Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag kan visserligen medgifva, att motionstiden icke är för kort, då säkerligen ganska få motioner komma att väckas, men mom:t, sådant det nu är föreslaget, har dock det felet, att ej uttryckligen föreskrifva, att under de 4 dagarne sammanträde skall hållas, och jag vidblifver derföre mitt yrkande om återremiss. Hr Ramsay: För att vinna någon säkerhet derom, att adelsmötet snart skulle kunna afsluta sina arbeten, har Utsk:t ansett nödigt att viss tid för rättigheten att väcka motion bestämmes; och man torde kunna vara fullt förvissad, att ordföranden icke skall underlåta att under denna tid hålla tillräckligt antal sammanträden. Skulle efter denna tids förlopp någon särskild anledning till motions väckande förekomma, är ju rättighet dertill medgifven. Jag yrkar bifall till det nu föredragna mom:t, med den af Frill. Klinckowström föreslagna förändring. Frih. Leuhusen: Jag får åberopa hvad Hr Ramsay anfört, eller att, i händelse man önskar, att Adelsmötena ej skola räcka alltför länge, det torde vara nödvändigt, att bestämma viss tid, inom hvilken motionerna böra vara aflemnade. Det förefaller mig besynnerligt, att Hr Anrep, som förut anmärkt att det enl. förslaget skulle draga ut på tiden alltför mycket, innan Adelsmötet hunne börja sin verksamhet, nu klagar öfver, att motionstiden är för kort. För min del finner jag den fullt tillräcklig för de få ämnen, som kunna blifva föremål för motion. Skulle för öfrigt under mötets fortgång någon fråga förekomma, som kunde gifva anledning till motions väckande, är ju rättighet dertill medgifven, hvadan någon anledning till den af Hr von Francken föreslagna utsträckning af motionstiden ej torde förefinnas. Jag yrkar bifall till detta mom. Frih. Tersmeden, Wilhelm Fredrik: I likhet med Hr von Francken föreställer jag mig, att det icke kan vara behof - 172 Den 11 April e. m. ligt, att någon viss motionstid bestämmes vid Adelsmötena, utan anser jag att dervid bör kunna tillgå såsom vid alla andra större sammanträden, eller att ordföranden föreslår en viss tid, inom hvilken den, som vill till öfverläggning framställa några frågor, bör inlemna desamma, och mötet derefter bestämmer denna tid.
Sedan Rikets Ständer, med ogillande af Lag-Utskottets Betänkande Nio 98, afslagit den af Herr Fr. L. Rosenqvist väckta, i nämnde Betänkande omförmälda motion om stadgande, att färskrifningar skola, får alt vara gällande, ställas till viss man rn. m., har Herr Rosenqvist hos Höglofl. Ridderskåpet och Adeln framställt det yrkande, att 6 §. i 9 Cap. HandelsBalken nia. alldeles upphöra, och en hvar ega rättighet att betinga sig sa stor ränta han behagar; emedan lagstiftare», då lian ansett sig icke böra träda emellan , i fråga om sjelfva Capitalet , i6 Lagutskottet! Betänkande N:o 161. eller förbindelsen deri , syntes ej eller böra träda emellan i fräga om räntan. Öfver detta till Lag-Utskottet remitter rade förslag finner Utskottet nlgot annat yttrande icke erforderligt, än att, då Rikets Ständer redan bifallit Siats-, Bancooell Lag-Utskottens den 2g sistlidne September , •under N:o 17, afgifna Betänkande, hvari Herr Maf Christiernins motion om fri ränteberåkning blifvit afstyrkt, denna frlga Sr, i följd af 87 §. i Regeringsformen, att anse såsom afgjord och förfallen , samt derföre ej vidare kan , under innevarande Riksdag , komma under Rikets Ständers pröfning. Stockholm den 19 Januarii i85o. STOCKHOLM, Elmms och Granbergs Tryckeri, i83o« LagUtskottets Betänkande Nö i6s, \ N:o i6z. Ankom till Expsd» Utskotlot den 3 Febr. 1830, Betänkande, i anledning afBancoUtskottets förslag om utfärdande af förklaring öfver Kongl. Brefven den 17: de Februarii 1742 och den 26:te April 1776, angående Bankens forum i Concursmäl.
En dag märkte hon, att de skottat snön ur allén. Hon blef nästan rädd. Skulle han komma nu? Dagen därpå satt hennes nåd framme vid fönstret allt från morgonen och såg nedåt vägen. Ingrid satte sig längre inåt rummet. Hon vågade ej sitta vid fönstret för oros skull. – Vet Ingrid hvem jag väntar i dag? – frågade bergsrådinnan plötsligt. Flickan nickade, hon vågade ej lita på rösten och tala. – Har jungfru Stafva sagt dig att min son är besynnerlig? Ingrid skakade på hufvudet. – Han är mycket besynnerlig han Jag kan ej tala om det, jag kan ej. — Du får se själf. Det lät hjärtslitande. – Ingrid blef också hemskt uppskakad. Hvad var det här på gården, som gjorde allt så besynnerligt? Var det något förfärligt, som hon ej visste? Voro sonen och bergsrådinnan ovänner? Hvad var det, hvad var det? Ena stunden stormande glad, ena stunden i en hel frossa af tvifvel! Hon fick dra fram hela raden af syner för att åter känna, att det måste vara han, som kom. Hon kunde ju alls ej säga hvarför hon så säkert trodde, att han just skulle vara sonen här i huset. Han kunde väl ock vara en annan för allt hon visste. Å Gud, hvad det var svårt, att hon aldrig hört hans namn! Det blef en lång dag. De sutto i en enda tyst väntan till aftonen. Då kom drängen körande med ett lass julved, och hästen stod kvar på gården, då veden togs af lasset. – Ingrid – sade hennes nåd, häftigt befallande – spring ned och säg till Anders, att han kör bort med hästen. Genast, genast! Flickan sprang utför trappan och kom ned på verandan. Men kommen dit, glömde hon att ropa på drängen. Just bakom lasset såg hon en lång karl i hvit päls med stor säck på ryggen. Hon behöfde ej se hur han stannade och neg och neg för att känna igen honom. – Men, men – hon förde handen till pannan och andades djupt. Hur skulle hon någonsin kunna reda ut detta? Var det för den där karlens skull hennes nåd skickat ned henne? Och drängen, hvarför förde han undan hästen med sådan brådska? Och hvarför tog han af mössan och hälsade?
Jag vet icke om det går an att återremittera Exped.Utsk:s betänkm flera gånger än andra Utskotts. Jag tror det icke, eller alt någon ålerremiss nu kan ske. Hr Frih. o. Landtnäs framställning var till bifall på Utsk:s sista förslag. Om Or. Frölich dermed icke åtnöjes, så måste han antingen hålla sig till första förslaget eller gifva upp något annat. Gr. Frölich: Jag medgifver visserligen, alt jag af benägenhet atl icke borttaga för mycket af R. o. Ad:s dyr - 33 De n g Januari f. m. hara tid gick in på cn lili mig på salt och vis rsou(T!ei'n<l tanke att begära en så knapphändig förändring, som jag i milt sista yttrande yrkat. Då likväl, enligt den siste värde talarens yttrande, rui endast återstår att välja emellan att vika antagande oföiändnult af det först afgifna förslaget eller alt ingå ali en partiel redactionsförändring deraf, men den sednare åtgärden vore alltför vidlyftig; så och då jag icke kunnat (inna uti den lörsta skrifvelse!! någonting sårande eller anstötligt för majestätet, fortfar jag uti mitt lörsta yrkande att conlra-propostn i voteringen måtte innefatta bifall till det första förslaget, synnerligast som tvänne Stånd redan bifallit detsamma. Gr. af Ugglas: Jag hemställer till Gr. Frölich huruvida Hr Grefven icke skulle vilja medgifva, att conlrn-propos:n kommc att innehålla antagande af första förslaget, dock med iakttagande af åtskilliga rättelser, så alt i stället för ordet ”förmoda’’ på del anmärkta stället nyttjas ordet ”a n h å 11 aoch alt förebråelse-perioden ändras så alt ordalagen blifva passande. Frih. Hamilton: Jag begärde ordet, för att lill Gr.
Summa 3 333 1<U6S|,:il 6 r r is Staissamt Allm. Bcsv.- och Ekon.-Utskottens Utlåtande, N.o 83. Biskopen i C ar Krono-Tionde från enligt Special-Räk Istad: Norrsysslets Fögderi, ning 31S 2 '5 2,464 28 8 Biskopsoch Pastors - Bostället i Carlstady efter egen, vid taxeringen godkänd, uppgift 300 Boställs-Jordens värde, hvaraf 4 procent gör 99 41 7 Pastoralier af Carlstads Stadsoch LandsFörsamlingar, enligt Taxeririgs-Uppgiften samt Taxerings-Committéens beslut 953 35 4 Vederlag, enligt Special-Räkningen — 4 16 23 12 Kihls Prcebende-Pastorat: Pastorsbostället Ekenäs Säteri, 4 procent af Taxerings-värdet 1 600 Räntan af Prestgården i Nedre Ulleruds Socken, enligt Taxerings-Uppgiflen 71 35 6 Pastora I-Tionde, en ligt Dito —. _ 1,487 38 9 Qvick-Tionde, enligt Dito och TaxeringsCommilteens beslut 556 32 Vederlag, efter egen uppgift, 12 T:r 20 kp;r R:dr 42: 13. — •afföres i Special-Räkning, med 12 62 Extra Inkomster, enligt Taxerings-Uppgiften — 200 _____ Summa lj 334| 16| 6,819)31110 Biskopen i Hernösand: Krono-Tionde, enligt Special-Räkning . derå värdet efter egen uppgift —•
VIIL R. a53. XXIII. B. 322. XXIV. 67. XXVI. — Kronans, angående. XLVII. B. 5o8. XLVIII. A. 213. LII. E. 46. LIV. U. 164. A. 258. — Kronans, om tryckning af förteckningarne öfver. LII. B. 190. LIV. Å. 217. LXII. U. 323. LXIII. A. io3. — Kronans, i Städerne, om afgifter för. Se Nyköpings Landshöfdinge Residencehus. Byggnads-administration, Bankens. Se Bankens. Byggnadshjelpen, om lindring i dess utgörande. XI. B. 177. XIII. A. 18. XX. U. 321. XXI. A. 104. i a4 ByOrdning, om upphäfvande af en inom Upsala Län fastställd. XJ. B. 178. XIII. A. i35. Bysättning å tjenstehjon, angående. II. 290. LIX. U. i56. LX. A. 233. Bysättningsfrågor, om en Jory till fcedömmande af. V. /joo. VIII. R. 364. XLIX. B. 97. L. 119. Å. 180. LIX. U. 156*. LX. A. 233. Bysättnings-Författningarne, angående ändring uti. II. 272. VI. LIX. U. J56.LX. A. 233. E. in. Bytesbristers indrifvande, om inställelse af. I. 446. R. 66o. II. R. 351. XXVII. B. 219. XXVIII. A. 48. Båkafgifterne. Se Lotsoch Båk-afgifterne. Båtled. Se Philipsstad.
Om Hr Rosenblad skulle vara ägare af ett frälsehemman, så rår lian också om frälseräntan, och derföre betalar lian ingen afgift efter 21 Jin; men om j.ig köper denna ränta af honom, så skall jag betala bevilln. och lian äfven; ty grundskatten är 10 sk. af hvarje rusttjenstinark, men grundskatten är ej någon bevilln., utan skattefrälseräntan innefattar i det afseeudet rusttjenstrnarkerna. Jag kan åtminstone ej förstå det annorlunda; men jag får 1111 föreslå, att Ulsk:s betänk, antages, för att afkorta all discussion i denna fråga. Hr Printzensköld: Jag försökte väl förra gången jag bade ordet, alt så tydligt som möjligt framställa det oriktiga i Hr von Qvantens förslag och rättvisan deraf, alt den bevilln., som Ulsk. i 21 §:n föreslagit, må qvarstå; men måhända är det nödvändigt att ännu mera förtydliga saken, och jag får således fästa Hr von Qvantens uppmärksamhet derpå, att en frälseränta är fastighet likasom sjelfva jorden; således, när frälseräntan säljes ifrån frälsehemmanet, så inträffar ungefärligen samma förhållande, som om ett kronoskattehemman klyfves i flera delar. Nu är det gifvet och bestämdt, att Kronan skall efter skaltläggningsmetod och andra författningar hafva dessa inkomster af sina skattehemman; men sedan äganderätten lill jorden är skiljd från äganderätten till sjelfva hemmanet, kan Kronan omöjligt få hela delina inkomst af ägaren till hemmanet, utan den måste delas emellan ägarena af räntan och jorden, och då får Kronan i alla fall ut sin rätt. På samma sätt förhåller det sig med frälseränleägare och frälsejordägare. De hafva hvar sin del af frälsehemmanet, deras sammanlagda bevilln. utgör hvad Kronan skall hafva, och dermed är saken slut. Hr von Qvanten: Hvad Ilr Printzensköld nu anfört är just ett bevis för hvad jag yttrat; ty om Kronan agnett kronoskattehemman och detta delas, sa får ej Kronan en enda skilling mera för det.
I anledning häraf får RiddarhusUtskottet yttra, att om 47 § RiddirhusOrdningen, i afs ende på den händelse, som nu är i fråga, böt utan hänsigt till de allmänna grunder, som i Riksdagsordningen äro uttryckte, aldeles for sig sjelf tydas och tillämpas på det sätt, Kongl. Majus högstberörde Någiga skrifvelse gifver Utskottet anledning att förmoda, om hvilket tolkningssätt likväl olika åsigter må hända skulle kunna uppstå, tror Utskottet dock, att för vinnande af en fullkomlig klarhet öfver da bud som i Riddarhusordningen innnefattas, det är angeläget, att tillika afse den öfvereass»ämmelse hvari denna Författning, såsom underordnad, bör stå lill Grundlagarna. Och då i sådant afseende förekommer, att 68 §, Riksdagsordningen stadgar: ”det Riksens Ständer skola i den ordning
Deremot skall en löftesman, som väl ännu icke betalt, men äfventyrar att nödgas betala den skuld, för hvilken han borgat, och derefter ostridigt är berättigad till inteckning, alltid anse sig befogad att fordra sådan säkerhet för den händelse, att betalning verkligen kommer att honom affordras. Och icke afvisas Kan med den invändningen, att hans fordran är obestämd. Den är till hela sitt belopp oviss, såsom beroende deraf, huruvida kraf mot honom anställes eller ej, men icke annorlunda obestämd, än att större eller mindre del deraf kan försvinna genom afbetalning, utan att behöfva ur den intecknade panten utsökas; och detta kan ju med hvarje intecknad fordran hända, ehvad den innehafves af långifvare eller löftesman. Om nu, i förevarande fall, rättighet till intecknings erhållande fanns; så kunde någon särskildt dertill betingad rätt icke erfordras. Saknaden af ett sådant betingande medförer i allmänhet ej annan påföljd, än att gäldenären bchöfver öfver inteckningsansökningen höras, — 40 — och äger rätt att erlägga betalning inom förfallotiden. Ett sädant stadgande bade ej kunnat komma i fråga, om icke inteckningsrätt i allmänhet vore oberoende af gäldenärens samtycke. Den åberopade 3 § i 1845 års Kongl. Förordning är slutligen just den, som utan hinder af fastighets föryttring bekräftar fordringsägares rätt till inteckning för säljarens gäld, när inteckningsansökningen skett förr, än köparen sökt lagfart. Meningen med detta lagbuds åberopande kan således ej vara annan, än att ansökningen borde betraktas såsom icke gjord, då den enligt I § af Inteckningsförordningen ej ansågs gällande. När förhållandet härmed är undersökt, är följaktligen också frågan om tillämpligheten af don åberopade § i 1845 års Kongl. Förordning afhandlad.
Dessutom har undersökning ägt rum för kanalisering af Svartelfven från sjön Torrvarpen i Grythytte socken till Kortforss bruk, hvarigenom östra delen af Carlskoga bergslag skulle komma att sjöledes stå i omedelbar förbindelse med Philipstad» bergslag och de Wermiändska kommuuikations-anstalterna. Men den för detta Län ojemförligt vigtigaste entreprise till kommuuikationernes utvidgning och förbättring är anläggandet af en jernbana för lokomotiv emellan Köping och Hult öfver Orebro, vid hvilken bana ett särskildt bolag knutit en jernväg, som från stationen vid Dylta förer till Nora. Den af E. K. M., för anläggning och bedrifvande af förstnämnde bana, den 15 November 1852, under namn af Kongl. Svenska Aktiebolaget för jernväg emellan Köping och Hult, privilegierade association har, oaktadt åtskilliga missöden och dryga penningeförluster ändtligen bragt jernvägsarbete! derhän, att banan tros kunna inom detta årets slut öppnas för trafik till stationen vid Frövi, hvarförutan mycket arbete är verkstäldt på linien till Köping. På andra sidan till Hult har arbetet ännu icke börjat. Samtidigt med arbetet å Köping-Hult-banan har man nära nog fulländat NoraErvalla-vägen, och trafiken emellan Nora och Orebro skulle redan år 1855 hafva varit öppnad, om icke en öfver Jerleån hvalfd bro af sten, i anseende till den lösa grunden, rasat, och måst ersättas af en provisionel! bro af trä, hvilken nämnde år icke hann fulländas. Under loppet af innevarande år har banan emellan Nora och Orebro blifvit för trafik begagnad, och, ehuru under den korta tid, som förflutit, sedan banans upplåtande, erfarenheten icke hunnit tillräckligt stadga omdömet, huruvida denna nya kommunikationslinie erbjuder mot anläggningskostnaden svarande fördelar, så torde likväl, att döma efter den rörelse, som hittills ägt rum emellan de båda ändpunkterna, resultaterna hafva fullt motsvarat vederbörändes förväntningar.
På samma sida af betänkandet har Den 6 M a j e. m. har BancoUtsl!. förklarat sig äfven fästa den största uppmärksamhet å allmänhetens behof af tillräckligt r ö r e 1 s e c a p i t a I och näringarnas kraf att emot billiga vilkor ej sakna förlag, hvilka ord Bro alltför sanna och betydelsefulla, för alt ej motsvaras i handling vid den vigtiga regleringen af lånerörelsen; hvarvid Utsk., såsom det synes mig, icke rätt uppfattat eller motsvarat sina egna ord deruti, alt all lånerörelse hädanefter likasom hittills är, enligt Utskls förslag, bibehållen hos Banken, oaktadt kraftiga uppmaningar såväl från Regeringen som från folkets representanter att skilja den derifrån. Det är för mig oförklarligt, hvarföre Utsk. har förbisett den riktigaste åtgärd, som lättast och säkrast skulle mångfaldigt kunna föröka Bankens förmåga och återställa dess förlorade förtroende, samt således, med afseende på Bankens och realisationens bestånd, är af en synnerlig stor vigt, men af ändå mångfaldigt Större vigt i afseende på folkets välstånd och samhällets utveckling, emedan, såsom jag i går haft äran erinra, der, hvarest ett ombytligt myntvärde fått genomdrifva sina förderfliga verkningar, de blifva svårast i öfvergängen och måste hos oss öka den varande förlägenheten i allmänna rörelsen, hvilken ofta blifvit benämnd allmän nöd och bör mildras eller förekommas, hvilket omöjligen kan ske, så länge Banken skall fortfarande förblifva förläggare, å Statens sida, för all rörelse och alla näringar utan undantag; ty genom sådan onaturlig förening af myntoch creditväsendet äfventyras ej allenast realisationens bestånd, utan äfven näringarnas undergång i stället för deras tillväxt, hvarom jag hänvisar till min motion om creditsystemet, äfvensom till mitt i går afgifna yttrande. BancoUtsk. förklarar uti den ifrågavar. punkten, alt Bancodisconten i sitt närvar, skick illa motsvarar sitt ändamål; således äro vi äfven deruti ense, emedan jag alltid har påstått detsamma och i vida större omfattning.
Hvad nu beträffar denna första supé under Dahlgrens förtroligaste värdskap, blef den utmärkt lyckad icke blott i materielt hänseende genom turska bönor och köttbullar, utan äfven, först och sist, genom den spirituella delen: man kunde ej räkna de infall och inpass, som skämtet lekande kastade öfver glasets rand, – det var behagligt alltsammans, ty skämtet öfversteg aldrig den gräns, der lifvets varma fullhet stod på väg att sänka sig till en lägre disharmonisk region. Vid bordet fick jag reda på hvem den unge mannen var, som Dahlgren först infört till mig i det mystiska kabinettet: det var August Blanche. Men det blef icke hans bild som i tankarna följde mig hem – det blef i stället bilden af en person, hvilken icke fans bland de qvarblifna, nemligen den pikante recensenten i Aftonbladet, Oskar Patrik Sturzen-Becker (O. O. en högst vigtig bekantskap för den nybörjande författarinnan. Vid sidan af honom bortbleknade Blanche såsom tidningen Frejas redaktör.3 Men de förflyga ju, lika perlande skummet, lifvets glada stunder och så äfven detta mitt första deltagande i en fullständig litterär krets; dock, om sjelfva ögonblicket flyr, så blir ju ändå en skugga deraf qvar i den nederlagsplats som vi kalla minnet. Och då lifvets mörka, tunga, pröfvorika stunder; de som icke förflyga, komma och trycka vår ande, är det ju liksom en solstråle på den mulna dagen att känna ett gladt minne titta upp, för att värma oss en smula. Det är nog möjligt eller rättare säkert, att vi först med ett slags medlidsamt misstroende visa det tillbaka, men slutligen märka vi den milda smekningen och låta upplifva oss deraf: om än blott för en så kort stund som skummets perlor förflyga Sedan vi gäster i den glada cirkeln uttryckt vår slutliga tacksamhet för värden, och naturligtvis äfven för den tystlåtna men vänliga värdinnan, voro de sista ord vi i förstugan utbytte beundrande uttryck öfver det gnistrande lif som oupphörligt utströmmade från Dahlgrens själ. Föga anade då någon af oss att det var den uttröttade skådespelaren som vi sågo stiga uppför trappan till sitt enskilda rum – hans martyrrum.
St:rs uppmärksamhet. Vi hafva sett, snart sagdt från nästan alla länder i Europa, tidningsartiklar och telegrammer, i hvilka Sveriges krigiska hållning inot Ryssland prisas. Vi hafva äfven sett uppgifter om rustningar såväl hos oss sora på andra sidan om Östersjön. Vi hafva hört att det finnes ett parti, som önskar att Sverige skall taga initiativet till att, i förbund Den 2 Maj f. m. 13 med andra makter, förklara krig mot Hyssland. Jag är fullt öfvertygad om att det icke finns någon Svensk man med hjerta i bröstet, som icke liar varma sympatier för Polens olyckliga folk; men vi få icke låta känslan springa bort med förnuftet, och det är just hvad vi nu hålla på att göra. Sverige står i ett kraftigt utvecklingsstadium och behölver mycket väl alla de ressurser, som landet har och kan skaffa sig. Industrien är i stigande, och, hvad vi framför allt behöfva, är lugn. Vi hafva redan sett att vår kredit tagit en anstöt af alla dessa krigiska rykten. Det är derför på tiden att R. St:r uttala en någorlunda bestämd åsigt i denna fråga, och tillfälle dertill erbjuder sig just vid behandlingen af detta Betänk. Motionerna innehålla ingenting, som häntyder på några krigiska åtgärder. I Utsk:ts Betänk, förekomma yttranden, som äro ganska sväfvande och som hvar och en kan tolka efter sin egen uppfattning. Utskit säger nemi.: »att R. St:r äro förvissade derom, att den Svenska Regeringen i sin politik i förev.de, som i hvarje dylik fråga handlar efter hvad Sveriges värdighet kräfver och efter dess folks för Regeringen tillräckligt kända önskningar.» Detta kan tolkas efter hvars och ens önskningar. Den ene tolkar krig, den andre en fredlig medverkan på diplomatisk väg. Således innebär dessa ord ingenting positivt. Dessutom synes det, som om Utskit här i sin motivering hade velat frånkänna R. St:r all rätt att yttra sig i en sådan fråga, och detta tror jag är något väl långt gånget. R. St:rs petitionsrätt är obegränsad. Således måtte väl R. St:r hafva rättighet att till sin Konung uttala åsigter, isynnerhet i en så vigtig fråga, som den förev:de.
— Min dotter Esmeralda är ett mycket bildadt fruntimmer, och då hon icke har sina elever, kan mr Cameron alltid påräkna hennes sällskap i min salon; och om det skulle roa mr Cameron att deltaga i dansöfningarne, det är många fullvuxna herrar och damer, forna elever, som ibland ... — Jag tackar, nej, jag tackar, — sade Astley småleende, i det han närmade sig dörren, sedan överenskommelsen nu var uppgjord, att han skulle flytta dit dagen derpå. — Vänta ett ögonblick mine herrar, — återtog mrs Morris, — sitt ned så länge, medan eleverna dernere aflägsna sig; det skulle blifva litet svårt att komma ut just nu, det är en sådan skara, Esmeralda är mycket eftersökt som lärarinna, hennes dansinstitut är alltid öfverfullt, det är mycket lyckligt minsann. Se så, de äro strax gångna. Skratt och buller, interfolieradt med miss Esmeraldas gälla utrop och tillrättavisninningar, hördes ned ifrån tamburen, och först efter en god stunds väntan voro stampningarne, skränet och det döfvande ljudet af den våldsamt uppoch igenslagna dörren tystnade, och de båda vännerna ledsagades utför trappan af värdinnan. Väl nedkomna skyndade hon att presentera sin dotter, miss Esmeralda, hvilken nu stod ensam midt på golfvet i den tomma salen, der hon knappast syntes i det tjocka dammet och genast skyndade fram med samma fart och min, som om han blifvit framropad på scenen, och gjorde en teatralisk nigning vid dörren i skenet af moderns talgljus. Astley var nära att qväfvas af den tjocka luften från danssalen och drog sin vän häftigt med sig ned på gatan. — Nå, fann du icke rummen rätt bra? — sade Gordon, med armen borstande sin hatt, som fått några knuffar vid nedgåendet i den smala och mörka trappan. — Jo, ganska bra, men danslektionerna — Åh jo, de äro icke så behagliga, men det är bara tre gånger i veckan, och Esmeralda är för resten en beskedlig varelse, som egentligen icke är någon dansös, utan endast nyttjas att stå bakom och sträcka ut benen, hålla kransar och bilda grupper och dylikt på teatern. Du skall nog finna dig bra, när du blifver hemmastadd.