Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Annu mindre kunde sådant ske genom de omständigheter, Domkapitlet vidare andragit såsom ursäkt ej blott för S., utan ock, såsom det ville synas, för Domkapitlet sjelft och dess domslut. I detta afseende hette det först, att »icke trots emot gällande lagar föranledt S. till hans åtalade vägran att uppläsa den i fråga komna kungörelsen, utan att denna vägran haft sin grund i samvetsbetänkligheter och uti allvarsamma åsigter om sabbatens helgd.» Om nu också denna omständighet kunde anses tillförlitligen styrkt genom hvad vice Pastorn S. efteråt förklarat, borde densamma likväl icke hafva annan verkan, än att på sin höjd mildra, ej att helt och hållet upphäfva all påföljd af det icke destomindro qvarstående felet. Med den utgång, saken nu fått, hade nämnda samvetsbetänkligheter blifvit upphöjda öfver lagen, och det torde ej vara tvifvelaktigt, att vice Pastorn S. för framtiden i fall, likartade med det nu inträffade, komme att taga till rättesnöre för sitt handlingssätt de förra, ej den senare. Deremot skulle en tillrättavisning, sådan som jag påyrkat och den enda påföljd jag påyrkat, hafva varit det lämpligaste medlet att, till vice Pastorn S:s egen fromma, erinra honom, att han vore, liksom hvarje prestman i vårt land, en statens tjensteman, skyldig att lyda statens lagar, och att, derest hans åsigter icke tilläte honom att, likasom hans embetsbroder, efterkomma nämnda lagar, han äfven vore otjenlig att sin tjenstemannabefattning vidare innehafva. Derefter och till slut hette det i ofvanberörde utslag att, »då Domkapitlet, såsom en domstol af företrädesvis kyrklig karakter, ansåge sig till fredande af samvetsfriheten och kyrkans lugn, icke böra utsträcka prestens skyldighet längre, än uttrycklig lag föreskrifver, Domkapitlet funne vice Pastorn S. icke hafva gjort sig skyldig till något ansvar för sin vägran att uppläsa 96 ifrågavarande kungörelse och pröfvade derföre rättvist att honom från allt ansvar frikänna.»
Foga vi d&amp; därtill den sporre, som måste ligga i den friin ofvan &amp; beropade hall mot icke meningsfränder riktade beskyllningen för P olust att afhandls oppositionens inkast P, tro vi vårt uppträdande i ifrågavarande sak vare tillräckligt motiveradt. Men innan vi gå att klargöra vår uppfattning af vissa för kvinnosaken viktiga frtigor, som berörts, skola vi. söka lämna en så vidt möjligt &amp; skadlig framstallning af ghngen och innebörden af meningsutbytet. Som en del af våra läsare möjligen ej haft tillfalle att följa detsamma i d a dess faser, tro vi att en kortfattad exposé daraf har e; j saknar sin bef ogenhet. * I början af förlidet år utkoin, som vi erinra oss, under namn af, Biografiska meddelandens, en minnesteckning öfrer rar, några f i må- nader förut i Neapel aflidiia, författarinna, Anne Charlotte Leffler, d: ssa di Cajanello. Biografiens författare var den aflidnas förtrogna vän, fröken Ellen Key. Boken väckte då den först utkom den största uppmärksamhet, Cet s a r ej en biografi i ordets vanliga bemärkelse, hållande sig strängt till en objektiv framställning af det förem&amp;l, som skulle skildras, biografen uttalade sig däri i en så bestanid mening rörande vissa lifsoch principfrkgor och det på sina ställen i en så agressiv ton, att om än boken från m h g a håll framkallade gillande och bifall, oppositionen, minst sagdt, r a r lika starkt representerad. Att vi obetingadt ställde oss på den sistnänindas sida, beliöfva vi val ej an tyda. Vi erinra blott om den i 5: te häftet af Dagnys .årgång för 1893 förekominande artikeln: &gt;Ellen Keys senaste arbete, hvari vi, utan att inlita oss på ett utförligare bemötande af de åsikter, som i biografien öfver A. Ch. Leffler gjorde sig gällande, med bestamdiiet yttrade oss i ogillande riktning mot vissa fröken Keys uttalailden. Det var däremot jiist ' mot åsikterna, lifsåskådniiigen, i så väl Ellen Keys minnesteckning öfver A. Ch.
Utskotten anse likwal det wara rättwist att i den Taxa, som härom komme att utfärdas, wid denna förestagne tillökning borde fästas det wilkor, för Postförare, akt de vpäminte stola fullgöra hwad dem i och för Postföringen antingen redan äligger eller framdeles kan blifwa anbefalldt, samt »villigt Staga y6Z Den 21 Zebruarli. sig, att utan förstärkning frän andra än de till PostJnrättningen förut anffagne Hemman, oftare än hittills forsla Posten, sä fränn wid derom skeende undersökning behofwet eller beqwämligheken sädant fordrar, och Kongl. Maj:l i följe deraf finner för godt. det samma påbjuda. Härigenom förmoda Utskotten att den minskning af ungefär iZ,ooo R:d. i Statens inkomster, som genom den föresiagne förhöjningen i Pofilegan upkommer, i det närmaste bör kunna ersattas, utan atc den redan nog högt upsatte Postporto för bref behöswer ökas. Dernäst och i sammanhang härmed hafwa Utskotten kill pröfning uptagik Herr Borgmästaren klolms Memoria! o b derwiv iagtagit samma ordning för stna yttranden öfwer de deruti uptagne ämnen, som i Memorialet punctewis finnes wara följd. Beträffande säledes itsta 2:dra och g:dje puncterne, angående Postförares answar, Post-Rälkernes afskaffande och Post-förmaltarnes tilltal för fel i stensten, anse Utskotten desamma innefatta ämnen, hwilka ligga utom kretsen af deste Urffotts arbetsomfattning.
Kort innan Dalmans dödstim me slog (natten mellan den 1 och 2 februari) afhörde han ännu med oförminskadt intresse en anförvandts uppläsning af dagens tidningar ocli särskildt af de utländska telegrammen och ådagalade sålunda nästan in i dödsminuten sitt deltagande för allmänna angelägenheter A. W. A. Två apologeter. Till dagens Stockholmskrönika höra professor von Schée-les och teologie assistenten Norrbys föreläsningar, hvilka af åtskilliga anledningar ådragit sig ganska mycket uppseende. Den som skrifver dessa rader har en särskild rättighet, för att icke säga skyldighet, att tillägga ett nytt drag i en länge sedan påbörjad karakteristik, i det han nämligen for snart ett tiotal af år sedan uti en af hufvudstadens tidningar (Aftonbladet för den 27 januari 1872) först fäste uppmärksamheten på det nya sätt att utdrifva djeflar, hvilket af d. v. docenten von Schéele med beröm omförmälts i Teologisk Tidskrift och hvil-ket i hast fÖrvärfvade sig en stor ryktbarhet, men ådrog sig af den svenska pressen ett ännu större ogillande, förmodligen i väsentlig mån på grund deraf, att det icke var en okunnig » kolportör », som framlagt den kristliga berättelsen (om besvärjaren pastor Blumhardt, det besatta fruntimret, och hin håles framkrypande i spikform), utan i stället en person med akademisk bildning, till och med en universitetslärare. * Ej långt derefter (Aftonbladet 1873, 26 februari) togo vi oss friheten påpeka en ny bedrift af samma person, då han nämligen, likaledes i de svenska teologernas förnämsta språkrör, företagit sig att med de gröfsta beskyllningar, hvilka då länge sedan varit af kritiken vederlagda, öfverösa Yoltaires minne. Beskyllningarne voro af det slag, att en * Möjligen berodde hela den uppbyggliga historien blott på ett öfver-siittningsmisstag af hr von Schéele, eller kanske af någon tysk sagesman i andra hand, # som ej haft reda på att ordet clou betyder icke endast spik, utan äfven spikböld.
Likaså utpuffades för ett par år sedan den i alla hänseenden dåliga socialistiska boken af Bergman. Hr Hj. har således, i trots af sina bättre grundsatser, gjort sig, i negatift hänseende, till medbrottsling i A:s anfall mot familjen. I kriget emot de tvenne öfriga punkterna har deremot en vida närmare öfverensstämmelse egt rum. A:s öfvertygelse om Christendomen är den, att Jesu lära blef ofullkomligt uppfattad af de hederlige, men något enfaldige Evangelisterne, med vett och vilja bortfuskad af Paulus, som var en man väl icke utan hufvud, men en falsarius, som utgaf sina läror för Christi, och hvilken således i Marjam strängt tilltuktas och begabbas med uppbjudandet af all den småqvickhet som A. hade i sin makt; vidare, heter det, blef den Nazareiska prophetens lära mer och mer bortskämd genom kyrkofäderna och concilierna samt slutligen i grund förderfvad genom Reformationen och de symboliska böckerna. Man måste således återgå till urchristendomen och construera en ny Jesus – naturligtvis efter sin egen fantasi och sitt eget beläte. De „fria Fantasiernas„ Förf. föreställde sig tvifvelsutan christendomens stiftare såsom en äldre Almqvist, som ärligt, men ensidigt och ofullkomligt, sökte lösa de sociala problemerna. Med ett ord han, liksom de franske sektkamraterne, såg i honom sin egen spegelbild och förebild, och liksom Camille Desmoulines i samma Jesus såg „den förste Sansculotten.„ Huruvida Hr Hj. godkänner denna åsigt, vete vi ej; det är dock icke troligt, emedan han icke alls tror på den historiske Christus. Sådan är den Straussiska läran, och Hr Hj. har förlagt Strauss’ bok och i åratal kämpat för densamma med största ihärdighet mot prester och lekmän; således måtte han väl tro på hvad han så ifrigt försvarar, nemligen att Christus ingenting annat är än en myth. Religionen och staten äro innerligen förenade; den ena stödjer den andra; detta veta radicalerne ganska väl och angripa således begge gemensamt.
R:dr, dito dito af 48 R:dr jemte dito för åren 1858 med 1871, och 25 R:dr 9 sk. 1 rst. för år 1872, 600: 697: 9. 1. « vederbörande jordegare, för utvidgningen och fördjupningen af Trögdbo dike på gränsen mellan Lagundo och Trögds härader, å 2,300 R:dr, dito dito af 184 R:dr för åren 1859 med 1872, och 97 R:dr 26 sk. 9 rst. för år 1873, 2,300: 2.672: 26. 9. Frie senheim, född Stjernstedt, för utdilmingen af en mosse å egendomen Fullerstad i samma socken och härad, å 1,600 R:dr, dito dito af 128 R:dr jemte dito för åren 1852 med 1865, och 64 R:dr för år 1866, 1,344: 1,216: — » Kapitenen II.
32- lackérfernissa, putsat opp gungstol och salsmöbel — Per för 25 öre bronstinktur till förgyllning och arbetet dermed 3 kr. Hennes man hade satt sig i gungstolen vid brasan. Hans ögon voro fuktiga, men han skrattade ändå så hjärtligt, att hon på pallen bredvid honom blef nästan stött. » D u förstår väl — det skall vara likt en riktig räkning med » A n » och » Per »! » » Visst! » Han skrattade ånyo. » Var allvarsam nu, skall du få höra! För hvar sak jag fått färdig utan främmande hjälp, har jag » betalt » i den här lilla asken af det där tillskottet till hushållet, som du gaf mig, till tapetserare och hjälpgumma. Jag har knappt vågat se efter, huru mycket det hade blifvit, och när du kom hem den här gången från mötet, så ville jag promt, att du skulle ha din » fiskargosse » att fröjda din konstnärssjäl med, oeh jag älskar » Snödroppen ». Själf kan jag ju ställa mitt hem i ordning, fint och snyggt och ordentligt ungefär som en billig tapetserare och en bra hjälpgumma. Men taflorna, blommorna och lamporna, konstverken, — det som du tycker om — och jag med för öfrigt — ser du det! Ä r det inte " ~Viu BabilJiiii ". on u Den första fläck på sanningens spegel i den lilla barnasjälen fördunklar snart hela spegeln, om det ej genast med kärleksfullt allvar gnides ut. Den första obestraffade olydnaden följes snart af flere. Den första anmärkningen i betygsboken fyller snart hela boken. Den första genomsvirade natten följes snart af flere, om ej allvarligt arbete utplånar dess minne. Det första greppet i främmande kassa följes snart af storartad balans. Det första steget på det sluttande planet följes snart af hejdlöst nedstörtande, om ej allvarlig ånger och försonande kärlek i tid hejda steget, omsorgsfullt utplåna den första näcken. Må man ej rygga tillbaka för både allvar och bestämdhet, jjjjdå det gäller att gnida ren den lilla barnasjälen, men ^må man äfven.
Sedan Stats-rådet och Högsta Domstolen häröfver blifvit hörde, har Kongl. Majit tagit Rikets Ständers berörda förslag i öfvervägande; men enär deremot blifvit anmärkt, att de föreski iller, Förordningen den 20 November 1845 innefattar, icke lemna anvisning till mätande och fastställande af ett lagligt och billigt skadestånd, då fråga är om skyldighet att fördraga last och mehn eller intrång för en längre eller kortare obestämd tid eller för alltid, i hvilka läll, på det ej intrånget måtte qvarstå såsom en tunga på jorden i blifvande egares hand, utan bidrag till dem för utgörande af grundränta och andra allmänna skyldigheter, ersättningen borde utgå, ej, såsom i nämnde Förordning finnes stadgadt, med en viss summa i penningar, erlagd på en gång och i ett för allt, ulan genom årligt skadestånd, icke allenast till den', sorn egde jorden, då intrånget toge sin början, utan äfven till blifvande jordegare, så länge det fortfore, samt dessutom förekomme, alt ersättningen, bestämd på det sätt Rikets Ständer föreslagit, skulle blifva för hög i den säkerligen icke sällan inträffande händelse, att ett intrång, i afseende hvarå icke kunde förutses om och när det upphörde, och hvilket således måste beräknas så, sorn skulle det för alltid fortfara, komrne att förr eller sednare försvinna, samt följaktligen både jordegares och det allmännas rätt fordrade, alt andra grunder stadgades för skadeståndets mätande, dertill kurn me, att uppställningen af den föreslagna författningen derjemte kunde lägga hinder för Kongl. Majit att, utan Rikets Ständers medverkan, i mån af möjligen inträffande behof förändra administrativa föreskrifter för ärenden, som efter ifrågavarande lagförslag skulle behandlas, har Kongl. Majit, på grund af hvad sålunda förekommit, funnit sig förhindrad att samma 12 Kongl. Maj:ls Nåd. Skrifvelse,. JU 24. förslag i det skick, det blifvit framstäldt, bifalla; men tillika anbefallt, att nytt förslag till författning i detta ämne skulle uppgöras och Rikets Ständer föreläggas.
Disconteringsrått i BancoDisconten De på sådant sätt på RiksgäldsCohtoiret utsläppte Sedlar skulle i allmänna Rörelsen ersätta de försvunne TreProcentsSedlar och Obligationerså mycket man kunnat åstadkomma. Den härigenom ökade Sedelstocken äger en motsvarande Fond i de utestående fördringarne, Och bör oviiko'ligen försvinna, i den män dessa undér år successive indragas ; sorn för Närngarne bör blifva mindre kännbart, än om de löreslagne och i min tanka orörlige Obbgafionerne skulle en-amt ersätta de utur Rörelsen drifne DiscontPapperen Jag anser de Skyldiga-, genom den nu föreslagne åtgärd, vinna all den lättnad , sorn med iakttagande af en billig försigtighet kan beredas dem, för möjligheten att innom 5 år afbörda sina Discont Skulder, och jag skulle för min del alltför gerna vilja tillstyrka att Räntan under Discont • utredningstiden nedsättes till 5 procent för i berörde Disconter Gäidskyldige, att beräknas ifrån utredningens början, till ytterligare befrämjande af deras afbetalningar. Riksgäld S^-d^rnes nära sammanband med Banquen to;de blifva ett hufvudsakligt inkast emot den idée jag dristat framkastaj men då temporära biträden Den 17 Martil, t. m. 17? biträden af Banquen utaf Utskotten måst antagas såsom oundgänglige till ändamålets värnan.* de, ser jag ej hvarföre de icke skulle älven utan fara kunna användas, att uppehålla den på sådant sätt uppkomne RiksgäldsSedlars Credit, då man vet att dertih ej behöfves annat, ärt att ovägradt vid alla presentationer inlösa den med Banco efter dess fastställda förhållande ; och dessa nya RiksgäldsSedlar komma dessutom ej att utgöra ett blott Credit-papper, då de i DiscontFordrjngarne äga sin mot beloppet svarande fulla Fond, hvadan de ingalunda böra kunna verka rubbning i Banquens dermed, i min tanka, oafhängig» Credit-förhållande:
Adlerbeth har en värdig efterträdare på en academisk plats yttrat tankar, för i4 år sedan skrifna, liksom de varit alfätlade för denna stunds tilldragelser; de lyda så: ”Sverige ägde äfven omkring timonen ett Statsråd af upplysta och redliga medborgare, hvilka skulle med sin erfarenhet och sin omtanka leda Konungens beslut, men icke herrska öfver hans vilja och ej dela hans makt. Då ännu iefde i alla Svenska hjortan den gamla, hos menigheterna outplånliga, öfvertygelse!!, att Sveriges Konung må höra råd, men sjelf styra. Då ännu var icke öfver Gustavernes och Cariarnes land utbredd den främmande läran, att en Konung, för att hålla sitt Majestät i helgd, endast Lör välja förvaltare af sitt välde, som ostraffadt må kunna smädas och störtas, men icke nedlåta sig till någon egen pröfning af Statens angelägenheter, icke med egen rättrådighet och vishet skydda sina undersåtares välfärd, icke med egen blick upptäcka deras lidanden och behof, icke med egen kraft ordna Statens försvar, samt, i följd häraf, icke åt sitt hjerta vinna deras tacksamhet oell kärlek, eller åt sin förmåga lierås beundran. Vi Svenskar kände oss då stolta att vara Svenskar, och sökte ej genom en ministerstyrelse, som vårt Rikes inskränkta vidd ej heller gjorde nödig, blifva Britter eller Fransmän, för alt ännu en gäng slitas emellan ytterliga partiers ömsom segrande våld. Vi trodde, att rättvisa och noggrannhet vid de allmänna ärendenas behandling uppvägde olägenheterna af några fördröjande former, hvilka äfven, utan att rubba statsförfattningens grunder, kunde förenklas; men att den brådskande farten af en Turkisk styrelse svårligen kunde vinnas, utan en Turkisk försakelse af alla anspråk på säkerhet för Statens och alla enskildes rätt.” H. Ex. Hr Gr. Brahe, Magnus: Jag skall icke uppehålla R. o. Ad:s tid med alt vidlyftigt orda öfver denna fråga, uti hvilken hvar och en redan säkerligen lärer hafva stadgat sin öfvertygelse; icke heller smickrar jag mig med, att min öfvertygelse skulle kunna inverka på någon annans:
Ridderskapet och Adeln Ridderskapet och Adeln _ _ — tjenligast finnér, genast och sist — tjenligast finner, genast eller sist inom åtta dagar, sedan Riksdagen inom tolf dagar, sedan Riksdag^jernblifvit öppnad, Ledamöter, lika manlikt 23 §., kungjord blifvit, Ledamöga af hvarje Stånd, i de Utskott, ter, lika många af hvarje Stånd, i hvilka skola ärenderna bereda och de Utskott, hvilka skola ärenderna utarbeta. bereda och utarbeta. D) §. 36. irsta Momentet. iro. Utom förenämnde 1 RegeringsFormens 53 §. omförmäldte och föreskrifne Utskott, äge Riksens Ständer att välja och förordna ett Expeditions-Utskott, bestående af tolf Ledamöter, för att uppsätta ej mindre de expeditioner, som under Riksdagen af Stånden gemensamt utfärdas, än äfven Riksdags-Beslutet, och alla sålunda författade Handlingar till Riksens Ständers justering öfverlemna; och äge Hof-Canzleren, eller den hans Embete företräder, rättighet att i Utskottet öfvervara Riksdags-Beslutets justering, i de delar deraf, som röra Konungens yttranden. Utom förenämnda iRegeringsFormens 53 §. omförmäldta och föreskrifna Utskott, äge Riksens Ständer att välja och förordna ett Expeditions-Utskott, bestående af tolf Ledamöter, för att ej mindre revidera vederbörande Utskotts förslag till de expeditioner, som under Riksdagen af Stånden gemensamt utfärdas, än äfven uppsätta dem, hvilka ej tillhöra annat Utskotts befattning, samt ändtligen Riksdags-Beslutet, och att alla sålunda reviderade eller uppsatta Handlingar till Riksens Ständers justering öfverlemna; och äge Hof-Canzleren, eller den hans Embete företräder, rättighet att i Utskottet öfvervara Riksdagsbeslutets justering, i de delar deraf, som röra Konungens yttranden. Constitutions-Utskottets Memorial N-o i. 7 E) §. 45. i:sta Perioden.
Den 18 Januarii 1817 inkommo Herrar Commissarierne med ett så lydande Memorial: 5}Commissarierne få härmedelst ödmjukeligen tillkännagifva, att likmätigt Herrar Fullmägtiges aflåtne befallning, den å stora. Bancohuset Banco-Utsiottets befintlige spricka blifvit under lappet af nastlidne år, hvad yttre murarne angår, lagad från grunden upp till takfoten, och nödige reparationer verkställde, så val a yttre taket med tillhörande vatturännor, som och å husets vestra och södra sidor samt å murarne åt den så kallade lilla gården, äfvensom de rum åt södra gränden, hvilka sprickan genomträngt, blifvit reparerade i den man verkets trägna tienstgöring sådant medgifvit, hvaremot den del af huset som intages af eller har gemenskap med stora trappan, ännu icke hunnit vidröras.
10* i48 Den iG Mars f. ra. om följden deraf att ett missnöje, sådant som 107 § antyder, skulle begagnas för en vägrad sanction eller för det Rådgifvarne tillstyrkt Konungen att använda sin Grundlagsenliga makt att antaga eller förkasta ett framställdt Lagförslag, kunde blifva någon annan, än att antingen det uttalade missnöjet icke skulle medföra någon verkan och sålunda förfela sitt ändamål, eller ock tillintetgöra det veto vid stiftandet af nya lagbud, Rikets Grundlag lagt i Konungens band, till betryggande af Svenskmannarätt mot mindre välbetänkta förändringar, och slutligen låta det ankomma på en osäker votering, huruvida Svensk Lag skall äga bestånd eller lättsinnigt förändras vid hvarje Riksdag, efter vissa för tillfället rådande åsigter. Herr Hjertås anförande utgör således säkraste beviset på vigten deraf, att bevara andan och bokstafven af Grundlagens stadgande om ConstitutionsUlskottets granskningsrätt, sådan den i Utskottets förevarande Memorial finnes uttryckt; och jag anhåller, på dessa skäl, om proposition att Memorialet, såsom icke erfordrande någon åtgärd, må läggas till handlingarne. Herr von Schulzenheim: I flere delar förekommen af åtskillige andre värde talare, begagnar jag likväl nu det erhållna ordet, för att fästa uppmärksamheten på, hvad jag tror borde vara en allmän regel, nemligen att conclusionen eller resultatet af ett Den 16 Mars f. m. i4g Utskotts Memorial mera bör blifva föremålet för RiksStåndens öfverläggningar, än premisserna, eller de af Utskottet anförda motiv. Dessa äro, i förevarande fråga, efter min öfvertygelse, jemväl fullkomligt rigtiga; men om de ock kunde betraktas från stridiga synpunkter, skulle jag likväl tro, att, då flere andra skäl derjemte förekomma till stöd för Utskottets conclusion, bör denna sistnämnda dock få bestämma beslutet, och det är derföre jag förnyar min vördsamma anhållan till Herr Grefven och LandtMarskalken om den proposition, att Memorialet, såsom icke erfordrande någon åtgärd, må läggas till handlingarne.
Hörde jag till antalet af dem, som hylla tidens liberala anda, så skulle jag finna mig smickrad af förebråelsen . men jag har icke sökt popularitet och söker den icke. Mina motiv ligga i mitt förstånd och i min känsla. Det qvittar mig lika, om man finner mig liberal eller icke; men jag anhålleratt få göra R. o. Ad. lill domare öfver den frågan: hvilkendera håller mest vid principer, vid systeme, antingen Utsk:n, eller Frih. Cederström och jag, som tala mot Utsk:n ? Hr von Hohenhausen har ganska rätt deruti, att genom för mycket liberala principer lössläppes begreppet, lill att börja med, och friheten sedermera. Jag fruktar att det beklagligtvis redan inträffat. Då Utsk:n gåfvo oss en lag, som angick hemmansklyfning och jordafsöndring, så gick man så långt i liberalitet, att man tillskapade en mängd tiggare af arbetslösa personer, som förr eller sednare måste falla fattigvården till last, och sedan man gjort det, så kommer man med en § i denna lag, som sätter alla dessa tiggare i belägenhet att icke finna någon bostad i Svea land. Är det conseqvens? eller är det mera conseqvens hos Frih. Cederström och mig, som, sedan man berea t ett tillstånd, hvarigenom Sverige öfversvämmas med proletärer, önska alt denna samhällsclass måtte beredas utväg att förskaffa sig sin försörjning utan alt hindras derifrån genom lagar, som stänga individen inom en för trång krets för möjligheten att bereda sig tillfälle till arbetsförtjenst. Hr Ribbing har försökt att binda oss vid 1788 års författning; men föremålet för öfverläggningen är nu endast 11 §:n af detta lagförslag, och oss tillkommer således icke att resonera om 1788 års författning. Dock får jag lill den värda talaren ställa den förfrågan: försvåras väl det stränga stadgandet, som ligger uti denna §, af det lindrigare uti 1788 års författning? Jag förnyar min anhållan om propos. till afslag, och nödgas förklara , att jag måhända har felat i uppfattningen af Frih.