Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Räcker deremot samma proportion mellan inbetalningar och uttagningar äfven påföljande veckan, så inskränkas utlåningarne till dess 5oo,ooo R:dr ånyo finnas i cassan. Det är på detta sätt det kommer att tillgå; och när man sagt, att 5oo,ooo R:dr skola såsom reservfond disponeras, kunna BancoFullmägtige icke misstaga sig på meningen dermed. Friherre Boje: Jag förbigår gerna de bittra och oförtjenta allusioner, som Herr Lefren gjort mig, och hvilka visa, alt han icke känner mig; men för att icke äfventyra, att blifva missförstådd, vill jag i få ord förklara mig. Herr Hjerta har föreslagit en disponibel reservfond, Herr Lefren en odispombel; mitt svar är, att en odisponibel reservfond är ett oting; emedan det ena ordet af framställningen tillintetgör det andra. Herr Cederschjöld: Grefve von Schwerin bar på ett för mig tillfredsställande sätt förklarat meningen med dispositionsrätten af reservfonden, då han låtit förstå, att den bör användas till bestridande af Bankens egna hastigare påkommande utbetalningar; och detta är äfven min mening. Men då en annan BancoFullmägtig sagt, att Den 4 December e. m. 177 alt reservfonden äfven bör användas, till utlåning, oell paria vota inom BancoStyrelsen sålunda uppkommit, tror jag det blifva nödvändigt, att bestämdt föreskrifva, det reservfonden skall disponeras endast för påkommande utbetalningar, men icke till utlåning. Herr Hjerta: Jag bar icke begärt ordet, hvarken för att lemna en definition på ordet reservfond, eller för att upptaga till besvarande Herr Lefrens reservation, som enligt formen endast bör till protocollet anmälas utan att föranleda förnyad discussion.
Förslag blifvit framställdt behofvet af förökade StatsAnslag för de fleste LäroVerken; hvadan ock Utskottet funnit Hr Hjertås meranämnde rno - B e t ä n k a n d e n, N:o 136. iSy lion saint den de! af [Ir von Vegesachs som deruti instämmer nu icke böra bifallas. Vidkommande åter den senare delen af Herr von Vegesachs motion, rörande tillökning i anslaget för det Gymnastiska Central-Institutet i HufvudStaden; så erkändes redan vid sista Riksdag af R. St:r, att den allmänna fördelen af samma Institut blifvit af erfarenheten vitsordad, och att denna Inrättning ej mindre i afseende derpå än för bildandet af skicklige Undervisare i Gymnastik vid Lärosäten och andre Uppfostringsanstalter i Riket, borde af Staten åtnjuta det understöd, som erfordras för Inrättningens framtida bestånd. Vid ett likväl nu mera uppkommit större behof af flere Lärare, i förhållande till Gymnastikens mera allmänna begagnande så väl vid de offentliga Lärolnrättningarne som vid Regementerne i Armeen, kan det på Stat för Institutet varande anslag, 1000 R:dr årligen, af hvilka 5oo R:dr utgöra arfvode åt Föreståndaren, Professoren Ling, och 2tne MedLärare erhålla hvardera 200 R:dr, samt 100 R:dr äro anvisade till utfodringsmedel för en Voltigeringshäst, icke anses vara tillräckligt, enär hvarken desse Läraie medhinna, att bibringa alla dem erforderlig undervisning, hvilka såsom Elever behöfva inhämta både de theoretiska och practiska delarne af konsten, eller, i anseende till de mindre Iönevdkoren, kunna uteslutande dertill egna hela sin tid. Ocl» som det derföre är af vigt att ifrågavarande
Bil. till C'u risti tutia n s - Ut s lottet s Memorial} N:o 58. Åf Friherre Kantzow: ’’Jag har uti arne, efter mitt sätt att se, vigtiga hufvudpunkter rörande Representations-frågan, icke kunnat förena mig med Utskottets pluralitet. Den första angår den åldern, som skall erfordras för att vara valberättigad. Utskottet har fastställt denna till minst 21 år. Jag skulle vilja rösta för minst 25 år. Med våra climatiska förhållanden och vår uppfostrings-method , är någon sällan mogen och sjelfberoende man förrän vid sistnämnde ålder, och denna mognad ville jag framför allt fordra såsom vilkor för utöfvandet af Lagstiftare-kallet. Ynglingen behöfver något känna verlden och menniskorna, han hör isynnerhet kunna bedöma de senare, innan man åt honom öfverlemnar att välja dem, som skola bestämma öfver samhällets stora angelägenheter. Ur samma synpunkt skulle jag vilja fastställa valbarhets-kldern till minst 3o år. Den andra punkten är måhända af än större vigt. Den omfattar frågan, om ett Enkammareller Tvåkammar-system bör läggas till grund för en ny representation. Utskottets majoritet har röstat för det förra. Jag röstar för det senare. Med all upprigtig agtning för det vackra exempel af fosterlandssinne, lugn och klokhet, som den Norrska representationen företett under sin aöiåriga tillvarelse, tror jag likväl icke, att samma lyckliga verkningar kunna beräknas af de serdeles olika rörelsekrafter, som finnas inom Kärt land. Ingen nitälskar mer än jag för den rationella gruudsaltsens helgd; men jag kan dock icke förbise, att de politiska institutionerne svårligen kunna formas i samma degel, då det gäller att skapa något splitter nytt, och att omskapa det gamla på bästa möjliga sätt. Min afsigt är nu icke att utveckla skälen för denna satts, utan endast att reservera min enskilda tanka i ämnet.
Lundbäcks hade aldrig förut varit bjudna till Säfves, hvilka trots sin gästfrihet, voro mycket exklusiva. Så kom den förfärliga olyckshändelsen. Vänner och tanter skyndade upp till Eleonore för att beklaga henne och se, hur hon tog det, men hon, som förut mycket gärna låtit bry sig för Carl Henrik, försäkrade nu på det allra bestämdaste, att det aldrig varit något mellan dem. Modren och systrarna visste ingenting, de hade bara trott och hoppats. Som det emellertid ej låg i deras natur att grubbla öfver något, som ej kunde ändras, voro de snart lika glada som förut och de unga herrarne, husets stamgäster, märkte ej någon skillnad. Sommaren efter Säfves död bodde familjen ute på Stenungsön, och dit följde alltid några af vännerna Mazère, när han om lördagseftermiddagarne for ut för att hälsa på lilla Clara. De stannade vanligtvis öfver söndagen och inkvarterade sig hos Otto, så godt sig göra lät. Ibland bäddade man syskonsäng åt dem nere i förmaket. Här på landet fingo de besökande herrarne, inklusive fästmannen, »hjälpa flickorna», när dessa voro sysselsatta med husliga bestyr, såsom att rensa krusbär, sprita ärter m. m. »Någon nytta skulle de väl göra för maten», sade fru Lundbäck. Eleonore ogillade detta på det högsta. Föräldrarna kunde väl ha ordentliga bjudningar och inte bara huset fullt af unga pojkar, det var minsann lika dyrbart, och hvad hjälpen beträffade, generade det henne att se verandan på deras stuga fullsatt med glammande herrar och flickor, som kastade spritärter på hvarandra. Eleonore var i det hela taget den sommaren ej mycket med de andra. Hon gick nämligen och väntade, att Wilhelm Kurt skulle fria till henne. Kurt var alls ingen sällskapsmänniska, därtill lefde han för mycket med sina tankar och intressen i affären, och Eleonores systrar, liksom unga flickor i allmänhet, tyckte inte om honom. Han hade något i sitt sätt som retade dem: de påstodo, att han var så medveten af att vara ett af stadens bästa partin, att han liksom intog en försvarsposition. De tyckte sig vidare märka att han var alldeles förfärligt rädd för att kompromettera sig, och det förargade dem. Något sådant föll honom emellertid inte in, han var helt enkelt blyg och tafatt.
Det är sant, detta framställningssätt är nu för tiden ganska allmänt och det till den grad, att det derföre blifvit populärt. Men sådant vittnar endast om tidehvarfvets egoisme och om den olyckliga sinnesstämning som under ständigt ökade behof och fikandet efter omvexlande njutningar, genom penningeinteresset qväft känslan för moraliskt värde. Men om i fordna tider man frågat Oxenstjerna eller Dahlberg, eller de flesta af de män, hvars sköldar pryda detta Riddarhus, efter hvad penningevärde deras arbeten skulle mätas, säkerligen hade de med föragt och förtrytsamhet afvisat en sådan fråga och om inför dem man satt tjenstemannens mödor ungefär i likhet med daglönarens, säkerligen hade de då påmint att det äro andra lagar som drift va den förra, att det är hedrens lag som hos Embetsmannen måste blifva både driffjäder och belöning, att det är denna som i en monarkisk Stat i synnerhet utgör lifsprincipen och att det är dess röst man först och främst bör vänta sig att höra inom ett Riddarhus. Men Friherre Anckarsvärd klagar öfver tillväxten af hvad han kallar den stående hären af Domare, Administratörer och Soldater» Den 17 April e, mi 365 Jag kan icke undgå att häri igenkänna ett Echo af den skrift öfver dessa ämnen sorn nyligen blifvit af den så kallade Courirens redaction utgifven, och jag vore frestad att utaf flera i Friherre Anckarsvärds anförande fökommande yttranden, uppfatta den förmodan, att han af denna afhandling lånat en stor del af sina tankar. Jag har nu icke tillfälle <att ingå i granskningen af denna skrift, hvilken 6kulle fordra en annan afhandling. Men jag tror mig kunna uppmana Friherre Anckarsvärd att nämna hvilka de Öfverflödigt1 Embeten eller tjenster äro sorn blifvit sedan Regementsförändringen tillskapade?
Vid den uppskattning al' fastigheter, som, efter nu stadgade grunder, först anställes, åligger det Taxerings,-Comileerne alt, med hänsigt till det förhållande för hvarje Län, sorn serskildt bifogade tabell utmärker, lika noggrannt som allvarligt utreda de orsaker, hvilka åstadkommit nedsättning i fastighetsvärdet, och med omsorg tillse, att alltid värdet må sä bestämmas, att alla medborgare i samhället, i förhållande till deras egendom, lika beskattas; egande Comitéerne att, så länge denna Stadga, enligt Rikets Ständers Beslut och Regerings-Formen, länder till efterrättelse, årligen medelst höjning eller nedsättning jemnka egendomsvärdet till närmaste möjliga inbördes likhet; dock alltid med noga iagtlagande deraf, att den för hvarje Län i tabellen fastställda minimi-summan icke understiges; och böra skälen till alla förändringar alltid i protocollet omständligt anföras. § 73. Vid Bruksoch Bergverks värdering, bestämmes först och serskildt värdet å alia derunder lydande Hemman, Qvarnar, Sågar, Fiskerier och andra Lägenheter, som till landtegendom räknas. Derefter upptages till serskild värdering beloppet af så väl den lör hvarje Bruk tillåtna tillverkning, beräknad efter Brukets privilegierade smide, som äfven vid de Bruk, der recognitions-smide är tillåtet, den tillverkning, som, i följd af sådan tillåtelse för det föregående året, utöfver det privilegierade smidet, blifvit å våg lefvererad.
Må vi dåga till den stat, som till sin natur närmast liknar vårt land, och som för få år Sedan var vida sämre lottad än Sverige 1111 är. Jag menar Preussen, hvilken stat, efter de stora continental-krigen befann sig i fullkomligt lägervall med ett förstördt jordbruk, handel, fabriker och andra näringar lågt nedtryckta och landet till utseendet bloltadt på alla tillgångar att åter kunna höja sig. Den nu nyligen aflidne store Konungen och dess fosterländske rådgifvare använde då alla de medel, sorn, efter deras åsigter, kunde verka på landets uppblomstring. Till en början proclumerades näringsfriheten 1810. De välsignelserika frukterna deraf känner en hvar, som tagit någon närmare kännedom om detta lands sednare öden. Denna frihet tillämpades dock icke på brännvinsbränningen, om hvilken de icke genast komtno lill några bestämda åsigter. Samma mäktiga intresse, som här stridt deremot, talade äfven der för husbehofsbränningen, som bedrefs med mera än 200,000 pannor. Styrelsen, ehuru kraftig lion var, tvekade likväl att i denna väg taga det steg, som sedan skulle så hufvudsakligen gagna fäderneslandet. Saken gick då alldeles samma väg som hos oss. Den ena ekonomiska författningen utkom efter den andra. Brännvinspannornas antal tilllog, hvilka alla drefvos med förlust. Det onda blef allt värre och värre. Folkets armod tilltog dagligen, och moraliteten aftog. Jag har detta från säkra personer inom landet, på hvilkas uppgifter jag kan lita. Jag har flera gånger varit i Preussen och haft tillfälle att tala i detta ämne med de mest tänkande och upplysta personer i landet, en Thaer m. fl., och har af dem erhållit de upplysningar jag nu tager mig friheten meddela. Dessa personer hafva sagt mig, att under de förhållanden jag omnämnt, var det, om jag rätt minnes, tBig, som den minister, hvilken hade denna fråga om händer, gaf Konungen det rådet, all, som det visat sig att denna vigtiga national-angelägenhet gick baklänges i stället för framåt, gaf föga eller ingen statsinkomst, och det moraliska onda dagligen ökade sig åt alla håll, en gång äfven i denna sak försöka det theoretiskt riktiga.
Klr,)rnra»'^e/rc/ea, /ra/tet r?r/o> Haas Ma/.t Koaa^ea rrtr Kats Kak?et a Koe/c/rotms Kutt ktea K /'et-»aa/'t ^8^tO. l^ärvaranrle: Dans Dxeellens, 8tats-Ninistern tor Utrikes Xrenäena Iterr Driberre 8tats-Rällen: Herr Rriberrs Herr Driberre ^a^e^et/vs^ Driberre voa ^e^rt/ss/r/rean^, Orelve Drilisrre 6/ttea/raa/, liliföroiltnacle Dof-Lauxleren, (labin6tts-86eret6raren //r^ samt ^illförorllnade 8tats-8eer6t6rar6n, Lan/di-Raclet 1i1lkörorcIa<1e 8tat8-866r6teraren föreclroA i unclsrclani»li6t: Derefter uppläste t. k. Kats-^eretersren ett, enligt KonZl. Uaj:ts den i5 i sistl. manad kattade beslut, uppsatt förslag till skrifvelse till Rikets 8tänders 8tats-Dtskott, anzasnde Illltuna IxunAsladu^ärds upplatande för inrättande af ett Dandtbruks-Institut. RoNzl. Naj.t tänktes, uppå 8tats-Radets underdaniAa tillstyrkande, i Naclér Filia lietta forsla^, sadant clet finnes RrotoeoIIet bilaFdt; neli skulle, i öfverensstämmelse dermed, 8krifvelsen uncler denna da§s clato expedieras.
De mörka massorna af krigsskeppen syntes skymta emot himmelen, huru mörkt det än var, så att det lät sig göra att undvika dem. En gång kommo de resande dock nog nära ett fartyg, för att bli anropade, men Sigrid hvilade då ett ögonblick på årorna och fortsatte sedan färden med ytterst tysta årtag, och vakten på skeppet trodde sig hafva hört miste när han tyckt sig förnimma ljud, bland smattret af det fallande regnet. Ändteligen hade flyktingarna hunnit förbi Runsala och båda började nu småningom andas lättare. Nu begärte herr Erik årorna och Sigrid, som fann att hennes händer ej länge mera skulle förmå sköta dem, var villig att ge dem ifrån sig. Dessa ord voro de första, som vexlades mellan far och dotter. Sedan de i tysthet, med någon svårighet bytt plats i den lilla båten, grep fadren med kraft i årorna och nu gick färden raskt framåt, allt ännu under tystnad. Han valde vägen genom smärre sund, som sällan besöktes af båtar, hvilket numera, sedan regnet småningom upphört, icke var omöjligt, ty man började dock kunna urskilja konturerna af föremålen. Natten var lång, som November-natten är. En stund hvilade flyktingarna i en lada, men vågade icke försöka att göra opp eld, för att torka sig vid. Herr Erik iklädde sig en grå vadmals rock och mössa med stora öronlappar, som Sigrid medfört i båten. Snart begåfvo de sig åter å väg. Ändteligen hunno de målet för sin färd: Nådendals i ruiner fallande kloster. Enligt sin gamla fränkas anvisning, uppsökte Sigrid nu i mörkret de hemliga dörrens fjäder. Sedan den var funnen sade hon: "Nu, farkär, vill jag hoppas, att med Guds hjelp det värsta är öfverståndet. Men icke är det nödigt att nu i sådant mörker gå in i detta gömställe. Ingen vistas här. Klostret förfaller allt mer, men kyrkan, der vi nu befinna oss, är uppreparerad och här hålles om söndagarna gudstjenst; säkert är att före dager ingen kommer hit. Skulle dock något ljud höras, så måste vi hasta in i gömman." Sedan Sigrid hade uttalat dessa ord, vacklade hon och nedföll afsvimmad. Naturen hade tagit ut sin rätt.
För en religionsfrihet, som skulle kunna innebära ända lill frihet ifrån all religion, voro Luthers theser långt ifrån att vara ett plakat, och Gustaf Adolf den Store, som med största stränghet uppehöll stadgandet om kyrklig enhet ibland sitt folk, endast med undantag af den del af hans undersäter, som med annan fäderneärfd tro kommit under hans spira, gaf icke tor en sådan frihet sitt lif på slagfältet vid Lutzen. Utskottet medgifver såsom en obestridlig sanning, att ett folk genom enhet i religionen erhåller större fasthet och styrka och antager att öfvertygelsen härom legat till grund för lagstiftningen om affall. Denna sanning ej blott antydes i Upsala mötes beslut år 1593, utan var beslutets grundval. Så sannt detta verkligen är, sä litet kan det sammanslå med det antagandet att denna lagstiftning skulle endast hafva sin grund deri att man ännu icke klart uppfattat allt hvad protestantismen verkligen innebär. Ty så obestridligt det är att Svenska folkets trosbekännelse under sistförflutna tre århundraden varit verkligen protestantisk, så litet kan det begrepp om religionsfrihet man nu kallar protestantiskt, höra till den Evangelisk-Lutherska protestantismens väsende. Svenska folket har uppehållit denna grundsats om religiös enhet, oaktadt det redan i sjuttonde århundradet medgaf religionsfrihet åt de Grekiska kyrkans bekännare, som blifvit lagde under Svenska Kronan, oaktadt det ifrån reformationens början medgifvit den ät inflyttade främlingar, och först sednare än två århundraden efter dess införande utsträckte denna frihet till sådana främlingars barn och efterkommande. Och det var intill dess, oberoende af utvecklingen af kyrkliga protestantismens sanna väsende, begreppet om det innersta föreningsbandet i ett folks gemensamma lif — ja, ock sjelfva begreppet om betydelsen af ordet fädernesland — förändrats, icke oproteslantiskt af ett folk att bekänna sig till grundsatsen af religiös enhet och af trohet mot fädrens tro, det var icke ett fel att befästa religiösa 44 Lag-Utskottets Betänkande N:o 2i. enheten genom tvånget af landsförvisning för affällingar. Detta blifver först då ett fel, när politisk nödvändighet måste gifva det denna stämpel.
Antalet säljare af tjenlige byggn ad splatser i stadens närhet måste således vara ringa i förhållande tili köpare, och följden deraf blifver naturligtvis uppstegrade priser pä jorden, hvarigenom mången förhindras eller afskräckes frän tillämnadt köp. Det ligger i sakens natur att detta missförhållande skulle i betydlig män undanrödjas derigenom, att jordegare blefve tillätet att försälja jordlotter af mindre rymd än Föriättningarne nu medgifva eller två tunnland. På grund af ofvanuppgifnaförhållanden och dä, såsom förut är antyd t, denna framställning endast åsyftar att åt Kongl. Förordningen af den 12 November 1858 söka bereda en särlan ändring, sorn, utan att egentligen rubba de antagna hufvudgrundsatserna för hemmansklyfningar och jordafsöndringar i landsorterna, verkar till behöflig och länge önskad lättnad vid köpslut om byggnadstomter och mindre för jordbruk ej afsedde lägenheter i städernas och med dem i viss män jemförlige köpingarnes omgifning, får jag vördsamt föreslå, det behagade Rikets Ständer söka utverka utfärdande, af Kongl. Majds nådiga Förordning derom: att egare af jord inom en mils afstånd från Stockholm och Götheborg samt. städerna af första och andra klasserna och inom en half mil från öfriga städer och köpingar, allt från städernas och köpingarnas staket räknadt, må vara tillåtet, att, utan hinder af jordens beskaffenhet, få afsöndra och under full egande rätt för alltid upplåta så stor eller liten del deraf som helst. Om remiss till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 19 Noveber 1862. L. ./. M so* Af Herr Ljungberg: Om tillsättande af en Generalinspektör, för utöfbande af tillsyn i högre instans öfver samtliga elementarläroverken och rikets högre undervisningsanstalter, På den tid, då elementarläroverken hade till hufvndsakligt ändamål att meddela dengrundläggande bildning, sorn erfordrades för inträde i kyrkans tjenst, var det också ganska naturligt, att uppsigten öfver desamma tillhörde de myndigheter, sorn hade att vaka öfver kyrkans intressen.
Ekström och Jan Jansson i Djupmyra, å 1,500 R:dr, för utdikningen och aftappningen af Kolbäcks-sjön samt kringliggande mossar å Arboga stads södra skog 960: 51. 863: 41. inom Westerås och Upsala län: till deltagarne i utdikningen af sanka ängar, tillhörande byarne Rönna, Rotbrunna, Bogården samt Norrby inom Hernevi socken, å 1,409 E:dr 25 öre 838: 36. 726: 92. inom Stora Kopparbergs län: till deltagarne i aftappningen af Grannoch Öfversjöarne samt utdikningen af Wiganders och Haraldsmyrerna inom Särna socken, å 1,162 R:dr 50 öre 1,164: 80. 1,071: 80. » dito i utdikningen af Romsångsmyren inom Stora Tuna socken, å 600 R:dr 600: — 697: 19. » dito i utdikningen af Dalsjön, Tgeltjern och Dal ängsmyren inom dito, å 1,440 R:dr 1,440: — 1,673: 24. » dito i utdikningen af Somyren, Sellängen och Kållmyren m. fl. myrer i samma socken, å 1,440 R:dr 1,440: — 1,440: — Transport: 8,924,198: 21. 8,952,268: 38. — 32 — Transport: till deltagarne i sänkningen af Röjsjön inom Rättviks socken, å 375 R:dr » dito i myrutdikningar inom Folkärna socken, å 720 R:dr » dito i utdikningen af Stora Flyten inom Mora socken, å 720 R:dr inom Gefleborgs lån: till deltagarne i utdikningen af Baggbo-, Als-, Lopoch Stormyrerne inom Ljusdals socken i Norra Helsingland, å 20,700 R:dr » dito i utdikningen af Gamsäters myr inom Bergsjö socken af samma provins, å 3,000 R:dr » numera aflidne Bruksegaren A. V. Björkman, å 6,300 R:dr, för sänkning af Gärsjön inom Oster Fernebo socken . » till deltagarne i sänkningen af Ostanbräcks och Wii sjöarne inom Tuna socken och Södra Helsingland, å 6,240 R:dr » dito i sänkningen af Fåbodetjern i Söderala socken, å 480 R:dr .. » dito i sänkningen af Aloch Telge-sjöarne i närheten af Söderhamn, å 27,600 R:dr inom Wester-Norrlands län: till deltagarne i sänkningen af socken, å 6,000 R:dr Tåsjön mom 8,924,198 375 720 720 Tåsjö inom Jemtlands lån: till deltagarne i utdikningen af myrer vid Waplanda, Okne och Smedsåsens byar inom Näskotts socken, å 3,440 lt:dr inom Westerbottens län: till Bruksegarne O. Forssell och E.
Till en början skall, sannolikt på de flesta ställen, större delen af de val berättigade skicka ombud, och de väljandes antal således icke blifva serdeles stort, men äfven då en constitutionel anda hinner utveckla sig hos Nationen, och en större del af de valberättigade sjelfve deltaga i valen, kan de väljandes antal i hvarje val-district icke blifva så stort, att deraf något hinder för valförrättningens ordentliga gång är att befara. De väljande blifva sannolikt icke talrikare, än nu vid prest-val i de större pastoraten, och då dessa, utan synnerliga svårigheter, kunna verkställas, oagtadt dem kinkiga granskningen af dervid förekommande fullmagter, synes ingen anledning vara för handen, att hysa sådana betänkligheter, med afseende på Representant-valen. Detta förslag innebär äfven en uppmaning till hvar och en, att lilligare intressera sig för valen, då rösträttigheten beror af personlig inställelse i sockenstämman, och det skall undanrödja de betänkligheter, som framstå, om några få, i sockenstämman närvarande, ega att utöfva hela församlingens rösträttighet, hvilket, ehuru stridande emot den af Utskottet antagna principen, lättligen skall inträffa, om institutionen kommer att sakna Nationens sympathi. I öfverensstämmelse med dessa åsigter, kan jag icke eller biträda Utskottets förslag, att minst 3:ne eller, i vissa fall, 2:ne så kallade val-district skola sammanslås, för att gemensamt utse minst 3:ne eller 2:ne Representanter, utan anser jag, att hvarje valdistrict bör välja sin Representant/ A‘f Herr De Maré; ”Uti Herr Prosten Ödmanns reservation instämmer jag hufvudsakligen, anseende likväl, att hela den Öfre Kammaren helst bör bildas genom val inom Riks-försaralingen , med fästadt afseende, så vidt sig göra låter, å en ålder af minst 4° år, och derjemte förvärfvad erfarenhetvid minst 2:ne förflutna Riksdagar.” TäRYCKT HOS J. A. WALLDEN* 18 4 0» Constiiutions-ZJtsTcoltets Memorial, JY'.o 5 g. i N:o 39.