Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet som deraf sett, at redan wid wära Grundlagars första stadgande, de mötande swärigheterne warit kände och insedde, har, dä de nu genom erfarenheten blifwit ytterligare röjde och bewisade, med des upgirna förflag til detta nya Rättegängssätt nu endast trodt sig hafwa följt och tilfredsstäldt det allmänna tänkesättets fördringar. Likwäl anser sig Utskottet förbundet at bekänna, det manga olägenheter förefallit Utskottet, hwilka det ej wägat tro sig fullkomligen hafwa afhulpit och werkeligen äro oskiljaktclige lfrän förflagets nyhet, helst dä de deri söreskrifne metboder för alla äro fremmande, och lika som all method, fordra at genomgä prof, innan deras duglighet owedersägeligen kan yrkas Det är egentligen i detta afseende, som Utskottet med et frän all twekan afskildt medwetande at deS förflag til sin grund är bäde det rättwisaste och det bil. ligaste, likwäl » betraktande af des äst»iii-r, L 4 - fär ( 4o ) för yttra sin fägnad öfwer det i Grundlagen gjorda wisa stadgande, at frägor af denna art ej genast kunna afgöras, utan mäste upskjutas rutil des, efter en längre tids förlopp, bristcrne tydligare bliswit uptäckte och erkände, samt medlen til deras afkjelpande bättre uttänkta. När Utskottet lälunda nu til Riksens Stäm der detta sit förstag til ändringar i TryckfrihetsLagen aflemnar, sker sädant.i den förtröstan, at wid en kommande Riksdag, när detsamma kommer under Riksens Ständers pröfning, de förbättringar som med det föreflagne ry8tsmee stät et dä erkänt sammanhang, kunna göras, hwilka nu til äfwentyrs ligga dolda för Utskottets med det noggrannaste bemödande anstälde forffningar. Sluteligen fär Utskottet til Riksens Högloft.
<Om Serebninge.cCommitee på tUnbet, §. 50. ©FattfPrifroaren åligger, att författa od; tid konungensSöefaffningS* bafmanbe, unber loppet af Sanuarii mänab, infdnba fårjTag tid termin ner får 23erebningS.(£ommitteerneS inom gogberiet fammantrdben, bmilFa fä beflämmas, att ©FattfPrifmaren berroib Fan mara tidfldbeS, cd; alt fårrdttningarne inom Stpril mänabS utgång mä Funna fuflborbaS, 5- 51V konungens S3efaflningSbafmanbe beflämmer, fä fort ftg gåra läter, terminerne får SöerebningS»<£ommitfeerneS fammantrdben, fä att be inom 48 9frt. lil. §• 5- 52—53. fgrr ndmnbe tib må mara flutabe. SDe ihtngorelfer härom, forn bfr»er bela Sinet bora utfdrbad och uppldfad, jfola innehålla beftämba fSreffrif* ter, få mil om be uppgifter tia S3erebningd.©ommitteen, hmilfa ben ©fattjfplbige åligga, forn hmab af ©ommitteen fjelf iafttagad bär.
Det säkra synes vara, att den föredragande, som ingen önskan har att något uträtta, som således gör det minsta möjliga och följaktligen leuman både sina underlydande oell andra i möjligaste måtto obesvärade; han varder sjelf minst besvärad af Const.Utskts anmärkn.T. II dolce far niente skall då blifva regeln för Konungens föredragande i Sverige; oell det är sättet hvarpå Coust Utsk. behandlar dem, som velat något uträtta, hvilket, skall bringa dem samtliga derhän, Då man granskar Utskrs förhållande, så finner man både af detta och andra mål, att Utsk. icke ens läst protrn med uppmärksamhet, än mindre handlingarna rör:de de åtgärder som klandras. Sådant bekräftas ej mindre af dem, som handlingarna förvara, hos hvilka inga sådana blifvit af Utsk. äskade, än af andra. Om något bevisar brist på nit för sitt kall, så måtte det vara ett dylikt förfarande. Det synes nemi. hafva tillgått på det viset, att någon eller några ledande ledamöter till riksdagen medhaft promemorior på anmärknls-anledntr, sammandragna, till och med hvad ordalagen beträffar, un tidningar och andra i tillförlitlighet dem motsvarande källor; att protocolls-läsningen begagnats till att samla data och verificationer på promemorian, men att denna i grunden blifvit bibehållen, blott med den skilnad, att de ursprungliga hänvisningarna till data och namn på tidningsbladen blifvit förändrade till data på prot. och namn på rådgifvare. Om så förhåller sig, begriper man ock , hvarifrån det öfverspända språket kommer, hvilket förkunnar sig såsom innebärande större och v ig t i gare hemligheter, än sorn 46 Den i Juli f. m. på vanlig riksdagsprosa kunna omlalas. Då förstår ilian äfven, hvarföre detta Utsk. kallar sitt yttrande för memorial och icke, såsom andra och såsom grundlagarna göra, för ett betänkande, det man ock förgäfves söker deri. Utsk. borde dock ihågkomma , alt det är föredragande inför R. St. Om
Jag var visserligen i förmiddags bland dem, sorn begärde ovilkorlig! bifall till BondeSt:s inbjuda., och jag gjorde det af skäl, som jag förut omständligt anfört, samt emedan jag an-: såg räntetagarnes fördelar icke vara åsidosatta genpin det förslag, StatsUtsk. framställt i den punkt, hvarom inbjqdn. handlar; men då jag, lika med Gr. af Wetterstedt och lika med dem, sorn i förmiddags yi^gde ett motiveradt afslag å denna inbjuda., anser olägenheterna af markegångssättningarnas framflyttancle till Jan. månad vara af obetydlig beskaffenhet i jernnfprelse med den allinfördel, som skulle vinnas genom upphörandet af räntetagarnes uppsägningsrätt, så anhåller jag att få förklara, det jag ej vill reservera rnig emot R. o. Ad:s beslut, utan tvärtom önskar, att BondeSt. måtte i detta R. o. Ad:s vilkorliga afslag finna en uppmaning, att för sin del taga initiativet i beslutet om fraroflyttning af tiden för markegångssättningen, för att derigenom bereda en af de nyttigaste reformer, sorn vid denna riksdag kommit i fråga. På samma gång jag är öfvertygad, att BondeSt., hvars interesse i denna fråga naturligtvis är det vigtigaste, icke förbiser detta interesse, på samma gång hoppas jag, att, för att bereda möjligheten af framgång deråt, det Hederv. Ståndet må taga i noggrannt öfvervägande, huruvida en concession åt R. o. Ad:s önskan, vid detta tillfälle, är mindre äfventyrlig, än fortfarandet utaf de förhållanden af prejerier och obehag, som vid liquider af räntespannmål nu existera. Hr Hjärne, Harald, förenade sig med Hr Dalman. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, förklarade, att hvad Hrr 1 Den g April e. m. Gunther och Dalman begärt, enligt 5j § Riksd.Ordn. icke kunde förvägras. Företogs till pröfning SlatsUtsk:s sedan d. 2 sist!. Mars på bordet h vilande utlåt.
»Här är nästan lika så mycken rörelse som i själfva Göteborg,» sade Oxygen till en af sina köbenhavnsvänner som han träffat ofvan för den urgamla byggnad hvilken uppgafs vara den som i forntiden kallades Rosenborgs slott. »Ni har rätt,» svarade vännen, »och vår rörelse är dess utom mer estetisk, visar större konstbildning och mer sinne för det sköna.» »Hm!» yttrade Oxygen. »Ni talar i något åldrade uttryck ... Hvad nytt för öfrigt här i staden?» »Å, ganska mycket. Först och främst hafva vi det här nya ämnet, diafot, tror jag det kallas, som kan göra hela verlden osynlig.» »Så, ni känner också till den upptäckten?» »Hela staden talar därom, och hela staden börjar redan försöka dess verkningar. Det är en fröken Fotorup som hittat på det. Hon är redan ryktbar, mottager ofantligt många beställningar och förtjänar oerhördt mycket pengar. Lefde vi i forntiden, skulle hon redan hafva fått dussintals friare. Hon har en vacker framtid.» Oxygen tycktes ej vara riktigt nöjd med att höra, det kännedomen af diafot redan hunnit en sådan utsträckning. Han ville hälst begagna sig däraf, innan det vore allmänt kändt. Tanken därpå ökade hans åstundan att snart hinna till fröken Fotorups laboratorium. Han vinkade ett farväl åt vännen som styrde kurs öster ut, under det han själf fortsatte sin färd ned åt Dragörkvarteret på det forna Amager. När han for öfver det lilla torg som i gamla dagar kallades Kongens Nytorv, hindrades han i sin fria flygt af en skockning af luftfordon hvilka samlat sig på denna punkt. De åkande skådade alla ned åt platsen, där man var sysselsatt med gräfningar för grunden till en ny byggnad. Gräfningsmaskinerna hade stött på några underjordiska hvalf, och kommunens fornforskare voro nu sysselsatta med undersökningar i de gamla lemningarne. »Det är utan tvifvel en återstod af den gamla nationalteatern,» hade några forskare yttrat. »Omöjligt,» hade andra invändt. »Den teatern kan ej hafva lemnat några spår efter sig. Han sattes på svältkur af »venstern» och dog slutligen af tvinsot. Det var redan för fyra eller fem hundra år sedan.
Jag har väl icke förmåga att punctevis upptaga och vederlägga alla de skäl, sorn emot RiddarhusUtskottets Betänkande blifvit uppgifne , men äfven om jag ägde denna förmåga skulle jag ej härvid tro mig böra använda den ; ty det vore endast, att trötta Högloflig* Ridder - 48g Den 17 Marlii. stapet oell Adeln med en recapitulation al Utskottets Betänkande, der alla förenämnde skäl redan finnas nöjaktigt vederlagde. Dock ära tvenne betänkligheter framkastade, af hvilka den ena verkat starkt och den andra vidrigt på mig. Den ena, att det skulle vara stridande emot Constitutionen, att antaga publiciteten, den andra hämtad från 1789 års uppträden. Hvad beträffar det förra inkastet, så måste jag bekänna att jag alltid trott och alltid skall tro, . att constitntionens föreskrifter böra efter ordalydelsen tillämpas, och då jag i dem icke igenfinner något förbud emot offentlighet vid RiksStåndens öfverläggningar, ser jag ej huru man från Constitutionen kan hämta något skäl emot denna offentlighet, så vida man ej vill antaga den ovanliga lag-princip, att hvad som ej är tillåtit, skall vara förbudet: en princip, stridande emot andan och meningen af våra lagar, de der innehålla förbud, icke tillåtelser, och derigenom alltför vådelig i tillämpningen, att någonsin kunna vinna allmän giltighet. Dessutom, då RegeringsFormen bestämdt förbjuder, att Riksens S.tänder ej må i närvaro af Konungen öfver något ämne besluta, men ej nämner att beslut icke må fattas i närvaro af någon elia det vara md, tror jag, att häruti ligger snarare ett medgifvande, än ett hinder, att inlåta åhörare i RiksStåndens Plena. Vidkommande åter 1789 års händelser, så är jag må hända obehörig att derom fälla ett omdöme, enär jag ej kan minnas denna tid och således derom äger endast en historisk kännedom; men jag tror mig dock kunna påstå, att en esprit, vida skiljd från Den 17 Martil.
Maj:ts nedannämnda nådiga Propositioner och Skrifvelser till Rikets Ständer, nemligen: l:o Prot.-Ctdrag den 27 Januari 1866. 137 l:o om anvisande af medel till utvidgning af den för jernvägen genom Stockholm beslutade bangård vid Clara sjö och tillökning i de för trafiken derstädes afsedda byggnader; 2:o angående förhöjdt årsanslag för slöjdskolan i Stockholm, tillika med ett i anledning deraf afgifvet yttrande; 3:o angående beviljande af anslag till ny reglering af torg, gator och tomter i Carlstad efter den staden i Juli månad sistlidna år öfvergångna brand; 4o med ytterligare framställning i fråga om bergsskolans i Falun flyttning till Stockholm och förening med Teknologiska Institutet; 5:o angående anslag till beredande af arbetsförtjenst åt den genom missvext lidande befolkningen inom Pajala socken af Norrbottens län; 6:o i fråga om inlösande af de s. k. frisocknarnes tjenstbarheter till Dylta svafvelbruk; 7:o i fråga om upplåtelse åt Stockholms stad af vissa tomtdelar å Riddarholmen; 8:o angående ändring i planen för sänkning af Solgen m. fl. sjöar i Jönköpings län, med bibehållande af dertill beviljadt låneunderstöd; samt 9:o angående väckt fråga om Sala silfververks återgång till Statens disposition. S. D. Vid föredragning af Stats-Utskottets Utlåtande M 21, i anledning af Rikets Ständers åren 1863 och 1864 församlade Revisorers berättelser, angående granskning af Statsverkets samt andra utaf allmänna medel bestående fonders tillstånd, styrelse och förvaltning under åren 1861 och 1862, fattade Ridder skapet och Adeln följande beslut: §§ 1 och 2. Utskottets hemställanden biföllos. % 3. Med afslag å Utskottets hemställan förklarade Ridderskapet och Adeln, att i §:n omförmälda fråga för närvarande ej borde till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. §§ 4 och 3. Utskottets hemställanden biföllos. § 6 Lades till handlingarne. §§ 7, 8 och 9.
På grund af dessa förhållanden har Hr Justitieombudsmannen yttrat, ”det kunna anses ådagalagdt, att Statsverket, enär Kabinetts eller Minister”kassan bildades af de medel, Rikets Ständer dertill anslogo och följaktligen tillhörde Riket, blifvit genom ifrågavarande löftesförbindelser med gäld ”belastadt; eftersom,” enligt Hr JuslilieOmbudsmannens åsigt, ”löftesför”bindelse, äfven då den icke blifvit ingången såsom för egen skuld, likväl ”förmenades alltid innefatta en skuldförbindelse;” under förutsättning hvaraf och lill följd af KonslilulionsUlskoltels föreskrift, Hr Justitieombudsmannen vidare anmärkt: , l:o Emot undertecknad, Skogman, att jag, genom min, under den tid jag var Statssekreterare, tecknade kontiasignation å Kongl. Maj:ts omförmälde nådiga skrifvelse den 7 November 1826, ej mindre gjort mig skyldig lill förbiseende af 76 §. Regeringsformen, helst jag, medelst min underskrift å Kongl. Maj:ts berörde beslut, mäste, oaktadt beslutet icke blifvit i SlatsRådet fattadt, anses hafva detsamma i egenskap af Statssekreterare kontrasignera!, enär ett motsatt förhållande icke blifvit uttryckligen utsatt eller ens anlydt, än ock, vid det förhållande, att icke något protokoll i målet blifvit fördt, brutit emot 38 §. i nyss åberopade Grundlag, som förklarar föredraganden ansvarig derför, att de af honom kontrasignerade, från Konungen utfärdade befallningar, instämma med deröfver förda protokoll. Till bemötande af Hr JustilieOmbudsmannens i denna punkt emot mig anställda åtal, anhåller jag vördsamt att få upplysa och anföra följande: Ön S:t Barthelemy kom under Svenskt välde genom traktaten med Franklike af den 1 Juli 1784. Uti Kongl, brefvet af den 26 September ijg3 säges denna Koloni hafva lill 1792 års slut förorsakat Riket en kontant utgift af 274,240 R:dr Specie.
Denna §, som eger samband med den föregående, torde, för att vinna större tydlighet, böra erhälla följande, förändrade lydelse: ”Är den uteslutna varan, innan lossning ä ”fartyget börjas, hos Tull-Kammaren eller In”spectionen, af Skepparen angifven, eller kan ”Skepparen i bevis leda, att han ej egt kunskap ”om varans inpractiserande i Fartyget, vare ”fiån det i föregående §. stadgade ansvdr fri; ”bote dock för vårdslöshet vid märkrullans författande, eller i den tillsyn honom ä sitt fartyg ”äligger iaktaga, ifrän 10 till roo Rdr, efter ”ornständigh eterna.” 27 §. Enär en viss praescriptionstid för disposition af sådant gods, som i denna §. omtalas, Bevilln.-Lago. Oec, JJlsk. Bet. & synes böra bestämmas, fä Utskotten hemställa, att §. mä blifva af följande lydelse: ”Gods, som ä inärkralla till äterutförsel ”angifvits, vare under Tull-Kammarens värd, till ”dess äterutförseln sker. Denna bör, under den ”i 3 Gap. föreskrifne bevaknings-controll, vara ”verkställd inom natt och är. I annan händelse hemfaller godset till Kronan.” 33 $• Utskotten hafva ansett billigheten påfordra, att denna §. erhåller det tillägg, sista meningen deraf innefattar: ”Angifver någon en vara med lägre tull, ”i stället för den verkliga, som är högre tull ”underkastad, erlägge afgifterna å ilen senare ”varan till dubbelt belopp emot hvad Taxan ”utsätter; men har angifningen varit föranledd ”af origtighet i Facturan, betale godsegaren ”blott den högsta enkla tullen.” 4l
Efter hvad Committerade redan framstäldt, skulle besvär emot Landshöfdingarnes beslut i åtskillige mål, rörande allmänna ordningen och hushållningen, hvilka förut gått till Collegierne, i stället directe hos Eder Kongl. Majit få anföras ; och få Committerade härvid i underdånighet tillägga, att de, till besparing af omgång och kostnader, anse lämpligast, att Besvären inlemnäs i Lands-Cancelliet, hvarefter Landshöfdingen kunde infordra vederbörandes förklaring och insända Handlingarne, beledsagade af eget utlåtande till det Departementet, dit målet, enligt fördelningen, hörer. För Lands-Contoiret är Lands-Kammereraren Chef, och har till biträde: 1 Läns-Bokhållare och 1 eller 2.-ne Contorister. Emot Landshöfdinges beslut i allt hvad som angar inkomster och utgifter inom Länet , fa besvär anföras i Kammar-Rätten, men i mål, rörande Statens Egendom och skatteläggningssamt Indelningsoch Roteringsverket, i Kammar-Collegium. Om den Landshöfdingen underordnade Civil-Styrelsen. I hvarje Fögderi skall Fogden vara den högste administrativa Tjenstemannen. Han är Landshöfdingen subordinerad och utför dennes befallningar; bestrider Executionsverket; mot - 638 Betänkande om Rikets Styrelse-Verk. täger upphörden af Sockne-Nämnderne, deponerar medlen, så fort de inflyta, i Länets Ränteri, och visar derföre redo. Han skall ock hafva tillsyn öfver allmänna ordningen inom Fögderiet och öfver hushållningen med den der belägne, Staten tillhörige, fasta Egendom Fögderiets Uppbörds-Control leur , eller Häradsskrifvare tillhörer att, med iakttagande af Uppbörds-författningarne, uträkna och debitera alla Kronans inkomster af Hemmansräntor och personliga utskylder; hålla Controll å Fogden vid Uppbörden och upprätta Redogörelse derföre.
Nyfiken, glad och sällskaplig, blandade sig den unge kandidaten in i det föga lysande brunnssällskapet, der den engelska ladyn i sin bizarra kostym onekligen var den mest anmärkningsvärda, ty för öfrigt tycktes det egentligen bestå af kringboende forstmän, landtbrukare och ett par officerare från den lilla garnisonen i fästningen vid Kranach. Den enda bekantskap af något interesse, som Alf lyckades göra, var den franske kaptenen, hvarom uppassaren talat, och hvilken, med sina svärtade, uppvridna mustacher, sin bandstump i knapphålet, sitt stela ben och sin venstra arm i band, var en förträfflig representant af dessa franska krigare, som väckte Europas skräck och beundran, och som nu denna sommar, tack vare deras kejsares förmälning, fått göra en paus i sina segrar. Den pratsamme invaliden berättade, att hans regemente låg i Spanien och tillhörde general Souhams armécorps, att han fått tjenstledighet för sina blessyrer och att han fann sin overksamhet mycket tråkig och enformig. Brunnssällskapet i Langenau erbjöd alls ingenting interessant, påstod han, och om icke en ung rysk dam af beundransvärd skönhet funnes deribland, så skulle den stackars kaptenen längesedan hafva rest sin väg, uttråkad af det melankoliska Kranachs tystnad och enformighet. Alf fäste icke mycken uppmärksamhet vid hans öfverdrifna beskrifning på den ryska skönhetens utomordentliga behag, under det de båda herrarne följdes åt tillbaka till staden, och lyssnade med mera nöje till fransmannens beskrifning på de lysande förmälningsfesterna i Paris, hvarifrån han helt nyss anländt. Då Alf inträdde i Malkolms rum, var det temligen sent. Denne hade redan låtit servera deras soupé, och betjenten inbar hans thé i detsamma. Alf hade flera gånger yttrat sin beundran öfver skönheten och den ovanliga antika formen i en liten frukostservis af silfver, som Malkolm medförde och ständigt begagnade. Han anmärkte den äfven nu och sade några ord om vådan att förlora dylika saker på en resa. — Ahnej! Jag har alltid haft den med mig. Den ligger i ett litet schatull, och Johan har det under sin särskilda vård.
Det är val föréskrifvet uti någon författning, att Expeditionslösen af Domare och Embetsman alltid skall tecknas till beloppet på det Document sorn till Parten utlemnas, och denna föreskrift verkställes val vid alla lägre Domstolar och Embetsverk samt af Kongl. Collegiernas tjenstgörande Embetsman; iiuruVida denna föreskrift är lämplig till de Domar och Resolutio-' ner, hvilk^ från Konungens Högsta Domstol och Cancellie-Expeditioner utgifvas, har jag anledning att tvifla, af det skäl, att lösen för dylika handlingar ifrån Högstberörda Embetsverk nästan aldrig pätec.knas, äfvensom någon till allmän efterrättelse kungjord Taxa om lösen för dessa Handlingar, efter sednast skedda förhöjningar i Expeditions-Taxan, icke finnes utfärdad. Det är magfpäliggande för Parter att veta precist huru mycket hans Rättegångs hanlingar kosta, och det är lika angeläget för Embetsman, uti hvilket Verk de måga vara anställde, att aldrig kunna ens misstänkas för egenvillig Taxa»- tion af sådana handlingar, I 47° Den 29 Maj. I sådant afseende vågar jag hemställa, om icke hos Kongl Maj:t underdånig ansökning bör göras derom, att Kongl. Maj:t vid den allmänna Expeditions Taxan äfven skulle täckas låta foga förteckning öfver lösen för både Domar och Utslag, som från Kongl. Majus Gancellie-Expeditioper och' Dess Högsta Domstol till Parter utgifvas, samt äfven beloppet af de Insinuationspenningar, sorn vid Rättegångshandlingars inlemnande på sistnämnde ställe skola erläggas. I anledning af denna således väckta Motion, har Utskottet förskaffat sig behörig upplysning om den grund, sorn i afseende å beräkningen af ifrågasatta lösen nu följes, hvarvid Utskottet inhemtat, så väl att den stödjer sig på en af Kongl. Cancellie-Collegium den 2 5 Juni 1720 utfärdad Taxa, hvaraf blott ganska få tryckta exemplar nu äro att tillgå, och af hvilkeö
Skulle ej ha tilltrott den kälkborgerliga människan så god smak. » » Ni menar damen han talar med? Det är bara hans flamma. » Löjtnanten tryckte fast monokeln i ögon vrån. » Inte illa på min ära. Hvem är hon då? » » Vår häradshöfdirjgs fru. Men nog tycker jag han kunde låta bli att göra sin kurtis så offentligt. Han är ett högfärdigt stycke. Alltjämt noli me langere. Ja, ja. Den som lefver får se. » Hemkommen till sin garnison, måste löjtnanten berätta något nytt. » Nå, hvad nytt utifrån, kamrat? » » Famös skandal i H. Öppen liaison mellan slottskommendanten, långe S. vid gardet, och häradshöfdingens fru. En förbåldt söt hexa, den lilla frun. Har på ett hår när själf förgapat mig. » Dagen därpå sade ryttmästaren till sin bättre hälft: » Det gör mig verkligen ondt om din väninna Ebba, som tagit långe S. Karlen har ett förhållande, om hvilket redan sparfvarne på taken börja tala. » » O, de karlarne! » utropade ryttmästarinnan med fasa. » Du känner ej det där släktet af samvetslösa koketter, » sade ryttmästaren till urskuldande af sitt kön, » en sådan varelse kan af den lugnaste karl göra en narr. Men illa gjordt är det i alla fall af S. » gon sanning ligger väl ändå alltid till grund », sade somliga. » A f ingenting blir ingenting, » sade andra. » Sådan skada, vid en kvinna, som varit föremål för prat, häftar alltid nå- got kvar. » Föremålet själft led och teg. Men hon blef människoskygg och bitter. Lika litet som hon, förmådde slottskommendanten von. S. helt och hållet skaka af sig det giftregn, som fallit på honom. V i d alla tillfallen trodde han sig möta anspelningar, ett maliciöst leende eller ett skyggt undvikande. Och om han då brusade upp, gjorde han först saken riktigt pinsam. Hans känsliga sinne led därunder mer än någon trodde. På detta sätt var två rättskaffens människors sinnesfrid störd, kanske för alltid.