Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då likväl någon lärare i detta ämne icke fanns vid skolan anställd, och således ingen undervisning deri kunde meddelas, hade en del af desse begifvit sig till annan ort, men de fleste, som saknade tillgångar till en sådan resa och till uppehälle på främmande ort, nödgats stanna hemma och försaka denna för dem måhända vigtiga kunskap. Då likväl detta förhållande vore såväl för den enskilde som för det allmänna menligt, hade motionären funnit sig böra hos Rikets Ständer föreslå, att ett lika stort arfvode som bestämmes för läraren Stats-Utskottets Utlåtande N:o 93. 55 i ångmaskinlära vid Navigations-skolorna i Gefle och Carlshamn äfven måtte afses för en lärare i detta ämne vid navigations-skolan i Calmar. Då den utförliga framställning angående löneregleringen för de vid navigations-skolarne anställde lärare i ångmaskin-lära, som finnes meddelad uti åberopade Stats-Råds-protokoll (pag. 36—38) icke innehåller något oin behofvet af en sådan lärare vid Calmar navigations-skola, har Utskottet funnit sig sakna anledning att till bifall hos Rikets Ständer förorda den af Herr Dahm väckta motion. 45:o) Med afseende å Skeppsbyggeri-institutets i Carlskrona fördelaktiga inflytelse å skeppsbyggeri-yrket inom riket, har Kongl. Maj:t i nåder föreslagit att det från Riksgälds-kontoret för 1 bemälde institut nu utgående årliga anslag af 5,000 R:dr måtte under instundande statsreglerings-period än vidare få fortfara, med rättighet för Kongl. Maj:t att använda detta årliga belopp till lärares aflönande, elevers underhåll och andra för institutet erforderliga utgifter.
- Dtn g November. 3o3 ning, som gäller ufider Ståndets Plena, men jag får dervid erinra, att i Plena hafva Talemännep en ganska activ handläggning. Jag hemställer, hvad Landt Marskalken annars härvid skulle få att gora , då han icke har några mål att föredraga, inga personer att uppropa. Jag vågar derföre tillstyrka bifall å §:n, sådan Utskottet den föreslagit. Herr Cederschjöld: Jag instämmer till det mästa i det förändrade Förslag, som Herr von Hartmansdorff framställt, och det liufvudsakligast af det skäl, att; det vore obehagligt för Landt-Marskalken, att hafva yttrat en mening, som sedan Lief motsagd af Ståndet. Jag anser således Herr von Ilartmansdorffs förslag innebära mer delicatess. Ett ord i dess förslag, nemligen äldste Ledamoten, synes mig likväl tvetydigt och obestämdt, om dermed skall menas den äldste till åren, eller i nummerordningen på Riddarhuset. I anledning deraf vågar jag föreslå, att det må blifva ändradt till: främste. Herr Riben: Hufvudsakligen förekommen af Herr Cederschjöld, i afseende på det svar han gifvit på Grefve Cronhjelms invändning, vill jag endast yttra den önskan, att Ridderskapet och Adeln täcktes behandla den frågan som en granlaga sak mot den person , hvilken blifvit nämnd till Ståndets Landt-Marskalk. Det kan äfven hända en Landt-Marskalk att misstaga sig, hvilket vore så mycket mer obehag - 3o4 Den g November. ligt; sorn ingen appell äger rum i sådana frågor, hvilka icke kunna gå till Constitutions-TJtskottet, utan Landt-Marskalken endast är ställd så till , sågandes under det Stånds dom, hvars Ordförande han skall ' vara. Det är på denna grund jag vågar yrka afslag å Utskottets, och bifall på Herr von Hartmansdorffs redaction. Herr Cederschjöld liar vidare funnit den föreslagna redactionen otydlig, i afseende på ordet äldste.
Beträffande Eders Kongl. Majits Befallningshafvandes i Westmanlands län underdåniga hemställan, att anslag måtte beredas för bestridandet till fullo af kostnaderna för de i länet utgående allmänna kungörelsers och påbuds tryckning, så att skillnaden mellan nu å stat anslagna 100 R:dr B:ko och den verkliga kostnaden icke måtte behöfva bekostas genom bidrag af landsstatens tjenstemän, äfvensom landsstats-tjenstemännens i Wester-Norrlands län anhållan, att kontanta expensmedlen för Landskansliet och Landskontoret, jemte ersätttningen för tryckningskostnaden, måtte indragas och deremot godtgörelse för dylika utgifter anvisas att utgå efter behöriga räkningar, — har jag, på de af Kammar-kollegium och Statskontoret uti afgifvet utlåtande anförda skäl, ansett mig böra, lika med dessa Kollegier, tillstyrka, att det för tryckning af Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes kungörelser bestådda anslag 100 R:dr B:ko måtte vid hvarje länsstyrelse ökas till 300 R:dr Riksmynt, och att Eders Kongl. Majit alltså måtte täckas föreslå Rikets Ständer uppförande å stat af de sålunda i tillökning erforderliga 3,600 R:dr Riksmynt. Kammar-kollegium och Statskontoret torde undfå befallning att, sedan Eders Kongl. Majits Befallningshafvande i Norrbottens län blifvit hörd, inkomma med underdånigt yttrande i anledning af Kronofogdarnes i nämnde län anhållan om ytterligare godtgörelse för mistning af inkomst genom s. k. Lappfogde-näst. Eders Kongl. Majit, som funnit det böra leda till önskvärd förenkling i uppbörd och redovisning, om boställs-räntorna, sorn i de flesta fall tillgodokomma boställshafvarne sjelfve, jemväl vid sådana landsstats-boställen, för hvilka de nu äro kronan behållne, varda, derest de icke särskildt annorlunda disponerats, tillerkända boställshafvarne i utbyte af motsvarande 56 Bil. M 5 till Kongl. Maj:ts Nåd.
Hos den jordbrukande klassen hafva vanan och behofvet gifvit hennes skyldigheter en ännu större vidd. Icke nog, att hon ensam måste sörja för barnens skötsel och uppfostran i deras spädare år och ensam besörja den inre hushållningen; hon mäste äfven deltaga i den yttre och med sitt arbete bidraga att förvärfva det nödvändiga. När uti samhällsklasser, der denna senare pligt förutsattes sällan eller alldrig inträffa, hustrun eger lika giftorätt med mannen, synes det föga förenligt med den ömsesidighet, som för äktenskapet ligger till grund och med rättvisans kraf,.att neka henne denna rätt uti ett stånd, der ännu större förbindelser åligga henne. Yid äktenskapets ingående uppdrager hustrun åt mannen att förvalta all den egendom, hon har, och afkomsten af hennes ärfda och förvärfda jord ingår odelad i boet. I detta hänseende synes lagen hafva afvikit från billighet, då den icke tillerkänt henne annan rätt vid boets upplösning, än den att återfå en tredjedel af de penningar och andra lösören, hon i hoet infört, och lika det af mannens lösa egendom samt af den förkofran, boet under makarnes gemensamma vård vunnit, men deremot tillagt mannen, eller hans arfvingar dubbel lott; och då morgongåfvan sällan förmått gifva hustrun en tillräcklig ersättning för hvad hon härvid lider, har lagen, medelst en så ojemn delning, ställt mannen i ett slags nödvändighet att, genom serskild gåfva eller testamente, eller ock genom tidigt bemedlade öfverenskommelse!' med sina egna arfvingar, söka att sådant godtgöra; hvilka förordnanden emedlertid, då han icke alltid förstått att inrätta dem efter lagens fordringar, merendels föranledt missämja i slägten och obehagliga rättegångar. Man har påstått, att behofvet af medel för åkerbrukets upprätthållande och jordens häfd samt nödvändigheten att, så vidt möjligt vore, bibehålla egande-rätten af en viss fastighet inom en och samma slägt, skulle innebära giltiga skäl att tilldela hustrun en mindre lott i samfälligheten än mannen. Att man likväl vid stiftandet af vår nu gällande
Lill anmärkning mot bristande snygghet bos en del af de till beväringsmunderingen hörande persedlar, så synes en sådan olägenhet, som merändels loide härröra deraf, alt samma mundering begagnas år efter annat af flere ynglingar, som kunna vara mer eller mindre omsorgsfulla i persedlarnes vårdande, icke böra vara af någon serdeles betydenhet, då, efter hvad kändt är, beväringsmanskapet under vapenöfningarna icke nyttjar byxor af kläde, utan sådana plagg af tältduk, lärft eller huldar, samt då, elter slutadt möte, linnepersedlarne tvättas och öfriga munderingspersedlar vädras och rengöras, innan de i förrådet inläggas. Likaledes och hvad angår motionärens anmärkning derom, att munderingarne ofta äro vanprydande och ej passande till ynglingens växt, anse Utskotten dessa omständigheter, hvilka hafva sin grund deri, alt beväringsmunderingarne förfärdigas efter 3:ne serskilda förut bestämda storleksmått, och sålunda icke kunna slädse passa lika val som recrulens eller soldalens mundering, h vartill serskildt mått tages efter personen, som skall bära den, vara af alltför ringa vigt, om munderingen eljest är hel och brukbar samt icke hindrar karlen i sina rörelser. Deremot skulle, med antagande af motionärens förslag, vida större olägenheter vara alt befara, än som af det närvarande beklädnadssältet för Be - Statssa/tit Allm Besuoch Ekon.- Utskottens Utlåtande, N.o St. Beväringen kunn;i blifva en följd. Det är nemligen af erfarenheten besannad t, att, i flere orter af Riket, den del af allmogen, som dertill eger tillgång, ofta, medelst andras legande, befriar sig från beväringspligtens fullgörande.
Räknar man dertill fattigkassans vanliga inkomster af ränteoch kollektmedel m. m., äfvensom de personliga fattigvårdsbidragen, så torde kunna antagas, att utgifterne för fattigvården å landet i verkligheten öfverstigit de uppgifna beloppen. I städerne, hvarifrån uppgifterne i detta hänseende synas mera tillförlitliga, hafva samtlige omkostnaderne för fattigförsörjningen uppgått i medeltal årligen till 29,723 R:dr eller omkring lf R:dr på hvarje person af befolkningen. Inom länet finnes icke något arbetshus. H) Krogväsende och bränvinsförsäljning. I städerne idkades under år 1860 utskänkning å 24 och minutförsäljning af bränvin å 16 ställen. Sammanräknade afgifterne utgjorde 42,474 R:dr 33 öre. På landet idkades samma år bränvinsutskänkning å 9 gästgifvaregårdar och å ett annat ställe samt minuthandel med bränvin å 2 ställen. Afgifterne härför, äfvensom för några för kortare tider och tillfällen beviljade värdshusrättigheter, uppgingo till 9,102 R:dr 34 öre, allt R:mt. Af alla dessa afgifters behållna belopp, efter afdrag för uppbördsprovision, utgjorde den Hushållnings-Sällskaperne tillkommande femtedel 10,294 R:dr 69 öre, deraf enligt stadgad fördelningsgrund 7,422 R:dr 15 öre tillföllo det Södra och 2,872 R:dr 54 öre det Norra Sällskapet. /) Helsovård. Länet är indeladt i 7 Provinsialläkare-distrikt, nemligen: 1) Calmar, omfattande Södra och Norra Möre samt Alerus socken af Stranda härad; 2) Oscarshamns, som utgöres af öfriga delen utaf Stranda samt delar af Tunaläns och Aspelands härader; 3) Handbörds, omfattande hela detta härad; 4) Wimmerby, utgörande Sefvedes jemte delar af Aspelands och Södra Tjusts härader; 5) Tjusts, som omfattar öfriga delen af länets fasta land; 6) Ölands Norra; och 7) Ölands Södra Mot.
Det omfattar icke allenast de vigtigaste källorna för landets häfdeforskning, hvilkas omvårdnad utgör ett vilkor för den historiska sanningens upprätthållande och utveckling, utan äfven en inängd handlingar, i hvilka den enskilde ofta har att söka grunden sä väl för sina rättigheter, som för sitt handlingssätt i juridiska och administrativa frågor. Också var det ulan tvifvel med afseende pä den synnerliga betydenheten af Biks-archivets dubbla bestämmelse, antydd i benämningen af dess båda särskilda afdelningar, den historiska och den administrativa, som Rikets Ständer, efter åtskilliga förslag att bereda detta verk en lämpligare plats, än den trånga och mörka lokal, hvilken i Stockholms Slott tillförene var härtill upplåten, vid 1844 och 1845 årens Riksdag beslutade atti för en summa af 100,000 R:dr B:ko, inköpa det vid hörnet af Slottsbacken och Skeppsbron belägna f. d. Ridderstolpeska huset, i ändamål att, derest Kongl. Maj:t dertill lemnade Sitt Nådiga samtycke, begagnas af Riks-archivet, samt, i mån af behof och utrymme, af Witterhets-, Historieoch Antiqvitels-Akademien. Detta köp biel' äfven genom Rikets Ständers Riksgälds-konlor uppgjordt och afslutadt, hvarefter fastigheten den 1 Oktober 1845 till Kongl. Maj:l och Kronan öfverlemnades. Men ehuru Archivet sålunda erhöll ljusa och prydliga arbetsrum i ett på ringa afstånd från Slottet och de flesta af Rikets Embetsverk "beläget hus, bar den nya lokalen dock i andra afseenden lemnat mycket öfrigt att önska. Till följd deraf, att en 24 Kongl. Mnj:ts Nådiga Proposition N:o 87. hel våning måst upplåtas åt ^Vitterhets-, Historie och Antiqvitets-Akademien, har icke fullt hälften af Archivets samlingar kunnat i huset inflyttas, och den öfriga delen, hvartill man naturligtvis sökt hänföra de mera sällan anlitade och behöflige handiingarne, måste fortfarande inrymmas i Slottets källarhvalf.
Utom en erinran om behofvet af ej allenast det af Ridderskapel och Adeln beslutade utbytet af ordet »och» emot »eller», utan äfven den förändring i redaktionen, att orden »gjort det» i nyssberörde, med anledning af Bonde-Ståndets anmärkning ur förslaget afskrifna mening, icke måtte komma att syfta på allt hvad i nästföregående mening förekommer, utan endast varda hänförlige till orden »gått oskriftad till nattvarden», har man nemligen allmänneligen anmärkt, att om än kyrkoplikt icke vidare må såsom påföljd för brott eller såsom verldsligt straff betraktad ådömas, borde det likväl vara en brottslings skyldighet, alt, sedan han genom det verldsliga straffet försonat sig med samhället, skynda att söka försoning med kyrkan; att en sådan skyldighet emedlertid ej funnes i den föreslagna författningen uttryckt, enar det deri hade lemnats åt brottslingen att när han behagade söka försoningen, hvaraf åter ostridigt skulle följa, att, då själasörjaren uppmanar till skyldighetens iakttagande, han erhåller ett nekande svar; samt att af sådan anledning ytterligare bestämmelser voro nödige. Om beskaffenheten af dessa bestämmelser hafva åter tankarne varit delade.
Riksdags-Ordningen, väcka en ny motion. » Jag känner nogsamt, hvad Lag-Utskottet åberopat, att nemligen vår närvarande Lagstiftning ålägger Domare, att, med vissa undantag, äfven vara förlikare mellan parter. Men jag tror det ej vara så alldeles rigtigt, att den Embetsman, som, efter Lagens allmänna grundsatser och gifna föreskrifter, skall skaffa hvar man Förslag. 607 ratt, befattar sig med, att, i afseende på tillfälliga omständigheter och bevekelse grunder, mäkla förlikning mellan de tvistande. Farliga missbruk af Domarens inflytande, följder af hans på förhand yttrade mening om målen, samt brist på sträng enhet i Lagskipningen, kunna derigenom föranledas. Försöket att i godo bilägga tvister, hvilket städse bör föregå deras slitande med rättvisans svärd, synes mig derföre med rätta böra afsöndras till en från Domstolen skiljd, icke dömande, utan endast bemedlande, myndighet, eller till Förliknings-Nämnder. Att företaga införandet af dylika, förr än i sammanhang med hela Domstols-organisationens förändring, anser jag visserligen vara för tidigt; rnen då synes rigtigheten af grundsatsen, att göra det, desto mera böra komma I fråga. Dag Committéen har väl i 3a Cap. af förslaget till ny RättegångsBalk, till antagande uppgifvit Skiljesmanna-Rätter, men låtit det på öfverenskommelse mellan de tvistande bero, om de vilja begagna sig af detta afgörings-sätt. I begreppet af Förliknings-Nämnder ligger deremot, att de ej fä förbigås, i mål, der förlikning må ega rum, emedan tvisters biläggande i godo alltid törst bör försökas, innan de vid Domstol upptagas. Skiljesmanna-Rätter äro således något helt annat, än FörlikningsNämnder. Till bevis på huru nyttiga de senare varit i Norrige, torde Höglofl.
Herr Friherrens påstående, att Norrige, i afseende på den der rådande stora torftighet och sparsamhet, kan med fördel gagna en handelsfrihet , sora Herr Friherren tror vara för oss skadlig, kan jag icke medgifva; Jag har ej varit i Norrige, men efter beskrifning af detn sorn der gästfritt blifvit bemötta, tror jag lika öfverflöd der råda i dryckesvaror, meubler och kläder, sorn i Sverige. Jag tror också att endast införandet af friare handel kan befria oss från den beskattning Dannemark och Norrige oss pålägga, genom deras kloka begagnande af vårt prohihitifsystem, att i lurendrägeriväg påföra oss en mängd nu förbudna varor. De afskräckande exempel af handelsfrihetens skadlighet Herr Friherren velat hämta från Portugals och Spaniens tillstånd äro fullkomligt misstagne; dessa länder hafva aldrig ©§4 2>en 28 Junii e, m. ägt fri handel, Portugals fullkomliga brist på Fabriker och näringar härflyter af det handels, tvång, sorn Englands herravälde det påfört, och Americas med dess innevånares blod och träldom af Spaniens förväfvade Guld, har i detta sednare land förstört både åkerbruk och FabrikerSverige har Gudi lof icke suc - kat under utländskt handelstvång, sedan den store Gustaf den I:sta som tacksamma Svenskar aldrig må glömma, räddade det från Han. sestädernes förmynderskap och Guld och Silfvergrufvor lära ej förleda Svenska Nationen, att utbyta dess manliga idoghet emot högfärd och lättja. Att vid uppläsandet följa och fatta Herr af Klintbergs vidlyftiga afhandling har icke varit mig möjligt; genom återremiss af betänkandet kommer jag i tillfälle, att undersöka örn uti nämnde anförande finnes något sora tjenar till upplysning eller förbättring af Utskottets förslag; Jag tillstår dock att de anmärkningar jag här hort göras emot pierr af Klintbergs anförande, derom gifva mig ringa hopp, särdeles som hvad jag sjelf deraf kunds uppfatta ej innebär annat än origtiga uppgifter.
Hvar och en tror sig ha något vigtigt att uträtta. Så har äfven jag förr trott mig ha vid marknader. Nu tycker jag min närvaro derute är mindre nödig. »Här sitter jag ensam, ensam med den frånvarande till sällskap.« Huru mycket ljuft hade jag icke att uppteckna, så mycket, att ... jag allsicke hunne uppteckna så mycket. Någonting måste jag väl ändå uppteckna. Det blir naturligtvis om Josef. Josef är den sol, omkring hvilken Celias stjerna vänder sig. Jag är ett blad i hans lefnads bok. Huru sade Josef Felixdagen? Förlåt mig, Celia, gårdagens ord. De voro sagda i ögonblickets ingifvelse, utan beräkning. Jag minnes dem icke mera svarade jag, men kände, huru högt jag rodnade öfver denna osanning. Förlåt mig återtog Josef ty jag älskar er. Jag svarade intet; han såg på mig; det påkom mig ett begär att närma mig honom. Våra själar möttes på en gång som våra läppar. Förlåt mig, min Gud, att jag icke kan beskrifva den salighet, du skänkte mig i den första kyssen! Celia är stum och fattig. Josef är i staden. Hvilken glädje! Han har förordnande att skifta mark i närheten af staden. Ofta, ofta skall han vara hos Celia. Vi äro nu hvad man kallar förlofvade, visserligen icke éclat, men icke heller i hemlighet. Huru kunde det äfven förblifva en hemlighet? När någon bryr mig för Josef, så kan jag ju icke dölja den glädje, jag deröfver känner. Jag rodnar. Det är ändå så roligt. Men det bästa af allt är ändå, att äfven Josef rodnar. Han kan rodna! Det trodde jag icke om honom förrän i går, när min principale brydde honom. Josef har en stor sjelfbeherrskning, men äfven för honom kunna stunder finnas, då känslan tar ut sin rätt. Deråt är jag så innerligen glad. Jag finner, att han ändå icke är ett altför högt väsende för min kärlek. Jag finner, att han är en menniska, som är tillgänglig för menskliga känslor. Ja, efter det Josef rodnade, är jag icke mera alls rädd för honom.
Ju mera hans död likväl kom oväntad, ju märkligare är, att han kort förut hade på sina poemer börjat kalla sig Thanatophilander (en man, som önskar sig döden). Den infann sig med ilande hast. En höst-afton 1674, då han gått in ”på Munkens källare”, för att Förakta den hjernlösa hopen Som lefver i sorg och pust, Och söka fröjd uti stopen 85, råkade han der i klammeri med en Löjtnant Storm, och blef af honom med värja genomstungen. Banesåret medförde dock ej genast döden. Vår psalmbok förvarar hans dödsbetraktelser; ehuru ej alldeles fullständiga. Här lyfter hans sångmö åter sina ursprungliga vingar, och klyfver molnen till stjernorna, till ur-solen; men – med ögat oafvändt från helvetets flammor och dem, som ”brinna der, men brinna aldrig opp”. För ingen är den hemska sublimiteten af dessa stropher obekant: O evighet! för dig mitt hjerta bäfvar, När i ditt djup min häpna tanka sväfvar; Begrundande, hur gräslig pinan är, Som dödar allt, men intet lif afskär. Ack! om det qval, som de fördömde lida, På så mång’ år till ända skulle skrida, Som stjernor finn’s på himlarunden klar, Som löf och gräs på jorden varit har; Så vore dem en ljuflig tröst förhanden, Att engång de skull’ slippa afgrundsbranden: Men, jemmer! då förnyas plågan först, När de förment den hafva varit störst. Rys, hisna, skälf, bäf, darra, kropp och leder! Res dig, mitt hår! min tanka stiger neder Till afgrunds djup, att se hvad qval der är, Som fräter allt, men ingenting förtär. Under de sista dagarna skref han psalmen: ”Herre Gud! för dig jag klagar”; ur hvilken dock dels det förfärligaste, dels det mest personligt målande, blifvit i vår psalmbok uteslutet: När jag sofver, dock ej hvilar, Fast all sorg plär då bli glömd, Sargas jag af Satans pilar, Drömmer, att jag är fördömd; Satan raskar efter mig,
Då emellertid en hel del af Iduns läsarinnor lifligt deltagit och fortfarande deltager i omröstningen angående utdelningen af 4 0 0 kr. till något af de i n:r 33 af Idun utsatta ändamålen, må denna omröstning fortfarande äga gällande kraft, och anslås för detta ändamål ytterligare 400 kronor, hvilken summa utbetalas omedelbart efter den 20 september, inom hvilken tid alla de prenumeranter, som önska deltaga i omröstningen, torde hafva insändt sina vota. Att Iduns redaktion — så som en insändare i St. Dagblad också insinuerat — nå- gonsin haft för afsikt att locka med fagra löften, utan tanke på att uppfylla dem, kan ej vinna tilltro hos en enda, som någorlunda uppmärksamt följt någon af Iduns redan utgifna fem årgångar. Tvärtom vågar jag på- stå, att en opartisk granskning af tidningens verksamhet under dessa fem år skall gifva vid handen, att redaktionen i många hänseenden gjort mera än hon lofvat. Det är också detta som gjort, att ett ständigt ökadt förtroende från allmänhetens sida kommit oss till del — ett förtroende, hvaraf jag hoppas, att vi allt framgent skola göra oss förtjänta. För öfrigt — huru vår dom i fosterlandstäflingsfrågan än utfaller, och den må bli aldrig så rättvis, så kan man vara öfvertygad om, att det alltid finnes någon, som blir missnöjd och skriar på orättvisa. Sist hemställes vördsamt, att de tidningar, som innehållit klander mot oss med anledning af den af oss föreslagna lösningen, benäget ville införa denna förklaring. Stockholm den 28 aug. Frithiof Hellberg. IDUN 1893 Ur en ung flickas poesialbum. linnesoch poesialbum äro numera kanske icke så vanliga bland unga flickor som förr, åtminstone frestas man att tro, att den rastlösa jäktande anda, som sätter sin stämpel på vår tids seder och bruk, sträckt sina verkningar ända ned till den undangömda vrå af hvardagslifvet, där poesialbumen frodas.