Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
För att ådagalägga ej mindre i hvilken utsträckt mån de i förra berättelsen omförmälde, å Beckholmen anlagde skeppsdockor numera äro anlitade, än äfven huruledes denna inrättnings utvidgning blifvit af grosshandels-societetens medel bekostad, hafva Borgerskapets Äldste anfört: att berörde dockor varit begagnade år 1855 af två kronans ångfartyg, 57 enskildes ångfartyg, ett kronans segelfartyg, 66 enskildes segelfartyg och två pråmar; att då, enligt förra berättelsen, den af grosshandels-societetens medel bekostade summa utgjorde 69,821 R:dr 9 sk. 11 rst., uppgick, efter enahanda grund, det bokförda värdet vid 1855 års utgång till 82,152 R:dr 18 sk. 9 rst.; att den behållna inkomsten under samma år utgjort nära 8% procent å bokföringsvärdet, af hvilken inkomst den del, som öfverskjuta 5 procent å samma kapital, blifvit godtgjord dock-inrättningens reserveller reparations-fond; varande för dessa skeppsdockors begagnande en provisorisk taxa af Eders Kongl. Majit i nåder fastställd den 15 Maj 1852, hvilken, efter särskilda underdåniga hemställanden af grosshandels-societetens och skepps-rederiernes deputerade, förklarats sedermera år efter annat gällande. Sjökaptens-societetens deputerade hafva meddelat, att, oansedt det tillväxande antalet af sjökaptener, som här ofvan blifvit anmärkt, en tillväxt, som står 1 sammanhang med förökningen af Stockholms skeppsrederier tillhöriga fartyg i antal och lästetal under meranämnde fem år, de, som numera vinna burskap å sjökaptens - 3i yrket, sällan förena sig med härvarande sjökaptens-societet, hvars upplösning, såsom en inrättning till inbördes hjelp och understöd för de ibland societetens medlemmar deraf i behof stadde, i saknad af erforderlige inkomster, vid detta förhällande, emotses.
Om t. ex. arfvingen anmäler sig hos Landshöfdingen så tidigt, att interimsåboen ännu icke hunnit sätta sig i besittning af hemmanet och ditflytta sina lösören, finnes intet skäl, hvarföre han, om han anses oberättigad till hemmanet, ändock skulle fä tillträda detsamma och sitta der till fardag. I andra fall äter kunde förslaget hafva mera skäl för sig, men säkerligen lärer Landshöfdingen, som i afseende på sjelfva besittningsrätten skall skilja mellan Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 129. 5 parterna, äfven i detta afseende jemka dem emellan efter omständigheterna i hvarje särskildt fall. Beträffande vidare förslaget om stadgande af rättighet för den vilkorligen antagna åboen, som måste lemna hemmanet, att af sin efterträdare erhålla godtgörelsc lör den nödiga och nyttiga kostnad, han under sin besittningstid å hemmanet nedlagt, så torde ett sådant stadgande vara dels öfverflödigt, emedan han, äfven utan uttryckligt stadgande derom, får anses berättigad till ersättning för de af honom å hemmanet använda kostnader som verkligen varit nödiga, d. v. s. tjenat till hemmanets vidmagthållande — och dels olämpligt, emedan han i detta hänseende icke skäligen bör hafva bättre rätt än en köpare, som till bördeman måste afstå en inköpt egendom och hvilken icke är berättigad till ersättning för den derå gjorda kostnad, som utan att kunna anses som nödig endast varit nyttig, d. v. s. afsett egendomens förbättrande. Hvad slutligen angår förslaget om åläggande för hvarje sökande af införsel i kronolägenhet att styrka sin fångesmans laga åtkomst, sä hvilar detta förslag, enligt Utskottets åsigt, pä en förvexling af kronoåbo-rätten med eganderätt eller af det aftal hvarigenom en krono-åbo på annan person transporterar sin besittningsrätt med ett verkligt köp.
Genom remisser, under serskilde dagar, hafva ifrån Riks-Stånden Statssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskotten fått emottaga Högstberörde, under den 24 Februari innevarande år utfärdade, Nådiga Skrifvelse, af innehåll, att, sedan genom den provisionella role-jemkning, som, lill följd af Kongl. Maj:ts Nådiga Bref den 21 Juni 1825, blifvit verkställd, Jemtlands Fäll-Jägare-Regemenles styrka blifvit nedsatt från 1,000 tili 800 man, och de derigenom uppkomne vacanta rotar, iemte föruioroterade hemman, anslagna till de qvarblifna stam-rotarnes understöd, med ett bidrag af 8 R:dr för tunnlandet, samt det upprättade interims-roterings-verket, med den dervid föreslagne afgift, under vilkor af Regementets skyldighet till activ tjenstgöring, blifvit af Kongl. Majit under den 21 November 1827 fastställdt att gälla från och med år 1828, intilldess, efter afvittringens afslutande i orten, en fullständigare och på mera bestämda grunder byggd rotering i provinsen kunde för sig gå; så, och med anledning af Riksdags-fullmägtiges från orten, vid 1828, 1829 och 1830 årens Riksdag, gjorda framställning, hade Rikets Ständer, i underdånig skrifvelse af den 18 Februari 1830, i afseende å de allmänna grunder, hvarefter ifrågavarande rote-jemkning skulle verkställas, innan den Grundlagsenlig! till Rikets Ständers pröfning förekom, yttrat: att, om Jemtlands Regemente, efter Norriges förening med Sverige, skulle kunna uppfylla sitt ändamål, bidrag till Rikets krigsmagt i det liela, så måste väl det gamla vilkoret för ortens rotering, eller manskapets användande endast inom landskapet, upphäfvas, och Jemtlands soldater följaktligen åläggas samma skyldigheter, som kronans indelta manskap i det öfriga Riket, vare sig i krig eller i hänseende till arbets corumenderingar under fredstid; men att, enär således contract med rote-hållarne å Statens sida upphäfdes, någon annan billig
Huru det sedan går, det känna vi redan, ty det hör till kapitlet om konstföreningarna, om allmänhetens konstsinne och håg att minska den dyrbara sällskapsglädjen. Det går på samma sätt med denne konstnär, som med den nyss nämnde: han dör af svält. Men då graverar fröken Fahlander honom i trä, och hans bild kommer i Ny Illustrerad Tidning. Det är alltid något. Den popu-läre kan deremot aldrig dö af brist på födoämnen. Han kan qväfvas af tryffel, storkna af champagne eller äta ihjäl sig på gåslefverpastej, men att svälta ihjäl kommer icke i fråga. Huru man än betraktar förhållandena, så är det en sanning, att vi hafva goda konstnärer, men de bo icke i Sverige, ty de kunna ej bo här. I hemmet dör konsten af brist på sund näring och stundom rent af utaf kassabrist och deraf orsakad tvinsot. Och likväl finnas de som hafva hjerta att ropa: “ Kom hem! kom hem! “ Bättre vore, att dessa skriade litet mindre, men sjelfva gjorde litet mera för att hjelpa konsten och konstnärerna. Men akademien? Ja, det skall bli mig ett nöje att en annan gång i Dagens Krönika få tala om akademien. Om realism. Några synpunkter. Vid alla tillfallen af strid, då lidelserna göra de mest klarsynte blinda, skall man till sin förundran se huru urgamla saker, som för alltid kämpat för och vunnit berättigande, ånyo framdragas såsom nya och derför af motstån-darne stämplas såsom onödiga nyheter eller osunda riktningar. Man påstår att för närvarande en strid skall pågå inom svenska literaturen. Vi tro icke, att det kan kallas strid om den ena parten, begagnande sig af det öfvertag som skän-kes af en tillfällig social ställning, beherskandet af ett periodiskt organ, oupphörligt slår sin inbillade motståndare i hufvudet utan att denne kan eller visar någon lust att slå igen. Emellertid måste enligt mångas önskan här försiggå en strid, ty det var så länge sedan man hade någon sådan och det vore icke intressant eljest; och denna skenfäktning skall hafva till motsatta mål de gamla ämnena realism och idealism.
Vöre det en enda taxeringscomilé för länet, så kunde detta låta sig göra, men nu uppstår en ren omöjlighet att tillämpa det stadgande, som 2 mom. i 50 § innehåller. Hr Prin tzenskjöld: Den redaclionsförändring, som Bevilln.- Utsk. här föreslagit, ehuru efter min tanka olämplig, hade likväl den fördel med sig ali åtminstone icke borttaga ali grund, som borde tjena taxeringscomiteerna till ledning vid utöfningen af deras uppdrag. Det förslag, som Frih. Raab framställt, och hvilket, för mig åtminstone oväntadt nog, blifvit af Frih. Palmstjerna understöd!, borttager helt och hållet alla grunder för taxeringscomiteerna alt kunna vid värdebestämningen af fastigheter förfara som sig bör. I händelse en tvist uppstår om en egendoms taxeringsvärde, så famlar man ju i mörkret, derest denna mening, på sätt Frih. Raab föreslagit, borttages, ty Bevilln.Utsk. har med största omsorg sökt att i alla de påföljande §§, der ordet rätta funnits, omskrifva meningen, sä alt detta ord blifvit alldeles uteslutet. Jag nämnde i mitt förra yttrande, att hvarje lag måste vara stödd på någon grund; tager man bort orden rätta värde, så finnes ingen sådan; och det skall komma derhän, att taxeringsvärdet nedtvingas till minimitariffen. När vi komma till de efterföljande §§, som röra städerna, så skall det befinnas, att samma princip äfven der blifvit följd; och då ingen minimilariff är fastställd för städernes taxeringsvärde, sä kan det blifva ovisst huru långt nedsällningen deraf kommer att utsträckas. Den ordställning, som man vill taga bort, har varit begagnad, såsom jag tror, alltsedan 1812. Man har derigenom på den långa lid, som sedermera förflutit, haft tid alt vänja sig vid betydelsen och tilllämpningen af densamma. Man har ock derigenom kommit till Den 2 December. 35 det resultat, att egendomarne nu vanligen taxeras till ^understundom blott till hälften af deras gångbara värden.
Han har utmålat mig, som ett rigtigt vidunder; och derför är jag skyldig mig sjelf att upplysa dig om, hur orätt du har att tro... Men jag försäkrar dig, att jag inte tror någonting alls! Du tror mig inte! Det är således en förutfattad åsigt, ett fast beslut att inte höra mig! (gråtande) Min Gud, hvad har jag gjort för att bli så behandlad! Men för all del, lugna dig! Låt oss tala om någonting annat... Du vill att jag skall låta dig ostraffadt förolämpa mig! Nej alltför länge har jag tegat, och nu måste jag lätta mitt hjerta. Jag vill anförtro mig åt dig, min barndomsvän! (snyftande) Om du kunde ana, hur han behandlar mig! Nå, hvad är det då, som du är så förtviflad öfver? Han sade mig ... all-de-les nyss ... midt i ansigtet ... att jag ... att jag är ... to-o-kig! Men hur kom han att säga det? Ja du tycker väl, att det är förfärligt! Jo du, han sa' det derför, att jag låtit skura hans golf och ändå (gråtande) vet Gud, att det låg damhögar i FRUN. VÄNNEN. FRUN (som förut). VÄNNEN. FRUN. VÄNNEN. FRUN (utom sig, stiger upp). VÄNNEN. FRUN (som förut). 21 vråarna som voro så höga som så här (lyfter armen öfver hufvudet). Men, kära Alma. VÄNNEN. FRUN. Och då jag tillät mig en foglig anmärkning, för jag var lugn som ett lam! behagade han ta humör, och förgå sig... Gud! så han förgick sig! Att säga sin hustru rent ut och det till på köpet när hon har hufvudvärk, att hon är nyckfull och oräsonlig! Men du sjelf, fastän du är karl, har bestämdt mera omdöme än han, och nog medger du väl ändå, att karlarne äro bra mycket oräsonligare än vi fruntimmer? Hm! det kommer an på... FRUN. VÄNNEN. Och så understår han sig att säga, att jag är orättvis och grälsjuk!
Men allt sedan lokomotivets hvisselpipa ljudit nere vid stationen, hade René ingen ro. Han sprang ut på landsvägen för att se efter om vagnen var i sikte, kom tillbaka in i porten för att be morfar gissa hur många gäster, som kunde vara med, och lade sitt krushufvud mellan sländan och mormors ansikte för att få veta om det ej var utmärkt bra påhittadt, att han kommit öfverens med Gaspard, — drängen som körde omnibusen, — att denne skulle hålla upp så många fingrar, som han hade resande i vagnen. Så for han ut på landsvägen igen, så åter in i porten för att tala om att nu syntes dammolnet, så ut igen, och efter ett ögonblicks spejande, med den lilla handen öfver ögonen som morfar brukade, sprang han på nytt in till de gamle. — Det är en dam och hennes kammarjungfru, anmälde han, andfådd efter sin sista expedition framåt landsvägen. Omnibusen stannade, och morfar hjälpte ut damen. René klef upp till Gaspard på kuskbocken och åkte med honom ned till stallet. När de drogo vagnen in i skjulet på bakgården, sade René: — Det är väl bäst att se efter om de inte glömt något inne i vagnen, fruntimmer glömma alltid något. Gaspard skrattade. Pysen hade så fullständigt morfars sarkastiska utseende, när gubben ville reta sin gumma. — Nå, se efter då! Med en oefterhärmlig min kom René ur vagnen med en liten resnecessär. Han triumferade: — Var det inte det jag sa’! Jag skall gå upp med den här, se’n kommer jag ned igen och hjälper dig. — Hvart skall du hän, René? — Upp till den vackra damen, som kom just nu, morfar. Hon har glömt den här — Nå, nå, nå inte så brådtom! Morfar fångade René i flykten. — Jag vet inte, om jag vill låta dig gå upp. Du pratar ihjäl mina resande för mig, och den här damen såg trött ut. Gif mig väskan, pys, så kan kammarjungfrun få den, när hon kommer ned, eller jag kan låta Alice gå upp med den. — Nej, morfar, det är bäst jag går. Hon blir glad, när jag kommer.
Domstols-organisationen, afgifna Utlåtande. Att tvänne Riks-Stånd ej gillat förslaget om förändring i Bankens Domstols-privilegn um, och att frågan derom således vid denna Riksdag förfallit, kan, i min tanka, ej berättiga Utskotten till den klandrade behandlingen af ämnet, ty, om skälen för förändringen för öfrigt äro obestridlige, och det hafva Utskotten medgifvit, så förringas ej deras verkan deraf, att pluraliteten inom tvänne Riksstånd ej godkänt desamma, ty det måste vara Utskottens egen, och ej minoritetens inom Representationen, öfvertygelse, som, uti de till Riks-Stånden afgående Utlåtanden, skall uttryckas. När nu härtill kommer, att frågorne om Bankens och Riksgälds-Contoirets fo.» Bil.1. Statso. Lag. Ulsk. Utlåtande N:o 130. 5 rum ej med hvarannan hafva ringaste annan gemenskap, än den enahanda principen för ämnets bedömande, samt det egentligen begagnade motivet för bibehållande af Bankens forum, eller svårigheten att i Landsorterne utföra de af en vida utsträckt lånerörelse uppkommande rättegångar, ej på RiksgäldsContoiret nu är tillämpligt, och således skälen för förändringen med Riksgälds-Contoiret onek-* ligen äro flere; än för förändringen med Banken; vågar jag vördsamt förnya min framställ* ning, det Riksgälds Contoirets rättighet, att begagna Kongl. Svea Hof*Rätt såsom dess forum privilegiaturn, måtte upphöra. Skulle Riksdagens länge väntade och! önskade slut begagnas såsom skäl til motionens ogillande och Betänkandets gillande, kan likväl detta förhållande hvarken Motionairen eller Lag-Utskottet till last föras, ty motionen är inom den i Riksdags-ordningen föreskrifna tid väckt, och Lag-Utskottet har för längre tid tillbaka hos Stats Utskottet anhållit om ämnets gemensamma behandling af bägge Utskotten. 6 Stats* o. BevillningsUtsk. Utlåtande N;o 131* N:o 131. Ankom till Expeditions-Utskottet den 17 Februari” 1830.
För skolan i Umeå, hvilken vid sista riksdagen utvidgades lill ett högre fullständigt elementarläroverk, beviljades af Rikets Ständer, löner för en Rektor, 3 Lektorer och 5 Adjunkter; — men E. K. Maj t har nu — med tillkännagifvande, att den undervisning, som skolan, enligt gällande stadga, är pligtig att meddela, icke kan, sedan läroverket hunnit vidgas lill föreskrifvet omfång, af så få lärare bestridas, utan att lärjungar från olika klasser och med väsendtligen olika kunskaper esomoftast måste sammanföras under en enda lärares handledning, samt med afseende jemväl derå, att intet af de öfriga "fullständiga elementarläroverken blifvit lörsedt med mindre än 12 lärare — föreslagit Rikets Ständer, att löner för ytterligare 2 Adjunkter måtte med 1,000 R dr för hvardera eller tillsammans 2,000 Ridr å nämnda läroverks stat uppföras. Och har denna E. K. j. Majlis nådiga framställning på de i den nådiga Propositionen anförda skäl, blifvit af Rikets Ständer bifallen. 27:o. Beträffande Nva Elementarskolan i Stockholm, inhemtas af det E. K. Maj ils nådiga Proposition åtföljande Slals-Rådsprotokoll, att, som denna skola med nästlidna hösttermin erhållit det antal lärjungar, hvilket, enligt den i afseende å högre 158 Expedit!oiis-Utskottets Förslag till underd. Skrifvelse N:o i97. fullständiga elementarläroverk fastställda beräkningsgrund, skulle motsvaras af 16 lärare, men Rikets sednast församlade Ständer besluti t att å nya elementarskolans stat uppföra löner för en Rektor, 7 Lektorer ocb 1 Adjunkt, till de belopp och med den rätt till löneförhöjning efter viss tjänstgöringstid, som för de högre skolornas lärarepersonal äro fastställde, E. K.
Dom säg att ny häradsskrifvarn ska ' vara tokig i mamsell Karin — han sitt ' på gästgifvargården om kvällarna, och dricker gör han och spelar kort och gantes (skämtar) med jäntorna och sjunger fula visor, gör han. » » Ah, mamsell Karin, som kan sjunga så grant, kan väl lära honom att sjunga vackra visor, hon, » invände Måns Persmor, i det hon böjde sig fram och flyttade garnet på rullen. » Ja, huru vet hon, om han kan göra mamsell salig, » inföll mor Dordi; » Gud låter icke gäcka sig, när det gäller äktenskapet heller, kom ihåg det, mamsell Karin. » » Ja hon får inte öfverge ungprästen här, en så farligt behändig karl som h a n är, och en sådan väldig Herrans stridsman, » sade Anders Larsmor. Karin satt tyst vid sin spinnrock, men med en liten trotsig höjning af sitt vackra hufvud. » Ofvergifva — jag vet aldrig, att jag undergif vit mig honom, » sade hon litet otåligt. » Käre, hon blir väl inte elak (missnöjd) på oss heller, men hon kan väl förstå, hvad folket i alla prostens socknar skulle säga, om en af prostmamsellerna skulle gå och ta en töcken där sörlänning, som inte är präst heller, » predikade Dordi. Morgonen började lida fram. Prosten kom in och hälsade på sitt trohjärtade, vinnande sätt på * Sörlänningar kallas i Ångermanland alla de, som äro från Stockholm eller från trakten söder om Helsingland, och hvilka för en tjugu år sedan och där_, förut ej voro särdeles väl ansedde däruppe. de nu alla församlade spinnerskorna. Rockarna voro smorda och riktigt i feststämning, de surrade icke högre än katten, men en ' rettio stycken som de voro på en gång i rörelse, så blef det nog ljud af ändå. Därtill bidrog rasslandet af linet, som borstades framme vid spisen.
Emb.-Beråltelse för år 1849. 97 till sill fredande anfört, tio år förflutit, sedan manskapets fordran tillkom, och flera generalmönstringar för sig gått, utan att anmälan om någon fordran i omförmälte hänseende, blifvit gjord, Kapiteneu dock ej kunde undgå att för underlåtenhet att i fråga varande medel utdela, vidkännas ansvar enligt 8 kap. 11 §. Krigsartiklarna; men då anspråk på ersättning för samma medel icke blifvit af någon bland manskapet väckt, erfordrades derom ej något yttrande. — Deremot innehåller Kongl. Maj:ts nådiga Utslag, att då någon anmälan om Kapitenens underlåtenhet att medlen utdela icke skett vid de flera generalmönstringar, som vid regementet förefallit, efter det lian beloppet utqvitterat, och följaktligen någon talan om medlens utbekommande, emot 13 kap. 8 §. Krigsartiklarna och Kongl. Cirkuläret den 20 Juli 1833, nu mera ej kunde äga rum, samt Kapiteneu, emot hvars bestridande icke visadt vore, att beloppet till större eller mindre del bos honom innestode, vid sådant förhållande ej lagligen kunde vidkännas någon bevisningsskyldighet om tiden och sättet, då medlen blifvit till manskapet utbetalta, Kongl. Maj:t pröfvade rättvist, med ändring af öfverklagade utslaget, Kapitenen från ansvar jemväl i denna del af målet frikänna. Härmed äro ett par större rättsfrågor besvarade på ett sätt, som synts mig i ej ringa mån eftertänkligt. Den ena af dessa frågor är: kan en uppbördsman, som emottagit allmänna medel till utdelning, undgå att anses innehafva dessa medel, så länge han icke för dem redovisat? Är det icke, mot en uppbördsmans bestridande, tillräckligen visadt, att de emottagna medlen bos honom innestå, tilldess han för dem redogjort; så vill det troligen blifva svårt att göra sig ett bestämdt begrepp om redovisningsskyldighet för allmänna medel, ja nära nog om hvarje redovisning för hvad annan tillhörer.
Att I icke ohelgen mitt helga Namn, och att jag må helgad varda ibland Israels barn; ty jag är Herren, den eder helgar; Den eder utur Egypti land fört hafver, att jag skulle vara edar Gud: Jag är Herren. Och Herren talade med Mose, och sade: Tala till Israels barn, och säg till dem: Desse äro Herrans högtider, som I skolen kalla heliga och mina högtider, då I sammankommen. Sex dagar skall du göra ditt arbete; men den sjunde dagen är den store helge Sabbathen, då I tillhopakommen. Intet arbete skolen I göra på honom; förty det är Herrans Sabbath, ehvar I bon. Desse äro de Herrans högtider, dem I skolen kalla helga högtider, då I sammankommen: På fjortonde dagen i första månadenom om aftonen är Herrans Passah; Och på den femtonde i samma månadenom är Herrans osyrade bröds högtid; då skolen I äta osyradt bröd i sju dagar. Den förste dagen skall kallas helig ibland eder, då I sammankommen; då skolen I intet tjenstearbete göra; Och offra Herranom i sju dagar. Den sjunde dagen skall ock helig kallas, då I tillhopakommen; på honom skolen I ock intet tjenstearbete göra. Och Herren talade med Mose, och sade: Tala till Israels barn, och säg till dem: När I kommen i landet, som jag eder gifva skall, och I skolen uppskära, så skolen I föra till Presten en kärfva, förstlingen af edro säd. Då skall den kärfven varda veftad för Herranom, att det skall blifva tacknämligit af eder. Och detta skall Presten göra på den andra dagen näst efter Sabbathen. Och I skolen på den dagen, då edar kärfve veftad varder, göra Herranom ett bränneoffer af ett lamb, det utan vank och årsgammalt är;
489 tillverkningen af stångjern är nn 2- å 3-dubbe!t större, än den var under tullskyddet, och detta förhållande lemnar ett ytterligare stöd åt den åsigten att, om man icke allt för mycket skyddar, utan småningom borttager tullskyddet, så tvingas näringsidkarne att gå på egna ben och taga vetenskapens resurser till hjelp, hvarigenom de kunna berga sig lika väl, om icke bättre, än förut. Landet vinner dessutom genom den större exporten och denna med en vida lindrigare fraktkostnad än hittills, hvilket allt val måste vara en fördel. Här är mycket sagdt, som är besvaradt, men äfven mycket, som icke ännu blifvit besvaradt, och får jag, då jag nu en gång fått ordet, derföre anhålla att ingå i en kort vederläggning häraf. Man har nemi. under diskussionen om Franska handelstraktaten inblandat en mängd frågor rörande vårt jordbruk, rörande orsakerna till den nu rådande penningebristen och mycket annat, som i min tanke icke hör till detta ämne; traktaten kan ju hafva sina fördelar och sina fel, utan att den just bör anses hafva förorsakat alla de menliga förhållanden, som här blifvit omnämnda. Frilune Raab och von Schulzenheim hafva nemi. i det friare handelssystemet och sednast i den Franska traktaten velat finna grundorsaken till allt det bekymmer och allt det obestånd, hvari vårt jordbruk för närv:de befinner sig, äfvensom till de svårigheter i penningeväg, som beklagligen länge tryckt vårt land. Samma regeringssystem, som genomdrifvit den Franska traktaten eller rättare lyckats åstadkomma densamma, samma regeringssystem skall nu straffas för allt ondt, som finnes i landet. Sveriges häfder framvisar visserligen ett liknande exempel, då de gamla Svenskarne offrade Domalder för att det var missvext i landet, men de voro den tiden hedningar äfven i statsekonomien, hvilket väl ej de värde motståndarne kunna vilja anses för. Orsaken till penningebristen och den höga räntan ligger mycket djupare, än att den skulle hafva åstadkommits genom några regeringsåtgärder eller till och med några R. Sttrs beslut i vårt land.