Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
— I flera delar af länet, ända till en mil från hafskusten och deröfver, förekomma större och mindre bäddar af fossila snackoch mussel-skal, tillhörande ännu i hafvet förekommande arter, och som i geologiskt afseende märkvärdiga, äro det icke mindre i ekonomiskt genom de rika mergel-lager, som de bilda, hvars nytta och användbarhet såsom gödningsämne ortens jordbrukare mer och mer lärt sig att uppskatta. §. 2. Invånare. Enligt mantalsoch skattskrifningslängderna utgjorde länets folkmängd är 1846." Mantalsskrifne, å landet: Qvinkön 36,978. ^ -jy] i städerne: 6 Mantalsfrie, å landet: Qvinkön 36,457. ^ i städerne: Enligt föregående fem-års-berättelser utgjorde länets hela folkmängd. år 1822 130,627. Jemförelsen häraf utvisar, att folkmängden, som under femårs-skiftet 1836—1841 ökat sig med endast 5,456, under de följande 5 åren vunnit en ytterligare tillökning af ej mindre än 11,119; och att folkökningen under hela den period, som förflutit sedan år 1822, i det närmaste motsvarar 30 procent, eller i medeltal för år räknadt — Härvid bör dock anmärkas, att städernes andel i denna tillökning procent vis knappt uppgår till hälften emot landets. År 1822 utgjorde nämligen städernas folkmängd, tillsammans 22,251, som under åren till och med 1846 ökats med endast 3,967, eller i medeltal för året föga mer än f procent å förstnämnde års folknummer, hvaremot landets folkmängd, som år 1822 utgjorde 108,376, men 1846 uppgick till 143,957, visar i medeltal för året en tillväxt af något öfver 1^ procent. Den tillökning af folkmängden, som ägt rum under hela sist omförmälde tidrymd för länet samfäldt, svarar i det närmaste emot eller öfverstiger föga medeltalet af folkmängdens tillökning i hela riket under lika tidrymd, sådant det i Tabell-kommisionens sednast offentliggjorda sammandrag procentvis för året beräknats, eller 1,102.
Blott för att underhjelpa den si ste talarens minne, skall jag utbedja mig att få erinra, det han från början ogillade den lika arfsrätten, men i högsta grad gillade den istadarätt, som i betänk, förekommer; och emedan dessa frågor icke kunde afskiljas nu, då saken första gången är före, så ligger det för milt minne åtminstone, att att han ansåg sig nödsakad begära återremiss på det hela, för att vid betänkis återkomst kunna förkasta det ena och antaga det andra. För öfrigt, efter jag nu fått ordet, skall jag utbedja mig att, i anledn. af samme talares yttrande tillförene, att nu förevar, betänk, icke stod i sammanhang med testamentsrätten, ett argument, som han ansåg vara af mycken vigt, endast få fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, att ingenting hindrar, att en särskild motion derom göres, och att Utsk. jemte återremissen upplager den till besvarande, hvarigenom de scrupler försvinna, som den värde talaren derpå grundat. Frih, Boye: Jag förklarar min förbindelse till den sista värda talaren för hans ganska riktiga erinran. Det är ganska sannt, att då jag författade det betänk, jag läst upp, var jag af den tanken, alt formen förbjöd R. o. Ad. annan åtgärd än återremiss; men sedan jag här blifvit påmint derom, att man vid sista riksdagen icke återförvisade saken, utan genast afgjorde den, så har jag gått öfver till samma tanke, som då gjorde sig gällande. Derföre har jag icke Jagt hinder i vägen för frågan om istadarätten. Jag har blott gifvit åt den samma marsch, som åt de öfriga frågorna, att få i sammanhang med andra lagfrågor vid nästa riksdag förekomma. Hr Frih. o. Landtm, hemställde, ora R. o. Ad. ansåg öfverläggningen fulländad. Ropades ja. Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behade bifalla LagUtskrs betänk. Ropades ja och nej. Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. ansåg Gen a September e. m. 99 de vid LagUtsk:s betänk.
Om nu Konungen ville fullt belöna en man med flere värdige söner, måste han gifva dem alla särskildt Adelskap med förändrade namn, eller lika ljudande med ändringar i skrifsätt, ty 54 § af Riddarhus-Ordningen har det märkliga, att ej någon må upptaga annan mans namn och vapen för oreda skull i ätten och att förekomma misstag och irringar i Genealogierne, likasom nu icke större mistag och irringar uppkomma, då flere namn och insegel inom den adlades slägt blifva nödige och innehafvaren af den adliga värdigheten hvarken kan eller ser sig förbunden att hålla reda på slägtingar, som han kanske icke vill vidkännas, då de i tidens längd kringspridde, okände, af skilda yrken, skola vara främmande för honom likasom för hvarandra. Flere utvägar skola vidtagas att illudera och göra denna nya ordningen till och med löjlig. Hvad hindrar Konungen att låta utfärda resolutioner på adligt namn och värdighet och, med upphäfvande af introductions-skyldigheten eller icke handhafvande deraf, skapa en ny Class af Adel med nya namn och äfven sköldemärken ? Ridderskapet och Adeln har dertill gifvit en anledning, då den tillstyrkt sådant för den nya Adelns döttrar. Hvad hindrar sedan denna nya Class af Adel att låta alla sina barn, söner och döttrar, fortsätta namnen, då de skyddas af Konungen, och han visar dem samma distinction, som den introducerade Adeln? Af dessa mångfaldiga skäl, då nu Ridderskapet och Adeln afsagt sig alla reela förmoner, åtagit sig mantalspenningar, rättigheten att göra fideicommisser är betagen samt en national-beväring är beslutad, ledande till en Bilaga B (ill Exped. 647 utvidgad militärisk esprit, får jag hos Riksens Högloft Ständers Constitutions-Utskott anhålla att taga denna saken, hvarom redan vid sist förflutna Riksdag fråga är väckt och säkert vid alla efterföljande Riksdagar eljest skulle väckas, under närmare öfvervägande för att derefter tillstyrka Riksens Ständer att utesluta 3:dje momentet af 37 § i Regerings-Formen och låta det på Konungens
I samma känsla var det, som han i sina tidigare år diktade Vargens dotter, där de unga älskande, i full visshet att ej synda, ge sig döden tillsammans, då hårda fränders vilja hindra dem att lefva lifvet tillsammans. Djupare har ingen uttalat kärlekens ödesdigra makt, än Almqvist med de orden: »Hvad är att våga älska? Det är att våga dö». Man kan dö också utan att ge upp andan. Kärlekens lifsmakt, det underbara mysteriet i naturen, är för Almqvist till ursprung som verkningar lika hemlighetsfull: »Jag älskar dig, ty jag älskar dig. Jag vet icke, om tycket kan hafva någon djupare grund», säger en af hans personer. Men mysteriet förefaller som det enda naturliga tillståndet: »Himlen undrar icke på himlen. Kärleken är icke ett tillstånd af förvåning, af beundran, emedan den är någonting långt mera; det är icke öfverspänning, ingen höghet, som kännes hög. Alla dessa småsaker är man ifrån, när man rätt älskar. Man är, och det är nog». Den gryende kärleken är det ömtåligaste af allt. »En blomma, som ännu växer, har ett sammetsartadt osynligt stoft på bladen. Rördt, aldrig så hastigt och med minsta finger, går detta sammetsstoft sin väg. Man är icke i stånd att se, hvad det var som förlorades; blott att något förlorats, finner man. Fägringen är en fin nyck. Först då man har det vissnade framför sig, börjar man ana en flydd himmel.» Den ömsesidiga lyckliga kärleken är som en elektrisk ström mellan själarne. Det ensamma, varma hjärtat saknar ljus, det ensamma, ljusa hufvudet saknar värme, men kärlekens elektricitet ger hufvudet värme och hjärtat ljus, säger han annorstädes. Samtidigt med Almqvist lefde ett diktarpar, som af lyckan lärt sig känna kärlekens väsen lika djupt, som längtan kommit honom att blicka ned i detsamma. Det var Robert och Elisabet Barett Browning. Lifsåskådningen och i vissa fall också framställningen äro hos Robert Browning och Almqvist af en påfallande likhet; denna visar sig framför allt i det för dem båda centrala ämnet, erotiken, där de mer än en gång sagt samma ord och behandlat samma motiv.
Men som hon låg der i denna nya sömn af ljushet, klarhet, stillhet, kom med ens, ovisst hvarifrån såsom allt ursprung, upp ur dessa dunkla djup, hvilka fortfara att lefva, om menniskan sofver eller är vaken, — kom en böljning upp genom det stilla, en grumling i det klara, en skugga öfver det ljusa. Det var ett ingenting, men framgånget ur det organiska, steg och steg, och vidgade sig, — blef i själen till en obestämd oro, en villsam otålighet, en flämtande ångest, en bultande feber, — slumrerskans andedrag blefvo korta och ojemna, ansigtslinierna spändes i stelning, — ut ur alla de oklara förnimmelserna löste sig plötsligt en bestämd förnimmelse, ett ljud, ett ljud som hon hört hundra gånger förut, medan hon låg i sin säng på natten, först i verkligheten och sedan i fantasien, — kroppen krökte sig i en ryckning, och med ett sätt satt hon upprätt i bädden, stirrande ut framför sig med ögon, vidöppna af skrämsel, sömndruckna och dock spöklikt klara ... Det hade låtit som ljudet af en vagn, hvilken närmade sig hastigt långt långt borta. Hon satt upprätt i sängen och lyssnade, med händerna sammandragna som i kramp och hvarje nerv spänd till att vibrera af det ljud, hon trodde sig ha förnummit. Det var ljust i rummet, som då hon somnade in; bakom gardinen stod månskenet andlöst och orörligt, och vid sidan af den sköt en lång stråle in öfver golfvet, bröt sig mot väggen och lopp vidare uppåt mot loftet. Hörde hon nånting eller hörde hon icke nånting? Det susade och surrade för hennes öron. Eller var det bara månskenet, som skälfde? Hon lade hufvudet på sned, — månskenet stod stilla omkring henne, som fruset. Hon strök sig med handen öfver ansigtet, andades upp och satte sig att lyssna igen: susandet hade plötsligt fallit ned från hennes öron, och allt stod med ens stumt och stilla rundt omkring, — natten, månskenet, allt. Icke ett ljud; icke nära, ej heller fjerran. Med en lättelsens suck lade hon sig tillbaka mot hufvudkudden.
Den förste skulle visa sig för folket ödmjuk och arm, ridande på en åsna och en åsninnas fåle; den andre i himmelens sky, på herrlighetens tron, omgifven af englaskarorna. Härigenom läte också tvenne hos folket gängse traditioner, den ena härstammande från Samarien, den andra från Judeen, försona sig med hvarandra. Enligt den samaritanska traditionen skulle Messias vara son af en Josef af Jerobeams kungliga slägt uti Efraims stam; enligt den judiska vara ättelägg af David genom hans son Nathan (jemför Luk. 3, 31) och således födas inom Juda stam. Man antog nu, att Josefs son ephraemiten skulle blifva den förste Messias, och snart hade de skriftlärdes bibelutläggning ur profeterna framtrollat en fullständig lefnadsbeskrifning på densamme. Josefs son ephraemiten är icke den hos Gud pre-existerande Adam Kadmon, utan hans förelöpare, som skall uppträda i öfra Galileen, sedan han från verldens alla ändar församlat de förspridda tio stammar, hvilka i Rehabeams tid undandrogo sig Juda spira. I spetsen för dem skall han tåga till Judeens och den heliga stadens befrielse. Juda och Benjamins stammar resa sig nu och ställa sig under hans fana. Israels hedniske förtryckare öfvervinnas i flera fältslag, och Josefs son intågar under folkets jubel i Jerusalem, der han återställer tempeltjensten och offren. Men derefter skola uppfyllas Psalmistens ord (Ps. 2, 2): „jordens konungar resa sig och rådslå med hvarandra mot Herren och hans smorde“. De förskräckta grannfolken anropa Gog och Magog om hjelp, och med tallösa skaror storma dessa in i det heliga landet, som blir en enda sammantrampad stig under deras hästars fötter, krossa allt motstånd och eröfra Jerusalem. Den smorde skall då efter många förödmjukelser och plågor blifva dödad i sjelfva templet, på detta sätt gifvande sitt blod åt Gud till försoningsoffer för sin stamfader Jerobeams synder, så att fullkomnas skall hvad
» Nej, tack, käraste tant, jag skulle bara störa er, och så vill jag gå till sängs tidigt. » Den gamla teg ett ögonblick. Derefter lade hon plötsligt sitt rörliga lilla hufvud på sned, såg på Annie och sade: » Annie, det är väl inte — du har väl inte — • jag menar, du och doktorn ha väl inte grälat, just när det höll på att bli nå- got af? » » Hvad för något — hvad höll på att bli af? » H o n såg så djupt förtörnad ut, och hennes ögon sköto så ljungande blixtar, att borgmästarinnan förskräckt flyttade sin stol litet till baka. » Ja, du behöfver inte taga så vid d i g. jag bara tänkte. » » Tänk aldrig så mera, tant! Och nu, efter som tant ber mig, så — skall jag komma till tant i afton tant förstår, j a g trifs så godt med er, när jag bara orkar och kanske är det flere, som dragit falska slutsatser af mitt uteblifvande! » Doktor Ljung var inte hemma, hade måst fara till landet strax efter middagen och skulle ej vara till baka förr än sent på natten. Annie drog en suck af lättnad, när hon hörde detta. Gamle-doktorn låg hemma i podager och vågade sig ej ut. Hans fru hade tittat in en stund och druckit en kopp kaffe, men sedan skyndat hem igen till sin dundrande och svärjande tyrann. Det blef en afton, helt olik alla andra hos borgmästarinnan. Rektor Bergman kom som vanligt och tycktes finna sig väl utan sitt parti. Borgmästai innan, som ändå måste hålla kort i hand, lade patience. Annie satt hopsjunken i ett soffhörn, blek och tyst. H o n lyssnade likväl med nöje till rektorn, som talade väl och sakkunnigt i en mängd ämnen. Denna afton, som flere gånger förr, tänkte Annie, att rektorn var en ovanligt bildad man med grundlig lärdom, så anspråkslös och till baka dragen han än syntes. Ofrivilligt jemförde hon honom med doktor Ljung, en jemförelse, på hvilken doktorn förlorade. Och likväl hade doktorn utan tvifvel mera genialitet, men det var gedigenhet och fasthet, som felades honom.
M. ville försöka systemet, för att erfara dess brukbarhet; ocb detta, oaktadt systemet varit ett helt århundrade begagnadt i andra länder. Det är nu 35 är sedan jag hade tillfälle att ingifva förslag lill krigsartiklar för Golllands beväring, deruti alla corporella straff afskaffades och fängelse i stället infördes. Della gaf sedan anledning till 1S12 års circulärbref. Fördomen emot corporella straffs a Iska Hände inom militären och utbytande emot fängelsestraff var dä ganska stor, men det gick emellertid gan ska väl föi1 sig. Man mäste väl någon gäng komma derhän, alt erkänna det naturliga deruti, att del icke är den ögonblickligt verkande smärtan hos del straffade subjectet, som gagnar samhället ocb honom sjelf. Om man erinrar detta, sä kommer man till en annan fråga af betänkligare art. Ilär bar af Hr Ter smeden blifvit afgifvel etl gauska sinnrikt yttrande öfver nyttan af en allmän uppfostran ocb alt använda medel dertill. Alt delta just skulle vara samma medel, som vi nu anvisa lill fängelsebyggnader, linner jag icke någon anledning till; men jag vill fästa mig något litel dervid i anledning af det verkligen philantropiska uti hans förslag. Han anser nemi., alt man kunde bespara betydliga utgifter på fångvården, derigenom alt man genom förbättrade uppfostringsanstalter sökte bereda den moralitet bos subjecterne, alt de icke skulle blifva brottslingar. Detta äger sin fullkomliga riktighet, så framt man med denna uppfostran äfven meddelar dem undervisning i sättet att förvärfva hvad till lifvets nödtorft erfordras. Menniskan kan icke lefva af väder och vind, och dä hon icke kan förvärfva hvad hon behöfver lill nödtorftig föda och beklädnad, sä slutar bon med brottslighet till följd af nöd. Det är detta förhållande, som visserligen i främsta rummel borde afses i brott målslagstiftningen och vid den ekonomiska lagstiftningen. Dessa måste gä i bredd med hvarandra eller blifva de felaktiga å ömse sidor. Vi hafva af en värd talare på förmiddagen bort nämnas 1833 års författning angående försvarslösa personer.
Dessutom är jag af den tanka, ätt en flottas stationerande i hufvudstaden sätter sjelfva hufvudstaden i fara för ett fiendtligt anfall emedan det för fiende kan anses så betydande och af så vigtiga följder för hela kriget, att förstöra flottan med dess förråder att man vågar en betydlig expedition äfven med risque af betydlig förlust , för att hinna detta mål, och då måste äfven hufvudstaden i mer eller mindre mån lida. Vår tids historia visar z:ne sådane exempel. Engelsmännen attaque, rade Köpenhamn år 1807, ej för att hafva det sorgeliga nöjet att taga denna Stad, nej endast emedan Danska flottan låg der, flottan togs och varfven och förråden plundrades; men hufvudstaden led mer eller mindre dock ganska betydligt. År 1814 attaquerade Engelsmännen också Washington, ej i afsigt att endast förstöra en stad, ehuru stor ock bitterheten kunde vara emellan Engelsmännen och Americaname, utan i afsigt att förstöra bäddar, varp och förråder för Americas uppväxande flotta. Förevändningens rigtighet måste erkännas, ehuru staden led eller förstördes i utföringen. Jag skulle äfven kunna tillägga att om det i våra upplysta dagar ingår i någon nations hufvuden att med långsamma, men säkra och jemna steg vilja uppstiga till univer, 59* Den 6 Mart ii. sal monarki, kan etet ock ingå i dess infernaliska politik att under den speciösa pretexten att förstöra en Skärgårdsflotta, dels förstöra den i sjelfva verket, dels ock under samma förevändning förstöra hufvudstaden och sedan employera en eller 2:ne campagner att härja Rikets kuster till flera mil inåt landet, för att då nationen rätt känner krigets rysligheter, taga det afgörande steget till en slutelig conquet, i det hopp att ett förtviflande folk ej skall känna bojans tyngd, då krigets rysligheter ännu stå i så friskt minne, och då man sedan så lätt, med tillbud af nationens svett till krigets onda följders afhjelpande, kan skaffa en slags välsignelse äfven åt den svartaste politik.
Delta företag var vådligt, enär subscriptionen på detta arbete icke rönte den framgång, som jag bade vågat hoppas; men sedan K. M., i anlcdn. af min derom gjorde und. ansökning, täcktes i nåder bevilja mig ett anslag af 400 r:dr b:co af de särskilta medel R. St. för lärda skrifters ulgifvande samt till resestipendier m. m. behagat bestämma och anvisa, företog jag utgifvandet och lyckades bringa det till ett sådant slut, att vid 1846 års början hela samlingen, utgörande 3:ne delar med 40 ark i hvarje och innefattande hela ofvan angifne tidsperiod, var af trycket ulgifven. Huruvida detta företag uppfyllt häfdeforskarens önskan och förhoppning, eller varit förtjent af den uppoffring från Statens sida, af tillsammans 1200 r:dr emot det att 300 exemplar af samlingen efter nådig föreskrift blifvit till K. Witterhetshistorieoch antiqvitets-akaderaien aflemnade, som ägt rum, må kännaren bedöma och bestämma. Men under hopp att dess dom icke måtte bli så oblid, att den skulle kunna betaga mig lusten att än vidare på häfdeforskningens väg söka gagna mitt fosterland, har, under vördsamt lillkännagifvande att jag varit och är sinnad att börja utgifvandet af ett annat landskaps eller ^Vestmanlands urkunder af hvilka jag redan har några hundrade efter i K. riksarkivet befintlige permbref afcopierade, men att den subscription jag derå sökt ernå icke synes ens betäcka tryckningskostnaden, jag härmed skolat till R. H.
Ser du, Erland, flyttfåglarnes skaror, som sväfva i högan sky? De återvända från södern. Känner du de friska fläktar, som spela in genom fönstren i riddarsalen? De bära helsningar från fjerran länder. Skall icke äfven hon återvända, hon hvars minne vintern icke kunnat hölja i glömskans drifvor? Hör! Från skogen ljuda menniskoröster, hästtramp, vagnars gnissel och smällande piskor. Det ljuder, som om en stor karavan vore i annalkande. Och ur skogsbrynet kommer plötsligt en brokig flock: männer i långa kappor, qvinnor i mångfärgade kläder, halfnakna barn, som stoja, skratta och gråta, hästar och vagnar och hundar. De närma sig slottet. Alla i slottet ila nyfikna till fönstren; tjenarne, som arbeta på gården, hvila och se förundrade på de kommande; väktaren skådar tvekande upp till riddaren, och denne vinkar till honom att nedfälla bryggan. Främlingarne tåga öfver henne, men låta hästar och vagnar stanna på andra sidan. De ordna sig i en halfrund; männerna framtaga under kapporna pipor och strängaspel; de unga flickorna, svartögda och svartlockiga, med perlor kring nakna armar, med glitterguld och brokiga band på mörka och röda klädningar, framträda ur qvinnornas hop; piporna och strängaspelen ljuda, och flickorna dansa underliga dansar. Yra som gnistorna öfver en sprakande låga, lätta som vinden på gröna fält, hvirfla de om hvarandra efter tonerna af en gäll musik, tills slutligen pipor och strängaspel på en gång tystna, dansen afstannar och flickorna ila tillbaka till de äldre qvinnornas hop. Då synes pater Henrik på fallbryggan; han kommer från klostret, der främlingarne nyss förut varit. Och en af främlingarne, en högvext man, rikare klädd än de andre, går honom till möte och bugar djupt. Patern vinkar honom att följa sig, och de närma sig slottstrappan, dit riddar Bengt nedgått, för att höra, hvilka främlingarne äro och hvad de vilja. Den högvexte mannen bugar ödmjukt för herren till Ekö och lägger begge händerna på sin panna.
Hrr komiterade sitt arbete med utvecklingen af det system, hvars välgörande verkan ansågs vara grundlagdt genom R. Stms beslut vid 1853 års Riksdag. Hen då antagna Tulltaxan suspenderades, som vi veta, i sin hufvudsakliga verksamhet till d. 1 Jan. 1856, d. v. s. i verkligheten till den dag sjöfarten öpnades, hvilket här i Stockholm inträffade omkring d. 16 pålöljaude April på salfsjön och d. 26 i samma månad på Mälaren. Den 2 Maj samma år, således knappast 14 dagar derefter, afgåfvo komiterade sitt Betänk., hvari de förklarade, att den rika erfarenhet de haft af den nya Tulltaxans fördelaktiga verkan under den tid den tillämpats, stärkt Hrr komiterade i deras öfvertygelse om samma systems förträfflighet i den stora handelns intresse. Jag medgifver att så kan vara händelsen, men tror, att frågan kan och bör betraktas ej blott nr den stora handelns intresse, i och för sig, utan äfven med hänsigt till dess inverkan på samhället i sin helhet; hvarvid då ock måste komma i öfvervägande, huruvida de stora upoffringar man föreslagit att Staten skall göra åt den stora handelns intresse, i någon mån motsvaras af fördelar för Staten, äfvensom huruvida handelns idkare genom sina bidrag till Staten och det sätt hvarpå de fullgöra sina skyldigheter i detta hänseende hafva rättmätiga och befogade anspråk på stora upoffringar från Statens sida. Jag tror, att i det fallet äro siffror de säkraste ledarne. Går man då till general-sammandraget af 1 855 års bevillning, så finner man, att Sveriges hela handelskorps till Kronan erlagt en bevillning af 106,283 Rdr 20 sk. 11 rst. Bko, eller vid pass Tg-:del af det belopp, som man nu fordrar att Staten skall årligen utbetala för befordrande af handels intresset. Men, säger man, man skall icke räsonnera på det sättet, utan man skall se på de fördelar i stort, den lyftning handels-rörelsen lemnar industrien och landet i allmänhet; hvarom vi hafva af en Konungens Rådgifvare fått en särdeles intressant och vacker målning.