Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Af sistnämnda skäl och då gällande författningar icke gifva anledning till att befäl eger rättighet inblanda sig i de aftal emellan rotehållare, och soldat, motionären åsyftar, anser Utskottet någon särskild föreskrift i ämnet ej behöflig; hvadan Utskottet hemställer, att motionen icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Stockholm den 18 December 1862. Ank. till Exp.-Utsk. den 19 Dec. 1862, kl. 3 e. m. Betänkande, i anledning af väckt motion (JVs. 510) om ändring i bestäm melserna rörande soldattorp. Från Hedervärda Bonde-Ståndet har till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet blifvit remitterad en motion, hvaruti Per Persson från Wermlands län föreslagit, att, enär skyldigheten för rotehållare att bygga och underhålla hus å soldattorpen samt anskaffa ved och gärdsel åt soldaten vore i skoglösa orter särdeles betungande, Rikets Ständer måtte för sin del besluta en sådan förändring i 1688 års knektekontrakter, att det må stå roteintressenter och soldater fritt att sins emellan, utan befälets inblandning, öfverenskom - 22 Allmänna Besvärsoch Ekonom i-U Isko t tets Memorial JV? 28. ma antingen om årlig kontant ersättning åt soldaten i stället för bostad, eller ock om tillhandahållande åt honom af torp, hvar som helst inom kompaniet. Detta förslag innebär en rubbning af Indelningsverket i sjelfva dess grund; hvadan Utskottet redan af detta skäl finner sig ej kunna tillstyrka detsamma. Det enda fall, der, enligt Utskottets tanke, berörda medgifvande kunde lända till verklig fördel för begge kontrahenterna, inträffar, då soldaten besitter eget torp eller hemmansdel inom korporalskapets stånd. Men i sådan mindre vanlig händelse lärer vederbörande befäl ej förvägra soldaten att bo på sin egen jordlägenhet.
Följande berättelse af honom i detta afseende måste intressera äfven den som icke eljest är intresserad af några skyddsenglar. “Gud bevarade mig“, skrifver han, “i all (min student-) tid för ondt sällskap. Mitt sällskap och största förnöjelse var de heliga Guds män, som skrifvit bibeln, och de många andra af Guds kyrka välförtjenta män, hvilkas ros och namn är vida spridt i den lärda verlden. Guds engel stod hos mig och sade: hvad läser du der? Jag svarade: jag läser i bibeln, i Scriver (hvilkens “Själaskatt“ Sv. skattade “öfver allt guld och silfver i hela verlden“), i Lütkeman, i Jo. Arndt, i Kortholt, i Grossgebaur, i Jo. Schmidt o. s. v. Engeln sade yttermera: förstår du ock hvad du läser i bibeln? Jag svarade: huru skulle jag förstå utan att någon uttyder det för mig? Då sade engeln: skaffa dig Geier, J. och S. Schmidt, Dieterich, Tarnov, Gerhard, Crells bibl. Concordants. Jag sade: en del har jag; de öfriga skall jag skaffa mig. Vidare sade engeln: Salig .. är (Upp. 1: 3). Om .. gören (Joh. 13: 17). Jag suckade: Så göra och lefva hvarje stund Det unne oss Gud af sin misskund! Hans And’ förhjelpe oss dertill Att göra hvad han hafva vill! Och således skiljdes han ifrån mig, efter det han välsignat mig och jag ödmjukligen tackat honom.“ Lika karakteristiskt är följande samtal han höll med doktor Edzardi i Hamburg. Sv. frågade honom, hvad språk vi skulle tala då vi möttes i Guds rike. E. svarade ej derpå. Sv.: “Jag menar, att det blir englaspråket. Som englarne tala svenska när de tala med svenskarne, tyska med tyskarne, engelska med engelsmän o. s. v., så vill jag komma att tala med Abraham, Isak och Jakob på svenska, och de skulle svara mig på samma tungomål; och åter de tala med mig hebreiska och jag förstår det och svarar dem på samma tungomål.“
Hon började frukta att de närmaste veckorna i grund och botten kunde bli ganska enformiga, och då vore det ju en verklig lycka att ha till hands en så munter och bildad sällskapsmenniska som Blumenbach. Hittills hade Österlandet ej motsvarat hennes förväntan, ehuru hennes lynne i motsats till faderns, alldeles icke var kritiskt anlagdt. Hon hade en gång som skolflicka med knapp nöd räddats från att drunkna vid en badning. Från den stunden betraktade hon lifvet som en skänk, och stödjande sig på den gamla satsen att man icke skall se en gifven häst i munnen tog hon derför också lifvet temligen ideelt. Hon klädde sig långsamt och var flera gånger nära att bli stucken af de stora getingar, som kröpo in genom fönsterspringorna och svärmade kring hennes hufvud. Ibland gick hon fram till fönstret och försökte att uppfånga en skymt af gatan genom de tillslutna brunmålade spjelluckorna. På afstånd hördes ett sakta mummel af glada röster och gälla, sjungande rop som vid en karneval men nästan alldeles intet buller af vagnar. Fotstegen läto på ett helt annat sätt än i Vesterlandet. De voro mer släpande och mjuka. Det kom sig af att infödingarne gingo i tofflor. Genom fönsterluckans spjelor såg hon nedre delen af de förbigåendes kaftaner. Hon tyckte sig se en procession af ett helt folk i tofflor och nattrock. Hon kände sig nyfiken som ett barn. Full af undran öfver den trollverld, som under dagens lopp skulle öppna sig för hennes ögon, steg hon slutligen färdigklädd och med jokeymössan på hufvudet ut på gården. Der ute var helt tyst och stilla. Luften var uppfriskande sval och den djupblå februarihimmeln speglades i den af blomsterkrukor omgifna bassängen. Hennes far satt på en bänk med sitt sjuka ben på en stol. Det vållade honom plåga efter den långa postvagnsresan och han talade om att hålla sig stilla hela dagen. Han hade redan varit ute litet i de närmaste gränderna, berättade han, men då hundarne fått syn på hans kryckor hade de ställt till ett sådant spektakel, att han harmsen vändt om igen. Medan Harven talade gick hotellets egare herr
Slutligen och efter det trenne särskilda ansökningar om rättigheten att få öfvertaga Trollhätte slussverks ombyggnad till Kongl. Maj:t under loppet af år 1837 inkommit, utfärdades den 2 Februari 1838 privilegium och reglor för det nu befintliga “Nya Trollhätte kanalbolag.“ Uti nämnda privilegium stadgades, bland annat, i 1 §, att i bolaget skulle hvar och eD, så väl infödd som utländsk man, ega rätt och frihet att deltaga genom att teckna sig för en eller flere, till iunebafvaren ställde aktier å 500 R:dr Banko hvar, på sätt och under iakttagande af de föreskrifter, Kongl. Maj:ts under samma dag för bolaget utfärdade reglor innehålla; 8 §, att sedan arbetena fullbordats, ålåge bolaget för större reparationer årligen afsätta minst 5,000 R:dr Banko, som skulle ackumuleras med ränta på ränta till dess reparationsfonden vext till 100,000 R:dr samma mynt; 9 §, att så vida arbetskostnaderne icke med 200,000 R:dr Banko öfverstego den i förslaget beräknade summa af 1,624,000 R:dr, skulle bolaget, efter 25 års förlopp ifrån arbetets början, till Kongl. Maj:t och Kronan erlägga en afgift af 10,000 R:dr Banko årligen, samt i alla fall allt, hvarmed behållna inkomsten öfverstege 100,000 R:dr Banko; § 11, att, utom hvad här ofvan funnes stadgadt, bolaget skulle ställa sig till efterrättelse hvad de af Kongl. Majit för bolaget utfärdade reglor särskildt innehöllo; samt § 12, att så framt förberörde åligganden och förbindelser af nya Trollhätte kanals bolag noggrannt uppfylldes, skulle bolaget ega, att tillgodonjuta, jemte andra förmåner och rättigheter, den Bih. till Ii. St.
Och då han gått bort med sin sköterska, fortsattes den tysta striden der inne. Båda ansågo sig förorättade och ville tvinga den andre att yttra första ordet. Man drack slutligen té och samtalade för pigans skull, men när hon gått togs den kalla tonen fram igen. »Jag är trött efter resan», sade han, »jag går in till mig.» »God natt», svarade hon flyktigt och nickade åt honom från andra ändan af rummet. Hon hörde honom gå igenom matrummet och in till sig sjelf, hon hörde honom stänga dörren efter sig. Trodde han att hon skulle försöka att säga honom ett vänligare god natt? Aldrig! Hon kastade sig i en stol och började meditera öfver hans orättvisa beskyllningar. Ty orättvis hade han varit både emot henne och hela hennes kön, det kunde icke förnekas. Hon öfverraskade sig med att lyssna om han icke skulle komma tillbaka. Men allt var tyst. Hon var visst icke oförsonlig. Om han ville yttra ett enda litet ord till ursäkt, så skulle hon förlåta honom strax. Men han kom icke. Klockan knäppte och knäppte, klippte tiden kortare och kortare med små obevekliga tag, klippte tystnaden och hennes väntan i otaliga små bitar. Men det kom ingen. Hon reste sig upp; det var tid att gå till sängs. Så sent det var redan! Hon gick in i sin sängkammare och tände ampeln i taket; den matta, ljusröda ampeln, som gjorde alla konturer dunkla och sväfvande som en gammal fesaga. Hon kastade af sig fotbeklädnaden och utbytte den mot ljusblå sidenskor, som trampade mjukare än en katt på sina tassar. Hon gjorde det långsamt, liksom för att vinna tid. Hon tog klädningen af och drog på sig en hvit morgonrock med halflånga, vida ärmar, som föllo tillbaka vid hvarje rörelse. Hon drog snodden åt om lifvet; ty det var mjukt hvitt tyg, som smög sig åt växten och icke frasade; det var mjukt, lätt tyg, som ljudlöst gled öfver mattorna; det var yfviga, långa spetsar, som framhöllo allt det veka och qvinliga i rörelser och gång. Hon kastade sig på sned i en emma, för att se hur vackert släpet låg ut öfver mattan, och hon låg qvar der en lång stund. I hela huset märktes icke en rörelse.
Maj:t uti 14 § af Nådig Resolution å allmogens besvär den 13 December 1644 förordnat att detta missbruk skulle upphöra och allmogen befrias från all annan prestation i detta afseende än Salpeterhjelpens betalande i penningar efter deröfver fattad ordning; — att äfven inom Södermanlands Län Salpeterhjelpen ej utgjordes i andra delar af Länet än der Kronan förut haft Salpetersjuderier anlagde, hvadan hela Jönåkers, Rönö, Hulebo samt Osteroch Vester-Rekarne härader, med undantag af Barfva socken, vore derifrån befriade, samt att inom Oppunda och Villåttinge härader allmogen väl i början af 1600- talet utgjort aska, halm, ved och dagsverken in natura till ett Salpetersjuderi i Lerbo socken, men på grund af förenämnde förordnande af år 1638 fått i dess ställe erlägga penningar, först med en förhöjning af 4 öre silfvermynt eller tillsammans en daler af hvart helt behållet mantal, hvilken förhöjning dock från och med år 1651 försvunnit, så att derstädes numera erlades endast kronovärdet å persedlarne med 28 öre silfvermynt eller 14 sk. banko af hvart mantal skatte och krono: — att, i afseende på Akers, Daga och Selebo härader, vid anställd undersökning sig visat, att från och med år 1601 allmogen derstädes till ett Salpetersjuderi i Taxinge socken framkört dels ved, dels stockar, halm och aska, dock ej hvarje år från alla eller hela häraderna och ej heller efter bestämd grund, men att dessa åligganden för bemälde härader, tillhörande det så kallade lifgedinget, enligt Nådigt Bref den 18 Oktober 1622 blifvit förvandlade till en mark penningar af hvar »hel bonde», i följd hvaraf Salpeterhjelpen blifvit debiterad och uppburen i penningar med en mark eller 8 öre silfvermynt af hvarje helt mantal till och med år 1633: — att föjande året i räkenskaperna debiterats, utan någon känd eller uppgifven orsak, för hvarje mantal J stafrum ved, hvarå värdet den tiden var lika, eller 8 öre silfvermynt, och hvilken blifvit levererad till Skeppsta bruk;-—att denna debitering af ved sedermera fortfarit och veden under några år blifvit för en daler stafrummet försåld, hvaremot från 1660 till 1717 då lifgedinget upphörde, de skattskyldigc fått densamma med penningar till samma pris betala: —■ att, enligt den 13 December 1717 Nådigst fastställd och till år 1725 gällande jordeboksmethod, Salpeterhjelpen återförts till kronovärderingspriset eller 8 öre silfvermynt för i stafrum ved af hvarje mantal skatte och krono,
tecknade ögonbryn i koppen, och hur frö- ken Y., då hon pröfvade ett nytt hårfärgningsmedel, till sin fasa såg håret glänsa i skönaste spenatgrönt i stället för i guldgult o. s. v., o. s. v. Som sagdt — ett elexir, som låter en synas skönare och yngre, än man verkligen är, känner jag ej. Men förvisso känner jag ett, som beröfver ålderdomen dess skarpaste och plågsammaste törnen. Dock härom längre fram. Nu först en fråga I — Hvarför blifva då ungdom och skönhet hos det qvinliga slägtet så högt skattade? Hvarför anstränga sig qvinnorna så högeligen att pryda sin yttre varelse med så mycket behag som möjligt? Hvarför äro fula och bedagade ungmor mera ett föremål för spefull medlidsamhet än gamla och fula ungkarlar? Hvarför kallar — som jag nyss framhöll — Sehopenhauer den gamla qvinnan » afskyvärd »? Svar: emedan den idén vunnit öfverhand, att mannen kommit till verlden för sin egen skull, men qvinnan ej för sin egen, utan för mannens skull. En princip, som i visdom ungefär går upp mot den, hvilken Heine lägger i munnen på sin nyttighetsfanatiker, då han säger: » träden ha fått gröna blad, derför att grönt är välgörande för ögat ». Då nu särskildt männen äro genomträngda af den öfvertygelsen, att den gode Guden anskaffat qvinnorna nätt upp endast till deras nytta och förnöjelse, så är det blott strängt konseqvent, som de betrakta qvinnans fulhet som en större brist och en » gammal ungmö » — denna samhällets askunge — som en öfverflödig mö- bel, den der på sin höjd behandlas med någon hänsyn endast af dem bland hennes anförvandter, som en gång hoppas få ärfva henne. Det faller ingen in att förebrå en gammal ungkarl, derför att han ej gift sig, ej grundat familj, eller att i umgängeslifvel visa honom mindre aktningsfull höflighet än en gift man af samma sociala ställning.
Härmed är likväl Utskottet ej satt i tillfälle att bedöma nödvändigheten af en sådan allmän rotereglering inom ifrågavarande län, som motionären åsyftar, och föranlåtes fördenskull tillstyrka Rikets Ständer att lemna Johannes Anderssons motion utan afseende. Vidkommande åter roteringen inom Westerbottens län, hvarom Fahlanders motion handlar, har Utskottet inhemtat, att sedan, till följd af Kongl. Maj:ts nådiga Instruktion den 23 April 1836 blifvit verkställd och af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Westerbottens och Norrbottens län Kongl. Maj:ts nådiga pröfning underställd en förrättning till provisionel jemkning af roteringen vid f. d. Westerbottens Fältjägare-regemente eller numera Westerbottens och Norrbottens Fältjägarekorpser, samt Kammaroch Krigs-kollegierna deröfver afgifvit underdåniga utlåtanden, Kongl. Majit enligt nådigt Bref till beinälda Kollegier den 25 Augusti 1846 funnit skäligt det sålunda upprättade nya roteringsverket att fastställa samt förordnat, att i öfverensstämmelse med i samma Kongl. Bref stadgade grunder skulle fördelas de frän och med är 1830 till Statsverket influtna och af Rikets Ständer till understöd för roteringen inom nämnda tvännc län anslagna rotefrihetsmedel. Enligt hvad handlingarne rörande nämnda förrättning utvisa, hade dervid uppgjorts en klassifikation öfver socknarna i båda länen, dervid tjenat till ledning dels förrättningsmännens kännedom om socknarnes beskaffenhet, dels de upplysningar, som af undersökningshandlingarna, jordeböcker och taxeringslängder kunnat vinnas om hemmanens förmåner i allmänhet, och derefter bestämts grunden, enligt hvilken rote borde anses fullgod, samt det mantal, hvaraf en af medelgoda hemman sammansatt rote borde bestå; likasom ock rotetaxation åsatts alla de hemman och lägenheter, som från rotering lagligen icke borde befrias eller förut ej blifvit roterade, för att med sådan taxation bereda lindring åt de af ålder roterade och i allmänhet likhet uti roteringsbesväret rotarna emellan.
Vid andra tillfällen synes jemväl ett sådant biträde icke böra ifrågakomma. Af Rikets Ständers Revisorer har också blifvit anmärkt att, oaktadt sommartiden fyra ångfartyg underhålla förbindelse emellan Stockholm och Upsala, har postdiligens emellan dessa städer framoch återgått två gånger i veckan, med en passageraretrafik, hvilken naturligtvis varit ganska ringa och inbragt en summa, flerdubbelt understigande den, hvilken influtit för resandes befordran under vintermånaderna. Revisorerne anse fördenskull, att för mellanliggande orters brefvexling en mindre post kunnat vara fullt tillräcklig. Och säkert hade detta varit tället, om den ifrågavarande postföringen afsett endast »mellanliggande orters brefvexling». Men så har ingalunda varit förhållandet. Då nemligen den norra post, hvilken fortsätter ända till Haparanda, bör på morgonen afgå ifrån Upsala — ett förhållande, hvilket icke kan förändras utan en rubbning af alla de Norrländska sidoposterna äfvensom sambandet med de Norska och de Finländska postgångarne, — men de enskilda ångfartygen, hvilka äfven alla användas till postföring, icke till Upsala anlända förr än vid middagstiden, är det nödvändigt, att alla de till norra orterna adresserade försändelser, hvilka tisdagar och fredagar blifvit i Stockholm inlemnade eller dit med post anländt, skola ännu samma dag på aftonen varda derifrån befordrade till Upsala. För dessas fortskaffande är ingalunda en min dre post tillräcklig, utan erfordras hvarje gång samma hästantal, som utgår för postdiligens. Men att — äfven med det ringa antalet resande — General-poststyrelsen anser för denna postföring böra begagnas diligens i stället för vanligt skjutsåkdon, har sin grund uti den vida större säkerhet mot öfvervåld, hvilken förstnämnda postföringssätt — 283 — erbjuder, och hvilken ingalunda bort lemnäs åsido, der fråga var om en så betydlig post, som den, hvilken från Stockholm affärdas till Upsala och de norra orterna. General-poststyrelsen framhärdar med djupaste vördnad, trohet och nit, Stormäktigste, Allernådigste Konung!
För öfrigt torde det väl kunna anses öfverflödigt att bestämma, att husbonde fritages från ansvar, derest af den omständigheten, att han genom åtgörandet lidit större skada, än deri fördel skolat blifva, sorn syntes tillernad, kan skönjas, att åtgörandet skett honom ovetande, när slraffriliet inträder blott lian kan bevisa, att så fallet är. Norska Regeringens underd. Utlåtande. Departementet tror, att när man ej ovilkorligen vill uppställa den sats, att husbonde ansvarar för sitt folks gerningar, så vidt penningeansvar eller konfiskation är ifråga, hvilket kanhända torde vara betänkligt, så bör i sådant stadgande göras den inskränkning, att det å ena sidan blir möjligt för husbonde, att bevisa sin oskuld, utan att å andra sidan det allmänna utsätter sig för, att den oredlige skall ostraffad kunna förmå en person, som ingenting äger och ingenting har att förlora, till handlingar, som äro förbudna i lagen. Departementet tror derföre, att paragrafen bör formuleras på sådant sätt, att husbonden ansvarar för omföräldte personers gerningar, så vidt derföre böfes med penninge-ansvar och konfiskering, ifall ej af för handen varande omständigheter kan synas, att förseelsen skett mot hans vilja och vetskap. Med hänseende härpå är g 30 i departementets utkast författad. § 38. Orsaken hvarföre böterna samt det förbrutna icke skola tillfalla statskassan, utan nformamls-distriktetii, är förmodligen den, att man trott sig derigenom kunna påräkna ett^kraftigare bistånd från kommunerna, till upptäckande af öfverträdelser utaf denna lag', än hvad man eljest skulle kunna vänta sig. Departementet tror emellertid att i ^tället för »formands-distrikt» bör sättas »fattigkassan.» Det häremot svarande stadgande är anförd t under g 34 i departementets utkast. § 59 är upptagen i departementets utkast såsom § 52. gg 10 och 4-1, finnas uti departeme»tets utkast under .§§ 35 och 54.
Justitie-kanslerns erinran häremot, att Ofver-direktören Falkman sjelf i afseende på 14 hemman uppgifvit sig icke kunna bestämma, hvilken under Danska tiden egt dem, är af Kollegium besvarad dermed, att yttrandet om enkelheten afsåg förhållandet i allmänhet och icke ett eller annat särskildt fall samt att af nämnda 14 hemman endast tre ännu icke utgjort föremål för tvist; medgifvande dock Kollegium att i de fall der Landeboken saknar beskrifning på socknar och beträffande andra är ofullständig, — ett förhållande, som enligt Kollegii yttrande inträffar med 9 andra hemman, — målens utredning, såsom erfordrande vidlyftiga undersökningar, medför möda och arbete. Det är således ett antal af 12 mål, hvilka, enligt Kollegii åsigt, kunna blifva svåra att afgöra. Undersökningar om dem måste ske i Kollegii arkiv. Men sådana undersökningar hafva, efter Ofver-direktören Falkmans förklarande, icke sällan ledt till det resultat, att kyrkohemman, som under Danska tiden varit Kronans egendom, tilldömts kyrkorna, då deremot hemman, som tillhört kyrkorna, blifvit tilldömda Kronan. Hvad åter angår de kyrkohemman, som i Landeboken äro upptagna, skulle visserligen tvistefrågor om dem vara ganska lätta att afgöra, så framt såsom osviklig grund dervid kunde antagas, att de hemman, hvilkas egor blifvit omnämnda eller beskrifna, äro kyrkornas egendom, men de öfriga deremot Kronans. Det har dock icke kunnat visas, att man till ett sådant antagande berättigats genom något förklarande i Landeboken eller någon för dess upprättande gifven föreskrift eller emellan dem, som till Landeboken lemnat uppgifter, ingången öfverenskommelse. Afsigten med beskrifningen skall, enligt uppgift i förenämnda förtjenstfulla och om vidsträckta forskningar vittnande afhandling, hafva varit att förhindra det kyrkornas och prestornas hemman m. m. skulle förskingras och komma i främmande händer.
I öfriga läroämnen, hvilka i allmänhet torde böra blifva desamma som hittills, ehuru tili en del utvecklade tili ett högre kunskapsmått, torde ingen annan valfrihet böra lemnäs, än att vissa af dem icke behöfva drifvas så högt, att vid afgång från läroverket vitsordet godkänd i dessa ämnen ovilkorligen erfordras för att kunna blifva till student antagen. Då af elementarläroverkets delning i skola och gymnasium flere olägenheter visat sig dels i diskiplinariskt afseende, dels i förhållandet emellan lärarne vid de olika läroverken, dels i afseende på mindre enhet i undervisningen med mera, och dessutom besparing i utgifter uppkommer, om läroverken förenas, torde dessa båda läroverk böra sammanslås till ett, så att vid ett fullständigt läroverk gossen kan, ifrån intagningen i detsamma till dess han utgår för att blifva student, i samma skola erhålla den bildning, han söker. Så beskaffade'fullständiga läroverk kunna likväl af flera skäl hvarken tillvägabringas eller vara behöfliga inom alla rikets städer. I större delen deraf måste derföre mindre skolor inrättas, men dessa Funna ställas i ett sådant sammanhang med de större, att man kan från hvilken mindre skola som helst ingå uti ett fullständigt läroverk, utan att bildningens harmoniska fortgång derigenom störes. Att rektorsbefattningen vid det sålunda sammanslagna läroverket bör, likasom vid de mindre, vara en stadig beställning och icke ett ambulatorisk uppdrag, torde nu mera icke anses tvifvelaktigt. Att ferierna hittills varit för långa och lärjungarne således icke allenast förlorat en tid, som kunnat nyttigt användas, utan ock ofta hunnit glömma en del af hvad de lärt, har hittills med skäl blifvit anmärkt. Läroterminerna torde derföre böra förlängas till omkring 38 veckor om året; höstterminen börja den 15 Augusti samt sluta den 15 December, och vårterminen bör^a den 15 Januari samt sluta den 15 Juni; vinteroch sommarferierna således upptaga omkring 13 veckor, och en veckas ferier dsssutom lemnäs vid påskhelgen, hvarigenom ferierna tillsammans biel ve omkring 14 veckor.