Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
För den händelse likväl hans derom framställda förslag icke skulle lyckas tillvinna sig bifall, har han derjemte hemställt, om icke medel kunde utfinnas till förekommande af de stora olägenheter och förluster, som skulle inträffa, i fäll arbetena på östra stambanan komme att helt och hållet afstadna vid den tid jernvägen mellan Katrineholm och Norrköping uti instundande Augusti månad blir fullbordad. Ett afbrott af dessa arbeten skulle nemligen icke allenast föranleda till onödiga kostnader och förluster för Staten, som i sådant fall nödgades till ringa pris föryttra en mängd hästar, inventarier och materialier af mångfaldig art, hvilka nu äro under bruk på nämnda bananläggning och hvilka fortfarande kunde användas till densammas successiva fullbordande, utan jernvägsbyggnadsstyrelsen skulle derigenom ock betagas möjligheten att bibehålla åtskilliga vid dessa arbeten anställde ingeniörer och tillsyningsman, hvilka, sedan de en gång nödgats lemna sina befattningar vid Statens jernvägsanläggningar och lyckats skaffa sig annan sysselsättning, icke torde så lätt kunna förmås att åter ingå i jern vägsbyggnadsstyrelsens tjenst. Följden häraf blefve, att nämnda styrelse, då arbetena å östra stambanan sannolikt inom kort åter komme att påbörjas, nödgades med betydligt högre kostnad anskaffa nya inventarier och materialier m. m. samt, hvad värre vore, antaga ny personal, som måhända i flerfaldig» hänseenden saknade den erfarenhet och skicklighet i arbetets tillsyn och utförande, som sonalen Till förekommande af alla dessa olägenheter, och då på sträckningen mellan Norrköping och Linköping, som, för en vägiängd af 4 mil 7,720 fot, beräknats kosta 3,173,242 Riksdaler, förekomme »vissa punkter, som erfordrade längre arbetstid, har Friherre af Ugglas hemställt, att Stats-Utskottet ville föreslå Rikets Ständer, att till påbörjande af berörda arbeten för fortsättande af östra stambanan mellan Norrköping och Linköping anvisa, att i mån af behof från Riksgäldskontoret utgå, en summa af Femhundratusen Riksdaler', eller enahanda belopp, som föreslagits att anvisas till förberedande arbeten å nordvestra stambanan.
Att saltet nu stått högt, ja, så högt, att det på sednare tider betalats med 16 å 18 R:dr per T:a här i Stockholm, har sina tillfäl liga orsaker. Särskildta förhållanden hafva gjort att fraktfartygen nu på en lid drifvits med ovanlig fördel, hvarigenom Svenska fartyg, till högt pris lejda, haft större fördel vid att, under längre tid borta ifrån sitt hemland, föra varor mellan aflägsna främmande orter, och således genom en större vinst på annat håll blifvit lockade ifrån sina vanliga turer och derigenom har, tillika med bristande tillgång på andra varor, äfven minskning i saltförlagen, på vissa ställen inom riket upstått. Att nära nog samma qvantum salt, som vanligt under föreg:de år, nemi. 50,000 T:r blifvit införskrifvet hit lill Slockholm, är jag i tillfälle att uplysa och att förhållandet å vestra kustens släder varit enahanda, synes deraf, alt saltpriserna i denna del af landet hela tiden stått betydligt lägre än å andra ställen. I ett land med så dåliga kommunikations-anstalter och så liten förelagsamhetsanda som vårt, der således varans jemnare fördelning blir ytterst svår och i vissa fall omöjlig att hastigt tillvägabringa, är klart, att dylika iörhållanden, som de, nu under öfverläggning varande, lätt kunna inträffa utan all derföre någon anledn. till verklig brist är för handen. Huru ofta händer det ej, ett med vår vigtigaste förnödenhet: sädén, samma omständigheter inträffa! För några år sedan reste jag, sora vanligt nedåt landet i affärer, och fann då, till min stora förvåning, att rågen i Vadstena och Askersund gällde 18 R:dr samt i Norrköping 1under det att den, i det, blott derifrån 18 å 20 mil aflägsna och genom lätta sjökommunikationer tillgängliga Stockholm, ej betaltes med mer än 13^ R:dr. Då frakten per T:a, emellan dessa orter, ej öfverstiger 1 R:dr, så tyckes den vinst, som här kunnat göras, bort locka till en lätt insedd lycklig speculation; men icke dess mindre fortfor della förhållande, hela sommarn, ända till dess ny skörd, på de upgifne orterna, nedsatte prisen.
— N:o 273. i anledning af väckt motion om anstånd med återbetalningen af del för hamnbyggnaden vid Cimbritshamn under 1840 och 1841 års riksdag beviljade län. VII. B. 215. A. 253. VIII. E. 167. U. 270. A. 275. — N:o 274. angående löneförhöjning för Bokhållaren samt kammaroch husdrängarne vid Riksgälds-Coutoret. VII. B. 215. A. 254. — N:o 275. angående ytterligare inkomna ansökningar om Riksgälds-sedlars inlösande. VII. B. 215. A. 254. — N:o 276. med förslag till andra afdelningen af det nya reglementet för Riksgälds-Contoret. VII. B. 321. VIII. A. 125. 19 ( 146 ) Sials-IJtskotlels Memorialer, Betänkanden och Utlåtanden: — N:o ‘277. i anledning af väckt motion, angående försäljning eller utarreodering af Kronohemman. VII. B. 321. VIII. A. 126. — N:o 280. med förslag till stadganden i Riksgälds-Contorets nya reglemente, angående åtskilliga för föregående riksdagar beviljade, men annu icke verkslällde utbetalningar. VIII. B. 167, 172. A. Å. 179. VIII. — N:o 281. i anledning af erhållen ålerremiss ä vissa punkter i Betänkandet N:o 30, angående Statsverkets och andra af allmänna medel beslående fonders tillstånd, styrelse och förvaltning, åren 1842 och 1843. VII. B. 321. VIII. 127. A. 158. E. 223. Å. 231. U. 270. A. 274. U. A. 320. E. 320. A. 322.
Stånders beslut, icke kan nedsättas utan afbrott i arbetet och förändring i sjelfva arbetsplanen, hvilka, i händelse af oförutsedda brytningar i den rörliga europeiska politiken, möjligen kunde blifva menliga för rikets säkerhet och alltid skola leda till ökade statsutgifter. Enligt de upplysningar jag emottagit, är hufvudfästningen vid Waxho/men icke fullt färdig och, såsom Statsutskottet i utlåtandet N:o 71 vid 1844 års riksdag vitsordat, de gamla murarne bristfälliga och i ett eller annat afseende odugliga. Af dessa måste årligen så mycket nedbrytas, som under ett påföljande arbetsår kan iståndsättas. På Rindön, hvilken enligt den antagna planen måste befästas, såsom vilkor för möjligheten att försvara Waxholm, är utom sprängning i klippan och det 1848 uppförda provisoriska blockhuset, egentligen intet vidgjordt. Carlsten utgöres, efter den för liera år sedan godkända planen, af en hufvudfästning och tvenne strandh atter ier, af hvilka endast den förra är fullbordad, men de senare, hvilkas oumbärlighet, såsom skydd för örlogshamnen och i krigstider äfven för koopvardie-fartyg, som der behöfva inlöpa, är erkänd, och utom hvilka hela fästningen Ur ett ofullständigt arbete, högst svaga, ofullständiga och i behof af ombyggnad; således på intet sätt i det skick, att de motsvara dermed afsedda högst vigtiga ändamål. Vid Carlskrona är Kungsholmen färdig, men de öfriga sjö- och landtbefästningarne, som tillhöra ett fullständigt försvar af de dyrbara anläggningarne och förråderna vid denna flottans förnämsta station, ofullbordade; arbetet vid ifrågavarande fästningar, af hvilka Waxholm är en förmur mot grannen i öster och Carlsten, anlagdt vid inloppet till Kattegatt, rikets enda befästade punkt vid denna vigtiga kust, är således icke, såsom Utskottet antager, nära sin full bordan.
Det måtte ej vara högfärd, att man, såsom representant, fordrar den; och här kan jag ej finna annat, än att den uteblifvit, Jag kan ej borttaga ett ord af hvad jag nu yttrat, då man ej rättar sig efter Ständernas beslut, utan låter arbetet fortgå, tills alla medel äro slut, och litar på, att Rikets Ständer, hädanefter sorn förr, skola låta hänföra sig af orden National-ära, Europas ögon, m. m.; och då man i sista stund så godt som vill tvinga Ständerne att, mot sin vilja, bifalla hvad som begäres, utan alt med sans kunna pröfva saken, och detta allt genom Directionens egna tillställningar. Jag frågar om det hade varit för mycket hegardt, att arbetsplanen så hade blifvit uppgjord. I dess ställe har man funnit sig befogad, att göra anmärkning dervid, 92 Den 26 Mars f. m, att af ArbetsCassan, emot Ständernes beslut, blifvit disponeradt nära nog det belopp, som nu begäres, eller 84,733 R:dr 1 sk. 7 r:st. Jag är af den öfvertygelse, och har med nöje hort uppmaning derom i ett annat fall af en utaf Konungens Rådgifvare, att vi böra vara samma menniskor nu, som i8a3, Jag upptager alltid med nöje ett sådant yttrande, och önskar, att vi alltid må följa det, Hvad defolägenheter angar, sorn för Ganalen kunna uppstå genom uppskofvet med de 100,000 R:drs beviljande, så förlätes det mig, att jag ännu ej är öfvertygad om vigten deraf. Jag hyser för mycket förtroende till Ca nålens Styrelse, för att tro sakerne vara så ställde, att Bolaget skulle derigenom hotas af en total undergång, och jag underkastar mig gerna hvarje upplyst mans omdöme, om miqa slutsatser i detta afseende äro falska. Det ar mig obehagligt, att hafva behöft ingå i hufvudfrågan; men inledd dertill af andre Talare, måtte det ursäktas mig.
Härvid anmärkcs dock, att åren 1842 och 1843 voro på länshäktet förvarade mera än 40 till allmänt arbete dömda personer, Efter 1847 års utgång har antalet ytterligare minskats, och det tyckes som den tråkiga ledsnaden uti ensamhetsfängelset verkar på de fleste häktade derhän, att de hellre åtnöja sig med en billig dom, än de klaga deröfver, hvaremot besvär oftare ägde rum förr, då lifvet uti gemensamhetsfängelset muntrades genom samtal med kamraterna, hvaraf ofta nog en och annan var glad och pratsam, och nöjet att höra en sångerska då och då inträffade. Genom den ständiga omvexlingen af ankommande och afgående, befunno sig fångarne också uti en fortfarande beröring med verlden , hörde åtminstone mera omtalas hvad som der skedde och visste utvägar att meddela sig med sina bekanta. Nu är allt detta förhindradt, undantagandes vid resorna till ransakning på landet, då gemenskapen ej kan helt och hållet förekommas. Brott inom fängelset har härstädes icke inträffat och högst sällan någon sådan olydnad, att den måst straffas med arrest uti mörkt rum. §• s. Städer och Köpingar. Norrköping tillväxer fortfarande. Folkmängden, som enligt mantalslängderna vid 1842 års början utgjorde 13,204 personer, uppgick vid 1847 års slut till 24 14,857, och har således på 6 år ökats med 1,652 personer, eller öfverhufvud med 275 årligen. Efter de underrättelser, man äger sedan förflutna tider, skulle Norrköpings folkmängd år 1650 utgjort vid pass 5,000 personer, och hundra år derefter omkring 7,000; år 1810 var den omkring 9,000; vid 1836 års början var den 12,251, och vid 1848 års slut 15,280. Tillväxten har således de sednare 13 åren varit lika stor, som under de näst föregående 26 åren, eller skett dubbelt så fort och flerdubbelt fortare än under sista hälften af förflutna seklet. Vid 1842 års början funnos 6,018 af mankön och 7,186 af qvinkön; förhållandet var då såsom 100 till 119*.
639 nens suppleant i utöfningen af JustitiEeOinbudsmans-Äinbelel, hvarmed icke synes vara större brådska, än att Bikels församlade Ständer sjelfva kunna draga försorg, på sätt de för godt finna: så följer af denna första åtgärd omedelbart äfven den andra, som aö §. Justitias-Om budsmans-Instruction föreskrifver, eller val af Justitiae-Ombudsmannens Suppleant, genom Herrar Fullmägtiges åtgärd. Det skulle då kunna bända, att någon annan än den Rikets Ständer önskade, blefve dertill utsedd, ehuru de sjelfva varit tillstädes och kunnat efter egen vilja skänka deras förtroende. Sjelfmotsägelsen i detta förhållande gifver åtminstone för mig ytterligare styrka, åt den öfvertygelse!!, att vi, som endast äro Ständernas Ombud, icke böra gå dem i förväg med förordnandet af en annan och deras förnämste Ombudsman, så länge de sjelfva äro närvarande och kunna omedelbart utöfva sin rätt. Herr Kammar-RättsRådrt Uggla: Vöre bär fråga om ett nytt val så torde de af Herr von Hartmansdorff framkastade betänkligheter böra lagas under 640 S tats-U tskottet* Bet Ii n kand e n. elt närmare skärskådande. Men nu hafva Rikets Ständer i den ordning Grundlagarne föreskrifva, redan valt den Man, soia skaii Juslitiae-Ombudsmannen vid timad afgång i Ämbetet efterträda. Oss tillkommer således endast alt iakttaga de i Lag stadgade former, för alt; sätta denna utkorade efterträdare i tillfälle, att sitt Ämbete utöfva. Du RegeringsFormens §. ovilkorligen och ulan undantag bjuder, att denne man bör JuslitiaeOmbudsmannen efterträda, i fall lian, innan den nästföljande Riksdagen, skulle med döden afgå, så finner jgg denna föreskrift tydlig och klar och mig så myckel mindre tillständigt alt, emot hvad sålunda finnes bestämdt stadgadt, ingå i pröfning af hvad Legstiftaien i elt sådant fall, som förevarande, må tilläfventyrs hafva åsyftat, sorn 83 §.
Detta i största möjliga korthet en sammanfattning af hiifvudpunkterna i Eva Frysells protestartik~l. Ingen kvinna, Iiur föga lion än i teorien synes hålla på värdet af de som typiska för sann kvinligliet betecknade egenskaperna, kan undg % a t t känna sig kränkt af beskyllnirigen för förnekande af kvinligheteiis högsta ideal. Äfven anser sig Ellen Key såsom &gt;den enda lefvande af de tre, soin typer för den naturalistiska riktningen belinlidlade författarinnorna böra följa maningen a t t lyfta den tvetydighetens slöja, som förmenas dölja dessa författarinnors åsikter i några af mänsklighetens lifsfrågor~. E n plikt, som Iion finner desto mer bjudaiide. mot sina vänners minne och sitt eget rinseencle, d&amp; de citat ur hennes biografiska arbeten, hvarmed vedersczknrne sökt styrka sina omdömen om clesamina, enligt Iieniies förinenaiide, dels äro » felaktiga eller sh stympade, a t t en annan mening an förf: s ur dem framgår,. Och så afger Ellen Key siii märkliga, förklaring ». Skada a t t denna djupsinniga och talangfulla uppsats, som vittnar om ett ovanligt intriingaiide i och förtrolighet med de nyaste forskningarna inom tänkandets och vetandets värld, saknar denna formens ocli franiställningssättets klarhet, soix bortvisar Iivarje tvetydig tolkning, Iivalje möjlighet till iiiissiippfattiiiiig. Denna för förf. egendomliga stil, denna förkärlek för a t t insvepa tankens kärna i ett visserligen inhigeii gång forrnfulländadt men ej alltid genomskinligt omhölje af fraser, tillskrifva ' vi till en del de misstydningar, för Iivilka, enligt förf: s egen utsago, henpes arbeten från icke meningsfränder ofta blifvit utsatta. %En förklaring, lämnar till en början. en utredning af den världsåskidning förf.
Bergs-kollegii instruktion för vägare vid jernoch inetall-vågarne i riket af den 16 Oktober 1856, särskilda föreskrifter och ansvars-bestämmelser voro för vägare stadgade, rörande vården af de effekter, som blifvit för bankens räkning pantsatte, så funnes deremot uti berörda instruktion ingenting nämndt om attester af det sednare slaget, och utfärdandet af dem syntes sålunda icke tillhöra våg-betjeningen i egenskap af bestämd tjenstepligt. Af dessa skäl och enär sistnämnde våg-attester icke Sro uppställde i öfverensstämmelse med hitintills gällande föreskrifter för belåning af jern och metaller vid låne-kontoret i Göteborg och derjemte de två å kronans sida tillsatta tjenstemännen vid vågen, hvilka skola utöfva kontroll å vågmästarne, icke deltaga uti sistberörde attesters utfärdande samt antagligheten af samma våg-attester hos enskilda låne-inrättningar i Göteborg syntes allenast vara beroende af det personliga förtroende, som fästes vid redbarhelen och ordentligheten hos stadens vågmästare, ansåg Direktionen sig icke kunna tillstyrka bifall till den framställning Herr Benströms motion innefattar; och hafva Herrar Fullmäktige i Rikets Ständers Bank, uti afgifvet utlåtande på grund af omförmälte skäl, jemväl afstyrkt bifall till samma motion. Hvad sålunda förekommit har Utskottet tagit i öfvervägande och får, med åbe ropande af de utaf Direktionen öfver Göteborgs låne-kontor till afstyrkande af Herr Renströms motion anförde skäl, dem Utskottet anser vara välgrundade, samt då Herr Ekman icke visat att den med ifrågavarande tjenstemäns bibehållande i öfrigt afsedda kontroll är obehöflig, vördsamt hemställa, alt Herr Ekmans motion ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Stockholm den 18 September 1857. STOCKHOLM, TRYCKT HOS JOH. BECKMAN, 1857. Sammansalta Bankooch Lag-Ulsk. Ank. till Exp.-Uisk. d. 3 Dec. 18S7, kl. 1 e. ra. Betänkande, i anledning af vadda förslag i fråga om lagstiftning får Enskilda Banker.
Men i ^Frankrike herskade, stödd på traditionernas makt, den gamla stilen allt framgent åtminstone inom tragediens område och äfven när man, såsom fallet var med t ex. Joseph Chenier, under revolutionstiden sökte ingjuta nytt innehåll, frt * hetsstormande innehåll i sorgespelet, så göts det nya vinet på de gamla flaskorna. ' Under revolutionstiden hade man för resten annat att tänka på än reformer i vitterhet, » Inter arma silent leges » heter det, och det gäller väl också om den vittra lagstiftningen. Men så kom det nya århundradet med Chateaubriand och madame de Staël och i deras spår följde den franska nyromantiken. Redan år 1827 i förordet till Cromwell hade Victor Hugo vecklat ut det banér som var nyromantikens stridsfana, hade han framlagt de geniala paradoxer om motsatsernas tragik, om det groteska o. s. v. som blef nyromantikens dramatiska kodex. Men sjelfva dramat Cromwell var helt och hållet ospelbart Om det är sannt, att Talma önskat utföra hufvudrollen deri och att blott hans död hindrade detta, så får man dock antaga att det endast var på grund af en lös bekantskap med stycket — kanske blott på grund af hörsagor, som han hyste denna önskan och att i allt fall den icke skulle hafva kunnat satts i verket Cromwell blef i hvarje fall blott till i bokform och dess största märklighet ligger i dess utmanande företal, genom hvilket Hugo vände sig till den allmänhet som särskildt intresserade sig för äetetiska frågor och som här ville göra gällande teorieraf annan art än de som sedan århundraden tillbaka varit gängse lag i Frankrike. Men det är klart, att de alltid äro jemförélse-vis fä, som hysa intresse för att taga reda på teoretiska utredningar om dramatiska frågor. Vill man få mängden i tal, då duger det icke att taga den vid örat och hålla ästetiska föredrag, nej, det är då nödvändigt att få upp styckena på sjelfva skådebanan och der framföra dem inför den stora allmänheten. Praktiskt talar då framställningen vida mera kraftigt och gripande än någon, låt vara än så snillrik utredning.
Och det stode honom fritt att som en glänsande meteor falla ned på en ny ort och der spela samma framstående rol som han gjort i Stockholm. Ingenting hindrade honom. Nora, som han älskade, skulle följa honom. Hon skulle fortfarande få vara det förnämsta och dyrbaraste af hans nöjen. Kanske hon till och med kunde vara honom till nytta. Han hade redan bestämdt sig för att följa den sistnämda gnistans svaga sken, då ödet begagnade sig af en obetydlig omständighet för att helt och hållet förändra hans beslut. Då han gick igenom sina bref, i afsigt att förstöra dem, som voro af mera komprometterande beskaffenhet, föllo hans blickar på ett kuvert, hvars format sade honom, att det ej kunde innehålla något affärsmeddelande. Han såg på stilen och frimärket. Båda voro tyska. När hade han fått det? Utan tvifvel för många år sedan, fast det råkat i glömska och af misstag kommit bland de torra affärsbrefven. Kanske han till och med lemnadt det obesvaradt! Han öppnade det med stor nyfikenhet. Det var ett minne från den tiden, då han ännu lefvat i den oberoende privatmannens mindre bemärkta ställning. »Hainsdorff!» Herre Gud! Hur var det väl möjligt, att han kunnat lefva nära på ett helt år i den lilla staden! En ort på högst tjugo tusen menniskor, utan nöjen, utan societet, utan spelklubbar, utan börs! Endast en liten garnison, som skulle motväga allt det storstadsmessiga man der måste försaka, fans. Landsortsofficerare! Icke var det för deras skull den unge, rike, bildsköne Felix Brauner helt plötsligt lemnat det glada Berlin för att på obestämd tid slå sig ned i en så liten håla som Hainsdorff? – Nej, det var verkligen inte för landsortsofficerarnes skull. Ett fotografikort gömdes i brefvet, och detta porträtt förklarade ganska mycket. Brauner skrattade högt, då han nu återsåg detta kort. Han skrattade som om han redan glömt den allvarsamma orsak han hade att genomse sina bref. – Adèle, mumlade han, du var ett vackert barn! Porträttet visade en ung qvinna, knappast hunnen förbi barnaåren, med ett bedårande skönt ansigte. Hennes drag voro ovanligt fina och regelbundna, ögonen stora och uttrycksfulla.
Föredrogos och remitterades till Lag-Utskottet följande motioner af: l:o Johan Johansson från Nerikes län. om husagans afskaffande; jemte hvad under diskussionen derom förekommit; 2:o Johannes Holm från Jönköpings län, om förändrad lydelse af sista punkten uti 5 kap. 2 § .Ärfda-Balken; 3:o Sven Ersson från Kopparbergs län, angående tillägg i 25 kap. 8 § Byggninga-Balken, om allmänna vägars underhållande af staten; 4:o Erik Larsson från Wester-Norrlands län, om den s. k. klockarepostens afskaffande; jemte hvad derom under diskussionen yttradt blifvit; 5:o Anders Medin från Kronobergslän, om höjda straffbestämmelser för den som af okynne kastar sten eller lossar skott; 6:o A. P. Andersson från Östergöthlands län, angående åtskilliga förändringar i Skiftes-Stadgan; 7:o Gustaf Johansson från Kronobergs län, om ett lagstadgande emot misshandling af djur; 8:o J. P. Wallmark från Westerbottens län, om ändring i 25 kap. 8 § Byggninga-Balken; 9:e Samme ledamot, om ändring i tiden för dammluckas öppnande inom vissa län; 10:o Anders Eriksson från Södermanlands län, om förliknings-kommittéers inrättande samt reglemente för desamma; 'll:o Anders Larsson från Nerikes län, om borttagandet af grindar å all männa vägar; jemte hvad derom under diskussionen förekommit; 12:o Olof Lagergren från Gottlands län, om ändring i bestämmelserna för utgörandet af dagsverken vid kyrkobyggnad; 15:o Anders Larsson från Nerikes län, derom att tre nämndemäns närvaro vid extra ting i brottmål må vara tillfyllest; 14:o Pehr Erik Andersson från Westmanlands län, rörande stängselskyldigheten; jemte dervid afgifne yttranden; 15:o E. J. Rudberg från Calmar län, om ändring i 26 kap. 2 § Byggninga-Balken; ’ ■ 16:o Samme ledamot, om förhöjning i dagtraktamentet för gode män vid landtmäteri-förrättningar och ledamöter i Egodelningsrätt; 17:o Samtlige Riksdagsfullmäktige från Götheborgs och Bohus län, om ändring uti gällande
Det är just i (letia hänseende, som jernvägar åstadkomma så stora, så förvånande resultater, och således förfaller hela argumentationen om jernvägarnes obehötlighct för bruksrörelsen, emedan den skulle hafva öfverflöd på vattenkommunikationer. Genom hvad jag nu haft äran andraga, tror jag mig hafva ådagalagt, att sannolikheten att bära sig är större för Stockholm-Gölheborgs-linien än för Mal mö-Jönköpings-linien. 1 merkantilt hänseende är det naturligt, att man mäste fästa sig vid 2:ne förhållanden, nemi. dels den inrikes och dels den utrikes handeln. Hvad den förra beträffar, så anser jag Hr von Troil hafva i sin motion och sin Betänk. Jtyg 274 vidfogade reservation till fullo ådagalagt, att den Skånska linien i detta afseseende fullt kan jemföras med den andra. Jag skulle visserligen äfven kunnat visa detta någorlunda tydligt med ziffror, men jag anser det redan vara gjordt af Hr yon Troil, lill hvilken de södra provinserna i detta hänseende stå i stor förbindelse. Men, M. Hrr, om man också ej kan neka, att den Inrikes handeln i allmänhet är fullt jemförlig i vigt med den Utrikes, så lärer väl ingen kunna neka alt, hvad särskildt rörer vårt land, det är ilen Utrikes handeln som i n'drvar:de stund framför allt behöfver lyftas. Skola vi kunna fullgöra alla de förbindelser vi åtagit oss lill utlänningen, genom Hypotheks-föreningar m. m., så mäste vi äfven anstränga oss på allt vis, för att åt Utrikes handeln skaffa all möjlig blomstring. Om vi nu jemföra de båda linierna med hänsyn till denna handel, så komma vi till ganska märkliga resultater. Det första man i afseende å handeln bör vinnlägga sig om, är att söka leila den till den punkt, som är dess rätta utgångspunkt. Om vi nu gå till K. Comraerce-Colhii Embets-Berältelser, så skola vi finna, alt'