Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Tages vidare i betraktande att bränvin hitintills egt i allmänhet 50 öres surtaxe per kanna af 50 procent sprithalt, hvilken surtaxe med all sannolikhet vid denna riksdag, i händelse traktaten godkännes, kommer att nedsättas i likhet med den för bränvin af vindrufvor, och hvarförutan nuvarande monopol på denna sednare vara skulle fortfara, så framgår tydligen att vi blifva öfversvämmade af fransyskt, tyskt och danskt bränvin, isynnerhet som utförseln af denna vara från ofvannämude länder är gynnad genom drawback. Transportkostnaden kan icke heller såsom hinder för täflan vid import med den inhemska fabrikationen tagas i beräkning, emedan försändning deraf till Norrland och många öfriga orter Olifver sannolikt lika lindrig från utlandet med fartyg, som skola afhemta trävaror, som ifrån medlersta och södra Sverige på våra jernvägar och ångbåtar, med thy åtföljande omlastningar. Jag förutser således att de svenska brännerierna blifva tvungna att dels inskränka sina tillverkningar, dels alldeles nedlägga sin rörelse; och som uti vårt kalla klimat det ej kan förnekas bebofvet af denna vara, så kommer tilläfventyrs vår import att endast för bränvin stiga med många millioner riksdaler, hvilka sålunda till ytterligare nedtryckande af inhemska penningeförhållandena gå till främmande land. Uti traktaten hafva de betydligaste nedsättningarne blifvit gjorda å sådana varar, som kunna hänföras till lyxartiklar, hvarigenom äfven en icke obetydlig inkomst går för Statsverket förlorad, och synes ej oskäligt om en hög tull för sådana öfverflödsvaror drabbade fåfängan och njutningslystnaden." 5:o. Af Doktor Sandberg: “Intill år 1857 erlade franska fartyg i svenska hamnar för lasten en tullförhöjning af 10 å 50 procent, dessutom extra licentafgift för jern och högre lastpenningar. Svenska fartyg måste i franska hamnar vidkännas både differentialtull för lasten och en högst dryg lästafgift, 4j francs per tonneau, motsvarande 14 Riksdaler 6 öre för nyläst eller 100 centner. 12 BcvillningsUtskottets Utlåtande N:o 2.
Han stötte undan svägerskan, som ville lägga sig emellan, hoppade i ilska upp och ned på golfvet, slog händerna emot hvarandra, så att det hördes i hela huset och tjöt oupphörligt: – Där är den förbannade konan. Hvad har du med mig och göra du? Hvarför går du och pratar smörja på kyrkbacken om mig och Hilda du? Har du inte sagt något, säger du? Ljuger du till på köpet? Håll käften, säger jag. Det rör dig inte, Katrina. För nu skall jag tala vid Lena, jag. Han sänkte rösten och talade tystare. – Jaså, du säger, att jag ligger hos Hilda du; akta dig, för jag kanske vet lika godt om dig, du. Och jag skall lära dig, ta mig helvete, skall jag inte det. Flickan jämrade sig, så att det hördes ända ut på gården. Den ena efter den andra af husets folk störtade till och åsågo uppträdet. Somliga försökte lägga sig emellan, och somliga gåfvo Karl August rätt. – Nej, var vettig nu, Karl August. – Inte ska du göra så där. – Släpp flickan, vet jag. Hvad tänker du ta dig till? – Nej, det är rätt, Karl August. Ge henne du. Hon är alltid så led i mun. Karl August var aldeles vild. Ruset, som han förut beherskat, bröt nu fram, och vreden, som ammats af tanken på att ej få tillträda gården, fick luft af denna anledning, som eljest säkert ej skulle hafva berört honom als. Flickan jämrade sig och grät. Hon hade vridit sig lös och flytt undan in i hörnet vid spiseln. Där satt hon nästan på spiselhällen och höll händerna för sig i ångest. Karl August var alltid på det sättet, när han blef retad eller full. Han sprang fram emot henne. Det hördes ett tungt slag, och flickan skrek högt: – Hjälp, hjälp! Men ingen rörde sig. En del tyckte nog, det var skamligt, men flickan var icke omtyckt på gården, och ingen ville gifva sig i ett gräl för hennes skull. Karl August stod midt på golfvet, svor och skrek, oupphörligt upprepande samma ord och uttryck. – Det är lögn, säger jag, en förbannad lögn.
Hvad nytta denna författning har med sig, känrfer jag icke, men väl mångfalldigä olägenheter* hvaribland jag må nämna, att den resande icke känner denna författnings tillvaro, och derföre icke' förse t T sig hvarken med penningar eller borgen för det ändamål författningen afser. Jag tillstyrker således Hr Hjertås motion och författningens upphäfvande, hvarvid jag endast tillägger, alt de, sorn äro i beväringsåren, måste ställa säkerhet för sig. Den 18 Mars e. m. 3o5 Remitterades till LagUtsk., i sammanhang med Hr Hjertås på förmiddagen remitterade motion, om upphäfvande af förbuden emot enskild mans rätt att resa utrikes. Hr af Ekenstam, Israel: Oundvikliga hinder hafva vållat, att jag ej kunnat vara här, du Hrr Dalmans och von Troils motioner, i afseende på vägfrågan, förevar, oehsanhuIler derföre att nu till dem få lägga några ord. Hr af Ekenstam uppläste derefter följande: Ett ämne, som från alla håll bringas å bane till öfverläggning, och som dock frigör sig från all politisk färg, botman kunna antaga att innebära ett af landets lifligaste intressen. Ett sådant ämne är visserligen communicationer, ej mindre landsvägar iin vattenleder. Emedlertid torde den allmänna opinionen, i detta afseende, behöfva utredas i någon större detalj, än som finnes uttryckt i Hrr von Troils och Dalmans väckta förslager, i afseende på communicationer, med ändamål att gifva dem en ytterligare styrka vid behandling hos Utskottet. Den seger öfver tidsutdrägt och afstånd, som vårt århundrade vunnit, har allmänneligen gifvit en annan form, så väl åt individens förkofran, som åt massans försvar. Det är ej mera socknens, häradets eller det angränsande länets marknad, som röjer behof och bestämmer pris, utan det är verldsmarknaden, som, i mer eller mindre mån, låter känna sin mäktiga inflytelse.
Man jemföre som exempel den här nedan meddelade gästabudsscenen med andra akten af den i öfrigt obetydliga ”Josephi Historia,” och man skall strax se dem emellan stor olikhet icke blott i förmåga att dramatiskt behandla ett ämne, — deri är förf. till Josephi Historia underlägsen —, utan än mera i sjelfva tonen. Början af prologen, slutet af fjerde och hela femte akten fela. Detta är det älsta stycke, som eger scenindelning. Prologen redogör för innehållet af dramat och slutar med att fästa uppmärksamheten på den i stycket först uppträdande personen med orden: — och varer still Och hörer hvad Konungen säija vill. I Första akten uppträder konung Nebudkadnezar och rådslår med sina män om krigståget mot judarna (Judiths Bok 1 o. 2 kap.). Hofmästaren Bagoa prisar freden, men höfvitsmannen Holofernes röstar för krig, och denna mening biträder konungen samt utnämner Holofernes till härförare och gör honom till ”den ypperste furste i allt sitt rike.” Holofernes lofvar, att inom dag och år återkomma med seger. I andra scenen förflyttas man till Bethulien. Charmi och Osias, öfverstarne i staden, klaga öfver den olycka, hvarmed landet hotas, och den sednare råder att besätta alla landets högar och fjell samt befästa städerna (4: 6); men Joakim, öfverstepresten, uppmanar folket att i första rummet vända sig från synden, göra bot i säck och aska och anropa Gud om hjelp och förlossning. Alla nedfalla på knä, och Joakim läser en bön. Sedan de åter uppstått, uppmuntrar dem Joakim med Mosis exempel (4: 13 —14) samt bjuder dem gå in i templet och göra Herran ett brännoffer. Andra akten. (”Här må sjungas, sedan kommer Holofernes med sitt sällskap.”) I första scenen håller Holofernes ett långt tal om Nebudkadnezars magt, uppräknar de länder han redan underkufvat och frågar, om någon kan lemna honom upplysningar om det folk, som nu vågar göra honom motstånd (5: 1—4).
Utskottet får i anledning af förenämnde anmärkningar anföra: att, såsom dess förut afgifne Utlåtande innehåller, Utskottet icke tillstyrkt någon positiv föreskrift, att lånet skall å Utländsk Ort upptagas; men då Utskottet dels ansett omöjligt, att ett lån i Silfver, till så betydligt belopp som det ifrågakomne, kan inom Landet fås, på annat sätt, än att Svensk man skulle såsom ombud för någon Utrikes vistande Capitalist detsamma erbjuda, eller ock lånet i motsvarande Betänkanden, Nfo 4*4- 5og belopp Banco-sedlar lefvereras, genom hvilket sednare lånesätt, ändamålet med företaget alldeles icke skulle vinnas, dels ock funnit det ostridigt kunna på bättre vilkor utrikes ifrån erhållas, om Fullmägtige i R:g:sContoiret hafva sig öppet lemnadt, att directe med Längifvaren om lånet uppgöra; så har, i frågan om företrädet att försträcka Svenska Staten detsamma, Utskottet ej eller trott lämpligt, att, genom någon bestämd föreskrift, i detta fall, inskränka friheten för Fullmägtige, att antaga de förmonligaste vilkor som kunna erbjudas. Med godkännande af de gjorde anmärkningarne inom Ridd. o. Adeln samt BorgareStändet i afseende på behofvet af ett stadgande rörande allmänt kungörande om lånets upptagande, tiden för anbuds afgifvande derå, äfvensom nödig säkerhet för förhindelsernes uppfyllande, äro särskilde föreskrifter derom af Utskottet föreslagne i 6:te Puncten af de förändrade Upplåningsgrunder sorn nu tillstyrkas. Beträffande yrkandet inom Ridd. o. Adeln, att BancoFullmägtige, gemensamt med Fullmägtige i R:g:sContoiret, borde besörja upplåningen ; åberopar Utskottet dess af 3 RiksStånd redan bifallne tillstyrkande: Alt verkställigheten af Uppoch Utlåningen icke bör af R. St.-rs Bank bedrifvas; hvarigenom således denna fråga redan är af R. St:r afgjord.
Då, genom införande af s. k. semester, elter rätt till viss tids tjenstledighet årligen, för civile embetsoch tjenstemän, samt genom antagande af ett utaf samma semester föranledt tillägg till bestämmelserna angående den till pension berättigande lefnadsoch tjensteålder, en väsendtlig fördel skulle kunna beredas det allmänna på samma gång sorn tjenstemannen, får jäg i sådant afseende underställa Rikets Ständer följande förslag; »Civile tjenstemän uti de Statens embetsverk och förvaltningar, der tillräckligt anta! finnes af e. o. tjenstemän, hvilka kunna vikariera, må berättigas att årligen åtnjuta högst sex veckors tjenstledighet, efter den fördelning, som vid årets början af vederbörande styrelse göres; hvaremot den tjensteman, som af sådan ledighet sig icke begagnar, utan jemväl under ifrågavarande tid med tjenstgöring fortfar, må blifva pensionsberättigad så lång tid före den genom gällande författning bestämda tid, som den tidrymd, under hvilken han icke af den honöm förunnade ledighet sig begagnat; och skall ordinarie tjensteman, utan särskild ersättning, bestrida den högre befattning, hvartill han under tiden förordnas. Deri extra ordinarie tjenstemannen åter må tillgodonjuta en efter graden af bestridt förordnande lampad skälig ersättning.» Hvad bestämmelsen om någon kortare lids årlig tjenstledighet beträffar, torde det förhållande, som i berörda hänseende redan eger rum i afseende å militäre tjenstemän, rikets hofrätter och ledamöter uti åtskilliga af rikets kollegier vitsorda billigheten af en sådan förbättring uti jemväl öfrige tjenstemäns ställning. Behöfligheten af någon ledighet från dagliga göromål afven för de tjenstemän, hvilka ännu hafva oförminskade arbetskrafter, skall säkerligen en hvar läkare villigt medgifva. Den fördel Staten kunde påräkna af nu föreslagna anordning vore danandet af skicklige och nitiske tjenstemän. Uti detta hänseende torde ofvan angifna åtgärd vara bland de mest verksamma; och jag tviflar på att någon annan åtgärd skulle säkrare leda till detta mål.
Någon torde invända härvid, att de behöfva® till att efterse, det intet förbudna varor införas i Städerna, men något hvar vet aE erfarenhet, att man intet blifver visiterad, då man haren liten Drickspenning att sticka Tullbetjenten i handen, och sällan blifva de resande visiterade på resor genom Små. städerna, der tullarne merändels stå öppna, och ej sällan utan bevakning, helst der någon krog finnes i grannskapet. Dessutom lärer den, som har betydligt Lurendrägeri, nog akta sig att med sina varor passera tullarna, då i alla Städer finnes många andra Smygvägar att med lätthet komma in, Sjelfva Stockholm ej undantaget. Vi jDen 11 Maj. e. rttl äge nu i Sverige vid pass So Städer, och uti de mesta af dem äro flere tullar, hvaribland Wadstena, en mindre betydlig Stad i ÖsterGöthland, har 5. Hvad för en mängd Tullbetjening af flera hundrade personer att underhålla med Lön och nödiga hus, och hvad för en kostnad medförer icke allt detta för Riket, i en tid, då våra dryga och högst öfverdrifna Contrib ttioner i alla Län hos en stor del Jordbrukare ej utgå annat än genom utmätningar, dem till föry tryck och fattigdom, Åkerbruket till stör. sta vanmagt och förderf och hela Riket till obotlig skada. Min tanka är visserligen intet den, att på en gång alla Landtulls* betjenter böra förafskedas; ty derigenom skulle mången'blifva bragt till tiggare stafven, utan att Småningom deras antal kunde blifva minskadt, genom transporter till blifvande ledigheter vid Sjötullarna, och att då någon genom döden afginge, dess plats ej blefve af någon annan uppfylld. Om denna min Motion vinner Herr (brefvens och LandtMarskalkens och Höglofl. Ridderskapets och Adelns bifall, anhåller jag att detta mitt Memorial måtte till ve. derbörligt Utskott blifva reipitteradt. Remitterades till Allmänna Besvärs* och OeconomieUtskottet. Herr Heykensköld, Ludvig, anförde skriftligen till Protocollet:
M. måtte vidtaga de åtgärder, som behöfvas för att i Norige åstadkomma ett förslag i samma syftning. Jag vill icke säga att detta förslag fordrar en sådan åtgärd, utan endast påpeka att otn Frih. Alströmer hyser en sådan tveksamhet i ifrågavide lall, så är det icke genom en protest, utan på helt annat sätt, som han skall få densamma undanröjd. Frih. Alstiömer: Jag har här icke framställt något yr kande, ulan endast hedt att lå till prot. antecknad min mening om förslagets antaglighet. Frih. Cederström, Rudolf: Den grundlagsförändring, som nu är föreslagen att antagas såsom hvilande, var vid denna Riksdags början hvilande och antogs då, på sätt Gr. Lagerbjelke erinrat, af lå. o. Ad. 'Jag vill minnas, att rösterna vid besagde tillfälle utlollo med 107 för antagande och endast 41 förnekande, hvilken proportion utvisar stor benägenhet hos Ståndet för denna angelägenhet, och säkert tänker R. o. Ad. likaså i dag. Utsk:t har nämnt, a't i PresteSt., af hvars diskussion Utsk:t tagit kännedom, hade afslaget grundats endast på den förmodan, att det fall, som förutsattes, icke skulle inträffa, och förändringen således icke vara nödig. Måhända har Utsk:t icke nog tydligt eller nog fullständigt refererat förhållandet, hvarom jag i sådant fall nu torde få närmare upplysa. Den diskussion, som i PresteSt. förevar, ådagalade Ståndets förmodan, icke att ju ej Konungen kunde blifva regerande furste af annan stat, men väl att sådant icke skulle kunna ega rum, ulan att representationen blifvit deröfver förut hörd. Sådan var den förutsättning, som inom PresteSt. uttalades. DA emellertid förslaget af åtminstone 2:ne Stånd är antaget såsom hvilande vid denina Riksdag, skulle det sannerligen visa ett alltför stort vacklande i åsigter, om icke R. o. Ad. vid detta tillfälle jemväl skulle detsamma godkänna, hvarföre, och med hufvudsakligt afs:de å dess enligt min mening välbetänkta innehåll, jag derå yrkar antagande. Sedan öfverläggningen ansetts fulländad, förklarade H. Exc. Hr Gr. o.
Då, hvad angår de i i:sta puncten omnämnde Embetsoch Tjensternännen, det förekommer, att, enär Högstsalig Hennes Majit Enke-Drottningens Hof-Stat för kort tid sedan, lärer vara reglerad, Embetsoch Tjenstemän dervid torde hafva blifvit antagne, hvilka ej tillhörde den förut varande Kongl. Staten, samt det altså synes billigt, i jemförelse till dem, sorn förut längre tid varit i tjenst eller från Högstsalig Konungens Hof-Stat skola öfverg flyttas på Rikets Stat, att förhållandet med Tjensteoch Lefnadsår tages i beräkning, så att den skillnad i pensions-summorne som häraf rättvisligen bör blifva en följd varder iakttagen , så torde Riksens Höglofl. Ständer hos Kongl. Maj:t i underdånighet härom anmälan göra med anhållan, det täcktes Kongl. Majit i Nåder vid Regleringen af ifrågavarande Pen» sions-Stat härå fästa uppmärksamhet äfven i afseende på deri lindring för Stats-Verket, sorn derigenom må kunna uppkomma. Och anseri Stats-Utskottet i följd häraf den summa af 16,666' Rulr 3 2 sk., som Kongl. Majit i Nåder äskat, val böra anslås att af den för Högstsalig Hen-j nes Majit Enke Drottningen bestämde under-, hälls-summan uppföras å Indragnings - Staten sorn tillgång för Pehsionerne, men att hvad Bihang till lliks-St.Prot. mj. lgig. 4:de Sami, Ntr "i ■: . .•■'"'Si' / -2oo2 Stats-Utskottets Bettini:amien. derutaf vid tillämpning af ofvanstående grunder ej åtgår, kommer att besparas. Hvad sluteligen vidkommer Kongl. Majus Nådiga framställning orri nödige medels anvisande för aflöningen åt denna HofStat ifrån September månads slut till årets utgång jemte Gratificationen för den Betjening, som ej finnes lill årlig pension berättigad, hemställer Stats-Utskottet, att till Kongl.
St:r ega skäl tillse, huruvida icke ytterligare föreskrifter skulle kunna utfinnas, till befrämjande på ett än verksammare sätt af det önskade målet: betryggande af Kyrkans gagn, dess tjenares väl och församlingens dermed sammanhängande sanna intressen. För det första synes det mig, att den i 3:dje punkten af de, utaf K. M. föreslagna, grunder till presterskapets lönereglering förekommande tidpunkt för sagde förrättning skulle kunna, tillvinnande af mera skyndsamhet, tagas omedelbarligen efter författmns utlärdande, å alla de ställen, der icke redan stadfiistade konventioner göra nödvändigt, att tiden för deras tilländalöpande, eller rättare sagdt för deras annalkande utgång, atnidas. Det bör fullkomligen gillas, att, såsom K. M., i egenskap af villkor, förutsatt, regleriu - Dea 1 December e. m. gen endast skall ske i den mån, sådant, utan förnärmande af innehafvares rätt, kan verkställas. Men en sak är regleringens upgörande, en annan dess trädande i verkställighet. Om med den första dröjes till inträffande pastorsledighet, synas mig häraf 2:ne olägenheter härflyta. Den ena är, att, i följd af sjelfva denna förrättning, tillsättningen kan i mer eller mindre tidslängd fördröjas, särdeles i händelse af anförde besvär öfver nämndens regleringslörslag. Den andra olägenheten är den. att hugade sökande icke, vid tjensternes ledigblifvande, veta hvad de uti inkomst dervid må ega att påräkna, af hvilken ovisshet torde alstras den påföljd, att församlingen någongång går miste om sådane skicklige och förtjente sökande, som den eljest kunnat erhålla, men som afskräckas genom farhågan, att i den ledigvordna lägenheten ieke finna den förkofran i sin utkomst, hvaraf de tilläfventyrs för sig och de sina äro i behof, och som kunnat erbjuda dem skälig godtgörelse för en, kanske långväga flyttning och andra, kostnad medförande, besvärligheter i och för ifrågav:de tjenstbefattnings öfvertagande. För det andra ville jag anmärka, att, då K.
Der hafva årligen allt strängare och strängare mått och steg vidtagits, för alt rycka banörnas anläggning från de privata, och de underrättelser, som funnos år 1853 rör.-de den frågan, visade att Preussiska regeringen sträfvade att undertrycka all privat anläggning af jernbanor. På samma sätt är det i Ryssland, der utföras banorna af Staten. Hr Hjerta kan visserligen anföra som skäl för sitt tvifvel derpå, att oaktadt Staten hetesutföra dessa banor, så finnes det enskilta éntreprenörer, som få sig updraget att utföra vissa delar af arbetet. Så är det med alla offentliga arbeten. Afven hos oss, der en stor del af Statens arbeten utföras genom Stålens försorg, såsom t. ex. fåstniogsbyggnader, finnas ganska många detaljer, som öfverlemnas åt énskildla, genom entreprenad-auktion, men likväl fäster man i allmänhet det begrepp dervid, att arbetet utföres genom Statens omedelbara försorg, enär Staten har sina tjenstemän, som leda arbetena, som opgöra förslagen och kontrollera arbetet. Meningen är icke någon annan med denna föreskrift i lista punkten, och delta har en ledamot i StatsUtsk. förklarat. Jag skulle således tro, att det vore både hushållsakligast och klokast och äfven för dem, som nitälska för jernvägars utförande, det 10* US Den 22 September, f. m. gaste, att , de medgifva, att nu ifrågavande jernvägsanläggningar, nemi. stambanorna, finge af Staten ombesörjas. Beträffande den propos. jag gjort, att Usta punkten skulle återremitteras, på det att ett tillägg malle göras derom, att Staten skall bekosta anläggningen, så vill jag, med anledn. af Hr Gr. o. Landlm.-ns uplysning, Jcke vidare hålla derpå, då detta förekommer i 2:dra punkten, utan får således helt enkelt anhålla om bifall till denna punkt. Gr. Lagerbjelke, Gust.:
Majit ingifven skrift, underdånigst anhållit, alt, sedan Kongl. Majit under ofvanberörde dag, med nådigt afseende å förekomna omständigheter tillagt honom, såsom gratifikation för en gång, en summa af 400 R:dr banko, hvilken från extra Ulgifts-anslaget å Riksstalens Sjunde Hufvudtitel utbetalats, och hvarigenom Grandinson för de den 1 Oktober 1855 afträdde boställsrummen ansåge sig hafva åtnjutit ersättning för ett är, till den 1 Oktober 1856 beräknadt, Kongl. Majit mätte jemväl för framtiden bereda sökanden en dylik ersättning, antingen genom beloppets anvisande å någon till Kongl. Majits disposition ställd fond, eller ock genom framställning härom till Rikets Ständer. Till stöd för omförmälda underdåniga begäran är hufvudsakligen anfördti att Assessoren Grandinson, som under mynlmästaretjenstens innehafvande åtnjutit, utom bostadslägenheten, äfven fri vedbrand, samt extra inkomster genom medaljtillverkning, finsilfverförsäljning m. m., af hvilka alla förmåner han genom afskedstagandet gått i mist - Kongl. Maj:ts Nåd. Skrifvelse N:o '10. 21 mistning, sålunda komme att, vid uppnådd 74 års ålder och efter 53 års tjenstetid i ordinarie civile befattningar samt 43 vid Kongl. Myntverket, med ansvarsfulla och trägna göromål, tillbragta tjensteår, vidkännas en allt för betydlig minskning uti inkomster, så framt icke den för bostället sökta ersättningen blelve honom tillagd; samt att denna ersättning vore för Grandinson desto mer af ett verkligt behof påkallad, som han, saknande enskild förmögenhet, eljest måste på sin höga ålderdom erfara den största svårighet att, under en ovanligt dyr tid, kunna bereda sin egen och sin familjs nödtorftiga bergning. Kongl.
Icke kunde en verklig samman-svärj ning bedrifvas på det sättet, att värdshusflickor och dylikt folk invigdes i hemligheten. Han sökte få veta mer af den pratsamma Annette, men hon kallades in i ett annat rum, hvarifrån F. snart hörde henne skratta och klinga med de gäster som tagit in der. Liungfelt lyssnade och tyckte sig höra ett träben som marscherade i andra rummet. Det förargade honom och han sade sig ej kunna härda ut längre på detta ställe, och då Annette icke infann sig för att mottaga betalningen för hyad de förtärt, lade Liungfelt några specier på bordet och drog F. derifrån. F. följde endast motvilligt, icke emedan han längtade att återse Annette, men emedan han tyckte sig hafya hört kända röster tala i det andra rummet och han önskade få höra hvad de hade att säga. Han hade alltid * afskytt spioneri och lyssnande, men denna gång trodde han sig hafva rätt att söka taga reda på hvad som sades på andra sidan väggen, ty han var öfvertygad, att flere af de samman-svurne funnes der. Liungfelt ville dock icke höra talas om att stanna längre, och F. ansåg sig icke hafya någon förevändning att blifya ensam qvar. De gingo derför utför Kungsbacken, men i början af vägen tycktes ingen af dem böjd att begynna ett samtal. Natten var mulen och det blåste tövind ned från Drottninggatan. Allt var tyst. På trappstegen utanför West-manska huset satt en brandvakt och sof. Allt var således som det borde vara. Och likväl funnos några oroliga hufvud i granskapet, hvilka visade sig uppfylda af ganska vådliga intentioner! Hvad borde man göra? Det var der om Liungfelt och F. började samtala när de passerade Barnhuskällaren, men det hade troligtvis stannat vid bara konversationen, ty * så extremt konungskt Liungfelt än var och så