Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den raka näsan, icke alltför liten, gaf det milda anletet karakteren af fasthet, men på den friska munnen log ett muntert löje och en liten skalk tittade fram ur gropen på kind. Det enda yppiga i den harmoniska företeelsen var det ljusa hårets rika svall, som böljade långt ned öfver plastiskt bildade skuldror och hvilket, upplöst ur sina flätor och fangsel, kunnat omhölja hela hennes intagande gestalt. Sådant var Aina Ros' utseende och vi tillägga ännu, för sanningens skull, att hon var en mycket regelbundnare skönhet än vår lilla väninna Jenny Bertram, hvars beskrifning vi ha all anledning att uppskjuta till en annan gång, emedan vagnarne nu köras fram, det vill säga, Ros' vagn, i hvilken Aina och han togo plats, samt hotelvärdens "trilla", som i sitt sköte upptog tant Agatha och Jenny. Erik Stenrot deremot skulle stanna qvar på hotellet till dess hans vän fått hushållet på Muistola i ordning igen efter den fleråriga frånvaron. Afsked togs både hjertligt och ceremoniöst, alldeles såsom det vanligen plägar ske, men man beslöt ingenting om nästa sammanträffande. Detta öfverlemnades åt slumpen. Klatsch! och hästarne drogo till, några vänliga nickningar ännu och den unge svensken stod ensam qvar på trappan till hotellet vid Imatra fall. Huru Erik tillbragte qvällen. "Hur det än må vara och bli", sade Erik Stenrot leende för sig sjelf i det han blickade efter de bortåkande, "i den der gamla vagnen åker mitt hjerta sin kos." Som han emellertid var nog mycket "af denna verlden" så gick han snart åter in i salongen, tände en cigarr och satte sig vid ett af fönstren för att anställa betraktelser. Dagens händelser och sinnesrörelser, som i afskedets stund alla sammansmält till en enda uteslutande tanke, framställde sig nu åter för hans själ i alla möjliga toner och färger. Trött som han var af resan och de andra intrycken, ville han dock snart åter slippa denna mönstring af ännu så färska minnen och beställde derföre en butelj rhenskt vin samt bad sin värd göra sig sällskap.
De begge å Dahlsland belägne förre Krono-parkerne Krono-Masteskogen, 9,164 tunnland, och Kroppfjäll, 3,847 tunnland, hafva, jemlikt derom vidtagné Nådige beslut och förfoganden, redan blifvit aflemnade, antingen utan ersättning eller mot bestämd afgäld, lill vissa ägare af angränsande hemman och sålunda öfvergått, från allmän, under enskild äganderätt. Utaf Krono-allmänningarne äro, i följd af särskildte Nådiga beslut och föreskrifter, Brevikshult i Kullings Härad, 4,078 tunnland, och 1,370 tunnland af Risveden i Ahle härad bibehållne under gemensam vård och allmän tillsyn, för intressenternes räkning och behof; hvaremot öfrige delen af sistnämde allmänningstrakt, 11,045 tunnland, jemte Ahlefjäll, 6,418 och Wädtlefjäll, 14',672, äfvensom Risveden i Kullings Härad, 1,539, Trenningshult, 1,700, Ods-eller Rönneskog, 3,450, Wåthult, 4,840, Gälaveden i Kind, 2,029, Gälaveden i Åhs 6,666, Trehörningen, 1,424, Lygnersvider, 11,649, och Spirhult, 1,473 tunnland, alla blifvit öfverlemnade till delning vederbörande intressenter emellan, fastän fördelningen på åtskillige ställen ännu hindras af derom upp - 20 komne rättegångar. Om vissa delar af Weclens härads allmänning, tillhopa 21,723 tunnland, och Kuleskog eller Kronobotten, 949 tunnland, hafva uppstått rättegångar emellan Kronan och enskilde, som sökt frånvinna Kronan ägande rätten, hvilka ännu icke genom slutlig dom blifvit afgjorde, i anseende hvartill reglerings-åtgärderne emedlertid hvila. I allmänhet är hushållningen med enskildas skogar, ehuru de vanligen bättre än allmänningarne kunnat fredas från åverkan, alldeles icke sparsam.
Det är en sanning, sorn bekräftas af hvarje menniskas erfarenhet, att om hennes håg till verksamhet rätt skall lifvas och hennes anlag fullt utvecklas, måste hon veta och hafva sig försäkradt, att frukten af hennes svett och möda kommer henne sjelf till nytta. Härmed får hon en morgondag att lefva för. Skall ett hem blifva rätt endrägtigt i kärlek, flit och förnöjsamhet, måste hvarje dess medlem veta, att hvarje barr han drager till den gemensamma stacken äfven blir ett skydd, en vinst för honom efter hans anpart. Yet han åter att icke så sker, utan att han en gång skall blifva utdrifven såsom en Ismael, hvem kan undra om han är mindre flitig, mindre angelägen att odla en jord, der han lagligen icke kan hoppas lika arf och om han afundas det syskon, som får stanna hemma, blifva bofast, när han sjelf, såsom vore han oäkta, blir husvill. En lag, som så gynnar det ena barnet på det andras bekostnad, är icke rättvis, och hvad som icke är rättvist, kan icke för ett samhälle vara gagneligt. Af sådan orättvis lag tryckes en stor del af Sveriges allmoge, nemligen alla de, som bruka kronohemman med åborätt för äldsta sonen efter fadern. Der frihet att köpa hemmanet till kronoskatte är lemnad, har åboen icke skälig anledning till klagan; men denna rättighet, ehuru tillåten åboer å andra till fromma stiftelser anslagna kronohemman, är förnekad åboer på Wisingsö skolegodshemman. Dessa hemman, 40j mantal, skänktes af Riks-drotset Grefve Pehr Brahe och hans Hauptman Julius Lantzenfelt, mellan åren 1640 och 1660, till Wisingsö skola och äro belägna i Jönköpings, Kronobergs, Skaraborgs och Linköpings län. De reducerades af Konung Carl XI 1681, men skänktes år 1693 af högstdensamme åter till Wisingsö skola, hvarest lärarne af nämnde hemmansräntor dragit sina löner.
Jag medgifver således, att det vore ett stort steg, alt få utbyta husbehofsbränningen mot fabrikstillverkningen; men derhän leder hvarken Frill. Hamiltons eller Gr. Hamiltons förslag, hvilka endast gå ut på alt i bredd med husbehofsbränningen öppna tillfälle jemväl för större biännvinsfabriker ; hvilket vore att bota ett ondt med hälften värre. Gr. Hamiltons förslag är, om jag blott undantager beskattningen, ganska eonseqvent, och skulle med någon förändring kunna leda till målet. Om man later beskattningen och husbehofsbränningen förblifva sådan den är eller höjer densamma något, men deremot nedsätter skatten å ilen större bränningen eller de större pannorna, hvarigenom tillgången på varan ökades men priset derå minskades, så skulle äfven supandet ökas; ty man må säga hvad man vill , så skall alltid högt pris minska åtgången och tvertom lågt pris öka densamma. Frih. Hamiltons förslag deremot antager visserligen en högre beskattning för de Den 9 November f. m 223 Större pannorna, men bibehåller skatten å (ie mindre pannorna efter i835 års förordning endast med 5o proc. förhöjning, hvaraf någon betydlig minskning uti brännvinsbränningen med 3o kannors panna icke är atl påräkna, då man vet horn inrotad brännvinsbränningen är hos de mindre jordägarne. Deremot skulle en betydlig tillökning uti brännvinsproduetionen uppslå, om tillverkning med hvad slags pannor som helst tilläts emot skatt af 4 btco för kannan. Klefve åter förhållandet sådant, att brännvinsbränningen lemnades fullkomligen fri, men skatten, på sätt Fril). Hamilton föreslagit, beräknad till 4 för så viii mindre sorn större redskap, i öfrigt bestämdes i öfverensstämmelse med Gr. Hamiltons project, så hade man åstadkommit en verklig förbättring; ty del vore detsamma som att rent af förbjuda de små pannorna.
Vinden var icke mer än hjelplig till vår fördel, och vid den åter tilltagande blåsten och sjögången ansåg jag mig visa ett verkligt mod, då jag kunde stå på fötterna, hvilket minsann icke hade sig så lätt, och plocka fram för min fars räkning några af de förträffliga saker, hvarmed fru Diedrichsen försett vår lilla hushållning. ”Nå, barn, hvad tycker du om den här leken?” frågade min far och såg på mig mildt pröfvande. ”Jo men, pappa” – man hade den tiden hunnit från ’söta far’ till pappa – ”bara det icke blir mycket svårare på Soten!” ”Hm!” inföll gamle Elias. ”Hm!” instämde Kjellman. Och då min far nu också lät höra ett betänkligt ”hm”, lät allt sammanlagdt förmoda att jag nu skulle få pröfva allvaret af det barnsliga skryt, som jag ofta förde på läpparne, att jag kunde stå ut med allting, blott jag finge vara på sjön. Emellertid återtog min far leende: ”Nånå, du skall väl något pröfva på! En sjömansdotter får ej fälla modet i onödan – och håller du dig tapper, så lofvar jag dig att du, till minne af din första resa, skall, när du blir så gammal att det behöfs nålpengar, sjelf få uppgöra ett par frakter för Kulten, om han då ännu går på vattnet, och stryka inkomsten i förklädsfickan.” Detta var ett mål, som, ehuru aflägset, dock var så stort och hänförande för min fantasi att jag med vördnadsfull kärlek kysste min fars hand och försäkrade, att huru det också ginge, skulle jag åtminstone icke visa rädsla och göra onödigt besvär. Härpå uppkom ett muntert samspråk med karlarne om den tid – vi antogo mitt 16:de år – när jag skulle utgöra rederiet och erhålla räkenskap, kortligen, då och då bli Kultens patronessa. Kom nu blott an på om jag kunde ”hålla mig tapper.” Liksom stormen och sjön afhört fördraget och funnit ett elakt nöje i att särdeles försvåra det för mig, så togo bägge sina förnyade krafter i anspråk.
Utskottet föreslår vidare i afseende på betalningsvilkoren för Discontlån: ”1:0 att räntan på "nja lån i BancoDisconten och LuneCon"toiren, från den 1 Januarii i83o blifver, "likasom före i8a3 års Riksdag, 6 procent "för år räknadt; i sammanhang hvarmed, "det likväl må vara förbehållet, att örn betydligt af lånefonderna skulle till följe ”deraf under de tvänne första åren visa sig "blifva outlånt, beslut af BancoDiscontDi”rectionen, i samråd med BancoFullmägtige, ”kan vidtagas att för lija lån från viss dag ”nedsätta räntan, dock icke under fem pro”cent. Det förefaller i sanning besynnerligt, att vilja på ena stället uppsätta räntan till 6 procent, genom Rikets Ständers be - Den 27 Jul ii e. m. beslut, och att på ett annat tillåta BancoStyrelsen att åter nedsätta den till 5. Jag skulle tro det vara bäst för BancoStyrelsen sjelf, att räntan förblifver vid* hvad den är, på det BancoStyrelsens åtgärder icke oskyldigtvis måtte blottställas för ett missnöje hos allmänheten, som med mera skäl borde drabba dem, hvilka fattat ett sådant beslut Utskottet här föreslagit. — Utskottet tillstyrker: 2:0 ”Att lånen, såsom ”hittills, ställde på högst 6 månader, må ”kunna, under oförminskad säkerhet för Dis”contverket, omsättas hvarje sjette månad ”mot afbetalning af en femtedel af primi”tiva capitalet; men att i sådant afseende ”förnya lån, som från i83o års början blif”vautgifna, den grundsats antages, att minst ”en femtedel ovilkorligen skall erläggas, äf”ven när omsättning sökes på mindre än ”6 månader." Här möter åter den naturliga motsägelse, alt Utskottet icke föreslagit någon motsvarande fördel för omsättning på mindre än 6 månader; men meningen lär väl icke vara, att hindra sådana transactioner på kortare tid. Jag tror således, att afbetalningen bör blifva i proportion mindre, då omsättningstiden är kortare.
Så vidt jag kunnat sluta af de fleste af de yttranden, som blifvit afgifne af motståndarne till det Kongl, förslaget, hafva dessa deri velat finna alla möjliga vådor för Konung och land förborgade, förtjenster nästan alls inga. Men de hafva äfven i motiveringen ofta råkat i motsägelser, och de synas vara af betydlig skiljaktighet sinsemellan ang:de de grunder, hvarpå de vilja uppställa ett nytt förslag. Detta har långt ifrån minskat, tvertom styrkt mig i min öfvertygelse om förslagets förtjenster och ökat mitt förtroende till detsamma samt öfvertygat mig, att ett nytt förslag svårligen förr än i en aflägsen framtid kan lyckas vinna antagande af detta, än mindre af de öfriga Stånden. Om Adeln nu verkligen vill afstå från sin sjelfskrifvenhet i representationen, så kunna vi ju ej längre tala om adelskap, annat än som en dekoration i staten. Vi ingå i lederne med öfrige medborgare, och der måste vi i fri tällan söka det framstående rum, hvilket efter min öfvertygelse hädanefter skall häfdas lika bra, om ej bättre, än hittills. Mina Hrr! I stån nu ovedersägligen i medborgarnes främsta leder; behöfven I då frukta att blifva undanträngde? Behöfven I väl lyssna till förespeglingar om någon annan, mer eller mindre maskerad, sjelfskrifven rätt? Må vi i stället lyssna till skaldens ord: »Yfs ej af lädrens ära, en hvar har dock blott sin; kan du ej spänna bågen, är han ej din!» Må Sveriges Adel nu visa Sveriges högsinnade Konung, att han ej tänkt för högt om den! Jag röstar för bifall till förslaget. Frih. Braunerhjelm, Ferdinand: En talare på detta rum har yttrat, att den största af alla segrar är segern öfver sig sjelf. Att det ligger en djup sanning i dessa ord. har jag mer än väl erfarit under den strid jag utkämpat, innan jag beslutit mig för att votera mot det Kongl, förslaget.
Detta Kongl. Hofrättens utslag, som icke hos Kongl. Majit i underdånighet öfverklagades, företeddes hos Rådstufvurätten i Lund redan den 24 Augusti 1854; men emedan Rosenschöld långt derförut, såsom här nedan vidare skall omförmälas, hos Rikets Ständers då varande Justitie-Ombudsman angifvit Rådstufvurätten rörande förmenta felaktigheter vid behandlingen af detta tryckfrihetsmål, och denna angifvelse haft åtal till påföljd, beslöts att anmälan derom skulle ske hos Kongl. Hofrätten, sä att ojäfvig Rådstufvurätt måtte förordnas att målet till förnyad handläggning upptaga. Sedan ny Ordförande i Rätten blifvit förordnad och med ojäfvige ansedde ledamöter sammanträdt den 2 September 1854, dervid Munck af Rosenschöld, såsom med kallelsen icke anträffad, ej var tillstädes, hördes Skantz, i Åklagarens närvaro, och gjorde en omständlig berättelse angående tillkomsten af det aftal, sorn mellan honom och Munck af Rosenschöld efter åtalets början eller den 6 Juni 1853 ägt rum och hvarvid Skantz skulle hafva låtit öfvertala sig att emot vissa erbjudna penningebelopp, dem han ock, i den mån de kunnat anses förfallna till betalning, sedermera bekommit, åtaga sig författareansvaret för ifrågavarande skriften, hvilken Skantz likväl hvarken läst eller hört sig föreläsas. Vid underhandlingarne i ämnet emelian Rosenschöld och Skantz hade icke någon varit tillstädes; men vid slutliga aftalet, sistnämnde dag, hade KonstfÖrvandten Garl Olsson Lagerholm, efter ett af Rosenschöld författadt koncept, renskrifvit det anförande, som af Skantz undertecknats, i närvaro af Lagerholm och KonstfÖrvandten Andreas Olsson Liljenberg, samt, efter hvad Skantz ville minnas, en annan Konstförvandt vid namn Christian Stålsberg. Om de af Rosenschöld ingifna namnsedlarne och hvilka personer dem underskrifvit, saknade Skantz, enligt uppgift, all kännedom.
Ja, det kan till och med inträffa, att arbetarne på kortare tid uträtta mer och bättre arbete. Saken är, att arbetets intensitet står i omvändt förhållande till arbetsdagens längd. Om två alldeles lika kraftiga arbetare utföra samma slags arbete, men den ena arbetar 14 timmar dagligen och den andra 10 timmar, är det mycket sannolikt, att den förra på längden förmår uträtta mindre än den senare. Vi skola i vårt historiska kapitel ge åtskilliga bevis härför. Annorlunda ställer sig kanske förhållandet, då arbetet är af ytterligt mekanisk natur (blott består i betjänandet af högt fulländade maskiner). Då kan det hända, att en förlängning af arbetstiden i betydlig mån sänker varornas produktionskostnader (så till vida som dessa bestå i hushyra, jordränta och amortisering af anläggningskapitalet) samt dessutom nedtrycker arbetslönen. Detta senare därigenom, att den omåttligt långa arbetstiden sänker arbetarnes konsumtionsförmåga och allmänna lefnadsvillkor—två viktiga faktorer för bestämmandet af lönhöjden. I dylika fall hafva lagstiftningsåtgärder mot den långa arbetstiden räddat arbetarklassen från den förfärligaste urartning (t. ex. i England)—ehuru ej utan våldsamma protester, ja rent af olagligt motstånd af de kapitalister, som ansågo sina vinster minskade. Man har i England framhållit, att, då sålunda kortare arbetstid betyder lägre profiter, det dock ingalunda är sagt, att kapitalsamlingen sjunker. Iakttagelser ha visat, att hastigare omsättning af kapitalet (tack vare ett genom kortare arbetstid möjliggjort intensivare arbete!) uppväger denna befarade värkan och att äggelsen till kapitalbesparing ej sjunker med profitens sjunkande. En annan viktig, hithörande omständighet är, att förkortad arbetstid befordrar storindustrins utveckling, emedan den äggar fabrikanter och jordbrukare till användandet af nyare och mer fulländade maskiner. Dessa senare kunna mindre kapitalister ej skaffa sig; de bli därför undanträngda; och i stället uppstå jätteetablissement, som åtnjuta alla de ekonomiska fördelar, hvilka stordrift kan förläna. Äfven detta är ett bevisat, historiskt sakförhållande. Nu till en lika viktig som svår punkt i vårt betydelsefulla ämne: den nationalekonomiska möjligheten af normalarbetsdagen utan förminskning af arbetarnes dageller veckolön eller annan försämring af deras lefnadsvillkor.
Utlåtande öfver väckt fråga om indelning af Byvägar och deras underhållande 143. — angående LagUtskottets Utlåtanden ej mindre angående förändring af de Författningar, hvilka till förekommande af Barnamord äro utfärdade, än ock rörande upphäfvande af Kongl. Kungörelsen den 26 Nov. 1816 i afseende på sättet för en Menighets börande i enskildta tillåtliga ärender, dito. — i afseende på Särskildta Utskottets Memorial innefattande upplysning om de hittills vidtagne åtgärder i frågan om indragning af öfverflödige Embeten och Tjenster, 144* — om bifall till Lagsamt Allmänna Besvärsoch OeconomieUtskottens Betänkande, angående 220 en allmän och mera utvidgad Näringsfrihet, 144- ProtocollsUtdrag, Ridderskapets och Adelns, om Återremiss till Lagutskottet af dess Betänkande, rörande Kongl. Maj:ts Befallningshaf vandes förpligtande att till Justitiae-Canzlern och Justitia? Ombudsmannen insända ett exemplar af de af dem utfärdade Kungörelser, 145. — om Återremiss till StatsUtskottet af dess Betänkande angående StatsRegleringen i hvad som rörer RiksStatens andra HufvudTitel, dito. — om Remiss till Statsoch BancoXJtskottet med anmärkningar vid dess Betänkande om penningerörelsen och myntvärdets upprätthållande, 241. — om Bifall till StatsUtskottets Betänkanden, angående 1:0 Kronans Räntehö och halm från Westmanlands
Det är således egentligen för att gifva skäl för mitt votum, som jag uti pröfning af frågan ingår. Att en representations-förändring är behöflig, torde få numera förneka, men meningarna äro delade rörande sättet, uppå hvilket denna förändring bör ske. Några förmena, att endast ståndsgrunden i andra former behöfver omstöpas; andra—och flertalet — inse, att denna grund är förvittrad, och vilja, somliga på klassval, andra på samfäldta val bygga en ny representation. De som förorda bibehållandet af ståndsgrunden, synas hafva förbisett, att önskningarna om en representations-förändring icke hufvudsakligen äro framkallade af ett blott missnöje med formerna och dessas tröghet, ty, denna tröghet oaktadt, hafva våra riksdagar tinder sednare tiotal af år inom många delar af lagstiftningen och den inre hushållningen framkallat, eller medverkat till genomgripande förändringar och förbättringar. Dessa önskningar äro deremot genljud af en alltmera allmän uppfattning derutaf, att vår representation icke sammanstämmer med vårt nuv:de samhällslif. Den utveckling, som försiggått, har skapat nya intressen, nya samhällsklasser, som icke inom de gamla Stånden rymmas; och, hvad mera är, den har genomträngt och ombildat sjelfva dessa Stånd och sönderbrutit skrankorna dem emellan. Inom samhället är ståndsskillnaden försvunnen, och de intressen, hvarje särskildt Stånd förr hade att bevaka, hafva mer och mer blifvit gemensam tillhörighet. Under sådana förhållanden qvarstår stånds-representationen endast såsom ett minne, omgifvet af ett för detsamma främmande samhällsskick. Den saknar det underlag inom samhället, den lifskraft, som kunde upprätthålla henne, och löryngrade former förmå ej uppfriska dess vissnande rot. Skulle således än — hvad jag betviflar — en tillfällig politisk konjunktur möjliggöra en förändring med bibehållande af nuv:de ståndsgrund, blefve denna endast ett stundens verk. Hvarje sådant är dock uti lagstiftning förkastligt. På förtroende till lagars bestånd hvila aktning för lag och samhällets trefnad och framåtskridande; och denna sämming gäller främst den konstitutionella lagstiftningen, som så djupt berörer, icke ett eller annat, utan hvarje samhällsintiesse.
Sjömanshusens föreståndare skola, i likhet med andra uppbördsman, den 1 Maj och den 3i Augusti hvarje år, genom stadens magistrat, de uppburna medlen hos Konungens Bef:h:de i länet redovisa och leverera samt debiteringen verificera, med bifogade specifika sjömans-rullor, som upptaga sjömännens namn, hemvist och redare, samt styrka deras inoch afmönstring. Af dessa rullor skola dessutom bestyrkta utdrag för hvarje län, hvartill sjömännen höra, redogörelsen åtfölja. Från Konungens Bef:h:de varde dessa utdrag, jemte underrättelse derom att medlen blifvit behörigen redovista, derefter med första tillsända vederbör, öfriga Konungens Bef:h:de. Mom. 3. Sjömanshusens föreståndare erhålla för deras sålunda fullgjorda redovisning samma förmåner, sorn blifvit andra debiteringsmän förunnade och af dem åtnjutas. Personer, hvilka bevisligen äro mantalsoch skattskrifne på landet, för det år, under hvilket de sedermera anmäla sig hos sjömanshusen till sjöfart, skola påföras personella afgifterna, der de äro mantalsoch skattskrifne, samt sjömanshusen af dem för samma år äga alt uppbära bevillningen endast efter 3:dje Art.; kommande de, hvilka låtit hos sig skattskrifva sådana personer, alt ansvara för personella utskyldernas erläggande till vederbör, uppbördsmän. Mom. 5. Kustboer och andre sorn idka sjöfart, utan att låta inoch afmönstra sig å sjömanshus, åläggas vid enahanda ansvar, som för underlåten uppgift till Berednls-eller Taxerts-coinile' är stadgadt, att icke begifva sig från orten på sjöresa, förrän de derom anmält sig till anteckning hos pastor i församlingen, som meddelar denna uppgift lill vederbör. skönskrifvare, hvilken det åligger vaka deröfver, att sjömans-bevillningen blir sådana personer behörigen påförd för de år, slik sjöfart blifvit idkad, att uttagas vid återkomsten lill orten. § 190. motsv. §§108, iGo Bcv:s-f. Mom. 1.
Pä flen vestra sidan mellan Svenska vallen och klippan vore kusten späckad med vådliga grund till flera mils längd norr och söder, och pä den östra sidan, trefjerdedels mil från klippan, läge det smala, trefjerdedels mil långa, grundet Sydostbrotten. Sjöfarten å Norrbotten hade på de sednare åren betydligt tilltagit, så att en större mängd fartyg besökte hamnarne, och alla som äro destinerade till Umeå och ställen norr derom måste passera omnämnde, af farliga grund uppfyllda, farvatten. Den pä Norrskären å Finska kusten, fem mil sydostligt frän ”Bonden” samt sju och en half mil från Svenska kusten varande fyr utgjorde icke tillräcklig ledning, af hvilken orsak, i förening med den starka ström, som här vore rådande, seglingen i detta farvatten ytterligt försvårades, så att skeppsbrott ej sällan inträffade, derå motionären jemväl anfört ett exempel. Till ledning för seglingen genom ifrågavarande farvatten erfordrades ovilkorligen en fyr å klippan Bonden, hvilken klippa höjde sig öfver hafvet 55 fot, så att fyrtornet ej behöfde byggas högt och mera kostsamt; och yrkade motionären således att Rikets Ständer mätte anvisa nödiga medel till en sådan fyr. Matts Pehrsson åter har föreslagit att Rikets Ständer mätte bevilja medel till byggande af ett fyrskepp att förläggas vid det såkallade fKallegrundet”, på det sjöfarande måtte ega ett säkert sjömärke för inseglingen till Alands-Qvarken. Grundet vore beläget under vattenytan, derunder det, på det grundaste stället sänkte sig blptt några fä fot, och alla fartyg, som hade att segla genom den tränga Gräsöoch Alands-Qvarken, måste passera helt nära intill detta grund. För behofvet af ett fyrskepp derstädes talade jemväl den omständigheten, att hvarje år mänga fartyg, till det mesta af större drägtighet, der gått förlorade; sålunda hade år 1858 derstädes förolyckats 2 skepp, 4 briggar och en ny större skonert.