Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I öfrigt vill jag icke sätta mig emot Hr Gripenstedt* förslag, och tillåter mig nu alt i ett sammanhang för R. o. Ad. uppläsa huru förslaget skulle lyda om Hr Gripenstedts förslag blefve anlaget, med det tillägg, som jag tagit mig friheten föreslå : ”Har behörig man gjort sådan undersökning, som 1 mom. 380 Den 32 Januari e. m. i 33 § uiedgifver, ulan att olofligen infördI gods i något af de undersökta rummen uppläckt blifvit, böle för hvarje särskildt undersökt rum eller lägenhet, som af samme person innehafves, ifrån 50 lill 300 r:dr, eller straffes med suspension frän tjenst och böle fran 2 lill 6 månader jemte böter till nämnde belopp, allt efter omständigheterna.” Hr von Hartmansdorff, Aug.: Jag instämmer visser ligen med Frih. Raab i afseende på redaclionen; men jag hemställer till R. o. Ad. om de höga höler, som han har yrkat, äro lämplige. Om den ifrågavarande lullljenstemannen icke skulle finna gods, sä synes det vara tillräckligt ansvar för honom att sadana höler stadgas, sorn i della betänk, af Litslen blifvit föreslagne nemi. ända lill 100 r:dr. När dertill äfven lägges det sednare ansvaret af suspension, så synes man hafva emot ett kitsligt förfarande i detta fall satt allt det ansvar, sorn är nödigt. Jag hemställer derföre till R. o. Ad., att R. o. Ad. ville antaga Frih. Raabs ordalag, men låta de böter, sorn Utsk:n föreslagit, qvarstå. Hr Gripenstedt: Jag får vidblifva milt yrkande, att bötesbeloppet mätte förblifva såsom det hittills varit. En nedsättning deraf skulle uppmuntra tjenstemännen till den vida beqvämligare utvägen alt i främsta rummet lägga sig vinning om spionerier och angifvelser för att få göra visitationer, i st. f. att genom vaksamhet och nit egentligen verka lill förekommande af oloflig varuinförsel.
Författarinnan fortsätter: »De»—de hvardagskloka — »råda därigenom till ett oerhördt missbruk af kvinnokraft. Ty hvad kvinnan bör lära, det är att framställa sina kraf med mera gratie och mera vishet, med mera hänsyn till mannens skaplynne. Man skulle nästan vara frestad kalla en dylik uppmaning för smicker åt det manliga könet, ty sådan hänsyn är ej en könsfråga, det är en allmänt mänsklig fråga, en fråga angående förhållandet individer emellan. Hvarje människa, man eller kvinna, bör väl lära sig att framställa sina anspråk, den ena på den andra, med behag och vishet, med hänsyn till olika skaplynnen. Allt detta har icke det minsta med kvinnofrågan att göra; och lika fördärfbringande som en dylik uppmärksamhet mot det manliga könet skulle vara för mannen själf, lika nedsättande skulle det vara för kvinnan att utöfva dessa dygder, utan att vara föremål för desamma från mannens sida. Det skall och bör ej vara något specifikt kvinnligt att taga hänsyn och utöfva vishet i sina anspråk, utan rätt och slätt mänskligt. Om fröken Keys analys af det manliga snillet är — jag kan ej använda något annat ord än motbjudande — så är den af det kvinnliga dunkel, hoprörd, fosforistisk i högsta grad. Att de kvinnliga snillena i allmänhet ej kunnat teckna fullt lefvande manliga typer, anser hon härröra däraf, att »kvinnans allra hemligaste tanke om mannen är den, att han kunnat blifva en succès endast på det villkoret, att Eva blifvit danad först och sedan tagen till råds vid skapelsen af Adam» (sid. 31—32) och att författarinnorna nu därför söka »rätta det ursprungliga misstaget, genom att skapa sina män efter kvinnans beläte». Uttryckt på vanligt enkelt språk skulle väl detta betyda, att kvinnan i allmänhet har mycket höga tankar om sitt kön, anser sig vara mycket visare och förståndigare än mannen. I så fall kan man icke säga annat, än att fröken Key i detta afseende fråndömt sig själf hvarje gnista af kvinnlighet.
- Hvad skall det blifva af i-nin dotter, då en gång inotgångeiis timme s l % r? ~ Det ar liar oinijjligt att följa författarinnan pli hennes litterära bana, att ens upprakna iiainiieii 11 % alla liennes arbeten, livart och ett betecknande ett nytt skede i liennes andliga utveckling. ' Alla sociala frkgor, alla mänskliga lidanden, alla sainliallets orattvisor väckte mme Orzeszkos sympati och inspirerade henne till nya diktverk. Grundtonen i hennes arbeten ar ' djupt vemodig, nieii det är ej våra dagars liopplösa pessiinisin. Det ar resultatet af en känslig själs analysering af hvad som rör &amp; g pb djupet af inänniskolijärt&amp;, ett uttryck för de sociala och politiska inissförliållaiideii under livilka heiines olyckliga fädernesland suckar. Blen vid sidsii af dessa dystri taflor, framvisar hon andra., gladare. Hon tecknar de små, de svaga, men Iion later oss hoppas, att de en g %ng skola växa sig stora och starka. Hon äger inga raseller ståndsfördomar, lion skonar ej deni, som förtjäna att bestraffas, iiien (18 Iion gisslar det onda, uraktlåter hon ej att påvisa de ogyniisainma förliållaiiden, som föranledt den moraliska ruttenheten Hon ar dltid opartisk och passionfri ocli iakttar en allt igenom objektiv stkndpunkt till de ämnen, lion beliandlar. En oandlig medkiinsla för alla soni lida, ar den enda passion so111 behärskar henne. Det iii. utan tvifvel denna allt behärskande iiiedkiinsla för de olycklige, som ligger till grund för de rorpsner, dar m: me Orzeszko gör sig till förespråkare för judarne, dessa parias inom det polska samliallet. Mer än en gång aterkommer hon till ' detta %inne, so111 i ocli fölsig så föga ar agnadt att väcka genklang i liennes landsiniiiis bröst.
Pastor alltid må vara ordf:de i Fattigvårdsstyrelsen, hvars ledamöter i öfrigt skola utgöras af Socknenämnden och församlingens öfrige prester, der sådana finnas. På delta ställe citeras motionen som skulle det vara Pastors rättighet att vara ordf:de men i konklussionen säger man att man icke kan tillstyrka förslaget derom att Kyrkoherde, då han icke är ordf:de i Socknenämnd, likväl må kunna vara ordf:de i Fattigvårdsstyrelsen, och detta är något annat än hvad som förekommer pä det första stället. Jag vet icke till hvilkendera af dessa uttryck man får hysa det största förtroendet, men om äfven det sednare skulle antagas, såsom det egentligen menade, så skulle Pastor på något sätt blifva ordf:de och således vara underkastad val. Om jag icke alltför oriktigt fattat deras mening, som före mig yttrat sig, så är det just detta de icke vilja medgifva, alt nemi. Pastors utseende lill ordfide må blifva beroende af val. Går man ut från denna åsigt så skulle det heta: alt Pastor äfven om han icke är ordf:e i Socknenämnd , likväl skall vara ordf:de i Fattigvårdsstyrelsen. Såsom skäl för denna åsigt har af en föreg:de talare blifvit åberopadt det förhållande alt Erkebiskopen vore ordfcde i Stockholms Stads Consistorium ehuru han icke finnes i Stockholm annat än tillfälligtvis och att äfven på landet det skulle vara en fördel för en annexförsamling, att till ordfide i dess Fattigvårdsstyrelse hafva den derstädes icke bosatta Kyrkoherden. Jag tillstår att detta skäl icke kunnat öfvertyga mig. Med all aktning för det Högvörd. Ståndet och dess ursprung kan det dock icke med sina öfriga egenskaper förena den att vara allestädes närvarde, och då skulle jag tro att man måste finna lämpligt att skötandet af ett värf sådant som Fattigvården, anförtros åt sådane personer som finnas på stället.
Men det var ingenting, allt var tyst igen, hon hörde endast klockan, som knäpte nere i vestibylen. Hon trefvade vidare utför trappan, in i musiksalen. Här var det icke så mörkt, månskenet föll in genom ett af fönstren. Men det var mycket värre, det såg så underligt ut i vråarne, det var alldeles som om någon rört sig der, och så tyckte hon sig plötsligt höra madames steg bakom sig. Nu blef hon alldeles isad af fasa, benen kändes som förlamade, hon kunde icke lyfta dem. Men det var inbillning den här gången också; hon skrattade nervöst åt sig sjelf och gick modigt fram till dörren. Då hon öppnat den, fick hon se Suzanne, städerskan i hennes klass, som satt vid sängen och halfslumrade på en stol. Den goda Suzanne for förskräckt upp och stirrade på Catherine, som om hon sett ett spöke. »Hvad är det? Hvad har händt? Är elden lös?» ropade hon yrvaket. »Tyst, tyst!» hviskade Catherine med dämpad röst, i det hon stängde dörren. »Det är ingenting, ingenting. – Suzanne», fortfor hon högtidligt och tog flickan i armen, »om du låter mig få vaka i ditt ställe och om du lofvar att tiga för madame, skall du få en ost af mig!» Suzanne hade en särskild kärlek för ostar, och som hon dessutom icke alls hade någonting emot att gå och lägga sig, gick hon in på förslaget, ehuru hon ett par gånger för att lätta sitt samvete förklarade, att hon nog visste, att hon begick en stor dumhet. Men Catherine bevisade henne motsatsen och som hon var betydligt öfverlägsen i vältalighet, blef det öfverenskommet, att Suzanne skulle lägga sig att sofva i en liten garderob bredvid, och att Catherine skulle vaka, tills dagen grydde, då hon måste väcka Suzanne och gå upp på sitt rum. Snart hörde hon Suzannes djupa andetag. »Ändtligen», mumlade hon och drog en suck af förnöjelse. Hon lade sig på knä framför sängen och betraktade oafbrutet den sjukes anletsdrag. Hans krafter tycktes vara uttömda. Han sof lugnt och dödslikt.
– «En sak, eller rättare en person fruktar jag likväl ni har glömt, baron Sprengtporten, – sade Gustaf – i ert förträffliga utkast till våra stora förehafvanden. Riksrådet Reuterholm, sträf och inbilsk och fanatiskt betagen i närvarande odrägliga mångvälde, har just nu några veckors tjenstledighet, dem han tillbringar i Finland, der han har både egendom och anhängare. Han använder säkert sitt inflytande att motarbeta oss.» – «Derom är jag förvissad, och derpå är jag beredd, – svarade Sprengtporten lugnt och bestämdt. – «Och huru ämnar ni möta den storm, han kommer att uppröra?» – «Derigenom, Ers Maj:t, att jag betager honom tillfälle att uppröra någon storm.» Konungen skiftar färg. Hans blick, orolig och frågande, träffar Sprengtportens, hvars hållning icke förändras, hvaremot Gustaf slår ned ögonen, och hans röst sväfvar. – «Måste han således nödvändigt röjas ur vägen? – «Ja, Ers Maj:t; göras oskadlig, arresteras.» Konungens ansigte klarnar, hans stämma återfår sin vanliga klang, och han faller lifligt i talet: – «Det var just det jag tänkte; något annat kunde ej komma i fråga . Men den der saken måste i alla fall bedrifvas försigtigt, ty Reuterholm har stort anhang och anseende i sin hemort och är orädd och halsstarrig.» – «Mycket sannt, Ers Maj:t; också har jag en person i sigte, som synes vara klippt och skuren till ett sådant värf.» – «Nå, hvem kan det vara? – «En hittills ganska obetydlig person, med särdeles trög lycka, fändrik Cosswa, redan trettio år gammal, men som äger kunskaper, har gjort utrikes resor till sjös och bevistat flera fälttåg. Han är påpasslig, nitisk, färdig till hvad som helst, och begär ej bättre, än att blifva bemärkt och använd samt komma i tillfälle att vinna af sin konungs nåd hvad han förgäfves väntat af Rådets och ständernas rättvisa.» – «Derom skall jag draga försorg, så vida han bara gör besked för sig. Tretti år och fändrik!
Den enda, som ännu saknas för att fullborda cirkteln uti vår förbättrade Ritual, ar Evangeliiboken. Vid 1809 års Riksdag utarbetade Högv. PresteStåndets Pastoralutskott och ingaf till Ståndet förslag till lämpligare predikotexter. Vid början af 1815 års Riksdag anbefallte Kongl. Maj:t i Nåder, att om Evangeliibokens öfverseende föranstalta, på det alla till den offentliga gudstjensten hörande verk måtte befordras till ett efter tidens kraf afpassadt och likstämmigt skick, samt således kunna till allmänheten fullständige öfverlämnäs. Vid sam - Besv. ock Ekon. Utsk. Betänk anden. 1473 ina Riksdags slut anmälte Högv. FresteStåndet underdånigst, att boken blifvit i aila sina särskilda delar öfversedd, och förslag till nödige förändringar uppsatt, hvilket förslag äfven år 1817 af trycket utgafs samt till allmänhetens granskning framställdes. Påföljande året öfversåg Ecclesiastique Utskottet det utgifna arbetet och öfverlemnade da dervid gjorde anmärkningar till den i Nåder tillförordnade cornitée, som på Nådigate befallning utarbetade ett nytt förslag till F.vangeliibok, hvilket, jemte redogörelse för sjelfva arbetets plan, till Kongl. Maj:t i underdånighet ingafs den 22 October sisth år och är i början af innevarande år likaledes af trycket utgifvet till allmän kännedom. I sådan ordning, med denna omsorgsfulla betänksamhet, och under den långsamt framskridande granskning, som ett så vigtigt värf kräfver, har följaktligen det framställda förslaget blifvit utarbetadt och synes derföre gifva den Svenska församlingen en säker borgen för dess stora företräde framför den äldre boken. Att under de 15 år, som härunder förflutit, allmänna öfvertygelsen om det erkända behofvet icke undergått någon förändring, tyckes vara satt utom allt tvifvelsmål. Det religiösa sinnet har framkallat förbättringarna i kyrkan, och Bihang till RihsSt. Fröt. *823, Q:de Sami. N:o 93. 1474 BeJU. och Ekon.
Hindrad att i gårdagens plenum vara tillstädes, då Hr Gr< Posses motion om Motala verkstad remitterades till Utskott, anhåller jag att såsom anmärkningar dervid nu få vördsammast afstyrka allt slags beblandelse af Statsverket med nämnde inrättning. Då R. St. omsider nyss kommit till det så länge efterlängtade slutet på de dryga utgifterna för Götha Canal, böra de taga sig tillvara att icke genast öppna, genom Motala verkstad, ett nytt och evärdeligt afloppsdike för Statens medel. Jag afstyrker derföre icke allenast att öfvertaga verkstaden och drifva den för Statens räkning, utan äfven att ytterligare försträcka bolaget nya lån. Då denna verkstad icke kan bära sig för ett enskildt bolag, måste hon nödvändigt medföra ännu vida större förlust för Staten, derest hon skulle drifvas för dess räkning. Och det vore dessutom icke blott denna förlust, man kunde såsom en stående statsutgift för alltid påräkna; man kunde äfven bereda sig på en vidt utöfver behofvet öfverdrifven utsträckning af ångmachineriet för försvarsverket, i samma mån det blefve nödvändigt att skaffa Statens verkstad sysselsättning. Hvad ytterligare låneunderstöd beträffar, så skulle de vara föga annat än en handpenning på framlida öfvertagning. De ångmachiner Staten kan oundgängligen behöfva, må de företrädesvis tagas vid Motala, så länge de derstädes kunna erhållas af samma godhet och till samma pris som annorstädes; men jag skulle högeligen önska, att Staten aldrig måtte komina i någon annan berörelse med Motala verkstad. För att ådagalägga, det jag ingalunda önskar Motalas undergång, utan tvärtom gerna skulle vilja bidraga till dess förkofran, får jag vördsammast hemställa, om icl e bolaget, i händelse det dermed vore hulpet, kunde icke allenast få anstånd med återbetalningen af de försträckningar, sorn det erhållit af Statens medel, utan äfven för vissa år till mer eller mindre del, eller kan hända alldeles, befrias från skyldigheten att derför erlägga ränta. Gr. Cronhjelm, Otto August:
Och då jag jemför den juridiska bildningen med den medicinska, som åter står högre än någonsin förut, samt försöker att utröna orsaken till denna olikhet, tror jag mig finna den deri, att den ena vetenskapen har en institution i hufvudstaden, den andra icke. Tron J verkligen, mine Hrr, att en Berzelius, en Huss, en Retzius skulle vilja lefva i Upsala eller Lund, utan dagligt umgänge med vetenskapsmän och yrkesbröder och utan det vetenskapliga lif, som derigenom underhålles oell utvecklas? Tron J, att de velat flytta till ett ställe, der endast 4 å 5 läkare finnas? Det har blifvit sagdt, att den medicinska bildningen skulle stå högre än den juridiska, derföre att ett större antal personer egnade sig ' åt det förstnämnda yrket. Jag är icke i tillfälle att anställa någon räkning, men jag tror, att i vårt land är juristernas antal ungefärligen lika stort som läkarnes. Man har vidare sagt, att en HofRättsAssessor ej skulle vilja söka en Professorsplats derföre, att han derigenom beröfvade sig tillfälle att mångdubbla sina inkomster. Detta är ett fullkomligt misstag. En Assessor är icke Den 15 Juli f. m. 325 i tillfälle att skaffa sig några större bi-inkornster, men deremot är en Professor dertill oförhindrad. En Assessor får icke befatta sig med någon annan juridik än den lian utöfvar inom den domstol lian tillhör, men en Professor kan åtaga sig hvilken juridisk angelägenhet som helst. Emot mig har äfven blifvit åberopad t det förhållande, att i England, hvars juristers grundlighet man ej kunde bestrida, finnes det ej något Universitet i hufvudstaden London, men viii i de smärre städerna Oxford och Cambridge. Mine Hrr, vi måste i allmänhet noga akta oss för jemförelser emellan våra och engelska förhållanden, likasom emellan våra och tyska förhållanden, ty det finnes en mängd omständigheter, som göra sådana jemlörelser och de deraf dragna slutsatser särdeles vanskliga.
Att samtelige Öfverstelodelningarne, medelst samma skrifvelse, blefve Arméen från* tagne mot en {e/ter dä varande inåtbegå-g) högst ringa ersättning, bestående enligt Kongl. Brefvet af den 6 April 1813, i 4000 R:dr Banco för Divisionsoch 3000 R:dr för BrigadGeneraierne. *). 3:0 Att ÖfversteLieutenantsfndélningarnej enligt Kongl Brefvet af den 23 Mars 18*3* blefvo RegementsChefsIndeluingar 4:0 Att min första Embets åtgärd som föredragande i Commandomål, var att i underdånighet anhålla att de, under den 23 Mars 1813, emot ersättning af penningelöner, Arméen fråntagne Öfverjlelndelningarne Jkulle återgå till Arméen, hvilket i näder bifölls den 11 Junii 1815- 5-0 *) Början gjordes med General-Majoren Grefve N. Gyldenstolpe, som erhöll 3000 R;drs penningelön, i stället för den då vacant blefne Öfvetstelndelningen vid DahiRegemeiUet, hvars afkastning är minst dobbel. Att hela den af mig i underdånighet föreslagna förändring af Arméens organisation inskränktes således dels till återfåendet af Ofverstelndeiningarne (en väsendtlig vinst för Arméen) dels till åtskiljandet af de serskildte vapen, Infanterie, Artillerie och Cavallerie, hvilka, enligt Kongl. Brefvet af den 6 April 1813, olämpligen voro förenade inom samma Brigader, ty Infanteriet förlorar att commenderas af en CavallerieGeneral och Cavalleriet att commenderas af er» InfanterieGeneral. Allt detta torde bevisa att jag ar fullkomligen ojäfvig i frågan, så mycket mer som den verkställdes på en tid då jag sjelf var ÖfversteLieutenant, commenderande ett Regemente, och således sjelf var i casus att derpå förlora. Sedan jag sålunda framställt
För min del förslår jag icke, huru en Goncursdomare skulle förfara, enligt sin för - Den 26 J11 ni i f. m. sta pligt» som är att göra rättvisa, om lian strängt följde den ordalydelsen, att han endast i anledning af jäf, sorn af gäldenär eller någon borgenär göres, eger pröfva hvarje fordrans giltighet. Skulle han nu helt och hållet förbigå all pröfning af de andre fordringars giltighet, emot hvilka intet jäf göres? När borgenär för Concursdomaren upptedt och styrkt sin fordrans beskaffenhet; så synes det böra vara Domarens sk3ddighet, att pröfva, emden bör gäldas , och i hvad ordning det bör ske, i förhållande till de öfrige bevakade fordringarne, om än borgenären icke förstår att yrka, i hvilket förhållande det bör ske. Då han anmält sin fordran och bevakat den, har han, efter mittsätt att förstå Domares och andra Embetsmäns pligt emot den enfaldige, att opåminte befordra hans rätt, rättighet att få denna fordran tillagd den giltighet Lagen bestämmer, och så tror jag visserligen, att i allmänhet tillgår; men Lagen bör icke gifva rum för ett annat förfarande. Jag yrkar fördenskull, att den redaction af denna §., hvilken Herr Ålund föreslagit, måtte af Rikets Ständer godkännas. Om remiss häraf till Lagutskottet, för att tagas i öfvervägande i sammanhang med de öfrige anmärkningar, anhålles vördsamt. Remitterades till Lagutskottet. Den 26 Junii f. m. Företogs till pröfning BevillningsUt' skottets den 22 sistl.
Den bevisade, hvad som genom praktiken sedan sista riksdag blifvit ännu klarare ådagalagdt, att den redskaps afverkningsförmåga, hvilken bedrifves med ånga, snart sagdt är oberoende utaf både pannerymd ocb klassifikation, och endast, eller åtminstone hufvudsakligen, beror på kraften af det ångtryck, hvarmed pannan afdrifves. Då detta är en ovedersäglig sanning, följer äfven härutaf riktigheten att borttaga en klassifikation, som ingenting betyder, och som endast har till följd, att genom den, uti proportion till den öfriga ångbränningen, orimligt låga skatt, för hvilken bränningen med ånga uti 3:dje klassen med de lägre pannerymderna kan bedrifvas, hvilken skatt på några utaf dessa små ångbrännerier icke uppgår till 2 r:st per kanna bränvin, tili dessa småningom allt mera inskränka ångbränningen, hvarigenom icke allenast en betydlig skatt beröfvas staten, utan äfven ångbränningen, i stället för att uti större fabriker bedrifvas, uti en massa småbrännerier med betydlig afverkning kommer att splittras. Antaga åter Riksens Ständer det af mig nu omnämnda förslag, hvarigenom all ångbränning uti en klass sammanslås, och uti likhet med 4:de klassens tariff för ånga uti nuvarande författning beskattas, en beskattning som icke torde vara för hög, då den endast uppgår till omkring 6 r:st per kanna afverkadt bränvin *), skulle till kommande riksdag bränvinsbränningen fördela sig uti *) Jag kanner tvenne brännerier omkring hufvudstaden, hvilka uti 4:de klassen drifvas, den ena med cn 23 kannors, den andra med en 43 kannors panna. Averkningen på den förra, be Bih. till B. St.-s Brot, 1850 & 1851. 5 Sami. 2 Afd. 1 Haft. 3 18 Bevilln.-, Lagsamt Allm. Besvärsoch Ekonomi-Utskottens Betänkande, N.-o \. tvenne hufvudklasser, elen med eld uti lista och 2:dra klassen, eller den mindre bränningen, samt fabrikshränningen med ånga, ett förhållande, som för kommande
Hvad Idun beträffar komma härtill ytterligare 6 å 7,000 ex., hvilka gå dels genom bokhanlare och tidningskontor, dels till Finland, hvadan Iduns hela upplaga under detta kvartal närmar sig 30 tusen exemplar. Stockholm den 10 november 1896. Iduns Expedition. * Innehållsförteckning. Hedvig Lundström, född Cederborgh; af L. S. (Med porträtt) — Till Döden; af Daniel Fallström. — » Det svaga kärilet »; af B. — Suomessa. Några vildblommor samlade af Esstese. — Hustomten; af Hedvig lndebetou — Under Ebba Brahes brudkrona; af Bjalmar Cassel. (Med 1 ill.). — Några reflexioner vid postluckan; af — e —. — Ur notisboken. — Tealer ocb musik. — Vid kaffet; amatörfotografier af Eugo Falk • Första bjudnin« gen. Idun Stockholm. 8: — I d u n m. pl. Byrå: Klara v. Kyrkogata 7, 2 tr, (Aftonbladets nya hus.) P r e n n m e r. Redaktör och utgifvare: FRITHIOF HELLBERG. Allm. Telef. Lotten f sjutton år har fru Dorsch varit en af stockholmsscenens ej blott mest framskjutna utan ock mest intresseväckande artister. Först nu i år har stugan blifvit henne för trång, och hon har följt ryktbara storheters exempel och begifvit sig ut på rundresa med en trupp, som, enligt hvad notiser i tidningarna i våras meddelade, ämnade uppföra endast sådana stycken, där hon innehade glansroller. Idun passar på tillfället att bringa den framstående konstnärinnans, bild på samma gång som hon själf gör en turné genom Sverige. Lotten Dorsch föddes i Stockholm 1849, kom vid sjutton års ålder in i kungliga teaterns elevskola, blef där förklarad oduglig och fick respass, men tog sig den friheten ändå bli scenisk artist och till och med en framstående sådan. I detta afseende har mer än en af elevskolans afskedade giort som hon. I fyra års tid var hon sedan anställd vid kringresande trupper — jag Boktr.-Aktleb.