Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då sade Judarna till honom: Femtio år hafver du icke ännu, och Abraham hafver du sett! Jesus sade till dem: Sannerliga, sannerliga säger jag eder: Förr än Abraham var född, är jag. Då togo de upp stenar, till att kasta honom. Men Jesus gömde sig undan; och gick ut af templet. Och gick Jesus framom, och såg en man, som var blind född. Och hans Lärjungar sporde honom till, och sade: Rabbi, hvilken syndade, denne, eller hans föräldrar; att han skulle födas blind? Jesus svarade: Hvarken hafver denne syndat, eller hans föräldrar; men på det Guds verk skola uppenbaras på honom. Jag måste verka hans verk, som mig sändt hafver, medan dagen är; natten kommer, då ingen kan verka. Så länge jag är i verldene, är jag verldenes Ljus. Då han detta sagt hade, spottade han på jordena, och gjorde en träck af spotten, och smorde med träcken på dens blindas ögon; Och sade till honom: Gack bort, och två dig i dammen Siloa (det betyder Sänder). Han gick, och tvådde sig; och kom igen, och hade sin syn. Då sade grannarna, och de som honom förr sett hade, att han var en tiggare: Är icke denne den som satt och tiggde? Somlige sade: Det är han; somlige sade: Han är honom liker. Men han sjelf sade: Det är jag. Då sade de till honom: Huru vordo din ögon öppnad? Svarade han, och sade: Den mannen, som kallas Jesus, gjorde en träck, och smorde min ögon, och sade till mig: Gack till dammen Siloa, och två dig. Och när jag gick, och tvådde mig, fick jag synen. Då sade de till honom: Hvar är han? Sade han: Jag vet det icke. Då hade de honom, som blind hade varit, till de Phariseer. Och det var på en Sabbath, när Jesus gjorde träcken, och öppnade hans ögon. Åter sporde honom ock de Phariseer, huru han hade fått synena. Han sade till dem: Han lade mig träck på ögonen, och jag tvådde mig, och hafver nu min syn.
» Ack, se hafvet, se hafvet! » nu plötsligt det skallar, vid en skär går clsvik, så glimmande klar. » Se ett segel, ett segel! Hur skummet det svallar, och se månen, hur skimrande vingar han har! » Och allt längre på dagen det lider och lider, och sitt mål emigranterna hinna till sist. » Ack, på landet man är då, på landet omsider, likt fågeln som kvittrar på grön liten kvist. » » Här här man känner är lif, här sig pigg är lust, som i vattnet en löja, här blir göra, minsann! IDUN 1894 155 Här man bitti " med solen sin åker skall plöja och skynda till ärorna raskt alle man. » ligt » att äga en klädning från Paris! Men denna » stil » skall blifva eder dyrare, än ni anat, tack vare svenska tulltaxan i främsta rummet. För att väl skydda klädningen inSå de små under jubel på grönskande valpackas densamma i magasinet i en bastant träask, för hvilken ni särskildt debiteras. När len ibland buskar oe / i tufvor nu tumla så fritt. så eder efterlängtade pariserklädning anländer Långt från grändernas kvalm vid böljetill Sverige, skall den naturligtvis förtullas, men om ni tror, att tulltjänstemannen nöjer svallen hvarje tyngande boja de känna sig kvitt. sig med att blott uppväga klädningen, misstager ni eder storligen. Tulltaxan säger obevekligt: Askar, papper och dylikt omslag Om en regnskur kommer, hur klara dess ingår i varans vikt. droppar, Då eder klädning är försedd med en enkel hur härligt det susar i asparnas lo / t, snörbesättning, beräknas tullen efter kronor hur löfven där gnistra, hur blommornas 3:50 pr kg., och då klädningen med ask vä- knoppar ifrån dälder och ängder där sprida sin doft. ger, låt oss säga 3 kg., ökas priset på den billiga pariserklädningen endast i tull med kronor 10: 50, något hvarpå ni vid rekvisiSå de små nu på landet som fjärilar svinga tionen knappast reflekterat eller tagit med i under jublande fröjd i den vårliga vind.
Ständer fraoilägga resultaten af de härom inom Utskottet förekomne öfverläggningar, med iakttagande af den ordning för anmärkningarnas besvarande* hvaruti frågorne, mot hvilka desamma blifvit rigtade, i Utskottstä Betänkande linnas upptagne. Det tillhör Utskottet således först, att yttra sig öfver dén erindian, sorn blifvit framstäld mot Utskottets förslag, att vid bestämmande af ett hemmans deltagande i extra roteringen, de detcatntna åtföljande Eesv. och Ekon. Ut sk. Betti n k anden. 1527 herrligbeter borde afses och komma i beräkning, gemensamt med de tili hemmanet börande egor, hvilket ansetts vara stridanda emot sa väl de af Riksens Ständer stadgade grunder för extra roteringen, som det förhållande, hvilket vid gamla roteringens införande iakttagits, enär härvid endast sådana till hemmanen lydande förmåner blifvit inroterade, som funnits vara ingångne i hemtnansräntan; och får Utskottet, i afseende på denna omständighet meddela den förklaring, att om Utskottet på ett så obestämdt sätt, som anmärkarne, troligen utan närmare granskning af hvad Betänkandet härom innehåller, synes hafva antagit, tillstyrkt inrotandet af hemmanens herrligbeter, någon anledning till den gjorda erindringen kunnat finnas; men att, då Utskottet tvärtom med förslaget om deras beräknande vid hemmanens rotering förenat det villkor, att de i hemmanens skattläggning borde vara inbegripne, eller som vill säga detsamma, deltagande hemmanens ränta, Utskottet hvarken i denna del afvikit från den af Utskottet antagne princip, att gamla roteringen skulle för den nya tjena till rättesnöre, eller handlat emot Riksens Ständers år 1810 fattade Beslut om extra roteringen, der denna princip först blifvit till iakttagande föreskrifven. Af den yppade anmärkningen har Utskottet imellertid hemtat tillfälle, att fästa närmare uppmärksamhet der - 13281 Sesv. och Ekon. Utsk.
Att spöstraff och 11 fstidsfängelse äro olämpliga, i samma mån de motverka brotts - Den 29 December f. m. 9l lingens förbättring, som likväl bör vara ett väsendtligt syftemål för alla andra straff än dödsstraffet, lär väl ingen kunna bestrida. Vattenoch bröd-straffet är äfven olämpligt: ty verkställdt efter bokstafven är det omenskligt; och all godtycklig mildring är ett gäckeri med lagen. Uppenbar Kjrko-plikt lär först i sednare åren liafva börjat anses som straff: och synes ofördröjligen böra åter upphöra att vara det. På det sätt penninge-straff nu finnas inrättade, nemligen till en bestämd summa för hvarje brott, äro de helt visst högst olämpliga. En plikt, som kan förstöra den fattige, tillika med hustru och barn, väcker hos den rike endast åtlöje. Derföre hafva också i vissa andra länder penningeböter blifvit utsatte i minimum och maximum s med rättighet för Domaren att deremellan rätta sig efter omständigheterna. Men för att undvika allt dylikt Dornaregodtycke, skulle man, för att göra plikten någorlunda lika känbar för alla, kunna i Lagen bestämma den för hvarje sådant särskildt brott, till en viss del, t. ex. k, £ o. s. v. eller ett visst multiplicat, af brottslingens Kronoskatter. Just genom denna skenbara olikhet i bestraffning, skulle en sann jemnlikhet inför Lagen åstadkommas, och Lagens hotelser blifva lika aktade af alla. Dien 29 December f. m. Mea ingen ting torde likväl vara svårare, än att, i afseende på personliga förolämpningar, kunna inrätta straffen på ett fullkomligt ändamålsenligt sätt; och utan att tilltro mig kunna öfvervinna dessa svårigheter, anser jag mig åtminstone höra söka utpeka dem och derpå fästa uppmärksamheten, — Uti ett laghundet samhälle kail sjelfhämnd icke tillåtas. Men för alt kunna hindra, den måste Lagen skaffa den förolämpade en sådan hämnd och upprättelse, hvarmed han kan finna sig belåten. Men detta är så mycket svårare, sorn icke alla känna sig af en och samma handling lika förolämpade.
Om det nu vore fråga om att gilva ut en förordning, som genast skulle efterlefva?, skulle jag säga nej; men då jag är öfvertygad, att den, som har beslutanderätten, icke skall underlåta att inhemta nödvändiga uplysningar, och jag anser, att det ej bör vara E. o. Ad., som lägger hinder i vägen för ett försök att väcka intresset för allmänna angelägenheter, så gifver jag min röst för förslaget. Gr. af Ugglas, Carl Ludvig: Sedan Gr. Sparre afstått från sitt yrkande om återremiss, kan'jag vara ganska kort. Jag ben 10 Oktober f. ta. tiar utider åtskilliga riksdagar föreslagit, den institution, som här nr föremål för E. o. Ad:s öfverläggning, och gläder mig åt att slutligen se mig nära målet, och jag läster större förhoppning vid densamma än den siste talaren. Då ingen egentligen hur upträdt mot landstinget, torde jag icke böra trötta R. o. Ad. med att ingå i någon utveckling af dess nytta, men jag får dock fasta upmark* samheten derå, att det varit Sine större hinder mot att någon mera allmän anda af uuv:de kommunallagstiftning kunnat upstå. Det eria är att dess verksamhet varit inskränkt inom en alltför trång sfer, det andra att deu varit bunden i sin beskattningsrätt. Alven jag väntar visserligen icke att denna allmänna anda skall upstå genom ett trollslag, då denna författning införes, men jag är fullt öfvertygad om att genom sammanträden, de olika häradernas deputerade emellan vid landsting, der underrättelse erhålles om hvad som på ena eller andra stället blifvit gjordt, en stimulus til! samhällsnyttig verksamhet kommer att upstå. Ingen må tro att institutionen från första början skall omfattas med särdeles begärlighet, den medför arbete och kostnad, och räntan derpå utfallet först sedermera, och det är först då, som intresset vaknar. Det andra sättet att väcka intresset är att skaffa ett vidlyftigare fält för verksamhet. Emellertid vill jag icke ingå i någon närmare diskussion af denna finga, och jag behöfver det så mycket mindre, sorn denna g, enl. underrättelse jag nyss erhållit, är al 3:ne Stånd bifallen. Jag vill dock med några få ord bemöta hvad 2me talare här yttrat. Gr.
Utskottet har gått ett stort steg ifrån den hittills antagna, i min tanka högst korttänkta, administrationsmethoden för Cassör, genomföra slaget i 4 §., att ej bestämdt fordra någon Skuldsedel efter visst formulaire, utan tillåta Directionen emottaga hypotheker, sådane de vanligen brukas man och man emellan, och endast afse, att det som kunde intecknas, och behöfde intecknas, verkligen var intecknadt, samt dessutom pantens säkerhet, som alltid är det hufvudsakliga, Concurrence af Lånsökande, att välja på, skall härigenom betydligen ökas, och de fall, då Tinget beböfver afvaktas, blifva mindre täta än hittills. Men efter alldeles samma princip synes det mig orätt,att utestänga hela det stora antalet egendomsägare, som kunna ha sin egendoms äldsta inteckning pantsatt hos enskildte, och icke tillåta concurrence af andra än dem, som lyckats få förut ett annat Cassalån. Jag tror derföre, att, om med anledning af den olägenheten, sorn uppsägning af ett äldre lån medför för sena - 56 Den 3 Octobcr e. m'. re inteckningshafvare, man för denna händelsen, att Lån 6öktes efter ett annat, som ansågs mindre stående, nyttjade det correctiv, som Utskottet föreslagit äfven för Lån efter andra stående, enär de lemnats af Cassör utom Banken, skulle man ha mycket mer afeett Cassans säkerhet, än som Utskottet har föreslagit.
Detta Utlåtande, deruti Utskottet tillstyrkt, att den i ofvanberörde ämne väckta motion måtte lemnäs utan afseende, har blifvit bifallet af Rid - Stats-Ut skot tets Utlåt aade N:o 3;5, derskapet och Adelil samt Borgare-Ståndet, men återremitteradt; från de öfrige 2:ne Stånden, med anmärkningar, hufvudsakligen innehållande, de inom Preste-Slåndet af Prosten ödman: att Comiterade för äccoidsregleringen inom indelta Arméen insett och erkänt rättvisan deraf, att de Civile Tjenstemännen vid Regementena, hvilka, i likhet med Herrar Officerare, fått genom Regements-Chefen sina accord uppgjorda , äfven horde njuta ersättning för hvad de i accord utgifvit, och att, då Kongl. Maj:t likväl funnit för godt att i denna del ändra det und. förslaget, Motionairen till sin nu gjorda framställning haft full anledning, helst ett oförtjent och orättvist missöde skulle drabba Arméens Civil-Stat, om, under det de militaire Tjensteihännens accord utan inskränkning ersattes, de civiles, uppgjorde på lika sätt och under samma förhoppningar, skulle blifva oersatte, och en betydlig förlust derigenom förorsakas desse Tjenstemän. Och då den i senäte tider! meddelade tillåtelse till Accords-regleringar inom Regementena just tillkommit i den afsigt, att icke någon skulle underkastas ett oförtjent lidande, samt den omständighet, att en sådan tillåtelse icke blifvit utsträckt äfven till Regementenas Civil-Stat, tvifvelsutan varit föranledd af glömska, men icke i afsigt att skada nämnde Civil-Stat, har Prosten Ödman, nied underkännande af de utaf Utskottet andragne skäl, yrkat accords-ersätlaaings beviljande äfven åt Regementenas Civile Tjenstemän.
In täukand» t anga» tide cn ofverflod# afgift, tift anses såsom bifallet. Emot Bevillnings-Utskottets Betänkanden. 65 Emot detta beslut reserverade sig Herr Strähle, Herr von Ehrenheim och Herr Vijkman, med begäran, att deras reservationer mätte bi fogas Höglofl. Utskottets Betänkande till Respective Riksstånden. Den 24 April* SH. Vid justeringen af protocollet förden. ig‘de dennes aflemnade Herr Fellenius en reserVation, som upplästes så lydande: Ehuru jag vid inrättningen af den voterings proposition, hvarigenom det Högloll. Utskottets beslut om förehafd fråga nu är afgjord, gjorde den anmärkning, att uti contra propositionen borde, i stället för Församlingarnes Fattig.Cassör, intagas Cassör för fromma Stiftelser, i stöd af förut af mig gjord framställning, att med fattigCassor borde förstås icke blott Kyrkornes eller Församlingarnes, utan ock de egentligen så kallade kyrko-cassorne, äfvensom Schöl cassör, Stipend i i-fonder, Hospitals, Lazarettsoch C urhus* fonder, Enke-cassor och Krigsmanshus-Fonder, och jag vågar tro denna anmärkning vara förenlig med 54 §. af Riksdags-Ordningen, förbigår jag dock, att dervid vidare något anföra, men det är vid sjelfva hufvudsaken, som jag vördsamt får reservera mig. Jag har vid detta måls behandling yttrat, att någon sådan förlägenhet, hvarom eljest så mycket klagas, icke måtte vara Sjh*Kt till Rikt, St, Pr*t, XJJp 5'ts S*nlt k, 66 Bevillnings-Utskottets Betänkandtn. för handen, att fonder för Fattig-cassor, eller som jag den uppräknat, hörande till fromma stiftelser, nödvändigt böra beskattas; att
Men han svarade ännu icke, utan dinglade först på sina kullriga träskor bort till ett annat hörn af logen, tog en väldig dryckeslägel, satte den till munnen i det han stjelpte den upp och ned öfver sitt ansigte och drack så ut allt det som fans qvar der. »Hä?» sade han i det han ännu stod qvar i halmen med utspärrade ben och blott vände ansigtet om emot sin lille kamrat, sigtande efter honom med ögonen. »Går jag aldrig i Guds hus?» »Jak har aldrig sett tik der, og jak är ter hvarje söndag.» Hans Lando vände sig nu helt om. Han var i sitt allra nådigaste humör, just upplagd för att briljera en smula med sin klyftighet. Han gjorde en gest, så att det slog knix i knäna, satte hufvudet på sned för att kunna se rätt på Micke, och så sade han i sin sluga, snöflande ton: »Det skall jag säga dig; jag vill inte sitta i kyrkan som en spottafla, det är derför jag inte går dit.» »Käre proter, icke skulle tu plife till en spotttafle för det tu ginge i kyrkan», sade Micke, vänligt uppmuntrande. »Hvarför skulle tu plife tet?» »Jo, ser du», — han lade på ett demonstrerande sätt högerhandens pekfinger på de af vensterhandens två fingrar, som bäst borde kunna hålla en pris snus, »jo, ser du», sade han, »när man ingen kyrkeklädning har, så blir man bara en spottafla. Och hvad skulle jag i kyrkan? Jag kan mina stycken lika bra som presten.» »Min käre Hans, tet skall tu aldrig säga!» utbrast Micke förskräckt, »presten är Guds sändebud på jorden. Tu kan aldrig jemföras med honom. Och hvad tet andra peträffar, så är tet pare tomma undanflickter, för om tu ville spare tine penningar, så hade tu god råd att skaffe tik kyrkekläter. Jak har icke mere arbetsförtjenst än tu, och jak har en kyrkeklädning för almindelige söndagar och en för te store pönoch helligdagar.» »Hähähä!
Deputerade tillkommande angelägna värf, att controllera afföringarne uti Kongl. KrigsFörvaltningsCommittéens Räkenskaper för är 1811, med påföringarne uti andra Verks och underlydande General-Krigs-Commissariatets Räkningar, dermed år 18x5 varit hufvudsakligen sysslosatte, på sätt Protocollen af den 21 och 28 Augusti, 4, 16 och September samt 2tdra October och vidare den 9, 16, 23 och 2 8.-de October samt 2 och 16 December med flere dagar innehålla. Varande de dervid så väl som i öfrigt förekomne betänkligheter remitterade till utförande af gamla KrigsRevisionsDepartementet, som bestått af ;a:ne Afdelningar intill 1816 års slut, då dess ärender i följd af Kongl. Brefvet den 30 April j8i6 sammanslagits till a:dra Contoiret af nya KrigsRevisionsDepartementet, att genom antagen nödig betjening derstädes till slut befordras, hvarjemte Deputerade varit sorgfällig© att esomoftast och synnerligen vid de hällne halfårs undersökningarne i berörde Afdelningar den 19 September 1815 samt 27 Mars och 14 September 1816 göra sig försäkrade örn arbetets noggrannhet och drift. Härefter, och sedan Kongl. Maj:t uti ofvanberörde Nådiga Bref af den 28 November .18X5, Deputerade tilikännagifvit, att Kongl. Majit underrättat KammarRätten om Deputerades deltagande i nya KrigsRevisionen på ena - Rikt. St. Revisorers Berättelser. 169 handa sätt, som för lSo3 och 1809 ägt rum, och ännu fortfore, samt Kongl. Majit äfven uti serskild Nådig skrifvelse af samma dag med» delt Deputerade en afskrift af Kongl. Kammar» Bättens den 18 Julii aflåtne underdåniga
Af den 4 sistledne Martu, rörande väckt fråga, att Spannmålsoch Victualie-handel å Landet må taxeras och beläggas med ena harn Den 4 April, da Utskylder, som dessa Handels-näringar i Städerne åtfölja. 2:o Af samma dag, rörande vackt Motion» om förbud mot Krämares kringstrykande. 3:0 Af samma dag, i anledning af Grefve von Schwerin® väckte Motion, om möjlighets beredande för Innehafvare af Boställs-jord, att låta försäkra den å sådan Jord befintelige Åbyggnad i Allmänna Brandförsäkrjngs-Ånstalten. 4:0 Af samma dag, i anledning af väckt fråga, om medels vidtagande till Luxens hämmande och Inländska Fabriquernes upphjelpande. ^:0 Af den 5 gistledne Martil, öfver gjofd' Motion, om Kongl. Landtbruks-Academien , dess Central-Verkstad och Redovisning för de un* der Academiens Disposition stående Fonder. Föredrogs å nyo Allmänna Besvärs* och Oeconomi* - Utskottets den 25 sisfledne Februarii afgifne, samt den 1 dennes eftermidda* gen på bordet lagde Betänkande, om jemkning uti Båtsmans-Rotcringen i Halland. Friherre Wrangel, Henning.• Dén af Ut* skottet föreslagne Rote-jemkning finner jag vara ganska rigrig; men den bör uti min tanka så tillgå; att den förslagsvis uppgöres, man att någon fastställelse derå likväl äger rum för® i<)6 Ben 4 April. nästa Riksdag, då Riksens Ständer, enligt ^7 och 80 §.§. Regerings-Formen, tillkommer att Förslaget granska. Jag anhåller på sådan grund, att Utskottets Betänkande måtte återremitteras. Friherre Stael von Holstein, Corfitz Ludvig: Jag instämmer med Friherre Wrangel, emedan jag anser en så beskaffad fråga som denna, böra enligt Regerings-Formens stadgande väckas vid en och afgöras vid en annan Riksdag; och får således anhålla om återremiss af Betänkandet. Friherre Wrangel.-
En objektiv framtid skall helt visst blotta dessa öfverdrifter och bryta stafven öfver dem, men det oaktadt skall den inse, att naturalismens protest icke var ett tecken på andlig förruttnelse, utan att den var sund och nödvändig. På grund af hvad som nyss anfördes kunna vi emellertid med visshet förutspå, att då naturalismen icke längre kan säga något nytt i sin riktning, kommer den att falla. En ramlad skola har dock icke verkat förgäfves. Det har ingen skola gjort. För det första efterlemnar den många njutbara arbeten, som öfverlefva århundradet. För det andra gifver den i arf åt efterverlden en estetisk erfarenhet, som förr eller senare ånyo kommer till godo på något sätt. En skola har alltid, för att tala i liknelse, skänkt menniskan ännu en ton, ännu en tangent på estetikens piano. Fråga är nu om naturalismen, åtminstone hvad litteraturen angår, icke redan når den kritiska punkt, der ursprungligheten och ungdomen sluta samt efterklangen och ålderdomskrämporna taga vid. Smaken är ett hjul, som går rundt och plötsligt lyfter i dagen den sida, som nyss vändes mot marken. I vår tid, som utmärker sig för nervös brådska, tycks detta hjul snurra ännu fortare än till förene. En viss stiltje har afgjordt redan visat sig inom den naturalistiska strömningen, och detta är ett ominöst tecken. Har naturalismen ännu något nytt att säga oss, att öfverraska oss med ? Näppeligen. Naturalismen i Frankrike har skänkt århundradet Zola och kulminerat i honom. Vi kunna nemligen väl svårligen förmoda, att någon verkligt begåfvad skriftställare skulle framträda och gå ännu längre i naturalistisk riktning än han. Visserligen ha redan författare försökt att tillämpa några af naturalismens yttersta konsekvenser, under hvilka Zola aldrig sjelf helt förmått att böja sig, nemligen att, med åsidosättande af all komposition och all konstnärlig omarbetning af stoffet, skildra en eller annan tilldragelse rätt och slätt refererande. Men dessa arbeten ha endast verkat som experiment, som kuriositeter. Deras författare ha icke gjort intryck af att besitta det snille, hvars alster inverka på tidens smak och öfverlefva dagen.
«En bekant till er, kom litet afundsam, litet nyfiken och frågade hvad prinsen sagt eder. Ni svarade: «Tror du jag hörde så mycket efter det? Det plågade mig att vara ett mål för allas blickar. Gud ske lof att det är förbi!» Det der hade väl äfven andra kunnat säga, men man såg att det var ert okonstlade hjertas mening.» «Jag har som ni ser bevarat allt i mitt minne, men hos er har vårt sammanträffande ej lemnat någon hågkomst» «Hvem vet?» svarade Elise leende. «Vid middagsbordet fann jag något bekant, både i röst och blick, men vi ha mycket förändrats sedan dess, och vi bibehålla gerna bilden i vårt minne, sådan den var, när vi sågo den jag återsåg er aldrig» — tillade hon långsamt. «Det är sannt; tio år, som förflutit under förhållanden, som sätta alla krafter i spänning och verksamhet, bidraga mera att förändra mannen. Det är icke så med fruntimren: jag igenkände er genast.» «Det smickrande i detta omdöme förfaller, då man vet att ni visste af att jag var här,» svarade hon leende. «Mina hågkomster af er börja nu äfven reda sig.» «Mycket sannt. Jag var äfven förberedd att finna er förändrad, men hvarken sorger och de bekymmerfulla dagar ni upplefvat, ha haft makt öfver det, som intog mig. — Men det tillkommer mig att förklara, hvarföre ni icke återsåg mig, såsom säkert varit fallet om vi, som ärnadt var, dröjt några dagar i Reval. Vid återkomsten från balen, funno vi bref från barons moder, som återkallade sonen till fadrens dödsläger. Vi hunno ej mer, än att så tidigt det lät sig göra, uttaga mot vexlar de penningar, som voro nedsatte här i ett betydande handelshus. Att den man, till hvilken vi begåfvo oss, var er far, derom hade jag ej minsta aning, jag hade ej efterfrågat ert slägtnamn och den omtalta damen benämnde er Elise; det var mig då nog — men sedan — dock jag återvänder till min berättelse.»