Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den 8 December. då den, efter min tanke, rigtiga uppfattningen af dessa §§, att 13:de, 14:de och 15:de §§:na bestämde en viss inskränktare valbarhet, förenad med valrätt, och att denna bestämmelse, som uttryckes med »ege att välja» eller »välje» — således rättighet — icke uteslöt möjlighet att i en sednare, jemte och öfver de öfrige §§me gällande § utvidga valbarheten och införa ytterligare en rättighet. Valbarhet enl. det nya mom:t i lfi:de §:n beror på valbarhet enl. 13:de, 14:de och 15:de §§:ne, och följaktligen måste mom:t hänvisa till dessa §§, för hvilka den gamla redaktionen, så vidt ske kunde, var bibehållen, för att undvika de svårigheter, som mött vid ett annat sätt att definiera Stånden. Den betänklighet, att en Adelsman skulle blifva tvungen att mottaga kallelsen att representera i ett annat Stånd, får jag bemöta dermed, att då R. O. endast åberopar Riddarh.- Ordn. för Adelns representationssätt, så måste denna Ordn. också i främsta rummet för Adeln gälla och tillämpas. Riddarh.- Ordn. åter innehåller icke hinder för Adelsman, som är vald till ett annat Stånd, att erhålla pollett; men som ingen kan. sitta i 2 Stånd pä en gång, måste den, som erhållit pollett, vara berättigad och förpiigtad att, med anmälande af detta förhållande, afsäga sig den plats, hvartill han är vald. I praktiskt afseende saknar betänkligheten ali vigt, ty den Adelsman, som eger sin kommuns förtroende i så hög grad, att han blifver vald till dess riksdagsman, lärer väl äfven hafva tillräckligt inflytande att hindra valet, om han så önskar. Adelsman, sorn är prest eller professor vid något af universiteterna eller näringsidkare eller husegare i stad, är redan nu i besittning af valrätt och valbarhet för annat Stånd än det adliga, och jag tror ej att deraf några olägenheter uppkommit. Jag anser det vara af vigt att söka frigöra denna § från de anmärkningar i formelt afseende, som deremot blifvit framställda, emedan jag tillmäter densamma ganska stor betydelse.
Ej må dock i någotdera fallet etc.; ehuru detta uttryck är öfverflödigt, Jag skulle derföre vilja hemställa att R. o. Ad., med gillande af § i öfrigt måtte förändra berörde punkt af 1 mom. till följande lydelse: ”Ej må dock i någotdera fallet för upprorets stillande vapen längre brukas än civilmyndigheten finner nödigt vara”. Antages en sådan redaktion, tror jag att man tydligen uttryckt den meningen att i och för upprorets stillande vapen icke längre må nyttjas än civilmyndigheten medgifver, men att om militärstyrkan blifver öfverfallen, denna icke är betaget att till sitt sjelfförsvar begagna vapen. En sådan redaktion kan icke heller på något sätt förändra lagtn sådan den ursprungligen af Utsk. varit menad. En annan erinrtn har jag också att göra med afseende på 8 §:n, hvilken jag jenväl tror hafva ett stadgande som innefattar mera än Utsk. dermed velat uttrycka. Början deraf lyder nemi. sålunda: Ej vare menighei ä landet eller i stad förment, att sammankomma lill öfverläggning om mål eller ärende, som menigheten rörer; Hvad är det då som rörer en menighet? Jo det är menighetens enskiklta angelägenheter, men det är också allt hvad som angår Statens värf, det orrfattar t. ex. frågor om RiksShns representationssätt och om allmänra lagar, med ett ord en mängd ärender, som kunna anses röra nenigheten. Men de böra väl dock icke blifva föremål för öfverlägning hos sådana enskilda menigheter, åtminstone skulle jag förunda att det icke varit Utsk:s mening att på det sättet ändra 1816 år, författning. Ur denna åsigt tager jag mig friheten föreslå R. o. A det tillägg i början af 8:de §:n alt efter orden: ”eller ärende son” borde stå: ”menighetens serskilta ange - 362 Den 1 .Tuli f. m. lägenheter rörer”. Genom en sådan redaktion är icke menighet betaget att sammankomma och öfverlägga om de angelägenheter som dem särskildt röra, men visserligen blir den derigenom hindrad från att falla R. St. i embetet, att öfverlägga om sådant som tillhör R. St. ensamt.
Det ligger i sakens natur, att det är alldeles omöjligt, alt öfverbevisa någon om lönnkrögeri, så vida icke köparen får vittna, ty det finnes uti de flesta läll icke några andra vittnen än just han. Hr Adelborg: I likhet med den siste värde talaren anhåller jag att denna § mätte bifallas. Frih. af Ugglas har ganska riktigt upgifvit, att den, som förtärt bränvin på ett ställe, icke enl. nuvarande lag är jäfvig att vittna uti ett dylikt mål} men här upstår ett annat förhållande, att nemi. åtskillige domare hitintills tolkat lagen i detta hänseende olika och tvertom ansett alla dem, som deltagit uti en bränvinsförtäring, vara jäfvige. Under sädane omständigheter, bör det väl icke vara olämpligt, att uti en förordning, hvilken skall ega kraft och verkan, samt till allmänhetens kunskap komma, tydligen förklara lagens mening vara den, att ingen blir jäfvig, endast på den grund, att han förtärt eller supit bränvin på det ställe, der oloflig utminu 14* - 212 Den 9 Augusti e. m. tering försiggått. Om endast några ord kunna vara tillräcklige, för alt åstadkomma, det en lag tolkas lika öfverallt, så kan man ju ej anse dem stå der förgäfves. Gr. Sparre: Jag ber att få fästa R. o. Ad:s upmärksamhet deruppå, att här alldeles icke är fråga oni, huruvida de, som förtärt bränvin på en lönnkrog, äro vitlnesgilde eller icke, utan det är fråga derom, huruvida här är rätta stället för att insätta en regel, som hörer till bevisningsläran. Om tilläfventyrs, på sätt Frih. Raab upgifvit, någon underdomare skulle vara så införlifvad med den grundsats, sorn gähle tili 1850 års förfalla., att han ieke tillåter den alt vittna, som har köpt eller förtärt bränvin pä en lönnkrog, begår han ett misstag, hvilket, om det öfverklaga*, otvifvelaktigt blifver rättadt.
Som motionen synes afse, icke en förändring uti den för enskilda banker nu gällande lagstiftning, utan allenast åtgärder till inrättande af ett slags ömsesidiga understödsföreningar, för hvilka icke heller något anslag från Riksbanken uti motionen ifrågasättes; så torde det icke tillkomma Banko-Utskottet att, hvarken ensamt eller i förening med annat Utskott, dermed taga befattning; hvadan Utskottet, på grund af 44 § 3 mom. i Riksdags-ordningen, får till Hedervärda Bonde-Ståndet återlemna berörda motion. Stockholm den 27 November 1865. Reservationer: af Professor ./. G. Agardh: »Emot Utskottets beslut, att till Hedervärda BondeStåndet återlemna en der under Nio 59 väckt motion, får jag vördsamt mig reservera. Motionen afser stiftandet af en ny slags bankinrättningar, provinsbanker. De skulle drifva all vanlig bankrörelse, hafva sedelutgifningsrätt, och deras sedlar 4 Banko-Utskottets Memorial N:o 5. skulle i allmänna uppbörden emottagas. Hvarje provins skulle ha sin bank och hrarje bank rättighet till en grundfond af ända till 10 millioner. Andra sedel-utgifvande banker hafva skyldighet att sina sedlar med riksmynt inlösa och de måste, till följd häraf, innehafva en högst betydlig riksmynts-kassa. Denna kassa anlitas ständigt, och i synnerhet då någon skatt eller större uppbörd förestår, som endast med riksmynt får afbördas. Det är tydligt att, så länge de enskilda bankerna måste anskaffa denna riksmynts-kassa, kan denna del af bankens utgifna sedlar icke trycka på den metalliska kassan. Men skulle en ny slags sedlar komma att i allmänna uppbörden emottagas, så skulle nämnda förhållande ändras och Riksbanken möjligen kunna tvingas att stänga sin lucka. De föreslagna provinsbankerna skulle således, enligt min åsigt, komma attv inverka störande på Rikets Ständers Bank, hvars vård och förvaltning Ständerne otvetydigt sig förbehållit. Att en motion af denna art måste tillhöra Banko-Utskottet, synes för mig icke vara ringaste tvifvel underkastadt.
Och med ett obestämdt hopp att finna någon förklaring öfver dessa båda lådors hemlighetsfulla reliker i de skrifna papperen, drog jag icke ett ögonblick i betänkande att göra mig underrättad om deras innehåll. I stället att finna dagen lång och odräglig, var det med en suck öfver att solen redan var i sjunkande – och jag således kanske icke skulle hinna genomläsa dem, innan jag blefve afbruten af den väntade hemlighetsfulle gengångaren – som jag makade ländstolen fram till dagern och började, glömmande både svedan i mitt ben och magens fortsatta påminnelser om mat. Se här hvad dessa blad innehöllo – jag meddelar dem så troget som mitt minne tillåter. Mor och Son. ”Våra olyckor äro ofta endast följderna af våra längese’n förgätna fel!” Aimé Martin. Det fanns i Stockholm – jag vet icke hur längesedan – en grefve B. Utomordentligt högmodig, utomordentligt dum och utomordentligt rik, var han – hvad som nu för tiden åtminstone icke är sällsynt – en icke särdeles värdig ätttling af en lysande familj, men med ett temligen fördelaktigt yttre, egde han åtminstone denna negativa förtjenst framför många sina likar. Sedan flera år anställd vid svenska missionen i Wien, hade han gift sig med en tysk fröken af ett lika gammalt och lysande namn som han sjelf. Nära trettio år äldre än sin unga, sköna hustru, kunde han icke begära att blifva älskad af henne och var det icke heller, ty ryktet påstod att den unga Ida – som af en despotisk far blifvit tvingad till detta giftermål – ännu som grefvinna B. närde en lika öm som olycklig böjelse för sin kusin, en ung man af sällsynt skönhet, hvilken allt för obeslöjadt visade henne sin hyllning, att icke väcka svartsjuka hos hennes man, – en lidelse, som hos denne i häftighet endast kunde liknas vid hans högmod, just derföre att den härrörde, eller endast var en yttring deraf.
Jag anhåller, att dessa mina anmärkmr malte få åtfölja den blifvande återremissen. Gr. Horn, Claes Fredrik: Sedan jag onder gårdagens plenum begärde ordet, har ämnet för vår öfverläggning blifvit så mångsidigt, jag må äfven säga, i vissa fall ensidigt, behandlad!, att allt vidare ordande derom skulle kunna anses öfverflödigt. Då jag likväl förmodar, alt 1$. o. Ad. icke går att besluta öfver någon enskild punkt i betänk., utan återremitterar detsamma i sin helhet, önskar jag att med min röst biträda de redan uttalade åsigter, som i en eller annan del bos ålskillige talare öfverensstämma med mina egna; men som R. o. Ad:s tålamod redan tagits i högt anspråk, vill jag vara kort och endast vidröra några hufvndgrunder för frågans behandling. Hvad först angår Bankens consuliderande, hvilken fråga är identisk med den om Bankens förmåga ali upprätthålla myntvärdet eller realisationens bestånd, så anser jag detta vigliga resultat icke bero af hvilken, eller huru stor grundfond man i reglementet tilldelar Banken. Realisationen har sin enda säkra grund uti det capital af samlad nationalförmögenhet, som har lill intresse alt upprätthålla sitt eget värde, hvaremot jag för realisationen skådar stora vådor om den idoge, men fattiga delen (flertalet) af nationen ställes, som man här hört önskas, på svältkur, derföre att den förmögne eller skuldfria minoriteten måtte genom nödvändighetens tvång lära sig att umbära och hushålla, d. v. s. då man undanrycker näringarne del nödvändiga förlaget och bytesmedlet, för att ernå samma resultat, som en lifvad industri åstadkommer, nemi. jemnvigt om icke öfvervigt i handelsbalancen; hvilket syftemål icke får åsidosättas, om man vill consolidera Banken eller försäkra realisationens bestånd. Att jag icke söker denna säkerhet i nationens fattigdom, under det Banken samlar skaller, följer af hvad jag yttrat. Jag bekänner, det jag delar den talares farhåga, som trott sig bemärka flender till realisationen, och jag fruktar verkeligeu att möta denne fiende uti landets förlägenhet i brist af bytesmedel.
Utlåtande, i fråga om medels anvisande för år 1854 till Topografiska Corp sens arbeten, till fortsättning af pågående fästningsbyggnader samt till anskaffning af Infanteri-gevär. (U. A.) Uti Dess till Stats-Utskottet öfverlemnade Nådiga Proposition om Statsverkets tillstånd och bebo!’, har Kongl. Maj:t, sorn deruti, bland andra Extra anslag för Landtförs varet, äskat, till utgående under åren 1854 med 1857, till Topografiska Corpsens arbeten 48,000 R:dr, till fortsättande af Carlsborgs fästningsbyggnad 210,000 R:dr, till fortsättande af fästningsbyggnads arbetena vid Carlskrona samt Carlstens och Waxholms fästningar 420,000 R:dr, äfvensom till anskaffning af nya Skarpskytteoch vanliga Infanteri-gevär 306,666 R:dr 32 sk., begärt, att de för dessa behof under år 1854 erforderliga anslag måtte med 12,000 R:dr till Topografiska Corpsens arbeten, med 30,000 R:dr till Carlsborgs fästningsbyggnad, med 105,000 R:dr till fästningsbyggnads arbetena vid Carlskrona, Carlsten och Waxholm, samt med 66,666 R:dr 32 sk. till anskaffning af Infanteri-gevär blifva särskildt och så tidigt ske kunde anvisade, af anledning, såsom det Högstberörde Nådiga Proposition bilagde Protokoll öfver Landtförsvars-Departementet tillhörande ärender för den 9 nästlidne November innehåller, att ej, i saknad af medel, förenämnde angelägna arbeten måtte behöfva afbrytas, samt, hvad anginge gevärs anskaffande, hinder uppstå för afslutande af behörigt kontrakt om deras tillverkning.
Jag känner visserligen att många landscancellier afsagt sig att mottaga promotorialmål, men jag har dock icke gjort det uti mitt län, och jag skall i det aldralängsta emottaga sä beskaffade mål, då de inkomma; men jag skulle likväl önska, att II, o. Ad. icke ville bestämma en lag, som ålägger Konungens Bef:h:de att emottaga dem, då i alla fall, såsom här af en värd talare blifvit omnämndt, hvar och en fordringsägare likväl har tillfälle att, på sätt lian för sig finner lämpligt, indrifva sin fordran, utan att det sker genom embetsmyndigheternas särskilda omsorg. På denna grund, och då jag icke finner hvartill en återreraiss af detta betänk, skulle tjena, förenar jag mig med dem, som begärt afslag å betänkandet. Hr von Rosen, Georg: Jag har aldrig funnit mig besvärad af dessa mål och anser det vara min ovillkorliga pligt att tillrättaskaffa rättvisan i detta fall o'ch skaffa fordringsägaren sin rätt, Jag har aldrig mött något motstånd i de andra länen vid sådana frågor. Jag gör mitt eget läns innevånare en tjenst med att emottaga dessa proraotorialmål; ty då äga andra landshöfdingar samma förbindelse mot mig, och jag tror, att om det så blefve öfverallt, så skulle allmänheten vinna derpå, utan ali Konungens Bef:h:de skulle få ett besvär, som icke hör dem till. På denna grund tillstyrker jag bifall till betänkandet. Den 5 December. Frill. Sprengtporten, Jac. Wilh.:
Lindbg frän Gottlands län i två särskilda motioner: att pastor, sedan han lätt i laga skick emottaga sina boställshus, mätte åläggas att dem underhålla ända till dess sjelfva stommen åfelt eller annat hus tarfvade nybyggnad, hvilken då skulle verkställas, såsom desse motionärer yttrat: af ”lörsamlingsboerne” eller ”socknemännen”, bland hvilka, enligt yrkande af Anders Pehrsson, Magnus Månsson och Johan Johansson från Östergöthlands län samt Johannes Hohn lian Jönköpings län, jemväl de nu derifrån IVitagne innehafvare af sätesoch ladugårdar sä ock aloysie låoch rörs-hemman borde iuberäknas; hvarförutan rörande tolkningen af ifrågavarande lagparagraf är vordet framstäldt: af Gustaf Bjerkander från Skaraborgs län, att det i § förekommande ordet ”bättra'’ mätte ur lagbudel utgå, helst detta ord vore a( lika betydelse med det i sammanhang dermed slående ordet "bygga"', samt af nysshemälde Anders Persson: ”alt Rikets Ständer, med den förändrade redaktion, som möjligen kunde finnas nödig, mätte förnya deras underdåniga skrifvelse den 4 Augusti 1854, angående skyldigheten alt underhålla en del hus i prestgård.”
Aflöning, pension m. in ... Inköp af inventarier och materialier m. m Diverse verkställda arbeten Balans till år 1862: Till någon anmärkning från Revisorernes sida har räkenskapen icke föranledt. Ulriksdals Kongl, lustslott. Denna, i Kongl. Kammar-rätten med anmärkningar granskade, räkenskap redovisar inkomster och utgifter på följande sätt: Debet. Balans från år 1860: Tillgångar Uppbörd: 109: 10. Statsanslag — 183 — Transport: För försålda trädgårdsprodukter Aninärkningsniedel Tillfälliga inkomster Från Hans Maj:t Konungens hofförvaltning Från Hans Maj:t Konungens enskilda kassa Balans till år 1862: Skulder K red i t. Balans från år 1860: Skulder Utgifter: Aflöningar. gratialafgifter och arfvodeu Onera m. m Byggnader och reparation Utfodringskostnad Omkostnader för trädgården och orangeriet m. m Räntemedel Skrifmaterialier och ved m. m ... Under året har för medikamenter utbetalts 38 R:dr 14 öre, såsom verifikation hvarför vid räkenskapen finnes fogad en af Apothekaren Kindstrand afgifven och qvitterad räkning, hvilken, under åberopande af den med slottet förda kontrabok, endast summariskt blifvit upprättad; och hafva Revisorerne, då berörde bok icke finnes räkenskapen bilagd, icke varit i tillfälle att kontrollera, huruvida densamma varit författad i enlighet med fastställdt formulär samt, jemlikt gällande föreskrifter, undergått granskning hos Kongl. Sundhets-kollegium. Strömsholms slott. Räkenskapen, som i Kongl. Kammar-rätten blifvit granskad med anmärkningar, upptager inkomster och utgifter sålunda: — 184 - D ebet. Balans från år 1860'. Kredit. Utgifter: Aflöning ■••• 1,383: 72. Upphandling af materialier 1,133: 88. Balans till år 1862:
Då denna fråga inom Utsk. förevar, anmäldes behofvet att en historik öfver frågan skulle upgöras; men som dervid anmäldes att Hr Odencrantz snart skulle afresa från staden och att saken dessförinnan borde vara afgjord, inskränkte man sig till fattandet af det beslut som skrifvelsen innehåller, hvilken, justerad ensam inför Ordf:den utan alt Utsk:s ledamöter deröfver hördes, för tidens vinnande, expedierades sådan den befinnes. Sedan jag nu haft äran explicera förhållandet, vill jag ingalunda motsätta mig den begärda återremissen. Frih. Stjernstedt, Aug. Wilh.: Jag hade icke ämnat yl8 H. 34 530 Den 19 Juli e. m. tra mig i frågan, men då jag nn fått höra huru man vid behandlingen gått tillväga, så finnér jag så mycket mer anledn. att yrka återremiss å densamma, på det att Utsk. må blifva i tillfälle alt få vara med om redakt:n då Utsk. derutinnan troligen skall lyckas bättre än hvad förevar:de mern. gifver vid handen, så att saken, när den från Utsk. återkommer, må utan anmärkn. kunna bifallas. Då härefter H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. ansåge de emot förevar-.de mein. gjorde anmärkmr föranleda lill detsammas återremitterande, ropades starka ja, blandade med nej, hvarpå II. Ex. förklarade det han ansåg ja hafva öfverröstat nej. Föredrogs och bifölls Riddarh.Utskrs d. 17 dennes på bordet lagda mern. N:o 14, i anledn. af Gr. Liljencrantz’s motion om uplåtande af SecrelaUtsk:s-runimen till begagnande af Fosterländska Föreningen.
Den innehöll två avdelningar, den första bestod av mycket fragmentariska uppteckningar från de år av enstöringsliv han levat här i skogen, den andra avdelningen innehöll det mesta av den berättelse som följer här, och ur första avdelningen har jag endast medtagit så mycket som kan vara av intresse för belysande av de händelser jag skildrat i denna del av hans historia. Vännerna På hemväg Det var nära dagbräckningen. David satt på ett långt persontåg någonstädes på Canadian Pacific. Tåget hade stannat och inväntade ett söderifrån kommande snälltåg. Han lutade sig halvvaken ut genom fönstret. Det var början till en daggvåt och blåsig dag, en sådan dag som han alltid älskat, särskilt bland de kanadiska slättlandens hela fält av solrosor. Väldiga sjöar lyste som eld långt borta. Helt nära rucklet som skulle föreställa stationshus såg han enstaka kors på en kyrkogård skymta svarta genom dunklet och mellan korsen silhuetten av en snokande hund. Stationsvakten löste av haken som höll signalbrädet, just som snälltåget körde förbi och för ett ögonblick skymde bort korsen därute. De lysande fönsterna susade förbi som en storm och så såg han kyrkogården igen, och den stora hunden som gick där och snokade. Det är mycket möjligt att hela denna syn bara var en dröm, ty i nästa ögonblick tyckte han att han sett kyrkogården i Graninge i Dalarna. Han frös i hela kroppen. En beklämning grep honom lik den nattmara som förstört hans barndoms sömn. Tåget ångade i väg. Hans kropp blev stel och det fattades honom vilja att röra sig, hunden på kyrkogården vart så småningom en schakal som bökade bland det vissnade kransskräpet på Graninge begravningsplats, där hans olycklige och sinnessjuke bror skurit halsen av sig. Hade icke någon skrivit hans historia? Jo visst, men den skulle aldrig ha skrivits. Och även om David hade boken handlat vem kan skriva något som handlar om en annan mänska? Hur han hela sitt liv syndat och varit rädd för Gud, icke kunnat tänka på något annat än Gud, ja, på allt som kan kallas Gud, hur han läst tusen böcker för att hitta en utväg ur vanvettet. Har någon skrivit det, ingen, men alla ödsliga kyrkogårdar gav honom igen scenen från hans brors begravning. Nu såg han den igen. Far var också med.
•£'ör fortfatt tillämpning af ben mib fcbitafi förflutna 9itf3bag af 9ttfet3 Stauber gobfänba odj af ölongl, 99iaj:t faftjtällba pcuftouSftat för SlrtnéeitS befäl cd) tjenfietnäit, f;afmc S8t för åren 1861, 1862 ocl) 1865 d 9ltf3gätb3sJfoutorct aitibifat ett frebitib af ©ttl;unbratufeu 9ttf3baler årligen att t man af behof atis ibänbaS till betäcfanbe af beit fftfittab i penfionSsutgifterna, font uttber befja är fan, genom ben nt;a peuftoncringenS ttllämpanbe, £ör StrmeenS ^enfionSsÄajja upps fontina; böranbe be fdluttba anlbtfabe meblett af 9ttf3gäfb3s$ontorct till ttämnba Äajja utbetalaö, pä fatt ocl) i'beit orbntug Södrt för bemälbe kontor upprättabc 9tcgfemcntc fcreffriftuer; odj ffall, fnoab titeb ^äitftgt till omförmälba frebittbS au 9Jceb gobfännanbe af en för flottans ©mbetSs od) tjenfiemanuasperfoual upps gforb od) af ivoitgl. 9Jiaj:t till Of) affeinnab penfionSsftat, od) för att bereba cit fidi ig förhöjning i hittills ntgdeube penftoner för bc to t b flottan aitftädbe ©mbetSs od) tjenftemän famt betjente, l)afme SBt jeinloäl d 9ttf3gälb3s$ontoret anlotfat ett färffilbt frebitib af tretiotufeu 9tif3baler årligen imber åren 1861, 1862 odj 9ttli8bag8
Man splittrade här sina krafter på alla möjliga håll och trodde sig i * november 1805 genom en uppställning vid Main kunna utöfva ett sådant tryck mot fransmännens förbindelser, att Napoleon skulle nödgas släppa taget i Mähren, dit händelsernas tyngdpunkt blifvit förlagd. Från denna slentrianmässiga krigföring gifvas dock några undantag, om de också icke äro många. Karl XII förde sålünda kriget på helt annat sätt än hans samtida, och att han icke inskränkte sig till korta vägar, veta vi mer än väl. Prins Eugens af Savoyen kringgående rörelse kring Mantua och framryckning till Turin 1706 var väl planlagd och utfördes hastigt, och likaledes förstod Fredrik II mången gång att genom ovanliga förplägnadsanordningar påskynda sina rörelser, hvilket särskildt var fallet vid hans .marsch till Sachsen och därifrån till Schlesien 1757. Synnerligen betecknande för tidens trångbröstade åskådningssätt äro ett par händelser från 1806 års krig i Sachsen. Under den kalla natten mellan den 11 och 12 oktober saknade trupperna vid preussiska hufvud-hären bränsle så väl för att värma sig som för att koka, enär deras öfver-befäl icke ' vågade tillgripa något af de stora vedtrafvar, som voro hopade tätt invid deras bivuakplatser, förr än soldaterna den 12 på aftonen här och hvar började fälla träd. Ungefär samtidigt saknades foder för hästarna, under det man skriftväxlade med storhertigliga weimarska regeringen om köpet af hafre från de ofantliga upplag, som funnos däraf i Jena, men innan man hunnit komma öfver ens om priset, voro fransmännen öfver en och togo alltsamman utan vidare. Då de preussiska trupperna efter slaget vid Auerstädt två dagar fullständigt saknat lifsmedel och under tredje dagen anlände till en rik by, lät prins August af Preussen rekvirera lifsmedel, såsom det nu göres öfverallt, men bönderna upphäfde ett väldigt klagoskri öfver en slik våldsbragd, och en gammal officer gjorde vredgad prinsen lifliga föreställningar om det för preussiska hären nedsättande och för dess anda skadliga i ett dylikt rofsystem.