Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Län har yrkat, det Konga och Uppvidinge Häraders Fögderi måtte emellan arne Kronofogdar vara fördeldt; hvil - Betänkande n, N:o 128. n3 ken fördelning redan i så måtto är nödig befunnen och beviljad, som genom K. Brefvet den g Januarii 1816 tillåtits, att, i anseende till Fögderiets vidlyftighet, 2tne Häradsskrifvare derstädes fingo antagas och aflönas af Staten. Och sora, efter hvad K. M:ts Bef:h:de nu ytterligare ådagalaggt, behofvet af 2tne Kronofogdar, eller en i Konga och en i Upvidingc Härad synts desto större, som nu varande Fögderiet är vidsträcktare och folkrikare än de öfrige, emedan enligt 1025 års Specialräkenskaper, med undantag af öfver och underåriga, den Skattdragande personalen uppgått till 17,047 personer och uppbörden till uo,363 R;dr 14 sk. 1 r:st., deremot i det Fögderi, som dernäst i ordningen är det största i Länet, personalen utgjorde endast io,685 och uppbörden 78,636 R:dr 4o sk, 1 rest, så hafva KammarGollegium och StatsContoiret föreslagit berörde fördelning, samt att löner för serskildta Kronofogdar i Konga och Uppvidinge Härad måtte bestås, 2:0 K, MUs Bef;h:de i Wermlands Län har hos K. M:t gjord förnyad underd. hemställan derom, att MellanSysslets Fögderi, i anseende till dess storlek och vidsträckta läge, kunde vara sålunda fördeldt, att Eifdahls Härad derifrån skiljdes, för att, jemte öfre Tingslaget af Fryksdahls Härad, utgöra ett serskildt nytt under benämning af Norrsysslets Fögderi, Af handlingarne i detta ämne bar inhämtats: att K. M:t, i afseende på hehafvet af MellanSysslets Fögderis fördelning vid sista Riksdag gjorde Nådig Proposition till R.
Summan uppgår till ej mindre än 170,i5p R:dr 6 sk. Om dessa siiges icke ett ord. Detta synes likväl hafva af Utskottet bordt blifvit utredt. För den enskilte Ståndsledamoten är sådant omöjligt. Jag såsom representant vid afgörandet af detta Memorial står här i en stor samling af ziffror, utan att likväl se dem, som fordras för att utreda saken. Jag vet ej, huru stor andel står i sammanhang med Rikets Ständers beslut, eller uppbörden; jag ser blott en stor summa. Det förundrar mig, om det behöfdes anslag för något, som står i sammanhang med uppbörden. Jag trodde den så stadgad, att inga betydligare summor dertill behöfdes. Det är af stor vigt att veta i sammandrag, hvilka de äro. Jag t vi fia r på, att Rikets Ständer besluta så stora anslag, som begäras, förr än de med tydliga ord få se denna sak bestämdt ötredd, samt innan de få se både det eller de Rikets Ständers beslut, Utskottet omtalar, samt summan och datum för hvarje Konungens disposition. Då först kan man bedömma, om allt är enligt med förhållandet. Hvad sist den tredje rubriken angår, så komma derunder sådane poster, hvilka till afskrifning hos Rikets Ständer anmälas. De åter förekomma i StatsUtskottets nästföljande Memorial N:o 155. Jag behöfver således nu ej ingå uti pröfning derom. Den princip Utskottet i Den i 5 J u n i i f. m. slutet af förevarande Memorial framställt, att inga anslag af Rikets Ständer för framtiden böra beslutas på hufvudtilllarne, anser jag vara ganska tjenlig, oell innefatta ett stadgande, som bör antagas, och som förr än nu bordt vara vidtagit. Jag erkänner, att det för framtiden skall sätta oss i tillfälle, att ej behöfva så stora dispositioner från Regeringens sida, då bon ser, att Rikets Ständer ej sjelfve anse sig böra räkna på dessa medel, hvilka helt och hållet böra vara fredade, så att Rikets Ständer kunna använda dem, till nedsättande af bévillningen.
En man af vett och en tölp, en prinsessa och en rodderska, den höga själen och den gemena – båda skratta; men med väsendtliga olikheter, så till sätt, som föremål. Den sednare skrattar åt det Gemena, af egen sympathi dermed. Och detta, om ock af Konsten gjordt, blir ej derigenom mindre gement. Ty ej blott i det Höga och Allvarsamma, utan äfven i det Låga och Löjliga, är allt, hvad oäkta konst gör, idel fatuitet och phoebus; en gamman för tölpar och narrar, en dårars högtid; – ännu ovärdigare menniskan, om dårarne äro qvicka nidingar. Det är endast det naiva Löjliga, som är till för Poesien; och det är endast Naturen sjelf, som frambringar detta; sådant, som det esomoftast synes i den förvillade mensklighetens underbara och lifliga contraster. Såsom sådant, kan det ofta vara originalt på ett till och med stort vis. Endast detta Löjliga retar oss till det löje, som är Poesiens: det godhjertiga Löjet, hvilket kan uppväcka själen både till en ny ömhet och till en ny vishet. Till en ny ömhet: ty det visar oss menskliga svagheten, huru den jollrar, huru den yrar, – blottad i sin skam; hvarvid man ”ler med återhållna tårar”. Till en ny vishet: ty det låter oss se, hvad som är en sann Värdighet. Åtminstone ger oss detta naiva Löjliga alltid en viss storsint välvilja mot den, som är föremålet: vi tycka oss nämligen i hvarje dylikt föremål se liksom ett offer, som Naturen ger åt vår egen höghet; och hvarpå det således är omöjligt, att icke se ned med ett välbehag. Likväl är ock blotta nöjets liflighet tillräcklig, att alltid göra oss den sanna löjligheten dyrbar. Sådant är, och så verkar, Naturens Löjliga. Man bör nu kunna inse, att det, sålunda fattadt och behandladt, föranleder daningar, i hvilka ett nytt och alldeles eget element af Skönhet framträder.
Förvåningen och glädjen blef så mycket större, då åter tre år sednare med ett fartyg, tillhörigt Kantzow & Biel, som kom direkte från Kalkutta, en liten låda, adresserad till Märtha, anlände. Den innehöll åtskilliga superba indiska tyger och dukar, så valda och ordnade, att det tydligen kunde ses hvad som var ämnadt för modren och hvad för dottren, vidare tvenne engelska bankonoter till icke ringa belopp, och, det dyrbaraste! på insidan af omslaget: «Till min älskade dotter Nanna,» stod att läsa: «Jag lefver och ber Gud för er välgång – Fredrik.» Detta var allt, men dock i Märthas ögon mycket, och glädjetårar besökte åter en gång hennes bleknande kinder. Man såg tydligen, att hon derefter lefde i tysta drömmar och förhoppningar, och det papper, hvarpå orden stodo, låg alltid närande dem närmast hennes hjerta. Men åter hade trenne år förgått, utan att någon förändring skett, och då man på det andra hörde, att choleran åter grasserat i Bengalen, och då ännu denna sommar ingen ny underrättelse anlände, då vande hon sig småningom från att hoppas, och man hörde henne en gång yttra till Lina: «att bårtäcket lagt sig emellan henne och hennes förhoppningar på jorden.» Dock kan man anse för säkert, att den, som bragte henne visshet, att nu den sista länken brustit, i hennes ögon saknade all förtjenst om hennes framtids lugn. Och likväl är det så, att vissheten om en olycka är menniskan gagneligare än ett osäkert hopp, ehuru hon hellre med smärtsam ansträngning fasthåller det sednare, än hon öfverlemnar sig åt den förras tröstande inflytande. Ty då olyckan en gång är ohjelpligen skedd, tvingas hon att hålla sig till verkligheten och till den ersättning, denna möjligen bjuder. Men detta fordrar kraft och ansträngning, och det är då vekare och mera retande att vagga sig in i inbildningens och förhoppningarnes drömmar. Hade Märtha för tre år sedan fått visshet om Fredriks död, så är det nästan troligt, att hon i denna stund icke varit ogift; ty man såg tydligt, att karlarne hade ett rätt godt öga till henne.
Detta blefve ett missbruk af Rikets Ständer, och icke härflytande deraf att lagen sådant medgifvit, utan derföre att de efter oriktiga beskattningsgrunder beskattade Svenska folket. Intilldess vi få bevillningsgrunderne till taxering efter inkomst, då äfven inkomst af tidningar och skrifter bör beräknas, intilldess fortgå Rikets Ständer på den bana, hvarvid vid hvarje Riksdag obillighet och orättvisa äger rum. Men icke kan man från rättigheten att beskatta taga kskäl att illudera lagens föreskrift. Man kan val säga, att de i 86 § Regerings-Formen befintliga orden: offentliga magten, beteckna Styrelsen, och att således Rikets Ständer kunde göra lagligen, hvad ej Konungen kan. Dervid får jag svara, att jag icke kan i denna fråga om beskattning vägra, att Rikets Ständer kunna göra de criantaste orättvisor, och våldföra hvilken medborgare som lieldst, men då Rikets Ständer äro Svenska folkets representanter, då massan af intressen är förenad i deras, är det icke tänkbart att de så skulle glömma allas intressen. Den 27 Januarii f. ni. är cn farhåga, som ej bör blifva grundad. Jag anhåller nu åter, för att icke blifva missförstådd, få förklara, att jag icke anser Memorialet kunna återremitteras, ty endast sådana yttranden örn ändringar i förslaget, hvilka Ståndet förklarar vara sina gemensamma tankar, skola till Utskottet remitteras, och icke hela förslaget, hvilket först vid nästa Riksdag kan till antagande eller förkastande förekomma. Friherre Boye, Fredrik: Med agtning för de värde talare, som yttrat sig i äinnet med så utmärkt skicklighet, måste jag bekänna, alt jag icke blifvit öfvertygad derom, att den föreslagne förändringen af ConstitutionsUtskottet i Tryckfrihetslagen, är af nödvändigheten påkallad. Jag har här ofta hort yttras, och jag är till en del sjelf derom öfvertygad, att Sverige är bland de lyckligaste land i verlden. När vi kommit till denna lycka, så måste det hafva skett genom våra förträffliga institutioner. Hvarföre då alltid laga och lappa?
Jag hade dock icke ännu något visst beslut. Ni jagade bort mig, och jag lydde, emedan jag ej ville störa er frid – jag lydde, men blott en tid. Sedan kom en annan tid. Min lidelse tilltog i styrka: jag tillbad er som ett helgon, och jag tyckte att jag sjelf var bättre, då jag med er vandrade till de fattigas boningar – ni var också min goda engel. Men jag var sjelfvisk, äfven i min förbättring, och tänkte endast på min stundliga sällhet, intills det bittra ögonblick då ni åter skickade bort mig Redan då var jag nära att för er öppna hela mitt hjerta, men denna förklaring syntes mig i en sådan stund vara icke rätt grannlaga. Jag besegrade mig sjelf, emedan jag ville att vi begge skulle ha tid att öfvertyga oss om varaktigheten af det välde, som ni utöfvade på mig. Nåväl, älskade, tillbedda Blenda, jag har rest, för att pröfva mig sjelf – och denna pröfning har utfallit så, att jag på mina knän ber dig återkalla mig, återkalla mig såsom din, såsom den hvilken eger rättighet att opåtalt få följa dig öfverallt, egna dig hela sitt lif! För att gifva denna bön hela den officiella formen, vänder jag mig på samma gång till din slägting lärftskramhandlanden Thorman och utber mig hans benägna förord hos din af mig högt värderade mor – hos dig vill jag ej ha någon annan förespråkare än mig sjelf. Jag väntar hvilken väntan – ack, skrif genast nej nej: besinna dig väl! Under en resa för kort tid sedan träffade jag din andra kusin, galanterihandlaren. Jag är mycket intagen af honom, och om han är det endast hälften så mycket af mig, så är jag säker att han rekommenderar mig. Jag gaf honom del af de åtgärder, som jag ärnade taga, men jag vet icke af hvilken orsak han ej ville blifva mitt ombud Här slutades brefvet med de vördnadsfullaste helsningar till hennes nåd, jemte hänvisningar för henne, i hvad rörde ekonomien, till det bref, som Patrik erhållit. Fru Emerentia fällde tårar af öm rörelse och tillfredsstäldt högmod. Ändtligen hade då det stora, länge väntade och efterlängtade målet upphunnits!
Formen, önska endtledig3nds ur Tjensten af någon Stats-Rådets Ledamot, enär Constitutions - Utskottet funnit anmärkning äga rum, och den till Ständernas pröfning framställt, har Friherre Cederström uppläst af 107 §. dess första Moment. Om Friherre Cederström hade last §. till slut, hvilket varit en nödvändighet; om han velat upplysa, så finner man lätt hans mening vederlagd; man finner då, att Constitutions-Utskottet icke äger större rättighet än hvarje annat Utskott eller enskilt Ledamot, nemligen det, att blott göra anmärkning; mycket klart och tydeligt står, att Riksens Ständer afgöra. Utskottet skal! blott förut höras, då anmärkningen kommer från annat Utskott eller enskilt Ledamot, Med ordet höras, förstås i vanlig Lag-styl, att lemna upplysningar åt den, som äger rätt sft dömma och besluta. Konungen hörer ColJegier och Embetsman; Domare höra Parter och andra Personer vid många tillfällen, då upplysningar tarfvas. Att Standerne icke kunna afgöra något ämne i grund af 107 §. innan Constitutions-Utskottet blifvit hördt, är ju en ^tlar följd deraf, att anmärkningen ingifves förseglad och granskningen af Statä-Kådets Pro - Den 35 April. 31? focoller, är Utskottets ensak} upplysningen som skall hämtas af Protocollen, börmeddelas Ständerna. Och då först inträder Ständernas rätt, att begagna sin Opinions-rättighet. Det påstående att denna rättighet, sorn icke af Lagen är begränsad , utan helt och hållit ankommer på godtfinnande s skulle vara af Ständerna öfverlåten åt ett af sina egna valde Utskott, hvarigenom de således afhändt sig ali fri vilja och satt sig under samma Utskotts förmynderskap, ar så stridande mot Ständers färdighet , att jag är öfvertvgad, det ingen af Ridderskapet Adeln låtit förvilla sig af denna tolkning?^ Friherre Åkerhjelm, Gustaf:
skälmsk holländare e n jätte till och en blå eller klädde sig, granskade grimas åt denne coelibasmåtrallande sin en behaglig en främmande öfverraskning. E j värld utan h e m - har gjort det, men till hälften uppblandadt med varm mjölk samt med blott en bit socker uti; då skadar det ej deras mage. Min stora barnskara mådde väl däraf under sin uppväxttid, de voro feta och friska; huru kärt är icke kaffet för dem med sina två skorpor! Ett godt råd till alla unga husmödrar: låt den största ordning råda uti allt, då går arbetet som ett urverk. Vänjen edra barn tidigt vid arbete och sparsamhet; låten dem få börja deltaga i det lilla de kunna, flickorna att bädda sin säng och städa samt damma sitt rum, gossarne att borsta sina kläder och skodon. Sätten dem om vinteraftnarne till ett litet handarbete, t. ex. en lättare stickning; lären Söndag morgon: Kaffe med färskt hvetebröd, smör, dem att själfva stoppa sina strumpor, gossarne ej ost ' samt hvar sitt ägg. Uppkokt mjölk att blanda undantagna. Huru godt för en yngling, sedan han till hälften i barnens kaffe. lämnat hemmet, att själf kunna stoppa ett hål på Middag: Kötträtt med potatis, nyponsoppa, \ öl. sin strumpa; dock medgifver jag, att han säkerligen Aflon: Te med smör, bröd och kallskuret, mjölk som äldre aldrig skall vilja vidkännas den konsten eller välling till barnen. i vittnens åsyn. Gifven dem en liten uppmuntran Morgnar och aftnar ungefär lika för hela veckan, eller belöning efter fullgjordt arbete, det går då så dock blott ägg om morgnarne till mannen; ibland mycket lättare. varieras med olika gröt till kvällarne. jag förutsätter, gälla dessa uppgifter såsom Måndagsmiddag: Kisgrynsform med sill eller salt råd Som för yngre, oerfarna husmödrar, hvilkas barn kanlax, äggmjölk. ännu ej äro i skolåldern, men när så blir, må- Tisdagsmiddag: Stekt fläsk med potatiskrocketter ske ste flickornas uppfostran, åtminstone de första åren, eller bruna bönor, fruktsoppa. börja i folkskolan; möjligen kan modren själf underOnsdagsmiddag: Kokt fisk med potatis, risvälling.
Söner, 1861), samt här meddela, att, enligt det i åberopade tidskrift intagna Generalsammandrag, summan af personer, som antecknats å de vid folkräkningen begagnade hushållslistor, upptagits till 54,089 personer af mankön och 62,883 personer af qvinkön, eller tillsammans 116,972 personer, af hvilka blifvit uppgifna såsom här bosatte, men vid folkräkningen frånvarande 1,755, ej här bosatte, utan såsom resande tillfälligtvis sig uppehållande 2,156, härstädes boende, men ej här kyrkoskrifne 4,737. Då det antal, som tillhör sist omförmälda tvänne kategorier, och som, åtminstone till stor del, icke utgjort föremål för mantalsskrifning härstädes, drages ifrån den genom folkräkningen erhållna totalsumman, visar det sig, att resultateme af mantalsskrifningen och folkräkningen ej varit särdeles skiljaktiga. o Ar 1855 uppgick folknummern, efter de vid slutet af samma år upprättade mantalslängd erne, till 97,953 personer och har således under åren 1856—1860, enligt dessa längder, ökats med 11,925 personer. Tab. Litt. a. Antalet af födde och döde har, enligt uppgift från Statistiska Central-Byrån, utgjort det sorn af nedanstående tab. Litt. A utvisas. Under åren 1851—1855 utgjorde de föddes antal 16,276 och de dödes 21,337; vid jemförelse hvaraf med det i tab. A uppgifna förhållande befinnes, att, under nu ifrågavarande fem år, de föddes antal varit 2,549 större och de dödes 1,590 mindre, än under förstnämnda tidrymd.
Beväringsförfattningarne föreskrifva visserligen, alt så beskaffade personer skola excerceras serskildt, men förfaltningarne säga icke att de skola äta och ligga i andra tält än öfrige oförvitliga beväringsynglingar. När emellertid det är förbjudet vid den indelta arméen äfvensom vid den värfvade all taga andra än välfrejdade personer och de vanfrejdade äro uteslutna ifrån att der inträda, så anser jag att detsamma med ännu mycket mera skäl borde vara förhållandet vid beväringen och det är verkligen en -stor brist att ingen författning Den 23 December e. m. 55 finnes sora förbjuder sä beskaffade personers inträde ibland de oförvitliga beväringsynglingarnes leder. Jag anhåller att detta af mig afgifna yttrande mätte fä åtfölja motionen till del Utsk., dit den kommer att remitteras. Hr von Knorring, Erik Oskar: I olikhet med de två sista värde lalarne mäste jag förorda Frih. Raabs motion af tvenne skäl. Meningen roed beväringsexcercisen är väl att hvar och en Svensk skall göras skicklig att försvara sitt land. Denna sals nphäfves genom legningen, hvilken äfven väcker missbelåtenhet hos dem, som ser sig tvungne att sjelfva excercera, under det att andra, utan att vara behäftade med kroppsliga lyten, likväl befrias derifrån. Hvad åter beträffar alt man genom de legda karlar, som fin nas ibland beväringsynglingarne, vinner en tillökning i Stammen, sä tviflar jag mycket pä att det föredöme, som desse lejda karlar lemna, gifva något upmunlrande exempel för beväringsynglingarne. Del vanliga förhållandet är, att de som äro odugliga till verklig krigstjenst, oell som i förtid nödgats taga afsked, sedermera låta lega sig. Hvad åter beträffar ali somligas verksamhelsbana skulle blifva afbruten och alt de derföre borde hafva tillåtelse att lega, så får jag erinra alt delta afbrott uti fredstid endast räcker i 14 dagar, hvilket väl icke synes kunna vara af någon betydenhet.
Några få prof på dylik vidskepelse äfven hos oss gå vi nu att omnämna. I sitt “Tal om Stockholm för 200 år sedan och Stockholm nu för tiden“ omtalar P. J. Bergius, huru man under katolska tiden här i Sverige äfven på flera vidskepliga sätt sökte bota och afvända sjukdomar, hvaribland det förnämsta och tillika det allra lättaste tycktes varit, att dertill betjena sig af vissa ord eller bokstäfver, skrifna på lappar och sedlar, hvilka man antingen bar som amuletter omkring halsen, eller nyttjade på annat sätt, hvarvid det som oftast icke kom an på huruvida de ord, som då begagnades, voro helt och hållet obegripliga. Mot tandvärk brukade man dessa ord: “Galbes galbat galdes galdat.“ Mot hundbett: “Irioni Khiriori essera khuder fere“; och för bett af någon galen hund: “Hax pax max Deus adimax“, hvilka ord skrefvos på ett äpple, som sedan skulle uppätas. Man har trott, att dessa ord blifvit förvrängda af någon olärd, som råkat på något gammalt munkrecept af samma slag, och som varit skrifvet: “Hoc † po † mo † Deus † adimat †.“ Och det var ej blott bland menige man sådan vidskepelse var i svang. Äfven de mera bildade, ja till och med den tidens läkare, voro intagna deraf. Så berättas i nyssbemälde bok om doktor Bengt Olsson, hvilken var konungarne Erik XIV:s och Johan III:s lifmedikus, hurusom han, andra vidunderliga ordinationer att förbigå, föreskref såsom ett medel mot tandvärk att binda båda låren hårdt med ett snöre, så länge man läser Fader Vår “eno reso“, och bruka detta “fyra resor“. Samma doktor säger ock i sin läkarebok, att smaragd stärkte hjernan, saphir lefvern, samt att hyacint och rubin voro eljest helsosamma att bära på sig.
Moj:t wstl söka "förekomma det stada och försäng handrwer"kerlerne tillskyndas genom de sr kallade Sus"kare, Förswars-karlar och andra obehörige ''personer. Åtskilliga Städer hafwa Prtwilegrei! "redan af Konung OustLk l. för sina Skränn"rättningar och dermed förenade rätkiLhet kill Jag'"ning efter Fustarr," 568 Den ro Iarmarit. "Wd jädantförewetande anser jag det wara "alldeles stridande mot Regerings-Formen, otr yr"ka upphäfwande af denna SkäderneS genom Privilegier dem tillagde rättighet. Kongl. Förfakt"ningen den 6 9,'prlll 1799 grundar billigheten och "rättwijan af Vstiterondel ester föcbudlt och luren"drägadt gods, ,ust pa denna rättighet, of det "talande stal att den sam l handeiswägen pä om"förmälde sätt bryter enrot Lag, är mera brottslig mot Samhället, än den jom innom Handt» "werkerierne arbetar uran laglig »llläleije." "Dä detza Författningar således hafwa de "närmaste samband, och man lwartemvt Priwilegier "icke kan upphäfwa den förra, bör man icke ellek "kullkasta den sednare, utan att med det samma "erkänna ctt en mera brottslig och skadligare Medlem bör hofwa större fri, och rättigheter l Samhället än est mindre felande."
Discont-Verk blifvit af Banken fällde, äro vordne inom linien upptagne och balancerade, för att utgå utur blifvande öfverskottet, sedan ej mindre Rikets Ständers Bank, än samtlige Discont-Verkens öfrige Borgenärer, ur Discont-Verkens egne tillgångar erhållit full betalning för deras fordringar, så lill capital, som derå beräknad ränta; hvarefter Banco-fullmägtige, i betraktande deraf, att, enär det på Commissarien Toran berott att vid öfvcrassigneringen godtgöra sig sin andel uti det derför ådömda bötesbeloppet, och endast genom hans uragtlåtenhet att genast förskaffa sig sådan godtgörelse, han gått i mistning af sin obestridliga rätt, samt med afseende derjemte på Commissarien Torans knappa vilkor, beslutat den hemställan, som uti ofvan åberopade Revisions-Berättelse blifvit om förmäld. Hvad sålunda förekommit, har Utskottet i öfvervägande tagit, och ehuru Torans rätt till berörde bötesbelopp svårligen lärer kunna bestridas; likväl och som Banken icke har sig ålagd någon ansvarsskyldighet för böter, hvilka i och för öfverassignering varda vederbörande räkningshafvande ålagde, och Banco-Utshollcls Utlåtande, N.o 18. 5 hvilka, i saknad af tillgång hos dea försumlige, ej blifva godtgjorde, har Utskottet funnit sig icke kunna hos Rikets Ständer tillstyrka bifall till Banco-Commissarien Tovans ifrågavarande ansökning; hvilket Utskottet ansett sig böra för Rikets Ilögloflige Ständer anmäla. Stockholm den 15 April 1840. Ank. lill Exp Utsk. den ig April, kl. 1 e, m. Utlåtande , i anledning af väckt fråga angåiende löneförhöjning, så väl för åtskillige Tjenstemän vid Rikets Ständers LåineConior i Götheborg, som för en vid samina Contor anställd Vaktbetjent.