Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Man mäste besinna att ett sådant uppdrag att, sä snart någon ordinarie ledamot får förfall (lika godt hvilket), stå tillreds alt vid första budskickning inträda i Utsk., är lindrigast sagdt af en ganska obehaglig beskaffenhet, och blir en slags passoppsyssla, om jag sä får uttrycka mig, hvarföre jag äfven förmodar att få personer, hvars tid har för dem något värde, skola kunna förmås att emottaga en dylik beställning. Det är också ganska säkert, att de tillfällen då suppleanterna anlitas icke kommer att inskränka sig till endast laga förfall, sådant detta i Rätteg.balken bestämmes, ulan mångfaldiga andra anledmr förekomma, och att de ordinarie ledamöterna just af den nya inrättningen skola taga sig anledn. att oftare blifva borta, derom är jag fullt öfvertygad, ty den hufvudsakligaste driffjäder att sä vidt mö.j - 150 Den 8 December. ligt, vara närvarande, nemi, pligtkänslan, förslappas eller försvinner lia man alltid sä lätt kan ursäkta sig sjelf oell säga : det gör ju ingenting om jag utelilifver, en annan får gå in i mill ställe. Men, mine lini örn man pä det sältet liksom uppmuntrar de ordinarie ledamöternas frånvaro, så komma de också otvifvelaktig! alt mera än eljest vara borta från Utsk. och likväl är det väl egentligen desse, sorn med största insigt kunna behandla ärendena. Och då nu suppleanterne för tillfället omöjligen kunna vara fullt inne i ämnena samt dessutom i allmänhet (må det tillåtas mig) torde blifva särlane personer sorn ej äga så stora insigler L ärendena, sorn skulle fordras för att fä platserna välbesalta; sä synes det mig verkligen vara ganska tvifvelaktigt om förslaget leder till nytta eller skada vid Ulsk:s-arbelet. Det är dessutom säkert, mine Hrr! att hvarje menniska har sin del af fåfänga; när sålunda en dylik person inkommer för en gång i ett Utsk., så tycker han det vara ledsamt att så der alldeles obemärkt komma — och gå sorn en skugga. Afven han vill skaffa sig en liten ryktbarhet för dagen och aflägga sitt lilla vältalighelsprof för stunden.
Jag bryr mig inte om att försvara mig det var han sjelf som inte höll sig uppe det är just hans svaga sida, både som menniska och konstnär, att han inte kan hålla sig uppe ^Bugar sig för Louise.^ Tack för i afton! JOHANSSON. Och du vill klifva högre än vingarne bära ^I dörren.^ Godnatt här, allesammans! ^Går.^ BERGSTRÖM. Hör du Janne du! Vänta litet. Vi få sällskap. ^Skyndar efter.^ De andre gästerna ha under tiden sagt farväl, de gå alla, utom Viggo och Lilly. LILLY. Jag undrar om Erna är kommen hem. VIGGO. Låt oss gå upp och se efter. Och om hon inte är kommen, ta vi oss en promenad på boulevarden. LILLY. Arm i arm! Det vill jag rysligt gerna. Det är det mest förtjusande jag vet. LOUISE skämtsamt. Det är egentligen mycket opassande LILLY. Åh, här i Paris kan man ju göra alldeles hvad man vill. LOUISE. Det är just det, som är det farliga. LILLY. Faran är inte stor, när man vill det, som är rätt VIGGO sticker sin arm under Lillys. När jag går med henne under armen, då känner jag mig alltid som en riktig hönsmamma som om jag spänt min stora, varma vinge ut öfver kycklingen vid min sida Du kan vara lugn! LOUISE småleende. Jag menade inte heller, att det kunde vara farligt för er. ERNA kommer häftigt in om dörren; till Lilly. Jaså här är du! Gud ske lof! LILLY går bort till henne. Bevars, bevars! Hvad står på? Du är så blek ERNA. Kom nu, så gå vi upp. VIGGO. Lilly och jag ha kommit öfverens om att taga oss en liten promenad först. ERNA hårdt. Det blir ingenting af med det! VIGGO. Hvad för slag? Blir ingenting af? Jag antar, att Lilly har sin egen vilja. ERNA. Inte så länge hon är här i Paris hos mig. VIGGO. Hon är min fästmö! ERNA. Hon är min syster! ^Hånfullt.^ Fästmö? Ja, så heter det alltid. Men jag känner er män ...
St:s plena, eller att upptaga andra ämnen, än de från plena remitterade” (detta ämne var ej från något plenum remitteradt); ”såvida ej, hvad StatsUtsk. serskilt angår, Konungens propos., enl. 27 §, till detsamma omedelbarligen öfverlemnas”. Hvad vill ”Konungens propos. enl. 27 §” säga? Jo det är tydligt, ty 27 § börjar med följande ord: ”l:o. Propositionen, ang;de statsverkets tillstånd och behof, Den 29 Juli f. m. 265 hvaraf Stånden hvartdera ett exemplar tillställes, öfverlemne Konungen anlingen vid det tillfälle, då riksdag, enl. föreg:de § öppnas, eller ä rikssalen annan dag, der Honom så godt synes, eller ock omedelbarligen lill R. Sl:s SiatsUtsk.” Gr. Anckarsvärd liar vid detta tillfälle gjort ett vida större medgifvande än jag kan göra, emedan grundlagen ej gör det. Hr Grin säger nemi. att, om denna propos. ägde sammanhang med propos. om statsverkets tillstånd oell behof, då kunde SiatsUtsk. hafva haft skäl och fog alt dermed sig befatta. Men så står det ej i grundlagen. Der omnämnes endast propos. om statsverkets tillstånd och behof, men ingen annan. När nu denna ej heller ens är till SiatsUtsk. direkte öfverlemnad, sä kunna naturligsvis de öfriga så mycket mindre få blifva det. Hade den förstnämnda gått direkte lill StalsUtsk. vid denna riksdag, så skulle jag ej hafva sagt något derom, att de öfriga gjort likaså; men nu går det för långt. Om någon, som är befogad att göra anmärknir, likväl underlåter att dem framställa, berättigar ingalunda den felande att förnya sin förseelse. Således, om R. St. vid denna riksdag 12 gånger hafva öfversett med ett fel, äro de alldeles ej skyldige att göra det äfven den 13:de. Man bör alltså ej anföra till sin ursäkt, att man felat 12 gånger förut, utan gjorde man fast bättre om man dermed tege stilla. Gr.
Ridderskapet och Adeln instämmer med mig uti förkastande af detta project, såsom dels oanvändbart och till verkställighet åtminstone å vissa ställen omöjligt, dels ledande till en dryg beskattning, utan att ändamålet dermed kan vinnas; dels och isynnerhet stridande emot ärbarhet, sedighet och den sanna blygsamheten, samt förorsakande Scandaleusa uppträden och förnärmande personliga helgdcn, sorn, likväl under visa Lagar uti ett civiltceradt Samhälle, bör fsån allt förolämpande vara fredad. Jag tror det hvar och en som gör sig mödan att närmare granska de af Utskottet föreslagna åtgärder , nogsamt finner dessa mina Reflexioner grundade, men anser dock härvid min skyldighet såsom Anmärkare, Den 4 April\ att närmare utveckla de Considerafioner, hvilka billigt böra komma i öfvervägande. Utskottet föreslår att Besättningar å alla från utrikes Orter till Svenska Hamnar kommande Fartyg skola af kunnige Läkare visiteras, innan det bör tillåtas någon af Manskapet att gå i land. En sådan visitation kan till äfventyrs vara verkställbar å Fartyg, som anlända till Stadcrne, hvarest tillgång på Läkare finnes $ men är deremot i vissa Landsorter alldeles inpracticabje3 och såsom ett exempel får jag nämna Gottland, som är ungefärligen ig mil i längden, ä alla sidor fullspäcka! med Hamnar och Vikar, hvarest under Segeltiden större oell och mindre Fartyg merendels från Utrikes Orter inlöpa -j och huruledes skola då de få Läkare, hvilka finnas på Öcn och uti dess ende Stad Wisby äro boende, kunna medhinna sådana Visitationer förrätta? De mäste otvifvelaktigt resa jemt såsom Strandridare, och Fartygen längre och kortare tid afbida deras ankomst.
Vi hafva en slags utrikes handel med Norrige, hvilken, såväl ur kommerciel som politisk synpunkt af särdeles vigt, förtjenar att understödjas genom begagnande af de förmåner, som vårt läge och naturförhållanden erbjuda vid konkurrenser med främmande nationer. Icke allenast spannmål, kreatur och ladugårdsprodukter afsättas redan till icke obetydligt belopp från Dalsland och Westergötland på Norrige. Afven de sju häradernas alster af deras väfnads-slöjd, uppgående, enligt Kommers-kollegii embetsberättelse, till 24 millioner fot, hafva till högst betydlig mängd letat sig väg dit, oaktadt den långa transporten af öfver 20 mils landväg lägger högst väsendtliga hinder för utvecklingen af denna handel. En jernväg direkte från denna ort till Wenern och deröfver till Norrige skulle, jemte underlättande af handeln med 462 Motioner hos Ridderslcapet och Adeln 1862. N:o 178. jordbrukets och ladugårdens alster, väsendtligen befordra afsättningeri derstädes af nämnde industritillverkningar. Ur stats-ekonomisk synpunkt är det likväl en erkänd grundsats, att företrädesvis den inrikes handeln bör befordras, emedan genom densamma beredes vinst på två händer inom riket, men genom den utländska blott på en. Från denna sida betraktad förtjenar, på sätt redan blifvit antydt, denna bibana synnerlig uppmärksamhet, icke allenast derföre att den från ändpunkten af Sveriges största insjö leder på ena sidan till Nordsjön och på den andra till vestra stambanan, och, i sin fortsättning, till de väfveri-idkande trakterna af Elfsborgs län; men äfven derföre att den genomgår den bördigaste, folkrikaste och, till följd häraf, af vägar mest genomskurna trakten af Skaraborgs län. Vid Håkantorp, dit banan från Herrljunga skulle gå, för att sedan dela sig åt Lidköping och Wenersborg, sammanstöta, såsom synes af kartan, en mängd särskilda vägar. Trafiken är af denna orsak särdeles stor på denna punkt, och ett postkontor är redan derstädes inrättadt. Det torde näppeligen gifvas någon ort i Sverige, der rörelsen till den grad, som här, är i behof af den lättnad i kommunikationen, som en jernväg erbjuder.
Suputh menar hufvudsaken vara att lefva i vällust och dricka, och prisar Sardanapalus, som sade: ”Var lustigh, ät och drick godh must, Efter dödhen är ingen lusth.” Dygdekär åter prisar dygden, ty finnes ett lif efter detta, så får den dygdige belöning, finnes det deremot icke, så är dock godt att lemna efter sig ett ärligt namn. — Sc. 4. Male Conscius har ingen ro hvarken natt eller dag; ormar sönderslita hans hufvud, ett bloss sticker och plågar hans hjerta; ingen kan gifva honom rätta trösten. - Sc. 5. Hofmännen Roskil och Rane göra sig en glad dag, emedan de i morgon skola följa legaten till England. De dricka, fäkta, sjunga: ”Stoltz Inga hon sitter i högan lofft;” slutligen dansa de med hvarandra i brist på qvinnor. Roskil. ”Hwiss lustigh, Coratzi, hålla! Rane. Du tänker du har din Bolla! Roskil. Skole wij dansa en Corant? Rane. Neij, allmand mer är lustigh dantz. Den wele wij, iagh förr, du back, Ty du är allt för myckit slack.” De dansa till dess de hålla på att dimpa omkull. — Sc. 6. Legaten frågar sina reskamrater, om de vilja resa med honom, och de svara hvar efter sitt lynne; derpå tar han afsked af sin hustru. Andra akten. Sc. 1, 2, 3. Thor, Oden, Frigga uppträda hvar efter annan, tala om de faror, hvaraf deras dyrkan i norden hotas, glädja sig åt det stundande offret, och Frigga upplyser, att lotten skall falla på en trolofvad adlig jungfru348. — Sc. 4 (på prosa). Bönderna Hägge och Rolle äro på väg till Odenslund för högtiden. De beklaga sig öfver länsmannen och ”fogdekaren” och samtala sedan om sina hustrur.
Långt ifrån att derigenom existerande eganderättsförhållanden, i hvad de af grundräntornas belopp äro beroende, skulle göras bestämda och oföränderliga, hvilket endast kan ske på det sätt, att dessa räntor gjordes för bela riket till sin beskaffenhet lika, såsom utgående uti antingen blott penningar, eller ock lili samma proportion uti penningar och andra persedlar, kommer nemligen denna reform att ej blott medföra olika resultater för olika hemman, i den mån småpersedlarne till större eller mindre proportion uti deras räntor ingå, utan äfven att förorsaka en mot nuvarande förhållanden olika fortgående stegring af skatterna, större för vissa hemman och mindre för andra, dels i den mån sådane persedlar, som t. ex. skogsprodukter, blifva i olika län eller distrikter för småpersedlar eller hufvudpersedlar ansedda, och dels i den mån vissa persedlar blifva till andra, underkastade en mot de förres olika fortgående värdeförhöjning eller förminskning, förvandlade. 3:o. Emedan den för obestämd tid undanskjuter skatteför enklings]rågans lyckliga lösning. Svårligen torde väl någon fråga hafva undergått en så grundlig behandling, sorn denna, ej heller någon hafva blifvit så fullständigt och väl utredd. Trots detta anser man nödvändigt att för en så obetydlig reform, som den, hvilken nu är ifrågasatt, höra räntegifvare, lokalmyndigheter och embetsverk. Om fråga vöre att he - Slals-Utskottcts Utlåtande, M 1G7. stämma flere olika persedlar, hvilka skulle få in natura utgöras, skulle jag anse räntegifvarne derom kunna afgifva det bästa omdöme, men då det blifvit föreslaget att leverering in natura endast får ske af spanmål och frågan således nu ej är om hvilka persedlar lättast af den skattskyldige kunna erläggas, utan om hvilka persedlar äro de säkraste värdemätarne och såsom sådana lämpligast att utgöra grunden för vårt skatteväsende, är det mig omöjligt att inse orsaken, hvarföre de representerade i detta afseende äro att betrakta såsom bättre lagstiftare än de representerande.
Skulle å denna min motion komma alt fästas det afseende jag hoppas, gör jag mig fullkomligt förvissad om, alt bräuvinsbränningen hädanefter skall blifva lika riksgagnelig, som den hitintills varit riksförderflig. Lades på bordet. Föredrogs ånyo Hr Aminoffs, Johan Fredr., d. 3 dennes på hordet lagda motion om val af suppleanter för R. o. Ad:s ledamöter i R. St:s Utsk. Hr Prytz, Lars Adolph: Jag anhåller alt få framställa 2:ne anmärkn:r emot Hr Aminoffs motion om val af suppleanter till Utsk:sledamöter. Jag anser ett bifall till den väckta motionen både vara oförenligt med grundlagen, eller åtminstone stående på sidan om densamma, och äfven onyttigt. Grundlagen omtalar icke på något ställe suppleanter lill Utsk. I Riksd.- Ordn. 28 § står, alt alla Stånden skola välja ett lika antal ledamöter till hvarje Utsk. I de följande §§ bestämmes af huru många ledamöter hvarje Utsk. skall bestå. 79 § säger, alt då en ledamot af der uppgifna skäl från Utsk. afgår, så skall en ny ledamot till Utsk. väljas, men icke förut. Detta gäller likväl blott om de tre Stånden, Preste-, Borgareoch Bonde-St:n, och för R. o. Ad. hänvises deremot till Ridd.Ordn. Der står i 23 § 3 morn.: ”Då ledighet beviljats, sker val till ny Utsk:sle damot under ledighetstiden”. På alla dessa ställen är således bestämdt, att val skall ske du, när ledighet inträffar. Motionärens yttrande, att det icke vore stridande mot grundlagen, utan tillåtet, derföre att grundlagen icke har förbjudit det, tror jag, om man vidare skulle utsträcka denna princip, skulle gifva en alltför stor latitud åt grundlagstolkningar, sorn, om de icke bestämdt slredo emot gifna föreskrifter i grundlagen, likväl skulle kunna vara stridande emot grundlagens anda och syftning. Likaså har motionären föreslagit, att de valde suppleanterne skulle blifva ledamöter i förstärkta Utsk:n.
Offentlige Lärare wid n-t8,er och Skolor, af sjelfwa sit kall upmanade at i widd och djuphet af insigter öfwerträffa de sina likar, som til sysielsattning med egentlig lärdom och 8p2culalionslöfwer menniffails förhällande i stort, hafwa sa fa mellanstunder lemnade fran merlighetens reiiziLU8L bildande frän civili-ttiffa sysielsättningar, hwilka ärligen tilläggas deras befattning, och frän oeconomiffa äetUjer, som tilhöra dem säwm åkerbrukare — borde äga tillfälle at wid Riksmöten, genom sina kunffaper gagna, och för detta ändamäl förenas med Präste-StändeL»
Ingen må, vid Trettiotre R:dr 16 sk. bot, vägra beslagare att på ofvanberörde ställen visitation företaga; desse vare icke heller något ansvar för densamma underkastade, oansedt någon förbrytelse ej upptäckes, såvida icke visitationen företages emellan kl. io om aftonen och \ om morgonen, då, i händelse någon förbrytelse icke skulle finnas vara begången, beslagaren böter Sex R:dr 3a sk., -egarens censäk. Våldföres, vid desse och dylika tillfällen, Kronoeller Stadsbetjente, eller andre tillförordnade beslagare, eller sker våld i anledning af redan gjordt Bcv.-, Lagsamt Allm. Bese.- och OeconUlsP.s Betänkande N'.o 6. 25 gjordt beslag, eller föröfva beslagare sjelfve våld i oträngdt mål, gånge dermed såsom allmänna Lagen i 18 Cap. 8 och 9 §§. Missgernings-Balken, jemförda med Kongl. Förordningen den 20 Januarii 1779, för silka fall utstakar. Skulle, under den tid bränvinsbränning är tillåten, beslagare vilja anställa undersökning om pannerymden, vare han skjddig, om pannan nyttjas, när lian sig i detta ändamål infinner, att afbida tiden, då den afrunnit, så att undersökningen icke må för panneegaren medföra olägenhet eller skada. 60 §. Om någon af de betjente, som böra vaka öfver efterlefnaden af denna författning, sjelf bryter deremot förmedelst olofligt innehafvande af bränvinsredskap, bränvinstillverkning eller försäljning, vare han förfallen till dubbla böter, och miste tjensten; begår han sedermera sådan förbrytelse, vare han, hvad böterne beträffar, ansedd som annan enskild man. 61 §.
Till denna gemensamhet af sinnesart och smak hörde, att, med bortseende från lefnadens låga delar och privata händelser, endast skildra religion och fosterländska häfdeminnen; att aldrig välja det pittoreska ur en söndrig och nyckfull natur (såsom att sira grafvårdar med dödskallar); och att så i sina ämnen alllid söka blott det vackra, att man, sedan hufvudsaken var tagen, uteslöt en hop accessoirer, som stundom utgjorde det fula dervid. Hvad man i moderna arbeten träffar, är nästan alltid motsatsen af allt detta. Eller, när ser man der en tafla med full värdighet framvisa ett stort ämne? Antingen har konstnären glömt skönheten, och sökt täckheten; eller har han sökt skönheten, och glömt behaget; aldrig har han fattat det i menniskokroppen fullt friska; och själens uttryck har han öfverdrifvit, eller lagt i det låga (såsom i ett smicker med fint skinn, len färg, lat ställning, lysande draperier och häftigt skuggspel, – under det teckning, composition, färg och expression gå miste om måtta och ärbarhet.) Men sådant passar för artisternes tidehvarf, eller ock för deras egna känslor. Mestadels vilja de blott gifva en städad afbildning af hvad ögat dagligen ser, och der accessoirerne intaga äfven så stora fält, som hufvudämnet. I allmänhet sker, att artisten, i detsamma han tycks visa begrepp om Konsten, syndar emot Smaken, och i detsamma han tycks söka Smaken, syndar emot Konsten. – Endast den Italienska Skolan, som väl ock är en ny byggnad, men uppförd på en gammal god grundval, har denna i sin smak verkligen bibehållen; men byggnaden svarar ändå ej alldeles till grundvalen. Kort sagdt: Antikens konstnärer ha ägt smak; Nordens konstnärer ha sökt smak; Italiens konstnärer (de störste nämligen) befinna sig i ett mellanförhållande. Men genie och skicklighet ha de Nordiska konstnärerne lika mycket, som både Italiens och Antikens. Häraf den tvistfråga, som hos Nordens folkslag länge varat, ännu varar, och alltid skall fortsättas: åt hvilkendera formen af Konst – den Antika, eller den Moderna – företrädet bör tillerkännas? Särskilda tillämpningar på Byggnad, Måleri och Bildhuggeri.
Denna är nu hotad från ett annat håll och på annat sätt, weml. så att vi åsamka oss så stora skulder, att vi troligen aldrig i framtiden kunna återgälda dem. Jag har också förut helt och hållet afstyrkt de utländska lånen, och önskat att jernvägarne måtte byggas med landets egna tillgångar; men då en sådan åsigt icke gjort sig gällände, så instämmer jag i det slut, hvaruti Utsk:t stadnat, men skulle dock vilja göra ett tillägg dertill, syftande derhän, att de.genom lånen inflytande medel komme att qvarblifva inom landet. Vi hafva i jernhanfiteringen sådana anläggningar, att medelst någon uppmuntran den enskilda industrien alltför väl kunde åstadkomma tillverkning af den för jernvägarne ertorderliga materiel. Jag får alltså hemställa, om man icke kunde vid nämnde låns beviljande fäste det Vilkor, ett jernvägsstyrelsen vore förbunden att i främsta rummet anlita Svenska fabrikanter för anskaffande af hvad som för jernvägarne erfordras. Då emellertid deu Svenska fabrikanten omöjligen kan lemna sin vara till samma pris som dien utländske, borde den förre erhålla en förhöjning af högst 15 %. Jag anhåller för öfrigt om bifall till Utslcts förslag. Gr. Hamilton, Henning: Det är ett ganfka vanligt ta lesätt att säga: »det är en sak, som jag icke förstår.» Jag gör deri blott en ringa förändring, då jag är lika villig som skyldig att erkänna, att ett bland de många ämnen; hvaråt min tid icke varit eguad eller min båg rigtad, är frågan om finanserna. Jag skulle derföre också tveka att i denna fråga taga till ordet, om jag icke trodde, att inom R. o. Ad. möjligen finnes en och annan, som i detta afseende är i samma ställning som jag, och som således åtnöjer sig med ett yttrande, jag i saken förmår afgifva. Det har dessutom varit min pligt att, innan K. M:ts propos. i ämnet till R. St:r afgafs, taga densamma i öfvervägande, och jag anhåller der - 488 Den X.')
Den ene tog juden; jag lofvar dig, att fru Beata Åskdunder inte skall taga den andra. Var nöjd, Ebba, att vara den vackraste hjärtklämma i Sveriges rike ... Näst rikets drottning. Tig! Jag säger: var nöjd att vara den älskvärdaste, och unna åt Hagar att förstå litet mera latin än du. Hvad har du emot henne? Ingenting. Jag beundrar blott icke kopian fullt så högt som originalet. Hon leker drottning. Sade jag inte, att hon är en leksak? Nå, hvar leker hon drottning? I går, på vägen till Nacka, gaf hon ridknekten Freytag ett guldmynt för att han ledde hennes häst öfver vadstället. Och har hon ej råd att gifva? Har hon ej tvåhundra daler i månaden af mig, lika mycket af riksrådet Kurck och därtill ett stort arf någonstädes i månen? Intrigera inte mot Hagar, låt henne leka. En parveny och en Sparre! Men vet du hvad det är att ha fått sitt adelsbref af Guds nåde? För öfrigt skall jag säga dig, ma belle, att jag läst för mycket historia för att regera med gunstlingar. Tror du, att jag ämnar blifva en annan Elisabet? Hvarken vid mitt hof eller i min rådkammare skall någon berömma sig af min gunst, där han inte däraf gjort sig förtjent med gagn för riket. En Leicester, en Essex ... å, det är ömkansvärdt! Nej, så liten skall du inte se Sveriges Kristina, när hon fattat regeringens tyglar. Och om du tror dig vara den första gunstlingen, som skall efterföljas af andra, så hedrar det hvarken ditt hjärta, ditt förstånd, din rättmätiga stolthet eller mig, som vill vara din vän. Vill du vara min vän, så låt mig behålla mina leksaker, så länge de roa mig. Hvad den vackra Ebba Sparre tänkte om denna läxa, är icke antecknadt. Hon hade sin petite moue, sin lilla snörpmin, som andra vid hennes år, men det är kändt, att hon icke inblandat sig i drottningens tycken, när gunstlingarnes tid, till trots för alla goda föresatser, en dag skulle komma på allvar.