Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta har förut varit händelsen med en Ätt; det följer väl, spm jag kan tycka, af RiddarhusOrdningen, men det kunde likväl icke skada, att ett bestämdt stadgande derom inflöt. Vid §. 4 gjordes icke någon anmärkning. §. 5. Herr Cederschjöld: Definitioner äro vis? serligen mycket upplysande och nyttiga, då de äro fullkomligt rigtiga; men ingen ' ting kan vara vådligare och föranleda till större förvillelse än felaktiga definitioner; och jag fruktar, att Utskottets här icke alldeles lyckats. Utskottet har nemligen gått ifrån språkbruket, då det velat definiera Hufvudman såsom äldsta Ättemän; ty i språkbruket äro Hufvudman och Ättemän väsendteligen åtskilde. Enligt Utskottets förslag skulle Stamfader aldrig kunna intaga Säte och Stämma på Riddarhuset. Stamfader för en Att ärj säger Utskottet, den* sorn till samma Ätts värdighet först upphöjd blifvit; och Atleman den_, som af den - D«n g Aplil f. ra. 45 na värdighet sedermera är lagligen delaktig vorden. Således kan Stamlädren aldrig kallas Ättemän. Men sedan heter det i förslaget: Hufvudman är den äldste Ättemannen. Följakteligen är Starnfadren utesluten från liufvudmannaskapet. Och som Utskottet slutligen i nästa §* stadgar, att när Riksdag hållas skall, äge Hufvudman intaga Ättens säte på Riddarhuset; så är det ovedersägligt, att den, som sjelf blifvit adlad , skulle efter ordalydelsen vara utesluten från säte på Riddarhuset. Jag utbeder mig derföre, att få föreslå en annan definition , nemligen.- Stamfader för en Ätt är den, som till hemälte Ätts värdighet af Konungen först utnämnd blifvit. Jag säger: af Konungen först utnämnd, för att förekomma allt missförstånd; ty det har verkeligen varit omtvistadt, huruvida det vore den af Konungen till värdigheten utnämnde, eller den, hvilken först blifvit introducerad, som borde anses för Ättens Stamfader.
Sin åsigt tillräckligen utredd, funnit att vederbör, embetsverk varit tillräckligt hörde i ämnet, och sedan till R. St. framställer densamma såsom Konungen godkändt den, återstår för Ulsk. icke något annat, än att undersöka frågan, och R. St:s åtgörande sedermera måste enligt grundlagen inskränkas till frågans antagande eller förkastande. Med formen hafva de icke något alt skaffa, den är icke deras diskussion underkastad förr, än anmärkn. emot Konungens rådgifvare blifvit uti Const.Utsk. gjord. Skulle nu collme än ytterligare höras i denna fråga, föranledde sådant uppskof lill en annan riksdag, och deruti kan jag icke med min röst instämma. En mängd anmärkmr hafva sedermera blifvit framställde mot betänk, i sin helhet. Jag tillstår, att jag icke var beredd att vid detta tillfälle ingå i någon egentlig diskussion i detta ämne. Jag trodde likasom någre talare på detta rum, att frågan är af den stora vigt, att det vore bäst att de comiterade, åt hvilka R. St. uppdragit 2. H. 4 50 Den 8 Januari. frågans behandling, finge med sans genomgå ämnet och uttala sirt åsigt innan den i Stånden diskuterades, men då anmärkmr nu blifvit gjorda mot förslaget, och det åtminstone strider mot min önskan, att de obesvarade måtte gå till Utsk., anhåller jag att med några få ord få uttala min åsigt i motsatt sylte. Äfven mig, likasom den värde talare hvilken framställt anmärkmne, gläder det på det högsta, att en så ytterst vigtig samhällsfråga blifvit föremål för R. St:s pröfning, och om man än vid förslagets utarbetande icke gått så genomgripande tillväga, som R. St. vid föregide tillfällen begärt och äfven jag för min enskilda del skulle kunnat önska, så hindrar det mig dock icke att hysa erkänsla för Regeringen för hvad som i ämnet blifvit åtgjordt, och t. o. m. erkänsla för det man icke gått så genomgripande till väga, som jag såsom enskild önskat. Frågan är nemi. en af de mest genomgripande, ja! säkerligen den mest ingripande i enskilda förhållanden, som för närvar, kunna blifva föremål för R. Sl:s behandling.
Eders Kongl. Maj.:ts underdånigste, tropligtigste tjenare och undersåter, IV. S. v. KOCH. TH. WENSJOE. J. G. LUNDBERG. Stockholm den 12 Januari 1861. F. W. Gahn. Direktionens öfver allmänna Barnbördshuset i Stockholm underdåniga utlåtande, angående Rikets Ständers Revisorers anmärkningar vid Barnbörds-husets räkenskaper för år 1858. Storinäktigste, Allernådigste Konung! Till underdånig åtlydnad af Eders Kongl. Maj:ts nådiga befallning i remiss den 22 sistlidne November, får, i anledning af Rikets Ständers sednast församlade Revisorers anmärkningar vid allmänna Bårnbördshus-inrättningens räkenskaper för år 1858, Direktionen öfver samma anmärkningar härmed afgifva underdånigt utlåtande. 348 — Revisorerne hafva fästat uppmärksamhet å, dels att till Medicinse Doktor F. C. Claraeus blifvit utbetaldt ett belopp å 30 R:dr Runt, utgörande Medicinae Dektor Borgman af Direktionen tillerkänd två månaders hyresersättning, utan att vid räkenskapen bifogats hvarken Borgmans fullmakt för Claraeus att medlen uppbära eller annan handling, som styrker den sednares behörighet dertill, dels ock att å en af Direktionen underskrifven anordning å 230 R:dr en öfverskrifning af orden »Två hundra» ägt rum i det med bokstäfver utskrifna beloppet, Direktionen, som funnit den gjorda erinran riktig, skall för framtiden tillse att sådant vidare icke kommer att äga rum. Vidare hafva Revisorerne erinrat, att, då kassa-räkningen är uppställd under vissa titlar, verifikationerne, särdeles
Wahlbo Härad, som å vestra sidan slöter till Bohus Län, är nästan äfvenså bergbundet, som förstnämnde Härader, likväl med bättre jordmån, deri lermylla ofta förekommer; hvaremot Öfrige delen af Dahls-Land, utgörande Nordahls och Sundahl.? Härader, har i det mästa en jemn och slät belägenhet, vidlyftiga åkerfält, samt god och bördig jordmån, hufvudsakeligen bestående af Lermylla. Sjön Wenern begränsar Dahls-Land å nordöstra sidan, i hela sträckningen från Wermlands Läns gräns till Wenersborgs Stad, och utom dess finnas mångå andre större och mindre Sjöar, bland hvilka stora Lee utmed Norrska gränsen, och de vattendrag som förena den med Wenern, i synnerhet förtjena att anmärkas: Landet är för öfrigt, i alla rigtningar, genomskuret äf åar och bäer kar, de flesta med aflopp åt Wenern. —■ 1 Westergöthland är den Landsträcka som börjas vid Wenern, innesluter Halle och Hunneberg och sedan omgifver eller tillgränsa!" Götha Elf, utgörande Wäne, Flundre och Ahle Härader, både vacker och fruktbar: rådande jordmånen är bär ömsom lera och svartmylla; men, i den män Landskapet aflägsna!" sig från Elfven och i synnerhet ju mera det närmar sig gränsorne af Halland och Småland, blifva jordarterne sämre och svagare.
Från Hedervärda Bonde-Ståndet. S. D. Föredrogos följande sedan sista Plenidag på hordet hvilande Handlingar: 1, Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Under den 24 sistlidne April afgifna Betänkande iN:o 102, i anledning af ålskillige väckte motioner, om Förvaltningen och redovisningen af de till Hospitalers , Lazaretters och Barnhus-underhåll, anslagne medel, samt föreslagne ändringar uti desse under Kongl. Seraphimer-Ordens - Gillets styrelse innestående fonder. 2. Stats-Utskottets under den 7 i denne må* nåd afgifne Berättelse och Utlåtande om Riksgälds-Verkets tillstånd och förvaltning ; Och fann Bonde-Ståndet för godt dessa Handlingar godkänna. S. D. Stats-Utskottets nu insände Memorial, af d en 7 i denna månad, innefattande anmälan, att Utskottet emot 69 §:n Regerings - formen ej kunnat till, ytterligare handläggning upptaga de endast af ett Riks-Stånd återremitterade, men af de 3 Regleringen af Staten för Ulricsdahls Kongl. Lust-Slott. 2. Medels anslående för verksställde och haj danefter skeende reparationer å Operahuset. 3. Löne - förhöjning för Comministrarne i Stockholm ; och 4. Lön-förbättring för Häradshöfdingar; Blefvo efter uppläsandet lagde till Handlin garne , sedan Bonde-Ståndet i desse frågor redan förut fattat sitt Beslut. 5. D. Fann Bonde-Ståndet skäligt låta bero vid Stats-Utskottets under den 7 i denne månad afgifne Utlåtande, i anledning af Herr Stadsr Majoren och Rådmannen Linvielii Memorial, om bidrag af Statens medel, dels till upprensning och dels till igenfyllning af Clara sjön med flere vattendrag vid Hufvudstaden. S. D. Föredrogs till slutligt afgörande Stafsoch Banko-Utskottens under den 23 sistl.
Ar 1852 medgafs de arrendatorer, som icke under året egt den förutsatta inkomsten af halfva arrendebeloppet i England eller i deraf i Skottland, att hos skattekommissionen, på anförda skäl och bevis, yrka nedsättning till den verkliga inkomstens belopp, hvilken rättighet äfven medgafs åt handlande och yrkesidkare, i händelse deras verkliga inkomst understeg den deklarerade eller uppgifna Den 21 Juni 1853 föreslog Gladstone inkomstskattelagens prolongerande för ytterligare 7 år och åtskilliga förändringar infördes Sålunda bestämdes, att skatteqvoten 3 procent skulle fortfara under två år, nedsättas under de två derpå följande åren till 2l procent samt sedermera utgå med 2TV procent intill den 5 April 1860, då inkomstskatten skulle upphöra. Skatteqvoten för inkomst från 100—150 pund, fastställdes för alla 7 åren till 2TV procent, och genom att framdraga denna lägre .>07 inkomst till beskaltning träffades deraf ett kapital af 14,467,300 pund med ett skattebelopp af 301,320 pund. Äfven Irland underkastades till följd af denna lag inkomstskatt, hvarifrån det ditintills varit befriadt. Kriget med Ryssland förorsakade en stegring af skalleqvoten, hvilken 1855 uppgick till 5 procent för inkomst från 100—150 pund, och 7 procent för inkomst derutöfver. Inkomstskatt underkastade äro enligt lagens indelningar eller scbedulse: A. ekandet af fast egendom; O O 7 B innebafvandet af eller nyttjanderälten (occupation) till fast egendom; C. all intägt af lifräntor, dividender och andelar af räntor, som tillfalla enskild person eller korporation och från något offentligt verk eller statsverket (public revenue) utbetalas; D. all årlig inkomst eller vinst af egendom (icke i schedulae A. B. C förut upptagen) samt af konstnärliga eller vetenskapliga sysselsättningar, yrken eller befallningar. E. alla offentliga embeten och inkomstgifvande anställningar, samt lifräntor, pensioner eller nådegåfvor af staten eller regenten.
Enligt detta med de granskade Hufvudböckerna öfverensstämmande Sammandrag, hafva till Riksgälds-Contoret influtit: År 1840. a) genom de, för bestridandet af Riksgälds-Contorets utgifter, anvisade och till Contoret ingående Statsbidrag . R:dr 2,56o,4o6:35. 8. 2,570,999: fö. — b') genom erlagda Skatteköpeskillingar och lösen för å skaltejorden vexandc ekar .. 14,981:24. 2. 9,793:11. 4- c) genom kapitaloch ränte-inbe talningar å meddelade lån 72,246: 10. xo. 66,516: 47* 6. df genom återbetalning af lyftade kreditivsummor 3i5,408:42- 8. 206,212: 4- — e) genom lefvererade behållna öfverskott å StatsVerkets inkomster 621,068:15. S:ma R:dr 3,596,812: 25. 10. 3,621,384: 6. 7- Deremot hafva, under dessa 2.*ne år, följande utbetalningar af Riksgälds-Contorets medel blifvit verkställda, nemligen: a) Den, till Statsbehofvens fyllande, å Riksgälds-Conloret anvisade summa samt derifrån utgående Stats-anslag, häruti inberäknadt det årliga ränte-anslaget till Hans Maj;* Konungen,
»Måste också tjufvar stjäla, liksom häxor måste trolla?» frågade han skarpt. »Ja visst,» svarade gossen, »hvar och en måste göra hvad han är bestämd till.» Men så tillade han med ett inbundet leende. »Det finns också tjufvar, som aldrig stulit.» »Säg du ut hvad du menar,» sade Berg. Gossen fortfor med sitt hemlighetsfulla leende, stolt öfver att vara en olöslig gåta. »Det är som att tala om fåglar, som ej flyga, det att tala om tjufvar, som ej stjäla.» Berg Rese gjorde sig dum för att få veta något. »Ingen kan väl kallas för tjuf utan att ha stulit,» sade han. »Nenej men,» sade gossen och knep ihop munnen som för att hålla orden instängda. »Än om någon hade en far, som stule,» framkastade han om en stund. »Gods och gård ärfver man,» gentog Berg Rese, »men tjufnamn bär ingen, som ej själf förvärfvat det.» Tord skrattade stilla. »Än om någon har en mor, som tigger och ber en att ta fars brott på sig. Än om en så lurar bödeln på hans arbete och flyr till skogs. Än om någon blir dömd fredlös för ett fisknäts skull, som han aldrig sett.» Berg Rese slog knytnäfven i stenbordet. Han var vred. Där hade denne fagre ungersven gått och kastat bort hela sitt lif. Ej kärlek, ej ägodelar, ej anseende bland män kunde han vinna efter detta. Den usla omsorgen om mat och kläder var allt, som återstod honom. Och den dåren hade låtit honom, Berg Rese, gå här och förakta en oskyldig. Han bannade honom med stränga ord, men Tord blef ej ens så pass rädd, som det sjuka barnet blir för modern, då hon bannar det därför att det förkylt sig genom att vada i vårbäcken. På ett af de breda, skogbevuxna fjällen låg en mörk tjärn. Den var fyrkantig med så raka stränder och så skarpa hörn, som om den blifvit gräfd af människor. På tre sidor omgafs den af branta bergväggar, vid hvilka granarna klängde sig fast med armstjocka rötter.
Följden blir en alltmer tilltagande benägenhet för att icke hålla sig till något visst, att icke vilja hafva någon säkerhet för framtiden tillskapad genom egen kraft, utan blott ett förökadt begär att hoppas på hvad det osäkra, ödets slump, utan arbete och egen omtanka kan gifva. De urgamla Svenska dygderna, arbetsamhet, enkelhet och kärlek till hemmet skola ju pä detta vis snart totalt försvinna ! Jag yrkar bifall till Betänk, och anser alt man visst icke föreslagit för mycket, utan snarare för litet i sitt lofvärda försök i att stäfja vår försämrade nations allt mer och mer tilltagande begär fölen kringstrykande lefnad. Gr. Mörner: Jag hade visserligen önskat och hoppats att denna fråga, som torde kunna synas vara af mindre vigt, icke skulle framkallat en så vidlyftig discussion, och jag hade derföre icke ämnat vidare yttra mig; men jag har begärt ordet egentligen för att vederlägga de påståenden, som här blifvit' gjorda, att man generaliserat frågor på grund af en upgift af en enda motionär. Det är redan uplyst af Hr Adelborg hvad uti Betänk, äfven uplyses att flere ledamöter af BondeSt. från Skåne och Gottland m. fl. provinser förenat sig med motionären, hvadan man således icke kan anse motionen såsom uttryck af en en enskilds önskan. För öfrigt beklagar jag att jag har tvenne Landsh:r emot mig i denna fråga. Jag hade visserligen icke skolat fästat så stor upmärksamhet vid densamma, om icke frågan hade rört den ort jag bebor, och om jag icke på en allmänhets begäran hos K. M. gjort en underd. framställning i ämnet. Jag har visserligen hört yttras att kontroller vore snart sagdt omöjliga att iakttaga, och jag medgifver att det är svårt att föreslå sådane, som äro fullt ändamålsenliga. Jag har likväl i min underd. framställning till K. M. föreslagit åtskillige kontroller, hvilka jag tror väl skola hindra mängden af personer att gifva sig ut på vandringar utan att vara försedde med ortens produkter. Den 25 Februari f. m. säger, alt de sorn stryka omkring med handelsvaror äro underkastade ansvar, enl. gällande författningar.
Augusti, deruti anföres, hurusom landtmäteri-sekreterarens lön, som genom den med 1841 års ingång vidtagne statsreglering blifvit bestämd till 13 1,000 rdr bko, icke längre kunde anses motsvara hans tjenstgöring och deraf uppkommande utgifter, sedan bemälde tjensteman, hvilken under ansvarighet deltog i landtmäteriets styrelse och vore ensam expeditionsliafvande vid verket, förutom den honom åliggande granskningen af alla inkommande handlingar, angående statsunderstöd för utflyttningar i följd af laga skiften, numera fått en ytterligare tillökning i sina, jemväl i öfrigt tilltagande, göromål, genom de åtgärder, till hvilka det i nåder anbefallda socken-chartte-verket ständigt föranledde, dertill äfven konune, att hans inkomst af lösen för expeditioner vore mindre betydlig och till en stor del åtginge till oundgängligt skrifvarebiträde; med anledning hvaraf, och då intet annat publikt verk, med den vidt utsträckta befattning och den mängd af göromål, som tillhöra General-landtmäteii-kontoret, saknade behöflig kanslihetjening, men inrättandet af en ny tjenst på stat med ringa lön syntes betänkligt, Öfver-direktören underdånigst anhöll, det Kongl. Majrt måtte i nåder bereda ett årligt statsanslag af 400 rdr banko, antingen såsom förhöjning i landtmäteri-sekreterarens lön, eller att, såsom ersättning för nödigt tjenstebiträde, af honom disponeras. Uti häröfver infordradt utlåtande af den 22 sisth September, hade Statskontoret i underdånighet yttrat, att, derest Kongl. Majrt skulle i nåder finna godt att å Öfver-direktörens vid landtmäteriet ofvanberörde underdåniga framställning lemna det afseende, att tillökning i landtmäteri-sekreterarens lönevilkor funnes böra hos Rikets Ständer föreslås, Stats-kontoret ansåg lämpligast, att det erforderligt befintliga beloppet äskades såsom arfvode åt bemälde sekreterare till kostnadernes bestridande för nödigt skrifvarebiträde.
Det var denna moderns motgång som midt under sällskapslifvet gaf Annunciada tid att drömma – drömma utgjorde hennes älsklingsnöje – och som äfven gaf henne tillfälle att obemärkt emottaga en hoprullad biljett, den hotellets hofmästare eller allt i allo, den gamle Pietro, bjöd henne på samma gång han serverade henne glace. Med en lätt blekhet, alstrad af fruktan att bli sedd, drog sig den unga flickan bakom en af kolonnerna, der hon under sprittande hjertklappning uppbröt det dyrbara lilla papperet och läste följande: »Min sol! Förgäfves kämpar jag i dag emot mitt mörka sinne. Jag vet – ty jag vet alltid mera än du anar – att den fransyske narren sett och förälskat sig i dig på Capitolium. Han har till och med vågat göra Cecco, ciceronen, frågor, som förråda hans hänförelse. Sedan har han återfunnit dig på Monte Pincio: det har din bror sagt mig ... Nej, nej, jag kommer icke. Annunciada, du den fattige Geatonos enda blomma, hans berusande ljufva blomma, hans enda dyrbara skatt, jag förgås af längtan att återse dig. Men att återse dig, medan vikomt de Ville-Rosny djerfs att låta sina blickar hvila på din gudasköna gestalt, det vågar jag ej, ty ännu eger jag ingen rättighet att rycka sig undan andras hänryckning ... O, hur jag lider och brinner! Guilio har afsigter, som jag afskyr att utforska. Men snart, min själs brud, min Annunciada, skall jag bedja dig att gifva mig ett möte, ett möte beviljadt – din kusin. Gaëtano. P. S. O, hvad denna afton blir lång! Om du ofta går till fönstren, får jag kanske se dig. Jag smyger förklädd omkring. Blicka ej mildt och ljuft på någon annan än din brudgum. Jag är ingen vild, ingen blodtörstig tyrann. De familjer, som fläckat historien med sina grymma hämdedåd, äro ej af mina, och ändå beder jag att denne fransmans väg ej må korsa min.» I en flyktig sekund öfverflög
M. behagat, i sammanhang med frågan örn serskilda anslag för föremål inom 8:de hufvudtitelns område, gifva Rikets Ständer tillkänna, att, af i den nådiga propositionen uppgifne anledningar, dels domkyrkans i Wexiö tutorer, E. K. M:s befallningshafvande i Kronobergs län och biskopen öfver Wexiö stift, i underdånighet hemställt, det E. K. M. måtte af allmänna medel bereda Wexiö domkyrka ett lån af 25.000 r:dr banko, till en början under några år räntefritt oell sedermera emot årlig inbetalning af fern procent utaf lånets ursprungliga belopp, af hvilken årliga inbetalning en del skulle utgöra ränta, beräknad till 3 procent, och det öfriga kapital-a {'betalning; — dels ock direktionen för Institutum clinicum i Lund och dermed förenade Malmöhus läns lazarett, kurhus och barnbördshus underdånigst anhållit, att E. K. M. täcktes åt nämnde inrättningar tillvägabringa ett amorteringslån af 75,000 r:dr banko, att utgå i tve delar med 25.000 r:dr den 1 Juni åren 1848, 1849 och 1850, mot förbindelse för di - Expeditions-Utskottets Förslag till tind. Skrifvelse, IV.-o it g. 2i3 rektionen, att å kapitalet erlägga ränta till tre för hundra om året och att med högst två för hundra årligen kapilal-beloppet återgälda; och har E. K. M., som ansett förenämnda lånebidrag behöfliga, till Rikets Ständer i nåder öfverlemna t, huruvida, på sätt E. K. M. redan förut i afseende på andra dylika bidrag antydt, tilfgångar kunde utfinnas för meddelandet af så väl förrherörda, för Wexiö domkyrkas utvidgande sökta lån, på dervid af E. K.
Är den moralisk till sin grund, och äfven till sina motiv, hvarom den o väldige må döma, så kan dock tryggt påstås, att den i sjelfva verket, eller till sina följder, är immoralisk. Om man anser den olagliga bränvinsförsäljningen, icke såsom ett mindre ondt, utan såsom, medförande en högst förderflig inverkan på samhälls-lefnaden, ehvar och på hvad sätt den obehindrad får utöfvas, hvarföre vara så mycket skonsam mot förbrytaren? hvarföre tillåta, att Lagens näpst blifver, i afseende på honom, nästan alldeles oåtkomlig? Deremot har den priviligierade krogrörelsen blifvit så drygt beskattad, alt det numera torde blifva ganska få, som åtrå denna rättighet, äfvensom Statsintraden deraf måste blifva ganska obetydlig. Det i §. föreslagna vite af 10 R:dr för den, sorn första gången ofverbevises om lönnkrögeri-idkande, och 20 R:dr för hvarje gång, han sedan dermed beträdes, är ett alltför kraftlöst medel att afskräcka lönnkrögaren från sin olofliga näring. R:dr hade bort bestämmas för första gången så beskaffad förbrytelse, och fördubblade böter, i förhållande derefter, för hvarje förnyelse deraf. Om man, i sammanhang härmed, jemför nyssanförde §. med den efterföljande ^'Ae, upptäckes en strängare ansvarsbestämmelse för en sak af enahanda, om ej mindre brottslig qvalité, i bredd med den ifrågavarande. Enligt det stadgande, som i 55:e §. föreslås, får ej köparen, i fråga om oloflig försäljning af bränvin, åberopas till vittne, om han sjelf tillhandlat sig varan. Genom denna liberalite eger lönnkrögaren det säkraste legala skygd under bedrifvande af sin handtering, emedan intet upptänkligt medel finnes att fälla honom till ansvar, då den betalning, som han väl förslår att af köparen endast i enrum emottaga, på sådant sätt aldrig lärer kunna honom bevisas. Den princip, antagen till grund, att en person ej får viltna i egen sak, tyckes här ingalunda vara tillämplig. Ingen
Men Föredraganden ansåg dock billigheten fordra att den underdåniga ansökningen icke lemnades ulan allt afseende och tillstyrkte underdånigst, att Kongl. Majit måtte bevilja 600 Ridr banko att till sökanden under hans tjenstetid af Postmedlen utgå. Såsom skäl härför anförde Föredraganden hufvudsakligen, alt i delta mål det fall vore för handen, då, enligt General-Post-styrelsens yttrade åsigt, en tjensteman egde rätt att fordra sportelersättning, nämligen det fäll, alt Staten tagit till sig en del af tjenstemannens inkomster. Föredraganden åberopade General-Post-styrelsens i dess underdåniga hemställan om de nya Post-expeditionernas inrättning afgifna yttrande, att i det län, 24 KonstitutionsUtsko Hets Memorial N:o ii. der dessa Expeditioner oell sökandens Postkontor voro belägna, tid efter annan blifvit med Postverkets dryga kostnad, ulan någon dess inkomst, inrättade en mängd så kallade lösposter, med hvilka korrespondenterne kunde sända bref och paketer 10 till 20 mils väg, utan afgift till Postverket, blott med 1 skillings erläggande lill Postlörvaltaren. Denna skilling ansåg Föredraganden egentligen vara ett brefporto, som af Postverket blifvit åt Postförvaltare!] öfverlätet. Nu hade • genom de nya Post-expeditionernas inrättande detta brefporto för alla bref från dessa expeditioner och till sökandens kontor, samt tvärtom, blifvit sökanden fråntaget och tillagdt Postverket, samt dervid förhöjdt lill 4 skillingar banko, hvarigenom Postverkets inkomster blifvit ökade, och billigheten, man kunde måhända säga rättvisan, fordrade alltså, alt sökanden erbölle någon ersättning. General-Post-styrelsens bedömande af tillräckligheten af sökandens inkomster betviflade Föredraganden göra tillfyllest vid pröfningen af en lill 2,698 R:dr 42 sk. banko, uppgifven minskning i inkomster.