Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Man har klandrat, att öfre kammaren är till antalet mindre än den nedre, och deraf befarat menliga följder för de frågors afgörande, som bero på sammanräkning af båda kamrarnes röster. I Bank-, Riksgäldsoch Bevillnings-frågor lärer väl balansen, om det behöfves, komma att hållas af städernes representanter i andra kammaren, och hvad stats-regleringsfrågor beträffar samt deribland militärfrågor, som man i främsta rummet omtalat, torde ej mycket vara att förlora vid jemförelse med det närvarande. Vår flottas tillstånd har blifvit af många tecknadt, våra fästningar äro ofulländade, gevärsförråden otillräckliga, armén saknar en tillfredsställande sjukvård, ett i hufvudstaden garnisoneradt regemente saknar ännu kasern. Sådana hafva resultaten af den förseglade sedelns regemente varit; sammanräkningens kunna ej blifva sämre, men väl gifver den gryning till ett 318 Den 6 December. bättre, som vid förra riksdagen visade sig, anledning att hoppas, det de skola blifva bättre. Emot yttrandet i Stats-Råds-prot:t, att årliga riksdagar vore en nyhet, hvars ändamålsenlighet blifvit inom representationen allmänt erkänd, har erinrats, att detta erkännande endast skulle bestått deruti, att 2 Stånd bifallit, men 2 Stånd afslagit det derom väckta förslag. Nästan alla, som inom detta Ständ yttrade sig i frågan, erkände likväl nyttan af årliga riksdagar, och de flesta, som yttrade sig deremot, anförde såsom skäl, att Konungen ej fått rättighet att upplösa riksdagen och att representationen ej ens med Konungens medgifvande kunde förlänga sin sammanvaro öfver 4 månader — skäl, som genom det hvilande förslagets bestämmelser bortfallit — samt slutligen att göromålen med våra långsamma former ej kunde medhinnas utan att riksdagarne blefvo öfver höfvan långa, en fara, som med fyrdelningens upphörande måste anses väsendtligen minskad. Man bär sagt att afslag verkar ju blott ett uppskof med denna frågas afgörande och att ett år betyder ju så litet i en stats lif, om några förbättringar genom uppskofvet vinnas.
Dito dito dito ” » fabrikers och näringars behof”. XXVII Er. o. m. 1842 Fr. o. in. 1846 Er. o. m. 1849 Fr. o. m. 1852 Fr. o. m. 1855 Fr. o. m. 1858 Fr. o. m. 1861 t. o. m. 1845. t. o. m. 1848. t. o. m. 1851. t. o. m. 1854. t. o. m. 1857. t. o. m. 1860. t. 0 m. 1863. Tullsats. Tullsats. Tullsats. Tullsats. Tullsats. > Tullsats. hvaraf de bestodo. XXVIII Fr 0. m. 1825 Fr. o. m. Ve 1826 Fr. o. m. 1831 Fr. o. m. 1836 i t. len Vö 1826. t. o. m. 1831. t. o. m. 1835. t. o. m 1841. Tullsats. Tullsats. Tullsats. Tullsats. Förb. Förb. Förb. Skomakarearbeten: af siden: kängor och tofflor Förb. Förb. Förb. 33; % skor Förb. Förb. Förb. 1 par 4: 50 af andra tyger, samt af färgade eller lackerade skinn: kängor, tofflor och galoscher Förb. Förb. Förb. Förb. 1 par 4: 50 becksömsoch s. k. sjöstöflar Förb. Förb. Förb. 1 par 4: 50 andra slag: kängor, tofflor och galoscher — Förb. Förb. Förb. 33; % skor Förb. Förb. 1 par 1: 50 1 pär 1: 50 stöflar Förb.
Jag måste sätta mig; jag skall ej ögat sluta, Men blott mot detta träd en stund mitt hufvud luta. (Somnar in.) FEMTE SCENEN. WÄINÄMÖINEN och EMOINA, sofvande. DRÖMMAR, föreställande SJÖ-FRUN, SKOGSGUDEN, BERGS-KUNGEN, SJÖ-RÅN, SKOGS-RÅN, BERGS-TOMTER, HAMNAR af aflidne Finske män, VÅLNADEN af Wäinämöinens maka. OSYNLIG CHOR. Stigen, stigen, stigen Ur böljornas, skogarnas, klippornas barm, Dolda makter, och vigen Till seger hämnarens arm. SJÖFRUN, uppstigande ur starkaste forssen. Dig Sjöfrun vill hälsa Ur sjudande dån. Kalewas Son, Gå, hemlandet frälsa. Andar, som hvirflen i brushingens immor, Bilden kring Svenskarna villande dimmor. SKOGS-GUDEN synes, öfver ett berg, föregången af en örn. Dig Skogs-Guden kallar Från ljungande örn; Vredgade björn,6 Rif lejonets vallar. Gastar, som herrsken i skogarnas hiden, Fasa och död ibland Svenskarna spriden. BERGS-KUNGEN, framträdande ur en klippa, som öppnar sig. Från klippornas bäddar Står Bergs-Kungen opp. Hemlandets hopp, Mitt välde du räddar. Dvergar, som kraftigt i bergena svingen, Sluten kring hämnarn den skyddande ringen. CHOR och BALLET af Skogs-Rån, Sjö-Rån och Bergs-Tomter. Vi helge din harm. Fädernas ära, Fädernas lära Väpne din arm. Må Svenskarnas Borgar med jorden jämnas. Hämnas! hämnas! hämnas! HAMNAR, som upstiga omkring Wäinämöinen. Hvilar du Son? Vårt stoft trampar våldet. Hör du dess hån! ALLMÄN CHOR. Kivutar, rör i din väldiga gryta,7 Maka om bränderna, elden gör stark.
Men också en annan, denna alldeles motsatt, lifsåskådning har förfäktare, en åskådning, som under tidigare skeden inom vä- sterlandets odling mer än en gång kraftigt varit häfdad, ehuru kanske aldrig med en sådan energi som nu. Denna lefnadsvishet manar till hänsynslös, full och fri utveckling af den egna personligheten. » Lef », säga denna läras förkunnare, » uteslutande för din egen varelses kraf; bruka allt och alla som medel för dessa krafs tillgodoseende. Den fria, förnäma öfvermänniskan har rätt att taga för sig allt det yppersta i lifvet, att suga alla dess drufvor, obekymrad om åt andra lämnas endast de tomma skalen. » Starka personligheter äro ofta böjda för ytterligheten. Denna synes dem mest följdriktig och mest storslagen, emedan den i förstone icke tyckes innebära den för en utvecklad tanke pinande nödvändigheten af inkonsekvenser, eller den för en utpräglad karaktär vidriga utsikten till kompromisser. Ur denna böjelse för ytterligheter kan till dels förklaras, att så många betydande människor i vår tid tro sig ha mottagit lifvets stora sanning från endera af dessa, hvarandra alldeles motsatta vishetslärare, antingen den, som för den obetingade själfuppoffringens eller den obetingade själfhäfdelsens talan. Och många obetydliga människor bli deras eftersägare, emedan det som absolut sanning förkunnade har en hypnotisk makt öfver svaga sinnen. Den, som bemödat sig att allsidigt betrakta tillvarons grundvillkor, måste emellertid förvånas öfver att någon i vare sig den ena eller andra af dessa endols sanna lifsåskådningar tror sig ha funnit det ideal, som är värdt att eftersträfva och möjligt att förverkliga. T y hela den mänskliga odlingen är j u tvärtom uppkommen och fortfarande satt i rörelse genom växelverkan mellan dessa båda grundkrafter i människonaturen, själfbevarelsen och offervilligheten. Lika väl som den senares utrotande skulle framkalla en allas strid mot alla, skulle den förras tillintetgörande följas först af ett allmänt stilla(Forts. å sid. 410) I DU N 1893 409 ~ ' B.
Hvad Hr Hjärnes anmärkn. beträffar, anser jag det likgiltigt, om dagen, från hvilken räntefriheten skall beräknas, bestämmes till d. i Jan. eller i Juli innevar. år, (ty om en eller annan låntagare kommer att tillgodonjuta blott och andra blott 44 års räntefrihet, torde icke betyda synnerligen mycket), emedan jag icke kan föreställa mig, att det ligger någon magisk kraft i antalet af 5 år; i följd hvaraf jag icke heller kan finna denna anmärkn. vara af den vigt, att den bör föranleda till återremiss. Hr Hjärnes andra anmärkn. kan jag icke heller godkänna. Flan har veJat finna en skillnad emellan säkerheten för 25,ooo-rd:rs-lånet, till understöd för allm. byggnaders uppförande, och de låneunderstöd, som lemnäs till privata personer. Skillnaden är likväl icke synnerligen betydlig; ty då de 25,ooo rtdrna mottagas af stadens äldste, d. v. s. en Corporation, vald af stadens medlemmar, så kommer det öfriga låriebiträdet att emottagas af den committé’, hvarom Utskrs utlåt, talar, hvilken äfven är vald af stadens invånare. Jag kan således icke finna, hvarföre dessa personer i ena händelsen skola anses mindre vederhäftiga än i den andra; men i alla fall stadgas i 4;de punkten, att committerade skola för alla uti Riksg.cont. lyftade summor ansvara och redovisa i föreskrifven ordning. Ett ytterligare skäl, hvarföre jag anser föreskriften i denna del tillfyllestgörande, är det, att den är öfverensstämmande med hvad som gäller om Norrköping och Borås; och någon återremiss med anledning af de uppgifna skälen derför, torde, till följd af hvad jag nu anfört, icke erfordras. Hr von Qvanten, Carl: StatsUtsk. har visserligen Den 8 J a n u a r i. 37 antagit K. M:s nåd. propos. så till vida, att det beviljat summan oafkortad; men deremot har Ulsk. fastat vid lånet vida liårdare vilkor, än K. M. föreslagit, och jag vågar derföre anhålla om återrerniss i och för den saken.
167 keder menMiga handlingar, Mall, ofelbart hos den sörmögne ocilla detta förstag: för ege» del har jag icke rädsrägat densamma i detta tillstyrkande, hälst ja,q äger icke obetydlig förmögenhet som hartvid Mille komma att taxeraö: men jag Mille haildre wäija den ukwäg, att med min förmögenhet biträda till naiional-förswaret, än aik med besoarande af densamma, fordra förswaret som en owillkoriig pligt af en bestämd alder, pä detta sätt Mule legning i förenämnde ttvenne särMlte wägac san>- nolckr betydligen öka krigomagrens styrka, man nägons mitznöje, och i solid as den fria wiljans beslut, men Mille äter legning medgiswas wid den förestagne confcripkion emellan 20 och 25 ar, wisa sig derwid betänkeliga följder; jag förbigär den obehagelrga erinran, att wid brist af tillgäng till legning, kommer skillnaden emellan den förmögne och fattige i alla ständ att göra det obehageligaste intryck, och fäster mig wid del inflytande del skulle medföra pä inrättningen af indelca armeen, om ock desi fortsättning Mille päraknas, da wilkoren af knecktc-contracterne icke fa t,ll godo njutas. Det Mall blifwa en absolut omöjlighet, att genom leg» ning nn komplettera den in delte armeen, och delta förhållande ligger i öppen dag, enär i öfwerrvägande kommer, > att, ungdom som där antaga krigstjenst är manligen af den alder emellan 20 och 25 är, som nu komma art blifwa sjelfMefne soldater.
Sedan man uppför 19 H. 10 D c n 13 J a u u a r 1 f. m. Dniepern eller den i SS Sv. mil långa Volga inkommit till medel punkten af Europeiska Ryssland, kan man välja emellan flera särskilda canalleder till Östersjön, nemi. åt Petersburg, Duna eller Niemen. På Ladoga ca nalén, som utgör föreningspunkten för så många Communications-Ii nier till det inre af landet, föras årligen varor till ett värde af 125 millioner r;dr b:co. Från Volga äro 2tne särskilda farleder öppnade till Hvila Hafvet, deraf den ena vid östra delen af Riket genom Kaina floden följer Uralska bergen. Men icke nog härmed, — man arbetar nu på en segelled genom Pohlen och snart förenas Duna genom Velia med Niemen och vidare med Weichseln genom Bug och Narew. Denna sednare canalled finner sin fortsättning i Preussiska länderna genom Bl ombergs, Finovvs och Fredric Wilhelms canaler, som förena Weichseln med Oder och Oder med Elbe genom floderna Nelze, Wartha, Havel och Spree. Det är således i Elbens mynning, som seglare från Caspiska eller Svarta Håfven, efter en förening i Ryssland och gemensam segling genom Pohlen, Preussen och Tyskland, kunna finna sitt utlopp i Vestra Oceanen. I Tyskland arbetas nu med drift på föreningen af Donau och Rhen genom Nurnberg, Bamberg och Maintz, och en annan sådan förening genom Neckar-floden är äfven i fråga. Intet land äger i förhållande till sin storlek så många canaler sorn det för sin industri så utmärkta Holland. De motsvara andra Rikens landsvägar. På canalen emellan Amsterdam och Neudiep, till dimensioner den största i verlden, bogseras linieskepp, byggda i Amsterdams dockor, oell fregattskepp kunna obehindradt passera hvarandra. i5o Sv. mil canalleder lemna en årlig afkastning af 3,i25,ooo r:dr b:co, således hvarje mil öfver 20,000 r:dr. Uti Belgien är hvarje stad af betydenhet omgifven af flera särskilda canaler.
till visst belopp utstakade, utvexlingen af silfver, på sätt nu omnämndt är, intet äfventyr inträffadt för Bankens soliditet eller för lånerörelsen i landet, utan blefve verkan endast den, att det komme i sådan händelse att bero på nästa Ständers öfverläggning, hvilka åtgärder befinnas tjenliga, att vid sakernas då egande skick begagna, för att sätta Myntbestämningslagen 1 verket. Dessa alla förhållanden hafva synts mig förtjena närmare begrundning, och jag vågar tro dem med säkerhet innefatta tillförlitliga stödjepunkter för hvad som skall i det följande föreslås. Om en så beskaffad provisionel och limiterad silfverutvexling finge för sig gå, skulle, som sagdt är, endera af tvänne alternativ inträffa: antingen att genom fördelaktig handelsconjunctur och ökad vexeltillgång cursen successive nedgick från i36 till 128 sk., eller ock att den höll sig vid i36 sk. eller några få sk. derutöfver. I bägge händelserna vore den fördelen redan till en början då beredd, att cursen uppnått en förut saknad hållning, till stöd för beräkningar i utrikes handeln och i dess beröring med National-industrien. Om, af begge, alternativen, cursen skulfe röja benägenhet att sänka sig, och stunden således vara inne för Banken, att, åtminstone för enahanda pris, sorn den utsläppt silfvermynt, inköpa nya silfverförråd, dervid naturligtvis myntningskostnaden för dem tillika borde tagas i beräkning, så kunde härtill användas de medel, dem Rikets Ständer förra Riksdagen anslogo, men ännu icke blifvit, i brist af silfvertillgång, disponerade; och denna upphandlingsfonden, med inberäkning af förskottsanslagen, kunde då än vidare förökas, hädanefter som hittills, med 266,666 R:dr 32 sk, årligen af Bankens vinstmedel. Om derunder cursen fortfar att falla till 128 sk., så borde Bankens skyldighet vara att, så mycket allmänheten det än åstundar, alltid invexla efter myntbestämningen silfver mot nya sedlar, emedan ju mer delta eger rum, ju förr uppnås den äskade proportionen i reela fonden till sedlame sorn 5 till 8.
Maj:ts här ofvan anmälta nådiga Utslag af den Uste sisth April uppå mina underdåniga besvär öfver Hofrättens utslag, angående åtalad försummelse af Rådstufvurätten i Engelholm med ransakning öfver en häktad person, gifvet den 13 Mars 1855, är af det innehåll, att enär genom handiingarne i målet blifvit upplyst, att fångens häktande föranledts af misstanka om delaktighet uti en stöld, derom ransakning med andra personer förut hos Rådstugurätten förevarit, samt blifvit till den 15 Mars 1852 uppskjuten, ansåge Kongl. Maj:t vid sådant förhållande, Rådstufvurätten, äfven om genast efter fångens häktande anmälan derom hos Rådstufvurätten skett, hafva ägt laglig anledning att låta undersökningen, jemväl i hvad den fången rörde, till nämnde dag anstå; hvadan Kongl. Majit icke funne skäl att göra ändring i det slut, hvari Hofrätten i målet stadnat. Denna tillämpning af Kongl. Förordningen den 10 April 1810, angående tiden, inom hvilken häktade personer böra ställas för rätta, utgår icke från den ljusa föreställning om denna författnings lagstiftningsgrund, hvilken hittils synes hafva varit antagen. I brist af all i lagen gifven föreskrift om formaliteter vid häktande, och deribland om rättighet för den — 99 — häktade att blifva genast underrättad om skälet till hans inspärrande och det brott, som honom tillvitas, syntes man halva påtänkt åtminstone den i nämnde förordning gifna föreskrift om tiden, hvarutöfver häktandet ej skulle kunna förlängas, innan den häktade blefve underrättad, hvarföre man gripit honom. Förordningen handlar icke i allmänhet om fortskyndande af ransakningarna med fångna tilltalade, och syftar följaktligen icke att öfver hufvud förkorta fängelsetiden; och man skulle alldejes hafva förlorat begreppet om denna lags ändamål, i läll man trodde det ligga endast uti några dagars eller en och annan veckas minskning i hela summan af den tid, som frihetens förlust för en anklagad möjligtvis kan otillbörligen fortfara genom slapphet och försumlighet i ransakningen.
I följd af den förändring Utsk. föreslagit uti 16 § (gamla 17 §) ang:de ordningen för öpnande af ankommande bref, kommer det af Utsk. i dess förra betänk, i denna § föreslagna tillägg om Sekret:s åtgärd i detta fall, att utgå. § 39 (gamla 40 §). Med godkännande af en härvid gjord anmärkn. rör:de redakt., har Utsk. på följande sätt förändrat ordställningen i denna §. ”Ridd.Sekret. ege ansvaret och inseendet, enl. uprättade kataloger och förteckningar öfver R. o. Ad:s archiv och boksamling, samt alla Riddarhuset tillhörige inventarier etc.” § 40 (gamla 41) samt 60 (gamla 62 §). ang:de Ridd.Sekretrs och Kandislernes åliggande att årligen lefverera 200 genealogiska tabeller.
Nu har jag så yttrat mig lill protocollet, alt jag är säker att ingen klok menniska skall misskänna mig, så alt det nu är lid att dertill säga amen. Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, det han, innan öfverläsgningen forlginge, ansåge sig böra fästa uppmärksamheten derpå, alt discussionen nu tycktes angå ett ämne, som icke stod i direct sammanhang med del förevarande betänk. Hr Lefre'n: Den siste värde talaren har sagt, att lagstiftaren står pä ena sidan och de hörda myndigheterna på den andra. Jag får anmärka, att det icke är i egenskap af lagstiftare, sorn R. St. ingå till K. M. med önskningsmål, utan i egenskap af petilionärer. Detta är en väsendtlig grundsats i Svenska grundlagen, 676 Den 28 December. och derföre kan jag icke undgå att begagna delta tillfälle, som yppar sig, att yttra mig och försvara grundlagen. Frih. Cederström: Jag finner mig af Gr. Frölichs yttrande uppmanad att uppläsa ur Reg.F. icke fullt två rader, men såsom jag tror tillräckligt, för att ådagalägga det förståndiga af hans framställning till R. o. Ad:s protocoll, för dem som komma alt deraf taga kännedom. Det är nemi. 10 § Reg.F., så lydande: ”Innan ärendena hos Konungen i Statsrådet föredragas, skola de, genom nödiga upplysningars inhemtande från vederbörande embetsverk, af den föredragande beredas”. Sedan nu öfverläggningen förklarats vara slulad, heraslällde H. Ex. Hr Gr. o. Landtm., om R. o. Ad. bi folie Utsk:s tillstyrkande i fråga om likstolsafgiften. Ropades nej. Uppå härefter framställd propos., blef Utsk:s betänk, i denna del afslaget.
Efter dessa förändringars iakttagande, i afseende hvarpå jag får åberopa dels mitt nu afgifna yttrande och dels Herrar Hesslås oeh Sahlins reservationer, deruti jag jemväl instämmer, torde delta Lagförslag, såsom det ändamåls - 28 Hör till Bancooch Lag-Vtskottens Utlåtande N.o 4- enligasle, som under nuvarande förhållanden sannolikt kan åstadkommas, både tunna och böra af Konung och Ständer antagas.” Herr Nordenankar: ”Vid den omarbetning, sorn Lagförslaget rö rande enskilda Banker nu undergått, har det ovanliga förhållande inträffat, att en del af de förenade Utskottens Ledamöter redan i början skiljt sig ifrån majoriteten, för att förena sig om ett serskildt Lagförslag och dermed ingå till Rikets Ständer. Följden af denna oformlighet har blifvit, att intetdera af dessa båda arbeten vunnit den fullkomlighet, som man kunnat vänta, i fall ett gemensamt förslag hade blifvit med mera enighet och under idéernas friare utbyte, af de förenade Utskotten handlagdt, och Riks-Slåndens villrådighet vid valet emellan de 2:118 måste ökas, då Utskotls-majoriteten icke reservationsvis kunnat eller bort antyda contraförslagets brister. Utan att vilja gå den allmänna pröfningsrätten i förväg, vill jag dock öppet uttala, att jag anser hvartdera förslaget ega sitt serskilda värde, men att de förenade Utskottens närmast öfverensstämmer med min öfvertygelse, och jag upptager således detta senare till ledning för mina anmärkningar och reserverar mig i de delar, der jag anser, att misstag blifvit begångne och att rättelse kan vinnas, utan alt för mycket rubba det hela. Genom enskilda motioner och under Lagförslagets förra behandling var en betydlig skilnad emelian solidariska och Actiebanker uppdragen, så alt man icke utan skäl ansåg de förra allt för mycket gynnade på de senares bekostnad. Denna skilnad har under beredningens olika stadier allt mera och mera bortfallit, och genom en slutlig förening af hvad som ännu i Lagens 2 och 3 Capitel finnes åtskiljdt, kan man nu, i min tanka, utan skada för det hela, öfva än mera rättvisa och gifva hela Lagförslaget mera logisk enhet.
Beslut har min commissionär för*- summat att anföra besvär, hvarföre jag också varit nödsakad att af egna medel förutnämnde Bankens fordran å nyo utgifva. Det är således på de skäl jag i skriftvexlingen hos Kongl. Hofi-Rätten anfört, anser mig berättigad tillgodonjuta restitution för hvad jag sålunda måst utgifva, och desto heldre, som Banken alldeles icke bordt hålla sig till, eller haft att gö* Eanco-Utskoltets Utlåtande, N.o sa - ra med någon annan, än Konungens Befallningshafvande, då från mig ordentlig inventering skett till min efterträdare å alla bref, qvitteucer och diarier. Upplysningsvis bör jag tillägga, att något kraf hos mig af denna fordran icke blifvit anstäldt inom 10 år från den dag penningarne af mig redovisades, samt först 8 år från den dag alla handlingar och qviltencer på inlefvererade medel från mig inventerades och emottogos af efterträdaren. ” Vid denna motion fanns bifogad Kongl. Maj:ts och Rikets Svea HofRälts den 6 Oct. 184-2 gifneDom uti den till Kongl. Hof-Rättens omedelbara upptagande och pröfning instämde sak emellan Rikets Ständers Bank, genom Advocat-Fiscalen JY. A. Heurlin, kärande, och förre Expeditions-Fogden Fredrik von Zweigbergk, svarande; af hvilken dom, i hvad förevarande fråga rörer, inhemtas: ali, sedan Advocat-Fiscalen Heurlin, uti en den 26 Junii 1839 till Kongl. Ilof-Rätten ingifven skrift, anfört: att Fiscals-Embetel i Banken, år 1828, hos Konungens Befallningshafvande i Skaraborgs Län begärt handräckning att af Sysslomännen uti aflidne Majoren Baron C. H.
Jag hemställer till Hr von Hartmansdorff, huru vida för vinnande af den förändring, som här åsyftas, en återremiss af § är behöflig, då R. o. Ad. i del fall kommer alt öfverlemna åt Utsk. alt i detta förslag göra de redactionsförändringar, som i anledn. af R. o. Ad:s beslut böra vidtagas. Det skäl till en återremiss, sorn' förefinnes i Hr Gripenstedts från min åsigt något afvikande mening, torde äfven kunna förfalla, då jag förklarar, alt jag icke envist fast håller min mening, utan gerna skall, ifall Hr Gripenstedt icke skulle finna för godt att förena sig med mig, instämma i hans yrkande. Skälet, hvarföre jag ansett mig böra påyrka proportionen af 1 till 7, är att Utsk. ansåg, att, ifall någon begränsning skulle bestämmas, borde den äga närande proportion. Jag vet visserligen, att proportionen af 1 till 5 är fördelaktigare, men har föreställt mig, alt det är bättre att hafva någon begränsning än ingen. Gr. Lagerbjelke: Hr Gripenstedts anmärkn. emot Frih. af Ugglas vore riktig, ifall det endast funnes mindre bränuerier med enkla pannor. Men nu hafva vi äfven de s. k. större brännerierna med ångpannor och då, enl. K. M:s förslag, dessa sednare skulle draga en skatt af 16 sk. för k:a, under det att de enkla pannornas beskattning endast skulle utgöra 12 sk. per k:a, så är det ju klart, att ifall de sednares afverkningsförmåga kunde updrifvas så högt, att skatten sjönke till ett ännu mindre belopp än 12 sk., skulle det blifva en så stor fördel ait tillverka bränvin med de lägre beskat tade enkla redskapen, att de stora brännerierna nedlades. Derföre var det ock nödvändigt att föreskrifva en viss konstruktion för de små pannorna.