Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Puritanerna hafva icke kunnat förlåta henne, att hon är stor just i det fack, som nu en gång är hennes, och de hafva kallat henne rätt och slätt » chansonettsångerska ». De hafva kanske applåderat eller åtminstone icke hörbart opponerat sig mot genren under många år, så länge den representerades af Anna Petterson, Sofie Cysch, Caroline Östberg etc., men så fingo de höra Anna Judic och se Niniche spelad som den skall spelas, och det ser ut, som om den större talangen för en gång dragit ned den förut tolererade genren och talangen upphört att vara talang. Det är svårt att veta, hvad representanterna för denna meningsriktning egentligen velat, att madame Judic skulle hafva för slags talang, men den hon har tycks ha varit mycket förkastlig i deras ögon, derför att den varit hvad den är *. Men äfven bland icke-puritaner har en opinion gjort sig hörbar, enligt hvilken madame Judic borde hafva varit något mycket mer, än hon visade sig vara, obestämdt hvad. * Förnämsta praktstycket i denna riktning, med den uppbyggliga öfverekriften » En sedebild frän värt svenska Sodom », förekommer i en tidning, hvars redaktion iir bosatt, icke på Konradsberg, utan på Sundbyberg, i fall man får tro uppgiften å bladets främsta sida. Det vore synd att icke låta våra läsare få en smakbit. Efter en inledning, deri bland annat meddelas, att » Frankrike har sedan gammalt den sorgliga äran anses såsom oanständighetens eller den förfinade, raffinerade osedlighetens förlofvade land », omtalas, att &gt; Paris har lyckan eller rättare olyckan att ega en skådespelerska, som öfvat upp sig till en sorglig färdighet i att ber osa publikens lägsta drifter genom utmanande blickar och åtbörder och sjungandet af slippriga sånger ». Derpå beskrifves m: me Judirs ankomst till Stockholm samt huru » folkhopar samlades för att se den beklagansvärda qvinnan ». Det värsta var dock, att bänkarne icke stodo tomma på teatern, när hon uppträdde, och att åtskilliga af stockholmspressens förnämsta representanter berömde hennes prestationer.
I synnerhet hade det kommit öfver modern en förnimmelse af tomhet då hon tänkte på att från och med den bestämda dagen skulle det vara slut. Han skulle icke komma mer så regelbundet som förr, hon skulle icke ha den glädjen att se honom dag efter dag, att känna hur hon vann honom steg för steg, hur hans kyla smälte och hans skygghet försvann. Hon hade en slags vidskeplig föreställning om att från och med den stunden, då deras samarbete upphörde, skulle han så småningom glida ifrån henne; hon skulle icke kunna hålla honom kvar; hon skulle icke längre ha någon del i hans lif. Detta smärtade henne så mycket mer som hon under den sista tiden tyckte sig ha märkt, hur hon vann på honom; han blef menskligare och mera tillgänglig för hvarje dag han kom och der var all utsigt till att han till sist skulle kapitulera. Sedan de slutat sitt arbete hade hon tyckt sig finna att det började gå utför igen. Han kom numera sällan om förmiddagarne; men dock ännu hvarje dag i skymningen, strax efter middagen. Der kunde han då sitta i en af de bekväma stolarne och röka sin cigarett, tigande, medan mörkret föll på. Hon såg spetsen glänsa till och försvinna för hvarje drag och fast han icke talade hade hon dock en behaglig förnimmelse af menskligt sällskap; af en hjerna som arbetade, af ett hjerta som slog liksom af en magnetisk ström, hvilken strålade emot henne från denna lilla eldfläck, som andades. De hade mindre att säga hvarandra nu än förr; deras gemensamma stora intresse var ju borta. Men de kunde njuta af samvaron ändå, utan utbyte af ord; de hade en känsla af trygghet och frihet i hvarandras sällskap, ty tystnaden kändes aldrig tryckande och konversationen var aldrig tvång. Modern rufvade emellertid ständigt på, hur hon skulle åvägabringa ett nytt gemensam-intresse. Hon tyckte att han blef nervösare och nervösare, ju mer det led framåt våren; han magrade synbart och der kom åter öfver hans drag och hans väsen den kvicksilfveraktiga oro, som så länge han höll på med anteckningarnes bearbetning nästan hade varit helt och hållet försvunnen. Om sitt arbete talade han aldrig. »Hvad finner du på, nu för tiden?» frågade hon en dag. »Åh, just ingenting.» Han sade det i trött ton och hon visste hvad det betydde. Herr
Uti vissa trakter af Länets; 44 norra och sodra delar samt skärgården, är afslåndet lill läkare betydligt, och utgör en stor olägenhet, som äfven mycket vållar alt allmogen der tillilar qvacksalfvare. För att afhjelpa denna blist uti Torpa församling, har Professorn Tranér till underhåll af en läkare donerat en summa af 6,666 R:dr 32 sk. Banko; men testamentets verkställighet har ännu ej inträd t. Apothek finnas uti alla släderne samt uti Motala och Kisa. Länslazärelt finnes uti Linköping med 56 sängar, hvilka sällan är o fullt upptagne. Uti Norrköping är för den staden särskildt lazarett och kurhus, hvarest antalet sjuke plägar uppgå till omkring 20 stycken. Kurhus för veneriska smittans hämmande är i Wadstena alltsedan Ar 1795, då det med allmänna medel inrättades för 40 patienter, och begagnades äfven från närgränsande Länen. Från' 1822 är det uteslutande Länets kuihus, underhållet af den, årliga treskillings-afgiften. Antalet der behandlade patienter under de 5 år denna berättelse omfattar har varit 572 st. hvaraf 473 utskrifvits såsom botade, 23 såsom obotlige, 41 hafva med döden afgått, och 35 voro till år 1838 qvarliggande. Sjukdomen synes nu vara något mindre allmän än förr, och allmogen iakttager mycken uppmärksamhet derpå alt alla sjuke, som upptäckas, blifva behörigen insände. Likväl uppgår ännu antalet af dem, sorn äro behäftade med mera urartade former af sjukdomen, såsom sallfluss, radisyge o. s. v. till 43 procent af det hela vid kurhuset behandlade antalet. Till bestridande af kostnaderne vid Länets kurhus och lazarettet’, har länge betalts årligen 4 sk. men hvilken afgift år 1835 ökades till 5 sk. af hvarje inom Länet mantalsskrifven person. Utaf del som Norrköpings invånare betala, användes t till Länets allmänna fond kallad äldre Kurhus-Cassan, och de | till stadens lazarett.
Hvad nu först angår Herr Montans yt« leande, att nyssnämnde rättighet må alldeles upphäfvas ; så om det än, vid första betraktandet, kunde synas, som vöre nämnde rättighet stridande mot billighet och rättvisa * lärer man dock, vid närmare eftersinnande i ej kunna undgå att medgifva, det Lagern stadgande härutinnan icke saknar giltige grunder. Dessa grunder äro förnämligast, att gäldenären är skyldig att hålla sig inom sitt hus, för alt vara tillhands , när hans inställelse af Domstolen eller Gode Män eller Syssloman påfordras, samt följaktligen hindrad att egna sin tid och sin verksamhet tilt förskaffande af sitt och de sinäs nödtorftiga uppehälle; att gäldenärers yrken och näringsfång ofta äro så beskaffade, att de, i följd af cessionen, måste upphöra eller åtminstone för någon tid afstanna; att gäldenär derföre beböfver rådrum till beredande af utvägar och medel för sin oeh sin familjs framtida bergning; 52 -LagViskottets Betänkande N:o 62.' samt att lian ej bör utsättas för frestelsen till det brott att, för att ej i första fö»lägenheten komma i saknad af lifvets ouinbärligaste behof, undandölja och förhalla borgenärerne någon del af sina tillgångar. Utskottet, som förmodar, att dessa grunder ej kunna missbilligas, tror Lagstiftaren hafva skäligen jemkat emellan borgenärers strängaste rätt och gäldenärers möjligen öfverdrifna anspråk, då han stadgat, att underhall skall bestämmas i furhällande till gäldenärens behof och med af« seende ä hans redlighet, så ock ä den sturre eller mindre förlust, som borgenärerna drabba kan. Och då olämpligheten af Herr Montans förslag, att hvälfva omsorgen föc, gäldenärs familjs underhåll på allmänna faH tigvårdsanstalterne, lärer finnas mera uppenbar, än att några skäl till förslagets förkastande behöfva anföras, anser Utskottet sig hafvar tillräckligen redovisat för sitt tillstyrkande; ätt deri nu granskade delen af Herr Montans motion ej må vinna kets Ständers bifall.
Men så länge behofvet icke är fullständigare utredt, mäste jag bestrida en diskont-kassörs tillvaro, och, när jag det gör, följaktligen yrka, att 3 expeditionskassörer måtte antagas. Huru okärt det må vara för Frih. Tersmeden eller hvem som helst, måste jag redan nu tala om diskont-kassören. Om man föreställer sig, att en sådan tjensteman skall finnas: så blir det, efter sakkunnige personers utsago, nemi. tjenstemännens i Banko-diskonten, hvilka jag rådfrågat i närvaro af Riksdagsmän från flera Stånd, vissa dagar omöjligt för honom att fullgöra sina skyldigheter, nemi. att både mottaga alla insättningar för diskontens räkning och ombesörja utbetalningen af beviljade lån. Få sakerna deremot gå sin vanliga gång med 3 expeditions-kassörer, så kunna alla omsättningar besörjas hädanefter såsom hittills. Andra dagar återigen blir diskont-kassören ledig. Då tjenar det till intet, att lian i diskonten sitter med armarne i kors; hvaremot det vore ganska nyttigt, om honom kunde anvisas, att biträda de 2:ne expeditions-kassörerne, hvilka, under vanliga förhållanden, visserligen icke komma att förslå, ulan ganska väl behöfva hans hjelp. Redan nu nödgas de ofta anlita den 4:des biträde. Hvarföre skall man då icke begagna diskont-kassören, när han är ledig? Sitter han 3 trappor upp, så kan han icke efterskickas, äfven derföre, att, enl. organisationen, "är diskonten från det öfriga Bankoverket afsöndrad. Jag anhåller således, att R. o. Ad. ville antaga 6 kassörer, eller upskjuta frågan lills förslaget om diskontkassören företages. Frih. Tersmeden: Jag kan icke göra mig klart, hvartill upskof skall tjena. Om R. o. Ad. bifaller dessa båda alternativer att gälla i de båda olika fallen, har ju R. o. Ad. icke bun - Den 14 Oktober e. m. 255 dit händerna på sig i fråga om beslut, rör:de diskont-kassören, om hvilken här varit så mycket ordadt.
Utsk. Utl:de N.o 80. Motioner om upphörande af National-Beväringen pä Gottland. Genom Protocolls-Utdrag, den 12 sistlidne Februarii, liar Hedervärda Bonde-Ståndet till Utskottet återremitterat ofvannämnda Betänkande, på grund af dervid gjorda anmärkningar utaf Riksdagsfullmägtigen från Gottlands Norra Härad, Pehr Mårtenssonj som hufvudsakligen upprepat de skäl, hvilka föranlåtit honom väcka Motionen om upphörande af National - Beväringen på Gottland, och ytterligare sökt visa, det herörde Inrättning är för Gottlands Innevånare onyttig och för Stats-Verket betungande. Men då, efter Utskottet tillhandakomne Protocolls-Utdrag, Höglofl. Piidderskapet och Adelil d. 19, Högvördige PresteStåndet den g, och Välloll. Borgare-Ståndet den 3 sistlidne Februarii bifallit ifrågavarande Betänkande, får Utskottet det Hedervärda Bonde-Ståndet sådant härmed tillkännagifva. Stockholm den 6 Mars 1829. STOCKHOLM, P. A. Norstedt & N:o 81. Utlåtande, i anledning af väckt fråga, dels om tillägg i föreskrifterne, rörande Afvittrings-Verket inom Luleå Lappmark, och dels om behofvet af åtskillige åtgärder, till förekommande af Lappska Folkstammens undergång. Uti ett till Höglofl. Ridderskapet och Adeln inlemnadt Memorial, har Herr af Robsonj Carl Magnusj med fästad uppmärksamhet å det hinder, som för Svenska Bergshandteringens förenande med det i Luleå Lappmark belägne Gellivari-Bergs rika malmtillgångar skall förorsakas, genom bristande utvägar för malmens transporterande till de nedre skogrikare trakterna af Landet, hvarest förädlingen måste ske, yttrat den öfvertygelse, att af innevånarne i nämnde Lappmark, hvilka, i anseende till olika yrke och lefnadssätt, utgöra 2.'ne classer, nemligen Lappar och Nybyggare, de förre Bih.till R. St. I iS.-e H. U 2 Besv. och Occon.
Lag berättigad persons vederhäftighet, all ett slikt sysslande bestrida; c) då behofvet så påkallar, föranstalta om laglig säkerhets vinnande och bibehållande för myndlings arfvemedel; d) der fränder ej finnas, eller vägra att åtaga sig den granskning af förmyndares redogörelse-räkningar, som enligt 23 Cap. 1 § Ärfda-Balken fränderne tillkommer, i deras ställe berörde granskning verkställa och dervid tillse, att den omyndige rätt sker; e) med sin uppmärksamhet följa förmyndares förvaltning af myndlings gods, äfvensom hans liushållssätl i allmänhet, för att i händelse skäliga anledningar skulle förekomma om vanvård af myndling och hvad honom tillhörer, eller ock om sådan försämring af förmyndares egen ekonomiska ställning, att osäkerhet för myndlingens gods kan vara att befara, då hos Domstolen göra anmälan derom och om behofvet af annan förmyndares tillförordnande;” dels ock att vederbörande domare måtte erhålla föreskrift, att till Socken-nämnderne och Gode Männen lemna del af de Förmyndare-förordnanden, som komma alt utfärdas. S. D. Vid förnyad föredragning af Lag-U/skottets, den 22 och 30 sisllidne Januari på bordet lagda utlåtande, ]N:o 66, i anledning af gjorda anmärkningar vid Utskottets betänkande, N:o 15, öfver Kongl. Maj:t,s Nådiga Proposition, angående ändring af 8, 9, 10 §§ i 17 Gap. Handels-Balken samt förklaring af 2 § i samma Capitel och Balk, afslog Ridderskapet och Adeln, hvad Utskottet, i berörde betänkande och utlåtande, tillstyrkt. 620 Prot.-Utdrag, den 5 Februari 18 44' S. D. Föredrogos ånyo och hiföllos Stats-l/tskottets nedannämnde den 24 och 30 sistlidne Januari på bordet lagda utlåtanden:
Oen som beträdes att ifrån Bergsmans-skogarna och Tackjerns,. blå^mngarna handla några kol, det vare sig Bruks-,igare eller någon annan , för att desamma använda till hammar-verk, masugnar eller andra koltärande verk, skall första gängen för hvarje stig vara förfallen till £0 Daler Silfvermynts böter, andra gången till dubbelt, och den tredje sina erhållna Bruks-privilegier förlustig. Om någon Jernverks-ägare koper kol undan något af de ädlare verken, skall han, utom här förut stadgade böter, hvarje gång han dermed beträdes, framgent förlora 25 Skpd af sin årliga smides-rättighet •— Ändamålet m^d otvannämnde Författningar synes hafva varit, dels att förekomma, det den till Tackjernsbläsning påräknad1 kol-tillgång på annat sätt skulle användas, dels att genom ett nedtvin a It kol-pris inom Bergs-lagerna erhålla ett lågt pris ä Tackjernet. Man arv pen ii Maj e. m. 331 såg vid denna tid förbud och exclusiva privilegier såsom nödväudiga villkor för näringarnes bestånd, och i enlighet med dessa grundsatser bildades ej allenast hvarje Bergslag, utan inom dem hvarje hyttelag, till särskildta corporationer, förbundne att ovillkorligt använda skogarna till kolning för Tackjerns - blåsningen. Dessa hinder, lagda i vägen för ett fritt begagnande af skogarna , äro lika menliga för industriens tillväxt inom Bergslagen, som de till sin natur äro stridande emot rättvisa och billighet. Om en Bergsman af omständigheterna skulle finna sig föranlåten att sälja sin skog eller sina kol, bör han väl då vara beröfvad rättigheten att till den mestbjudande försälja dem, och ovillkorligen förpligtas att aflåta sin egendom till medlemmarne af samma hyttelag, till hvad pris de behaga utsätta? Desse utöfva ju då i afseende på honom ett monopoliskt tvång, och lära ej underlåta att genom sammansättning begagna sig af hans förlägenhet. Vid ifrågavarande fall, likasom i allmänhet, borde en fri concurrence af köpare och säljare allena bestämma varu-priset, och ett undantag härifrån kan aldrig äga rum utan enskildt lidande.
Äfvenså har Utskottet, då angelägenheten fordrar, alt, i hänJee aceorden vid nu ifrågavarande embeten varda inlöste, sådana åtgärder vidtagas, hvarigenom återinförandet af så beskaffade accord må kunna förekommas, ansett sig böra tillstyrka, Stats-Ulskottets Utlåtande, N:o 450. 7 alt Rikets Ständer måtte lios Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om Nådig föreskrift, att icke allenast hvad, som redan uti Kongl. Circulaii-Brefvet den 22 December i83i finnes stadgadt lill förekommande af accord vid Landt-Slatstjensler, må varda lill Landshöfdinge-ljensler utslräckt, utan ock, då anledningdcke saknar, alt berörde stadgande ej varit lillfylletsgörande, så skärpta föreskrifter i ena och andra hänseendet meddeldte, att ändamålet dermed' måtte kunna vinnas. Slockholm den i5 Februari 1841. Reservation af Riksdagsfullmägtigen N. Strindlund från Vester-Norrlands Län: ”Om jag kunde inse, alt Landshöfdinge-accorden upphörde den dag, då Rikets Ständer ansloge ifrågavarande summa till dess accords-amortering, så skulle jag vara ibland de första, som bifaller den begärda summan. Men jag är fullkomligen öfvertygad, alt äfven hädanefter komma accord att fortfara, ty omständigheter förekomma, då del allmänna skulle möjligen mera risquera med en Landshöfdings bibehållande på sin plats, än att en mera kraftfull man komme i bans ställe, om ock det ej kunde ske, utan att den från tjensten afgående Landshöfdingn finge något i ersättning för tjenstens afträdande, då han möjligen icke kunde från tjensten vräkas, då han sig icke förgått, och kanhända den nya Landshöfdingen icke eller alltid kan göra så bestämdt anspråk på den tjenst, han erhåller.”
En dylik åtgärd, hvarigenom del Bankens Styrelse samt dess embetsoch tjenstemän nu åliggande ansvar för vårdandet af en betydlig del af den metalliska fonden komme att öfverflyttas på personer, ej tillhörande Banko-lörvaltningen, lärer, då sådant icke af tvingande omständigheter påkallades, svårligen kunna anses bidraga till ökad trygghet lör Banken; och bör ej heller lemnäs utan uppmärksamhet, att redbarheternes förflyttning lill Carlsborg och eftersyn derstädes skulle lör Banken medföra särskilda kostnader, som, i händelse de få förblifva der de äro, icke ifrågakomma. Vid dessa förhållanden och då Banko-Keglementels 28 §, enligt Utskottets tanke, innefattar tillfyllestgörande föreskrift och anvisning om hvad Fullmäktige, i händelse af behof, hafva att iakttaga för att, utan tidsutdrägt, till säker ort inom riket låta förflytta Bankens redbariieter jemte angelägna handlingar och dokumenter, samt frågan när ett sådant behof är för handen synes lämpligast böra öfverlemnas åt Fullmäktiges omtanke och bedömande, hemställer Utskottet, 3:o att Revisorernes ofvanberörda framställning ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Rikets Ständers vid sednaste riksdag fattade beslut, hvarigenom åt Fullmäktige öfverlemnades att vidtaga åtgärder till förekommande af penninge-försändningar med posterne emellan Stockholm och de orter, hvarest Banken har lånekontor m. m., blef i då utfärdade Banko-Reglemente infördt under § 29 i lista Artikeln ibland de särskilda åt Bankens Öfver-styrelse gifna uppdrag, som i samma Artikel finnas uppräknade, Sedan likväl postremiss-rörelsen emellan Stockholm och nyssberörde orter numera 4 Banko-Utskottets Memorial N:o 50. kommit till stånd, och det
Denna ostridiga fördelen af stadgandet torde derföre vara öfvervägande de inbillade vådorne; och Utskottet är derom så mycket mera öfvertygadt, som hvarken inom Presteeller Borgareoch Bonde-Stånden någon röst höjt sig ediot förslage i denna del. Således Lag-Utskottets Utlåtande, M ii. 9 Således återstår frågan: Huruvida de föreslagna ändringarne i 18 och 19 §§ må verka retroactivt, så vidt särskild inteckningsegares rätt rör er? Emot Utskottets yttrande härutinnan hafva anmärkningar inom 3 af Riks-Stånden blifvit gjorda. De talare, som i sådant afseende uppträdt, äro, hos Ridder skapet och Adeln, Herr Gunther, C. E.; hos Preste-Ståndet, Herrar Biskoparne Holmström och Heurlin, Herr Doktor Reuterdahl m. (!.; samt hos Borgare-Ståndet Herrar Lagergren, Ekholm, Björck och Billström. Emellan dessa talare hafva meningarne emedlertid varit olika i så måtto, att en del ansett de föreslagna ändringarne böra uti ifrågaställde fall tillämpas, på sätt Kongl. Maj:t i nåder föreslagit, ifrån den 1 Januari 1857, hvaremot andre yrkat att 10 år måtte afbidas innan tillämpningen började; hvarförutan hemställan af några blifvit gjord om icke undantag kunde göras för sådane fordringar, som icke kunna uppsägas inom den af Kongl. Maj:t föreslagna tiden, men för hvilka annan tid dock kunde bestämmas. Till hufvudskäl har man i allmänhet åberopat olämpligheten deraf att två lagar angående enahanda förhållanden på en gång gälla, hvilket dock komme att inträffa, derest Utskottets förslag antages. Herr Gunther, likasom inom Borgare-Ståndet en del talare, hafva emedlertid sökt ådagalägga att Utskottet gifvit alltför utsträckt tillämpning åt den grundsats, hvarifrån Utskottet i denna del utgått, eller åt den, att ny lag ej kan stiftas med tillbakaverkande kraft.
Är räddning omöjlig och faran så hotande, att de nödgas öfvergifva fartyget, böra befälhafvare och besättning, så snart sora möjligt, draga försorg om bergning af fartyg och gods, dels genom att sjelfve återvända till vraket, dels genom att skaffa nödig hjelp. § 183. När ett fartyg behöfver hjelp af båtar och folk, skola de kringboende, så snart de erhållit underrättelse derom, infinna sig på stället att sådan hjelp erbjuda. De må dock vid bergningen lika så litet påtvinga befälhafvaren sin hjelp som vägra den, derföre att öfverenskommelse om viss betalning ej skett. 96 Strandegaren och de kringboende skola, när de fått kunskap om tjmad sjöolycka, straxt göra anmälan derom hos kronofogde eller länsman, hvilken, oin han anser det nödvändigt, skall infinna sig på stället, att vid hergningen gå befälhaf varen tillhanda. Befälhafvaren vare skyldig att leda bergningsbestyret, der ej, efter ortens lag, sådan befattning är honom förbjuden. § 184. Öfver allt, som bergadt varder, så ock öfver antalet af manskap, farkoster och foror, som begagnas till bergningen och godsets forsling i land lill upplagsställe och uppläggande derstädes, före befälhafvaren sjelf eller genom styrmannen å fartyget noggrann anteckning; vare ock skyldig att granska och till rigtigheten, genom påskrift, erkänna alla i och för bergningen afgifna kostnadsräkningar; att besörja det bergade godsets sorgfälliga vård och, så skyndsamt sig göra låter, dess besigtning. Kan det bergade ej utan skada ligga under öppen himmel, äro de kringboende skyldige att, emot billig ersättning, lemna nödigt förvaringsrum derför. § 185. Är fara att förolyckadt fartyg eller gods tager ytterligare skada, innan redares eller godsegares eller deras ombuds föreskrift hinner ankomma, vare befälhafvare, der ortens lag ej annorlunda stadgar, skyldig att, efter föregången besigtning, foga anstalt om försäljning deraf å öppen auktion, sedan den blifvit i närmaste kyrkor, eller i ortens tidningar eller på annat brukligt sätt kungjord.
Herr Lefrén anhöll, att de öfrige Riksstånden måtte inbjudas, att uti detta Beslut med Ridderskapet och Adeln sig förena. Och blef denna Herr Lefréns hemställan, tappa gjord proposition, af Ridderskapet och Adeln bifallen. Högloflige Ridderskapet och Adeln åtskiljdes klockan ~ till 3 eftermiddagen. In Fidem Protocolli O. J. Lagerheim. Måndagen 33 Måndagen den 3 November. Plenum klockan half till 6 Eftermiddagen. Uppl ästes till justering och godkändes följande Expeditions-Utskottets insände Förslag till Riksens Ständers underdåniga Skrifvelser till Kongl. Majit: N:r 278. I anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition om anslag af medel till MyntVerkets iståndsättande. I anledning af Kongl. Maj:tsNådiga Remiss rörande Låne-räft i Riksens Ständers Bank för Allmänna Brandförsäkrings-Verket. I anledning af Kongl» Majsts Nådiga Remiss uppå Olof Söderbergs underdåniga ansökning om nedsättning uti Arrendet för betesmarken Rebbelberga Broar. N:o 281- Rörande Häst-vacanee-afgiftens utgörande vid Smålands Regementes InfanterieBataillon. Rörande de så kallade MedicoTheologiske Stipendierne m. m. I anledning af Kongl. Majits Nå Ridd. 0. Åd. Prot. X. Band. 3 34 Den 3 November e. m, diga Proposition om ytterligare anslag för full botdandet af Götha Canal. Justerades följande: Utdrag af Profocollet hållet hos Högloflige Ridderskapet och Adeln vid Lagtima Riksdagen i Stockholm förmiddagen den 3 November 1823. S. D. Sedan Herr Lagmannen , Borgmästaren och Häradshöfdingen N.