Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
R:dr, bevilja 60,000 R:dr såsom anslag och 15,000 R:dr såsom lån; och hafva Rikets Ständer, som inliemtat att den årliga inkomsten för läroverkets enskilda kassa uppgår till öfver 2,000 R:dr, samt jemväl i denna fråga anse sig böra fasthålla grundsatsen om landstingets skyldighet att till företag af ifrågavarande beskaffenhet bidraga, i öfverensstämmelse härmed såsom bidrag till förändring och tillbyggnad af elementarläroverks-byggnadcn i Skara, beviljat dels ett anslag af 15,000 R:dr och dels ett låneunderstöd af 40,000 R:dr, samt för år 1867 å Riksgälds-kontoret anvisat utaf anslaget 7,500 R:dr och utaf lånet 20,000 R:dr, emot enahanda vilkor för detta lånä åtnjutande, som i moment a) härofvan blifvit föreskrifna i afseende på låneunderstöd för läroverksbyggnaden i Upsala; allt under förutsättning, att vederbörande landsting till byggnadsföretaget i dess helhet bidrager med 20,000 R:dr, samt att staden Skara tillskjuter hvad som, utöfver det sålunda för ifråga - Expeditions-Utskottats Förslag lill underd. Skrifvelse, N.-o 81. 37 varande byggnadsföretag till 75,000 R:dr beräknade bidrag, kan för ändamålet erfordras. 75:o. Med afseende på billigheten deraf, att, på samma gång minimilönen för examinerade folkskolelärare lasiställdes till 400 R:dr om året och anslag för detta ändamål anvisades, ett understöd jemväl bereddes de församlingar, hvilka ville och kunde försäkra lärarne vid sina folkskolor om löneförmåner utöfver detta minimum, ställde Rikets sednast församlade Ständer till E. K.
Ogift, är hon för de flesta fall van att inskränka sig till en stor tarflighet och finner sig deruti med mera förnöjsamhet än mannen; är hon gift, men mannen icke har en oberoende förmögenhet eller ett indrägtigare yrke, blifver det för henne ingen obetydlig vinst att, under en verksamhet af den ädlaste och mest fruktbärande beskaffenhet, på samma gång kunna bidraga till det gemensamma hushållet. Om således fruntimmer, antagna att förestå folkskolorna, skulle dervid finna sig sjelfva i en vida bättre belägenhet än lärare af mankönet, så skulle undervisningen också icke förlora derpå. Men om det får antagas, att, jemte denna egentliga undervisning i att läsa, skrifva och räkna m. m., äfven sättet att umgås med lärjungarne kan och måste utöfva ett stort inflytande på dessas anlag för sedlighet och borttagandet af råhet eller sjelfsvåld, om någon tillsvn i deras sysselsättningar på fristunderna äfven är maktpåliggande, så kail ej gerna mer än en tanka finnas derom, att den qvinliga handledningen härutinnan skall visa sig mera nitisk, ihållande och verksam, än det kan förväntas af manspersoner. Flera aktningsvärda författare, som forskat i detta ämne och samlat andra länders erfarenhet, hafva också intygat, att i Förenta Staterna i Amerika, hvarest qvinnor stundom innehafva lärareplatser i de allmänna skolorna, äfven der gossar undervisas, har man, just der sådant eger rum, förmärkt en särdeles fördelaktig inflytelse på gossarnes skick och upförande. En intressant och lärorik framställning härom kan bland annat läsas i den ansedda och värderade författarinnan Miss Martineaus resa i Förenta Staterna. Det bör dessutom icke förglömmas, att den första undervisningen, eller den som motsvarar folkskolornas, i vårt land tillförene nästan helt och hållet, fastän enskildt, varit bestridd af fruntimmer, och Den 22 November. 337 och att ett antal af 150,000 barn, enl. statistiska beräkningar, antages ännu icke besöka folkskolorna, och således fortfarande undervisas på nämnde sätt. På grund af dessa skäl föreslår jag vördsamt: Att E. St:r måtte hos K.
Maj:ts och Rikets Krigs-Koliegium samt de under dess förvaltning ställda allmänna medel, får Kollegium å Utrednings-Afdelningen, till besvarande af hvad Revisorerne vid granskningen af samma Afdelnings räkenskaper erinrat och anmält, i underdånighet anföra följande: Då, i conto för stats-anslaget, räkenskaperna, under titel ”besparing å 1838 års anslag”, upptaga en summa, stor 30,543 R:dr 12 sk. 1 rst., hvilken, såsom en Afdelningens fordran, balanserats, men Kongl. Maj:t, den 28 September 1839, i nåder föreskrifvit, att nämnde belopp borde afdragas å 1838 års anslag för Utrednings-Afdelningen och i det årets räkenskap upptagas bland dåvarande 3:dje hufvudtitelns besparingar, till åtlydnad af hvilken föreskrift, beloppet jemväl blifvit Stats-Kontoret godtgjordt, hafva Revisorerne ansett denna post vara oriktigt balanserad och följaktligen böra ur räkenskaperna afföras. Kongl.
Derför vor’ det så bra, om ni gifte er och satte er ner här, så kunde jag och Annika få stanne qvar när er och slippe gå ifrå torpe. Jag kan inte begripe, hvad du skull’ ha imot Anders; han är ju en så bra och duktig karl, som nånsin kan finnes. Eller hvad? Anna. Jo, gubevars, jag vet inte många, som ä’ så bra som han. Men inte kan jag hjelpa ändå, att jag inte orkar ha tycke för honom. Jan. Men du får lof tänke på att bli försörjd, Anna. Du är fattig och har inte råd att slå ifrå dej ett tåcke tillbud. Anna. Kära far, jag ska säja uppriktigt hur det är. Jag ... jag håller åf en ann’. Annika. En ann’? Åh det var för besynnerligt. Jag har allti tyckt, att du varit så styf och obstinat mot alle manfolka i sockna, som om du skull’ ha satt dej i sinne att aldrig nånsin bli gift. Hvem är det då, som du fått tycke för, kära barn? Anna. Erik i Hult. Jan. Han? Rike Stor-Svens son? Jo pytt vackert! Då har du hoppat i galen tunna, flicka lilla. Honom får du aldrig te man. Anna. Men Erik har sagt, att han håller åf mej igen, och att han vill gifta sej med mej. Jan. Ja, det må vare; men far hans går aldrig in på ett tåcke gifte, det är säkert som amen i körkan. Anna. Men Erik står mycke väl hos Patron, och han tänker be honom fälla ett godt ord för oss hos fader Sven. Jan. Jo, jag tycker mej just se hvad det ska hjelpe. Nej, jag känner nock Stor-Sven, jag. Hvad han en gång fått i skallen, det kan en inte dra ut med hoftång en gång. Slå du derför den der kärleken ur hågen. Annika. Ja, kära Anna, det är mitt råd med. Tag du Anders, det blir det allrebäste. Anders. Ja, gulle söte Anna, gör det. Se på mej! Är det då så rent omöjligt att hålle åf mej? Anna (ängslig) Kära Anders, du gör mej så ondt, så ondt, så ...
Tio ä tolf föredrag hvarje dag, alla eftermiddagar anslagna till besök i industriutställningen, i olika slags skolor o c h uppfostringsanstalter, i sjukhus, välgörenhetsinrättningar, folkkök o c h hushållsskolor m. m. samt dessemellan en och annan liten sällskaplig sammankomst — se där hvad programmet bjöd på. M e d förvånande ihärdighet höllo de flesta ut i allt detta. Alla föredrag voro till trängsel besökta o c h intresset tycktes för hvar dag snarare tillän aftaga. Också anmärkte skämtsamt de tyska tidningarna, att man efter denna dag knappast mer kan tala o m ett » svagare k ö n ». K o m så mötets första dag i rådhusets stora festsal, hvilken r y m m e r ett par tusen personer. På midten af ena långväggen var talarstolen rest mot en fond af b l o m m o r och grönt o c h — naturligtvis! — kejsar Wilhelms byst öfvervakande det hela. Jag begriper ej, hvart man skulle gå här i Tyskland för att ej träffa på kejsarens porträtt eller byst. Det är så gifvet s o m amen i kyrkan. Bismarck o c h kejsaren öfver allt, både högt och lågt. Denna hyllning är vacker o c h springer strax i ögonen på en utländing. Nå, kejsaren satt där äfven nu o c h nedanför h o n o m i lefvande måtto stadens borgmästare o c h råd, inbjudna såsom hedersledamöter. De, jämte de delegerade, tronade i stora fåtöljer, hvilka tillhörde rådhuset o c h s o m voro prydda m e d staden Berlins vapen. Det såg mäkta präktigt ut. Andra dödliga sutto på vanliga stolar med höga ryggstöd, o c h de allra yttersta, s o m försenat sig, fingo nöja sig m e d en ståplats mellan eller bako m kolonnerna. Äfven det kring salen löpande galleriet var fullt af åhörare. Detta oaktadt var det så tyst, att man kunnat höra en knappnål falla, när fru Morgenstern tog ordet o c h ' förklarade att mötets första arbetsdag ingått. Tretton föredrag v o r o bestämda för förmiddagen af delegerade från lika många land.
Schröderheim säger, att detta är honom alldeles okändt; att han om aftonen, nyss innan han (”uppgifven af sorg och fatig”) hemreste till några timmars hvila, hörde ordineras ”någon lectur för att befrämja sömn”; att dervid, under Konungens dåvarande belägenhet, ”endast var fråga om ljudet, men ej om innehållet”; att således, i händelse Hjortsberg verkligen skulle råkat tillgripa denna bok, det var alldeles ”indifferent hvilken pjes som togs”; och ”dessutom” (bifogar han nu med de ofvan anförda uttrycken) är ”nog bekant”, huru litet Konungen af all dylik lectur var road. – Föröfrigt se vi, af artikeln ”Wallqvist” i ”Biographiskt Lexikon”, att äfven en annan (och förbättrad) upplaga af denna sägen gick i svang. En Baron Funck visste, att ”Wallqvist hade läst för Konungen la Pucelle d’Orleans, – och just under den stund, då han skulle bereda honom till döden” (!!!) De funnos dock, för hvilka, oaktadt den största beredvillighet att svälja hvarenda om denne monark uppdukad smädelögn, likväl denna var nog magstark. Skjöldebrand ansåg den för otänkbar: men ”antog” (sic!), att besagda föreläsning ”hade inträffat strax efter skottet, då ingen fara för lifvet anades”. (Att den måhända aldrig hade inträffat under Konungens hela sjukdom, – det kunde, naturligtvis, icke ”antagas”!) – Artikelns författare (den bekanta signaturen –N) anmärker mellertid här sjelf, hvad han vid månget föregående tillfälle synes glömt: att ”Adels-oppositionens anekdoter” från denna tid ”äro ej tillförlitliga”. Bergmans ”Minnen” m. m. Del. I, sid. 258. Detta begrepp medgifves honom äfven af Wallqvist-artikelns författare; då det yttras i dennes berättelse om Svenska Akademiens (enligt honom, såsom det tyckes, föröfrigt onyttiga) stiftelse: ”Men ett vanns: kanske det, som främst söktes.
Utöfver hvad sålunda blifvit medgifvet, må icke utländskt silfvermynt från Banken utgifvas; och vare det Fullmägtige förbjudet att låta någon i Banken utbekomma silfverplantsar, i stället för Svenskt myntadt silfver. 5:o Svenska och Holländska ducater må, i mon af tillgång och rörelsens behof, från Banken utvexlas, efter visst, för året, utsatt pris, rättadt efter det pris Fullmägtige, enligt nedanstående §., ega att årligen bestämma för invexlingen af ducater; Fullmägtige öppet lemnadfc att, om så nödigt pröfvas, det för året fastställda ulvexlingspris förhöja. Det belopp ducater, som ännu innestår å den vid sistlidne Riksdag, enligt 4 Art., i Afd., §. 3 af i83o års Banco-Reglemente, i Låne-Banken öppnade serskilda
dam vid den svarta kaftan han alltid gick klädd Först gick uppmaningen muntligen man och i, och vi hade en oförklarlig känsla af, att han man — eller rättare flicka och flicka emellan ofta personligen sammanträffat och talat med alla — och den spridde sig sålunda ganska raskt, de stora män och kvinnor, som för länge sedan som man nog kan förstå. voro döda, och som vi andra endast med återDärefter måste vi dock gripa till skrifna hållen andedräkt kunde läsa om. inbjudningar, och, så vidt jag minns, blefvo Jag besökte honom en gång med min far, dessa slutligen tryckta, för att lättare kunna då jag var helt ung, knappt fjorton år. Han gå land och rike omkring. var redan då en gammal man, hade långt, hvitt Emellertid strömmade pengarne in som vatten. hår, ett vänligt rundt ansikte, med ett barnsligt Man kunde af de många och rikliga gåfvorna uttryck, och en svart kalott på hufvudet. Han bäst se, hur stor Ingemanns popularitet var följde oss själf ned i trädgården, där det låg bland kvinnorna. Unga och gamla, rika och spillror af gamla pelare och andra arkitektonifattiga kommo lika ifrigt med sina gåfvor, och ska fragment i gräset bland rosenbuskarne; ja, guldhornets utförande öfverlemnades till en af han plockade till och med af en ros oeh gaf våra mest ansedda bildhuggare. mig, lyckliga! Det blef ett stort horn af rent guld, prydt Hans hus, som var ett stort vackert stenhus med modellerade silfverfigurer, föreställande olika personer från hans historiska romaner och buret på ryggen af tomtar, påminnande om Ingemanns saga: » De Underjordiske ». V i sågo med glädje och stolthet, huruledes detta arbete framskred, och pengarne fortforo att strömma in. Hornet började prydas med ädelstenar — alltjämt flere. Till sist sattes en stor briljant i den yttersta spetsen däraf, — men nu förklarade konstnären, att han icke kunde få plats till flere diamanter. Det skulle då bli allt för öfverfyldt.
Gäldenärer vid lagsökningen uteblifvit eller icke bestridt någon del af krafvet; anförande Justitiat-Cantzlers-Embetet vidare, att a ena sidan desse skäl innefattade allt hvad till stöd för de ornförmälte vitens giltighet kunde åberopas, men att å andra sidan skulle deremot förete sig betänkligheter, hvilkas öfvervigt syntes Justitiaj-Canztlers-Embetet lätt bevist derigenom , att Eagens föreskrift om förhållanden i penninge-afhandlingar skulle på nu anförde sätt blifva utan verkan, ty om man än skulle antaga, att tillfällen funnes, då enskilte personer kunde sins emellan bestämma en ansvars på» följd för en handling, utöfver hvad Lagen föreskrefve , och således ett öfverenskommet vite, utan fastställelse af en Embets-auctoritet, kunde äga kraft , så torde dock bland händelser af sådan beskaffenhet icke kunna räknas de, sorn angingo vitén för betalning af försträckta penningar, hvarföre Justitiffi-Cantzlers-Embetet ansåg sig icke kunna förena ett sådant förhållande med de orri detta ämne gällande stadganden, hvilka innehålla: I g Gap. 6 §. Handels Läl ken : att renta ej får tagas på renta; hvarigenom skulle utmärkas Lagens afsigt, att endast renta, Den 2 Juli. 107 renta, men ej afgäld derutöfver, finge äga rum: 1 10 §. samma Capitel, att om penninge-lån, för hvilka renta ej ä_r jutfäst, icke å föreskrifyen lid återbetalas, gäldes sedan sex procents renta om året, hvaraf syntes följa, att ett särskildt vite, som kunde öfverstiga sex procent, mäste vara lika olofligt, som en förbindelse med sju procents renta: I 4 Gap. 13 §. Utsö'knings:Balken, att der viss och loflig renta är utfnst, dell vid utmätning äger lika rätt med hufvudstoleri, hvaraf syntes, att annat än försträckt
Jag anhåller, att Hr Gr. o. Landtm, täcktes framställa den propos., huruvida icke It. o. Ad., med afslag å hvad det sednare betänk. i berörde hänseende sålunda innehåller, skulle finna skäligt godkänna de tullafgifter, som af Utsk. i förra betänk. å dessa artiklar föreslogos. Frih. Rantzou instämde med Hr Stuart. Med afslag å hvad Utsk. rörtde denna artikel uti utlåt. N:o 45 yttrat, biföll R. o. Ad., hvad Utsk. uti betänk. N:o 29 föreslagit. Korgar. Utskrs yttrande bifölls. Hr Stuart, Fredr. Christopher: Jag tager mig friheten anhålla, att Hr Gr. o. Landtm, ville tillåta mig att gå tillbaka till en redan förbigången titel i tullbetänk., nemi. artikeln kläder. Den derå föreslagna införseltullen uppgår till 5o proc., hvilken jag anser vara alltför hög och vida öfverstigande, hvad våra inhemska handtverkare med skäl kunna påräkna såsom skyddstull för deras näringar. Om den nedsättes till 33-£ proc., hvilken i allmänhet och med få undantag, då särskilda anledningar funnits för en högre tull, är den högsta af de i tulltaxan förekommande tullbestämmelser, blir den alldeles tillräcklig; och får jag derföre vördsamt begära propos. på detta belopp. Gr. von Fersen, Hans: I anledn. af den siste värde talarens framställning får jag fästa hans uppmärksamhet derpå, att R. o. Ad. beslutat att nu genomgå betänk. N:o 45, och att således den, som vill göra anmärkn:r emot de i TJtsk:s förra betänk, föreslagna tullbestämmelser, som ej i betänk. N:o 4^ upptagas, först efter sistnämnde betänk:s genomgående äger att framställa sin mening. Hr Stuart: Som jag ej var närvar., då det af Gr. v. Fersen nämnda beslut fattades, har jag varit okunnig der - Den 16 December e. m. om, och får nu anhålla, att min nyss begärda propos. må förfalla, samt att, sedan betänk.
Domstol af vittnen edeligen styrkas, har Utskottet ansett strida emot den en och hvar lernnade frihet att, före sin död, utan andras vetskap, förordna om sin egendom, hvilket förordnande dessutom, intill Testators död, är underkastadt ändring och återkallelse} hvaremot och i den händelse ettdera eller begge Testamentsvittnen , döde före Testa» mentsgifvaren, och således innan de öfver bevittnandet kunna höras, den i 10 Cap. 7 §. ÄtfdaBalk. af nya Förslaget meddeldte föreskrift om Testators skyldighet, att andre Testamentsvittnen anskaffa, vål synts Utskottet iämpelig; men torde, efter Utskottets tanka icke förr än i ett sammanhang med Lagutskottet! Betänkanden. 347 hvad berörde Lagförslag , angående Testamenten ytterligare stadgar» böra antagas. Att den afskrift af Testamente, som arfvingarne skall tillställas, förut bör vara för Domaren uppvist, äfvensom påföljden, derest vid Testamentsbevakning, bestyrkt afskrift icke tillika till Domstolen ingifves, är redan i ig Cap. I §. ÅrfdaBalk. föreskrifva; hvarföre något ytterligare stadgande derom icke synes nödigt; och hvad sluteligea angår den händelse, då ej alla arfvingar klandra Testamente, den af dem, som anställt klandret, ther thet gillas, derigenom skulle tillfalla jemväl sine medarfvas rätt, och Testamentet i hela sin vidd upphäfvas; så anser Lagutskottet, att arfvinge icke bör »kunna genom klander bereda sig sörre rätt i den testamenterade Egendomen, ån han efter Testator bordt ärfva, heldst Lagen uti 18 Cap. 4. §. Ärfda.Balk. tillåter medarfva, att samtycka Testamente, hvilket i sådant fall
Jag anser äfven, lika med Herr Grefven, realisationen för grundvalen, på. hvilken ett credit-system måste uppföras, men anser också realisationen isolerad, och förutan eli dermed förenadt credit-system, vara en grundval utan byggnad, hvilken skall öka slockningen i rörelsen och del penniuge - Den n Fe bni ar ii e. m. betryck, sorn man dermed säger sig vilja afhjelpa. Jag har derföre icke, utan vilkorligt, gifvit milt bifall till realisationen, nemligen i förening med ett förnuftigt utvidgadt credit-system. Herr Cederschjöld bar sjelf medgifvit, att han förr ansett enda grunden till Banko-sedlarnes värde vara deras numerairs förhållande till Bankens silfverfond, och att lian numera ej anser detta förhållande ega ringaste inflytande på sedlarnes värde, utan tror, att detta endast beror af sedlarnes förhållande till varumängden i Landet. Han medgifver således, att lian galt från en ytterlighet till den motsatta ytterligheten. Jag får en gång för alla afsäga mig all delaktighet i Herr Cederschjölds financiella åsigter, så ofta jag oek varit hedrad af att instämma i dess constitutionella; ty instämde jag i de förra, så skulle jag ofta åsidosätta det sunda och oförvillade begreppet samt allmänt och af erfarenhet, i och utom Sverige, antagna financiella grundsatser, ja förneka verkliga, af livar man kända, facta. Till de sistnämnde hörer, att i följe af 1818 års Riksdagsbeslut 8 å 10 millioner af rörelse-eapitalet indrogs; af hvilket Discontpapper af alla slag äfven utgjorde en del, och i vissa Provincer den betydligaste delen. Om jag ej talar för Capitalistens eller penninge-löntagarens småaktiga och illa förstådda interesse; så hoppas jag ändå få tala till slut
Fru Stenfelts gedigna musikaliska taspringa h o n o m i ö g o n e n: lang gör sig angenämt gällande i scenerna inom klosterpensionen; särskildt går den bekanta do-re-miLoretos Madonna. kören under hennes ledning med en kläm, som alHuru många gamla minnen väckas ej af denna drig förfelat att taga applåd inför öppen ridå. Opeöfverskrift till lif! Han ser åter framför sig den retten i sin helhet föres i den nuvarande dräkten i hans barndom tillbedda madonnan, hvilken han med bästa sammanhållning och fart öfver tiljan, sedan under årens lopp så olacksamt bortglömt. hvadan en afton i » Lille hertigens » sällskap ej bör Tankarna gå tillbaka till Sorrenlo, till fosterkunna förefalla någon annat än högst angenäm. modern, vid hvars sida han bad så fromt sina böner inför den rikt smyckade bilden, som inom en glaskupas skydd hade sin plats i det lilla Musikföreningen gaf som bekant i lördags Menhelgdagsrummet. Den var så grann i sin gulddelssohns härliga oratorium » Paulus » inför en pubroderade blå sidenklädning med den perlsmycblik, som alldeles fyllde Östermalms kyrka. Det kade guldtrådskronan på hufvudet. storslagna tonverket med sina många vackra körer Vi barn undrade mången gång, hvarför väl förfelade ej att göra ett djupt intryck. Dessa körer, madonnans ansigte var så svart. Då berättade som utgöra den viktigaste beståndsdelen i oratoriet, fostermodern oss, att bilden, som hon själf medgingo också på det hela taget förträffligt. Bland haft från en pilgrimsfärd till Loreto, borde vara solisterna stod hr Salomon Smith (Paulus) långt framom alla de öfriga. Hofkapellet, förstärkt, skötte sig synsådan för att motsvara originalet, hvilket är utskuret i cederträ af själfva aposteln Lukas. nerligen förtjänstfullt. Detta oratorium torde hafva Min fostermor hade som ung flicka lidit af en goda utsikter att varda nästan lika så populärt som svår höftsjuka, som ingen läkare kunnat bota. » Skapelsen ».
E n konstniiriiina, som, likt den föregående, uppblaiidar sina genretaflor med porträtt och landskap ä r E«ma ~dwstädt~ 7 ~ d w i c k Hen-. nes första, frhn Paris liemsända arbeten. ; oro t. o. m. uteslutande af sistnämnda slag. D e utmärkte sig för kraft och karakter i iakttagelsen, nien voro alltigenom för gröna. S % försvann Emma Löwstäcltu namn för en tid från sival svenska som f i m s k a expositionskataloger, men blott for a t t därefter uppstå desto mera lysande, då hon i början af 90-talet öfverraskade ~toclcholms~nbliken med sin spe~ialiitst~ällning. Originalitet, lifsglädje, en ofta nästan sjiilfsvåldig frihet i ' teckning oc1.i färgbeliandling, men först ocli sist ett ursprungligt lconstnärstein ' peraiiient voro iiii de intryck 111a11 fick af hennes taflor. Artisten hade under deii langa livilotid, hon ålagt sig funnit sig själf, utan a t t därför mista n %got af sin friinodigliet och tekniska bravur. Trots den förvbning såval kritik som publik erfor inför. den om Claud Monet ocli de öfriga Franska iinpressionisterna påminnande färgskalan, intog Emina Löwstädt f r h i och ined denna exposition sin plats i de utpräglade konstnärernas led, och ar det endast a t t beklaga a t t det mera synes vara utlandet an vi soni numera få njnta af alstren f r h hennes pansel. De artister ined hvilka vi senast sysselsatt oss liafva samtliga mera eller mindre skattat å t den smakriktning, som varit och fortfarande ä r den förhärskande i Paris. Så ä r icke förlihllandet med lifiria Bredberg. Efter titt iiafva studerat i iiiimnda stad begaf hon sig nanlligen öfvei till London, där lion tog iiitryck af en riktning i konsten, som der länge förefiinnits och soni på senare tiden j8mväl.