Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Rusthållare att erlägga mötespassevolans för indelta kavalleriets hästar; N:o 24, i anledn. af väckt motion om anslag till byggande af en flottbro öfver Dalelfven; N:o 25, i anledn. af väckt motion om gratifikation åt Kronofogden, Assessoren More'n; N:o 26, i anledn. af K. M:s nåd. propos., ang:de utbyte af en del utaf den för Götha Art.-reg:tes äldre stallbyggnad i Götheborg uplåtna tomtplats emot en annan derstädes belägen, nämnde stad tillhörig, lägenhet; N:o 27, i anledn. af K. M:s nåd. propos., ang:de eftergift af ett kronan tillfallet dana-arf efter afl. Postmästaren A. Wallvik; N:o 28, i anledn. af K. M:s nåd. propos., ang:de eftergift af ett kronan tillfallet dana-arf efter Enkan Helena Maria Hansdotter; samt N:o 29, i anledn. af K. M:s nåd. propos., ang:de eftergift af ett Kronan tillfallet dana-arf efter husmannen Nils Hansson Modig. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. 2 e. m. In fidem protocolli Albert Munck. Onsdagen den 22 Januari 1851. Plenum kl. 1 e. m. Justerades 4 prot.uldr. för d. 18 dennes samt pleniprolm för d. 21 och 23, samt f. och e. m. d. 28 sisth Dec. Hr Liljenstolpe, Axel Fredr., anförde dels mundtligen dels skriftligen: 138 Den 22 Januari.
Statssamt Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskottens den i5 sistlidne Augusti under N:o 67 afgifne, och den 7 dennes e. m. på bordet lagde, Den 14 September e. m. Utlåtande, angående Städernes Inqvarteiings-besvär, Herr af Billbergh ^ Johan Petter:
”Då jag är öfvertygad att Bolaget samfält, ”så snart det blir i tillfälle sammankomma, skall, ”med samma tillförsigt och med samma skäl, uti ”sitt betryck ila till Eders Kongl. Majus Thron, ”för att anropa Dess i alla Eander kända rättvi”sa, så är det blott som en provisorisk åtgärd ”intill dess, och i stöd af den pligt, hvilken å”ligger Götha CanalDirection att iakttaga Bolagets rättigheter, som jag nu vågar inför Eders ”Kongl. Majit allerunderdånigst förbehålla Bola - Den rg October f.m. ”gets lagliga lätt emot Riksens Höglofl. Ständer? ”Beslut af den.atdra i denna månad, hvarigenom ”Bolaget afhändes sin Discont-rättighet till 1835, ”utan motsvarande ersättning, och utan att något ”afseende göres på huruvida Bolaget, sorn ena ”Partén, med den,na åtgärd är eller kan vara ”nöjdt , då i stället för en uti första Privilegium ”förunnad Discont-rätt allt till 1835, som vlt* ”1815 års Riksdag af Rikets Ständer sjelfve blef ”beräknad till 120,000 R:dr årligen, och dessutom Götheborgs Discont-rättighet , när dess ”Octroj skulle tilländagå 1818, Bolaget tillagd ”och ansedd värd årlige 30,000 R:dr, Bolaget, ”genom nu varande Ständers Beslut, ej erhållit ”annan ersättning, än afskrifning af en skuld, ”stor 1,083,877 R:dr, hvars fulla värde jag oj ”vill bestrida, ehuru de Utskott, som grundlagt ”Riksens Höglofl. Ständers Beslut, sjelfve förut ”förklara^ den alldeles icke kunna beräknas som ”någon tillgång vid utredningen af Bolagets Discont; hvarförutan intet afseende blifvit gjordt på ”den belaningsrätt för sina Aqtier, som Bolags”männen från början varit tillagd igenom Eders, ”Kongl.
Här yttrades nyss hvad sorn olyckligtvis är allmänt kändt, att på sednare tider stora förluster inträffat i följd af poströfverier. Men deraf synes det ock följa, att man bordt vara betänkt på att få rekommendationsafgiflen skäligen förhöjd. Det förekommer mig åtminstone såsom högst billigt, att den som har rätt att afsända huru stor penningesumraa som helst och alt få densamma till runstycket ersatt ifall den under vägen skulle gå förlorad, äfven bör i ersättning derföre betala en något högre afgift än det nuvar. lumpna rekommendationsportot. Af allt detta drager jag den slutsats, all betydligt större behållning skulle kunna för postverket beredas dels genom besparingar i utgifterna, dels ock genom förbättring af dess inkomster; och således torde man med full tillförsigt kunna beräkna att postintraderne hädanefter som hittills skola öfvermen ej understiga 600,000 r:dr, och att Ulsk. således har ganska rätt förfarit i sitt förslag. Slutligen anhåller jag blott att, i anledu. af Frih. Hamiltons yttrande att statsverket skulle hafva betydliga inkomster på postverkets bekostnad, utöfver det på stat uppförda beloppet af 100,000 r:dr, få fästa hans och R. o. Ad:s uppmärksamhet derå, att om också statskassan derutöfver har några indirekta inkomster, gör den dock en betydlig uppoffring genom öfverlålelsen af de hemman, som äro till posthemman anslagne. Således torde, noga räknadt, postverkets uppoffring icke vara så stor som det kunde synas vara efter de sifferuppgifter Frihm lemnal. Såsom jag förut yttrat vill jag emellertid icke motsätta mig den begärda återremissen. Frih. Hamilton: Ehuru jag sökt så fullständigt som möjligt i mitt skriftliga anförande utveckla de skäl, som tala för den åsigt jag här sökt försvara, (hvilka skäl det i händelse af återremiss tillkommer Utsk. att efter granskning bifalla eller förkasta) och det således skulle synas öfverflödigt att ånyo upptaga frågan till diskussion, anser jag mig likväl skyldig, att i anledn. af hvad Hr Gripenstedt nu yttrat lemna några upplysningar, hvilka jag anhåller måtte få åtfölja remissen.
Det andra vigtiga föremålet, åt hvilket jag bordt egna min verksamhet, lagreformen har tillskyndat mig ännu mera bekymmer. Äfven hvad jag dervid åtgjort, visar sig i berättelsens fortsättning. Men ehuru de åsigter, från hvilka jag utgått, älven äro der utvicklade; har jag dock trott en och annan anmärkning böra förutskickas till förklarande af handlingsgi underna, sådana jag sjelf dem följt, och sådana jag i öfrigt betraktat dem. Hvad jag trott mig böra föreslå, har jag naturligtvis icke föreställt mig overkställbar^ Men 0111 jag deri ej kunnat förena mina åsigter med dem, som vid detta ärendes behandlande följas; så har jag icke derföre misskännt de svårigheter, som ett annat förfarande måste möta; och om än det, som framgent kommer alt äga rum, ej kan undgå att deraf bestämmas; så är jag deröfver lika litet berättigad till missnöje, som jag trott mig, i strid med min öfvertygelse, berättigad att sjelf annorlunda förfara, än som skett. Det är visserligen icke ett 0vilkorligt återvändande frän den hittills foljda planen, som jag bragt i fråga; än mindre någon ofördröjlig öfvergång från denna plan har jag haft i sigte; men hvad jag vågade tillstyrka, var dock en från planen afvikande åtgärd, al den beskaffenhet, att. betänkligheter nog kunde deremot uppresa sig. Den ställning, hvari lagreformen kommit, är ett verk af flerfaldiga, till en del gamla förvicklingar, hvilkas upplösande tilläfventyrs icke mer låter s'g göra genom enkla eller skyndsama förfoganden.
Är det ni? verkeligen ni? driksson! MATHILDA (kastar sig i hans armar). Min goda FreFREDRIKSSON (halfgråtande). Herre Gud, så har jag då ändtligen fålt återse mamsell! jag har inte gjort annat i den der mörka arresten än bara tänkt på henne, och det har också varit min enda tröst. MATUILDA. Fredriksson har då lidit mycket? var, ty se mamsell Thilda, när man så der är på FREDRIKSSON. Åh, inte mer än rätt och billigt tu man hand, med Gud och sitt samvete, så kommer man allt på andra tankar, och när jag började fundera på huru jag lefvat hitintills, så... men allt hvar är Starken? kan nog bli godt igen, bara... (ser tig omkring) men MATUILDA. För tre veckor sedan, samma qväll Fredriksson blef arresterad, reste min far bort, utan att taga afsked af någon. är inte möjligt han var så utom sig, så förtviflad, han kunde icke resa bort! FREDRIKSSON (förskräckt). Reste bort? nej, det fru von Hagen, hvari han underrättade henne om sin afresa och tillika afgjorde mitt öde. FREDRIKSSON. Ert öde! hvad,... hvad menar ni? MATUILDA. Fredriksson vet då icke, att det i FREDRIKSSON (utom sig). Bröllop! ert bröllop? och MATUILDA. Han lemnade efter sig ett bref till dag är min bröllopsdag? med hvem? Med löjtnant von Hagen. omöjligt! det var ju bara era pengar han ville åt, FREDRIKSSON (på samma sätt). Nej, nej! det är men nu har ni ju ingenting mera, inte en skilling. MATHILDA. Fredriksson, jag förstår er inte? ne äro slut, att det är jag som förstört dem? MATHILDA. Hvad säger ni? FREDRIKSSON (sakta). Vet ni då inte att pengar lan, så blef jag alldeles utom mig, jag visste icke MATHILDA. O, min Gud! FREDRIKSSON. När jag såg er sorg, er förtvif
Ar åter oljenligheten af pbysisk beskaffenhet, såsom t. ex. lamhet o. s. v. så är det sannolikt, att sådane personer under sitt kringstrykande lättare än andra skola falla lill besvär genom tiggeri, i anseende till det medlidande, åsynen af dem måste väcka. Således tror jag, att hela strophen om dem hvilka äro till annat arbete mindre tjenliga, kan utan skada utgå. Dessutom vill jag fästa uppmärksamheten på den föreslagna lydelsen af 7 mom. Der säges: ”om lumpsamlare, som med pass är försedd, besvärar allmänheten med tiggande eller idkar annan handel eller rörelse än den, hvarå passet lyder, eller eljest öfverträder ordning och sedlighet, skall han Den 9 October. 77 anses hafva förverkat rättigheten att vidare begagna sig af passet.” Denna föreskrift anser jag icke behöfva intagas i denna författning, emedan den åsätta påföljden följer af sig sjelf, så vida nemi. som den endast rörer begagnandet af del pass han för tillfället innehar. De allmänna förfaltningarne om tiggeri och vagabondage stadga nemi., att den som dertill gjort sig skyldig, har försutit sin rättighet till en del af den medborgerliga frihet, som lagen eljest tillerkänner hvarje undersåte. Men det skulle kunna hända, att denna föreskrift i sin tillämpning af en och annan Konungens Bef:h:de tolkades så, att en lumpsamlare genom dylik förseelse äfven för framliden skulle vara oberättigad att få något vidare pass, och detta vore en alltför prohibitiv, jag vill nästan säga olaglig åtgärd, äfvensom den vore skadlig. Ty det är klart, att om man för en tillfällig förseelse skulle beröfva en sådan person för all framtid rättigheten till en näring af hvilken han har sitt uppehälle, så skulle han i stället falla fattiginrättningarne till last. Jag tror, att dessa anmärkmr hafva nog vigt, för att vid en återremiss föranleda en modillcation af Utsk:s tillstyrkande. Hr von Rosen, Georg Ludv.: Vid betraktande af detta betänk., linner man, att Utsk. deruti bland annat har tillstyrkt R.
Jag tror icke, att lian är den enda, som förer bern till Dalarne en så betydande behållning. Man har sagt, att de lider af året äro korta, på hvilka arbetskarlen kan förtjena sig daglön. Detta är ett litet misstag. Det är i stället timmarne, som äro korta, på hvilka han förtjenar en stor dagspenning. Försynen har så tillställt, att det icke finnes någon årstid, som icke har behag lika så väl för arbetaren som för den öfriga delen af menniskosläglet. Om sommaren gifves naturligtvis största arbetsförtjensten. Vid hösten börjar potatesupplagningen. Den är icke väl slutad, förr än man söker arbetaren och söker honom med ljus och lykta, för alt fä honom till trösken, och med trösken brukar han ställa så till, att dagspenningen räcker honom långt in i Februari. Allt detta är förhållanden, som jag icke öfverdrifvit; allmänheten vet, alt jag har rätt. Här har t. ex. i höst förefallit vid potatesupptagning, ali sedan för dagen allt var upptaget, sä har ägaren bjudit hela bringen ål arbetaren för sitt besvär, men han har nekat att taga emot potatisen, utan i stället fordrat sin dagspenning. Jag vet mycket väl, att penningebristen härtill i stark män bidrager, men Förhållandet visar ändå hvem som lider mest deraf. Efter Hrrtne å sin sida medgifva, alt jag icke haft orätt i jemförel sen emellan fattige handtverkare och daglönare, så måste väl Hrrtne också medgifva, att det är en hel hop afgifter, som drabba den första och som den lyckliga arbetskarlen alldeles icke vet af. Här har också varit satt i fråga, hvem som är fattig. Svaret är mycket enkelt. När någon kommer till landshöfdingen och begär alt fä afskrifning pä sin contributionssedel, sä frågar han: hvad skäl har ni? Säger denne då, all han är så fattig, att han icke kan betala sin conlribulinu, så ber landshöfdingen honom skaffa sig bevis från sin socken, alt han har fattigdel, och gör han det, så får han genast afskrifning. Jag fortfar att yrka bifall å Ulskts betänk.
Och skola sådane fristäder vara ibland eder, för blodhämnarens skull, att han icke skall dö, som dråpet gjorde, intilldess han hafver ståndit till rätta inför menighetene. Och de städer, som I gifva skolen, skola vara sex fristäder; Tre skolen I gifva på desso sidone Jordan; och tre i Canaans lande. Det äro de sex fristäder, både för Israels barn, och främlingom, och husmän ibland eder; att dit må fly ho som helst ena själ slår med våda. Hvilken som slår en med något jern, så att han dör, han är en mandråpare; och skall döden dö. Kastar han honom med en sten, der någor kan död af varda, så att han blifver död deraf, så är han en mandråpare; och skall döden dö. Slår han honom med något trä, der någor kan med dödsslagen varda, så att han dör, så är han en mandråpare; och skall döden dö. Blodhämnaren skall slå mandråparen ihjäl; såsom han slagit hafver, så skall man döda honom igen. Stöter han honom af hat, eller kastar något på honom med försåt, så att han dör; Eller slår honom af ovänskap med sine hand, så att han dör, så skall han döden dö, som honom slog; ty han är en mandråpare; blodhämnaren skall dräpa honom, när han råkar honom. Men stöter han honom oförvarandes utan ovänskap, eller kastar något på honom, icke med försåt; Eller kastar en sten på honom oförvarandes, der man af dö kan, så att han dör, och han är icke hans ovän, och ville honom heller intet ondt. Så skall menigheten döma, emellan honom som slog och blodhämnaren, i denna sakene. Och menigheten skall fria mandråparen ifrå blodhämnarens hand, och låta honom komma i fristaden igen, dit han flydder var; och der skall han blifva, tilldess öfverste Presten dör, den man med den helga oljone smort hafver. Om mandråparen går utaf sin fristads råmärke, dit han flydd är,
Beträffande det anslag af statsmedel, som för ett ändamålsenligare ordnande af undervisningen vid Seminarierna erfordras, har Kongl. Maj:t ansett detsamma uppgå för hvarje Seminarium till ett belopp af omkring 3,400 R:dr Hant, nemligen: till arfvodcn åt Föreståndaren R:dr 1,500: „ arfvoden åt öfriga lärare 1,350: „ hyra för lokal, samt till ljus, ved och städning „ 450: „ undervisningsmateriel „ 100: R:dr Hant 3,400: eller för 13 Seminarier tillsammans 44,200 R:dr, men då särskilda förhållanden vid något tillfälle kunna göra en nedsättning af det för hvarje Seminarium beräknade belopp möjlig, vid ett annat kräfva dess förhöjande, föreslår Kongl. Maj:t, att Rikets Ständer måtte för berörda ändamål till Kongl. Maj:ts disposition ställa en summa af i rundt tal 45,000 R:dr Runt. I det vid sistlidne riksdag till understöd för lärjungar vid Folkskolelärareseminarierna anslagna belopp, 20,000 R:dr, synes någon förändring icke vara af omständigheterna påkallad. Visserligen är det sannolikt, att då trenne Seminarier blifva tillgängliga för qvinnor, antalet af lärjungar skall i någon mån till en början ökas, men då beloppet af de under innevarande år beviljade stipendier endast utgjort 14,450 R:dr, bör det sednast för ändamålet beviljade anslag äfven för in stundande statsreglerings-period blifva tillräckligt, äfven under förutsättning, att de i Kongl. Maj:ts nådiga stadga, angående folkundervisningen i riket den 18 Juni 1842, bestämda stipendii-beloppen af dels 75 och dels 50 R:dr Runt blifva något förhöjda, hvartill anledning torde förefinnas dels i en ökad lefnadskostnad, dels i de längre resor till Seminarierna, som för lärjungarne i vissa stift hädanefter blifva nödiga.
Om ledamöterne vid detta tillfälle haft eller sökt taga kännedom om fångjurnalens innehåll, i hvad den angeck Börje Nilsson? 5:o Om och på hvad sätt eller i hvad mån redovisningen för Kongl. Maj:ts och Kronans kostnader för fångars underhåll konnne lill Magistratens kännedom och af Magistraten verificerades? i hvilket fall Magistraten ock bort erfara, att Börje Nilsson qvarhållits i häktet icke tre, utan fem veckor, och att lian blifvit lösgifven en månad förr än Magistratens skrifvelse till Kongl. Hofrätten expedierades; samt 6:0 När Kongl. HofRättens utslag af den 27 Juni 1839 kom Magistraten tillhanda ? Under det att borgmästaren såsom riksdagsfullmäktig vistades i Stockholm, hafva Magistratens öfrige ledamöter inkommit med förklaring och deri tillkännagifvit, att tillförordnade vaktmästaren C. P.
Förslag till Reglering blef sedermera, d. i3 Dec. i8a5, af Bergslagets Deputerade, till Bergscollegium afgifvet, samt gjordes till föremål för flera munteliga öfverläggningar emellan Collcgium och de Deputerade. Så väl uti berörde förslag, som ock under de deraf föranledde öfverläggningar, är vordet å Bergslagets sida aridraget; att Bergslaget föreställde sig, det någon rubbning icke kunde ske utan deras eget medgifvande, hvarken i 1741 års transport eller i 1743 års Contract, enär Bergslaget uppfyllt de för everldeligt åtnjutande deraf fastställde vilkor, att det vore lika oförenligt med lielgden af de ingångne contrac - ,66 Stats-Utskottets terne, sora roed möjligheten af bergsdriftens ytterligare upphjelpande och sjelfbstånd, hvartill, medelst Bergslagets ansträngningar, första steget nu kunde anses vara taget, och följaktligen äfven med Statens sanna fördel, om Bergslaget icke en längre tid fick åtnjuta de påräknade tillgångarne till den uppgjorda pia*- nens ändamålsenliga utförande, intilldess sig visat, att Bergslagets sjelfbestånd vore för framtiden tillräckligen försäkradt; att, på dessa grunder, Bergslaget icke kunde ingå i alla de begifvanden och serskilde närmare bestämningar, Bergscollegium, med fästadt afseende å Kronans största möjliga vinst, föreslagit; men att likväl Berslaget, under erkännande af nödvändigheten att så reglera, att Staten med full säkerhet kunde påräkna upphörandet af dess ifrågakomne förluster, så fort nemligen sådant med vinnande af det dubbla ändamålet af Statens fördel och Bergslagets bestånd kunde förenas, Bergslaget ville medgifva vissa sådane jemkningar uti BergsColIegii förut afgifne förslag, som borde bidraga dertill att göra den ifrågavarande regleringen å Statens sida mera antaglig, i samma mon som, utan någon känbar afsaknad för Bergslagets lnteressenter, ändamålet med regleringen derigenom inom kortare lid och med större säkerhet kunde vinnas.
Hvad åter särskildt angår den omständigheten, att, utom de Kongl. Maj:ls omedelbara pröfning förbehållna frågor, äfven de flesta andra af landstingets beslut skulle, för sin giltighet, erfordra Kon:s Befallningshafvandes fastställelse, har den sin grund deruti, att ju mera omfattande och mångsidig landstingets verksamhet, i följd af sin egen natur, måste blifva, och ju lättare dess beslut alltså kunde komma i beröring och kollision med den gällande, allmänna ekonomiska lagstiftningen, desto angelägnare är det, att en till afböjande af en sådan kollision erforderlig pröfning måtte i tid varda anställd; och,detta särskildt äfven derföre, att, då gränserna för landstingets verksamhet icke torde lämpligen kunna uti bestämda ordalag uttryckas, eller genom uppräkning af ärendena punktvis uppdragas, den tänkbara våda för den allmänna förvaltningens obehindrade gång, som häraf möjligen vore att befara, genom den föreslagna ordningen på ett enkelt sätt aflägsnas. — Vid ett sådant förhållande måste ock den enskildes rättighet, att mot landstingets beslut anföra besvär, inskränkas till endast de fall, der han anser sin egen rätt vara genom beslutet kränkt. Det i den sista eller 63 § intagna medgifvande, att, der i anseende till läge eller andra särskilda förhållanden inom olika delar af ett län det skulle befinnas, att ett landsting, gemensamt för hela länet, icke skulle vara ändamålsenligt, två landsting må kunna bildas, innefattar ej annat än ett erkännande, att vid administrativa regleringar olika yttre förhållanden kunna för samma ändamål fordra olika inrättningar. Frågor af denna beskaffenhet skulle för öfrigt alltid ankomma på Kongl. Maj:ts slutliga pröfning och afgörande. J/XI Till närmare belysning af föreskrifterna i §§ 60 och 65 af förslaget till Förordning om kommunalstyrelse på landet, äfvensom af föreskrifterna i § 3 af förslag till Förordning om landsting, hafva tabeller blifvit uppgjorda, att såsom bilagor åtfölja förslagen, och, om dessa i sin ordning vinna kraft af lag, tjena vederbörande till efterrättelse. — De af en del ledamöter afgifna, från pluralitetens afvikande, meningar varda härjemte i underdånighet öfverlemnade. Med djupaste vördnad, trohet och nit hafva Committerade
Med erkännande af allt detta, torde dock mången kanhända invända emot mitt förslag om Läns-nämnders bildande, att desse icke äro behöflige, då, äfven dem förutan, sammansättningar länsvis, i och för vissa bestämda ändamål, kunna ske. Detta är sanni ; men hvad sådane speciella sammansättningar icke kunna skänka, är det allmänna intresse för, den uppmärksamhet uppå, och den omtanka om förbättringar inom hvarje utaf länets olika förhållanden, som utgående ifrån en Länsnämnd hvars förnämsta, snart sagdt enda, föremål är, att föreslå och befordra dylika, snart lill de cnskilte kommunerna, till individernas skola sprida sig, och lill lif och verksamhet omskapa den tröghet, som för närvar, hvilar öfver nalional-lynnet, en tröghet som mägligt motverkar, både välmågans utveckling och bildningens spridande. Afven torde man riiöjligen anmärka, att derest Läns-nämnderne skola kunna åstadkomma dessa verkningar, och af dem framlagde förslag bringas lill verkställighet, den ekonomiska lagstiftningen ofta måste antaga en partiell, i st. f. en allmän, natur, samt alt Statens homogenitet härigenom splittras, till mehn för dess samband och styrka. Hvad premissen beträffar, anser jag, alt uti ett land sådant som vårt, der serskildta delar, uti klimat, naturförhållanden och kultur, äro hvarandra så väsendtligt olika, nyttan af en partiell ekonomisk lagstiftning, är för mycket uti ögonen fallande för att behöfva bevisas. Antager under sådane förhållanden denna lagstiftning en allmän natur, mäste narurligtvis ofta inträffa, antingen, att den ingenstädes blifver fullt ändamålsenlig, eller, alt om flen motsvarar ddn ena delens behof, den för andras blifver olämplig. Afven händer, och exempel häruppå torde lätt kunna framställas, att omöjligheten att kunna förlika dessa stridiga behof lägger hinder i vägen för utfärdande af författningar, hvilkas nytta för åtskilliga trakter dock vore gifven. Hvad åter beträffar faran för Statens splittring, och den förminskade styrka, som härigenom skulle upstå, fruktar jag den icke.
Fördelarne af sä beskaffade postremissvexlars begagnande vid öfversändande af statsmedel äro af föregående Revisorer tillräckligt angifne, och skälen dertill torde icke behöfva upprepas, endast en omständighet, hvilken Kongl. Stats-kontoret uti sitt sednast afgifna utlåtande icke synes hafva tagit i närmare öfvervägande, hafva Revisorerne funnit sig böra framhålla, nemligen den, att, genom införande af postremissvexlar af ofvanomförmälda beskaffenhet, större belopp, som nu genom poströfverier icke sällan gå förlorade, skola Pöst-verket, d. v. s. ebet allmänna, besparas; och få Revisorerne i sådant afseende upplysa, att, enligt Revisorerne meddelad uppgift, ersättningar för medel, sorn vid poströfverier bortkommit, under de sednast förflutna fem åren uppgått till 269,340 R:dr 76 öre, hvaraf likväl sedermera till postkassan blifvit återlevererade 183,912 R:dr 89 öre Riksmynt.» Uti denna reservation hafva instämt: Herr Grefve Posse, K., Herr Friherre von Schwerin, Julius, Herr Kyrkoherden Sjöding, Herr Lektor Fagerström, Herr Vict. Åbom, Herr Julius Lindström samt Riksdagsfullmäktigen Nils Svensson från Blekinge län, Ex protocollo: Bruno Johansson, b) utaf Herr af Wirsén, C. Tli,: »Uti 13 § af Uevisorernes berättelse angående Kongl. Stats-kontoret, har den af 1861 års Stats-revision gjorda hemställan, det Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att det må blifva allmänna verk och inrättningar medgifvet. att vid penningeförsändningar begagna postremissvexlar, utmfna af enskilda banker eller tilialbanker, blifvit förnyad. O Ehuruväl det ieke kan bestridas, att en dylik tillåtelse skulle medföra lättnad vid penningeremisser, torde dock de af Kongl. Stats-kontoret, i underdånig skrifvelse den 31 December 1861, uttalade betänkligheter emot det väckta förslagets antagande förtjena största afseende.