Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi vela nemligen litet hvar att, sedan inhöstningen försiggått, kreaturens utfodring utgör föremålet för landtmannens angelägnaste omsorger; då nu den nya tjenaren tillträder sin tjenst, är det lör honom en vigtig sak att kunnu bedöma sagde utfodring, och detta kan han ej om han icke deltagit i fodrets inbergande. Deremot om han biträdt med inhergningen, så har han icke allenast kunnat tillse, alt denna tillgått på ett ändamålsenligt sätt, utan lian har ock kommit i tillfälle att hedonia fodrets mängd och beskaffenhet samt vet att rätta sig derefter. Midsommaren är mera lämplig såsom flyttningstid, ty då tjenstehjonet vid denna tiden kommit i tjensten. vidtager inhergningen och derunder kommer tjenaren att biträda samt blir i tillfälle att egna sin uppmärksamhet ål de förhållanden, som för hans befattnings skötande äro af nöden alt känna. Under sommaren äro vanligen kreaturen på bete och de vigtigare vårgöromålen verkställda, då man alltså med mindre saknad kan lemna tjenaren. Genom en sådan förändring af flyttningstid skulle säkerligen månget ohehag, som nu inträffar, kunna undgås. Man vet t. ex. att, då tjenaren hunnit till våren, esomoftast inträffar, att han uppburit en större del af lönen och då börjar tredskas samt begär sitt orlof. Visserligen kan detta nekas, men heldre än att han behåller en tvungen tjenare, som går olustig i sitt arbete, bifaller husbonden hans begäran och under sommaren finner han sin utkomst dels vid; allmänna arbeten och dels vid hamnplatser etc., och på sådant sätt går jordbruket miste om det arbetsbiträde, som detta så väl behöfver. Ett sådant förhållande inträffar icke, om tjenaren städjes på våren, ty då 120 Motioner i B onde-Ståndet, 1862. N:o 85. blir han fri vid midsommaren oell kan då, ifall lian ej falt eller velat antaga annau tjenst, följa sin böjelse att söka sysselsättning, livar lian behagar, utan att husbonden deraf förnärmas.
Som styr ditt tappra folk med fridsäll ära, Läs med ett huldrikt öga Hvad tusen läppar fram ej våga bära.Ditt folk ses enigt följa Den känsla i ditt eget hjerta ljudit Och växer likt en bölja Att samlas omkring gästerna, Du bjudit. Undiners väna skara Sig slingrar till en ros på vägen gröna Och källsprång flöda klara Från läpparnas korall; o syn så sköna! Och bondens döttrar täcka Ses glädtigt bjuda vandraren att stanna; De vilda blommor räcka Och stilla huldt hans törst: o ljufva manna 1 3 På kungahögen höres Hur Odins korp med skri sin glädje röjer Och när hans vinge röres Mot skyn studenters hurrarop sig höjer. Nu öppnas himlabågen, Ur fylda hornet synes mjödet flöda, I brand står insjö vågen, Från hvarje punkt besvärjes ljus att glöda. Jag mins Arabens välde Och i Gepör en natt af trollska stunder 1 Invånarne i Malmö, Stockholm och Upsala skyndade till de platser der medlemmame af den under ordförandeskap af H. M: t Konungen af Sverige och Norge stående kongressen gingo fram. * Vid simuppvisningen bildade unga damer simmande åtskilliga figurer, deribland en ros eller stjema, och med graciöst skämt sprutade de upp ur munnen flera vattenstrålar. 8 Många unga, täcka damer från Upsala mottogo, klädda i national-drägter, kongressledamöterna med blommor samt bjödo dem sedan drycker. 4 Studenterna, som voro samlade på en af de gamla skandinaviska konungames hög med Odins banér, hvarpå korpen var afbildad, mottogo kongressledamöterna med ett fyrfaldigt hurra.Men hvad som Norden ställde Fram för vår blick var dock ett större under. Kung, fast ej skald kan skrifva Med sina svaga ord slikt högtids minne, Dess hågkomst skall förblifva För evigt qvar i hjerta och i sinne. 6 lllumineringen af sjön utanför Drottningholms slott var som en dröm nr Tusen och en natt, poeten har i Gepör sett en mycket fantastisk illumination vid vicekonungens mottagande, men intet kan jemföras med de underbara ljusverkningarne natten efter den 2 Sept, vid Stockholm. (Noterna af förf.
St. Kongl. Maj:t förordnade personer anställd besigtning årligen styrkas, innan utdelning å jernvägsaktierna får ega rum. 5:o Efter förloppet af de 40 år, under hvilka Staten garanterat bolaget den bestämda räntan och amorteringen, uppgående årligen till 5 procent af den verkliga anläggningskostnaden, denna sistnämnda dock beräknad högst till 5,000,000 R:dr Banco, kommer jernbanan med dertill hörande jord, byggnader, verkstäder och materiel, af hvad beskaffenhet den vara må, att utan lösen eller serskild vedergällning tillfalla Svenska Staten, ehvad Staten under den föregående tiden må hafva tillskjutit större eller mindre belopp. Vill Staten före utgången af ofvannämnda år til! sig lösa jernvägen, vare sådant äfven tillåtet, dock skall i denna händelse lösesumman, derest öfverenskommelse icke på annat sätt trätfas, sålunda bestämmas, att, sedan egendomen blifvit värderad af en utaf ojäfvige och sakkunnige personer bestående kommitté, hvars ledamöter utses till halfva antalet af Kongl. Majit och till den andra hälften af bolaget, samt sjelfva utom sig välja en Ordförande, och ifrån det af betnälda kommitté fastställda värde afräknats hvad Staten må hafva till anläggningskostnadens amortering kontant tillskjutit, återstående värdebeloppet förhöjes med 25 procent. 6:o Staten eger rätt att genom ombud, som af Kongl. Majit utses, deltaga i granskningen af förvaltningen utaf bolagets angelägenheter. 7:o Bolaget eger, alt, jemte de i Kongl. Majits nådiga resolution den 27 November 1845 medgifna rättigheter, tillgodonjuta följande förmåner: a) att, utan kostnad eller årlig ersättning, erhålla upplåtelse af den för jernvägsanläggningen erforderliga, Kronan tillhöriga jord; dock att, då fråga är om boställsjord eller annan åt enskild person upplåten kronojord, ersättning derför bör af bolaget lemnäs, i enlighet med hvad gällande expropriationslag af den 20 November 1845 derom stadgar; samt b) att för jernvägsanläggningen begagna sådane å Kronans egor belägne kalkoch stenbrott, som kunna vara disponibla. 8:o
Af ansöknings-handlingarne inhemtades vidare, att Hollström, som vore född år 1777 och alltifrån år 1803 användts i åtskilliga allmänna befattningar, år 1821 inträdt i Landtmäteri-staten och sedan den 14 Mars 1832 varit anställd såsom afvittrings-landtmätare i Norrbottens län, hvarförutan han genom Kongl. Brefvet den 25 Juni 1842 särskildt förklarats berättigad att, efter fyllda 65 år, få uppbära hela andre landtmätare-löncn, 198 Kalr 2 sk. 8 rst., utan afkortning å Afvittrings-landtmätare-arfvodet; samt att Lundberg, sorn, född år 1787, redan är 1810 konstituerades till landtmäteri-auskultant och i mer än 43 år tillhört Landtmäteri-staten, sedan den 7 Juni 1838 såsom Afvittrings-landtmätare i nämnde län tjenstgjort, men, enligt företedt iäkarebetyg, nu mera vore af sjuklighet så försvagad, att han icke utan fara för helsa och lif kunde uthärda de ansträngningar, som med afvittrings-förriittningarno voro förenade. Öfver de underdåniga ansökningarne hördes Kongl. Stats-kontoret och Öfver-direktörs-einbetet vid landtmäteriet i Kiket, hvarvid Stats-kontoret vitsordade sökandernes författningsenliga rätt, att, efter afskedstagandet, uppföras å Allmänna lndragnings-staten till åtnjutande af årliga pensioner, Hollström, såsom andre landtmätare, af 600 Riksdaler och Lundberg, såsom konunisssions-landtmätare ' C
Den erfarenhet, som inom R. o. Ad. här har talat, och som har största anspråken att blifva trodd, har, om jag icke missförstod honom, förklarat, att 5 dagars karantän skulle vara tillfyllestgörande. Hvilken erfarenhet har då den värde talaren mot hans att åberopa? Den måtte åtminstone icke kunna gälla något här. Man har vidare sagt, att formen för den underd:ga skrifvelsen borde blifva sådan, PresteSt. föreslagit den. Jag delar fullkomligt denna tanke, så tillvida, att jag finner PresteSt. hafva sett frågan mera ur sin helhet, och icke ingått i detaljer. Detta förslag lemnar tillfälle att åstadkomma större lindring i författn:ne, än det af Utsk. afgifna; men jag befarar å andra sidan, att detta PresteSt:s skrifvelse-förslag icke så bestämdt uttrycker den önskan, som jag framför allt vill, att R. St:r skola till K. M. framföra, nemi. om olämpligheten af inrikes spärrningar, och jag fruktar, att PresteShs skrifvelse-förslag följaktligen kan gifva anledu. till någon jemkning, hvarigenom den grundsats, för hvilken jag ifrar, icke skulle blifva så tydligt uttalad, som jag önskar, hvadan jag till Hr Ekströmer hemställer, huruvida det icke skulle låta sig göra att i denna punkt tydligare uttala den åsigt, som jag haft tillfredsställelsen erfara, att han gillat. Skulle detta icke låta sig göra, skulle man kanske snarare vinna ändamålet genom bifall till Ulsk:s förslag. Hr Hjerta, Lars: Vid början af denna discussion syntes man ega något hopp att icke behöfva gå långt in i sjelfva kontroversen, utan trodde jag att den skulle anses såsom afgjord inom detta Stånd, och detta så mycket heldre, som tre Stånd redan fattat beslut öfver Ctsk:s Retänk. Likväl hafva ett par talare här åter öppnat denna dörr, och jag anser det derföre behöfligt att träda derinom, och yttra några ord i ämnet.
St. vore alldeles öfverflödig; men då jag, som på så nära håll åskådat de Staden öfvergångna eldsvådorna, med deraf härflytande, starkt kringgripande olyckor och eländen, ej kunnat undertrycka min känsla, att äfven jag borde tala till förmån för de af mig kända lidande, utbeder jag mig benäget öfverseende för det jag upptager en dyrbar tid med min vördsamma framställning, att, om understöd och hjelp för enskilda personer af det allmänna någon tid får och bör äga rum, så är det alldeles obestridligt här; ty hvar man, med omdömesförmåga, skall icke hafva svårt att inse, huru, snart sagdt, ogörligt det är för personer, hvilka, inom den korta tiderymd af 4 år, tvenne särskilda gånger fått erfara olyckan af sådana allthärjande eldsvådor, hvarigenom deras hus och en del lösegendom blifvit dem beröfvade, att, såsom förut i allmän - Den 12 Februarii f. m. het ej rikligen bemedlade, kunna af egen förmåga bereda sig tak öfver hufvudet och nödlös lifsbergning. Det har ock visat sig, hurudan ställningen i Staden är, då ännu p öfver 100 förut bebyggda tomter stå öde och tomma. Jag får af sådana anledningar tillstyrka underdånigt bifall af den Nåd. Propositionen, såsom grundad på högsta billighet. Att detta mitt vördsamma anförande må åtfölja den Nåd. Propositionen till H. StatsUtsk., derom får jag lika vördsamt anhålla. Hr af Dalström, Gust. Jacob: Då jag väl känner idogheten och fliten inom samhället i Borås, och äfven känner de der timade eldsvådors rysliga följder, sorn bragt mången familj från förmöget tillstånd till torftighet, men invånarne, detta oaktadt, på ett hedrande sätt två gånger sökt att med små tillgångar åter uppbygga staden, får jag föreslå, att den K. Propositionen blir Infallen. K. M:s förevarande Nåd. Proposition remitterades till StatsUtsk., tillika med de yttranden, hvilka, i anledning af densamma, nu blifvit afgifna. Remitterades till StatsUtsk. K.
Utlåtande, i anledning af återremiss å Betänkandet N:o 286, angående väckt fråga om fortsatt utgifvande af Svensk Militärfilrfaitnings-samling. (U. A.) Ofvan nämnde betänkande, hvaruti Stats-Utskottet, vid pröfning af fhr StjcrnsVärds, G. M., motion öm åtgärders vidtagande för fortsatt utgifvande af »Samling utaf författningar rörande Arméen, dess styrelse och förvaltning», funnit sig böra afstyrka Rikets Ständer att uti detta, redan uti administrativ väg Siats-Utskottets Utlåtande, N:o 328. 9 väg afgjorda. ärende, vidtaga någon åtgärd, har blifvit af Borgareoch BondeStånden till Utskottet återremitteradt, hvaremot Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet samma utlåtande bifallit. Såsom skäl för berörde återremiss är hufvudsakligen anfördt: att Militär-författnings-samlingens utgifvande skett på Rikets Ständers egen begäran, i ändamål att inom landet sprida den närmare kännedom om hithörande föreskrifter, som vore nödig och nyttig icke blott för Arméen och de myndigheter, hvilka med krigsförvaltningen hade befattning, utan äfven för dem, som fått rustningsoch roterings-skyldigheten sig ålagd; att enär, efter den tid, eller år 1849, då Kongl.
ställd under Chefens för Ingeniör-korpsen disposition för att användas till förbättrande af äldre officerares inkomster, hvilka tjenstgjorde på dyra stationsorter, äfvensom till understöd för yngre lönlösa officerare, men den förändring häruti sedermera, efter hvad ett Kongl. Bref af den 18 Mars 1862 utvisar, blifvit vidtagen, att i anledning af ett utaf Chefen för Ingeniör-korpsen till Kongl. Majrts nådiga stadfästelse öfverlemnadt förslag till en enskild pensions-inrättning för Ingeniör-korpsens befäl,hvarigenom åt korpsens medlemmar skulle tillförsäkras ett tillökadt pensionsbelopp af minst 1,000 Riksdaler utöfver den vanliga pensionen, Kongl. Maj:t, jemte förklarande att Kongl. Maj:t väl funnit den ifrågaställa pensions-inrättningen kunna blifva gagnelig, men att stiftelsen, om den komme till stånd, helst borde, såsom äfven beroende af frivilliga bidrag, förvaltas efter det reglemente, hvarom delegarne sjelfve kunde i behörig ordning öfverenskomma utan någon af Kongl. Maj:t derå meddelad stadfästelse, likväl, för ändamålets befrämjande, medgifvit att dertill må användas såväl den i Kongl. Brefvet den 3 Bih. till B. St.
De stola nu ängra, att icke äfwen de, lika med andre ifrän början anwändt sin tid och sina krafter pä de lätt larda yrken, som hade närmast gagnat dem sielfwe och tacksamt lönat deras möda Högst fä stola finnas i den grad sagtmodige, all de hos sig endast lemna rum ät medömkan öfwer sina misthandlares ensidiga fatt att se, dömma och besluta. „ Troligen stola de fleste, när de känna sina starkaste förbindelser löstade, Fosterlandskänslan qwäfd och deras redlighet frestad af egne Medborga, re, tärde af missnöje, eldade af harm och förtrytelse, öfwcrgifwa sin otacksamma tjenstsplats, eller ock, om nöden twingar någon att stä qwar, med den dolsthet eller ofryntlighet,.med det kallnade nit stöta sitt kall, att det wisst icke kan lända till Statens bätnad, men wäl till enstildtas olägenhet och stada. — Deras wäntau, att efter skicklighet och förtjenst, utan uppsätliga hinder och inskränkningar oqwalde ätnjuta sin rätt till Suceesiye befordran och Lön wio yppade ledigheter, är sä billig, att den harm och förtrytelse, som uppkommer wid kränkning af denna räA, ej ma swärare bedömmas. Ätmindstoue mä den icke härledas ifrän en brottslig egennytta, dä detta ursprung snarare stulls synas agna den författning i 152 Den 4 November. händelse den godkändes, hwangenom man wille, lill lindring för sig och wissa andra, undanhålla Tjenstemannen ett redan förtjent bröd för dagen. Föröfrigt torde wi icke hos Tjenstemän öfwer hufwud, mera an hos andra böra söka en utomordentlig dygd. I Statskonsten misstager man sig säkerligen allt för illa, om man beräknar Mannistorne sädane. som de möjeligen kunde wara, och icke sädane de manligast äro.
Palmstjernas ostridiga rätt att väcka ifrågavar. motion, hvilken icke strider mot R. o. Ad:s förut fattade beslut, men af nödvändigheten påkallas för att gifva verkställighet åt samma beslut och undanrödja de olägenheter, sorn skulle uppstå, icke för räntegifvarne, utan för Kronan, som, derest icke Frih. Palmstjernas förslag antages, på sina inkomster skulle förlora åtminstone 20 proc. Vid ett sådant förhållande kan jag icke instämma i Frih. Cederströms åsigt, att remiss bör vägras; och i afseende på hvad Hr Hjärne anfört, att detta ämne hort förekomma vid sjelfva frågans afgörande, instämmer jag deruti, att det kunnat förekomma vid frågans afgörande, att det kunnat utgöra en contrapropos. ; men då sådant icke yrkades, möter deraf så mycket mindre hinder att gifva frågan form af en ny motion, som, derest Frih. Palmstjerna varit frånvarande vid R. o. Ad:s afgörande af StatsUtsk:s ifrågavar. utlåt., men efter några dagar återkommit, honom icke kunnat förvägras att begagna den rätt, Riksd.Ordn. medgifver att väcka sin motion. Detta är hvad Frih. gjort; och jag vet icke, huru hans rättighet kan förminskas derföre, att han icke var frånvar., när det beslut fattades, som föranledde hans motion. Med Gr. Horn instämmer jag deruti, att jag önskar, det R. o. Ad. ville frångå sitt beslut och instämma med BondeSt. Jag önskar det derföre, att frågan är af vigt; men då jag icke har hopp om, att R. o. Ad. lemnar sitt bifall till samma Stånds inbjudn., vill jag icke yrka derpå, utan förena mig uti H. Ex. Hr Gr. af Wetterstedts begäran, att motionen må remitteras lill StatsTJtsk. och inbjudn. hvila, intilldess Utsk. inkommit med utlåt, öfver motionen. En värd ledamot, Gr. Gyldenstolpe, som äfven gillar Frih. Palmstjernas motion, har ansett den nu genast böra blifva föremål för pröfning, emedan han icke kunnat finna något ändamål med remissen.
Han sitter till höger, med en min, som om han ägde allting rundt omkring sig. – När jag senast var hemma, hörde jag icke talas om annat än, hvilken gudlös och osedlig människa ni var. Och nu! Hela Holstein genljuder af ert lof. Ni är sannerligen en häxmästare. – Jag kan icke smickra mig med att själf ha skapat den popularitet, hvaraf jag för tillfället profiterar! svarar Struensee småleende. – Det kom en vindpust, som lyfte mig i vädret – Ja, jag vet men ni är allt för blygsam! Den förtjusningens värme, med hvilken damerna sjunga ert lof, har helt säkert sin grund i er personliga älskvärdhet! – Jag har haft den lyckan att behaga några af de tongifvande damerna – bland andra er vördade fru mor, hos hvilken ni säkert någon gång inlagt ett godt ord för mig och mera behöfs det icke för att bli populär! – Ni är en filur, min käre doktor! Är det också tack vare min rekommendation som ni eröfrat de unga damerna? Jag har redan hört glunkas en del om era intriger med fru Bülow, grefve Danneskjold-Laurvigs dotter. Hon är visst en liten satunge – hvaba? – Jag känner icke fru Bülow tillräckligt för att kunna yttra mig i frågan, svarar Struensee reserveradt. – Ni känner henne tvärtom mycket intimt! Brandts svarta ögon glittra närgånget i solskenet. – Seså! Anförtro mig nu! – Nej, min käre kammarjunkare, jag har ingenting att anförtro er – ingenting, som kan intressera en hofman, tillhörande den allra intimaste kretsen och bestämd till en lysande bana. – Ja, ja, Gud gifve det! suckar Brandt. Hans tankar har nu kommit in i ett annat spår. – Mina fordringsägare kräfva någonting slikt af mig, och mina egna böjelser ha ingenting att däremot invända. Det hägrar för mig som en stor lycka att få gå ut och in i det kungliga palatset – och ha tillträde till konungens person genom baktrappan! – Det målet når ni utan tvifvel, ni med era framstående sällskapstalanger! Brandt jämkar på sin guldtrensade hatt och leker med en spetsnäsduk, som sprider en exotisk doft omkring hans eleganta personlighet.
som endast föröda papper och ika parternes kostnader. Dessa dels till Lagutskottet och dels till Ekonomiutskottet remitterade, men, efter Utskottens omdöme, till deras gemensamma behandling hörande motioner, hafva Utskotten i ett sammanhang öfvervä. gat och dervid funnit, huruledes af Motionärerna blifvit föreslagit, att underdånig anhållan hos KoDgl. Majit borde af Riksens Ständer göras, dels om afskaffande af all Expeditions-lösen, dels att nedsättning i allmänhet måtte göras uti den senast eller år 1821 af Kongl. Majit utfärdade ExpeditionsTaxa, och dels att ändring af visse deruti »nmärkte stadgsnden borde ega rum och ytterligare föreskrifter i ämnet meddelas. Hvad första frågan eller afskaffande af all Expeditions-lösen angår; så enär denna lösen för Domare, Ämbetsverk och Betjeningen derstädes af ålder utgjort en del, och, i flere fall, betydligaste delen af deras inkomster} hvilk# icke kunna dem från - IogUtskottets Betänkanden, 233 tagas utan motsvarande ersättning, till anslående hvaraf, i och för kostnader, sora vållas af enskildes rättegångar, Staten hvarken torde vidkännas ovillkorlig pligt eller för närvarande ega tillgångar, de der icke ens genom en viss stämpel-afgift å alla Expeditioner kunde till bestämdt belopp med säkerhet påräknas och beredas; alltså och då harvid jemväl tages i betragtande, att den lösen, som vid Domstolar eger rum, i de flesta fall bör drabba tappande Part, hvilken ålägges godtgöra sin vederparts rättegångskostnad, samt att den, hvars fattigdom är kand eller behörigen styrkt, njuter befrielse från lösens erläggande, anse Utskotten sig icke böra tillstyrka någon åtgärd i anledning af Herr Professoren Bexelia i denna del yttrade önskan.
För min del är jag ej öfvertygad af detta argument; men sedan Betänkandet redan uti tre Stånd lärer vara bifallit, anhåller jag att så väl detta, som mine förre yttranden i ämnet må få tjena såsom min enskilda reservation mot fortfarandet af ett Verk, sorn omoraliskt i sin princip och olyckligt i sina följder, aldrig hade bordt inympas på de Svenska Statsinrättningarne. Herr Montgommerie, Guflaf: Äfven jag förenar mig i det yttrande afGrefve Cronhjelm, att StatsUtskottet ej vederlagt de motskäl, sora blifvit framställde. StatsUtskottet medgifver att inrättningen ftr omoralisk, men tror att inkomsten af 60,000 R:dr öfverväger denna omständighet. Jag deremot tror, att ingen inkomst kan öfverväga ett moraliskt ondt. Utskottet har ock yttrat, att Bevillningen annars Den 11 Augusti f. m, jyg möjligen skulle förhöja*; men det har icke upplyst eller erinrat sig, att inrättningen har betydliga inkomster af fond och hus, som äro större än den möjliga vinsten kan vara på 4 ä 5 år framåt. Således vore det äfven i oeconomiskt afseende en fördel att afskaffa inrättningen. Jag skulle visserligen hafva flere skäl att anföra, men som 3 Stånd redan bifallit Be-: tänkandet, vill jag ej uppehålla Ridderskapet och Adeln, utan blott anhålla, att Ridderskapet och Adeln ej deruti måtte instämma, utan tvertom afslå Betänkandet, såsom öfverenstämmande med det första Ståndets sanna moraliska grundsatser, att ogilla allt, som icke förädlar samhällets medlemmar och icke gagnar an-i norlunda, än på moralens bekostnad. Grefve Spens, Carl Gujlaf: Till hvad som redan blifvit sagdt, vill jag blott tillägga några ord, i afseende på ett uttryck i Statsutskottens Betänkande, att medlen af Lotteriet •j blifvit upptagne till 80,000 R;dr, oagtadt de permedium utgjort denna summa.
Nu steg äfven hon hastigt upp sägande: „ja, du har rätt, låt oss gå.“ Men nu nalkades med steg, mera snabba än man kunnat tilltro hans krycka, en gubbe, hvars ena öga tycktes vara borta bakom det sammanskrumpna ögonlocket. Han ställde sig framför Margaretha så, att han kom att vända ryggen åt de andra båda, och räckte henne ett hopviket papper, likt en vanlig böneskrift. Margaretha räckte ut handen, för att emottaga det, och kastade med detsamma en blick på gubben, och nu stod han hjertligt blickande på henne ur två trofasta glada ögon, och alla skrynklor hade försvunnit ur hans anlete, och i deras ställe lyste glad frimodighet ur alla drag. Det enda ordet „Magnus“ flög i den gladaste ton af öfverraskning öfver hennes läppar. Hon blef stående orörlig, med framräckt hand, och darrade. „Förlåt mig, älskade, att jag skrämmer dig, men det är ej tid för omgångar nu. Jag misströstade redan om att få lemna dig mina rader, då jag nere i staden varsnade dig häruppe och skyndade hit.“ Derpå vändande sig till Johan och Cecilia sade han: „jag ber om förlåtelse att jag tar mig friheten anse herrskapet båda som vänner; det måste nu gå för Margarethas räkning. „Kom Margaretha,“ tillade han, „låt oss stiga litet lägre ned och ej stå här i sigte för hvar och en, som vill titta hit upp. De klämma efter mig, och jag får vara qvick i vändningarne. Nej, ge ej handen åt mig, någon kunde se det, och det skulle väcka uppmärksamhet.“ „O min Gud, Magnus, jag har ju ej ännu hunnit se dig.“ „Det är fara å färde, det duger ej att stå och fröjda sig hos dig nu, fast jag gerna skulle gått genom eld, för att ändå helst helt litet få se i dina ögon. Nu farväl, farväl för länge, dock med Guds hjelp ej för alltid. Det der papperet är ett bref från mig, der har jag redogjort för hvart jag nu vänder mig, och huru jag nu tänker. Margaretha bed för oss, att vi snart må få återse hvarandra i glädje.“ „Magnus, ett sorgligt ord ännu!