Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det kan bli lagom för en sådan som du är.» Ja, flickan lydde utan knot, och gick straxt ned i höns-huset; der skurade hon och fejade i hvar vrå, och ställde slutligen sitt lilla skrin som det kunde passa sig. Nu ville hon omsider veta hvad der gömdes i skrinet, och öppnade så locket. Men då minsann fick man se på annat; ty skrinet var alldeles fullt med guld och silfver, både bälten och ringar och allt hvad grannt det någonsin kan finnas, och guld-skenet flög upp i tak-åsen och utefter väggarne, så att höns-huset på en gång blef mycket grannare än den grannaste kunga-sal. Härom lopp nu genast ett stort tal och rykte öfver hela bygden, och ifrån alla håll kommo der gående och farande, både grannar och främlingar, bara för att se den lilla styf-dottern och all hennes myckna rikedom. Men nu först skall man tro att käringen och hennes dotter blefvo riktigt afundsjuka! De kunde hvarken äta eller sofva, så harmsna voro de, och allt låg det styf-modern i hågen, huru hennes egen dotter skulle få det lika präktigt som den lilla hade fått. Härpå grundade hon både natt och dag, och tycktes henne slutligen vara bäst, om äfven hennes dotter kunde komma till underjorden att tjena; »ty,» mente hon, »om min fattiga styf-dotter fick en sådan lön, hvad skall då inte min rätta dotter få? Det blir väl ännu bättre och grannare på allt vis.» Ja, sagdt och gjordt. Käringen satte sin dotter på brunns-karet att spinna skäktefall, och när tråden brast, skuffade hon henne i brunnen, liksom hon gjort med styf-dottern. Också aflopp det alldeles på samma sätt; ty när flickan sjönk till botten öppnade sig jorden, så att hon kom ned i undre verlden, och fick se den gröna ängen och allt annat såsom vi tillförene berättat. Hon besinnade sig så icke länge, utan vandrade stigen rätt fram, och mente det var ingen nöd, hon skulle nog få sig råd ehvad som ock månde möta henne. När hon nu vandrat ett stycke, kom hon först till den gamla gärdes-gården. Då bad han såsom han bedt hennes syster:
Efter 5 § i 1719 års Reg.F. förböds Konungen att ”pålägga undersåtarne några krigshjelper, gärder, tullar, utskrifningar och andra afgifter, utan R. Sl:s vetskap, fria vilja och samtycke”, en inskränkning, som så till vida jemkades genom 6 § i 1720 års Reg.F., att vid Rikets och dess gränsors anfall af ineller utländsk fiende, .Konungen med Råds Råde berättigades att utskrifva oundgänglig gärd, till dess R. St. kunde sammankomma. Genom det år 1719 införda regeringssätt hade den förändring införts i förutvarande förhållanden, att Statens cxtra-ordinuric inkomster af tullar, chartat-sigillatae-afgift o. d. m. bestämdes af R. St. och icke af Konungen; men som en dylik bestämmelse icke, såsom nu, måste förnyas hvar riksdag, hade dåvarande regeringssätt del, troligen enda, företräde framför det närvar., att en förändring i tull-lagstiftningen fordrade samma omgång som i annan lagstiftning, och att sålunda en och samma tulltaxa med få förändingar kunde i flera och 20 år äga gällande krall. Vid 1719 års riksdag upprättades ett särskildt R. St:s conior, som, under styrelse af deputerade, utsedde af R. St., skulle i föreskrifven ordning jnfiia den dä befintliga riksgälden, och hvartill, utom en under namn af licent beviljad förhöjning ä stora sjötullen samt några smärre inkomster, anslogs en särskild bevillning (sedermera under namn af lönoch betalningsafgift fortsatt till 1809). Dessförutan åtogo sig R. St. för en bestämd tid en allmän contributions-bevillning för statsverkets behof, utöfver dess ordinarie och vanliga extra-ordinarie inkomster. Detta första R.
Den som inkommer med ett skuldebref, utgifvet afgäldenären sjelf, och derpå söker utmätning hos Konungens Bef:h:de, han får icke en sådan villkorlig utmätnings-resolution, sorn här är i fråga; men en auetionsförrättare, som kommer med utdrag af ett auetions-prot., som han sjelf sam - Den 19 September e, m. di3 mansalt, får sådan resolution, och dess kraft och verkan heror på det intyg 2tne fjerdingsman för tillfallet lemna honom. Jag tror att undantagslagar i allmänhet äro af vådlig beskaffenhet och ser icke hvarföre ett auetions-prot. skall anses vara ett bättre document, än böcker, förda af handelsmän, eiler skuldsedlar, utfärdade af gäldenärerna sjelfva, särdeles då på landet auetionsförrättarne icke äro dertill ständigt antagne personer, utan för tillfället begagnade. Det kan vara ett annat förhållande i städerna, der auetionskamrar äro inrättade, men att på landet, der auetionsförrättaren är hvilken gårdsfogde eller klockare sorn helst, ett sådant privilegium för honom skulle finnas, anser jag för min del icke på något sätt lämpligt, och får jag på denna grund yrka återremiss af betänkandet. Frih. Cederström, Anders: Gr. Mörner har vis serligen ganska rätt, att detta är ett undantagsstadgande, mea det grundar sig likväl på landssed. Det finnes icke nugot stadgande härom intaget i lagen, men då likvisst det varit vedertagen sed i de flesta landsorter alt så beskaffade resolutioner blifvit meddelade, så har LagUtsk. trott det vara bättre alt gifva en sådan landssed kraft af lag, än att den utan stöd af lag skulle följas. Hr Frih. o. Landtm, hemställde, örn R. o. Ad behagade bifalla LagUtskts betänk. Ropades ja och nej. Hr von Hartmansdorff, Aug.: Anmärkmn om o likheten i behandlingen af skuldfordringsmål är visserligen riktig, men jag skulle anse såsom en verklig skada för executionsverket, om det förslag, som här blifvit gjordt af LagUlsk. icke antoges.
Ad. visserligen antagit 1845 års tulltaxa för alla de artiklar, som icke blifvit undantagne för att utgöra föremål för särskildta beslut, men att bland dessa undantag förekom hela artikeln ben, utan någon inskränkning till det slag deraf, som under discussionen blifvit ifrågasatt; hvarjemte Hr Landtm., med erinran att Hr Aminoff yrkat bifall till Utsk:s förslag i afseende på hela artikeln ben, hemställde, huruvida Hr von Hartmansdorffs afsigt vore, att vid propos:ns framställande arbetade och oarbetade ben må blifva föremål för särskilda propos:r. Hr von Hartmansdorff: Min afsigt var att anhålla det Hr Gr. o. Landtm, täcktes dela propos:ne och göra särskilda framställningar på de ämnen, hvarom vi icke hafva tvistat, nemi. såsom nyss nämndes elfenben och hvalfiskben. Till att nedsätta tullen på dessa ämnen, kan jag icke inse något skäl. Det var ock derföre som jag anhöll alt nu gällande tulltaxa äfven framgent måtte för dem blifva gällande. Jag hemställer såleder vördsamt att serskilda propos:r härå måtte göras. Hr Aminoff: Ehuru jag yrkat bifall till antagande af hela artikeln som afhandlar om ben, vill jag likväl instämma med Hr von Hartmansdorff i den åsigt, att der det icke särskildt blifvit 272 Den 2 Juni f. m. föreslagit någon förändring i detta afseende, den gamla tulltaxan härutinnan må blifva gällande. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att han, sedan Hr Aminoff, sora ensam yrkat bifall till Utsk:s yttrande ang:de arbetade elfen-, hvalfiskoch andra slags ben, afstått från detta yrkande, finge hemställa, om R. o. Ad. ansåge 1845 års tulltaxa böra fortfarande blifva gällande i afseende pä elfenoch hvalfiskben, samt oarbetade ben af andra slag. Ropades ja. Hr Gr. o.
Hon ingick äktenskap med öfverstety rökiy stad, med äflan, kamp och kif bär. kammarjunkaren grefve Axel Jacob De la ej ostörd hvila i sitt sköte Gardie den 24 augusti 1845, hvarefter det nyMen djupt i enslig skog, där får jag gifta paret begaf sig på resor, under hvilka frid Frankrike och Italien besöktes. och rena Jl ' äktar, svalkad solskensglöd, Efter återkomsten tillbringade grefvinnan med sin make en del år, ömsom i Stockholm dit hinner icke världens lumpna strid ro, när jag är död. och under somrarne på Hamiltonhouse vid att störa grqjvens Helsingborg. Den 4 september 1863 blef grefvinnan utnämnd till statsfru hos drottning Lovisa, hvilken varmt berördes af hennes blida Och när du lagt mig där, ej tårar gjut väsende, och under många år var hon den för mig, nej, blott för dem, som lemnats hjärtegoda drottningens käraste sällskap. Men kvar, döden bröt bandet och nu följde en tid, under hvilken grefvinnan blott tidtals besökte hofvet, för dem, som ännu bida kvalens slut, till dess hon den 27 januari 1880 utnämndes då jag befrielsen ren vunnit har. till öfverhofmästarinoa hos drottning Sofia, Ty hvem skall tälja om, hvad ondt jag hvilken ansvarsfulla plats hon beklädt till för gjort,^ kort tid sedan, då hon af helsoskäl anhöll om när jag min trånga graf så fjärran får? sitt entledigande. Tänk vänligt på mig, tänk ej smått och Då prins Karl så svårt insjuknade i tyfus i Konstantinopel år 1885 och hans föräldrar skyndade den långa vägen till sonens sjukbädd, medföljde grefvinnan De la Gardie för att trösta och bispringa sin drottning. Den hotande sorgen förbyttes i glädje, då prinsen småningom tillfrisknade, en glädje, som lifiigt delades af sultanen, hvilken på allt sätt firade Sveriges konung och drottning. Vid afskedet från den orientaliska hufvudstaden bekläddes grefvinnan De la Gardie med Chefakatordens första klass.
Jag öfvergår nu till Hr Grefvens speciella anmärkn:r, och finner dervid först att Hr Grefven ansett anmärkningsvärdt att Konungens rådgifvare icke funnit betänkligt att tillstyrka ett anslag af 100,000 r:dr b:co för H. K. H. Kronprinsens hofhållning; och jag bör derföre upplysa derom, att någon betänklighet i detI H. 4 50 Den 30 November f. m. ta afseende icke kunnat hos rådgifvarne uppslå, då de äro fullt öfverlygade att närande summa, som är densamma vår nuvar. Konung uppbar såsom ogift Kronprins, icke öfverstiger hvad för behofvet ovillkorligen fordras, helst någon jemförelse emellan en Kunglig persons och en enskilds utgifter ej endast i fråga om lefnadskostnad och representation, utan äfven i många andra afseenden icke kan äga rum, hvarpå jag som bevis må nämna att de pensioner och gratifikationer, som af H. M. Konungen samt Konungarne Carl XIII och Carl XIV Johan blifvit åt fattige beviljade och hvilka alla nu utgå af H. M:s egna medel, utgöra, sammanräknade med afgifterne till nyttiga och milda stiftelser icke mindre än omkring 150,000 r:dr b:co eller mer än -y af anslaget till H. M:s hofhållning. Hr Grefvens yttrande i denna del är i öfrigt af flera ledamöter inom detta Ständ i förra plenum så fullständigt besvaradt, att jag dervid icke hör tillägga något annat, än att Hr Grefvens anvisning på beloppet af anslaget till H. K. H. Kronprinsen Carl Augusts hofhållning synes mig förlora all verkan, då man erinrar sig dels att 36,000 r:dr gähle 1810 vida mer än'nu, och dels att tillräckligheten af detta anslag i anseende till H. K. H:s tidiga och beklagliga frånfälle icke blef pröfvad eller bevisad.
Staten anslår nemi. sådana för den, som under en lång tjenstetid väl uppfyllt sina åligganden, dem han nu på äldre dagar icke kan nog driftigt sköta, på det tjenstemannen likväl på sin ålderdom icke skall sakna dagligt bröd. Jag hemställer nu, om en länsman, som tjenar till 65 års ålder, kan sägas ända dertill hafva väl skölt sin tjenst. Hade det varit händelsen, hade befordran inom 65 års ålder ej heller uteblifvit, och han ej allt dertill qvarstått vid en tjenst, som fordrar hela ungdomens verksamhet. Jag tror, att Utsk. gått så långt som möjligt 68 Den i5 Augusti c. ra. i berörde afseende, och måhända något längre. Jag yrkar bifall till Utskrs sednare utlåt. Hr von Hohenhausen: Om det, såsom Frih. Palmstjerna förmenar, vore att befara, att länsmännen stadnade qvar utöfver den tid, deras år tilläte dem att med drift sköta sina tjenster, i fall pensionen för dem förhöjdes, hemställer jag, om man hellre skulle önska, att de, under den tid de tjena, utöfvade sin tjenst så, att de kunde taga afsked förr och lefva utan pension. Jag har yttrat min tanka; R. o. Ad. äger att besluta. Jag kan endast med min röst bidraga till hvad jag anser vara rättvist och billigt. Det nu föredragna mom. blef af R. o. Ad. bifallet. 2:dra punkten 2 mom. i utlåt. N:o 222 (ang:d e verkställigheten af pensions regie ringen för 1 a ndtstatstje uste männen) samt 3:dje mom. i samma utlåt, (angtde landshöfdinge-pensionen för framtiden. ) Biföllos. aldra punkten 4 morn. i utlåt. N:o 222 (ang:de pension för f. d. Landshöfd. Frih. Fock.) Frih. Boye: Då det är bekant, att detta förslag är af de öfriga Stånden antaget, är det utan ändamål att begära ändring deri. Min enskilda tanka är dock, att då Frih. Fock fått vidkännas olägenheterna af K.
(•Se Bilagan N:o i.) Hans Excellence anhöll; att dess anförande måtta med de öfrigé RikåStåadéri cömrtmni ‘cétäs. Herr Cederfchjöld, Pehr Gujlaf: Olikheten i kostnaden tor veneriska sjukdoméns botande vid serskilt» Kurhus kan lill en del härröra ifrån den ölika kiirmethöd sorn nyttjas. Ty bin man på riågöt ställe;, skulle envisas att Vilja enda/l använda den så kallade sVältkuren; åå måste kostnaden derstädes blifva mycket drygare, än på de ställen, hvirest qvicksilfvermedel mera allmänt användas. Men jag utbeder mig att få fästa uppmärksamheten på en omständighet, hvarigenom kostnaden för Kurliusinrättningar i allmänhet skulle betydligt kunna ininskas; riem ligen, genom Kurlmfns förening med tjenliga arbetsinrättningar. Jag anser åtminstone för min del högst olämpligt; att under flera månaders lid i sysslolöshet innestänga stärka och fullkomligt arbetsföra meriniskor, blött derföre att Ridd o. Al Prot. VII. Bind. 919 f)en 6 sfugtuti f, m. de aro med en obetydlig venerisk åkomma behäftade; och tror, att de allt för väl kunda med något passande lindrigt arbete sysselsättas, för att minska Statens kostnad för kuren. Detta skulle icke blott medföra en oecooomisk nytta för Staten, utan äfven en moralisk för patienterne sjelfva, samt till och med i medicinskt afseende stundom kunna vara utaf vigt. Ingen ting är nemligen mera hinderligt för kurerandet af gamla syndares veneriska åkommor, än just deras otyglade lasciva fantasi. Och för en sådan fantasi är sysslolösheten en olycklig näring ; men deremot bör den, genom passande arbete, bäst kunna tyglas och dämpas. I händelse af återremiss, anhåller jag att dessa anmärkningar måtte blifva Utskottet meddelade. Herr Tham, Wollrath: I anledning af hvad Hans Excellence Herr Grefve De la Gardie anfört, anhåller jag få nämna några ord.
Äfvenledes inträffar att ali debitering uteblifvit af det skäl, ätt, i folkets hemort har antagits att debitering skedt i den ort derifrån de segla och å denna ort har det antagits att debitering skedt i hemorten. Å båda ställena har farhåga förefunnits för det besvär, som dubbel debitering och deraf följande handräckningsansökningar och afkortningar medföra. Onekligen måste det vara rättast att skeppare och sjömän i allmänhet påföras inkomstbevillning inom den kommun der de äro boende och ingen annorstädes, och jag tror äfven, att bevillningsstadgans mening är sådan, ehuru den olika tolkas, och att sjöfarande måste hänföras under 4:o i samma 9:de §, der det heter: ”hvar och en annan der han är mantalsskrifven”. Om detta iakttages rätt, så följer deraf, att ingen skattskyldig af denna klass undgår att blifva bevillning påförd, då hans inkomster dertill föranleda. Äfven ett annat ganska talande skäl finnes för denna ordning: Enligt kommunal-lagarnes stadgande skall en hvar påföras afgift till kommunen dit han hörer, med beräkningen af bevillningen som han till Staten erlägger. Om nu desse sjöfarande, som, förutom det att de kunna under samma år segla för olika orter, det ena året tjenar en plats och det andra året en annan plats och på dessa ställen påföras bevillning till Staten, så följer äfven deraf kommunalafgift. I det samhälle som personen tillhörer blifver oftast hans dubbelt påförda bevillning afkortad och så försvinner för detta samhälle äfven kommunalskatten. Dessa personer åtnjuta likväl alla de förmåner som stå kommunens öfriga medlemmar till buds, men han bidrager icke till de kostnader som samhället härför måste vidkännas, utan skattar han på andra håll, der han icke har några fördelar. Till sist tarfvar han fattigvård och det samhälle dit han onekligen hörer, får taga hand om honom; men han har icke heller i detta fall nedlagdt något för sig medan han var verksam.
Kunde man taga för afgjordt det, som 1111 mera nog ofta förutsattes, att nemligen en genom samfälda val tillkommen 1 ppresentantkamniare i vårt land skulle fortfarande komma att utgöras af bönder, så vore deraf en följd, att i Ständernas kammare någon serskild plats åt BondeStåndet icke behöfde anvisas: en mening, som ulan tvifvel skall synas bafve skäl för sig inför alla dem, hvilka kunde vilja i Ständernas kammare se ett slags Öfverhus, hvilket icke här är A sy lindt. Om i en framtid , nära eller aflägsen, sam Hilda Riksdagsmannaval vinna burskap inom detta land, skall då deras följd blifva en följd af så kallade Rond-riksdagar eiler icke.’ 40 Jior till Constitictions-TJlfk&ttet-s Memorial, IV.-o 83. *Skulie än de allmänna valen i delta Rike icke hafva någon framtidoch icke ens detta är otänkbart, — så kunde likväl den uppmärksamhet, som Liefve använd på besvarandet af denna fråga, möjligen icke vara alldeles förlorad, för nationens medvetande, för dess insigt i sina vigtigaste angelägenheter och sina djupaste förhållanden. Calturen gör stora, omisskänneligt stora, framsteg; men liksom det skedde i den hedniska verldens sista cullurperiod, så sker det äfven i våra dagar: demoralisationen täger lika steg med eulturen. Till sistnämnde beklagliga förhållande hafva de magtegande den största skulden. Både i vårt land och i andra länder hafva de magtegande, både regeringen och folkrepresentationen, alltför litet aktat de moraliska krafterna. Hedendomen hade, snart sagdt, inga sådana, sedan fäderneslandets idol var tillsamman med de öfrige idolerne nedbruten. Den mensklighet, som gjort sin politiska uppfostran i Fransyska revolutionens Skola, tror icke på några moraliska krafter: hon tror, att allting kan vinnas mechaniskt eller machiayellistiskt, Det gifves ingen mera colossal förtviflan, än denna raensklighetens förtviflan om sig sjelf. Religion och moral äro för henne ytterst ingenting annat än skrymteri och granna phraser.
Företogs val af de två ledamöter, hvilka, enligt 47:de §:n Riksd.-Ordn:n, böra deltaga i Talmans-öfverläggningarne t och befunnos, vid valförrättningens slut, dertill hafva blifvit utsedde: N:o 404. Frih. Bildt, Didrik Gillis, med 101 röster. Hr Klingstedt, (ullin. Gr. Sparre, Gustaf Adolf, med 126 röster. Föredrogs och remitterades till Lag-Utskottet Hr Weidenhjelms, Ernst August, den 4 dennes bordlagde motion N:o 11, om ändring i 7:de §:n 28:de kap. Byggninga-Balken. Hr Brakel, Mauritz: Det är utan tvifvel ett ganska svårt företag att efter sjökrigs-materielens snabba utveckling och på dess närv:de höga ståndpunkt ordna sjöförsvaret för ett land med så vidsträckta kuster och så ringa ekonomiska tillgångar, sorn Sverige. Hr Statsrådet och Chefen för Sjöförsvars-Depdet har dock, sin pligt likmätigt, försökt detta företag, och det tillkommer nu R. St:r att till det af honom uppgjorda förslag lemna bifall, i hvad som rörer anslags beviljande och löners öfverförande från en stat till en annan. Men om det varit svårt för Hr Gr:n att lösa detta problem, är det dock vida svårare för R. St-.r att fälla ett bestämdt omdöme, huruvida lösningen är riktig och ländande till fäderneslandets sanna båtnad, och det så mycket mer, som så ringa ledning blifvit gifven för ett sådant omdöme. Onskligt hade varit, att Hr Gr:n gjort en mera fullständig framställning af ämnet och hvad dermed står i närmaste sammanhang, såsom om försvaret i allmänhet, om landtlörsvarets och sjöförsvarets relativa vigt och deras samband med hvarandra, om de brister i försvaret i allmänhet, som först böra afhjelpas, Deri 8 November. 3? om fäderneslandets ekonomiska tillgångar oeh de uppoffringar, det måste göra för att värna sitt bestånd och sin politiska betydelse.
Ombudsmans Instruction. Företogs till afgörande det från Andra fördel, ingifne och hittils på bordet hvilande förslag till stadgande om Grundlagsfrågors behandlingssätt — Upplästes Ett Memorial af Hr Lagman Sandberg deruti han föreslår att inga andra mål böra företagas vid Urtima Riksdagar än dem, som genom Konungens Nådiga 430 63:o d. 64:0 S. 65 :o d. 66:0 S. 67:o d. 68:o d. 69 :o d. 1812 års Riksdags Const. Utskott Propositioner till Riksens Ständers öfverläggning framställas — lades på bordet. — 28 Juli Föredrogs å Tryckfr. Beredn. och lades på bordet Hr Lagman J. Mannerstams Memorial. D. Å Andra Fördelningen justerades Proto collet för d. 20 sistl. Juli — i anledning hvaraf någre Anföranden nu afgåfvos rörande frågan om Adelskapets inrättning. Justerades Utskottets betänkande jemte förslag till ett nytt moment i Reg. Formens 56 §. Upplästes ett af Hr Grefve Gustaf Löwenhjelm inlemnad(!) memorial rörande åtskillige i Grundlagarne föreslagne förändringar — remitterades till andra fördelningen. — Öfverlades i afseende på frågan om förändring af Reger, formens 37 §. D. sammanträdde Tryckfrihets Beredningen och afgjorde ofvannämnde hittils hvilande Memorial af Hrr Lagman Mannerstam. 4 Augusti. inPleno föredrogs frågan om förändring af Reger. Formens 37 §, med Andra Beredn. deröfver afgifne betänkande — hvilken fråga genom voteringar beslöts böra förfalla. Upplästes och godkändes Första Förd. förslag till Utlåtande öfver Hr Lagman Mannerstams motion. — 5 Augusti. Föredrogs å Andra Beredningen de af Hr Grefve G. Löwenhjelm och Hr Lagman Sandberg författade ofvan upptagne Memorialer — hvaröfver Betänkande nu beslöts, och skulle detsamma in pleno meddelas. — 7 Augusti.
Men sedan Fullmäktige fått emottaga nu gällande reglemente för Riksgäldskontoret och sålunda erhållit kännedom om det deruti införda förändrade stadgandet angående förevarande ämne, förklarade Fullmäktige, jemlikt deras härom under den 19 Januari 1849 till Stats-kontoret aflåtna skrifvelse, att enär vid utbetalningssummans bestämmande dåmera icke finge afses den tid, under hvilken ifrågavarande afgift blifvit levererad, utan allenast de år, för hvilka densamma influtit, kunde och borde den först uppgjorda, och till Fullmäktige öfverlemnade, utredningen härvid tagas till ledning, helst deraf visade sig hvad denna afgift enligt kronoräkenskaperna för hvart och ett af sagde år utgjort, äfvensom hvarefter återstod en summa af hvilken alltså Öfversteg det år 1841 från Riksgälds-kontoret utbetalda beloppet med Rdr 23,906: 38. 5. „ 9,047: 11. 2. 13 samma afgifts belopp för äldre hemman samt de afkortningar och restitutioner m. fl. poster, som från de årligen debiterade summorna borde afräknas. Efter hvad denna utredning ådagalade utgjorde den nyhemmanen påförda rotefrihetsafgiften: Då härifrån afdrogos de för samma år skedda afkortningar, utgörande lldr 552: 23. 5. det belopp, som Fullmäktige, i öfverensstämmelse med sednast meddelade reglementariska stadgande, ansågo böra från Riksgälds-kontoret utbetalas, för att komma rotehållarne inom Norrbottens Län till godo 5 och blef samma belopp alltså till Stats-kontorets disposition då utanordnadt.