Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
LUNDELL. Jag har en sträf tunga, som du vet. Jag Om Ek? Åh ja rätt bra. Han är be skedlig och ärlig, efter hvad jag tror, fast lite' enfaldig. KATRINA. tvekan öfverge sina studier vid fadrens död för att kunna försörja sin sjukliga mor. LUNDELL (gäspar). Det var aktningsvärdt af honom att så utan själ ingenting att hålla på. Till teaterdirektör är han bra, det måste medgifvas. KATRINA. Det kan jag inte finna. Studier äro min tar för tre. För att inte nämna att han dessutom arbeLUNDELL för att få en sådan der ridå. Om jag begriper hur vi ska' bära oss åt KATRINA (som städat in kopparna, börjar att sticka). både det billigaste och enklaste. Vi skola låna schalar och sy ihop; det blir LUNDELL. Zittran hjelpa dig hon är van att gno, hon. Ja, vet du, det var inte så tokigt! Bed Nej, nu måtte jag väl i fart igen . (Stiger upp ingen ro. Klockan 9 ska' utskottet samlas. och sätter från sig pipan på piphyllan). Ingen rast, förut, Lundell? Tycker du inte att du förde ett lugnare lif LUNDELL. KATRINA. är ändå någonting att vara någonting om bara KATRINA. Lugnare? Jo bevars men ser du, det Om bara hvad? Folk inte vore så otacksamma Jaså, du tänker på Blixt i går . Som inte skämdes att midt upp i brinnande LUNDELL. KATRINA. LUNDELL. rådstu' säga, att jag möjligen dög till rådman, men alls inte till borgmästare. Kan man tänka sig något mer oförskämdt? Lyckligtvis var han full, det nötet. KATRINA. Ja, eljest hade han troligen tegat. Nå, det betyder i alla fall inte så mycket LUNDELL. hvad en sådan der säger. Petterson lofvade mig sin röst i går. Ja, han är alltid frikostig med löften. Jag ska' säga dig, att hvad en karl lofvar, KATRINA. LUNDELL. LUNDELL. KATRINA. det håller han också. Såå! snäll.
Itttt. f. Pennin^ :ar. Indelta Räntor. Oindelt Spanmål. Summa Banko. Kronovärdi. Departemenler: Lön 4,300: Taffelpenningar 1,300 Deparlements-Chefen: Taffelpenningar 2,300: Departementets Expedition: Expeditions-Chefen 5.000: Öfrige Embetsoch Tjenstemän , . 14,424: 52. — Stats-Rådets Vaktmästare 200: Bergs-Collegium med Bergslags-Staterne Commerce-Collegium Tabell-Commissionen Landtmäteri-Staten, Löner För Socken-kartors upprättande, Reservatioris-anslag. Öfvcr-Stäthällare-Embetet Lands-Staten i Upsala Län Stockholms d:o Södermanlands d:o Östergöthlands d:o Gottlands d:o Kalmar d:o Blekinge d:o Jönköpings d:o Kronobergs d:o Christianstads d:o Malmöhus d:o Hallands d:o Götheborgs d:o Litt. Cr, s P a n m å 1. Indelt pä förslag. Oindelt. Summa. Summa Banko. Mätt. Värde å 6 R:dr Tunnan. Mått. Värde förslagsvis å 6 R:dr Tunnan. Mått. Värde. Kopparbergs d:o Gefleborgs d:o . Westernorrlands d:o Jemtlands d:o Westerbottens d:o Norrbottens d:o Löneförhöjning för Lands-Staterne Gästgifvares Friheter Färjor och Färjekarlar Skiften och Afvittringar Ut/lyttningshjelp efter Laga Skiften, Förslags-anslag Vägar och Kommunikationer Undervisningsanstalter för Jordbruk och Landtmanna Näringar Odlingshjelp m. m. för Iirono-Nybyggare, Förslags-anslag Befrämjandet i allmänhet af Jordbruk och Landtmanna ■ Näringar Hästafvelns förbättrande Undervisnings-anstalter för Slöjderne Befrämjandet i allmänhet af Slöjderne Ti ansport Penningar. Indelta Räntor. Kronovärdi. Indelt på förslag. Oindalt. Summa. Summa Banko. Mätt.
Betänkandcn, uppgifvas och blir troligen snart consnmerad, om ej den kan exporteras. Öfver Förbudets helgd må sedan väl handhafda Författningar verka, hvarvid jag äfven vägar räkna på Nationens öfvertygelse om nyttan af detta förbud. Det inkast, sorn göres: att Kronan derigenom förlorar en af 'ina betydliga te inkomster: Tullen å kaffé, be varar ag med vigtm a( de tniiboner som nu ärligen utgå fjr denna vara, o b hädan ft r stadna inom landet; oc’i Nationens vinst var väl aldrig Kronans förlust. En ersäftni g har Stat Cassan ltittills kunnat hafva uti öfv rskottet på hufvud Arti larne, o'h utvägar hafva utom dess alltid måst finnas, då be1 ufven fordrat dem. Det är dess värre allt får sannt, att, i jnin hemort, och, iag vill tro, i 11 ra andra provincer, den törderfliga kafledrvcken spridt sig, ej mindre ti1! dj for ämares och förin gnares kretsar, än til1 de Ingres och fattiga o ■ s. Knappt nå Ton Torparehustru vill vara utan dmna njutning, och mangen husbonde mäste gifva sitt tjenstefolk kaffé eller se dess missnö e. Med ett ord; vanan att förtära danna dry~k är :å inrotad, att endast tvångsmedel kunna återföra vanan att umbära den. Jag hade för öfrigt önskat mera Resultat i Utskottets betänkande, hvars sakrikhet jag ej förbiser, oaktadt jag ej finner dess grannlåt behöflig. Den förra, förenad med Jtraft o"h allvar i framställningen, fordras Strängt hos Tolkarne af Nationens röst, då Besv. och Ekon. Utsk. Betänka/iden, 45* de samlats för att inför Thronen frambära sina bekymmer. Dessa grundade bekymmer, hörda från alla orter och alla Folkklasser, hafva länge vittnat, att en öfverflödsförordning allt mer och mer påkallas af behofvet, och, då Höglofl.
Den unga brukspatronsdottern hade skickats till Stockholm för att förströ 6 i g, men när koleran började gå där, skrefvo föräldrarne, att hon måste komma hem. Och hon reste på ångbåten, och ångbåten förde henne till samma stad, där hennes älskling bodde. Och hon hade skrlfvit och underrättat honom om sin ankomst, för att de åtminstone skulle få se hvarandra och kanske på vederbörligt afstånd utväxla några ord. Men när den unge mannen såg sin käresta stå på ängbåtens däck och nicka åt honom, glömde han både lag och förordning och förbudet att ha minsta beröring med » de misstänkta ». Och innan ens landgången blifvit utlagd och sundhetsinspektören kommit ombord, svängde han sig upp pä däcket och tog sin flicka i famn och kysste henne fem, sex gånger i hela den rysande församlingens åsyn. Och följden af detta brott mot karantänsförfattningarna blef först och främst att de bägge två fördes tillsammans till karantänsanstalten, där händelsevis inga andra voro inlogerade under de tio dagarne, samt vidare att de blefvo gifta följande vår utan hänsyn till skillnaden mellan fattig och rik. — Känner du, säg, möjligtvis till den där gamla historieu? » » Tyst, » sade konsulinnan och gömde sitt hufvud vid sin mans bröst. » V i voro bra tokiga, men vi voro bra lyckliga både då och sedan! » Men mannen tog hennes hufvud och böjde det uppåt och kysste henne. Och se, under det gråa håret hade hennes ansikte rodnat som en ung flickas. Renholm. E t t underbarn. Af Ivar Dal. å arnavärlden är vexlande och rik på variatoner liksom blomsterriket. Det finns barnsliga barn och lillgamla barn, odygdiga och olydiga, barn i barnaåren och fullvuxna barn. Det finnes små lysande och eleganta skyltar på pappas och mammas uppfostran, och det finns också en afdelning, som kallas enfants terribles. Men den lilla planta, hvarom jag nu vill tala, hörde till klassen underbarn, som är mycket stor och talrik. Och väl må man fråga, hvart alla dess medlemmar taga vägen. Världen skulle vara rik på skrifvande, studerande, målaude, musicerande och talande snTlen, om underbarnens stora familj voro plantor af mångårig art.
Äfven då blifva Götha Canal och Wanäs Fästning i defensift afseende utan ali nytta, ty förmår den Svenska NationalArmeringen att genast drifva fienden om bord, behöfves ej Wanäs Fästning; hlifver åter samma Armering nödsakad repliera, för att samla större krafter, så bör detta ändamål vara vunnet vid Jönköping, hvarest fienden då bör Den io Augusti e. m. bjudas spetsen. Men skulle emot förmodan Svenska ArmeeCorpsen nödsakas öfvergifva positionerna vid Jönköping, så lärer väl ingen Fältherre kunna förmås att retirera på Wanås Fästning, hvarigenom han afskäres från möjligheten att förena sig med Skånes, Hallands och Elfsborgs Läns Beväringar, och derjemte afskäres från ali communication med hafvet, med Norrige, med våra Allierade. Att retirera, dit troligen ingen fiende lärer följa honom, om ej för att fånga Armeen som i en råttfälla, synes mig äfven oklokt, ty hela Skandinavien står då fienden öppen utan allt motstånd, förr än Norriges gräns möter. Reträtten kommer således troligast att ske på Wenersborg eller Götheborg, hvarigenom också Södra ArmeeCorpsen sättes i tillfälle att förena sig med den medlersta i Götheborg, om så skulle finnas nödigt. Här visar sig då det rätta Centralförsvaret och derjemte den starkaste position, som Skandinavien har att uppvisa, nemi. Götha Elf, Wenern och Clarelfven. Bakom denna formidabla position borde Armeens depoter etableras, om man anser ett så långt gånget Centralförsvar nödigt.
Att, som fru B. antydde, olyckstillbud äfven kunna uppstå under en mängd andra förhållanden i det dagliga lifvet är visserligen sant, men man bör därför ej öfvermodigt och tanklöst framkalla dylika, hvilket jag anser vara fallet, då man sätter skjutvapen i händerna på minderåriga. Som grund för detta mitt påstående behöfver jag blott hänvisa till fakta. Enligt hvad tidningarna meddelat, hafva under denna höst ej mindre än tre dödsfall förorsakats därigenom, hvaraf ett här i Stockholm, då en skolyngling, genom oaktsamt förfarande med ett salongsgevär bragte en jämnårig lekkamrat om lifvet. Förvisso fällde den gossen sedan långt bittrare och mera medömkansvärda tårar än dem, som framlockas genom förvägrandet af en dåraktig begäran. * * Not af redaktionen. * Här kan emellertid förtjäna framläggas en bevisning i motsatt riktning, som en ärad insändare och artilleriofficer säudt oss. Han skrifver: » Ett af våra större olycksfallförsäkringsbolag, Skandinavien, har under en viss 6 årsperiod haft följande antal olycksfall bland sina försäkringstagare (här anföras endast några få grupper af olyckshändelser): halkning 1143, klämning 887, nedfallande föremål 867, stöt 554, fall från höjd 51 ö, brännskada 309, förlyftning 295, explosion, och vådaskott 66 och hundbett 29 fall. Tilläggas må, att gruppen » explosion och vådaskott » äfven i den fullständiga förteckningen kommer bland de allra sista. Visserligen gäller ofvanstående endast vuxna personer, då bland pojkar väl icke många äro försäkrade mot olycksfall, men å andra sidan torde pojkar lika mycket som äldre vara utsatta för de uppräknade slagen af olyckshändelser. Man kau i alla fall se, att vådaskott icke äro så vanliga i förhållande till olycksfall af andra slag som man tror. » Bsgär alltid •it * 1897 eller instruktörer och äfven vid de enskilda öfningarna pojkar emellan förekomma farliga olyckshändelser så sällan, att risken är ungefär lika stor som att bli träffad af blixten.
Dä i lagen således endast creditsedlar och invisningar omnämnas, torde icke någon föreskrift i sammanhang dermed behöfva meddelas ang:de beloppet af sådana depositionsbevis, som allenast af de redan befintliga privatbankerna få utgifvas. Jag får altså hemställa, att, om förevar, punkt i Utsk:ns betänk, godkännes, åtminstone orden ”eller depositionsbevis” måtte ur densamma utgå. Frih. Stjernstedt: Hr Stråle har redan fullständigt utredt förhållandet med de banker, som nu existera, och D c il 21 Mars e. m. visat, att det endast varit genom illudering af gifna föreskrifter om depositionsbevis, som de kunnat drifva sin sedelrörelse. Jag tror, att en rättighet till sedelutglfning bör genom lag medgifvas dem, men att denna rättighet ej bör blifva större än den, som lemnäs de banker, hvilka hädanefter stiftas; och jag hemställer till Hr Stuart och alla dem, som ifrat för privatbanker, huruvida det ej skulle blifva ett ganska stort hinder för privatbankers inrättande, i fall de skulle vara i sin rörelse så mycket bundna i jemnförelse med redan existerande banker. De framdeles uppkommande bankerna finge ej utgifva sedlar på mindre belopp än 4 rtdr riksgts, då de redan existerande utgåfve sedlar på i rtdr riksgts eller ännu mindre belopp och således kunde sätta en mycket större sedelmassa i omlopp. Detta vore, enligt min tanke, ett af de största hinder man kunde lägga för uppkomsten af nya banker. Orsaken, hvarföre jag yrkat, att minimivalören må blifva i r:dr specie i stället för 3 r:dr cour., är den, alt R. o. Ad. ändrat den af Utsktn för solidariska banker föreslagna tninimi-sedelvalören, 3 rtdr cour., till i rtdr specie, hvarföre consecjuensen synes fordra, att samma ändring här äger rum. Hr Stuart!
Utskottets tillstyrkan kunna visserligen i en framlid Cassaskrifvarnes lönevilkor komma att förbättras, men de, som nu innehafva dessa befattningar, hafva deraf ingen fördel, då det klarligen synes, att, åtminstone för närvarande och innan Bankens blifvande nya organisation blifvit satt i verkställighet, inga tjenste-indragningar kunna verkställas. Jag yrkar derföre bifall till hvad Herrar Bancofullmägtige i denna del tillstyrkt. ” Med Herr Hélsingius förenade sig Herr Doctor Moren. STOCKHOLM, Kongl. Ordens-Boktryckeriet, i834. Bänco-Utikottets Utlåtande N:o 73. t JNT:o 73. Ånk. tili Exp.-Utsk. den 22 Dac. Utlåtande, till svar å de inom irenne Riks-Ständ gjorde anmärkningar vid Utskottets under N:o 38 jramlagäe förslag till Departemental-indelning af Banco-Ver ket samt redovisningsoch tjenslgörings-ordningen inom detta Verk. Ifrån Höglofl. Riddeaskapet och Adeln, Vällofl. Borgare-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet äro, genom Protocolls-Utdrag af den 8 October samt 3o och 28 September innnsvarande år, återremitterade Utskottets under N:o 38 afgifne Utlåtande öfver det, på grund af 3 Art. 1 Afdein. 4 §. i i8?o års B u 11 c o - R eg 1 e m e n te, upprättade förslag till Departemenlal-indeluing af Banco-Verke t, samt redovisningsoch tjenstgöring s-ordning inom detta Verk. Åf desse Sterremisshandlingar inhemtas: alt, inom Höglofl.
Det är ej undertecknat; överst står: Öfver Intendenten Edelcrantz den 11 Augusti 1812. 3 Felskrivning för R. O. * Stycket fr. o. m. orden Uplästes Kongl. Maj:ts t. o. m. orden Han häldst behagar, återfinnes i C. U. M. 1810—1815, sid. 512 ff. 382 Den 11 Augusti 1812 Ledamot yrkades. Äfvensom att beslut ej skulle fattas öfver andra frågor, än dem, om hvilka Utskottet vore af enahanda tanka; men om skiljagtiga meningar i någon sak yppades, skulle afgörandet deraf upskjutas till en annan gång, då Utskottets Ledamöter hunnit närmare utveckla och fastare stadga sin öfvertygelse. Vid jemnförelsen af 4 § i RegeringsFormen med den af Kongl. Maj :t föreslagna förändrade lydelsen deraf, yttrade Herr Assessor Arosenius till Protocollet: Det är väl sant, att då en Svensk man icke kan vara annat än ett af de 2, Frälse eller Ofrälse, skulle det stadgande synas öfverflödigt att Stats Rådet borde bestå af Frälse eller Ofrälse, emedan det tredje icke kan gifvas. — För min del, anser jag dock syftningen af denna bestämning vara, att tydligen utmärka det intet afseende må, vid dessa höga Embetens besättande, göras på börden. Skulle dessa ords borttagande finnas nödvändigt, måste visserligen någon annan mening dervid ligga till grund, än den af deras blotta öfverflödighet, hvilken ur denna sista synpunkt icke kan medgifvas. Såsom likväl intet motif är i Konungens Nådiga Proposition anfördt för borttagandet af dessa ord, vågar jag för min del ej tillstyrka detsamma; jag skulle nästan förmoda, att dessa ord, mera genom en omission än af någon afsigt, blifvit ur den nya föreslagna Redactionen utelemnade.
»Att till lego-karlar må kunna få antagas äfven de, som tillhöra årets femte bevärings-klass, men ingen iego-karl godkännas vid högre ålder än fyllda trettiofyra år, så framt han icke förut varit anställd i krigstjenst, då en sådan karl kan godkännas intill fyllda trettiosju år.» 1 anledning af denna Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, som blifvit till Lag Utskottet remitterad, hafva åtskilliga Ledamöter inom Hedervärda Bonde-ståndet afgifvit yttranden; hvarjemte inom samma Riks-stånd blifvit af Anders Pehrsson från Orebro län i ämnet väckt och till nämnde Utskott remitterad en motion, innefattande hemställan : »Att, derest de i Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition föreslagna förändringar blifva antagna, jemväl må stadgas, att en yngling högst 2:ne gånger skall vara skyldig inställa sig till bevärings-mönstring; och att, om han jemväl andra gången befinnes undermålig elter för klen, han då bör kasseras; samt att, i den händelse bevärings-skvldighetens utgörande varder bibehållen vid nu bestämda tiden af fyllda tjugu år, det dock må blifva stadgadt, att inställelse endast erfordras vid tre mönstringar.» Sedan, för behandling af förevarande frågor, Lag-Utskottet ansett nödigt sam manträda med Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet, hafva, jemlikt 43 § Riksdagsordningen, deputerade från dessa båda Utskott gemensamt tagit i öfvervägande, ej mindre Kongl. Maj:ts högstberörde Nådiga proposition, samt de yttranden, som i anledning deraf afgifvits, än äfven omförmälde hos Hedervärda Bonde-ståndet väckta motion, och få härmed yttrande afgifva. Sednaste tiders politiska förhållanden och den ställning
e ett Men för en uppburen städse skådespelare får utom sitta de dagliga representatiokommer nerna före ridåns intime att vän författaren låta dast af darrande uppgång, stormgrälade minupå sin för d e n n e s oförsiktighet har han rolläsning, sina petitioner lifvet, » han » tid monolog, innan » hon » med pinas i en sin entré lång räddar das situationen. » Om skapet, 1 8 9 2 styrde det Ranftska sällh v i l k e t ä n n u e j b l i f v i t s t a t i o n ä r t i hufvudstaden, när till d e tillbaka till G ö t e b o r g f ö r att där resina människa gen det finns sistnämnuppfyllande. till sommar debuterade Anders de Wahl framgång ehuru lust o c h idéer m e r än undero c h hans dråpliga dragonlöjtnant i opefrån dramatisk produktion, återgifvande i skådespelet » Tofslärkan », i Sudermanns enaktaren den tid, u t o m gång » med LILL-KLAS. Fullkomligt sällskap sommarsejour han mycket för första gånå första och Bengt sterna. schönen svärmeriets en nordisk de senaste lare. den o c h n u senast Lill-Klas i det Geijersagospelet publiken under hvilka s e d a n kritiserades af de agerande själfva, under » Per Olsson och hans käring », Hans i åtskilliga den Othellos, en sinnesskrymtande i stamska m j ö l k b u d s eller a n n a t o k o n s t - skaran en svartsjuk dier, o c h solen förvåning hördes nu unga klassiska medan himumgängesär nämliAnders de W a h l salongens favorit i » FRÖKEN FALKÖGA ». Om » MASTER OLOF ». natt, näcken Och En fåll. HÖGMAN. MINNE FÖR J ETT IDUN BARNDOMSAF SNORRE. i vårt kök. Ett d y l i k t elegant skrifbord kan pryda rummet, m e n gifver icke ägarinnans individualitet n å g o t fördelaktigt vittnesbörd. m.
Jag vill erinra mig, att frågan om de i 2:dra mom. omnämnde Akademierna är återremitterad; men som jag förmodar, att Hr Gr. o. Landtm, sjelf icke lärer underlåta att härå fästa upmärksamhet, har jag ingenting vidare att tillägga. Hr Gr. o. Landtm, uplyste, att återremiss blifvit beslutad i anledn. af de anmärkn:r, som förekommit emot de i Utsk:s Betänk, afgifna yttranden rörande 89:de §:n. Hr von Hartmansdorff: Man kan icke begära, att Hr Gr. o. Landtm, skall erinra sig alla de serskilda anmärkn:r, som blifvit vid denna § gjorda. Men i händelse den punkt, som rörer Universiteten icke blifvit återremitterad, anhåller jag att den nu måtte blifva det. Gr. af Ugglas: Hvad först angår frågan om Universiteterna, så är den af R. o. Ad. återremitterad, och hvad sedermera, beträffar sammansättningen af Taxerings-komitéerna, så är äfven med frågan derom samma åtgärd vidtagen, och det beslut Ståndet engäng fattat lärer väl icke kunna ändras, så att en ytterligare återremiss ej kan vara behöflig. Då härefter 91 § förekom, yttrade Gr. Lagerbjelke, Gust.: Som bekant är, har genom läroverks-reformen de gamla Gymnasierna på de flesta ställen uphört, 446 Den 30 Maj. och blifvit sammanslagna med skolorna till ett gemensamt, s. k. fullständigt, elementar-läroverk. Jag tror derföre, att en omredigering af denna § bör ega ruin, så att deri passar in på de nuvar:de förhållandena, och vågar jag fördenskull anhålla om dess återremitterande. Gr. Gyldenstolpe: Jag anhåller, att Gr. Lagerbjelke ville upgifva något förslag till den förändring, han önskar. Denna fråga har varit föremål för öfverläggning inom Utsk., och man ansåg der att §:ns mening lätt skulle kunna förstås.
Merton Hall skulle tillfalla en kusin till Merton, och jag lemnade med glädje ett ställe, der jag icke varit mindre olycklig eller mindre brottslig än vid Aukwoodhouse. Äfven nu kände jag ingen ånger, ingen önskan att göra det skedda ogjordt, men en sällsam oro, en dyster nedslagenhet i sinnet, som jag icke förmådde bekämpa, och som snarast liknade en dof och smärtsam harm emot det vidriga öde, som icke ville skänka mig lyckan och kärleken på mindre hårda vilkor, än dem jag tvungits att antaga, förföljde mig beständigt. Nu hade jag betalt detta höga pris, den handel jag afslutat kunde icke gå tillbaka, och jag ville nu njuta frukterna deraf. Jag var ung, vacker och rik och ändtligen undkommen det tyranni, hvaraf jag hittills lidit, jag ville nu älska och blifva älskad, jag ville återfinna min första korta och ljufva sällhet och blifva god och lycklig. Ack det förflutnas fröjd är en ton, som förklingat, en blomma, som vissnat, en våg, som rullat bort! Man kan möjligen finna en ny glädje, en annan sällhet, men det är likväl icke densamma, ty öfver det försvunna, det för alltid förlorade lägger saknadens fantasi ett skimmer som det närmeravarandealdrigeger,ochsomblirallt hänförande, ju längre i fjerran vi se det. Den fordna lyckan är försvunnen, vi kunna icke återfå den, äfven om de dödas skuggor icke vakta dess graf. Ellen hade packat ned mina saker, vi skulle resa morgonen derpå. Jag hade nyss haft en lång rådplägning med Mertons advokat, en gammal hederlig men föga skarpsinnig jurist, som länge skött familjens affärer. Han ville, att jag skulle protestera emot allt arfskifte och ännu icke anse mig som enka. Detta var alldeles emot min plan och önskan. Hvad brydde jag mig om denne mans förmögenhet, hvilken nu syntes mig nästan förhatlig? Jag hade mer än nog af den lifränta Merton anslagit åt mig, och som endast nödvändigheten tvang mig att mottaga.
Allt, hvad honom nu omgaf, ledde blott till statsmanna-värf, till societets-pligter, till en diplomatiskt-litterär contemplation. Gyllenborg åter, ensam qvarlemnad i Sverige, öfverväldigades af vämjelsen vid fäderneslandets politiska elände, sökte sig en huslig fristad, och hängde sitt strängspel i pilträdet. Gustaf III skref då till Creutz (1765): ”Aldrig har vår Svenska Litteratur varit så hotad med undergång, som nu. Dalin är död. Ihre drager sig tillbaka. Gyllenborg har gift sig, och blir fader för barn i stället för vers. Han är så kär i sin hustru, att han glömmer både äta och dricka. Man borde förbjuda sådana vackra snillen att gifta sig”. Det hade redan varit Gyllenborg obehagligt, att af det parti, som under 1750-talet var Hofvet vidrigt, nödgas just vid Hofvet mottaga en tjenstbefattning: ty så till vida, som ett par så i grunden menlösa själar det kunde, befunno sig både Creutz och Gyllenborg till Konungahuset i en viss opposition; halft politisk, halft ästhetisk. Lovisa Ulrika upptog i sin Vitterhets-Akademi aldrig den förre, och den sednare först 1773. Mellertid, sedan Gyllenborg ändtligen lyckats tillvinna sig Kronprinsens fulla högaktning, återstod, hvad värre var: att genomlefva 1760-talets hela vedervärdiga prosa, – denna tidrymd, om hvilken han efteråt yttrade: Snillet Sverige öfvergaf, Och på Vitterhetens graf Växte – Dagligt Allahanda. Omsider kom, efter Mångväldets kufvande genom den Tredje Gustaf, en solvärma för bättre växtlighet. Riksdagskifvet och röst-köpslagandet, förvisade från den nya dagens ordning, lemnade efter sig ett rum, som nu kunde fyllas med ädlare och vackrare nöjen. Ändtligen återkom ock Vännen från Paris, efter långa tjugu års bortovaro. Upphöjd till Riksråd och Premier-Minister, men lika varmt tillgifven Vänskapen och Poesien, började han ånyo rigta åt Sveriges Vitterhet ett kraftigt deltagande.