Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Afven då förespådde man vådliga rubbningar i rättstillståndet; äfven då sökte man med hvarjehanda invändningar få saken undanskjuten för att slippa lösa frågan. Dessa straff afskaffades emellertid utan att någon våda uppstått. Ett likartadt förhållande skulle visa sig, derom är jag fullt öfvertygad, om dödsstraffet utplånades ur strafflagen eller icke verkställdes under en längre tid. 465 Dea 17 Mars e. m. Motionären har åberopat ett oss nära liggande exempel, tom i sanning är lärorikt och förtjenar att uppmärksammas. Detta är exemplet af Finland, der icke någon enda afrättning egt rum under de sistförflutna 40 åren eller allt sedan 1826. Genom en författning af nämda år och en senare af år 1848 är nemligen förordnadt, att de i 1734 års lagbok för vissa brott utsatta dödsstraff icke vidare skola tillämpas, utan dödsstraffet alltid omedelbart förvandlas till straffarbete för lifstiden i Sibirien. Några menliga följder af ett sådant suspenderande af dödsstraffet har imellertid icke visat sig i Finland. Allmänheten är der tvärtom synnerligen belåten att slippa se de ohyggliga skådespelen af offentliga afrättningar, och den komité, som der, för några år tillbaka, skulle afgifva förslag till ändringar i brottmålslagen, kunde derför, med stöd af en under lång tid vunnen erfarenhet om dödsstraffets obehöflighet för den allmänna rättssäkerheten, föreslå detta straffs upphäfvande. Landtdagen i Helsingfors 1864 tillstyrkte också, i likhet med komitén, samma straffs utgående ur lagen. Att förslaget icke blifvit lag ännu, beror deraf att regeringen vägrat sin sanktion. Då icke någon med fog kan påstå att det svenska folket i närvarande stund befinner sig i ett sämre sedligt tillstånd än det finska — ett folk för oss så kärt, med gemensamma seder och traditioner, med samma religion, samma språk, samma 1734 års der ännu gällande lagbok — torde man med största sannolikhet kunna antaga, att om afrättningar i Sverige inställdes för en längre tid, skulle deraf icke några menliga följder visa sig, lika litet här som i vårt grannrike.
I afseende å sistnämnde klass af handtverkare har, hvad angår Upsala stad, anmärkts, att sedan följderna visat sig af ett obetänkt sträfvande efter oberoende, antalet af de personer, som i staden idka handtverk såsom försörjningsmedel, under perioden icke obetydligt nedgått. Binäringar idkas såsom tillförene föga i de flesta trakter af länet. De väsendtligaste förekomma inom norra delen och bestå der af fiske, kolning och körslor. Fisket i skärgården och Dalelfven utgöres hufvudsakligen af lax, strömming och neijonögon, samt är under vanliga år temligen indrägtigt. Elfkarleby kronolaxfiske gifver i årligt arrende 920 lispund salt lax, som löses efter markegångspris; och uppskattas laxfisket inom Elfkarleby socken till minst 3,500 lispund och strömmingsfisket inom samma socken till omkring 1,000 tunnor, samt strömmingsfisket inom Löfsta och Hållnäs socknar till omkring 1,200 tunnor om året. Vid stränderna af sjön Mälaren, likasom i allmänhet inom södra och mellersta delarne af länet, bedrifves fisket fortfarande merändels endast till husbehof. Under perioden har, i afseende å fisket i Mälaren, emellan vederbörande strandägare i detta samt Stockholms, Södermanlands och Westmanlands län, efter för sådant ändamål hällne sammanträden, träffats öfverenskommelse om närmare föreskrifter för bedrifvande af fisket i nämnda sjö, till förekommande af dess utöfvande på sådana sätt, som Upsala län. Binäringar och husslöjd. Landväga kommunikationer. 19 skada fisket, hvilka föreskrifter blifvit för detta län af Länsstyrelsen fastställde och under den 22 Juni 1857 till vederbörandes efterrättelse kungjorde. Jagt å nyttigt villebråd idkas hufvudsakligast för nöje. Kolning verkställes såsom tillförene förnämligast för jernbrukens behof af den i närheten af bruken boende allmogen.
Jag medgifver, att den är svår att tänka sig under vårt regeringsoch representationssätt; men jag har yrkat, att den, som icke blott tillstyrkte ett Konungens beslut, utan som genom sin contrasignation förvandlat det till ett factum, utom hvilkens åtgärd någon verkställighet derå icke följde, ej heller bör kunna undandraga sig ansvaret. Då 1809 års lagstiftare uti grundlagen stadgade rätt och pligt för Konungens rådgifvare att, derest Konungen ville besluta emot lag och Rikets välfärd, deremot göra kraftiga föreställningar, samt tillika stadgade statssecret:s skyldighet att vägra sin contrasignation, såvida åtgärden stridde mot lag, måste dessa lagstiftares mening jemväl hafva varit, att, om en sådan contrasignation icke vägrades, ansvar derpå skulle följa. Detta finnes dock icke uttryckt på något ställe i grundlagen, och jag vädjar till både de lefvande och döda af dessa män, om icke deras åsigt varit den, jag framställt. Man har talat om tillräckligheten af den moraliska ansvarigheten. 25 års erfarenhet har likväl beklagligen visat oss, att denna varit »64 Den 7 October. af noll och intet värde. De menlösa tiderna äro likväl nu förbi; institutionerna måste rättas derefter, och der inga moraliska controllér finnas, der måste man åtnöja sig med de juridiska. Detta är bedröfligt; men hvilken annan än Styrelsen har framkallat behofvet deraf? Frih. Ehrenborgh har sagt, att Piepresentationen, genom kraft i sina anmärkningar, skulle tvinga rådgifvarne att resignera. Jag hemställer, om icke denna riksdag företett åtskilliga kraftyttringar, temligen påtagligt syftande att utmärka Representationens missbelåtenhet med Konungens rådgifvare, utan att denna kraft förmått leda till något resultat. Det har blifvit sagdt, att en sådan lag, som den jag begärt, icke funnes i något lands lagstiftning.
Då vi liisa denna barnbok, kuiina vi ej undgå att tanka på de taflor ur Bibliska Iiistorim, hvilka pryda bondstiigorna i Dalarne. Man fKr p % dessa se profeten Elias i l#nsinansliittt, åkande i gul dallcai * lsscliiis iipp till liiinirieln, evangelisterna, kliidda i Iiithersk prastdrakt och j~ingfrii 31aiix som inomkulla med gloria kring pannan. Det förefaller som harle den anonyme författaren till ofvannämnda bok velat i skrift fi-ainstdla något i sainina vag som. dessa taflor. Maii g5r Iiär belran tskap ined en n&amp;inndeinansson vid namn Lars Ugnstake f r h Mora sed en, Iivillten iincler hednatiden blir konung ö h e r liela Danmark, seclsii ha11 först gjort en resa ned i pannltaksbereet. Diir vistas han i fein år under ideligt atande af alla möjliga niitida lackerlieter, kramsfagel, marenger, vindrufvor och dylikt » på de alskvärdaste tallrikar från Rörstrand och med lrnifvar och gafflar från Eslrilstiiiia; 8. Under detta atande utvecklas Lars i pannlmksberget till en lrraftfnll och kristlig personlighet, hvillten, d&amp; lian koinmer lit lir berget, med latthet reder sig ur alla mötande svårigheter genom blotta uttalandet af ett ord, soin lian arft af sina fader. Det ordet ar &gt;gradör) och är ~iiiii1itigai.e # n iiågoii ki.igshär Vi \ laga p h t &amp; att Bokens parmar, fint och lustigt illustrerade af Ottilia Adelborg, äro af större värde an dess af saga och verklighet, ' forntid och nutid, saininanrörda innehåll. Boken, soni förut varit iitgifven, lär dock roa sinå 8 ii 10-åriga barn.
Att privilegii-hafvarne i alla hänseenden förstörde dessa förhoppningar och motverkade detta större mål, visade sig än vidare af deras sätt att sköta de flesta af dem redan tilldelade frälseoch skattehemman. Nu kunde kolonisationen svårligen hoppa öfver sådana ödeland, der skogen vore förstörd och all odling försummad, ty sådane ödeland förderfvade klimatet i deras grannskap. Kolonisationen borde fortskrida steg för steg i en oafbruten kedja, så att den ene grannen kunde räcka den andre, helst nybörjaren, en hjelpsam hand, och draga nytta af hvarandras erfarenhet och täflan i odlingsflit m. m. Man kunde dock hoppas, att om privilegierna reducerades till deras rättsenliga omfång och nyhemman åt allmogen genast beviljades, så skulle det ännu lyckas den sjelfständiga allmogens söner att styckevis sträcka kolonisationens kedja genom de förhärjade trakter, som varit dem förment att intaga; ty det funnes någon ungskog, som på 30 til! 60 år kunde blifva användbar till bjelkar och sågblock och under tiden lemna hvad till husbehof erfordrades; hvarjemte stubbar funnos i ymnighet till tjärubränning, uti hvilken biförtjenst allmogen hade öfning. I anseende dertill, att de nu berörde frågor varit betraktade såsom hänförliga till ekonomiska lagstiftningen, hade Kongl. Majit allena i desamma beslutat de föreskrifter. som omständigheterne påkallat, utan Rikets Ständers hörande deröfver. Detta förhållande hade åter föranledt sägverks-egarne i de norra länen att flitigt uppvakta Kongl. Majit med underdåniga petitioner och förslager. Dessa försök att utverka för egna intressen gynnsamma anordningar, hade likväl hos Kongl. Maj;t, med nådig omtanke om allmogens rätt och bästa, blifvit afspisade, hvarom, såväl som om Kongl. Sammans. Stats-, Lagsamt Allm.
I vexeloch sjorättssak vare tid hälften kortare, att fullfölja vad ifrån Häradsrätt i hvarje ort till Hofrätt, 10, 11, 12, i5 och i4 Desse $§. varda lill ali krall och verri kan upphafne. to hagUlxkoitets Btlänkande }i:o 8g, »i» §. Andra punkten i denna andras ||« Ilinda ; Huru vittnesbörd derom af Rätten gifvas bor, vare lag summa , som i i /. af detta Cap. för Häradsrätt stadgadt än *6 §, Denna §. kotnmer att lyda sålunda J Ej md någor vädja mot Rådstufvn dom, der hufvudsaken ej går Öfver fenn t io dalers värde, efter ty, som i i //. sagdt är. I den stad, der något serskildt der om stadgadt är, rätte sig Domaren och parten derefter *7 §■ De i slutet af denna §. förekommande orden : ”vare vad deri tillåtet, ehvad det är emot Lagmans, Kjimners, eller RådssnE* vu dom” ändras till följande lydelse: Vare vad deri tillåtet, ehvad saken ar af större eller ringare vigt, 24 f Denna erhåller följande lydelse ; hugU t skottets Betänkande A'.o 8g. 6l Besinnar han sig, som emot Rådstufva dom vädjat, och vill ej sitt vad sedan full följa, kungöre det vederparten, såsom i 2 /. om Häradsrätt sagd t är, vid äfventyr, so/n der stadgadt finnes. a 6 Cctp. * §• Första punkten i denna , ändras sålunda; Hvar som ifrån Underrätt vädjar , ställe för sig tvenne löftesmän, som borga begge för en, och en för begge, för kostnad och skada, den han kan skyldig kännas att gälda; tage deras skrift derå, och lägge dan vid sin inlaga i Hofrätten in, * $• Denna §. kommer att lyda sålunda:
Cederström yttrat sig i afseende på orden ”ingens fred störa eller störa låta,” så skulle någon confiscation af förbudna varor alls icke kunna äga rum. Hvad i öfrigt angår förcdragningssättet, så, och om jag rätt uppfattat Gr. Lagerbjelkes förslag, angår det egentligen första punkten af Utskrns utlåt., men ej de öfrige punkterne; hvarföre jag hemställer, att, med förbigående af den l:a punkten, nu de öfrige mätte pröfvas och afgöras, hvarefter samma första punkt, hvilken har afseende på de påföljande förslagen och hvarå afslag yrkats, torde föredragas och Den 22 Januari f. m. 351 blifva föremål för Öfverläggning. Om afslag proponeras på betänk. i sin helhet, så blefve följden naturligen, att tillstyrkanden afsloges, mot hvilka jag icke hört att någre anmärkn:r blifvit framställda. Jag hemställer således, alt betänk, måtte punktvis föredragas, och att med l:a punktens föredragning må uppskjutas till sist, och den företagas sedan de öfrige blifvit pröfvade. Härvid yttrade TI. Ex. Hr Gr. o. Landtm., att han äfven då Gr. Lagerbjelke afgaf sitt yttrande hade trott, att detsamma endast afsåg första punkten af Utsk;ns betänk., men att Grefven på enskild förfrågan lemnat H. Ex. den upplysning, att della yttrande haft afseende på hela betänk.; men på det denna di scussion om förändringssättet ej måtte blifva alltför långvarig, finge H. Ex. nu hemställa lill Gr. Lagerbjelke, om icke hans förslag nili behandlas såsom en särskild motion, samt till såväl Gr. Lagerbjelke som Frih. Cederström, om de icke ville med gifva alt betäuk. måtte punktvis föredragas, då det blefve dem öppet alt vid hvarje särskild punkt framställa sina förut i ett sammanhang gjorde yrkanden. Häremot förklarade Gr. Lagerbjelke och Frih. Cederström sig icke hafva något att erinra.
Upplästes till justering och godkändes följande voteringspropos.: Den som antager det i 2:dra punkten af Const.Utsk:s mern. N:o 2, anmäldta förslag till ändring i 6, 15 och 43 §§ Reg.F., voterar ja; den det ej vill voterar »ej; vinner nej, varder nämnde förslag af R. o. Ad. förkastadt. Vid voteringens slut befunnos rösterne hafva utfallit som följer: Ja — 71. Nej — 68. 3:dje punkten; Ii. M:s nåd. propos. af den 10 October Den 19 Ja nuari e. ni. 181 1844, om ansvar för eftertryckande af skrifter, till hvilka andra Staters undersäter aga förlagsrätt. Tryckfrihets-Förordningen. § I Mom. 9. 9:0- Hvarje skrift vare Författarens eller hans rätts lagliga innehafvares egendom. Men så framt Författarens arfvingar eller länsinnehafvare icke inom 20 år från hans död utgifningsrättigheten begagnat, äfvensom i händelse ett sådant begagnande icke af dem inom hvart 20:de år förnyas, stånde hvar och en öppet att Författarens eflerlemnade Skrifter af trycket utgifva. Hvilken som eljest Skrift trycker eller eftertrycker, utan Författarens eller hans rättsinnehafvares skriftliga tillstånd, miste upplagan, eller böle dess fulla värde, ägarens ensak. Lag samma vare, om någon trycker eller eftertrycker den öfversättning af utländsk skrift, som annan man utarbetat, eller låter sin öfversättning för annans anses; men ej må öfversättarens äganderätt till sitt arbete förhindra någon, att en annan öfversättning af samma skrift utgifva. Utgifvare af Dagblad och Periodiska Skrifter häfver ej brutit emot författares ägande rätt, dä han i dem insända anonyma skrifter ulgifver. Hvilken, som ä en skrift bedrägligt titelblad eller orätt författareeller utgifvarenamn utsätter, straffas enligt MissgerningsBalkens 8 Kapitel. Diktadt namn, hvarmed ingen verklig person utmärkes, vare ej förbudet att pä titelbladet utsätta, dä Auktors rälta namnsedel lemnad är.
Om å ena sidan syftemålet, att af dessa corpser bilda elittrupper, derigenom onekligen uppnäs, uppstår å andra sidan den olägenheten, att hufvudstyrkan beröfvas de elementer, som hufvudsakligen grundlägga den duglighet, och hvaraf saknaden i farans stund bittert skulle kännas” ”Kavalleriets och artilleriets öfningar äro, i afseende på tiden, ej utsträckta öfver infanteriets”. Skulle den stam, förslaget innehåller, ej äga flera utmärkta personligheter än det Iilla antal, som erfordras till gardets och gendarmernes rekrytering, vore den sannerligen ej mycket värd, och tvekes synnerligen denna anmärkning bevisa nödvändigheten af för 17* - 260 Den 28 Juni f. m. slagets pröfvande genom en kommitté at i yrket kunnige män, hvilka säkerligen aldrig skalle låta en sådan anmärkning komma sig till last, utan tvertom anse de föreskrifter, som med hänseende till gardets rekrytering äro gifna, gagneliga genom den stimulus till utmärkelse densamma innebära. Hvad en brigad ena gången mister, återfår den ju föröfrigt en annan gång uti ett, om jag så får säga, förädladt skick. Utskrns anmärkn., att kavalleriets och artilleriets öfningar icke, med afseende å tiden, äro längre utsträckta än infanteriets; torde väl endast gälla beväringsmanskapet! Under denna förutsättning medgifves visserligen, att öfningstiden för beväringskavalleriet ej är tillräckligen läng för en fullständig kavalleribildning, men härvid torde det dock tagas i öfvervägande, att som militärmyndigheterna äga att bland beväringsmanskapet utvälja dem, hvilka skola tillhöra kavalleriet, vore det en stor orättvisa om man föreskref, att beväringskavalleristerne skulle hafva längre öfningstid än de öfrige. Denna föreskrift är ej eller af nöden, då, enligt mitt förmenande, stam-kavalleriet enligt förslaget till sitt antal helt och hållet motsvarar vårt kavalleribehof och beväringskavalleriet egenteligen icke är att anse annat än som den rekryteringseskader för kavalleriet, hvaraf det nu har total brist.
Bifölls med den förändring, att stämpelvalören nedsättes från en riksdaler till 75 öre. Följande §§ i författningsförslaget: § 2; och § 6, i hvad angår stämpel å bouppteckningnr och vexlar, Återremitterades. §n 7. Återremitterades, så vidt rubriken bouppteckningar beträffar, samt för öfrigt i den syftning att, i öfverensstämmelse med innehållet af 6 §, må bland undantagen i § 7 införas skuldebref å belopp understigande 100 riksdaler. § 8, mom. 17. Återremitterades. Den 11 April. Från Hogv. Preste-Ståndel. S. D. Vid ånyo skedd föredragning af Stals-Utskottels Memorial, JV3 82, angående behandlingen af frågor rörande folkskoleväsendet, fann Preste-Ståndet detta Memorial icke föranleda annan åtgärd, än att läggas till handlingarne. 520 Prot.-Uldrag den 11 April 1863. Frän Vdllofl. Borgare-Slåndet. S. D. Föredrogos 8nyo Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets: Utlåtande, M 109, i anledning af återremiss till viss del af Utskottets Betänkande, JVs 71, llifölls; och Betänkande, 110, i anledning af väckt motion, angående en underdånig anhållan hos Kongl. Majit om vissa ministeiiela ärendens meddelande lill Rikets Ständers kännedom. Ståndet lät bero vid det slut, hvari Utskottet starl nät; dock med ogillande af motiverna, så vidt Utskottet i dem ansett Rikets Ständer icke ega grundlagsenlig rätt att hos Kongl. Majit göra sådan underdånig framställning, sorn med motionen varit åsyftad.
Så är jag nu kommen, till att tala med min herra Konungen dessa ord; ty folket hafver förskräckt mig; ty din tjenarinna tänkte: Jag skall tala med Konungenom; kanhända, att han gör det hans tjenarinna säger. Ty han skall väl höra sina tjenarinno, att han hjelper mig ifrån allas deras hand, som mig, samt med minom son, ifrå Guds arf förgöra vilja. Och din tjenarinna tänkte: Mins herras Konungens ord skall vara mig en tröst; ty min herre Konungen är såsom en Guds Ängel, så att han kan höra godt och ondt; derföre varder ock Herren din Gud med dig blifvandes. Konungen svarade, och sade till qvinnona: Ljug icke för mig i det jag frågar dig. Qvinnan sade: Min herre Konungen tale. Konungen sade: Är icke Joabs hand med dig i allo desso? Qvinnan svarade, och sade: Så sant som din själ lefver, min herre Konung, det är ingen annan, antingen på högra handen eller den venstra, utan såsom min herre Konungen sagt hafver; ty din tjenare Joab hafver detta så budit mig, och han hafver allt detta dine tjenarinno ingifvit. Att jag skulle så vända denna sakena, det hafver din tjenare Joab gjort; men min herre är vis såsom en Guds Ängels vishet, så att han allt vet på jordene. Då sade Konungen till Joab: Si, jag hafver detta gjort; så gack nu bort, och haf pilten Absalom hem igen. Då föll Joab på sitt ansigte till jordena, och tillbad, och tackade Konungenom, och sade: I dag förmärker din tjenare, att jag hafver funnit nåd för din ögon, min herre Konung, att Konungen gör hvad hans tjenare säger. Så stod då Joab upp, och for till Gesur, och hade Absalom till Jerusalem. Men Konungen sade: Låt honom gå i sitt hus igen, och icke se mitt ansigte. Och så kom då Absalom igen i sitt hus, och såg intet Konungens ansigte.
En naturlig följd af detta förhållande blef att vårt drama stannade i sin utveckling, gick tillbaka och uppsökte de gamla ursprungliga mönstren. Man började öfversätta eller bearbeta tyska dramer från förra århundradet, i originalarbeten upptogos de gamla bibliska ämnena, och författarna vinnlade sig med mycket allvar om en sträng moralisk eller religiös tendens. Dock röjer sig i de bättre af dessa stycken inflytandet af dramatiken från århundradets början. De komiska folkscenerna bibehöllos, och så mycket som möjligt sökte förf. att draga handlingen in uti den närvarande tiden; sånger, men helst andliga, blefvo inflickade; bruket att låta ledigare versformer omväxla med knittelversen visar inflytandet af den nya poetiska skolan, ehuruväl det å andra sidan icke kan annat än väcka förvåning att se, huru man ända långt inemot seklets slut hänger fast vid den gamla torra stilen, under det genom Stjernhjelm, Columbus, Lucidor m. fl. en ny poetisk stil inom lyriken redan länge varit införd. Flera af dessa stycken hafva derföre ett ur kulturhistorisk synpunkt icke ringa intresse, och nästan i dem alla ser man ännu tydligare, än i våra äldre stycken, det äkta medeltidsdramats inflytande. Från Upsala förspörjes icke mycket om skådespels uppförande. ”Tisbe” har der blifvit gifven åren 1625 och 1626; men derefter synes man återgått till den gamla uppfattningen af komedien såsom förnämligast en latinsk språköfning. År 1640 d. 2 Juni uppfördes vid doktorspromotionen Frischlins latinska komedi ”Phasma”450. Sveriges älsta estetiker, den bekante Prof. Fornelius i Upsala, skall enligt Schefferus hafva skrifvit flera latinska komedier, hvilka han på sotsängen låtit uppbränna. Bland dessa anföres en med titlen: Comitia Regis Latini ex XI. Æneidos, in quibus consultatur utrum cum Ænea pax ineunda, an armis decertandum. Det uppfördes, enligt Wieselgren, då drottning Christinas kröning firades451.
Detta Utskott pröL ve genast målet och lemn? deröfver till Ridderskapet och Adela sitt Betäckande, antingen 3° Den 4 December e, m. till brfrielse, eller att dermed skall förfaras på sätt itsta Momentet i Regeringsformens 110 $. stadgar, eller till uteslutande från säte och stämma på Riddarhuset för den Riksdagen, hvartill fordras ett lika belopp af röster, som nyssnämnde §, för sättande under iaga tilltal bestämmer. § 38» Uti alla sådane mål, hvilka personligen röra en eller annan af Ridderskapets och Adelns Ledamöter, böra densammes närmaste anhörige, till och med syskooebarn, ingen röst. rättighet äga, utan skola de, seden så väl den, sorn saken angår, som de sjelfva, ägt tillfälle till protocollet andraga hvad de nödigt aktadt, jemte honom, när beslut skall fattas från Riddarhuset afträda. Skulle någon eller någre, 6om på ofvanberörde sätt befunnos slägt vara, uti sådan fråga hafva voterat, vare han eller de Riksdagsmannarätt för den Riksdagen förlustige, och i fall uti nästa plenum styrkes att voteringen kunnat bero af hans eller deras rö> eter, gånge samma votering åter. §• 39- Enligt 53 och 54 §. § Riksdagsordningen skall, första gången ett mål till afgörande förekommer, iakttagas, att proposition först göres tili bifall å Utskotts Betänkande, sedan till iterremiss, och sluteligen till afslag, om de föregående propositionerne blifvit med Nej be - Dm 4 jjerember e. m, 3* svarade. När ett mål som varit till Utskott återremitteradt, skall definitivt afgöras, framställes först proposition till antagande af Utskottets Betänkande oförändradt. derefter till dess antagande med de förändringar, som under discourserne blifvit äskade, samt sluteligen, om ingen af dessa propositioner bifalles, till afalag å Betänkandet.