Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Herr v. Hart« viansdorf föreslår, att hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att denna Commission ma få del af hvad som i detta aarne kan blifva afgjordt, på det att ingen ting må underlåtas, som kan bringa detsamma inom båda länderna i öfverensstämmelse. Hos Högin PresteStåndet: Herr Professoren Fröberg har yttrafc sig icke kunna tillstyrka antagandet af Utskottets Betänkande. Professoren vore öfvertygad, att jordens centralkraft är variabel, ehuru med små modificationer, hvarigenom sepundpendeln, betraktad såsom basis för längdmåttets bestämmande, ingalunda blir någon stahle quantitet, samt att den Besv. och )Zko ni Ut sk. Betankanäen• 1105 för samma parallel, icke fean i seclex^s följd vara och förblifva oföränderligen densamma, hvilket bäst skall bevisas af astronomiska phasnomener, till exempel jordbanans opsidlinies beständiga flyttning. Professor Fröberg nxedgifver dock, att längden af secundpendeln är den säkraste storhet, hvarmed längdmåttet kan jemnföras, och tillstyrker mätning af dess längd, men att man dervid till måttstock må välja längden af Secundpendeln vid 45 graders latitude, för att derigenom bereda en möjlighet till antagande af ett allmänt, gemensamt längdmått för hela den civiliserade och trafiquerande verlden. Herr Professorn erkänner vidare decimalräkningens stora beqvämlighet, men anser densamma likväl ingalunda tjenlig, att i allmänna rörelsen användas, hvilket icka skulle vara förknippadt med någon sådan lättnad, som kunde uppväga de olägenheter, hvilka genom rubbningen af det gamla nödvändigt måste uppstå, och Frankrike, der detta system ända till full detaillering i alla beräkningar blifvit infördt, skall här icke gifva ett tillfredsställande föredöme, hvilket hästskall kunna inhemtas deraf, att i Frankrike det nya Mått-, Måloch Vigtsystemet ej hunnit ännu alldeles uttränga det gamla, samt att man sett sig nödsakad återgå till den vanliga tidräkningen, äfvensom deraf, Bihang till RihsSt. Prot.
MEN REDAN LIF DESSA FRIA OCH ENSAMMA KVINNOR, SOM GENOM SITT EGET GLÄDJELÖSA, FÖRSAKANDE ÄRO ETT EXEMPEL FÖR ANDRA ENSAMMA OCH SÖRJANDE, SOM PÅ GRUND AF SIN EGEN RENA OCH FLÄCKFRIA VANDEL HA rätt TILL ATT UPPMUNTRA ANDRA ÄRBARHET OCH RENHET, — HUR KUNNA ICKE ALLA DESSA MER ÄN NÅGON HUSMODER, SOM FRÅN SIN EGEN LYCKA TALAR TILL DE FATTIGA, MERA ÄN NÅGON GIFT PRÄST, SOM SITTER MED ETT GODT ÄMBETE OCH UPPMANAR TILL KYSKHET OCH FÖRSAKELSE, MER ÄN ALLA VÄLBERGADE, VÄLBESKYDDADE MÄNNISKOR INVERKA PÅ, HJÄLPA OCH STÄRKA SINA LIDANDE, SYNDIGA OCH OLYCKLIGA MEDMÄNNISKOR! Teater och. musik. K. Operan. JA, NU KAN VÅR TEATERSÄSONG PÅ ALLVAR BETRAKTAS SOM AFSLUTAD, SEDAN ÄFVEN OPERAN FÖR SOMMAREN STÄNGT SINA DÖRRAR. MEN DÄR FÖRINNAN BEREDDE DEN I TERMINENS ELFTE TIMME SIN PUBLIK EN ÖFVERRASKNING, OM OCK EJ AF DET ODELADT ANGENÄMA SLAGET — EN REPRIS AF WAGNERS » LOHENGRIN », DEN FÖRSTA WAGNERFÖRESTÄLLNINGEN PÅ ETT LÅNGT SPELAR! DEN PÅ BIFALL FRIKOSTIGA ÅHÖRARSKARA, SOM PÅ PREMIÉREAFTONEN TILL SISTA PLATS FYLLDE DEN RYMMANDE SALONGEN, LADE TYDLIGT I DAGEN, ATT DEN i sak VAR MER ÄN TILLFREDS MED WAGNERREPRISEN. SYND ATT DENSAMMA till form SKULLE ERBJUDA SÅ MÅNGA ANMÄRKNINGAR!
Const.Utsk. all endast föreslå de grundlagsförändringar, ”sorn det anser högst nödiga eller nyttiga och möjliga att verkställa”. Den förändring, sorn Hr von Hartmansdorff föreslagit, finnes redan i 75 § Riksd.ordn., sådan den nu är. Jag kan således icke inse, att något tillägg i den vägen behöfves. 75 § lyder nemi. så: ”Till grundlags stiftande, upphäfvande, förändring eller förklaring fordras alla RiksStms sammanstämmande beslut och Konungens sanktion. För beslut i alla öfriga ärenden, de mål undantagna, hvarom i Reg.F:s 66, 69, 70, 71 och 72 §§ serskildt för ordnadt är, galle, jemte Konungens samtycke, tre Stånds mening; men skulle två Stånd stadna emot två, Jörfalle frågan och för blifve vid det, som tillförene stadgadt varit, utan att samma frå ga må kunna vid den riksdagen å nyo väckas eller upptagas”. 4S0 Deli 2G September. Om således ett Utsk. vågar alt komma ia med förslag till voterings-propos:r i dylika frågor, då 2 Stånd slädnät emot 2, så är det ett tilltag på sidan om grundlagen, och samma 2 Stånd säga blott: vi förblifva vid vära beslut och låta dem ej förändras genom inkomna voterings-propos:r. Ar äter frågan af den beskaffenhet, att den ej kan förfalla, ”gånge såsom i 73 g stadgadt är”, säger slutet af samma 75 g, och då är det klart att det. skall voteras och att frågan då ej heller får förfalla. Något ytterligare stadgande är alldeles obehöflig!. Hvad är nu .anleda, lill detta Const.UtsIcs förslag? Jo gudbevars, mine Hrr, det är ingenting annat, än att några ledamöter hafva velat förklara K. propos:r till 11.
Denna halfgamla qvinna, som han är kär i nu, skall inom få år vara en gammal nucka, för hvilken han endast känner afsmak. Hon skall hänga fast vid hans lif som en död tyngd. Det som nu, så länge förhållandet är fullkomligt fritt och hon ännu icke har laglig rätt att dela hans kassa, kan sporra honom till arbete och elda hans fantasi, det skall vara ohjelpligt förbi så fort lagen gjort henne till en parasit, legaliserat förhållandet, knutit fast alla band. Känslan af frihet skall vara borta och med den all friskhet. – Nej, man må erkänna det eller ej: det gifs en moral för profanum vulgus och det gifves en annan för fantasiens arbetare. Det är tio gånger vanskligare för en diktare att bli lyckligt gift än för en vanlig menniska. Är han rik, då går det an. Men är han fattig, då skall ett familjelif utsuga honom genom de detta medföljande näringsbekymren.228 (Utdrag ur mitt bref till friherrinnan Adlersparre d. 22 Okt. 85.)229 – ”Någon utpräglad tendensdiktare blir jag näppeligen; dertill älskar jag lifvets mångfald allt för mycket. Måhända är jag också en dålig ”partiman”, ty de åsigter, den syn på lifvet, som man förvärfvat sig så att säga på praktisk väg, genom att brottas med ogynnsamma förhållanden, genom direkta erfarenheter i lifvets egen skola, der man bötar för sina dumheter, der man med egna armbågar skaffar sig plats, der man skrattat riktiga skratt och fält verkliga tårar så länge tills man lärt sig att hålla af sjelfva de sidokamrater man luggas med och sjelfva den rotting man smakat, – då, ser Ni, då har man svårt att ställa sig under ett ”program”, det må nu kallas höger eller venster, liberalt eller konservativt. Alla öfverdrifter och ensidigheter äro mig motbjudande, och mest af allt bär det mig emot att stå solidarisk med någon annan, vare sig korporation eller individ. – – ”Indragas i den literära venstern,” säger Ni. Jag hör redan dit.
Jag öfvergår nu till vederläggande af de hufvudsakligasle inkast, som blifvit gjorda emot förländandet af bemälda medborgerliga rättigheter, dä denna fråga vid föregående riksdagar underlegat Ständernas pröfning eller som af ofvanbemälda länsstyrelser i deras skrifvelser gjorts gällande. Dessa inkast röra antingen de Mosaiska trosbekännares religion eller deras nationalitet, eller en förmenad dem medfödd benägenhet för ocker och schackerhandel, eller en likaledes förmenad medfödd större skarpsinnighet och benägenhet att inmänga sig i allt, hvilken man fruktar inom kort skulle bringa alla yrken i deras händer och qväfva all industri hos landets öfriga barn. Den Mosaiska religionens hnfvudstycken äro tron, kärleken och hoppet, och dess morallära är, såsom jag redan nämnt, densamma som vår — de af Gud gifna tio-buden — hvilken således icke någon förebråelse kan göras. Också bar man aldrig klandrat sjelfva religionen, men väl i blind fanatism, att det var densamma som hystes af Christi förföljare, hvars lidande derföre borde på denna religions bekännare hämnas, icke besinnande att man genom denna vedergällningslära gjorde sig skyldig till samma fel, som dessa förföljare, förtryck och hat mot en olika tänkande. Det är sant, att i samma mån Christendomens lära blifvit renare hafva dessa förföljelser uphört. Man fördrifver icke numera Judarne med eld och svärd, men man fortfar att förtrycka dem och beröfva dem medborgerliga rättigheter. Jag tror icke att det numera gifves någon, som för religionen påyrkar rättvisan häraf, men man nekar det oaktadt af föregifna politiska skäl emancipationen och anför bland dessa skäl att i Mosaiska trosbekännelsen ingå, utom den för oss gemensamma moralläran, äfven politiska bud och landslagar, hvarjemte denna trosbekännelse skulle vara sä nära förenad med Judarnes historia och nationalitet, att de, sä länge de vidhänga den, aldrig skulle kunna känna sig såsom medlemmar af någon annan nation, utan alltid bilda en särskild stat, en stat i Staten.
Friherre Cederström, Ulric, uppläste följande; Vördsamt Memorial: Som, efter min öfvertygelse, Statens och Enskiltas välfärd, till största del, Kror på ett stadgadt förhållande med Rikers Myntväsende , må det tillåtas mig, att i korthet yttra mina tankar om de medel, jag anser dertill böra och kunna användas. Till en början vill jag hafva äran nämna, att jag endast tänker uppehålla mig vid Riksens Ständers Banque och förhållandet emellan dess utgifna Specie och Sedelmynt, med förbigående af alla andra Penjainge-sorter, hvilka i mångfaldiga förändringar till öfverflöd 33 Den 2 Januarii, varit under de senare åren i allmänna Rörelsen kringspridda. I sådant afseende tror jag, att man ej nog snart kan skilja sig videttRancoMynt, hvars värde beror på allmänna omdömet eller iöitroendet, och i det stället, så fort sig göra låter, sätta i omlopp ett redbart Mynt, som har valutan i sig sjelf, och som ej till sin halt kan förbättras eller försämras af Opinion, Cours eller. Agio. Vi hafva i senare tider rönt för stora bevis på osäkerheten af det här i Landet gångbara BancoSedelMyntet, för att ett ögonblick kunna tvifla på de vådor och oredor, som ett beständigt fortfarande med dess utgifvande, på hittills brukligt sätt, skuL le medföra. Och skulle vår egen erfarenhet härutinnan ändå ej vara tillräcklig för stadgandet af våra beslut, må de sista årens underrättelser ifrån Österrike och Dannemark lemna oss ytterligare upplysningar om ett för vida sträckt Credit-systemes farliga påföljder. Likväl hafva dessa Länder inom sig ressourcer och tillgångar, sorn, i jemförelse med Staternas verkliga behof, vida öfverstiga deni? vårt Fädernesland, efter förlusten af Finland,-kan påräkna; och följaktligen skulle ett längre uthållande med ett dylikt systéme för oss blott försvåra medlen att en gång komma derifrån Efter denna allmänna åsigt af ämnet, som jag, för min del, anser vara der. rätta, följer j ordningen att yttra mina tankar om den Nådiga Proposition, Kongl.
Eller också skulle man sopa bort hela smörjan af medeltidsin-stitutioner, behandla presterna äfven i det,yttre som medicinmän, om man i sitt inre anser dem som sådana; man skulle komplimentera ut konungarne ur deras palats, i fall man anser dem för mannekänger eller usurpatorer; man skulle afskaffa alla lagar, hvilka icke kunna bestå inför den naturvetenskapliga kritiken o. s. v. Men det ges inga två metoder, menar Max Nordau, blott en. Återvändande är omöjligt, stillastående ock. Man kan blott gå framåt, ' och ju raskare man går, dess fortare kommer man till måret. Det ligger ej i mensklig makt att förmå menniskorna att åter uppgifva tillkämpade sanningar, äfven om menniskorna skulle finna sig subjektivt bättre deraf. Det är en den naturliga utvecklingens och det organiska växandets fråga ... Hvad skulle ma » taga sig till med den som på öppna torget förklarade, att menniskorna med hvart lefnadsår de fylde blefvo ett år yngre? Man skulle efter all anledning inspärra honom p&amp; dårhuset. Och dock kan man ostrafifadt göra ett1 dylikt påstående till innehåll i ett regeringsprogram, och många åhörare hålla sig allvarsamma, då en statsman rekommenderar återvändande tillgamla teologiskt-feodala åskådningssätt, b varigenom tidens sjukdomar skulle botas. Nej, man måste sätta hela sitt hopp på framtiden, menar Max Nordau. Det sämsta menniskan kan göra är att mostå sin rörelsedrift. Derför är den i våra dagar så vidt utbredda opportunismen, som är radd för grundliga lösningar och vill fasthålla den till sanning uppåt-strafvande menskligheten i lögnen samt vid den nya verldsåskådningena anstonnande mot de gamla formerna försvarar dessa senare, utan att ge de förra orätt, på samma gång menniskoslägtets grymmasté fiende och fullständigaste osedlighet. Hvad som är menskligheten närmast af nöden är att skaffa sig möjlighet att lefva i öfverensstämmelse med sitt begrepp. De gamla&gt; formerna måste försvinna; de måste ge plats för nya, som tillfredsställa förnuftet; individen måste botas från sin disharmoni och varda sann och ärlig.
En representativ församling bör så sammansättas, att de den tillhörande ärenden må af dess medlemmar kunna skyndsamt, men utun öfverilning, kraftfullt, men utan split, sakkun - Den 21 October c. ra. 59 nigt, fast utan fordran af egentlig lärdom eller embetsmannafärdigliet, handhafvas. Uppfyller närvar. representations sammansättning dessa formella grunder, eller äro i stället dess verk vanligen långsa m h e ten s, ehuru ofta lemnande spår af öfv e r i I n i.n g , s v a g h e t e n s, ehuru sällan bärande enighetens stämpel, mer än en gång okunnighetens, ehuru rika kunskaper i alla ämnen finnas inom representationens sköte; är det i allmänhet förhållandet, så kan man äfven i formelt hänseende anse närvar, representationssätt olämpligt. Hvarje förändring i en stats samhällsskick bör först ske, då den är i full öfverensstämmelse med den allmänna viljan, dock icke dagens och stundens vilja, utan den, som en lugn pröfning finner vara tidehvarfvets fördomsfria uppfattning af ämnet. Sjelfva felen kunna icke utan fara borttagas, då de ej riktigt äro insedda, och den som brådstörtat* i detta hänseende, orsakar snart större villervalla, än om han låtit det sämre ännu någon tid qvarstå. Det ar i följd häraf mig tyckes Utsk. bort antyda, icke allenast att allmänna viljan önskar en förändring, utan ock i huru stor grad den synes önska densamma: hvilka fel i vår statsförfattning allmänneligen inses, och hvilka åter ännu omtvistas till den grad, att många i de föregifna felen vilja se positiva förtjenster. Ifrån denna undersökning hade Utsk. lätt kunnat leda sig till hvad som är fullt moget till förändring, och så föreslå en förbättring, sorn, utan att träda helt och hållet utom det förflutnas, af mången kanske ej anade, band, dock i dess både materiella ocb formella hufvudpunkter tillfredsställt samtidens billiga anspråk.
Det var nämligen biskopens uppsåt att ordna homoiusianernas massor och väpna dem ur arsenalerna. Han ville i egen person och följd av sitt prästerskap företaga ett avgörande angrepp på kättarne med de rättrognes hela samlade och ordnade styrka. Till följd av denna order vart den stridslystna massa, som från staden strömmade till Pirжus, avtackad. Sedan hon lugnats med utsikt på aftonens bardalekar, återvände hon till staden, förstärkt med avskummet i Pirжus, och med sina rysliga troféer från Kolyttos i spetsen. Det var en vridrig åsyn skaran företedde, där hon vältrade fram emellan de gamla, halvförfallna murar, som förenade Aten med dess hamnstad. Psalmer och slagdängor skrålades om varandra, och högt över oväsendet ljödo de outtröttliga ropen: Död at giftblandarne! Men bland dessa rop förnummos nu för första gången andra, i början höjda av några få röster, därefter av flera, slutligen tävlande i styrka med de förra: - Död åt de hedniska hundarne, avgudadyrkarne! - Ned med kristendomens fiender! Hämnd på ärkehedningen! Krysanteus har smädat Kristus! Hämnd på ärkehedningen! Uppträden, som föreföllo under tåget till staden, läto ana, att nya elementer hade förenat sig med de förut verksamma. Massan började plundra. Köpmansbodarna, som funnos i de långa portikerna å ömse sidor vägen, uppbrötos och tömdes. Pirжiska gatan utmynnade till torget. I dag låg en tung och mulen himmel över denna sköna, minnesrika plats. Pelarrader och stoder syntes längta efter den förintelse, som är fullständig, när formen är stoft och stoftet spritt av himmelens vindar. De voro nu ingenting annat än spöken från en förgången tid och ägde ingenting gemensamt med människovarelser liknande dem, som bildade de nu annalkande mörka, oroliga vågorna. Zenons lärjungar hade, som vanligt, samlats i målningsgalleriets pelargång.
Under ständiga representationer och flera månaders presidiiförande i consistorium erhöll jag slutligen både till karaktär och väsende en dristighet, som var mig anständig, och den invärtes försäkran att utan fruktan kunna framställa mig för allmänhetens åsyn. Min disputationsakt förrättades under de sista månader af mitt rektorat, den 12 dec. då jag nyligen hade ingått på mitt 20:de år. Jag påminner mig icke, hvilka voro mina opponentes. Jag mins endast, det jag med den utmärktaste färdighet upptog och besvarade deras inkast och lemnade föga tid och tillfälle åt min respondens, David Hummelhjelm23, att ådagalägga sin erkända skicklighet. Efter 6 timmars ordväxling, från kl. 9 om morgonen till 3 om eftermiddagen, nedsteg jag från tron, stolt öfver de lätta segrar, jag vunnit, och den odödliga ära, jag förmodade mig hafva inlagt, och har jag från den stunden under hela min lifstid aldrig mer disputerat, hvarken publice eller privatim, hvarken i sällskaper eller i någon akademi, där jag blifvit intagen. Efter fulländadt storverk gaf jag mig tid att oftare än tillförene nytja de behagliga sällskaper, som i de flesta af professorernas hus mig tillbödos, där man undfägnades med en belefnad och äfven vällefnad ej mindre angenäm. I båda dessa afseenden hade Lunds akademi ett oändeligt företräde för Upsala, där förutom kanslirådet Ihres24 hus knappt något enda fans, där en yngling hvarken kunde eller ville umgås. Professor Munthe var bland mina vänner den, hvars sällskap var för mig det mest intagande. Ett menlöst satiriskt sätt förhöjde smaken af hans glada umgänge. Hans fru, född Helikia25, var ett vackert fruntimmer och den bästa värdinna. Akademisekreteraren Junbecks26 fru, född Bergius, egde samma lyckliga egenskap, som hos ett fruntimmer aldrig fyllest kan prisas. Men bland alla dem i Lund var doktorinnan Westring27, född Bergman, den, till hvilken jag mig hälst hyggade. Den verkligen moderliga ömhet, hon mig visade, svarades af mig med den skyldigaste erkänsla.
Jag vet till exempel, hvad som fört herr Hall hit till Stockholm, eller, rättare sagdt, hvem som fört herr Hall hit, för att herr Hall skulle få lida förödmjukelser enkom arrangerade för att få den fasta viljan mjuk och för att vederbörande sedan må kunna uppträda som skyddsängel och få sitt kompanjonskap genomdrifvet. Och hela saken är den enklaste i världen. Om jag till exempel vore herr Hall – – Hvad skulle herr Backman då göra? – Jo, om jag vore herr Hall och händelsevis vore i behof af en summa kontanta pengar, så skulle jag helt enkelt upplåna den äskade summan af en eller flera personer, allt efter som det behagade mig, mot mitt å Götheborgs våg stående järn som pant. – Det är en briljant idé! Därpå har jag ej tänkt. – Och om jag vore John Hall den yngre och ej hade lust att själf besvära mig med denna affär, så skulle jag anmoda någon fattig sate, Pehr Backman till exempel, att vara mitt ombud härvidlag. Och om jag vore John Hall och gjorde detta, så skulle jag få se, att det hela ginge som en dans, utan ringaste om och men och tyngd och svårighet och likbjudarmin, som jag vore van vid, nota bene, om jag vore John Hall och hade David Carnegie till förste man. – Vill herr Backman göra detta för mig? – Med allra största nöje och allra största lätthet. Hur mycket vill herr Hall ha? – Carnegie skrifver, att ett hundrade tusen riksdaler banco behöfvas. – Gif mig tid till i öfvermorgon, och herr Hall har dessa pengar. Och nu skola vi tala om angenämare ämnen. Har herr Hall nyligen varit hos herr Sergel? Han frågade sist jag var hos honom, med största intresse efter herr Hall och undrade, om han ej snarast skulle besökas. Om herr Hall har lust, kunna vi på återvägen gå upp tillsammans i Sergels atelier. – Med allra största nöje. Det var en magnifik idé af herr Backman. Jag har under denna min stockholmsvistelse varit till den grad upptagen af affärer, att jag totalt måst försumma det som intressera mig mest af allt, nämligen alstren af de sköna konsterna.
På denna grund, som för mig synes riktig, såvida det skall vara sundt förnuft i Grundlagarnes tolkning och tillämpning, anser jag mig böra förena mig med Friherre Cederström deruti: alt återremiss ej får äga rum i sådané fall, då ConstitutionsUtskottet icke funnit anledning tillstyrka tillämpning af 107 §. RegeringsFormen, utan funnit skäl afslå den anmärkning, sorn från ett Stånd ankommit. Den 17 Julii f. m. 59 Herr Hjertaj Gustaf: Det är ett säkert tecken för oss vid alla sådana frågor, som den, hvilken nu är ämne för öfverläggning, att den oreda i begreppen, som finnes, utmärker, att liela saken går ut på att rubba tydliga Grundlagsföreskrifter. Jag kan ej göra mig något annat ordaförstånd af Grundlagen, än att det är Rikets Ständers rätt, att besluta sluteligen öfver de Utlåtanden ConstitutionsUtskottet till Rikets Ständer öfverlemna!, och hvilka afhandla den underdåniga hemställan, att Konungen måtte från embetet skilja den, som ej iakttagit Rikets sanskyldiga nytta, eller ej med oväld, nit, skicklighet och drift sitt Förtroende-Embete utöfvat. Men jag är lika öfvertygad, att så sannt det är, att Rikets Ständer ej kunnat afsäga sig denna naturliga rätt, för att lemna den till en enskild del af representationen, lika säkert är det, att Rikets Ständer insett de förhållanden, då den bör tillämpas. I 107 §. står taladt om allmänna mått och steg. Det är detta, soin gör, att en öfverläggning om en öfverträdelse rörande en Passevolancefråga blir besynnerlig, då den inverkar på de ärender, hvilka 107 §. omtalar. Hvarföre opinionen begär återremiss, är ej derföre, att man vill besluta i sakens närvarande skick, huru förhållas skall, utan derföre, att Utskottet blir i tillfälle, att rätta de misstag det begått. Om man ser saken så, är det en öfverflödig öfverlägg - 6o Den 17 J u 1 i i f. m. ning, huruvida man åger att rätta de beslut, det fattat.
Gustaf, ehuru brydd, låtsade om ingenting, utan återknöt snart samtalet, der det afbrutits medelst hertigens förflugna inblandning, och efter en stund aflägsnade konungen sig från Pechlin, med en nådig hälsning till hans friherrinna. Då hertigen var i begrepp att göra konungen sällskap, hejdade denne honom, yttrande helt högt med ett förbindligt småleende: «Du, «min bror, torde ännu hafva några upplysningar att «utbyta med generalen; och om mina lifliga önsk«ningar att stifta en allmän försoning skulle bedröf«ligtvis stranda, hoppas jag åtminstone, att det goda «förståndet aldrig må upphöra mellan mitt hus och «våra utmärktare landsmän.» Uttrycket i konungens anlete var vida vältaligare, än hans ord. Man skulle ha sett och hört Gustaf III, för att riktigt fatta hänförelsen af hans personlighet, när han ville hänföra. Att beskrifva den, är öfver vår höfva; men fråga Sergel och Ehrensvärd, Desprèz och Edelcrantz, Bellman och Lidner, Kellgren och Leopold, Creutz och Gyllenborg, Oxenstierna och Adlerbeth, Schröderheim och Nils von Rosenstein, Lehnberg, Lindblom och Zibet, Karsten och Stenborg, Widerberg och De Broen, Schylander och Hjortsberg: vi vädja till deras svar och läsarens egen inbillningskraft. Den iskalle, djupt beräknande statsmannen Pechlin var af det folket, som ej kan hänföras. Ju mera inställsam konungen visade sig, desto mera blef Pechlin på sin vakt, desto högre stegrades hans misstroende. Som det är en känd sak, – tänkte han – att mina åsigter, mina fördelar och min offentliga verksamhets vanor äro på det närmaste förknippade med en inskränkt konungamakt, men Gustaf, både af fåfänga och egennytta, drifves att eftersträfva dess utvidgning; och som han äfven vet, både att jag äger inflytande och att jag använder det att motarbeta hans planer: så måste han hafva ett horn i sidan till mig, och hans förbindlighet är endast förställning.