Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Skrifvelse, N:o i 87. stiftning inskränkas eller återtagas, skulle snarare vinna än förlora på en sådan reglering. Nybyggarne, hvilka alltid kunde af den för Kronans behof mindre tjenliga marken erhålla sina skogsanslag för redan anlagda nybyggen och hemman samt tillräckligt utrymme för odling, skulle lika väl vid kronoskogarne, som vid enskilda skogar, erhålla den arbetsförtjenst af hygge och skogskörsler, hvarförutan kolonisationen i dessa trakter icke lärer kunna ega någon framgång, och sågverksindustrien blefve väl genom den noggrannare bevakningen förhindrad alt för tillfällig vinst hejdlöst konsumera Kronans skogar, men erhölle deremot en betryggad framtid, då den i alla fall komme att förädla de skogsalsler, som kronoskogarne under en rationel hushållning allt framgent afkastade. Men framför allt vunnes derigenom den stora fördelen, att dessa nordliga trakter bevarades från faran alt genom skogsbrisl blifva förvandlade till ödemarker. Enär Rikets Ständer inhemtat, att äfven i Dalarne, hvarest inom åtskilliga socknar öfverloppsmarker, hvilka tilläfventyrs kunnat med fördel för Kronans räkning bibehållas, blifvit åt hemmansegare eller jernverk upplåtna, ännu finnas betydliga oafvittrade skogar, af hvilka öfverloppsmarker komma att uppstå, sä, och då skogsalverkningen i denna provins under sednare åren i betänklig mån tilltagit, som, i synnerhet då allmogen derstädes icke visat något intresse för skogens bevarande, snart torde leda till skogsbrist, samt denna provins dessutom i anseende lill läge och naturbeskaffenhet är i många afseenden att förlikna med de norrländska länen och äfven tillförene varit i åtskilliga till skogshushållningen hörande delar i likhet med dem betraktad, hafva Rikets Ständer ansett lämpligt, att, hvad som i nu ifrågavarande afseende kan komma att stadgas lör Norrland, älven må gälla för Stora Kopparbergs län.
— Hvad angår den ifrågavtde påminnelsen, så anser jag obehöfiigt att deraf ingå i någon utredning sedan Hr Cederschiöld så klarligen vttrat sig; men af en värd ledamot å motsatta sidan, för hvilken jag hyser den största aktning, har blifvit framkastadt ett skäl, som jag i min egenskap af representant icke kan undgå att uptaga. Jag säger upriktigt att det på mig har gjort ett ganska obehagligt intryck att höra en äldre diplomat lör oss framställa Norge såsom måttstock för Sverige att söka bevara sitt anseende i utlandet. Yår förödmjukelse och vårt tålamod i detta hänseende har kanske varat länge nog; men att vi skulle sjelfmant och sjelfvilligt påtaga oss detta att äfven i våra handlingar och våra beslut rörande inre angelägenheter taga Norge till föresyn, det är hvad åtminstone icke jag kan med stillatigande förbigå. Det är nog att man i det yttre har rönt allt för många bevis på Norges förmåga alt tillvälla sig företräden hvarpå det likväl i intet afside torde ega några billiga anspråk. Sveriges nationalitet och sjelfständighet såsom gammal Stat är för gammal att underordna sig Norge, och det är beklagligt att man t. o. m. i Norska blad skall se med full säkerhet antagas att de gemensamma Rikenas intresse möjligtvis snart skulle komma att å den förnämsta politiska platsen i Europa representeras af Norska kokarden med uteslutande af den Svenska. Jag vill hoppas att detta blott är en tidningsanka, men jag har blifvit föranledd att omnämna det, då jag dervid vill förklara att vid bestämmandet öfver den af Hr Stjernsvärd föreslagna tillökning i underhållet för Regenten, jag aldrig kan erkänna Norges exempel såsom en regel för vårt handlingssätt här i Sverige. — Hvad sjelfva saken beträffar inskränker jag mig till att helt enkelt begära afslag å Hr Stjernsvärds motion. Härtill hördes många ledamöter yttra bifall. Hr Stjernsvärd: Det torde kanske nu vara i sin ordning att jag söker närmare redogöra för den upmaning jag gjort till Höglofl. R. o. Ad. att med mig sig förena. Jag vill dervid uteslutande fästa mig vid hvad Grundlagen i så fall bjuder; det anser jag vara både rättast och enklast.
De två systrarnas graf. – Där ligga två prinsessor, – berättade de, – som lefde för mycket mycket länge sedan. Den äldre menade, att Gud bodde i fromma gärningar och den yngre att han bodde i dansen, men därför blefvo de kallade systrar att de båda täflade om att tjäna honom. När de små handtrummorna och träflöjterna i stilla aftnar spelade i klostret, lät det som hade en skara barn förlustat sig med sina leksaksgigor från basaren, men ur den öppna porten uttågade stundom de fromma dervischerna i sina hvita kläder, barfota eller i strumporna, och rörde sig så ljudlöst sakta, att de kunde höra akasians sus medan de dansade. BENDER. Den glesnande skara, som följde konungen öfver steppen till sultanens rike hade vid Bender slagit läger i en ljuflig floddal. Mången officer bodde fortfarande på sin kärra som en bekymmerslös zigenare, men till vintern lät konungen uppföra hyddor och jordkulor, och af sultanen erhöll han dagligen i gåfva fullt upp af penningar och lifsförnödenheter. Det gick lustigt till i lägret, där trumpeter och trummor kallade till måltider och gudstjänst. Pasjan och hans janitsjarer täflade om att hylla den besegrade kämpen, som aldrig smakade vin och föraktade att bo i staden och hvars drabanter aldrig fingo äkta en kvinna. När jordarbetarna och deras hustrur sågo de blå ryttarna spränga fram mellan vingårdarna, skyndade de att möta dem, och slantar af guld och silfver regnade i förkläden och korgar. Till sist ledsnade dock sultanen att fylla de storslösande gästernas händer med guld och deras krubbor med hö. Dukater blefvo åter ett sällsynt skådebröd, och till och med den turkiska hedersvakt, som stått uppställd vid lägret, tågade bort. Först då steg konungen ur tältet, där det öfversvämmande flodvattnet redan nådde honom på halfva stöfvelskaftet. Han fattade öfverste Grothusen vid armen. – Vi ha sagt dem att vi inte draga åter till kristenheten så framt vi inte få ett följe af femtio tusen turkar, därvid skall det förbli. Just efter man nekar oss penningar, skola vi trolla.
Skaraborgs, Örebro, Wermlands, Wester-Norrlands, Gefleborgs samL Kalmar läns norra Hushållnings—Sällskap, som äfven af åtskilliga enskilde jordbrukare, hvilka, under förhoppning att Rikets snart sammanträdande Ständer skulle lemna nödigt anslag till denna försöksanstalt, ställt till Akademiens förfogande för innevarande och nästkommande år de för anstaltens första början oundgängligaste medlen, — funne sig desto mera uppmanad att å nyo upplaga frågan om statsanslag för ändamålet, som, fastän Akademien för närvarande vore i tillfälle att, med begagnande af nyssnämnde medel, kunna, om än i mindre utsträckning, anordna början af den vid experimentalfältet afsedda agrikulturkemiska försöksanstalten, de dertill af Hushållnings-Sällskapen och enskilde personer lemnade bidrag dock uttryckligen blifvit anvisade att utgå endast intill slutet af innevarande statsregleringsperiod, och den påbörjade anstalten således skulle komma alt upphöra, derest ej statsanslag till densamma kunde erhållas; samt att vid sådant förhållande Akademien ansåge sig böra i ett sammanhang framställa hvad som erfordrades för experimentalfältels och den der afsedda agrikulturkemiska försöksanstaltens anordning i öfverensstämmelse med tidens fordringar samt så, att de anspråk tillfredsställdes, som man egde på en offentlig anstalt, hvilken, belägen i närheten af hufvudstaden, flitigt besökes icke blott af invånare från olika delar af riket, utan äfven af resande från främmande länder; och hade i sådant afseende och på det att, å ena sidan, de vetenskapliga och rent agrikulturkemiska försöken måtte kunna vid experimentalfältet oafbrutet fortgå och bedrifvas i den utsträckning och på det sätt, — i samband med andra varande och blifvande likartade anstalter inom riket, — att för landtmanna-praktiken nyttiga och tillämpliga rön der kunde göras, samt, å andra sidan, de delar af experimentalfältet, hvilka icke vore afsedda för den kemiska försöksanstalten, måtte kunna förete ett välskött och efterföljansvärdt åkerbruk, Akademien upptagit de för ifrågavarande ändamål, förutom det till försöks anställande redan beviljade och från anslaget å Sjette Hufvudtiteln till »Befrämjande i allmänhet af jordbruk och landtmannanäringar» utgående årliga belopp af 5,000 R:dr, dels för en gång, dels ock årligen, erforderliga anslag på följande sätt, nämligen:
1865. att antalet passagerare utgjout 10,147. 10,922. 9,567. och gods, oberäknadt af den inre trafiken a) från Norge öfver Melen centner 6,877,00. 7,683,00. 14,666,75. b) „ Sundsvall—Bräcke „ 3,412,00. 6,175,00. 3,897,oo. Summa centner 10,289,00. 13,858,00. 18,563,7 5; att trafikinkomsten för hela året 1864 uppgått till 25,984 R:dr, deraf för Juni, Juli, Augusti och September till 19,899 R:dr, men för samma månader 1865 till 25,479 R:dr 58 öre; och att hela trafikkostnaden år 1864, deri inberäknadt alla aflöningar, ångbåtarnes driftkostnad, forlöner, vägunderhåll, reparationer, m. m., enligt bokslut utgjort 26,366 R:dr. Om således trafiken ännu icke ernått någon jemförelsevis stor betydenhet, utvisa nämnda fakta dock, med fästadt afseende derå att af seglationen innevarande år bör återstå en icke obetydlig tid, att trafiken gått så stadigt framåt, att med all visshet bör kunna förutses att kommunikationsleden har att gå till mötes en särdeles vacker framtid, om och när den blir utsträckt till Sundsvall, i den mån den i öfrigt hinner draga till sig rörelsen, som allt hitintills hufvudsakligen gått på sidan afleden.
Af det yttrande, som en fabrikant skall hafva framställt, nemi. att om fabrikerna blott erhöllo 10 års anstånd, så skulle de kunna utan fara underkasta sig tullförbudets afskaffande, tillåter man sig nu, att, på sanningens bekostnad, förvandla detta yttrande till ett af hela fabriks-corporationen erkändi villkor; men utom det klandervärda i bemödandet att binda hela corporationen, genom en näringsidkares enskildta omdöme, frågar jag: hvad betyder väl detta omdöme, ålföljdt af intet bevis, emot en theori, som afser allmänt väl, och alltså måste såsom allmän fråga bedömmas? Under förutsättning, alt förbud får i tulltaxan qvarstå, anhåller jag, att Utsk. ville taga i öfvervägande det behof af beskydd, hvari den, i sednare tiden uppkomna, finare 1111- culturen befinner sig. Den stora nytta, som genom denna cultur kan tillskyndas fäderneslandet, bevisas tillräckligt af Preussens exempel; och den bör då icke lemnäs utan allt hägn. Vi veta alla, att våra klädesfabrikörer vägra att köpa den Svenska Ilna ullen, af det förmenta skäl, att fina klädens tillverkning icke skall löna sig, derföre att ali afsättning deraf skall hindras genom tillgången på lurendrejade fina kläden. Jag, som bott 3:ne år i Norrköping, och tror mig Den 29 Juli f. m. 3n länna att da åtminstone bestod en gansia stor del just i fina kläden, kan icke antaga berörde förevändning; men om den skulle vara sanningsenlig, så måste sådant bevisa, att klädesfabrikörerne icke alls behöfva någon fin ull, och följaktligen icke heller den utländska, och deias lätt och fördel kan ju då icke förnärmas af ett förbud emot införande af utländsk fin ull. Jag föreslår derföre ett sådant förbud, såsom utgörande enda utvägen att gifva en rättvis jemnvigt åt 2;ne näringar, af hvilka den enas rätt till beskydd är af icke mindre vigt än den andras; samt att tjena till conectiv emot det öfvertag, som fabrikörerne innehafva, och sorn de så lätt kunna missbruka.
Att då socknen är bäst i tillfälle att känna de omständigheter, som i hvarje serskilt fall bestämma besutenheten, och ingen eger större rätt att bedöma detta än socknen, sorn har skyldigheten att försörja den, sorn blir fattig, vöre det både enligt med rättsgrund och bäst ledande till ändamålet, om socknen inom sig finge bestämma besutenheten vid hvarje hemmansklyfningsfråga, och att Landshöfdingen med gode männen inom Länet ieke hade någon befattning med hemmansklyfningen.. 4:o Att det af Utskolten i irsta Gap. 8 §. 5 mom. af författningsförslaget intagne stadgande: att, i händelse lösningsanspråk väckes, klagan öfver Nämndens beslut må ega runi, äfven då klylningen blifvit tillstyrkt, strider emot och nästan tillintetgör ideen och ändamålet med den föreslagne Nämndens function att kunna såsom en Jury pröfva tillåtligheten af en hemmansklyfning. Det gifves, har man sagt, ingen naturlig rättsgrund, hvarföre egaren af en mindre hemmansdel icke skulle vara lika berättigad med den större jordegaren att fritt få afyttra och använda till sitt bästa den lilla jordlott hän besitter, lika väl som han eger använda sin lösa egendom. Ännu rältsvidrigare vill det synas, att, om genom arf en mindre hemmansdel tillfallit någon, han ej skulle ega alt besitta den, utan genom yttre lag nödgas afstå den till en bättre lottad, större jordegare. Inskränkning uti den fria dispositionsrätten kan medgifvas och försvaras endast på grund af det allmännas eller communens deraf beroende fördel eller lidande, för hvilket dén enskilde medborgarens intresse mäste vika. Derföre, då alla hemmansklyfningsfrågor angå den fria dispositionsrätten , kan man säga, att de icke egentligen äro tvister emellan enskilde delegare i samma hemmansdel, utan snarare emellan hvarje delegare serskilt och communen eller samhället, hvilket åt communen uppdragit sin controllerande magt, sin rätt att bevaka icke enskilda delegares fördelar, utan det allmänna bästa. Delegare i den hemmansdel, sorn skall klyfvas, har i sig sjelft icke rättighet till större andel, än han förut lagligen eger.
Då likväl det under tiden visat sig, att i nästan hela Europa begreppen om menniskorätt och menniskovärde börjat göra sig gällande i samhälls-institutionerna; då inom oss, genom de i en mängd orter bildade reformsällskaper, ett så allmänt förordande af enkel röstberäkning vid representant-valen visat, att dessa begrepp äfven bär segrande framgå; då det stånd, jag har äran tillhöra, på ett så högtidligt sätt visat sig villigt att, så långt öfvertygelsen om fosterlandets väl det bjuder, hylla dessa vår tids ädlaste idéer; bar jag ej tvekat att söka ytterligare utreda deras inverkan på vår stora nationella reformfråga, för att kunna derpå grunda en upplystare öfvertygelse. Jag är icke ibland dem, som befara, att vår tids sträfvan utgår på förstöring af familjebanden, af eganderätten eller af de frivilliga förhållanden emellan husbönder och tjenare, arbetets förläggare och arbetare, m. m., hvilket allt synes ingifva väre styrande och de högre klasserna en sådan fruktan, att de midt under de högtidliga löftena att erkänna folkens rättigheter, söka alla dolda vägar för att kringgå målet. Tvärtom anser jag denna lidssträfvan att göra rättsbegreppen gällande i samhällsformerna, med det mäktiga stödet af en hos folket tilltagande bildning och upplysning, vara en borgen för förbättrandet af dessa former och för förbättrandet samt beståndet af deras innerliga och lyckliga samverkan. Men nekas kan det icke, att, under folkens bemödanden för ett rättsenligare samhällsskick, de mäktiga folkklasser, hvilka se sig i fara att förlora sin obilliga och skadliga öfvermakt, söka direkt och indirekt att framkalla, om ej ett öppet motstånd, så åtminstone en förbistring, hvilken hos de armare, svagare och oupplystare kan till allmän ofärd missleda begreppen derom; och för sigtigheten bjuder derföre att bevara sjelfva rättsprincipen, genom att hvarken qvarlemna den i egennyttans eller öfverlemna den i illviljans händer.
Han antog titeln konung af Irland och uppmuntrade alla irländare att vända sig till engelska kronan för att få sina klagomål afhjelpta. Olyckligtvis fordrade han äfven, att de irländska höfdingarne skulle erkänna hans kyrkliga öfverhöghet och afsvärja den Heliga stolens. Detta väckte deras förbittring mot honom; ty allt sedan S: t Patriks tid hade Irland varit påfven hän-gifvet och en ifrig vän af Rom. Henrik gjorde sitt bästa för att göra slut på katolicismen; men när han dref ut munkarne ur deras kloster, fortforo de att predika der utanför, och ehuru klosterväsendet för en tid undertrycktes, återvann det hastigt sina gamla fasten. Protestantismens • införande var den andra orsaken till hat mellan de båda länderna och uppväckte kanske äfven bittrare känslor än anfallen på den irländska jorden; ty så snart det religiösa elementet var inblandadt i striden, kände sig irländarne rättfärdigade i att till sista man motstå dem, som icke blott sökte frånrycka dem deras land, utan äfven påtvinga dem hvad de ansågo för en falsk tro. Det var på denna tid som grund lades till detta af Disraeli uttalade axiom: “ Hvad som än må sägas och huru plausibla sakerna än må synas i en irländsk fråga — det står alltid en prest der bakom. Drottning Elisabeth började regera 1558, och på hennes befallning sammankallades genast ett parlament i Dublin, bestående af omkring sjuttiosex anglo-irländska protestanter. Mot katolikerna utfärdades stränga lagar, genom hvilka folket tvangs att besöka de protestantiska kyrkorna hvarjesöndag eller ock plikta tolf pence (lika med omkring tolf shillings nu för tiden) och en lekman som befanns bruka någon annan bönbok än den af drottningen anbefalda dömdes till fängelse första gången och till fängelse på lifstid om förbrytelsen förnyades. Dessa stränga åtgärder ledde till krig och revolutioner, hvilka slutade med att hela landet blef nästan ödelagdt.
Votering i afseende på Standéfnes skiljagtiga Beslut; Bevillning?Utskottets Memorial, öfverlemnadt till förstärkt StatsUtskott af Presteståndet, s. 538. af Borgareståndet, s. 542. af Bondeståndet, s. 54'6y af Adeln, s. 575. — om föreslagen ny methodé aft utgöra och fördela; BevillningslTtskotfets betänkande, återrem. af A. deln, s.' 3o4. bif. af Presteståndet, s. 308. af Borgareståndet, s. 512. af Bondeståndet, s. 315. Ytterligare utlåtande bif. af Borgareståndet, s. 377. * af Adeln, s. 485. BevillningsFörordnrng Förslag till; BevillningsUtskoStets Betänkande återrem. af Presteståndet, s. 186. af Borgareståndet, s. 1209. bif. af Bondeståndet, s. 1 Snäf Adeln, s, 1229. — Ytterligare Utlåtande bif. af Bonde - *7 tionde landet, lil, s. 196. af Adeln, lil. s. 201. Borgareståndets Beslut, III. s. 3o5. Presteståndet, III, s. 2.3 2, VoteringsPropositioner lemnad till förstärkta Statsutskott et af Adeln, lil. s. 293. af Bondeståndet, lil. s, 298. Bevillningsmedel, om afskrifning af åtskilliga, i Götheborgs UandtRänteris-Räkenskapec resterande; Statsutskottets Betänkande angående, bif. af Borgareståndet, s. 68, af Presteståndet, s, 70. af Adeln-, s. 76. af Bondeståndet, s. 85.
Friherre Åkerhjelm, Gustaf Fredrik: Ehuru jag ej varit vid Wanäs och sett PionierCorpsen, är Inrättningens beskaffenhet mig likväl ej obekant, emedan jag i förening med Styrelsens öfver Fängelserne och Arbetsinrältningarne i Riket öfrige Ledamöter, på Nådigste befallning deltagit med Herr General Sparre i uppgörandet utaf en del af grunderne dertill; och jag har äfven, genom säkra underrättelser erfarit, att resultatet af denna organisation redan är så tillfredsställande, man kunnat vänta af en nyligen danad inrättning. Correctionisterne från Wadstena föröfvade visserligen flere exesser, men de uppgifter jag derom äger, öfverensstämma likväl icke med dem, hvilka här i dag blifvit lemnade. Att Correctionslnrättningen i Wadstena är alldeles upplöst torde jag emedlertid få nämna. Den otillräckliga byggnaden och osäkra stängseln derstädes, tillika med omöjligheten att der finna sysselsättning för så mycket folk, som der förvarades, föranledde Regeringen, att anbefalla denna Inrättnings upp - 3o Den 17 December f. m, V lösning och att tillåta, clet de dervarande Correctionister lingö på Correctionsinrättningarne i Stockholm och Malmö intagas, hvarest genom byggnadssättet, fullkomlig säkerhet vinnes, att rymningar aldrig eller åtminstone sällan böra inträffa, och hvarest äfven möjlighet till fångarnes sysselsättning genom omtanka kan beredas. Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken yttrade, att ehuru Herr Åkerhjelms ifrågavarande Memorial innehöll flere detaille-förhållanden, likväl och då alla desse förhållanden i ett eller annat afseende angingo PionierCorpsen å Wanås Fästning, sorn utgjorde föremålet för Herr Åkerhjelms Motion; altså kunde, efter Hans Excellences omdöme, Herr Åkerhjelms Memorial icke ansep innefatta flere ämnen af olika beskaffenhet; och något hinder molte således icke för detsammas upptagande.
Den saioiiiiaizlagda suinman utgör icke mindre an krorior 33,700, p5 fiiljtindtl siitt fördelad: F r i n oniimnci till stipendier för kviiilign lakare .. kronor 30.O0U: -, fröken Ellen Bergman .. I: 1,IOU: - fru H. Haglund såsom triidgårds200: - stipendium , ona~iind sasom triidgårdsstipendium 100: -, onämnd till barnmorskestipeiidiunl (under året tilldeladt fröken Beda Lundqvist x 3W: - Af dessa ha de tv % förstniimda öfvergitt till stipendiefondernas förvaltning. Af egna medel liar förbundet iitleinnat. dels fran fru S. Whitlocks stipendiefond till förra arets stipendiat, fröken Wilhelmina Olsson 2: 1.20: - dels fraii allmänna kassan till understöd 1: 150: åt kvinliga tradgårdselever . i För ~ ~ - b e t till e t r&amp;~hincg a f de till 1Par1- mark utcarzcirande allmogeflickornos stalhing och a ~ * b e t s f u ~ * / z d: ~ h ~ d e ~ F r h Patriotiska Siillskapet I! 3.50: Från diverse personer till förhiiiidets ali12: munna kassa ... S u i i i m kroiior 82.132: - .it4 50: Herr Professor Kgdin har haft godheten till förbundet öfverlemna en hyst af Fredrika Hremer. Allmanna Telefonbolaget har beniiget beviljat förbundet förmånen af lialf telefonafgift. Hemstudierna. Af s. k. fortsatt ledning för studier liafva under året 14 elever - mot 12 under föregående ar - begagnat sig, nämligen 8 i svenska språket, 1- i svenska och tyska spraken, 1 i engelska och franska språken, l - i allmän historia, 1 i svensk historia, 1 i niatematik och l i fysik. Af dessa kurser voro ' i började under år 1889. 2 elever h a h a genoingått 2: ne kurser i saniina anme.
— I anledning af denna utgång blef saken af Majoren Stjernsvärd fullföljd hos Kongl. Maj:ts och Rikets Svea Hof-rätt, som den 16 Mars 1853 meddelade följande dom: att, ehuru Kongl. Brefvet den 8 Augusti 1844, som i 6:le punkten innehölle, att sökanden, hvilken afsade sig förlagsrätten till »Handbok för Militärer», i stället skulle ega utaf hvarje Titel af den nya Författnings-samlingen, i den ordning, densamma af trycket utkomme, emot borgen och stadgad betalningsskyldighet, erhålla 1,000 exemplar, att till subskribenter å »Handbok för Militärer» utdelas, icke utmärkte att sökandens rättighet att tillgodonjuta den till honom sålunda utfästa ersättning för omförmälde förlagsrätt skulle vara beroende deraf, huruvida det genom berörde Kongl. Bref, sökanden, jemte annan person, lemnade uppdrag angående redaktion och utgifning af Författnings-samlingen blefve inom den af Kongl. Maj:t i andra punkten föreskrifna tid fullgjordt, samt icke heller, emot sökandens bestridande, visadt vore, att någon försummelse i afseende å berörde honom anförtrodda befattning sökanden till last läge, utan deremot förekommit, att t. f. Presidenten i Krigs-koliegium i åtskilliga, enligt Kongl. Maj:ts Nådiga befallning, tid efter annan afgifna rapporter angående fortgången af ifrågavarande arbete, fördelaktigt vitsordat redaktörernes verksamhet; vid hvilket förhållande den omständighet, att Forfattnings-samlingens utgifning hvarken, såsom Kongl. Maj:t i åberopade 2:dra punkt bestämt, inom slutet af år 1846, eller, efter det Kongl. Maj:t genom särskilda Bref meddelat föreskrifter om fortsättning af omförmälte arbete sednast til!