Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det allmänna uppfostringsverket beror på samhällets skick och förbättring, som åter icke uteblifver så länge den anda som utgör medborgare till ett folk har sin liflighet. Denna nationliga anda uttrycker sig i lagstiftning och seder och på deni beror det att göra en Stats undervisningsverk lill ett godt uppfostringsverkSederna bestäm - Den 24 Februarii, 769 stämma all uppfostran, så enskild som offentlig. Lagarna bestämma indirect den förra och direct denna seBare. Så länge Europas samhällen voro organiserade genom stånd, sörjde Staten genom en offentelig uppfostran för de båda högre Stånden Adelns och Presterskapets bildning. Sedan Stånden smält tillsamman, sedan Adel och Presterskap ej mera voro hvad de fordom varit* tog det tredje Ståndets intresse en stor öfvervigt och förändrade så småningom StatsFörfattningarnes väsende och uppfostringsanstalterna blefvo nu beräknade på bibringande a£ ekonomisk bildning. I trotss af tider och hvälfningar finnas och kommer öfverallt att finnas en näringsclass och en offentlig classj således 2:ne olika rigtningar af medborgerlig verksamhet. Näringsidkaren befordrar samhällets nytta i den mån han lagligen och ärligt befordrar sin egen. Embetsmännen åter bereder genom det allmännas väl sin egen fördel eller bör åtminstone göra det. Dessa riktningar af medborgerlig verksamhet, lika nödvändiga för samhällets bestånd, äro dock så olika, att de måst föreställas af serskildta Classer, organiserade till serskildta Stånd. Deras sammanblandning medförer ovilkorligen Statens fall; deras inbördes vexelverkan till ett gemensamt väl underhålles af patriotisme och patriotismen finnes Bil, till Ridd. o. Ad, Pr, 1 Band. 49 770 Bm 24 Februarii, ej utan religion. Religiositet är således första elementet i ungdomens uppfostran. Religiositeten beror på seder, men befordras af lagar. Den religieusa bildningen är anförtrodd åt ett eget stånd, det andeliga.
Hon hade ingen ro, och till sist frågade hon frun, som hon bodde hos, om hon inte kunde skaffa henne det. Den gamla tyckte, det var synd om henne, och förstod, hur hon plågades af att icke få det. Hon skaffade rötter och potatis och höll på till midt i natten med att laga rätten i ordning. Under tiden sof Elin. När klockan var half ett, var det färdigt, och hon satte sig upp och åt med begärlighet. Men hon kunde aldrig tro, att det verkligen var sant, att hon skulle få ett barn. Att hon, Elin Söderström, verkligen skulle hålla i sitt knä ett litet barn, som var hennes eget. Det syntes henne så underligt och så långt borta. Hon tänkte mycket på Gottfrid under sommaren. Han skref också så sällan. Midt i natten kunde hon vakna och nästan tycka, att han lifslefvande stod framför henne, och om dagarna hände det ofta, att hon lät sitt arbete sjunka ned i knät och satt långa stunder och drömde, att hon lutade sig mot hans bröst och kysste hans läppar. Och långsamt och enformigt gick sommaren, den trista sommaren i stadens hetta och kvalm. Gottfrid var borta från Stockholm under sommaren. Under den sista månaden skref han blott en gång till Elin, och när han kom tillbaka, var han betydligt förändrad. Han besökte henne sällan, var stundom ovänlig och hård utan ringaste anledning och blef förargad, om hon visade ringaste förvåning öfver det, som i hans sätt var henne nytt och främmande. Elin led af detta mer än af något annat. Hon hade fästat sig vid honom som vid något, hon aldrig kunde få äga, och hon hade intet ögonblick trott, att deras kärlek skulle blifva mer än en episod. Men hon hade heller aldrig trott, att han kunde vara elak emot henne. När han en dag kom för att säga, att nu måste det vara slut – och den dagen skulle en gång komma, det visste hon – då hade hon åtminstone hoppats, att han skulle kunna se på henne lika vänligt då, som han gjort förut. Hon skulle gråta, och det skulle kännas svårt, men hon skulle ändå aldrig behöfva minnas annat, än att han varit god emot henne. Men så var det inte, det förstod hon snart, och hon kände det dubbelt pinsamt, altsom hennes fysiska tillstånd gjorde henne mera retlig.
Men innan han gick till sängs, inträdde han i Helenas kalla brudkammare – der var hans kyrka: der suckade han sin aftonbön. Patriarkaliska seder. – Hvad som vidare tilldrog sig i hemmet intill 1814. När man börjat sin egen höstafton, när man ser tillbaka efter alla de molnbäddade dagar, alla de molnbäddade år, som småningom nedsjunkit bakom horisonten, då är det med en känsla af helig och välgörande frid man går att för en stund kasta ankar i den hamn, der minnet visar oss sjelfva hösten klädd i vårens drägt med alla dess rosor, dess friskhet och poesi. Huru många somrar, vintrar, höstar och vårar ligga ej mellan detta nu och detta fordom, då jag i verkligheten stod inne i denna lilla vackra, glada och dock så allvarsamma verld! Ja, allvarsam var den med sin tukt och gudsfruktan, med sin höga respekt för föräldramakten, alltid iklädd fjerde budets djupa helgd: ”Du skall hedra din fader och din moder, på det dig må väl gå på jorden!” och dessutom gifvande den tidiga lärdomen att småstrid och småbördor väl kunna förenas med ett kristligt mod, en ogrumlad glädtighet och en lugn aftonbön. Se, här har jag nu i minnet för mig detta trefliga, redan flera gånger nämda förmak med gulmålade väggar, der just öfver soffan min gamle vördnadsvärde faders hufvud synbart hvilat sig under många stunders djupa tankar. Huru högt älskade jag ej detta grå hufvud, hvilket så vänligt nickade åt mig, då jag som barn kom fram med pipan! Men också – huru bäfvade jag ej, då samma gråhåriga hufvud vid husliga stormar reste sig liksom högsta toppen på den väldiga våg, hvilken klyfver bränningarne och kastar dem till höger och venster! Vi barn af den väldiga vågen voro mycket belåtna att under dessa skydrag söka värn inom de långa mörka utsprången framför sjöbodarne åt gården till och att der mellan sönderfallna, slamrande silltunnor, tunngjordar, tågvirke, trasiga flaggor och gamla kasserade gallionsbilder uppföra allehanda lekar, der dessa intressanta föremål tjenade som den ledande hjelpredan.
St., såsom här tyckes vara ifråga med tackjerns-skatten, efter att hafva vid en riksdag beslutat nedsättning till ^ ten, under vilkor att räntan vid derpåföljande statsreglering skulle återgå till sitt primitiva belopp, icke destomindre vid sistnämnde tillfälle, af billighetsgrundsatser, eller hvad man vill kalla det, låter räntan förblifva vid den nedsatta summan eller ock blott tillökar den något, men alltid låter Den IC Februari e. m. 527 den förblifva under det ursprungliga beloppet. Då först kunde raan anse det s. k. parlamentariska styrelsesättet hafva inträdt, då K. St., genom att hafva nedsatt grundräntan till ett obetydligt belopp, hade i sin makt alt vid hvarje riksdag vägra äfven de för rikets Styrelse mest oundgängbga medel och sålunda göra all styrelse omöjlig. Hvad åter angår tackjernshytteägarnes förmåga att bära den gamla skatten, sii har jag visserligen med uppmärksamhet åhört Gr Lewenhaupls och Hr von Troils anföranden, hvilka gingo ut på att visa det konjunkturerna ännu vore missgynnande för tackjernsblåsningen, äfvensom alt denna handtering liksom alla andra inom riket skulle vara tryckte af höga skatter och kanske ännu mer än desse sednare. Jag kan likväl icke säga att jag blifvit öfvertygad om verkligheten af de utaf dem uppgifna förhållanden. Hvad Westra, Östra och Norbergs bergslag beträffar, har jag mig särskildt bekant att dervar. bergsmän äro befriade från knektehållet och frän flere servituter. En person som sjelf i officiel väg har mycket att befatta med jerntillverkningen i riket, har äfven sagt mig, att den närvar, konjunkturen alldeles icke är ofördelaktig för tackjernsblåsningen utan tverlom; och att bergsmännen mycket väl kunna tåla vid den skatt, som de före förra riksdagen betalade. På grund af allt detta skulle jag således vilja yrka återremiss af förevar, betänk, med föreläggande för Utsk. alt föreslå gamla skattens återtagande, om jag icke, efter hvad upplyst blifvit, funné, att sådant ej skulle leda till något resultat, aldenstund betänk, i denna punkt redan blifvit af 2:ne Stånd antaget.
Sådant torde visa, hvad verkan Utsk:s förslag komme att medföra. §• 99- Gr. Cronhjelm, Otto Aug.: Jag åberopar såsom anmärkning emot denna punkt Hr IJetres reservation. Jag erkänner visserligen flottans behof af öfning och klandrar icke dispositioner till sådana ändamål; men jag tror det vara vigtigt att få utredt, huruvida Convoj-connnissariatet bör bekosta dessa utgifter. Jag anser nemi. tidpunkten nu vara inne, då convojafgifterna böra till större delen försvinna. Jag har förskalfat mig uppgift på rederier och lästetal i Stockholm och Götheborg samt funnit, att antalet deraf alldeles förvånande minskats. 1815 uppgick antalet af Götheborgs fartyg till ett antal af 280, då de deremot nu endast utgöra några och 70. I Stockholm äger ungefärligen samma förhållande rum. Så länge vi följa ett system, hvarigenom handeln obehörigt tryckes, är det naturligt, att främmande fartyg erhålla frakter framför våra. Jag vet exempel på, att utur våra egna hamnar hafva främmande fartyg ta git frakt framför våra egna. Hr von Hohenhausen, Mich. Silvius: Het förhållande, att antalet af lästetal hos oss minskats, härrör in galunda från de till Convoj-commissariatet utgående afgifter, Den 10 April e. ntt 83 hvilka erläggas till Barbaresk-staterna och sålunda bereda skydd åt vår handel. Denna minskning i lästetalet anser jag härleda sig derifrån, att man i främmande hamnar, såsom Marseille och Genua nr. fl., kommit i erfarenhet af, att vära fartyg äro sämre utrustade och mera blottställda för haveri m. m. Under den tid Pommern tillhörde Sverige, förorsakade de Tyska skepparnes många haveriräkningar en betydlig skada för Svenska frakthandeln. Så snart ett Svenskt fartyg skall assureras, afsluta assnradörerna aldrig assurancen utan föregången besigtning å fartyget, hvilken åter medför dryga kostnader, under det en sådan besigtning sällan äskas å Amerikanska och Engelska fartyg, hvilket naturligtvis bidrager att åt dessa lemna företräde. Dessutom äro assurancerna, endast med undantag för några i de utländska hamnarna välkända skeppare högre å Svenska fartyg, än å de Amerikanska och Engelska.
För att antagas till telefonist skall den sö- kande, som, efter inlemnad, till bolagets styrelse stäld ansökan, åtföljd af prestoch läkarebetyg, eihållit kallelse dertill, undergå en lärokurs af något mera än 200 timmar. Efter den sammas slut och om eleven derunder visat god fallenhet för samt förvärfvat tillräcklig skicklighet i det ingalunde lätta arbetet, erhåller hon anställning som extra telefonist för att sedan i tur och ordning befordras till ordinarie. Ansökningar om platser ingå till den mängd att vanligtvis t. o. m. flere hundra måste ligga och vänta på blifvande ledighet. Omsättningen af tjenstgörande är ej synnerligen stor, och många finnas, som varit anstälda hos bolaget sedan dess början; ehuru arbetet är mycket ansträngande, synas dock telefonisterna väl kunna uthärda det samma. Under 1888 har i medeltal hvarje telefonist varit i anledning af sjukdomsfall frånvarande endast 3,59 dagar eller knapt 1 dag af 100 arbetsdagar. Till detta gynsamma resultat torde, som v i ofvan framhållit, i väsentlig mån den nya, rymliga och luftiga stationslokalen samt det nuvarande, mindre ansträngande expeditionssystemet bidraga. År 1886, då ännu den äldre lokalen och det gamla expeditionssättet begagnades, uppgick antalet sjukdagar pr telefonist till 6,95 eller nära dubbelt så många som under sistlidet år. För att befrämja, det de hos bolaget tjenstgörande måtte bilda sig en liten sparpenning, har bolaget i början af detta år utfäst sig att för en hvar af dem, som af sin månadslön i sparbank insätta minst två kronor, äfven insätta detta belopp mot i hufvudsak det vilkor, att insättningarna ej få uttagas, förr än den tjenstgörande lemnar sin befattning vid bolaget. Förutom det här ofvan skildrade bolaget gifves det i hufvudstaden ännnu ett, nemligen Stockholms Bell-telefonbolag, hvilket till omfattningen visserligen är mindre och derför ock sysselsätter betydligt färre telefonister; men i hufvudsak torde dock förhållandena inom det samma — hvad angår arbetstid, aflöning och helsotillstånd — ställa sig liknande. Telefonväsendet så inom Stockholm som öfver hela vårt land är stadt i daglig utveckling och tillväxt, kräfver oupphörligt ny och förö- kad arbetskraft.
Då emellertid af det den nådiga Propositionen bilagda Stats-Råds-protokoll inhemtas, att det äskade beloppet afser förhöjning i det å denna Hufvudtitels sednare afdelning uppförda anslag v lill brandväsendet .och yttre lyshållningen vid Kongl. Slottet och Arfprinsens palats», 10,000 R:dr, får Utskottet hemställa, att den ifrågaställa anslagsförhöjningen, 1,250 R:dr årligen, må af Rikets Ständer beviljas, men tilläggas sistnämnda anslag, sorn således kommer att upptagas till 11,250 R:dr«. 4 Slals-Utskntlcls Utlåtande N:o 3S. 4:o Uti det för Gripsholms Slott nu bestämda årliga anslag, 2,550 Ridr, är af Kongl. Maj:t äskad en tillökning af 2,450 Ridr, så att detta anslag komme att utgöra 5,000 R:dr. För behofvet af denna förhöjning hafva såsom skäl uppgifvits prisstegringarne på löner, dagsverken och materialier samt omöjligheten att med nuvarande anslagssumma, hvilken i det närmaste varit oförändrad alltsedan år 1818, bestrida underhållet af Gripsholms Slott, hvars anslag för öfrigt vore mindre än något af de öfriga lustslottens, oaktadt det förra med tillhörigheter kräfde större utgifter, än vid de andra lustslotten, med undantag af Drottningholms Slott. Då någon synnerlig nedsättning i nu gångbara pris å dagsverken och ma terialier ej torde vara att emotse samt de inkomster af arrenden och hyror, som Gripsholms Slott har att årligen påräkna, enligt hvad vederbörande upplyst, äro jemte nuvarande statsanslag otillräcklige för underhåll af de dyrbara, till större delen åldriga byggnaderna m. m. å detta Slott, vid hvilket många historiska minnen äro fästade, tillstyrker Utskottet, att berörda anslag ökas med det äskade beloppet, 2,450 R:dr, årligen. 5:o Äfven uti anslaget för Haga lustslott och park har Kongl. Majit begärt en årlig tillökning af 3,500 R:dr.
Dessa principer kunna afskiljas från hvarandra — de förhålla sig till hvarandra ungefär som sju olika rockar, påklädda samma person — och den femte principen tillika med de tvenne högre afskiljas vid döden från de fyra lägre. Författaren behöfde således hitta på ett medel att åstadkomma denna skilsmessa på något annat sätt än genom döden, för att hafva hvad han önskade — » la bête humaine », menniskan utan menniskosjäl, men styrd af » the mental princip », en in-lelektuel makt af samma art som djursjälen, men af långtstörre intensitet och omfattning. Och detta medel fann han i en magisk dryck tillagad af en arabisk adept. Charles Grayle, en rikt begåfvad man i den Byronska stilen, men härjad af häftiga passioner, råkar i strid med sio omgifning och beger sig till Orienten, hvarest han delar sin tid mellan tillfredsställandet af sina lidelser och ockulta studier. Han är visserligen en stor brottsling, men har storslagna idéer och drag af ädelmod och ånger visa att han är en varelse af högre art — han har nämligen ännu en själ och det en af yppersta slag, ehuru den blifvit vanstäld af sedligt förderf. Grayle blir emellertid gammal och bräcklig — döden är i annalkande och han gripes af ett häftigt begär att lefva och vara ung. Han låter derför mörda den arabiske adepten och bemåg-tigar sig dennes lifsuppehållande elexir. Vare sig genom någon oförsigtighet eller till följd af elexirets egenskaper, gå nu hans högre principer förlorade och när han någon tid efteråt uppträder i sällskapslifvet är det som den unge älskvärde Margrave, begåfvad med alla yttre och inre företräden, hvilka kunna tänkas hos en varelse, som saknar själ, men eger » the vital and mental force » i allra högsta fullkomning. Han är ett vänligt och smeksamt väsen, som verkar sympatiskt ehuru oroande på alla han möter. Hans temperament är lifligt, hans skönhet bedårande och hans konversation full af behag, men flygtig och utan egentligt sammanhang i högre mening. Hans enda uppgift, hans enda intresse är att njnta af lifvet i fulla drag.
Edvard Piper. L. S. N:o 75. F. Lagerberg. L. S. ' N:o 84. Axel Löwen. L. S. N:o 85. A. E. von Rosen. L. s. N:o 100. Fritz Stackelberg. L. s. N:o 115. G. Lagerbjelke. L. s. N:o 119. Fredric Ridderstolpe. L. S. N:o 133. N. Snoilsky. L. S. N:o 135. Grefve Cederström. Fullm. Frih. Cederström, Jacob. L. S. N:o 3. Friherre Gyllenstjerna af Lundholm. Fullm. A. G. Gyldenstolpe. L. s. N:o 69. Frih. Uggla. Ful lin. R. von Rosen. L. S. N:o 76. Frih. Kruuse till Verchow. Fullm. C. F. Palmstjerna. L. S. N:o 135. Gust. von Duben. L. S. N:o 183. 65 N:o 183. C. H. L S. N:o 192. Hjalmar Stackelberg. L. s. N:o 220. C. O. Palmstjerna. L. s. N:o 296. Frih. Ruuth. Fullm. F. O. Silfverstolpe. L S. N:o 302. J. Alströmer. i, s. N:o .304. A. G. S. Fock. L, S. N:o 326. Frih. Lagerheim. Toli. : L. S. Fuilm. Thure Joli. El. Lagerheim. Frih. Rehausen. Fullm. C. A. Manderström. L. S. N:o 358. Frih. Lagerbring. Fullm. Carl Reinhold Blomstedt. L. S. N:o 359. Frih. af Klinteberg. Fullm. Johan Fredric Aminoff. L. s. N:o 370. J. G. Paykull.
Hr Frih. o. Landtm, förmodligen, då votering icke begärdes öfver den först framställda propos:n, endast hade tillkännagifva, att det sednare alternativet, eller Hr von Hartmansdorffs förslag, i följd deraf måtte anses af R. o. Ad bifallet; men då Hr Frih. o. Landtm, medelst propos. till R. o Ad:s antagande eller förkastande framställde sednare alternativet, så följer deraf, att Hr Frih. o. Landtm ansåg detsamma likaväl kunna förkastas som antagas, i hvilken förra händelse ingenting skulle blifvit anlaget, enär endast de tvänne meningar varit ifrågaställda, hvilka begge sålunda skulle b lif - Den 10 Augusti f. m. ai5 vit afslagnn. Jag kan således icke finna, att Frih. Cederström kan förvägras att uti contra-propostn få uttryckt den mening han åstundat. Hr Frih. o. Landtm, hemställde i anledn. häraf, om någon af R. o. Ad:s ledamöter hade något alt erinra dervid att contra-propostn Liefve sådan, som Frih. Cederström, Jacob, den begärt. Ropades i allmänhet nej, men Gr. Horn anmälte sig och yttrade: O j Jag kan ingalunda medgifva, att ett sådant upprifvande af R. o. Ad:s en gång fattade beslut skall äga rum. Hr Frih. o. Landtm, har en gång förklarat, alt han uppfattat R. o. Ad:s svar på sin framställda propos. så, att betänk, i denna del är afslaget. Deröfver har ingen begärt votering, och del beslutet måste således stå fast. Hvad contra-propostn skall blifva, är de herrarnes ensak, hvilka begärt votering. Upplästes till justering följande voterjs-proposition: Den som bifaller, att hofrättsrådens löner bestämmas till 1800 r:dr och assessorernes till i5oo r:dr, men att lönerna för Ilofrätterna i öfrigt blifva sådana, som StatsUtsk. föreslagit, voterar - .
Vt 8axir>. S. D. Föredrogs änpo och bifölls Riksens Högloft. Ständers Allmänna Beswärsoch Lec-nomi-Utskotts förliden - 682 Den 17 Zfprik. liden gärdag uppläste Betänkande, anAZcnde nödwändighkten af nägon anstalt till winnande af en statistisk kännedom om Landets närwarande stallning, vt 8uxrs. Lx krotacollo F. 17. /tärnquist. Utdrag afProtocollct, hältet hos Högwördige PresteSt ndct den 29 Mars 1810. S. D. Efter upläsande af Riksens Högloft. StänderS Bewillnings-Utssotts Prvtocolls-Utdrag den 28 dennes, af innehäll, att Hederwärda Bonde-Sta ndet i frägorne dels «m stämplade pappers-afgiftens nedsättande för Almogen, dels ock om 5200 Rd:lrs anflag af Tullmedlen, till utrönande hnruwida Salt - tillw rkning innom Riket med för» -el kan anställas, warit af olika tankar mod de öfrige Niks-Ständen, beslöt Preste-Ständet, att dega frågor borde öfwerlemnas till förstärkta Stats-Utstoktcts afgörande, pä sätt Regeringsformens 71 §. förestrifwer. vl supra. SD. En af Eppeditions-Utssottct föreslagen unders dänig ffrifwelke till Kongl Maj:t, angäcnde jemnkningar i Privilegierne, uplästes till justering ocl> godkändes, i enlighet med Preste-Ständets de öfrige respektive Standen meddelade ProtocollS-Utdrag af den 2g Jin ii oll 22 September 1809 samt g Januari,' detta är. Hwarom de res spcctive Ständen stulle wördsamt och manligen underrättas. vt supra. Lx krotocollo 17. Tllm^UlSt.
Derjemte hafva Fullmägtige föreslagit förhöjning af arfvodet till Bankens Garde des medailles från 300 till 500 Riksdaler, enär det nuvarande arfvodet allt för litet motsvarade de anspråk, som göras på hans insigter i ett fack, som i vårt land hade endast få fullt sakkunniga; och finner Utskottet skäligt tillstyrka Rikets Ständers bifall jemväl till denna framställning, med särskildt afseende äfven derpå, att innehafvaren af ifrågavarande befattning under en lång följd af år densamma ombesörjt, utan att arfvodet, som från början bestämdes till sitt hittills varande belopp, under tiden blifvit tillökadt, oaktadt myntoch medaljkabinettet genom dess vårdares kunskaper och omsorg erhållit en betydlig och värderik utvidgning. I an - Banko-Utskottets Memorial N:o 20. 9 I anledning af en utaf Bankens vaktbetjente hos Utskottet framställd anhållan om förbättring i deras lönevilkor, hafva Fullmägtige, med öfverlemnande af ett utaf chefen för Revisionsoch Ekonomi-kontoret i ämnet afgifvet memorial samt med anmälan att antalet vaktbetjente för närvarande uppginge till 27 ordinarie och 3 extra» deraf 14 innehade högsta och 13 lägsta lön samt de tre extra vaktbetjente arfvodem motsvarande lägsta lönen, åberopat hurusom nyssbemälde chef ansett att det i Banken införda förändrade expeditionssätt jemte andra vidtagna förändringar kunde medföra någon inskränkning i vaktbetjeningens personal, ehuru ej synnerligen betydlig, enär ett större antal betjening vore och fortfarande torde blifva behöflig för servisen vid Bankens brandanstalter; hvarjemte Fullmägtige för egen del yttrat, att äfven de voro af den åsigt att förminskning i antalet af Bankens vaktbetjening borde ega rum, ehuru förslag härtill ej kunde afgifvas förr än dels ett fullständigt ordnande af embetslokalerna blifvit verkstäldt och dels under utarbetning varande nytt brandreglemente vunnit stadfästelse.
”Idkare af borgerlig näring, handel, fabrik, handtverk, eller annat till borgerliga näringar räknadt yrke, egare och fideikommiss-innehafvare af hus eller tomt i stad eller köping, egare och fideikommiss-innehafvare af bergsbruk, magistratspersoner i städerne, och sädane derstädes bosatte, till annat Riksstånd icke hörande personer, som antingen på grund af K. fullmakt innehafva tjenst å rikets stat, eller från sådan tjenst med pension af galt, välje inom sig, distriktvis, de riksdagsmän, som, vid riksdag, BorgareSt. utgöra. Desse Riksdagsmän skola lill antalet vara sjutiofem.” Gr. Mörner: Den förändring i Const.Utsk:s förslag, jag tagit mig friheten att vid denne § för det H. Ståndet föreslå, består deruti, att jag ansett valrätt böra tilläggas sådane i städerne bosatte, till annat Riksstånd icke hörande personer, hvilka antingen på grund af K. fullmakt innehafva tjenst på rikets stat eller ock derifrån afgått. Jag har trott, att, genom införandet i representationen af ett sådant element, den i åtskilige hänseenden skulle vinna, och att icke heller någon olägenhet tillskyndas det Stånd, hvari detta element skulle inrymmas. Detta Stånd är f. n. icke serdeles talrikt, och, utan att någon inskränkning åstadkommes i dess representationsrätt, torde det kunna medgifva inrymmande af några flera personer, och då dessutom fråga här är, att tillerkänna dessa individer ett bestämdt antal, hvilka i representationen skola inrymmas, beror det naturligtvis af städernes öfrige röstberättigade innevånare, om de till de ifrågavarule personerne ega det förtroende, alt de vilja utse dem till representanter. Hysa de sådant förtroende lill dem, så är väl äfven billigt, att de äfven få välja dem. Någon rimlig grund att utesluta desse, till Staten ofta kanske lika mycket som hela den öfrige stadens bidragande innevånare torde icke eller finnas. Man har visat mig alt orter finnas, hvarest några af de i en stad bosatte embetsoch tjenste mäns - Den 31 Maj f. m.