Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Till sin inre menniska var han sig lik: han hade samma starka sympatier och antipatier som förr, och han läste samma tidningar som förr; han hade nog märkt, att tiderna förändrades, men icke att tidningarne förändrades med dem. I sin ensamhet hade han kommit att se dagens strider mera utifrån än förr, och han kände leda vid det ständiga partikifvet; han tyckte, det rörde sig mest om obetydligheter, han tyckte, det uträttades ingenting stort. Synpunkterna voro små och menniskorna små. Den nya tiden med dess falska s. k. liberalism hade slagit för djupa rötter. Han var öfvertygad om, att han sett rätt: det nya representationssystemet var en olycka. Som ogräs hade politiska bönder trängt sig fram i Vår Herres sol, makten låg i deras händer och regeringen kompromissade med dem; intelligensen, de finast tänkande och mest kunskapsrike, lefde ett tynande lif i skuggan, der frukterna af deras begåfning aldrig skulle mogna. De obildades kompakta majoritet tryckte dem till jorden. Han kände, att han sjelf var af en annan race än de moderna politiska koryfeerna — af en annan race än sin egen bror. August var i majorens ögon just en representant för den nya tidens depravation. Han var en affälling, han hade trampat sin ungdoms ideal under fötterna, kompromissat med vandalerna — och skördat lönen för sina handlingar. Habil, som han var, hade han just passat för sin tid. Det kabinett, han från början tillhört, hade måst draga sig till baka — statsrådet Rosenberg hade ensam stannat kvar. Men Nemesis hade vakat och Nemesis hade slagit honom genom hans egen son. Majoren var öfvertygad, att tyngsta ansvaret för den sorgliga utveckling, Max’ begåfning tagit, låg hos fadern och modern sjelfve. Han kände pojken och visste, att kärnan i honom var god. Men föräldrarne hade velat uppfostra honom i sin egen kärlekslösa verldsåskådning, och detta hade hämnat sig. Den sunda ungdomen hade naturligt nog reagerat mot lågheten och falskheten, och denna reaktion hade slagit öfver i förvillelser.
D t är utan tvifvel smärtande blifvastälid t bevisningens nödvändighet; men en hyllning åt lagen, äskad af Folkets ombud, är et» gärd åt friheten och samhällsordning-n, den hvar redlig medborgare man knot gerna lemnar, äfa Ven då han nödgas uppträda, att sig försvara5 och det på samma gång, som han kan känna både förundran och ledsnad, öfver den synnerliga fogning af tidens egenheter, att just en de! sådana hände lser, dervid omsorg och önskan att biträdande gagna, varit enda driffjedern för åtgärderna, nu hafva blifvit föremål för klander, under det att andre, svårare i sine påföljder, om de icke blifvit undanröjde,; Den iS Junti f. m. derigenom fallit bort, och icke mert ligga oppi ne för något bedömmande.. Jag beklagar mig icke öfver detta bedomande efter utgången, icke öfver detta klander; hvar och en må behålla sina åsigter och sin öfvertygelse, och jag skall icke ens vid detta tillfälle här framställa, hvad jag med handlingar kunde utreda vara orätt fattadt, eiler med zififror kunde bevisa vara i calcul origtigt uppstäldt och sålunda äfven factiskt kunde ådagalägga, att resultaterne icke vore uthållande en lugn pröfning. Jag vet att Höglofl. StatsUtskottet ansett sig gå fram i sin pligt mot fäderneslandet och mot sina Committenter, och dessa grunder äro mig vördnadsvärde; men jag vet ock, att Ma~ gazinsDirectionen handlat med samma åsigter, och jag vet sluteligen äfven, att emellan Utskottets och Directionens olika bedömmande, 6tår Lagen i rättsfrågor och framtidens utvecklande ojäfaktiga bevisning i opinionsfrågor. Då jag nu efter 40 §, af Riddarhusordningen mig afiägsnar, sker det med full öfvertygelse , att Höglofl.
I en uppsats om teateroch musikutställningen yttrade Oscar Levertin, att han där förgäfves sökt lilla Frösslind, Cendrillon från 1811, med hela Stockholm på knä för sin lilla förlorade och återhittade bröllopssko, den kanske mest själfulla ingénue svensk scen ägt, och så vidt han kunnat finna, talade å den nämnda utställningen intet enda litet minne om den skälmska och rörande gratie som en gång var. Härpå genmälte teaterutställningens kommissarie, hr Harald Molander, att » på utställningen hänger ett vackert oljefärgsporträtt af en gammal fru i hvit mössa, hvilket synes ditflyttadt direkt från en borgerlig förmaksvägg, där det intagit hedersplatsen », och där kunde hr Levertin finna den enda bild, som funnes af den en gång bedårande Cendrillon; men » af mamsell Frösslind såsom den tjusande Cendrillon finnes däremot intet porträtt, » försäkrade hr Molander. Men det är just det, det gör! A f den adertonåriga finnes verkligen en liten gravyr i akvatinta-manér från 1811, föreställande henne som Cendrillon vid spiseln och signerad: Erik Åkerland, en numera alldeles bortglömd konstnär, men hvilken, enligt Boijes Målarelexikon på sin tid var känd för sina goda porträtt och dessa porträtts likhet med originalen. Jag har lyckats att i Kungl. biblioteket — dock ej i porträttsamlingen, utan i annan gömma i våra litterära skatters tempel — finna detta » ytterst rara » porträtt, hvaraf en kopia, i originalets storlek, här nedan ses. Och har man fantasi, kan man kanske få höra en sakta tonande röst ur det framfarna hviska en variant af den gamla kupletten: Ej längre, tyst och öfvergifven, bland böckers damm jag dväljas må, ty nu mig vänlig plats är gifven vid spiseln uti Iduns vrå. AXEL A. Jon.ison DICKSON. foto. I DUN BRINGAR här ofvan bilden af den i dagarne hädangångne godsägaren och förre ledamoten af riksdagens första kammare Axel Dickson.
Sparre blifvit öfvertygad derom, att de förslag, som här blifvit framställda, vare sig af mig, Hr Nordenfalk eller Utsk:t, äro behäftade med någon inkonseqvens. Om man utgår från den grundsats, att det är de oäkta barnens rättighet att ärfva sina föräldrar, kan jag omöjligen anse någon inkonseqvens vara begången derigenom att medgifva dem arfsrätt efter åtminstone en af föräldrarne, eller modren, då man icke kan lyckas förskaffa dem arfsrätt efter båda föräldrarne. Hvad beträffar den värde Gr:n sjelf, så är det rätt angenämt att höra honom vid detta tillfälle vara mån om att iakttaga konseqvens. Jag har nemi. förut ej sällan förnummit att Gr:n icke trädt tillbaka för den inkonseqvensen att den ena riksdagen tillstyrka, hvad han förut ifrigt bestridt, t. ex. i afseende å både bördsoch testamentsrätten. Från Hr Gr:n horde således minst väntas förebråelser mot andra för inkonseqvens. Jag förnyar min anhållan om bifall till Hr Nordenfalks förslag. Gr. Sparre: Hvad Hr Dalmans anfall beträffar, för hvilket jag varit utsatt, trodde jag verkligen icke att jag, 8 dagar efter sedan bördsfrågan var före, skulle nödgas upprepa samma ord Den 16 Oktober. 33 ord och samma argumenter, som jag då hade äran anföra. Hvad åter vidkommer den talare, som näst före Hr Dalman hade ordet, så är det icke mitt fel, om han råkat att känna igen sig sjelf.
När rummet ej kunde rymma någon mer, ingen komma ut, men de som befunno sig utanföre icke desto mindre i stora massor äflades att störta in, började tjut och nödrop, somliga blefvo ihjältrampade, andra qväfde och klämde till döds, och högar af lik och sårade föras bort på bårar» 40 – «En herrlig glädjefest!» – utbrast enkedrottningen, med hånande köld. – «O, Gud, de arma föräldrarna, barnen och syskonen, som på detta ohyggliga sätt blifvit slitne från de sina!» – utropade prinsessan, och hennes sköna ögon voro dränkta i tårar. – «Farväl, så länge, min hulda mor, min älskade syster!» – yttrade hertigen, tog sin hatt och närmade sig till dörren. – «Hvarthän?» – frågade Lovisa Ulrika. – «Till de olycklige, att hjelpa och trösta, om och så vidt jag kan» – svarade prinsen. – «Men, besinna då faran,» – återtog modern. – «Det är just då, Svenskarne måste träffa sina furstar främst,» – utlät hertigen sig ånyo, gaf en slängkyss åt de innevarande och skyndade ut. Korrt derefter hörde man hans vagn rulla öfver borggården. – «O, den ädle, den älskvärde menniskovännen! O, min Fredrik, min outsägligt älskade bror!» – tog prinsessan nu till ordet. – «Den der förtjente att vara kung. Det är så jag velat hafva det; men ödet är orättvist och egensinnigt,» – genmälte enkedrottningen. Lilla Charlotte hade under hela detta samtal sprungit orolig omkring i rummet och sökt läsa i de språkandes blickar. – «Huru dags befaller Majestätet och Högheten, att jag skall föra flickan hem igen?» – frågade Badin. – «Icke så länge någon fara kan vara å bane på gatorna,» – föll prinsessan lifligt i talet. – «Barnet stadnar qvar här öfver natten,» – yttrade enkedrottningen sträft, och gaf en vink åt morianen att aflägsna sig. FJORTONDE KAPITLET.
Uti den vid sednaste riksdag fastställda samt för åren 1860, 1861 och 1862 gällande Riksstat äro följande anslag upptagna såsom förslags-anslag, nemligen: anslagen -under Andra Hufvudtiteln ; till fångars vård och underhåll; , mediko-legala besigtningar; „ skrifmaterialier och expenser, m. m.; „ reseoch traktaments-penningar; „ ersättning åt vittnen och parter. anslagen under Fjerde Hufvudtiteln: till Jemtlands rotering; „ Militie-boställs-kassan, ersättning för reserv-hemmans-räntor och kronotionde, m. m.; „ indelta Arméens vapenöfningar; „ fouragering af artilleriets och värfvade kavalleriets hästar; , mathållning för manskapet vid garnisons-regementena; beväriugs-manskapets vapenöfning; Stats-Utskottet#
I §. 8 yttra deremot Revisorerne: under litel, ”Inköp af Känsö "karantänsplats med hus och byggnader , upptaga begge årens Hufvud”böcker en fordran af 8,ooo R:dr, i afseende hvarå räkenskaperna väl "upplysa, att berörde plats och byggnader blifvit, med åberopande af "ett Kongl. Bref, hvars datum ej uppgifves, år 1838 inköpta af fram - — 59 — ”lidne Handlanden Gavins arfvingar, utan att dock omnämnes, hvarpå ”denna fordran kan vara beroende, eller när och huru densamma skall ’’godtgöras.” I anledning häraf får Konvoj-Kommissariatet upplysa, att det ifrågavarande nådiga Brefvet är af den i5 December i83y, hvilket, efter att hafva meddelat Karantäns-Kommissionen nådig befallning alt för begärde 8,000 R:dr B:ko, för Eders Kongl. lVGj:ts och Kronans räkning, inköpa de af Kommissionen förut förhyrda lägenheter på Känsö, tillika bestämmer, att meranämnde belopp komme att af Handelsoch Sjöfartsfonden utgå.
Med stöd af hvad Utskottet nu anfört, får Utskottet vördsamt hemställa, att Herr Holms ifrågavarande motion, jemte det Herr Petre', i anledning deraf, framställt, icke må till någon Rikets Ilögloflige Ständers åtgärd föranleda. Hvilket dock, jemte en Ledamots serskilda tanka, till Rikets HöglofL Ständers närmare pröfning vördsamt öfverlemnas. Stockholm den 24 Oct. i834- Hans Jansson från Elfsborgs Län reserverade sig mot Utskottets beslut på den grund, att då Utskottet yttrat den öfvertygelse, att förslag tili reformer inora Armeen och Försvarsverket böra utgå från en ändamålsenlig krigsadministration, och Utskottet således ansett reformer nödiga, så hade Utskottet äfven bort tillstyrka Rikets Högloflige Ständer att i underdånighet anhålla, det Kongl. Majit täcktes i Nåder låta verkställa de förbättringar i berörde afseende, som kunna befinnas vara af behofvet påkallade. Ankom till Éxp.-Utsk, åen 28 Oct. Ytterligare Utlåtande, i' fråga om åt skillt ge föreslagne åtgärder till lindring i Rustningsoch Roteringsbesväret. Högloflige Ridderskapet och Adeln har, under den 17 sistlidne September, bifallit Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskottets i berörde 6 Allm.
Det kan visserligen bända , alt Pröfn.comiteerna kunna bestämma lindrigare afgifter för den ena än för den andra; men om förhållandet skall justeras i Kammar-rätten, så justeras det ej så, att den högre skatten nedsättes i förhållande till den lindrigare, ulan tvertom blir alltid den, som varit påförd lindrigare afgift, uppsatt i parite med den högre beskattade, så att den åsigt, som velat gå medelvägen, får icke göra sig gällande för den, som blott ser på Kronans fördel. Af sådan anledn. anser jag Kammar-rätten höra skiljas från all granskningsrätt i detta fall, sedan Pröfncomiteen afgjort saken, med undantag af rättigheten att rätta tydliga missräkningar och uppenbara misstag. Frih. Hamilton, Hugo: Det är med anledn. af TJtskrs förslag, att skyddsafgiften skall till hälften nedsättas, som jag begärt ordet. I följd af dels K. M:s nåd. propos., dels motioner inom RiksSt:n, har Ekon.Utsk. behandlat frågan om communal-inrätlningar i landet. Så väl i allmänhet för dessa inrättningars framgång, sorn för de särskilda delar, sorn till desamma höra, såsom fattigvården, folkuppfostran, ra. m., är det alldeles nödvändigt, om det med dem skall blifva något allvar-, att medel beredas, hvarigenom comrnunal-styrelserna sättas i tillfälle att kunna vara verksamma. Dertill har Ekon.Utsk. föreslagit i och författigvården en capilalions-afgift af 6 sk. och för folkuppfostran en lika stor afgift eller tillsammans 12 sk. Derefter torde äfven, i fråga om lösdrifveri-förfätlningarna och sättet att bereda arbete åt sysslolösa personer, andra medel behöfvas. Det är pS denna grund jag lår fästa Bevilln.Utsk:s uppmärksamhet, alt 1) c a 29 Maj. en icke obetydlig; del af hvad sorn är föieslaget atl nedsättas i skyddsafgift^), blir, 0111 ändamålet skall vinnas, alldeles nödvändig att fortfarande utgå, men i egenskap af communal-afgifl.
Utaf de, jemlikt Rikets Ständers beslut, af Riksgälds-kontoret, under den 30 September 1841, utfärdade 908 st. Fyra procents obligationer, å 4,000 r:dr hvardera, för svenska statsverkets då återstående skuld till Rikets Ständers Bank, i anledning af Bankens förskott till 1808 och 1809 års krigskostnader, infrias årligen Tjugetvå stycken å ett sammanräknadt kapitalbelopp af Ättioåtta-tusen riksdaler; hvarförutan Riksgälds-kontoret, vid hvarje års slut, skall inlösa samma års räntekuponer för dessförinnan icke infriade obligationer. Så länge Rikets Ständers Bank är innehafvare af alla de icke inlösta obligationerna, hvilka R>r närvarande utgöra ett antal af 748 st. och lyda å ett belopp af Två millioner niohundranittiotvå tusen riksdaler, bör, vid obligationernas infriande, följas deras nummerordning; men derest ett annat förhållande inträffar, skall, genom lottning, som inför fullmäktige i Riksgälds-kontoret vid öppna dörrar förrättas, bestämmas hvilka obligationer för året komma att inlösas; och skola dessas nummer sedermera kungöras trenne gånger i allmänna tidningarne, sista gången inom tre månader före inlösnings tiden. §. 6. Den i Rikgälds-kontorets räkenskaper under rubrik: Rikets Stunders Lånebanks fordran, upptagna skuld, härrörande från de af Riksgälds-kontoret, emot diskontvilkor och Två procents ränta, begagnade förskott, och hvilken skuld, enligt upprättad liqvid, vid 1823 års slut utgjorde
— Följden blef också en temligen allmän förlägenhet och svårighet att på billiga villkor erhålla penningar och således en viss stagnation uti affärerna. — Rikets Ständer, inseende det trångmål, hvaruti industrien och näringarne sålunda sig befunno, äfvensom otillräckligheten af de i Banken och Riksgäldskontoret varande sedlar till uppfyllande af de mångfalldiga bebofven, beslöto, redan vid först derpå inträffande riksdag, 1823, att hos Kongl. Maj:t göra underdånig anmälan, det Rikets Ständers uppmärksamhet blifvit fästad derpå, hurusom den öfverklagade penninge-förlägenheten i allmänna rörelsen skulle kunna minskas genom upprättande af enskilda bolag, hvilka, oberoende af Rikets Ständers penningeverk, skulle förena de kapitalegandes och kapitalbehöfvandes intressen och småningom göra den vidsträckta kreditrörelsen umbärlig, som hittills måst för allmän räkning bedrifvas; hvadan Rikets Ständer ansågo diskontrörelsen heldre böra öfverlemnas åt den enskilta omtankan, än att vara föremål för statsförvaltningens omsorg. Kongl. Maj:t, som insåg, att Rikets Ständers underdåniga framställning var byggd på goda grunder, lemnade år 1824 nådigt bifall till inrättande af Bevälnings~Utskoltets Betänkande, N;o g. 55 privatbanker, under det uttryckliga förbehåll, att dessa inrättningar hvarken då eller framdeles skulle kunna påräkna något understöd af allmänna medel, samt att, under ingen förevändning, staten skulle blifva, mera i deras, än i andra enskilda företag inblandad, eller på något sätt komma att bidraga till deras upprätthållande eller utredning. Med stöd af denna Kongl. Majrts nådiga tillåtelse uppstodo, tid efter annan, privatbanker inom riket och med detsamma en större liflighet uti handel, näringar och rörelse. Det klander, man numera vill rikta mot regeringen för privatbankernes uppkomst, återfaller således på Rikets Ständer ensamt, så framt dessa inrättningar i verkligheten äro förijente af något klander. Den första fråga, man bor göra sig, är, hvarföre inrättade icke Rikets Ständer sjelfva filialbanker uti provinserne, i likhet med dem, som finnas uti Götheborg och Malmö?
När nu, med kännedom om allt detta, i min öfvertygelser står last, att, om också brist i former ägt rum, Bagge dock icke, i grund af sitt förmente Contract, hvarken ägt någon sådan rätt, eller vidkänts något sådant lidande, som Utskottets Betänkande förutsätter; så kan jag ingalunda tillåta mig, hvarken att klandra KrigsCollegiuni, sorn, efter min tanka, ådagalagt ett skyldigt nit> eller att lägga StatsRadet till last dess bemödande, att rätta' en underordnad Audorf tets misstag: och i denna fråga får jag alltså förklara, icke att anmärkningen må förfalla, utan att jag, med ogillande af iJtskottets framställning, finner det anledning icke varit till denna anmärkning. Med Ebersteinska målet var sammanhanget följande: Bruks-Patron Eberstein, som vid en hög ålder afled, efterlemnar ett Te* stamente, hvars innehåll vittnade tillräckligt om förut slutade förstånds förmögenheten Till en så kallad SöndagsSkoIa i Norrköping, hvars in—■ rättande han förordnar, anslår han 11 hela Hem, man af högt värde, 18,000 Riksdaler Banco i penningar, samt några StatsEgendomar. Ett hus till Skola skulle byggas, och med verkställighet ten i öfrigt förhållas som ett särskilt te blef af Testator gifvet. Administratörer förord" Den io Julii f, m. 38f ftades med den besynnerliga magt, att ingen redogörelse för förvaltningen fick dem affordra*. På grund af den vigtiga omständighet, att Testator icke efterlemnat något Reglemente, klandrades Testamentet af Ebersteins arfvingar, som påstodo, att då Testamentets verkställighet ankom på en annan handling, som icke fanns, så borde Testamentet, som också skall innehållit en annan otydlighet, blott anses såsom en ofullkomnad handling, Arfvingarna, tappade vid UnderRätterne och i HofRätten j men fullföljde tvisten under Högsta Domstolens pröfning. I detta skick gällde det, å ömse sidor, allt elleF intet.
Jag ser, sköna ungmö, att ditt hulda anlete förklaras i stum beundran och att din blick med ett otolkbart uttryck i sin varma glans följer de brådstörtande hviflarnes dundrande tåg framåt. Jag ser att din själ tjusas af hvad dina sinnen förnimma, och forsens språk tror du dig förstå bättre än den ensliga skogens sus. Här fattar dig naturens storhet omedelbart, utan att din tanke först väckes, du är öfverväldigad, sköna betrakterska, hela din själ har samlat sig i ditt öga och du bildar, tillsammans med den skummande forsen, en herrlig tafla för min inre syn: behagen, beundrande den otämjda naturkraften. I ett målningsgalleri skulle jag måhända kalla denna bild "Gracen och titanen", men här måste jag sanningsenligt nämna den vackra betrakterskan vid hennes menniskonamn, ty det är Jenny Bertram vid Imatra fall. Ja, så långt hade de kommit på sin nu förverkligade "inkognito-resa", och tant Agatha satt på en klipphäll icke långt ifrån det ställe der vi sett skön Jenny stå. Tanten tycktes vilja mera med örat än ögat egna sig åt njutningen af det vilda skådespelets storhet, som åstadkom en för henne alltför stark nervskakning. Hennes hufvud svindlade då hon blickade ned i hvirflarne, hade hon sagt, och den goda damen hade ganska rätt i hvad hon sade, ty detsamma har händt och händer mera än en af de talrika Imatra-besökande. Inkognito resande. Jenny och tant Agatha hade anländt till trakten för ungefär en vecka sedan. De bodde icke på hotellet utan en half mil derifrån på den andra, östra sidan af elfven, der de, för den återstående delen af sommaren, genom den artige hotelvärdens bemedling, åt sig förhyrt det vid forsens början belägna, af sin egare nu icke bebodda, vackra landstället Ojala. Härifrån företogo de dagligen promenader utmed forsens östra sida, men i dag hade de beslutit sig för en utflygt till den vestra, "paviljongsidan" af Imatra, som i allmänhet erbjuder en mera storartad vy af foren. Våra damer hade passerat Wuoksen vid
Således blifver för båda seminarierna tillsammans den erforderliga summan 8,000 r:dr b:ko, och anhåller jag i underdånighet att, derest Eders Kongl. Maj:t skulle i nåder bifalla denna framställning, få framdeles afgifva utförligt förslag till seminariernas organisation och hvad dermed står i sammanhang. Skulle emellertid Eders Kongl. Majit, i anseende till brist på disponibla penningetillgångar eller af andra skäl, ej finna sådana seminarier nu böra inrättas, vågar jag underdånigst hemställa, om icke Eders Kongl. Majit åtminstone skulle finna lämpligt föreslå Rikets Ständer att anvisa löner för inrättande vid hvartdera universitetet af en lärostol i pedagogik och didaktik, då hvar och en, som ville blifva lärare vid elementar-läroverk, kunde förpligtas att undergå examen i dessa ämnen. Dermed kunde vinnas, att blifvande lärare, äfvensom de, hvilka i framtiden komrae att få inspektion öfver undervisning, finge tillfälle att inhemta åtminstone någon kännedom om de olika läromethoders beskaffenhet, att närmare öfverväga och granska dem samt välja den, de trodde bäst leda till målet. Funne Eders Kongl. Majit sedan seminarier böra inrättas, blefve det lätt att göra inneliafvarne af dessa lärostolar till seminariernas styresmän. Om de blifvande professorerne finge komma i lönetur med öfrige professorer vid universiteterna, kunde deras löner visserligen bestämmas till blott 1,600 rldr b:ko för hvardera, men i annat fall torde de böra blifva 2,000 r:dr b:ko, ungefärligen motsvarande de löneförmåner, som af äldre professorer i allmänhet åtnjutas. Det behöfliga anslaget blefve då 4>000 ridr b:ko. Undervisning vid elementar-läroverken uti andra ämnen än musik, gymnastik och teckning, borde framdeles ingen på eget ansvar få förestå, som icke, om seminarier inrättas, genomgått den dervid föreskrifna kurs eller, om sådana icke inrättas, utom nu föreskrifna eller dem motsvarande prof, åtminstone ett år auskulterat och biträdt vid något läroverk, efter den anvisning, som lemnäs af eforus.
Jag nämner icke detta af någon slags farhåga för denna votering, hvilken ej bör inverka på det beslut, R. o. Ad. kommer att fatta. Det är således hos Hr Gr. o. Landtm., jag får anhålla om de framställningar, som här blifvit gjorda i afseende på contra-propostn. Jag tror, att Hr Gr. Posses och Hr Thams voro nära öfverensstämmande, och att de begge önskade det förklarande, att skäl icke finnes till en und. skrifvelse till K. M. med anmälan, att Ständerna anse Piikets väl kräfva Statssecret. Skogmans entledigande. Den andra framställningen af Gr. Cronhjelm åsyftar, att betänk, skulle läggas till handhna. Jag anhåller om framställandet af propos. på båda dessa fall. Gr. Spens har bestridt den förenämnda propos. på grund af det sätt, hvarpå betänkrna skola vara uppsatta eller derföre, att TJtsk, icke bestämdt tillstyrkt en sådan und. skrifvelse, utan blott öfverlemnat handhna samt sedermera hemställt, huruvida R. St. kunde finna anledning till anmärkningarnas behandling alt tillämpa 107 §. Reg.F. Jag får derföre anhålla, att båda förslagen må tjena till propos., enär jag icke inser, att Utsk:s betänkrn innehålla annat, än ett förslag om 107 §ts tillämpning; Oni denna fråga först blefve framställd, klefve sedan lätt att afgöra, huruvida dessa betänkm böra läggas till handhna eller afslås. Underteckn. Ridd.-Se c re t.: När 3:ne propostr hos R. o. Ad. varit yrkade, hafva vid åtskilliga föregående riksdagar 2Sne methoder varit följda, den ena att först genom votering bestämma contrapropostn och sätta 3:dje propostn i ja-propos:n. Den andra methoden, som vanligen blifvit följd, då fråga varit om återremiss, har varit att i contrapropostn förbehålla sig att särskildt afgöra de 2tne andra propostna.