Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Maj 1828 meddeldte utslag linnes vara antaget, skulle hafva sitt berättigande i ordalydelsen af ofvanberörde stadgande, att de af åklagaren åberopade Lagrum skola i Juryfrågan upptagas. Under fortgående tillämpning af denna princip uppstod i lagskipningen tvekan, huru Juryfrågan borde inrättas i det fall, att det af aklagaren åberopade allmänna Lagens rum, som skulle ställas i jemförelse med det stadgande i Tryckfrihetsförordningen, efter hvilket den åtalade skriftens brottslighet blefve bestämd, vöre af beskaffenhet alt i serskilda 91 momenter afhandla olika grader af det i allmänna Lagen beskrifna brott; och ansågs det då vara nödvändigt att så uppställa frågan, att icke Nämndens jakande svar, som möjligen vore gifvet med afseende blott å det lindrigare momentet, blefve missledande och syntes förutsätta jemförlighet med den i annat moment af samma § beskrifna svårare grad af brottslighet; men icke någonsin, så vidt jag känner, har ordnandet häraf ansetts kunna tillvägabringas genom någon från Domaremakten utgången föreskrift till Åklagaren om närmare bestämmande i hans emot den tilltalade afgifna slutpåstående; utan har Domstolen gjort sådan tillämpning af slutpåståendet, att alternativa frågor till Nämnden, inrättade efter de olika momenten, blifvit framställda; och har i serskilda mål Högste Domstolen gillat och stadgat denna åtgärd. När åter, fastän åtalet angått förbrytelse mot sådant moment i 3 § Tryckfrihetsförordningen, som för straffbestämmelsen hänvisar till allmänna Lagen — såsom 8 och 11 momenten — Åklagaren icke jemte samma moment åberopat något rum i allmänna Lagen; så har, — enligt hvad de af en ledamot i Högste Domstolen uti anförande till dess protokoll den 30 November 1847 meddelade upplysningar gifva vid handen, — i lagskipningen varit iakttaget, att det enda åberopade lagrummet, momentet i Tryckfrihetsförordningen, blifvit ensamt upptaget i frågan till Nämnden, efter hvars jakande svar å samma fråga Domstolen haft att bestämma strafftillämpningen.
När jag, på mina unga Carlskrona-vänners vägnar, anhöll, det Konungen ville emottaga ett exemplar af den lilla tarfliga, men dem och den hädangångne Klint så högt hedrande medalj, som de låtit pregla, befallde Konungen minnespenningens uppläggande i sin samling, och förärade örlogsmannasällskapet tvenve stora praktverk ur sitt bibliothek — alltsammans Gustaf af Klint till ära. Böra vi, kunna vi lemna inöjligt, att hans chartverk blifver ofulländadt, eller blifver utländsk egendom? Jag anhåller vördsamt om remiss till Allm. Besv.- o. Ekon.- Utsk., och jemväl till StatsUtsk. Må jag, innan jag nedstiger, besvara en, med åberopande af 90 § Reg.F., gjord anmärkn. Om denna § har jag tillförene här yttrat, att ”den visa afsigten dermed var förebyggande af administrativ räfst, annorlunda än grundlagen föreskrifver; men att vid använd redaction, ordalydelsen dageligen måste öfverträdas, eller blefve discussion af allmänna ärenden omöjlig. ” Nu likväl öfverträdde jag icke denna §, då jag berömde dem jag nämnde; ty klander är uppenbarligen det, hvars förebyggande den åberopade § afser. — Väl bär jag, på grundlagsenlig yäg, anmärkt vid manga af vår grundlags §§; mea aldrig bryter jag veterligen emot någon af dem. Vördsam Promemoria.
Utskottet får, med anledning häraf, anföra, att omförmälde anslag blifvit af Rikets Ständer för längre tider tillbaka beviljade de uti den åLeropade §:n upptagne Inrättningar, samt att samma anslag icke torde kunna dessa Inrättningar fråntagas, så länge Banken, å sin sida, eger förmåga att desamma, af influlne vinstmedel, utbetala, ecb InräLtningarne, å deras sida, uppfylla de vilkor, sorn för anslagens åtnjutande blifvit af Rikets Ständer föreskrifnc; att något stöd för dessa anslags upphörande olestomindre lärer kunna hemtas deraf, att icke alla lika beskaffade Inrättningar i Riket, af Banken undfå sådane understöd, som det icke är osannolikt, alt, i händelse hos Rikets Ständer framställning gjordes om dylika anslag för andre i Riket varande Valgörenhets-inrättningar, hvilka deraf vore 1 beliof, Rikets Ständer skulle en slik framställning bifalla; samt att, hvad serskildt angår de till smärre julgåfvor åt fattige, så väl i hufvudstaden, som orlerne, nnviste 2,000 R:dr årligen, desamma, efter hvad Utskottet inhemta!, utgå ull fattige uti alla orter inom landet. Utskottet anser således, det §. 246 icke bör undergå annan förän dring, än den, som uppkommer deraf, alt det belopp, hvilket uti lill. i upptages för enkan M. Lindbäck, uteslule®, sedan bemälda enka numera aflidit. Med hänvisning i öfrigt till Utskottets af Rikets Ständer bifallna Betänkande, N:o 29, punkt. litt. E 1:0 samt Banco-Fullmägtiges till Utskottet afgifne, Memorialet N: > l\ bifogade, berättelse pag. 53 — 55, får Utskottet tillkännagifva, att bland de i §.
Under förmälan, alt revisorerne icke funnit något att erinra mot giltigheten af de skäl, på grund hvaraf åtskillige i dessa räkenskaper balanserade äldre fordringar å ett sammanlagdt belopp af i6,3o8 r:dr 2 sk. 9 rst. under revisionsåren fått afskrifvas, hafva revisorerne, hvilkas uppmärksamhet fästats å beskaffenheten af de, rörande sältet och vilkoren för 12 Stats-Utsk:s l'tlätande, N:o 161. dylika afföringars beviljande i allmänhet, meddelade bestämmelser, yttrat, alt de handlingar, deruti stadganderna härom innefattades, eller Rikets Ständers underdåniga skrifvelse af den 8 Augusti i8i5 samt Kongl brefvet den i October 1817, hvarken bestämdt antydde af hvilken myndighet så beskaffade afskrifningsfrågor skulle pröfvas och afgöras, eller fullständigt uppgåfvo de grunder, som härvid borde iakttagas; hvadan revisorerne hemställt, att bestämda föreskrifter angående dessa ämnen måtte i behörig ordning utfärdas. I anledning häraf har Kommers-kollegium, efter anförandet af den grund, som vid ifrågavarande afskrifningar, enligt högstberörde nådiga bref, borde följas, förklarat alt i afseende på de fall, då afskrifning af Manufaktur-diskontens fordringar finge ega rum, bestämd föreskrift icke saknades; men huruvida dylika afskrifningars pröfning och afgörande tillhörde Kollegium eller ensamt Kongl. Maj:t, funnes icke genom något serskildt förordnande stadgadt.
Att denna åtgärd, vidtagen endast för R. o. A:s betånd, föranlåtit en mängd, hvars egendom var underkastad reduclion, att begagna sig af denna tillåtelse; men då vid denna tid det icke alltid var möjligt, att anskaffa eller utse ograverade frälsehemman till vederlag, så förekoms äfven denna förlägenhet derigenom, att rådrum lemnades åt dem som om sådane byten sig anmält, att härom föranstalta, och donatarierne fingo emedlertid vara i besittning af den reducible, men till utbyte anmälte egendomen, emot det, att behörig revers af dem lemnades för bytets fullbordande och Kronans skadeslöshållande i alla tider. (K. ReductionsCommissionens Bref till KammarColIegium den 14 Mars 1682.) Antalet af desse Bytesmål, som uppgått till ett belopp af omkring 700 stycken, deras invecklade beskaffenhet, Refoch Skattläggningar samt andre undersökningar i orterne öfver så väl de utbytte som Vederlags-hemmanen, men i synnerhet Byteshafvarnes eller deras arfvingars och rättsinnehafvares försummelser, 196 Stats-Utskottets äro uppgifne orsaker till den tidsutdrägt dessa mål fordrat för deras slutliga afgörande, och de flere författningar sorn af K. M:t och R. St:r mäst, i anledning af ifrågavarande mål, vidtagas kunna äfven vitsorda, hvilka svårigheter som varit att öfvervinna för målens till slut bringande, som af de enskilde sakägande sjelfve skall på allt möjligt sätt sökt försvåras och på tiden utdragas. (K. Brefvet den 8 December 1747, den ia Jannarii 1757 och den 3 September 1766 m. fl.) Vid den efter Regementsförändringen år 180g öppnade Riksdag blef fråga väckt om BytesVerkets upphörande, och, i anledning af R. Sttrs underd.
Directionen öfver Armeens Pensions-Cassa af ett Creditiv å Rikets Ständers Bank, stort Tre Hundra Tusen (300,000) R:dr, alt emot den säkerhet, Rikets Ständer kunde finna lämpligt bestämma, samt för lägsta ränta, sorn medgifvas kan, begagnas, i den händelse bemälde Direction fanne anledning att utgifva obligationer med så låg ränta, att crediten ansåges fordra ett slikt understöd; och bar E. K. M., med förordande af ifrågavarande underdåniga anhållan behagat densamma, medelst Nådig Proposition den 2 Mars sistlidet år, till Rikets Ständers ompröfning öfverlemna. Till underdånigst svar härå få Rikets Ständer meddela, att, enär 2:ne Riks-Slånd bifallit E. K. M:s Nådiga Proposition, men deremot 2:ne densamma afslagit och 2:ne Stånd sålunda stannat emot 2:ne, Rikets Ständer anse, lill följd af 75 §* Riksdags-Ord ningen, denna fråga vara förfallen, Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 12 Maj 1841, yiS Expeditions-Utskottets Förslag till lind. Skrifvelse, N.o 33r. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 10 Maj i84t. Preste-Ståndet den 10 Borgare-Ståndet den 12 —- — Bonde-Ståndet den 12 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse j angående förvaltningen af lidi ra ds~ Alhnänningarne. (Lagsamt Allm. Besv. och Ekon. Utsk. Bet. N:o 6 och Uti. N:o 64.) S. A. K.
Och parter att uti Besvärsoch Lagvadde mål samt andra Rätte - Den 3 Juni. 9 3 tegångsärender, med posten lill Öfver-Domstolarna insända Skrifter, Inlagor och Handlingar. Den fullkomliga visshet hvarje part bor å Pataliedagen kunna erhålla, huruvida hans vederdeloman inom föreskrifven tid till ÖfverDomstolen behörigen ingifvit besvär eller fullföljt erlagdt Vad emot Under-Éxecutors och UnderDomstols tneddelte Utslag eller Dorn, äfvensom huruvida denne sistnämnde fullgjort honom ålagd förklarings-skyldighet, hvilken jemväl ofta kan vara vid talans förlust förelagd, fordra oundgängligen , att den, som är satt till emottagande af de Skrifter och handlingar, hvilka i berörde ändamål sko, la till Öfver-Domstolen Inlemnas, får dem, innan fatalietiden till-ända gatt, uti händer, för att uti Dagböcker och Diarier, som till allmän säkerhet föras, sådant anteckna. Att hvarken berörde visshet städse skulle kunna vinnas, eller omförmälte högst nödiga anteckning behörigen ske, om parter blefve tillåtet att så beskaffade Handlingar med Posten till Ofver-Domstolen insända, finnes nogsamt deraf, att de ankommande Bref, som innehålla berörde handlingar, möjligen kunna, genom Domstolens upphörda Session eller medelst dröjsmål med deras afhämtande från Post - Contoiret, förblifva obrutne, intill dess fatalietiden lupit till ända. Att åter i slika fall såsom gällande antaga de bevis, sorn angående tiden af postens ankomst kunna tjf vederbörande Post-Betjente meddelas, skulle icke medföra tillräcklig säkerhet, äfvensom ännu mindre berörde bevis kunna lem* , nät 94 Den 3 Juni. nas vitsord, enär fråga uppstår, att genom tillfälliga lunder posten i dess vanligen påräknade fortgång blifvit uppehållen. I följe häraf, oell då i öfrigt det i allmänhet är med laga Rättegångsordning öfverensstämmande, att hvarje part sjelf eller genom ombud, vid
Jag vill icke sträcka förhoppningarna längre, än till den obetydliga summa jag begärt; ty jag anser icke större bidrag böra sökas, innan vi i Skåne kunna lemna någon garanti, att det åsyftade ändamålet står att vinna. Jag känner, att i Bondest. blifvit väckt en motion om en kronan tillhörig, nära Lund belägen, egendoms användande till landtbruks-institut. Jag vet icke, hvad resultatet af denna motion kan blifva; men det vet jag, att om denna egéndom kan få användas till ett institut i större scala, måste ändamålet vinnas snarare, samt skall den nuvar. associationen i Skåne med tacksamhet se institutet anlagdt på denna egendom. Jag tror, att om ändamålet skall fullkomligen vinnas, böra våra Iandtbruks-instituter delas i tvänne sectioner. Den ena för den theoretiska bildningen, i förening uied den praktiska. En sådan bidning kan icke gerna 46 Deu 11 Mars f. m. vinnas annorstädes, än i grannskapet af ett lärosäte eller universitet. Om sådana instituter kunna bildas vid Lund och Upsala, tror jag behofvet deraf vara uppfyldt. Om för öfrigt i provinserna, antingen genom statsbidrag eller provinsernas egna bemödanden, mindre instituter eller praktiska skolor kunna etableras, vore det visserligen nyttigt, och der kunde bildningen inskränkas till det rent praktiska eller hvad som erfordras för dem, hvilka med egen handkraft sköta jorden. Den theoretiska bildningen för landtbruket erfordrar öfverallt lika undervisning. Modificationer måste sedan bestämmas af klimatet och de olika landsorter, der theoden skall tillämpas; men den blott theoreliska bildningen, som nu af en del landtbrukare sökes, har sällan uppnått ändamålet. Likaså hafva de, som blott sökt praktisk bildning, fallit genom bristen på theoretiska insigter. Vi sakna dem , som inhemtat både den theoretiska och praktiska bildning, som borde ägas af dem, hvilka Frih. v. Kroemer kallat arrendatorer, men jag hellre vill gifva det allmännare namnet förvaltare, hvarunder äfven inbegripas ägane sjelfva.
R:dr och på grond häraf utgifver privatbankssedlar för 200,000 R:dr, har banken mycket lättare att göra face emot invexlingen, än om den, i st. f. att utgifva dessa 200,000 R:dr i egna sedlar, minskade sin liksmynts-kassa till 000,000 R:dr. Sådant lärer icke kunna bestridas och är äfven af den siste värde talaren erkändt, om jag icke oriktigt upfaltade ett af hans föreg:de yttranden. Hvad beträffar den af den siste värde talaren uttryckta önskan, att man uti förevartde lagstadgaude borde intaga, alt sedlar icke skulle ulgifvas på andra krediliv-säkerheter än inteckningar och obligationer, tror jag mig hafva visat, alt, så snart man erkänt, att aktier få finnas ibland grundfonds-papperen, har man äfven medgifvit, att den garanti, man eger deiemot alt icke andra än säkra papper antagas såsom grund för kreditivers beviljande, måste sökas i den solidariska ansvarigheten, ty så snart jag medgifver, att en kontroll i förevar:de hänseende bör ega runi, anser jag äfven att andra papper kunna antagas såsom säkerheter för kreditiver och att sedlar på dem kunna ulgifvas, ty säkerheten ligger uti pröfningen af papperets duglighet, men icke i lagstadgandet, alt det heter en aktie. Jag anhåller att få förändra min vördsamma begäran om afslag å Utskms hemställan till bifall å Frih. Palmsljernas förslag, med den förändring han nu medgifvit. Hr Aminoff: Genom R. o. Ad:s bifall till föregående 7 § är afgjordt, hvilka handlingar skola anses såsom grundfonds-handlingar och på hvilka sedel-emission får äga rum. Dessa handlingar undergå en ganska noggrann granskning innan de antagas. Samma förhållande är äfven roed de handlingar, på hvilka kassakreditiver sökas och beviljas.
Han hade då dömt sig sjelf till att aflägsna sig från sitt fädernesland, oell det vore kanske just det lämpligaste straff för alla sådana brottslingar, som varit missnöjde med fäderneslandets öfverhet, att de (ingo söka sig ett annat land och en annan öfverhet. Hvad åter beträffar det af samma talare anförda exempel, att den åtalade tryckta skriften kunde innefatta uppmaning till myteri och uppror; så föreställer jag mig att i sådant fall vederbör, skulle så mycket skyndsammare behandla målet och dermed desto snarare blifva färdige. Dessutom, ifall den tilltalade vidtagit någon åtgärd för att sätta sin uppmaning i verkställighet, så blefve lian derför särskildt behandlad. Hvad sedan angår den framställning Frih. Cederström, Anders, behagat göra, att man icke i denna författning skulle kunna omnämna tryckt skrift; så får jag blott erinra, att i Tryckfr.förordms 5 § 6 mom finnes följande stadgande: ”Uppstår fråga om boktryckares eller författares al en tryckt skrift tilltalande eller hörande, böra han eller de vid sådan rätt personligen tili svars stånda, men åtnjute i öfrigt deras rättegångsförmåner enligt allmän lag och särskilda författningar, uti allt hvad genom detta förordnande icke uttryckeligen annorlunda stadgadt är.” Således kunna rättegångsförmånerna utsträckas så mycket man behagar i allmänna lagen, blott det icke motsäger något, som är bestämdt stadgadt i Tryckfr.förordntn. Och att här nu är fråga om en rättegångsförmån, kan jag ej sätta i tvifvelsmål, då saken angår, att den tilltalade må få vara på fri fot för att kunna höra sig om efter jurymän och dylikt. Frih. Cederström, Anders: Likaså conseqvent som det är alt i Tryckfr.förordn:n åberopa och häntyda till allmänna lagen och särskilda författningar, likaså olämpligt torde det vara att i en speciel lag ändra, förtydliga eller åberopa de bestämmelser, som tillhöra en grundlag.
Utskottet sig böra inbjuda Borgareoch Bonde-Stånden att instämma i Utskottets, af de två andra Riks-Stånden gillade mening, samt får, i händelse denna inbjudning icke, vare sig af Borgareeller Bonde-Ståndet antages, föreslå att frågan må genom omröstning i Förstärkt Banko-Utskott afgöras, enligt följande voterings-proposition : Den som, i öfverensstämmelse med Utskottets, af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet gillade förslag, anser det till manufakturernes och fabrikernes understöd anvisade kreditiv, 2,700,000 R:dr R:mt, böra under hvartdera året 1858, 1859 och 1860 förminskas med 150,000 R:dr R:mt, röstar Ja; Den det icke vill, Nej; Vinner Nej, kommer, i enlighet med Borgareoch Bonde-Ståndens beslut, någon minskning af berörde kreditiv icke att ega rum, utan kreditivet vid sitt nuvarande belopp, 2,700,000 R:dr Riksmynt, att bibehållas oförändradt. Uti punkten 30 mom. 1 hade Utskottet tillstyrkt, att »diskontering tillätes allenast af vexel, som är ställd i svenskt mynt på högst 6 månader, dragen af inom Banlio-TJlskolleti Utlåtande A:o 48. 9 inom Riket bosatt svensk undersåte på annan inländsk man samt inrättad i enlighet med den i Vexel-lagen den 23 Augusti 1851 för inrikes vexlar stadgade form och behörigen accepterad.» Detta moment är af Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet ät er romil/. erad t uppå åtskillige Ledamöters framställning, att vexel, dragen af utländsk man, äfven måtte, såvida acceptanten och sista endossenten vore svenske undersåter, få hos Diskont-verken till diskontering antagas, hvarigenom väsentlig fördel för allmänna rörelsen ansetts komma att beredas.
Det andra hade afseende pä ett stadgande för framtiden, och i döt fallet trodde han det bero af Riksens Ständers beslut, L>m de stadgade alt blott halftva lönen skulle ät desta fangs ira latrdsman bestäs, kunde man ej klandia elt billigt förutseende af Slatswerkers knappa tillgängav »ch det är altid ett ädelmod af det fattiga Swerige att bestå hälften af lönen När andra Likare Stakee bestå alls intet. Grefwe stistclerltvlps erinrade, att här icke wore fräga om något stadgande för framtiden utan blott om de Officerares behandling som i sista kris get blifwit sängttä. Han gillade gerna att rättes gängar mätte anställas för att undersöka hwilka genom eget sörwä lande fallit i fångenskap, Men det wore ej Riksens Ständers sak att döma om krigs» artiklar. Grefwe körner, Lötan, yrkade gkt ber ' Första Del. N:s 43- 674 Den 22 Iunii. det berodde af Riksens Ständer att förse utwägar till alla utgifter och att om de föreskrefrve att blott halfwa lönen skulle utbetalas waste sädant ike. Ha ad dem beträffade som nu warit fänqne falke han sig ej deremot, men han sage ej hwar tillgångar skulle sas till alla utgifter. Sedan Herr Landt Marskalken anmält att detta betänkande redan af lwenne S'änd more bifallet, frägadc Herr Landd Murskås n om Högloft. Aidderskopet och Adeln ansägc de nu gjorda anma, kr,ingar as sadan best. ffe, het, al' bcrerde betänkande i tälje deraf borde Ui.
Strindberg anser sin egen heder kunna tillåta eller ej, det qvittar mig alldeles lika, men ur rent konstnärlig synpunkt kan jag icke annat än med verklig grämelse se, att en författare med så obestridlig begåfning vill göra allt hvad han kan för att förderfva allmänhetens redan nog depraverade smak. Fins det då ingen medelväg mellan sötsliskiga missromaner med deras lungsiktiga karrikatyrer at kärlek, och dessa pöbelaktiga skildringar af osmakliga förhållanden! Skall det då vara omöjligt att säga sanningen på ett hyfsadt språk, och är hvarenda gnista sjelfständighet så utsläckt, att hvarje författare, som vill fram, måste traska i Zolas förtrampade spår! Då vore det sannerligen bättre att sitta i skuggan och lappa sin nästas skor än att skrikas ut kring gator och gränder som författare. Jag är icke pryd, och det fins intet ämne mellan himmel och jord, som jag är rädd för att vidröra, om jag kan göra något gagn dermed, men att draga fram allt på ett simpelt och stötande sätt, det kan aldrig i evighet komma något godt åstad. Strindberg talar om äregirigheten och fördömer den som en af våra »lägre passioner». Sjelf har han åtminstone skenet rysligt emot sig: om man icke njuter af hans stil, så måste man komma på den tanken, att han drifves af begäret att bli utskriken; med ett ord, att det hela är en temligen låg popularitetsjagt och hvarken reformifver eller sanningskärlek. Vore hans begåfning mindre, vore han också mindre fördömlig. Men som det nu är, beröfvar han oss en verkligt framstående författare, och vi ha dåligt råd att undvara honom, trots all den ungskog, som står i uppväxt. Hvad vi gå miste om, visar han oss, när han en och annan gång nedlåter sig till att tala som en hyfsad menniska. Till exempel i den lilla berättelsen »Slitningar»; der fins en flärdfri enkelhet, en samlad kraft och en innerlighet, som måste göra intryck trots den tvära stilen, som slår öfver i manér. Äfven på andra ställen i boken finner man här och der någon liten skildring, hvilken tycks ha trängt sig fram mot hans vilja.
Men liksom der den med poetiskt sinne begåfvade åskådaren, telagen af Dramens förtjenst ecb. Bidd. o, Ad, Prot. 10 B, », Afd. *74 Den 19 Nsvérafeer e,«m spelets lif, under sin förtjusning icke , med Almanachau i hand , efterräknar , huru många decennier, som förflutit mellan hvarje sänkning af Ridauen ; lika så litet är den religiösa känslan hunden vid någon tidföljd , eller störes det ringaste deraf, om denna något blir ruLLad. På dessa skäl skulle jag för min del vara böjd att förena mig med Hedervärda Ronde - Ståndet, sorn yrkat, alt ifråga, varande förslag skall hvila, intill dess nya Bibel - Öfversätluingen binnér fullbordas ; emedan då det en gång sker, mäste della nya Evangeiii - Bok förslag å nyo göras om. Det Högled. Utskottet har icke förbisett denna vigtiga omständighet ; tvärtom har det medgifvit, att en ny Bibelversion bordt föregå förslaget lill en ny Calecbes, en ny Handbok med mera. Men säger "Utskottet, med ett slutningsätt, "sorn endast ;ir 1820 års Besvärs - och Oeconomie-Utskott eget, då detta ej blifvit vid desse förändringar iakttaget, vore det ej skäl, att i närvarande afseende förfara på annat sätt. Utskottet har dymedelst gifvit till känna sin mening vara, att för det man en gång handlat origtigt bör man dermed alltid fortfara. Det vore emedlertid föga tröstande för allmänheten, om Utskottet antagit detta till orubbelig regel för sina åtgärder. Dessutom torde det vara tydligt, att Bibelöfversättniiigen åste hafva mera inflytande på Evangeiii kejs, är på de öfriga nyss nämnde lithurgisi© Den 19 November e. sr; *75 Handledaingarne j emedan den förra hufvudsakligen består af utdrag ur Bibeln.