Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Några vissna syrener stodo bedröfvade och hängde i ett glas med smutsigt vatten; så skulle det aldrig få bli, när hon Hon rodnade häftigt; och ytterligt förlägen, öfver att någon skulle kunna undra, hvarför hon rodnade, yttrade hon något, om att det var så qyäfvande hett härinne. Det är lätt hjelpt, sade en mjuk, behaglig stämma, och en ung flicka med lifliga ögon och skälmska gropar i kinderna öppnade med van hand ett fönster och lät den ljumma sommarluften strömma in. Ingrid följde henne med en ytterst förvånad blick. Hvar hade hon suttit? Ingrid hade icke alls observerat henne förut. Ingrids förvåning var så talande, att den andra skrattande besvarade hennes tankar med att säga: » Jag satt der bakom dörren. » » Jaså. Jag tackar för ert besvär », sade Ingrid något kyligt. Den unga flickan var visst ofta här tänkte hon bittert, och det var icke utan att ett: » farväl mina lyckliga drömmar » tonade genom hennes själ likt ett skorrande missljud. Den unga flickan dröjde länge derinne, då hennes tur kom; Ingrid började bli nervös och hoppade till för hvarje gång en skrällande hostattack från en medelålders man med utmerglade anletsdrag genljöd i rummet. Ändtligen gick det hurtigt i dörren; nu var det blott den stackars lungsotspatienten qvar. Ingrid återfick sin besvärande hjertklappning; hon räknade sakta för sig sjelf 1, 2, 3, 4 ända till 100 för att få tiden att gå. Det låg ett ljusare, lugnare uttryck öfver den stackars mannens ansigte, när han kom ut, men detta hade Ingjid knapt tid att gifva akt på, så ifrig var hon att komma in. Doktorn reste sig artigt och kom genast emot henne. » Fröken Ingrid, fröken Erlandsson », utropade han öfverraskad. » Hvad förskaffar mig lyckan af ert besök? » » Kan ett sjukbesök anses för en lycka? » frågade Ingrid med ett svagt småleende. » A r ni sjuk? » Hans blick gled med ett ömt forskande uttryck öfver det älskliga ansigtet. » Men så sitt då ner och hvila er, fröken! » Han anvisade med en lätt bugning den schaggklädda soffan med sina broderade puffar och dynor.
Men deraf följer icke, att dessa båda slag af ärenden skulle kunna rätteligen sammanföras i ett och samma embets-verk i en lägre instans. Om så skulle ske. komme utan tvifvel en ännu strängare sammanblandning af hvad som tillhör stat och kyrka att ega rum, än den, som redan nu är för handen. Huruvida fattigvårds-ärendena numera med rätta tillhöra Ecklesiastik-departementet. torde med skäl kunna sättas ifråga. Efter den natur af rättsfrågor. dessa ärender numera antagit, torde deras öfverflyttning till ett annat departement vara det riktigaste. Ingen väsendtlig fördel synes uppkomma deraf, att Sundhets-kollegium, i stället att bära sitt förra namn, med i öfrigt oförändrad organisation, förvandlas till en afdelning ^f ett nytt kollegium. Al dess fortfarande, såsom särskildt embets-verk kan icke större olägenhet uppkomma än deraf, att under andra departementer höra flera särskilda embets-verk, såsom t. ex. under Fi■ans-departementet Kammar-kollegium, Kammar-rätten, General-tulI-styrelsen och Post-stvrelsen, utan att departementets enhet deraf ansetts rubbad. På dessa grunder har jag, då behofvet af en fullständigare organisation svnes mig vara af motionärerne på ett öfvertygande sätt ådagalagdt, velat bitalia motionen under den form. att Utskottet skulle hafva hemställt, det Rikets {Ständer måtte i underdånighet anhålla, att Kongl. Maj:t täcktes låta utarbeta förslag till organiserandet af en särskild myndighet för behandlingen af de kyrkliga ärenden, som skola genom Ecklesiastik-departementet föredragas, äfven» »om af en styrelse öfver läro-verken; med underdånig anhållan tillika, att den befattning med helsö vårds-ärenden, som nu är Serafimer-ordens-gillet uppdragen, måtte på Sundhets-kollegium öfverflyttas.» Af herr professoren Bring: »Oaktadt jag hyser den största aktning för den ädla afsigten med de motioner, hvilka Utskottet i förestående betänkande hufvudsakligen bifallit, måste jag dock mot detta bifall mig reservera.
I enlighet med 6:te punkten af E. K. M:ts Proposition, anse Rikets Ständer, att då förvaringsoch transportkärl, efter olika varors lämpligaste fördelning, erfordras af skiljaktigt innehåll, må, till nödig beqvämlighet i handel och rörelse, dylika kärl, så vida de hafva mer än en kubikfots rymd och uppmätningen kan ske med erforderlig noggrannhet, justeras och stämplas till sitt innehåll i kubikfot, kannor och jemna tiotal af kubik tum, hvarvid de skola med justerarens namn förses; men kronomärke!, må icke å sådana kärl'anbringas och dessa ej heller såsom målkärl nvtljas. I 9:de §. mom. a. af Vetenskaps-Akademiens förslag stadgas att, vid uppmätning af torra varor, så länge varans mängd det tillåter, alltid det största målkärlet, d. v. s. 5 kubikfots-måttet, skall begagnas. Detta stadgande motsvarar det i nu gällande förordning, som föreskrifver, att »ingen fördriste sig någon spanmålspost eller annan vara med mindre målkäril mäta, än som tunna, ej eller det, som under en tunna i minut säljes, med större mål än dertill fordras.» Denna föreskrift har dock hittills icke på långt när blifvit allmänt åtlydd, och skulle sannolikt ej heller framdeles komma att blifva det, så vida ej undantag medgåfves för de fallj då billigheten sådant fördrar. Det skulle, efter Rikets Ständers tanke, blifva alltför betungande för den mindre jordbrukaren, om man ålade honom, icke allenast att ega en fullständig sats af målkärl, utan äfven att, för hvarje gåug lian ville bortskicka till afsalu ett mindre parti spanmäl, medsända en fullväxt - Expeditions-Ulskottets Förslag till underd. Skrifvelse, N:o 86. 153 växt karl med nog krafter att verkställa uppmätningen med största målkärlet.
Dess lycka blir alltid en väsentelig del af min egen. Med dessa tänkesätt hoppas jag förvärfva en önskad rättighet till aktning och kärlek af Rikets första Sland. Jag försäkrar Eder, mine Herrar, om min välvilja och bevågenhet. Grefve Wachtmeister, Hans, återkom nu med Ridderskapets och Adelns Afskeds-Deputation, samt återförde de öfrige Respective Ståndens hälsningar till Ridderskapet och Adeln. Herr Grefven och Landt-Marskalken yttrade, det han vore öfvertygad, att Ridderskapet och Adelil instämde med Herr Landt-Marskalken i den önskan, att Gretve Wachlmeister matte för Ridderskapet och Adeln uppläsa de af honom, såsom Ordförande för Ridderskapets och Adelns Afskeds-Deputation. till de öfrige Respective Riks-Stånden hällne Tal, samt att berörde Tal måtle i dagens Proloeoll intagas. Ropades Ja. 440 Den 22 December e. m> I anledning hvaraf Grefve /Vachtmeister uppläste nämnde Tal, så lydande: Till Högvördige Preste-Stundet : Omsider hafva vi hunnit slutet på detta Riksmöte, hvars början varit oss lika efterlängtad, som dess slut nu med glädje emotses. Flere års rika skördar och ett genom vår älskade Konungs visa försorg fortfarande politiskt lugn syntes icke lämna något annat öfrigt för höjden af Sveriges lycka, än vidtagande af nödige förbättringar i våra oecouo,- miska och financieila förhållanden. Dessa förbättringar hafva ook uteslutande utgjort föremålet för våra öfverläggningar, och om hvad vi gjort, ej. uppfyllt hvad vi önskat göra, är dock tecknet gifvit och hristerne anviste. Måhända höra vi lyckönska oss, att ej hafva hunnit längre, än vi gjort, ty endast den förbättring blir stark och kraftig, som af en stigande upplysning efter hand uppkommer, och således ej förr bryter åldriga vanor, än öfvertygelsen om det nyas företräde hunnit stadga sig och blifva allmän. De ämnen vi afhandlat hafva varit af största vigt för landets inre välstånd.
Utskqttet har trott det vara mycket svårt, att ingåiminutier, emedan man då alltid lätt glömmer något; just för att ej utsätta sig för den möjligheten, har Utskottet öfverlemna! till LandtMarskalken ett stort antal biljetter. Jag kan ej förvänta mig annat, än att en LandtMarskalk med urval skall gifva biljetter åt personer, som komma i fråga dertill. Han lärer ej underlåta, att gifva biljet åt en Utländsk Minister, som önskar en sådan, åt andra Stånds ledamöter, åt andra upplysta personer, och åt tidningsredacteurer. Herr af Malmborg har yttrat sig directe emot sjelfva saken. Jag skall ej blifva vidlyftig i mitt svar till honom. Han har ansett, alt publicitet ej bör äga rum, innan alla fyra Stånden komma under ett tak, och innan dörrarne kunna öppnas för hela allmänheten. Jag skulle dela hans mening, om vårt auditorium vore så stort, som Ladugårdsgärdet. Men då det icke så är, mäste en gräns bestämmas. 72 Den 3 Februari i f. m. Herr Rosenbladj Bernhard: Frågan om offentlighet, antydd vid 1818 års, och väckt vid 1823 års Riksdag, har sedan dess gjort betydliga framsteg. Det är ej utan tillfredsställelse man sett, huru våra öfverläggningar fått offentlighet genom tidningarne. Förut gåfvos de ej tillkänna, utan genom en. Riksd agsTidning, som blott ganska ofullständigt och sent antydde beslut och discussioner, och genom protocoller, som behöfde stundom decennier för att blifva fullbordade. Gaf någon vanlig tidning Riksdagsdebatter, voro de stympade utdrag, valda af partiska omdömen, eller ej mindre isolerade anföranden, insända af författarne sjelfve. Nu ser man de flesta tidningar, visserligen mer och mindre väl, sysselsätta sig med dagens debatter, och vissa gifva dem med en opartiskhet och fullständighet, sorn är sällsynt att träffa äfven i länder, der likväl mera vana finnes vid tidningslit lera t uren.
Det inträffar derföre, att när landtmannen vill utgöra denna räntepersedel in natura och ankommer lill levereringsorten, efter en resa af flera mil, mäste han understundom med oförrättadt ärcndc återvända med den, på förut nämde grunder, casscrade spanmålen, och nödgas derefter i stället fullgöra prestationen med penningar, till ett, markegåugspriset och den i författningarne stadgade förhöjningen motsvarande belopp, skattande sig lycklig om han dermed undslipper, då exempel ofta förefinnas, alt han tvingas alt, långt utöfver della, merendels alltför högt uppjagade markegnngspris, godtgöra tiondetagaren, emedan tillgång lill strid säd helt och hållet saknas i orten. Det visar sig hvilka kostnader och förluster för jordbrukaren i allt fall uppkomma, då afraden, till levereringsorten forslad, icke anlages, och det mäste ligga i sakens natur, att Staten eller andra tiondetagare icke i skatt billigtvis kunna fordra annan eller bättre spanmål, än den skattskyldiges jord afkastar, då den är af vanlig ren och god beskaffenhet. Då närvar, tids conjunctur oeh den förlägenhet i ekonomiskt hänseende, som hufvudsakligast för landtmannen gifvit sig tillkänna, synes uppmana R. H. St. att, utan rubbning af bestående ordning, så vidt möjligt är, mildra skattebördorna, så finner jag mig föranlåten föreslå, att ofvan åberopade K. förordning mätte till sin ordalydelse sålunda förändras, att, i stället för uttrycken väl rensad, och strid säd, utsättes väl rensad och god säd, med bestämmande i stället af en viss vigt å hvarje sädesslag, då vid fråga om spanmålens gilltighet, skiljedomaren, som är Konungens Ref:h:de, blir skyldig att ålägga vederb. räntetagare att emottaga en, med afseende pä årets gröda, god och väl rensad spanmål. Anhållande jag vördsamt om remiss af motionen lill vederb. Utsk. Frih. Cederström, Jacob:
Flertalet af de i Länet valde Deputerade uttryckte sin önskan alt spanmål, hö och tackjern måtte qvarstå såsom ränte-persedlar, att fläsk och dagsverken måtte förvandlas till spanmål, samt halm, smör, kött, oxe, får och lamm till hö; osmundsjern, stångjern och ved till tackjern. Derjemte hafva deputerade från Nora och Lindes fögderi ansett sig böra bibehållas vid kontraktet om räntornas utgörande af den 8 Juni 1664. Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Länet har anfört betänkligheter att bibehålla Spanmål och hö såsom de hufvudsakligaste ränte-persedlarne, emedan deras pris är så ombytligt; hvaremot dagsverks-räntan ej på de sednare tjugu åren undergått någon förändring; tillstyrker i öfrigt bibehållandet af nyssnämnde 1664 års kontrakt. Af skäl, som förut här ofvan äro anförda, och dem Kongl. Maj:ts Befallningshafvande anfört, anser Kongl. Maj:t Dagsverks-räntan böra fortfarande, med förut föreslagna förändring i sättet för dess beräknande, qvarstå; hvarjemte Kongl. Maj:t anser olämpligt och till räntegifvares betungande föranleda, att förvandla smör, kött, oxe, får och lamm till hö. Kongl. Maj-.ls Aåd. Proposition, JV:o 8. 17 lii>; enär dessa skiljaktiga slags ränte-persedlar tvärtom synas böra finnas för att motväga hö-räntans ombylliga värden. Men Kongl. Majit vill för öfrigt, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med den af Deputerade yttrade mening, nu föreslå Rikets Ständer, att: 1:0 Såsom hufvudränte-persedlar inom Orebro
Maj:t, som genom Kungörelse den 9 Januari 1846, angående enskilda banker, hvilka utgifva egna tryckta eller graverade förbindelser, § 16 inom. 2, i Nåder förklarat, att, i fråga dels om preskriptionstid för inlösen af enskild banks förbindelser, dels om och i hvad mån bevakning deraf i bankens konkurs eller årsproklama erfordras, bolaget skulle vara underkastadt hvad härom framdeles kunde varda stadgadt, vill, med afseende på nämnde slags banker, härigenom föreslå Rikets Ständer antagande af följande lagbestämmelser: § ] Den, genom Förordningen den 13 Juni 1800, för skuldfordran i allmänhet bestämda preskriptionstid af tio år ege ej rum i afseende på enskild banks tryckta eller graverade förbindelser, ej eller skall bevakning deraf enligt konkurslagen erfordras, i händelse banken råkar i konkurstillstånd, eller i anledning af årsstämning, som, vid bolagets upplösande, må utfärdas å dess öfriga borgenärer. § 2. När bankbolag, hvarom nu sagdt är, utan konkurs upplöses, äfvensom derest bolaget råkat i konkurstillstånd, vill Konungen, uppå anmälan härom, Kongl. Maj.ts Nådiga Proposition, N:o 11. 7 genom allmän kungörelse förelägga en hvar, som innehar bankens förbindelse af den i 1 § omförmälda beskaffenhet, att, vid förlust af all betalningsrätt, inom två år från kungörelsens datum, förbindelsen, när bolaget utan konkurs upplöses, förete till infriande i banken, men, om åter banken råkat i konkurstillstånd, och betalning således ej genast ske kan, till bokföring och erhållande af kostnadsfri påskrift derom, uppvisa för den eller dem Rätten, der konkursmålet är anhängigt, i sådant afseende förordnar. Nämnde kungörelse bör minst två gånger under hvartdera af dessa år från predikstolarne i riket uppläsas. § 3- Till följd häraf kommer, i händelse af bankens konkurs, med utdelning till de borgenärer, som ej ega förmånsrätt, att anstå, intilldess berörde två år förflutit. § *•
Derjemte får jag anmäla, det jag, i fråga om Norrmäns anställande vid Utrikes-departementet, biträder hvad af Herr Friherre Paykull och Herr Hofpredikanten Tegnér derom är anfördt.” Af Herr IL Th. Cederschiöld: ”Jag har ansett mig böra tillkännagifva, dels att jag, som instämmer uti Herr Friherre Cederströms, uti dess reservation emot första anmärkningspunkten, yttrade åsigter, icke deltagit uti anmärkningarne N:is 2 och 4, hvilka blifvit gjorda före mitt inträde i Utskottet, dels att konseqvensen, enligt min åsigt, fordrat, att den under N:o 3 intagne anmärkning rigtats icke endast mot Chefen för Landtförsvars-departementet, utan äfven mot Cheferne för de bland öfrige Stats-departementen, der enahanda förhållande egt rum, såsom t. ex. vid tillsättning af ett Justitieråds-embete den 28 November 1856 och vid utnämning af en Landshöfding den 30 December samma år; — samt dels att jag funnit det förhållande, för hvilket jag nu går att redogöra, äfven hafva bort, såsom anmärkningsvärdt, hos Rikets Ständer anmälas. Sedan en ledamot af Konstitutions-Utskottet såsom föremål för anmärkning, fästat Utskottets uppmärksamhet derpå, att, då häradshöfdingen i Luggude domsaga H. G. Lagerstråle den 4 Maj 1858 utnämndes till Stats-råd, honom medgafs Bih. till B. St.
Vikar! Upp, upp, upp! Ut och valla bina; men Du skall röka tre kupor först, ty kungsgårn vill ha honing till malten, det skall bryggas till gästabud, och grannens flickor vill plocka vifvor, för det skall bryggas mjöd till gästabåd, sade jag; Upp, upp, upp Vikar; hör Du inte Alhornet! DRAMATISKA FRAGMENT ut, sträcker på sig, sömndrucken. VIKAR Åter en dag på en natt af qvalfulla drömmar! Trälars träl, jag konungason, våndar jag aldrig född vore! HJALPREK. Är Du morgonpraten, pojk, gå i sysslan, rök tre kullar bin till kungens kök, sade jag, det skall rustas till gästabåd! VIKAR. Hvem gästar kungens gård? HJALPREK. Äst Du nysjuk? Gå i sysslan, sade jag! GRIPER ut med skäran. En god morgon granne, sof Du godt i denna natt? HJALPREK. Inte som likast, Griper, det pyssla och braska i hagen, jag var uppe i grålysningen och såg tunglet stå i Fiskarpiltarne, det betyder regn, och så hörde jag kräken flöja och mynnas på skogen, farnötet rytade så obanturligt, hocken vet hvad en har olefvadt, hörde Du alls intet, granne? GRIPER. Ottekry är jag vorden och ondt för sofva har jag, illa ser jag, men fint kan jag höra, ett är säkert, det är ondt på skogen, Hjalprek; Gunlöd gick ut att mjölka; kommer hon inte snarligen igen, då är det sistersta sagdt. HJALPREK. Är det Stigmän, skogsmän ? . STARKODDER SKALD GRIPER. Intet vet jag. Men nu hör jag Gunlöd som ropar på korna. Gå vi granne, så råka vi flickan. HJALPREK. Väl, så gå vi! ut ur Gripers stuga, med en korg gullvifvor som hon sedan sköljer vid källan. MENGLÖD GRIPER till Menglöd. Se om hus och härd, barn, vi kommer icke igen förrn i qvällningen; skönjer
som ej utgått af anslaget till skrifmaterialier och expenser, hvaraf följden blifvit att utgifterne för egentliga expenser vid dessa embetsverk visa sig större, än de i sjelfva verket varit, — vederbörande redogörare redan erhållit förständigande att för innevarande år och framgent i särskilda, men hvarandra vidhäftade räkningar till redovisning upptåga i den ena egentliga expenser samt i den andra öfriga medel af ofvanberörda beskaffenhet, som äro ställda till embetsverkets disposition; och hemställde vidare Hans Excellens Herr Justitie-statsministern, att Presidentens ^ i Svea Hof-rätt och Fångvårds-styrelsens förutnämnda underdåniga utlåtanden matte fa, jemte note ur protokollet, öfverlännäs till Finans-departementet, för att, i ändamål att till trycket befordras, Fullmäktige i Riksgälds-kontoret tillställas. Uppå Stats-rådets öfrige ledamöters tillstyrkande, behagade Kongl. Majit i nåder bifalla hvad Hans Excellens Herr Justitie-statsministern sålunda hemställt. Ex protocollo: N. Becker. Presidentens i Kongl. Svea Hofrätt underdåniga utlåtande öfver en af Rikets Ständers Revisorer år 1860 gjord anmärkning. Stormäktigste, Allernådigste Konung! Genom nådig remiss har Eders Kongl. Majit anbefallt mig, såsom President i Eders Majits och rikets Svea Hof-rätt, att afgifva underdånigt utlåtande i anledning af rikets sednast församlade Revisorers anmärkning, att de vid 1858 års riksdag för göromålens gång inom vissa embetsverk, deribland ock Svea Hof-rätt, anvisade belopp blifvit af »cheferna» disponerade på-Registratorerne, utan att annan redovisning derföre än dessas qvittenser finnes vid räkenskapen. Härvid bör jäg erinra, att anmärkningen, så vidt Svea Hof-rätts chef — Presidenten — beträffar, ej äger sin riktighet i så, måtto, som ifrågavarande medel icke varit — 389 — ställde till Presidentens utan till Hof-rättens disposition, såsom följd hvaraf ej eller någon utbetalning deraf från Stats-kontoret ägt rum annorlunda, än uppå reqvisition från Hofrätten.
Vidare säger Herr Hugo, ”att sedan det först bestämt yttrats, att Jon Carlson på hvarjehanda sätt gjort sitt bästa att få systern ur lifvet, så heter det ändock i slutet, att han var oskyldig” – hvarpå Herr Hugo utropar: ”curieust sammanhang! curieus moral!” Men är icke förhållandet i verldslifvet, till menniskornas lycka, just sådant. En högre magt styrer händelsernas resultater ofta tvert emot hvad menniskornas åtgärder åsyftat. Ett ondt uppsåts anslag göres genom oförutsedda tillfälligheter om intet, liksom ofta ett godt uppsåts följder blifva osynbara. Menniskan kan enligt sin fria vilja så och plantera ondt eller godt; men frukten deraf förmår hon icke framkalla. Som jag fattat sammanhanget med Jan Carlson så, ville han påskynda systerns död; men förmådde det dock icke. Häruti finnes ju moral, en verklig christlig moral hos författaren – eller hur Herr Hugo? Att den Svenska Fattigdomen casseras af Herr Hugo, förvånar mig storligen; ty ingen, som haft närmare beröring med sitt eget tjenstefolk, kan neka, att denna class inom samhället står på en fiendtlig fot till den motsatta classen eller husbondefolket. Att undersöka orsaken härtill, är kanske en af tidens största fordringar. Författarn uppgifver bildningen, och den rigtning den tagit inom den högre classen, såsom en ibland orsakerna dertill. Denna har likväl gått sin bestämda väg, dermed menar jag: blifvit hvad den i 19:de århundradet måste blifva, i följd af de förutgående tidehvarfvens beskaffenhet; men om den förmår att skilja menniskorna åt, så borde ju religionen å en annan sida närma dem så mycket mera. Det är således kanske brist på religion inom alla classer, en sådan religion, som ingår i allmänna lifvet och anses af hvar och en såsom lefvernes lära – som är grundorsaken till den fiendtliga sinnesstämningen, så väl individuerne emellan, som inom massan af folket. Hvad som i denna skrift säges om fattigdomen, och svenska fattigdomen isynnerhet, är förträffligt.
Det wore bättre, at wi sjelfwe hälle öst här hästar, wärö Tjenare i Landet at Utsända medRiksRädet Skatte upläsie dä ock af Uplands - Lagen! At ingen är skyldig Nägott at stjUtsa LMvt sin wittja. Bondens stjutsnings-stvldighetgrundat sig således icke pä nägvä lagr Gmumal häfd borde äswen sä litet kunna försvara den pätrttgadö flutsnings-styldighetett i flutet af det adertonde är» hundradel, som den kunde försmäda fristjutsen r r et trc.tonvr, dä Konung Nagnus LirZerston wlsligen uphäfde den samma. Hillstjutsen är derföre äfwen sä orättwis lil fri ur-prung, som lans förderflig ti! sina följde' : Den är sadan, at Bonden omöjligen kan fä nagl n n o swaranoe ersättning. Han förlorar, U'cm en del af lin egendom, äftv"N tid, halsa, seder, iroghet. De! nr rali ka st let talar dock mchi emot Len a il,rättning, genom hwilken också rene ista smittan til de asi gsnaste ställen b iftrit rrspridd. DlN är uond.tz oftast mera til fördel för G stgifrvaren, m för den resande, kekervs stjutstn ar likast vrätni-r, ehnm ofta mindre oserdelag ig, men rrkiä pä margr stallen annu mera tryckande. För Krcno-stjm ii gen sär den anda mg dryg stattla. gle B mdca m n mi dre bemlning, hwarsöre de kanste osta-e blinstt ny.,jade, än annars stmle sun„i s nödig". E stilide är» wäl styloige lil uxvff«-igar för det Allmännas w'l, men tyngden nräste !ä fördelas lika pa alla Medborgare, och lika L alla L no or ttr. D.'N första strincifwn, pä hwilken at!