur blir man förlofvad? » » Det vet jag, det, för jag satt inkrupen under hängasken med kattungen i famnen, när Totti och farbror Algot förlofvade sig. Om du vill vara Totti, så skall jag vara farbror Algot. Vill du? » Jo då, Lilly ville så gärna, så gärna. » Skall jag ha hatten på mig? » » Det kan kanske göra detsamma, » tyckte Lellan tveksamt, » nej, det är bäst, att du tager den af, för Tora hade ingen hatt, » tillade han med vunnen öfvertygelse. Lilly lade sin stora spetshatt på gräset och strök tillbaka ett par hårbucklor från sin mjällhvita panna. Nu väntade hon Lellans vidare ordres. Han satte alla fingrarna i sitt lockiga bruna hår och tänkte efter. Det är inte så lätt heller att ge en lektion i, huru man förlofvar sig! » Jo, nu — nu kan vi börja! Vi flytta tillsammans våra stolar och låtsar, att det är soffan därborta. » Han visade med handen åt en hvitmålad järnsoffa framför ett par knoppande jasminbuskar i närheten af den omtalade hängasken. Efter åtskilligt kånkande stodo stolarna i antaglig position. » Nu skall du sätta dig på stolen där — dra ner klädningen, så kan man tro, att du har lång klädning! Så ja! — Ta ett strå eller hvad som helst att plocka med fingrarna på! Ja då, det duger. Sen ska du böja nacken och se andäktig ut och se ner och titta opp på mig! » Lilly hängde ängsligt på stolskanten och såg ut, som om hon sålt smöret och tappat pängarna. » Så ja, det är bra! Nu skall du bara se på mig ibland också. » Lilly hvälfde ögonen uppåt, så att hon nära nog vände ut och in på dem.
Någon sådan farhåga behöfver man icke hysa, såvida de af Komitén föreslagna åtgärder vidtagas, då den, som behöfver, får köpa, sami i mån af sin andel i skogen åtnjuter sin part af betalningen. På detta sätt vinnes ändamålet bäst, och alla sker lika rättvisa. Sådana konsiderationer kunna också komma i fråga med anledn. af uttrycket: »med rättighet för »dem, som efter hittills gällande grunder kunna anses såsom del - 132 Den 7 November f. m. »egare i dessa allmänningar». Det förefinnes visserligen någon motsägelse i 16 kap. ByggningaBalken, der det först säges, att alla i häradet äro delegare i allmänningen, och sedan talas om utsyning. Om icke denna princip, att blott de som äro jordegare i häradet hafva andel i allmänningen, erkännes, så blir hushållningen dermed ledande till förödelse i st. f, besparing. Den sonr sköter sin egen skog väl, har icke ringaste nytta af allmänningen, ehuru han är delegare deruti; under det den som hugger ut sin skog, icke destomindre har rättighet till understöd från den förra. Detta anser jag stå i strid med all klok hushållning. Jag har emellertid blott velat omnämna detta, utan att dock vilja i detta afs:de påkalla något R. o. Ad:s beslut. Gr. Sparre: I afs:de å den förra af den siste värde talarens anmärkn:r vill jag icke med honom mycket tvista: jag tror också att häradsboerne bör inrymmas någon andel i vården och förvaltningen af deras allmänning. Men lika litet som jag vid förra punkten ville medgifva det då föreslagna utbytet af ord, emedan jag anser de befintliga vara af så stor omfattning, att åt dem kan gifvas en mer eller mindre vidsträckt betydelse, lika litet vill jag nu medgifva någon ändring af dessa ordalag. — Hvad den andra aumärkmn beträffar, eller att hiiradsboerna ej skulle ega att in natura utbekomma något af allmänningens alster, så får jag tillkännagifva, att jag i detta afs:de instämmer i K. M:s åsigt, som häruti afviker från Komiténs, hvilken föreslagit att alstren skulle alltid försäljas.
Jag befarar likväl, alt de kostnader, som komma att drabba Banken genom vexelhandel, skulle blifva betydligare; ty icke nog med de kostnader som i Banken kunna komma i fråga; jag befarar, för min del, att Banken får betala vexlarne högre och sälja deni för lägre pris än någon annan. Banken kommer att betala dem högre, derföre att när cursen faller, så komma vederbörande otvifvelaktig! till Fullmäktige och säga: ”hvarföre köpen J ej vexlar? Genom cursens fall blir priset på jern för lågt; hela Rikets export förlorar derpå; köpen ändtligen.” Stiger cursen aldrig så litet, så klagar man alt caffe t, vinel och sockret blifva för dyra: ”liela realisationens ändamål, myntets upprätthållande förloras, om J Baucofullm. ej säljen vexlar”. På delta sätt öfverlegade från begge sidor, komma Bancofullm. ali för vexlar betala för mycket och erhålla för litel. Vid sådant förhållande böra väl Sländerna åtminstone tillse, att en gräns sättes för förluslernc. Jag för min del skulle tro, ali denna gräns borde sättas vid fem proc. och att Ständerna således borde besluta, att derest sig visar, under loppet af är 1845, att den vexelhandel, som Fullmäktige drifvit, kostat mera än dessa fem proc., så bör denna vexeirörelse alldeles upphöra. Jag har dessutom en särskild farhåga för denna vexelhandel, bestående deruti, att allmänheten skulle 220 Den 13 November f. m. i anlcdn. deraf anse Banken böra styra cursen. En reservant har i della fall uttalat en sådan mening, hvilken Hr Rosenblad redan uppläst. Nar sa skarpsinniga medlemmar af della Stånd kunna hafva en sådan tanka, hvad skall man icke då frukla af andra. Ytterligare fruktar jag, att samma vexelhandel kommer alt föranleda den önskan, alt Bancoslyrelsen skall hålla sedelslocken i Sverige vid ett visst belopp, på säll samme reservant antydt.
Jag vill här icke ingå i någon utveckling af de många och vigtiga skäl, som tala för understöd åt läroverken; den, som icke med hjertat oell det moraliska sinnet fattar bildningens nödvändighet och framför allt annat öfverlägsna värde just derföre, att den är samhällets högsta ändamål, den fattar icke denna tanka i följd af något slags deduetion. Jag inskränker mig således att endast och allenast från den materiella sidan betrakta ett af våra läroverks tillstånd, och jag viii jer dervid företrädesvis universitetet i Lund, emedan jag närmast känner detta samt är lifligt öfvertygad, att de lärare, hvilka der komme alt genom ett ökadt anslag erhålla någon förbättring i sina ytterst bedröfliga vilkor, äro deraf fullkomligen förtjenta, och emedan detta universitet eljest troligen äfvenlyrar att förlora flera på vetenskapernas bana raskt framskyndande män och ynglingar. Jag får således först fästa R. o. Adis uppmärksamhet [)å den betydliga skillnad i lönevilkor, som äger rum emelan Lunds och Upsala universitet och hvilken är utredd i en Den a Juni f. m af Hr Professor Westman i detta ämne framställd, af StatsUtsk. behandlad motion. Deraf inhemtas, att den sammanlagda löneminskningssumman för en professor i Lund emot en i Upsala, dä lönerna i alla grader sinsemellan jemnföras, uppgår till öfver i i,ooo r:dr b:co. På samma sätt förhåller det sig med den yngre lärarepersonalen; ty utom det, att adjunclslönen i Lund med i5 t:r understiger den i Upsala, hvilken skillnad, i följd af de i Skåne alltid lägre spannmålsprisen, blir än mer betydlig, finnas ännu vid Lunds academi 3:ne ordinarie adjueter, hvilka blott uppbära hvardera i5o r:dr, eller föga mer än trejedelen af hvad som erliål les för en motsvarande befattning vid Upsala universitet. Flera af de yngre lararne hafva i decennier intill sisth års början varit alldeles lönlösa och, i anseende lill öfverflyttning på institutionerna af 3:ne års anslag, galt miste äfven om hvad de med det ringa anslag, som vid sista riksdagen beviljade» bort kunna påräkna.
Han kunde emellertid undandraga sig tortyren att höra på genom att gå in i ett aflägset beläget rum, men en sådan förmån står endast få till buds. Andra nödgas med feberaktig ångest afvakta, att oväsendet skall bryta lös, och när det börjar, höres naturligtvis genast hvad som komma skall, nämligen detsamma man hört tusentals gånger förut. Sådan tortyr vankas öfver allt, ty pianogalenskapen är j u allmän, oaktadt den öfver allt följes af förbannelser. När man besinnar, att pianotillverkarne med all makt sträfva att öka pianots ljudstyrka, så kan med skäl frågas: hvart skall man taga vägen för att undgå ett oväsen, som redan nu fyller hela hus, emedan ljudet genomtränger flere väggar och trossbottnar? Men oväsendet stannar ej alltid inomhus, ty under den blida årstiden kan man ej ens utomhus undgå detsamma. Då klinkas piano för öppna fönster lika ogeneradt, som om verklig musik utfördes för allmänheten. Hela grannskapet måste åhöra hvad som borde stanna inom musikrummet. En framstående utländsk musikkritiker, som med skärpa uttalat sig om den nya tidens landsplåga, har särskildt anfört anmärkning mot oskicket att i privatbostäder utföra musik för öppna fönster. Sådan musikprostitution vittnar dels - o m tanklöshet, dels o m brist på omdöme i fråga om musik. Fingerfärdighet på ett instrument och förmåga att skrika höga toner efter noter äro icke, såsom allmänt tros, bevis på musikalisk kallelse eller talang. I följd af villfarelse i detta afseende händer det emellanåt, att man genom öppet fönster får höra hemska nödrop, åtföljda af förfärligt buller på piano, och man förstår att det är någon stackars kvinna, som föreställer sig, att hon har röst och som vill öfvertyga otacksamma åhörare i trakten eller på gatan att så förhåller sig. Sådant framkallar endast skämtsam kritik af publiken utomhus, men de som bo i eller nära hus, däri skrik och pianobuller dagligen förekomma, de taga saken allvarligt, ty deras hemfrid är förstörd. I utlandet, särdeles i Tyskland, hafva framstående förf. inom musiklitteraturens område uppträdt mot pianoklinkarnes tyranniskt hänsynslösa framfart och, liksom här ofvan skett, kallat detta missbruk af friheten för pianosjuka och landsplåga, hvaremot de lidande böra göra sin rättighet till husoch hemfrid gällande.
Ridderskapec och Adeln icke skulle från Sa - Den a 3 Juli. gå sitt Eget och foga sig efter Med-Ståndens i •leita ämne fattade Beslut, någon annan åtgärd icke återstod, än den omröstning uti förstärkt Constitutions-Utskott, sorn 50 § Regeringsformen föreskrifver, och till hvilken åtgärd Borgare-Ståndet ock för sin del ville i sådant fall hafva målet öfverlemnadt. I anledning häraf fann Bonde-Ståndet för godt, att äfven för sin del till Gonstitutions-Utskottet, förstärkt med ett antal af Tjugu personer af hvart Stånd, hänvisa berörde fråga, att der genom omröstning afgöras, i händelse Höglofl. Ridderskapet och Adeln icke skulle täckas foga sig efter de öfriga Ståndens derutinnan tagne beslut; Och hvarefter det dymedelst fullständigt beredde Utlåtande kommer att, på sätt Bonde-Ståndet nästlidne dag förklarat, hvila till afgörande vid nästa Riksdag. Ut supra. Ex Protocollo. Olof Werlin, S. D. Efter öfverläggning om Statsoch Bevillnings-Utskottens gemensamt, under den 10 Juli, afgifne och den q 2ulra på bordet lagde Betänkande, öfver Herr Lagmannen och vice Talmannen Låndbergs Memorial, i hvad det rörer Ovarntullens eller Mantals - penningarnes beräkning' och erläggande af Stockholms Stad; fann Bonde-Ståndet för godt, att samma Betänkande antaga, Ut supra, Ex Protocqllo Olof Werlin, S. D, Den 23 Juli. S. 2>» öredrogs å nyo Allmänna Besvärsoch' Oeconomie Utskottets den 19 Juli äfgifne och den 22 Juli på bordet lagde utlåtande öfver de hos Högloft.
Femte punkten af utlåtandet N:o 161, hvilken i utlåtandet N:o 224 blifvit vidhållen, och deruti Utskottet tillstyrkt Rikets Ständers bifall å det af Kongl. Maj-t till äldre gevärs förändring för slagkruts-antändning äskade anslag 30,000 R:dr, att med en tredjedel årligen under åren 1851, 1852 och 1853 från Riksgälds—kontoret utgå, iir bifallen af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet, hvaremot Borgareoch Bonde-Slånden nedsatt summan till 25,000 R:dr. Derest icke någotdera af sistnämnde tvenne Riks-Stånd skulle vilja instämma uti de båda öfriga Ståndens beslut i ämnet, får Utskottet, för frågans afgörande medelst omröstning i förstärkt Stats-Utskott, föreslå följande voteringsproposition: »Den, som bifaller det af Kongl. Majit till äldre gevärs förändring för slagkrutsantändning äskade anslag, 50,000 R:dr, att med V3 årligen under åren 1851, 1832 och 1853 från Riksgälds-kontoret utgå,» voterar Ja; den, det ej vill, voterar Nej; Vinner Nej, »hafva Rikets Ständer till äldre gevärs förändring för slagkrutsantändning beviljat ett anslag af 25,000 R:dr, att med 'Aidel årligen under hvardera af åren 1831, 1852 och 1853 från Riksgälds-kontoret utgå.» 5-o Enligt Utlåtandena JVs 161, åttonde punkten och JVs 224 har Utskottet, i anledning af Kongl. Maj:ts derom aflåtne Nåd. Proposition, hemställt, att Rikets Ständer måtte till anskaffning af slagkrutshufvar bevilja ett belopp af 15,000 R:dr, att med V3 årligen ifrån Riksgälds-kontoret utgå under åren 1851, 1852 och 1853.
Chor af Riddarne (utom stormästaren och hans följeslagare, hvilka iakttaga tystnad) – «Amen.» Rösten: «Hvem nalkas tabernaklet? Hertigen: «Tjenare af det heliga Försoningskorset och tjenarnes tjenare.» Rösten: «Hvad söken J här?» Hertigen: «Nåd och ljus och kraft af den Osynlige och den han sändt hafver.» Uppehåll. Musik med sång höres bakom förhänget, liksom från höjden. Förhänget rullas undan; dörrarne bakom öppnas; hertigen med sina tre följeslagare stiga upp för en liten trappa, som leder till det bönkapell, der i sednare tider kronprinsessan Josefina förrättat, sin katholska andakt. Rummet är ordnadt i bakgrunden med ett altare, och vid sidan deraf till höger, under en himmel, en thron på en upphöjning. Thronhimmeln och beklädnaden på den derunder stående ländstolen äro af purpur, med galloner och fransar af guld. Vid altarets venstra sida står ett bord, öfverhöljdt af ett rödt sammetstäcke, kantadt med guldsnören. På bordet är uppstaplad en hög af sidenskärp, hvartdera hälften gult och hälften svart. På bönepallen framför altaret, inom disken, ligger på ett hyende, en guldstickad purpurmantel, med bräm och foder af hermeliner. Kapellet upplyses af ett rödaktigt sken, som utströmmar dels från en i taket hängande ofantlig lampa, af uråldrig grekisk form, dels från en på sjelfva altaret högt fladdrande offerlåga. Framför altaret, inom disken, står Björnram, klädd i öfverstepresterlig skrud, med händerna lagda i kors öfver bröstet. Plommenfelt tar vid ingången emot hertigen och hans följeslagare och ledsagar dem fram till altarfoten, der de samtlige göra en djup bugning för Björnram, som besvarar hälsningen med en lätt, men långsam böjning på hufvudet. På ett tecken af Plommenfelt knäböjer hertigen vid foten af altaret. De tre Vetande förblifva stående på gången.
Derest åter vaktbetjent förr, än han uppnått den för pensions erhållande bestämda lefnadsålder och tjenstetid, skulle, genom sjuklighet eli,er af annan orsak, blifva oförmögen att sina tjensteskyhJigheter vidare fullgöra, ega Fullmäktige alt, Stals-Utslcoltcls Memorial, M 578. 23 efter noggrann pröfning af de i hvarje fall förekommande omständigheter och förhållanden, vid hans förafskedande tilldela honom en årlig pension, uppgående till högst två tredjedelar af lönen. § 269. Med benämningen Riksdaler, utan tillägg af orden Silfver-specie eller Riksmynt, förstås öfverallt i detta reglemente Riksdaler Banko. § 270. Några tillförene meddelade och emot det nu utfärdade reglementet stridande stadganden, angående Riksgälds-kontorets förvaltning och dermed gemenskap egande ämnen, få icke vidare åberopas och tillämpas. STOCKHOLM, TRYCKT HOS JOn. BECKMAN, 1834. Stals-Vtskotlels Memorial, N:o 379, I W:o 879. Ank. till Exp.-Utsk. d. 28 Nov. 1854, kl. 10 f. m. Memorial, med förslag till ajlöningsoch pensions-stater vid Riks gälds-kontoret. (R:gs Afd.)