Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad åter beträffar den förklaring, sorn åtskilliga Utskisledamöler hafva gjort om orsaken, hvarföre Utsk. har så plock - Den 13 November f. ni. 517 plockvis till Ständerna inkommit med detta förslag, sä har jag mera beklagat än klandrat denna omständighet, till hvilken jag alltförväl visste orsaken. Nog hade likväl Utsk. så lill vida hort afhjelpa svårigheten för Ständerna alt plockvis besluta, som man kunde hafva i delta samma betänk, infört Hr Skogmans generella förslag, när detta, såsom endast inom BancoUtsk. väckt, är alldeles okändt. Stånden hade då kunnat bedomina hvaråt det liela syftar. Utsk. hade derföre icke behöft för liden ingå i pröfning af mer än de två punkterna, som nu äro intagne. Frih. Cederström: Jag har begärt ordet, i anledn. af Hr Nordenanckar yttrande, deruti han bland annat framställt några dirccta frågor till mig. Han yttrade nemi., att om Banken directe skalfade sig silfver genom lån eller creditiv, så skulle det vara vigtigt jemväl att Banken bchölle delta silfver utomlands, för att på detsamma draga vexlar, för att styra curscn. Delta är alltsammans variationer på samina thema, att nemi. Banken är lill, för att ansvara köpmannen alt icke han förlorar någonting på en vexel. Om öfverflöd på vexlar finnes, sä skall Banken betala mera än hvad de gälla man och man emellan, och är det brist på vexlar, så skall Banken åter lemna vexlar för bättre pris. Med ett ord, man vill att Banken skall blifva en regulator för vexelvärdet inom landet, till fördel för handeln. Den der fördelen för handeln kunde visserligen böra befrämjas, såvida Bankens fonder kunde räcka till alt göra sådana ständiga förluster. Men när en sådan förmåga har upphört, sä upphör ock de enskildes vinst deraf, och villervallan blir då än större för alla. Sverige har haft underliga fenomener i detta afseende. Det är icke första gången som Svenska Banken haft bestyr med att styra vexelcursen genom uppköp af vexlar, och den bankrutt, som Palmstruchska banken gjorde, uppkom derutaf.
"Jag är i dag bjuden på middag till Lagander," sade John från matsalen, "dit komma bland andra två landtdagsmän, Hyvärinen och Pääkkönen." "Du blir då borta hela dagen?" frågade Alma för att säga något. "Ända till kvällen. Jag går dit från skolan, klockan tre," sade John och kom in. "Hur är det med dig? Är du sjuk?" Han satte sig på soffkanten och betraktade henne. "Nej, endast litet matt." "Kanske dansade du för mycket i går kväll," menade John. Alma svarade ingenting. John steg upp. "Vill du se efter, att Arvi läser sin lexa till i morgon. Han kunde ingenting i dag." "Ja." Alma undrade, att hon nu alls inte fruktade för någon ledsnad, då hon skulle bli allena hela dagen. Och det kom sig endast af att hon kvällen förut hade haft roligt och att minnet deraf ännu efteråt skänkte henne nöje. Hon nästan njöt af sin tillvaro, der hon låg, så svag hon också var. Midt emot soffan var en stor spegel, i hvilken hon kunde se sin bild. När hon betraktade den, blef hon öfvertygad om att ingen toalett klädde henne så bra, som den rödrutiga morgonrocken, isynnerhet så här, då fållarna fritt fingo falla ner på golfvet. Nymark hade skrutit med sitt utmärkta skönhetssinne. Alma skulle mycket gerna velat veta hvad han skulle tyckt om henne i den här ställningen och kostymen. Håret var ännu lockigt efter gårdagen. Hon försökte för ro skull på hvad sätt det bäst skulle kläda henne, nerkammadt på pannan, eller uppstruket, eller så att det föll fritt litet åt sidan. Sedan lät hon den vida ärmen falla så, att hennes bara arm blef synlig ända upp öfver armbågen. Och denna glänsande hvita arm lade hon under sitt hufvud, beundrade i spegeln dess mjuka rundning och den goda effekt den gjorde såsom fond mot det mörka håret. I detsamma ringde det på tamburklockan. Mina lade Helmi från sig ner på golfvet och sprang för att öppna. Hon kom tillbaka och sade, att magister Nymark var der och frågade huru frun mådde och om han finge träffa henne. Alma rodnade. "Bed honom komma hit." sade hon hastigt.
Till fullständigande af general-fältläkarens befattning anse kommitterade höra, att han eger sin egen expedition med en sekreterare som tillika är kamrerare, en extra läkare såsom adjutant samt att, i enlighet med Sundhetskollegii eget förslag, att till den, som i kollegium föredrager militära sjukvårdsärenden, borde öfverflyttas det under kollegiets vård nu ställda fältläkare-kontoret med dess förbinderioch instrumental-förråd, detta kontor ställes under general-fältläkarens inseende och ansvar LandförsvarsJcomit. Bet IV. 3 18 samt till redovisning emottages af en under honom stående uppbördsman, hvarjemte nödig vaktbetjent erfordras såväl för general-fältläkare-expeditionen som för fältläkare-kontoret. Kommitterade föreslå derföre: att en sekreterare, som tillika är kamrerare, anställes vid general-fältläkarens expedition; att general-fältläkaren berättigas att till adjutant antaga en extra fältläkare med dagarvode och reseersättning; att honom tillkommer inseendet öfver fältläkare-kontoret, och att han till vården öfver detta kontor antager en uppbördsman och en vaktmästare. Några andra väsentliga förändringar i fältläkare-corpsens organisation än de nu nämnda hafva kommitterade icke att föreslå. Då fältläkare-corpsens organisation är militärisk, då dess medlemmar äro i ständig beröring med befäl och trupp och naturen af dess tjenstebefattning, ädel i sig sjelf och med försakelser förknippad, bör i krigsmannens ögon lyftas i jembredd med medlemmars af krigsståndet, anse kommitterade, i i likhet med 1858 års komité, arméens läkare böra åtnjuta militärisk honnör samt i deras tjenstutöfning hafva de rättigheter och skyldigheter, som krigslagarne meddela.
Efter min tanke skulle borttagandet af minimum för utminuteringen och stadgandet af samma afgift för utminutering och utskänkning vara vida enklare och mera ändamålsenligt. Derigenom hade äfven de många föreskrifter för verkställigheten kunnat undvikas, hvilka, sådana de nu förefinnas, både för bristande enkelhet och i anseende till de betydliga svårigheter, hvilka de sannolikt vid utförandet blifva underkastade, synas mindre egnade att tillvinna sig bifall. Prosten Lagergren har i första delen af denna reservation instämt. Af Lektorn Sondén: Då Utskottet fattade sitt beslut angående bejäkattnings-systemet, hade jag ej den förmånen att i dess förhandlingar deltaga. I detta hänseende är min mening hufvudsakligen öfverensstämmande med den af Professor Carlson yttrade. Bristerna i de liilhörande §§. 7, 10 och 13 äro af Herr Baron Raab tydligen påpekade, och i händelse beskattningssättet skulle, i väsendtlig öfverensstämmelse med Utskottets förslag, af Rikets Ständer antagas, skulle jag förena mig med hvad bemälde reservant om dessa §§. yttrat. Dä mot 24 §. blifvit anmärkt, att vid ting, hvilka på somliga orter vara halfva året, försäljning svårligen kan eller bör undvikas, sä vill jag tillstyrka, att detta ord må uteslutas och slutorden i denna §. blifva: — skallgång eller annan förrättning, som föranleder tillfällig folksamling för en eller annan dag. 26 medgifves undantagsvis att utskänkning af bränvin i stad må ske klockan 1—3 e. m. — Jag erkänner villigt, att en lag, som icke har något stöd i sed, blir vanmäktig. Men jag kan icke föreställa mig, att aplitsupen ännu har ett så afgjordt stöd uti allmän sed, att den icke en enda dag i veckan skulle kunna umbäras, och man icke heller skulle kunna af den, som menar sig deraf ega behof, fordra att han sjelf dagen förut borde vara omtänkt att få detta behof tillfrédsstäldt. Då jag 12 Bil. N:o 2 till Särsk. Ulsk. Bet.
Då ärendet härefter i IJögsla Domstolen den 6 April 1842 förekom, voro Ledamöterna af skiljaktiga meningar, hvarvid Herr Justitie Rude t G. A. Sparre yttrade: ”Sedan vid granskning af det förslag till författning i ämnet, hvarmed de för vissa åtgärders vidtagande i afseende på förslagen till ny civiloch kriminallag förordnade kommiLterade den 3 December 1839 till Kongl. Maj:t inkommit, och hvilket innefattat hemställan om upphäfvande af 10 § i 5 Kap. Utsökningsbalken, Högsta Domstolens fleste Ledamöter, på anförde grunder, ansett sig icke kunna tillstyrka antagande af förslaget i denna del, men det härom föreslagna stadgandet likväl icke allenast influtit i Kongl. Maj:ts till Rikets Ständer aflåtna nådiga proposition, utan äfven blifvit af Rikets Ständer, uti deras i ämnet afgifna, från den nådiga propositionen i andra delar, genom tvenne redaktionsförändringar, JR. St. Just. Ombudsm. Emb.-Berättelse den 11 Juli 1844. 47 afvikande förslag, upptaget; och Högsta Domstolen, hörd öfver sistnämnde förslag, som till grunderna öfverensstämde med Kongl. Maj:ts nådiga proposition, förmält sig finna föremålet för Högsta Domstolens yttrande då endast vara omförmälde tvenne redaktionsförändringar, emot hvilka någon anmärkning ej förekommit; anser jag, änskönt något skäl för afskaffandet af bysättning uti det i nämnde § afsedda fall, eller då vid utmätning hos gäldenär, full tillgång att gälda med saknas, icke blifvit anfördt, hvarken uti kommitterades förslag, uti det inför Kongl. Maj:t i Statsrådet förda protokoll, då ärendet der förevar, uti den Kongl, propositionen, eller uti Rikets Ständers underdåniga skrifvelse, det likväl ej kunna antagas, att lagstiftarens afsigt varit annan, än som uttryckes uti det på ofvanberörde sätt tillkomna och i ordalagen bestämda stadgandet om upphäfvande af 10 § i 5 Kap. Ulsökningsbalken.
Och hon talade sant. Ty nog hade hon haft sina »tycken», men de hade aldrig haft någonting af verklig lifsvärme, af förtroende eller af att ge något af sitt eget jag. Det hade varit ett slags lek, der allvaret endast låg i den stränga kontrollen öfver att hvad hon fick som garanti alltid öfversteg hvad hon lemnade i utbyte. Mariannes svärmeri förskref sig ända från hennes barndom, från den tid då hon ännu var så liten, att ingen menniska börjat misstänka henne för erotik. Den gick också aldrig längre än till hennes fantasi, och lika lössläppt som den var der, lika tillbakahållen var den i sina yttringar. Att den var ytterligt uppdrifven genom romanläsning och sällskapsförströelser gjorde ingen skilnad till det yttre, Marianne skulle aldrig ens för ett ögonblick kunnat öfverskrida det passandes strängaste föreskrifter. Hon skulle hellre ha dött än tålt en fläck på sitt rykte. För all denna instängda erotik hade äktenskapet löst upp knuten. Och detta var skälet hvarför hon trodde sig älska Börje. Hon knöt fortfarande maska till maska på det nät af romantik, hvari hon kringspunnit sig som en puppa. Och det var lika litet den verklige Börje hon älskade som hon förut bundit sina drömmar kring någon bestämd person. Erotiken hade fått ett kroppsligt uttryck, det var allt. Det var icke Börje hon älskade, det var hans smekningar. Honom sjelf kände hon icke ens; hans tankegång, hans hela sinnesriktning voro henne fullkomligt främmande, och hon hade icke ens en tanke på att göra sig bekant med dem. Och utan att reflektera hängaf hon sig åt det nya lif hon begynt, lefvande om sina gamla drömmar i en ny verklighet och sjunkande ned i vekliga vanor som i en bädd af dun. Hon var lycklig efter sitt begrepp om lycka, och hon trodde att detta kunde fortfara hela lifvet igenom. I den verld, der hon nu framlefde sina dagar, fans det ingenting annat än hvad hon benämde kärlek. Kunde den slockna och utplånas, då skulle det icko stå någonting qvar att ge lifvet innehåll med. Absolut intet. Kärleken var både ändamål och medel, den var allt genom sig sjelf och för sig sjelf.
Hvad Ridd.Kamereraren angår, så är 600 r:dr den lön, som för honom föreslås, men då mer än denna summa f. n. utgör hans inkomster, genom desportier han har såsom kassaförvaltare, så torde R. o. Ad, också finna alt pensionsbeloppet af hela lönen för honom icke är för mycket, utan att man gerna derpå kan ingå utan att öfverskrida de billiga gränsor, som från en förfluten tid för pensioneringen varit stadgade. Det står också i det nyss uplästa beslutet, att den, som får pension skall hafva tjenat länge. Nu har Ridd.Utsk. tillstyrkt 50 ålders-och 25 tjensteår eller 60åldersoch 30 tjensteår. Jag anser alt tjenstetiden af 25 år äfven skulle kunna berättiga till pension, men då här åberopats olikheten med civilstatens pensionsreglemente, så får jag erinra att detta reglemente innehåller att åldern skulle vara 55 år för den som har rätt att erhålla pension. I öfverensstämmelse dermed skulle jag anse det vara nödigt att här insätta 55 i st. f. 50 ålders är. Vid 50 år är också tjenstemännen vanligen så mycket tjenstbar, (det torde nästan vara den ålder då han är som mest Den 26 Maj. lil tjenstbar) att en förlängning utaf 5 ålders år icke torde vara olämplig för de tjenstemän, som här egentligen frågan rörer, nemi. Riddarhusets Sekret, och dess Kamererare. Således tror jag alt 55 ålders år borde stadgas. Det är icke alt förmoda att kanslisterna stå så länge qvar vid en så underordnad tjenst som en kanslist-tjenst. Det står också i det första beslutet om pensioner att den som skall få pension skall hafva tjenl väl.
uppdrag utförda geTricotvaror af bästa qvalité, Serger, nom undert. Se annonsen i n:r 15 af Idun. Postadr. : Engelbrektsg. Velveteen, Flaneller, Barnskor, Vårhattar för babies, Bärkappor. Telegrafadr. : Ströms, Stockholm. [300] Maria Ström, född Klockhoff. Utmärkta Teer m. m. [252] 184 STOCKHOLM, GERNANDTS BOKTRYCKERI-AKTIEBOLAG ISST " Annonser, afsedda för familjen eller fruntimmersverlden, införas lämpligast i Idun. a n - Bihancr till * » I D T J PRAKTISK VECKOTIDNING FÖR QVINNAN OCH HEMMET N-.r 6. J M o d e r ev^. lockan ringer för tredje gången. Allt svartare bolmar röken ur ångbå- tens skorsten oeb drager som en mörk kompakt massa in öfver staden, in genom de trånga gränderna, upp öfver de spetsiga taken och de gammaldags besynnerliga gaflarne. Men blickar man åt andra hållet, hvilar ögat med välbehag på blågröna vågor, dansande och glittrande i solljuset, och löfklädda leende stränder under en blå, höghvälfd himmel utan en enda molntapp; man känner bröstet vidgas, omedvetet sträcker man ut armarne liksom för att i ett famntag innesluta hela denna tafla af frisk natur, denna natur, hvarefter den arme stadsbon så mycket längtar, men som han så sällan får njuta. dock förherskande. Man finner en viss böjelse att låta ränderna gå på tvären, då tyget användes till kjol. De sista åren hafva åvägabragt en stor förändring i sättet att framställa sommarväfnaderna. Man ser ej längre den spindelväfsfina gazen, den lätta batisten och den luftiga barégen. Man mins dem med ett leende liksom den hvita, stickade strumpan — våra mödrars stolthet. De väfda garnoch sis De unga damerna hafva åtsittande reskappor af starka engelska tyger. Den äldre damen bär deremot en dolman af svart fasoneradt kamgarn, rikt prydd med siden, spetsar och snörmakeriarbeten.
Den i 16 §. uttryckte föreskrift: ”häremot må ingen i och för äfventyret af framlida faltigvårds-tunga inskränkas i rättigheten all välja vistelseort, ” låter i sanning liberalare, än den i sjelfva verket är, ty det fattiga arbetsfolket är ej i tillfälle att ”välja bosiad” annorlunda, än genom öfverenskommelse med jordeller husegarne, och då en kostsam underhålls-skyldighet ålägges honom, i fall han lyssnat lill den nödställdes böner om tali öfver hufvudet, fruglar jag, att valet af vistelseort inskränker sig, för den fattigetill ett medgifvande på papperet.. o/t Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon,-Utskottens Betankande, N.-o 5. I alla fall om det skulle, tvertemot den för mantalsskrifningen hittills' vidhållna princip, blifva tillåtet, att folket hädanefter får ho i ena socken , eller till och med i den ena provinsen och fortfarande varda mantalsskrifvet i den andra, föreställer jag mig, att en högst betänklig oreda skulle deraf uppstå, likasom de föreslagna protesterne mot mantalsskrifningen och dermed åtföljande rättegångar torde hädanefter blifva ännu mångfalldigare än striderna — de sorgliga striderna — om de fattiga hittills varit. Jag vågar ej trötta med en utförligare analys af förslaget, utan tillåter mig att, till åskådlig utveckling af mina åsigter i ämnet, bifoga, såsom min enskildta mening, uppränning till åtskillige dels nya, dels förändrade §§, genom hvilkas antagande, med uteslutande af andra förslaget, efter min öfvertygelse, bättre uppfyllt det åsyftade ändamålet.
Steg upp klockan 4 om morgnarna, eldade sjelf och började det tråkiga dagsarbetet just med att korrigera manuskript – och ändå var han alltid lika glad. Men som han nu för tillfället icke kunde gifva råd och Mellin lät passera att två herrar åtföljde oss, så kunde naturligtvis icke jag invända något deremot. Den person, som gick bredvid mig, lärde jag snart känna såsom en fjerde rådgifvare, och han kom innan kort att tillhöra mina små förtroliga thesocietéer, några andra gåfvos icke från början af hösten 1839 till 1841, då jag upphörde att kallas fru Flygare. Men efter hand fick jag det namnet tillbaka i sällskap med det senare. Min nye rådgifvare var filosofie doktor Snellman – nu senator. Jag kan ej begripa huru han lockade ur mig att jag för min första lilla roman endast haft det då brukliga öfversättarearvodet, alltid lika äfven för nybegynnare i originalväg nemligen 5 r:dr arket, hvilket dock sedan, vid de två efterföljande arbetena, förhöjdes efter den ringa skala jag sjelf vågade antaga. »Det der», sade han, »duger alldeles icke. Ni måste ovilkorligen ha detsamma som jag vet att mamsell Bremer haft för sitt sista arbete.» »Hvad var då det»? frågade jag med förlåtlig nyfikenhet. »Hon betalades med 50 r:dr arket.» »50 r:dr», upprepade jag, i min oskuld, alldeles häpen. – Jag tänkte på huru härligt det hade varit för mig, (som icke var säker på att man ej skulle få betala för att se sitt första arbete i tryck) då det första lilla honorariet räckte till renskrifningen och derjemte att presentera min nioårige son sin första »bonjour». Det föll mig icke in att för dessa högtidliga penningar, hvilka naturligtvis icke liknade andra, köpa något åt mig sjelf.
Han var en isterbukig, groflemmad, undersätsig person med breda händer, breda fötter och ett bredt buttert ansigte, hvars mest framträdande drag var munnen med sina tjocka läppar, städse öfverdragna af en hvit munskolla. Han går fram och tillbaka i rummet, tager de illa tilltygade och otillräckliga läseböckerna ur sitt hörnskåp, och talar så vänligt till de plötsligen förstummade eleverna, som examen redan vore i full gång, och inspektorn redan stod och lyssnade i dörröppningen. Men det gör han icke, ty derute är det ett pratande och ett helsande, som ej vill taga slut. Nu äro alla komna, alla, hvilka genom sin ställning eller sitt intresse anse sig förpligtigade att bevista en uppvisning som den ifrågavarande, mest fruntimmer, hvilka på landet högst ogerna försumma hvarje extra förnöjelse, som kan om också blott för en stund rycka dem ur den förslöande dagligdags-enformigheten. Kyrkoherden Stålberg har kommit med sin kopp-ärriga, astmatiska hustru Agata och sitt tysta, stela, predikobiträde, en yngre teologie studerande från Upsala, hvilken sannerligen icke har några sötbrödsdagar härute, ty det hör till kyrkoherdens diät aldrig predika mer än en tre, fyra gånger på året – han får alltid svindel när han kommer upp i predikstolen. För ögonblicket står han och pratar med fröken Halling, en förmögen äldre dam, hvilken egnar honom lika som alla andra andliga, hvilka under hennes långa lifstid tjenstgjort härute, en trofast beundran. Hon besitter en egendom på ön, och hennes ensliga lifs förnöjelser bestå i att tillsammans med en skinntorr sällskapsdam åhöra årets alla högmessor, hafva små middagar med plumpudding à l’anglaise och alvarsamt samspråk i religiösa ämnen samt att alla qvällar lägga invecklade, evigt långa patiencer med en rykande kopp svagt the bredvid sig. För henne är denna uppvisning en verklig fest, och hon har sedan gammalt fått häfd på att denna dag hafva traktens honoratiores på middag.
En helt annan sak är, att jag i lagberednin - 78 T)en 4 Augustt. gen deltagit i tillstyrkan af den lagförändring, att, under de äf lagberedningen förutsatte och öfriga vilkor, öfverflytta rättigheten att döma till skillnad på domstol från K. M. Det är en särskild dråga, som nu icke är föremål för pröfning, men som har skäl föf sig, och den tillstyrkan, jag gjorde, var under den förutsättning, som af lagberedningen blifvit gjord. Under mitt yttrande anmärkte jag också, att det var med en viss tvekan, som jag understödde ifrågav.-de förslag, emedan det icke var fullt svarande mot hvad jag önskade, lag sade nemi., att då bitterhet och hat framträdde i handling, så att den ena makan kunde löpa fara af sammanlefnaden med den andra, borde skilnad ske till säng och sitte. •Om så skedde, kunde icke den invändning framställas, som Gr, Sparre gjort mot mitt förslag och som jag medger kunna få en viss anstrykning af riktighet, just i följd äf ofullständigheten i ;LagUtsk:ts nuv:de förslag. Slån jag tror, att Gr. Sparre något litet skjutit öfver målet, då han antar såsom regel, att de makar, sorn önska skiljas, lefva i ett ständigt slagsmål, så att det är fara för deras lif. Det finnes tillfällen, och de äro de flesta, då hat och bitterhet icke upträda i sådana former, som Gr. Sparre fram•ställt, och för dessa undantagsfall kan ju en frivillig -skiljsmessa under tiden ega rum. Jag fortfar i mitt förra yrkande. Hr Oa r I he i m-Gy I le n skjö!d: Jag kan icke undra deröfver att Hr v. Koch befinner sig i en besvärad ställning, då han såsom ledamot i lagberedningen har tillstyrkt och äfven nu syntes förklara sig benägen alt försvåra, snarare än underlätta, äktenskapsskilnaden, men likväl slutade mod att bifalla ett förslag, sorn, efter -allt hvad jag kan förstå, i väsendtlig mån kommer att bidraga till lättnad i skilsmessa. Jag instämmer i alla Hr v. Köchs resonnemeriter, men icke i hans konklusion.
En stor del af sångoch skådespelarkonsten; hvilar på det rätta iakttagandet af denna lag, som, om den förbises, alltid hamnar sig, antingen genom ett missförhållande mellan ändamål och medel, som gör resultatet alldeles löjeväckande, eller genom försöket att frambringa ett skönt resultat endast genom ett torrt, korrekt och ihärdigt arbete. Fritz Arlberg anför i sitt eminenta arbete om tonbildningen ett exempel på denna lags verkan, hvilken han på- 1 Qernandta Boktr.-Aktteb. Annonspris: 35 öre pr nonpareillerad. För » Platssökande » o. » Lediga platsen 26 öre för hvarje påbörjadt tiotal stafv. Utlandska annons. 70 öre pr nonp.-rad. Sterky. står sträcka sig ända till åhörarnes förmåga att mer eller mindre lätt å- terupprepa hvad de hört. Denna konst, att lätt producera sig, är den viktigaste och mest i ögonen fallande af de verkningar, som denna lag kan frambringa. Fru Dagmar Sterky, som på senare tiden intagit en så bemärkt plats i vårt operalif, har utan tvifvel att tacka för sin stora framgång den vidunderliga lätthet, hvarmed hon producerar sig, och den fullständiga frånvaron af hvarje syneller hörbar ansträngning. Hon hör i detta afseende till de lyckliga, hvilka i sitt framträdande och föredrag kunna lita till den bästa och säkraste af alla läromästare, instinkten, och hvilka därför alltid hafya en bestämd justemilieu gifven, som de omedvetet fasthåila, och som är den bästa möjliga, dä den gifvits af naturen själf. Särskildt i vårt land, där den sceniska utvecklingen är öfverlämnad åt vederbö- rande artisters privata företagsamhet, är denna gåfva en verklig skatt. Vi kunna som ett lysande prof på denna fru Sterkys begåfuing hänvisa till IDUN 10 1893 Det är hvarje allvarlig mans och kvinnas plikt att lefva i sina minnen; ty blott genom att lefva i dina minnen får du klarhet öfver dig själf. P hennes återgifvande af Mignon, som värdigt står vid sidan af hvilken som helst af hennes föregångare i rollen.