Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet har derföre funnit sig böra instämma i kommitterades ofvanberörda förslag om särskiljandet, i likhet med hvad i nu gällande tulltaxa eger rum, af de båda olika slagen och bestämmandet af en något högre tullsats för de ej specificerade feta oljorna; och får Utskottet alltså hemställa, att tullafgifterne vid införsel af feta oljor må bestämmas sålunda: Bom-, Hamp-, Kokosnöt-, Palmoch Spermaceti1 skalp. 2 öre. Andra till apotheksvaror ej hänförliga, eller eljest icke specificerade slag . » 3 öre. äfvensom att, i enlighet med Kongl. Maj:ts förslag, införsels-tullen å flygliga oljor eller essencer (flaskornas vigt deri inbegripen) må fastställas till 25 öre skålpundet. För Ost, alla slag, bar Kongl. Maj:t, i enlighet med kommitterades hemställan, föreslagit fortfarande af den tullfrihet vid införsel, som, på grund af merberörde Kongl. Kungörelse af den 12 December 1856, för närvarande eger rum. Införseln af denna artikel uppgick år 1855 till 31,753 \Jtt, deraf ensamt från Nederländerna 26,148 LS". Då, enligt hvad kändt är. bland arbetsklassen och den mindre bemedlade befolkningen i en del af landet en betydlig och stigande förbrukning eger rum af ett visst slag billigare Holländsk ost, kan det, ehuru i detta afseende någon upplysning af tull-specialerna icke erhålles, dock med visshet antagas, alt deri vida öfvervägande delen af införseln utgöres af detta slag ost. Vid sådant förhållande och då det hvarken synes behöfligt eller vore Bevillnings-Utskollels Betänkande JVs 10. 33 vore utan synnerlig svårighet verkställbar! alt med olika tullbeslämmelse i taxan serskilja de finare och gröfre ost-slagen, anser Utskottet artikeln i sin helhet böra betraktas såsom en allmän förnödenhetsvara, den der, i likhet med hvad för andra af enahanda beskaffenhet blifvit föreslaget, må vid införsel åtnjuta tullfrihet.
Puncten angående förslag att inga caracters-fullmagter må meddelas å <annan värdighet eller tjenst, än den, sorn innehaf varén bestrider, har jemväl blifvit bifallen af Borgareoch Bonde-Stånden, men återremitterad af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet, med anmärkningar: af Herr von Hartmansdorff, med hvilken Herr Friherre Cederström, Jacob, instämt: att en Regering, hvilken är till den grad , som den Svenska, blottad på medel alt kunna belöna och uppmuntra, bör icke beröfvas de få tillfällen, hon förut haft dertill. Rikets Ständer skola redan haft orätt, då de belagt titlurne med en hög beskattning, och borde icke begagna ett redan begånget misstag, såsom skäl att begå ett nytt; — samt af Herr Doctor Björkman: att, ehuru Herr Doclorn erkänner de af Utskottet uttalade åsiglerne såsom sanna , och det med rälta klagas, så väl öfver det rådande begäret efter titlar och rang, som öfver Regeringens flitiga bidrag lill underhållande af denna benägenhet för flärd och fåfänga, vore det en alltför rådi cal cour att afskära ali möjlighet för Kongl. Majit att med någon utmärkelse belöna en förtjenst, som på annan väg ej kan ihågkommas. Ett yttre bevis på medmenuiskors erkännande af förtjenslen kan understundom vara på sitt ställe. Blott öfverdriften vore skadlig, och för att hämma den , är redan en dryg beskattning föreslagen genom en årlig bevillning för caracters-fullmagter, som ej åtföljas af lön eller arfvode. Utskottet tror sig icke af dessa yttranden hafva anledning att förändra, hvad i detta ämne är tillstyrkt, och då dessutom ConslilutionsUtskottet, genom memorialet N:o 23, föreslagit ett grundlags-stadgande i 12 Allm. Besa.- och Elcon.-Utskottets Utlåtande, N:o lil. enahanda syftning, hvilket Rikets Ständer redan antagit alt hvila till nästa Riksdag, anser sig Utskottet deraf hafva ett Ökadl skäl att vidblifva sitt förra förslag. 7:de Puncten.
Jag har trott mig böra i stället föreslå 6o, på det att 5 representanter ytterligare må kunna fördelas på de större länen, som äga en öfvervägande folkmängd, isynnerhet en större del förmögnare innevånare, såsom Stockholms län, Skåne, o. s. v. Desse nu omnämnde representanter, nemi. 120 för den lägre classen och 6o för den förmögnare, borde tillsammans utgöra den nedre kammaren, som sålunda skulle komma att bestå af 180 riksdagsmän. Den öfre kammaren har jag ansett böra bildas genom val af den nedre, dock så att den andra kammaren endast hade rättighet alt inom sig sjelf välja 6o ledamöter, men derjemte ägde att utom sig välja 3o ledamöter, tillsammans 90. De som lemnat någon uppmärksamhet åt Gr. Anckarsvärds och Hr Richert» förslag, finna, att jag i detta fallet gjort den förändringen, att jag utvidgat ledamötcrnes antal i den öfre kammaren, och att jag lemnat nedre kammaren rättighet att välja en del ledamöter utom sig. Dessa äro de egentliga grunderna för mitt förslag. Något vidare behöfver jag nu icke upprepa. Jag har eljest här i korthet skriftligen uppsatt grunderna för mitt förslag, och om det ur någon af R. o. Ad:s ledamöter, som vill upptaga dem till framställning af Hr Landtm, såsom förslag till en Ståndets gemensamma tanke, så är det naturligtvis tillgängligt. För min egen del anser jag mig ej böra detsamma yrka. Gr. Frölich» tillika aflemnade skriftliga förslag var följande : Uti nedra kammaren väljas genom electorer, på sätt här nedan säges 120 Dito genom directa val ^°i8o Uti öfra kammaren inträda genom val af nedra kammaren inom sina ledamöter 60 Dito utom densamma 3o 9°- Hela Representationen 270. Den 21 O c t o b c r f. m. 5i Indirect valrätt inom hvarje prestgäll vid sockenstämma äger hvarje välfräjdad 25 år gammal och myndig mansperson utöfva genom elector, utsedd inom prestgället, utan afseende på förmögenhetens ringhet.
Där fanns ingen dörr, och ljudet hördes nu allt tydligare. Inne i mörkret låg en ihjälhungrad hvit häst, bunden vid en järnögla i väggen. En lyft huggvärja skulle icke ha hejdat konungen, men det ovissa skumrasket kom inbillningsmänniskan att mörkrädd stanna på tröskeln. Dock lät han ingenting märka utan vinkade fänriken. De stego ned utför en brant trappa till en källare. Där var en brunn, och vid kranbommen till det sjungande vindspelet, som upphämtade vattnet, körde en döf kosack med piska och tömmar och utan aning om faran en mänsklig skepnad i svensk officersuniform. Då de löste repen och i fångens ställe bundo kosacken, igenkände de holsteinaren Feuerhausen, hvilken hade tjänst som major vid ett värfvadt dragonregemente, men hvilken bortsnappats af kosackerna och spänts som ett ök för deras vattenhiss. Han knäföll och stammade på bruten svenska: – Majestät! Jak ej tro mine ökon ... Min reconnaissance ... Konungen föll honom muntert i talet och vände sig till fänriken: – För upp de båda hästarna i stallet! Tre män kunna icke med behag rida på två hästar, och därför stanna vi här till dess några kosacker komma förbi, från hvilka vi kunna taga en ny häst. Själf står herren vakt vid porten. Därefter gick konungen tillbaka till boningshuset och drog igen dörren efter sig. De uthungrade hästarna, som begärligt gnagde barken af buskarna, blefvo under tiden ledda upp i stallet, och fänriken begynte postera. Långsamt skredo timmarna. När det började lida mot skymningen, ökade stormen i förbittring, och snön yrde i solnedgången öfver de tröstlösa snöslätterna. Likgula kosackansikten lyfte sig spejande öfver buskarna, och långt i blåsten ljödo de kringströfvande plundrarnas: Ohahå! Ohahå! Ohahå! Då steg Feuerhausen ut ur stallet, där han suttit mellan hästarna för att icke få frost i såren efter de rep, hvarmed han varit bunden. Han gick fram till boningshusets stängda dörr. – Majestät! – stammade han.
Proposition M 134. förnämsta stödet för enskild egendoms säkerhet och allmänt väl; och denna Bankens fasthet står, i Kongl. Maj:ts tanke, på säker grund, så länge Banken väl förvaltas och ej några åtgärder vidtagas, som förminska dess styrka. När härtill kommer, att en dylik kommitté för medlens användande, som den, hvarom, förslaget talar, icke eger samma lämplighet i fråga om låne-medlens fördelning, i mån af behof och billighet, på ett vidsträckt rikes område med mångahanda arter af olika rörelsegrenar, hvilka alla hafva anspråk på biträde, som på en enda handelsplats; samt att den skyndsamhet, hvarpå hela företagets nytta väsentligen beror, icke låter sig förena med alla nödiga förberedelser för anskaffandet af obligationer och ordnandet af en alldeles ny gren af Riksgälds-kontorets verksamhet: har Kongl. Majit funnit den ifrågaställa uppoch utlåningen genom Riksgälds-kontoret, sådan den blifvit till sina hufvudgrunder föreslagen, icke kunna på ett tillfredsställande sätt uppfylla det dermed afsedda ändamål, Men, ehuru således denna utväg till upphjelpande af den närvarande penninge ställningen icke befunnits antaglig, har Kongl. Majit likväl, med afseende å den utsträckning, som förlägenheten morn landet redan vunnit och ytterligare hotar att erhålla, trott, att snar och kraftig hjelp från Statens sida måste mellankomma, för att vid ett så utomordentligt undantagsfall, som detta, söka, så vidt som möjligt, afböja de menliga följderna häraf för de flesta af landets vigtigaste näringsgrenar. Kongl. Majit anser emellertid, att sättet för en sådan Statens medverkan till näringarnes bistånd bör vara enkelt till sin grund och i utförandet stödja sig på de medel och inrättningar, hvilka redan förefinnas, men sorn för tillfället behöfva förstärkas för att kunna utveckla en ökad verksamhet, och för att i en tid, då de enskildes krafter äro otillräckliga, så vidt ske kan ersätta den brist på förlag, som eljest, till många näringars och hela folkklassers oberäkneliga skada, måste uppkomma
Så * är t. ex. förhållandet i Norge. I norska grundlagen § 23 står tydligt: » Kongen kan meddele Ordener til hvem han for godt befinder til Belonning for udmaerkede For-tjen ester, der offentligen maa kundgjores; men ej anden Rang og Titel, end den, ethvert Embede medferer. » Men äfven här i Sverige hafva försök blifvit gjorda att betaga konungen detta privilegium. Vid riksdagen 1840 — 41, då man ju rent af umgicks med abdikations~ planer mot den gamle konungen, sökte man bland annat göra honom förtret genom att beröfva honom rätt att utdela karaktersfullmakter. Förslag väcktes derom, och det den tiden oresonliga konstitutionsutskottet till och med tillstyrkte saken. Utskottet anser, att » karakters-fullmakters utdelande icke var i något afseende nödigt eller nyttigt eller ens af något stadgande i grundlagen föranledt, men deremot i sin mån gifver näring åt en tyvärr alltmera öfverhandtagande flärd, som hotar att småningom undergräfva nationens moraliska kraft. » Trots detta vits-ord af det visa utskottet blef det ingenting af med hela detta attentat, och konungen utöfvar oförkränkt rätten att utdela karaktersfullmakter, ehuru sådana numera • långt mindre ofta än förr komma i fråga. Men då 1840 års riksdag icke kunde beröfva konungen rätten att meddela karaktersfullmakten, så gjorde den åtminstone deras åtnjutande mindre ljufligt genom att höja bevill-ningen för dem. Till denna allmänt •antagna sed, att begagna de militära embetena såsom rangmätare i fråga om de civila, bidrager nog också i icke oväsentlig mån den omständighet, att i äldre tider monarkien vida mer än nu var en militärmonarki, då allt, som hade afseende på kriget, fick en öfvervägande betydelse i staten. Som sagdt, vår rangordning bestämmer rangen endast mellan statens och hofvets em betsm än, detta i motsats till hvad förhållandet är på en del andra ställen, exempelvis i England, som har en noga specificerad rangordning möd 62 klasser från statens högsta em betsmän ända ned till daglönaren.
Det finnes nemligen flere allmänna byggnader, som, om man icke kan erhålla dem genast, åtminstone inom några få år torde komma att stå till buds. Der finnes det s. k. Hebbeska huset, vidare Gymnasii-huset, och KommersCollegii hus kunde äfven användas. Det har skett förut oeh kan äfven ske nu, att Statsverkets hus utbytas emot andra, otn dessa behöfvas för nödvändigare ändamål. Jag för min del tror icke att den nu förslagna åtgärden kan vara tjenlig; jag önskar att vår hufvudstad måtte förskönas med hvarje år och isynnerhet att de byggnader, som äro af historiskt värde, måtte bibehållas och det tillses, att omkring dem finnas öpna platser och möjligen lägre planteringar, hvilka alltid bidraga att höja skönheten. Jag anhåller att dessa mina ord måtte få åtfölja remissen til StatsUtsk:t. Frih. Cederström, Rudolf: Afven jag anhåller vördsamt att få instämma i de åsigter, som den siste värde talaren framställt. Jag är för min del så fullt förvissad derom, att det allt mera vaknande intresset för hufvudstadens försköning och för den historiskt märkvärdiga Riddar holms-kyrkans befrielse från byggnader der bredvid, åt stadssidan, år så starkt, att, äfven om R. St:r nu skulle, med bifall till K. Mits Propos., besluta Riks-Arkivets inrymmande i Geijerska huset, skall det dock icke komma att dröja länge, innan förslag framställas, att en annan lokal må anskaffas. Sådana förnyade flyttningar äro likväl både kostsamma och i många hänseenden ändamålsstridiga, enär böcker och handlingar dervid kunna skadas eller möjligen förkomma. Den siste värde talaren har redan påpekat åtskilliga alternativer för anskaffande af tjenlig lokal för Riks-Arkivet. livart och ett af dessa alternativer synes, enligt mitt omdöme, otvifvelaktigt ega företräde framför K. M:ts i Dess Propos. framlagda förslag. Ty hvarje af de utaf Hr Adelborg upnämnda hus är till sitt läge af beskaffenhet, att icke skymma Riddarholms-kyrkan, på sätt Geijerska huset nu gör.
Backströin säger, att den som sörjer, skrifver muntert, ocli i inorgoii skiifver jag en glad novell, d. v. s. en som börjats för någon tid sedan ocli som $klarnats i kvä !l så att jag kan fortsatta. God natt dii kara lilla inor! har finns ingen i liela vårt kungarike, som jag liåller så mycket af som dig och detta ar sannt, fast niycket annat af livad jag sagt och skall saga al1 munväder. Icke det jag säger på allvar ar nieiivader, bara det jag pratar för ro skull. Nar kominer (Iii och blir här några dar? Och nar kommer iiii Iiit och liiilsar på? Rkrif snart till din tillgifna syster Victoria. Nhgra nikilader efteråt finiia.vi lienne helt inne i sina litteriira fyideringar. ~ T a r d i S f var, soin bekant, ett af de inknga författarenamn iinder livilka fru B. iipptradt på den litteriira vädjobanan. Hon skrif ver: Hörby. Kära Margretlie! Du sade, att du önskade att få reda p&amp; 1lui.w inina Stocltliolrns-. afiiirer st %, och d % du alltid varit den som bast förstått min strafraii, hyst det bästa hoppet on1 dess resultat och varit den enda af mina anhöriga, som ägt ett uppmuntrande ord för mig, ar da onekligen den som iilest af alla har rättighet till initt förtroende, Iivilket dii jii också har. J a g liar varit nedslagen och inodlös en lång tid ocli nästan förlorat liisteii att skrifva, emedan dessa småstadsförhållanden och alla dessa småaktiga föreskrifter, farhågor och opraktiska förslager så nedtyngt mitt sinne, att jag tviflade både på inina anlag ocli inin förmåga att bekämpa dessa milliarder af små svhiglieter, so111 genom sin niångfald nästan bli fruktansvärda. De koinina alla af detta enda: jag är kvinna och soiii sådan anses knappt vara en förnuftig iniiniiiska.
Att K. M:ts Kegering föreslagit flyttningen, har tydligen berott på de officiela auktoriteternas yttranden, jag dristar säga, vilseledande yttranden; att granska moliverna för vissa auktoriteters tillstyrkanden, vill jag ej ingå uti; de ligga till dels inom det personliga gebitet. Det öfriga af Hr Nordenfalks försvar för flyttningen bar likaledes redan af mig blifvit vederlagdt. Hvad Hr Nordenfalk yttrat om den »förvåning och ledsnad» han erfarit till följd af Stats-Utsk:ts behandling af denna fråga; såsom ock att Hr Nordenfalk ej kan anse Stats-Utsk:t haft »allvar» med den slutsats, hvartill det kommit, samt att behandlingen af denna fråga vid föregående och denna riksdag utgör ett »curiosum» uti riksdagshistorien, anser jag mig ej böra upptaga till besvarande, lika litet som jag anser mig på något vis förnärmad af det anathem, Hr Nordenfalk uttalat öfver »motståndarne till flyttningen.» Hr Frih. v. Schulzenheim har lemnat en bedröflig beskrifning på det nuvarande tillståndet vid Fahlu bergsskola. Om denria beskrifning är med verkligheten öfverensstämmande, hvilket jag i öfrigt lemnar derhän, bevisar den blott, att en ny organisation af den praktiska bergsmanna-undervisningen är al behofvet högt påkallad. Det är ju ock förnyad organisation StatsUtsk:t påyrkar, men derjemte att en plan för densamma må först vara uppgjord, innan anslag derföre beviljas; motsvarar ej organisationsplanen ändamålet, en fullt ändamålsenlig praktisk bergsmannaundervisning, förfelas ju syftet med de anslagna medlen. Frih. v.
Hr Ehrenhoff säger, att derigenom alt hans motion blifvit afslagen, skulle Banken kunna utsättas för plundringsförsök på så sätt, att man »uttager uti en kassa en påse silfver, som väger t. ex. 3,19(1 Ort, och erhåller särskilt fyllnaden 4 Ort eller 2 R:dr; genast derefter inlemnar jag samma påse i en annan kassa, men behåller naturligtvis de 2 R:dr, eftersom jag vid inlemnandet icke behöfver fylla den bristande viglen. På detta sätt kan jag sjelf eller genom ombud fortsätta rörelsen så långt tiden medgifver, alla dagar hela året om, och blir konsten en gång väl känd, skall det icke saknas kunder. Jag har blott antagit 4 Orts undervigt; men det är icke sällsynt redan, att silfvermyntet, som någon längre tid varit i rörelsen, väger till 10 Ort under normalvigten.» »Om jag skulle kunna tänka mig, att någon af Bankens kas sörer skulle finna sitt samvete fullt lugnadt genom öfvertygelse att han har samma rätt till förtjenslen som alla andra Sveriges medborgare, så kan han sätta — om jag så får uttrycka mig — detta penningeverk i en sådan gång, att han innan kort, fullt tryggad för framtida bergning, kan vända ryggen åt R. Stirs Bank och dess Styrelse.» Jag måste bekänna, att det förundrar mig att en af Bankens egna tjenstemän kunnat så misstaga sig om Reglementet för Banken. Jag har fått dem uplysning, att Banken alldeles icke utlemnar underhaltigt mynt, utan detta mynt är i fullkomlig öfverensstämmelse med myntbestiimningslagen af år 1830, och på hvarje sedel kommer att stå, att den skall inlösas med så och så många Ort och Korn myntadt silfver; och 1830 års myntlag bestämmer hvad myntadt silfver är och huru vid utmyntningen skall förfaras. Det är icke enl. med förhållandet, att man i kassan kan utfå en V. II. 15 226 Den 8 April e. nr. »påse silfver» och derjemte mellangiften. Hvad beträffar
Vände vi återblickarna på vårt Fädernesland, hvilket under Carl Xl:s oförgätliga regering, äfven i litterär väg, var Nordens första Stat — hvad har här under de sednare tider blifvit gjordt? In i andra decennium af I9:de seklet har Sverige det urgamla, alltid sjelf ständiga Sverige ännu ingen fullständig Rikshistoria. Ofulländade, i brist på uppmuntran, ligga både Dalins och Lagerbrings vigtiga Verk. Ofulländad, i brist på understöd och uppmuntran, Warnholtz’s af inhemska °ch främmande så högt värderade Bibliotheca Historiett. Ofulländad, i brist på understöd i6 Den 3 Juni. och uppmuntran, Hallenbergs oskattbara samlingar till upplysning af vårt Fäderneslands mest lysande period. Obegagnade ligga de vigtigaste Documenter, sammanprässade i det vackra, men tiånga och lilla Kongl Bibi>o theket, som, länge utan understöd, fö;st för ungefär 20 år sedan fick sig en fond anslagen, så liten, att den ringaste Tyska Riks furste har anordnat en betydligare åt sina samlingar. Det vördnadsvärda minnesmärket af fordna Konungars kärlek för fosterjordens häfder, jag menar det fordna AntiquitetsColleg'um, är upplöst, dess arbeten afbrutna och dess saml ngar melian trenne särskildta ställen skingrade. Lärdom och forskning så ringa aktad, våra fornleinningar ovårdade, alla försök att väcka en annan anda hos Nationen och meddela den grundlig kunskap, stängda hvem må då undra, att utländingar rycka på axlarna öfver våra pretentioner att hafva ett rum bland Europas litterära folkslag? Hvar är Sveriges Amås Mrgnceus, som uppoffrar sitt lif och sin rikedom till grundläggandet af fullständiga samlingar för fäderneslanders historia och lärdom, och att göra dem fruktbara för alla kommande tider? Hvar är vår Rask, som för forskningen i källorna för vårt gamla sköna språk skyr ingen kostnad och inga mödor ?
Kunde vi utföra detta, skulle det försona oss med allt i världen. Sonja skulle glömma, att Sverige är det värsta filistéland på jorden, och ej längre klaga öfver att hon förspiller sina bästa år här, och jag skulle glömma att – ja, allt det jag grubblar öfver. — Ni säger väl, att vi äro ett par stora barn bägge två. Ja, gudskelof, det äro vi. Det finns lyckligtvis ett rike, som är bättre än alla jordens riken och till hvilket vi äga nycklarna – fantasiens rike, där den är härskare, som bara vill vara det, och där alla förhållanden gestalta sig just så, som man vill ha dem. — Men kanske duger Sonjas plan, som var uppgjord för en roman, alls icke för ett drama. Och en roman kan jag icke skrifva på en annans plan, till en roman står man i ett mycket mer personligt förhållande än till ett drama.» Den tionde februari skrifver jag: »Sonja är så öfverlycklig öfver detta nya uppslag i sitt lif – hon säger, att nu först förstår hon, hur en man alltid blir på nytt förälskad i sina barns mor. – Ty jag är naturligtvis modern, efter som det är jag, som skall bringa barnet till världen – och hon är så full af hängifvenhet för mig, att jag blir glad bara jag ser hennes strålande ögonkast. Vi ha så roligt tillsammans som väl aldrig i världen två kvinnliga vänner haft förr – ty vi bli ju det första exemplet inom litteraturen på två kvinnliga medarbetare. — Aldrig har jag så till den grad fattat eld för en idé, som denna gång. Genast Sonja meddelade mig sin plan slog den ned i mig som åskviggen i åskledaren. Ja, det var en verklig explosion. På torsdagen den 3:e var det hon berättade mig planen – men en plan, som var uppgjord till en roman i rysk milieu. – Sedan hon gått, satt jag uppe om natten i mörkret i min gungstol, och innan jag gick i säng var dramat nästan färdigt i tankarna. Fredagen talade jag med Sonja härom, lördagen begynte jag skrifva, och nu är hela första pjesen, prolog och 5 akter, skrifven i utkast – alltså på fem dagar, och blott ett par timmar om dagen, fy när man arbetar med så våldsam fart kan man ej hålla på länge i stöten.
Missgernings-Balken omförmälda, att någon deraf ljuter döden, hvarjemte Rikets Ständer inherntat, att föreskriften i 20 Cap. 6 §:n nämnde Balk om Fem dalers böter för den, som kastar in i annan mans hus, gård eller farkost sten, slång eller annat, att dermed skada göra, hitintills vanligen blifvit, i brist af annat tjenligt lagstadgande, tillämpadt för sådana fall af förstberörde förbrytelse, då den sker af öfvex-dåd eller kittslighet, 11- tan att någon deraf får skada; men då samma lagrum icke afser nu ifrågavarande slag af brott, hvilka dessutom fordra en strängare påföljd, än den nyssnämnda, dels i anseende tillden elakhet, som ofta i hög grad derföre ligger till grund, dels ock emedan de till sina följder kunna vara vådliga, samt äro svåra att upptäcka, såsom merendels i hemlighet utförda, hafva Rikets Ständer, med ledning af hvad lagen i vissa andra fall stadgar, angående skadegörelse å egendom, funnit skäligt, för deras del, besluta utfärdandet af en författning, hvarigenom förordnas: Den, som uppsåtligen, af ondska eller öfverdåd, slår in annans fenster, skall pligta från Sex R.dr 32 sk. till Tretton R:dr 16 sk., efter omständigheterna, ändå att icke någon deraf får skada. Sker det mera af okynne, än ondska, vare bot Tre R:dr 16 sk. Hvilket Rikets Ständer få hos E. K. M. härmed i underdånighet anmäla. Rikets Ständer framhäda &c. Stockholm den 9 September 1840. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 12 Sept. 1840. Preste-Ståndet den 16 Borgare-Ståndet den s3 Bonde-Ståndet den a3 V\W-> Finl \ •, V • - .V'’;/l?,v. \;•. > \\ V/ \ ;ii•s1 i V~v ' Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse_, i fråga derom, att enskild egande-rätt bör vika för allmänna ändamål.