Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
det var en tillfällighet, som gjorde, att icke Manina blef grafven för Napoleons ära, i stället för att del blef sjelfva den vagga, i hvilken hans ära fostrades, och 0111 icke slumpen här hade kommit honom till hjelp, så hade man, efter mitt förmenande, aldrig längre än lill slutet af år 1796 hört Napoleon omtalas. Grefven önskar, vid en sidoblick på Carlsborg, der vi ännu icke befinna oss, att dess försvar aldrig må komma i fråga. Det önskar jag äfven, men derigenom kommer jag ej till den slutsatsen, alt en sådan fästnings anläggning är onödig. Det är just derföre, att fästningar finnas på de orter, der de böra finnas, och der de verkligen ingå såsom ett stort och nödvändigt element i landets försvar, det är just derföre, ali de finnas, sorn de ej blifva belägrade. Det vill säga, alt befäst ningskonsten har i allmänhet den fördelen, (att jag så må säga) att just de hästa fästningarne sällan komma att blifva jirölvade, emedan fienden ej vågar sig på dem, och då göra de visserligen den tjenst, som de äro ämnade alt göra, nemi. alt skydda hvad man lägger inom dem, och alt för öfrigt stödja de operationer, för hvilka de äro amnade alt utgöra ett stöd. Om deremot fästningarne byggas så, att fienden kan taga dem, så blifva de aldrig farliga i egna händer, och till föga gagn för den försvarslös slående armeen. Att Grefven delar min åsigt om nödvändigheten af Carlsborgs fästning, det vet jag förut, men jag vill blott i Grefvens minne återföra hvad han yttrade den 6 Mars år 1823, då Grefven sade, att centralförsvaret är det enda, som med fördel kan begagnas, och straxt derefter: vi böra således i min tanke afse centralförsvaret och ej något annat.
Det är ingen 202 Den 6 Julii e. m. fråga om, att ju icke capitalisten har sin risk, men han spelar det bättre spelet, ty han har något att äfventyra, men den andra tål ej att göra några förluster. Vi måste ej förgäta, att den tid ej är så aflägsen, då vi voro på i^o sk. cours. Hade händelsen varit sådan nu, är jag öfvertygad, att man gerna antagit normen af 128 sk. Jag hemställer då, om man ej bör gå medelvägen, och nöja sig med hvad man kan få. Utskottens Utlåtande innefattar en stor och hoppgifvande sanning, hvarpå jag utbeder mig att få fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet; och kan hända den största af alla garantier innefattas i de ord jag anhåller att få uppläsa. De lyda så här: Det fins dock ett inkast af högre vigt att göra i anledning af ofvan angifne resultater af Bankens historia, det nemligen: att en Bank, stående under ledningen af en auctoritet, som anser sig berättigad att sjelf och ensam stifta lagar för sin förvaltning, aldrig kan erbjuda lika garantie med en Bank, som innehafves och förvaltas af enskilde Män, bundne af lagar, som utgått från en opartisk lagstiftande magt. Detta inkast kan icke vederläggas. Dessa ord äro ganska hoppgifvande. Det första steget för oss är det, hvarigenom vi skulle komma till sådana myntförhållanden, som hafva mera likhet med andra länders, och sorn skulle utveckla vår industri. Jag har ofta framstält lill besvarande för Den 6 JuIii e. m. 203 mig frågan om orsaken till det stillastående, hvaruti jag finner Sverige vara, och hvarföre ej Sverige fortgår på industriens bana, och jag har ej kommit till annat resultat, än att denna stagnation måtte ligga i författningarne, i våra olycksaliga myntförhållanden. Jag anhåller således, att Ridderskapet och Adeln måtte fästa uppmärksamheten derpå, och jag yrkar bifall å Utskottens Utlåtande på den grund, att jag tror att endast derigenom ordning kan vinnas. Jag är nemligen öfvertygad, att industri och goda samhällsförhållanden ej kunna äga rum ulan mynt och säkerhet för hvarje inbyggare.
Flere Ledamöter instämde med Assessor Arosenius, och Utskottet gillade den föreslagna 4 § med tillägg af orden Frälse eller Ofrälse framför »män», såsom i Regerings-Formen, och med förbehåll af närmare granskning af redactionen, innan förslaget till Riksens Ständer öfverlemnas. Under öfverläggningen om ändringarne i 5 § yttrade Herr Öfversten m. m. Schönström: Jag tillstyrker antagande af Konungens Nådiga Proposition om förändring i Grundlagens 5 § med den fullkomliga försäkran, att Kongl. Majit indrager Collegierne, hvilket ostridigt är Kongl. Maj:ts höga rätt. Herr Assessor Arosenius anförde: Ingenting synes 514 Riksdagen 1812. mig naturligare än att i en Monarchisk Stat för hvarje Förvaltningens hufvudgren någon viss Chef bör finnas, som närmast Konungen vårdar och ansvarar för Ärendernes gång: likasom att det hör vara Konungen förbehållet att bestämma sättet för de Allmänna Ärendernes föredragning. Likväl kan jag ej förneka den betänklighet, som hos mig uppstår att tillstyrka, det Konungen blott i en enda Persons, Stats-Ministerns, närvaro skulle öfverväga och afgöra de förekommande målen. Jag har ansett såsom ett af vår Regerings-Forms visaste stadganden, det af en ausculterande, rådgifvande, men aldrig förhindrande Corps, som vid dessa tillfällen omgåfve Monarchen. Jag tror ännu, att inrättningen af särskilde Ministrar, som bereda och närmast vårda hvar sin del af Arenderne, alldeles icke kan stå i motsats med den grundsatsen i vår lagstiftning, att ett antal upplyste och redlige män dessutom öfvervara Rådslagen och säga öfver dem sin tanka. Jag föreslår derföre, att, med antagande af den nya redaction af 4—13 §§, som Konungen äskat, det tillägg må göras i 8 §, att vid hvarje föredragning skola minst 3:ne af Stats-Rådets öfrige Ledamöter vara närvarande och sina yttranden afgifva.
Hervar och Svenske Män, uti skrifvelse af elen 38 sistlidne September, i underdånighet framställt Förslag till en Författning af följande lydelse: ”Med ändring af stadgandet i 10 Gap. ’*2i §. 2 Morn. RättegångsBalken, att den, ”sorn till flera missgerningar å särskilta erster sig skyldig gjort, bör derföre dömas ”der grofsta brottet är begånget, samt med '”upphäfvande af ej mindre Kongl. Brefvet ”den ag Julii 1812, angående förklaring af ”nyssb.erörde Lagrum, än ock Kongl. Kungörelsen den 18 December i8a3, huru för”hållas bör, då emot redan dömde personer 3'ppas blott, hvarom ransakning tillförene icke varit anställd, varder härigenom förord nåd l ”1:0 Den, som för olika bfott vid fledie Domstolar undergått ransakning, må slu”teligen dömas af den Rätt, der han sist ”lagföres, ulan afseende på brottens mer ”eller mindre grofva beskaffenhet.” ”2:0 Bekänner häktad person, som för ”brott under tilltal står, och ännu ej slutligen dömd blifvit, att han utom Domsa”gan eller Länet föröfvat annan missger”ning, för hvilken lian ännu ej är tilltalad ”eller dömd, eiler gifver ransakningen der”lill anledning, och är han ej redan förvunnen till brott, hvarå dödsstraff eller ”högsta kroppslikt bör följa, då må på Donnianus pröfning bero, huruvida, innan don Den 7 Ja niiarii fm - ”tilltalade förvises till ransakning vid Dom-, ”stol i den ort der brottet uppgifves vara ”begånget, upplysning om brottets verklighet och tillvarelse skall genom skriftvex-, ”ling med vederbörande sökas.” ”0:0
Entrepreneuren vid en sådan inrättning merändels nödsakas lemna dess Hästar, med hvilka skjutsningen bestrides, till den resandes godtyckliga misshandling, hvarigenom de inom kort tid förstöras, och Entrepreneuren blottställes för nöd vändigheten, att som oftast dyrt inköpa andra i de afgångnas ställe, utom den kostnad, sorn* till underhållandet af ett betydeligt antal Skjutsgossar till Hästarnes afhemtnins, åtgår; har BnncoFullmägtigen Longberg ansett det öfverklagade onda, sorn åtföljer nuvarande skjutaningssätt, icke kunna annorle - Besv. och Ekon, Utsk. Betänkanden, 725 cles afhjélpas, än genom inrättande af Forvagnar på de vägar, der tilloppet af resande är starkast, och dervid föreslagit inrättningens införande» på alla vä#ar, der minst 12 Hästar öfverhufvud dageligen utgå från hvarje station, ehuru han anser densamma verkställbar, äfven på de vägar, der mim t 6 Hållhästar äro arislagne, eller Skjutsning med detta Häste-antal öfverhufvud dageligen verkställes. Afståndet emellan Stationerna föreslås till g:ne mil, och skjutsningen skulle bestridas af en antagen Skjutshållare på hvarje Station med en Vagn, dragen af gine Hästar, och inrättad för 4 personer jemte kappsäckar. Med denna anstalt skulle äfven Postföringen förenas, och, hvad Staten derföre borde betala, äfvensom hvad för förtskaffandet af serskilda kappsäckar och paketer kunde inflyta, borde tillfalla Skjutshållaren. Härigenom skulle, efter författarens uppgjqrda calcul, skjutsningsbesvär minskas med |:lar af nuvarande Hållskjutsen, och afskaflandet af liela Postföringsbesväret $ hvaremot Skjutslegan, som tillfölle Skjutshållaren, om den, efter verkställd beräkning, skulle förslå till Hästars inköp och utfodring, formans föda och aflöning, Vagnars underhållande m: rn: borde lill 18 Sk. Banco milen för hvarje person förhöjas.
Det blef honom till och med ålagdt, att under en del af Finska fälttåget åtfölja Konungen såsom Förste Minister, och sedan intaga en plats i den Regering, som under kriget tillförordnades. Lyckligtvis var, i alla dylika kinkiga befattningar, Konungen ännu mera hans medhjelpare, än han var Konungens; så att de enkannerliga befattningarna af Skald, Hofskald och älsklig Sällskapsman dervid icke (eller åtminstone så litet som möjligt) kommo till korta. Efter Konungens frånfälle, då Svenska Hofvet blef verkningsrymd för helt andra makter än Snillets och Sångens, drog sig Oxenstjerna mer och mer, och omsider alldeles, tillbaka inom det enskilda lifvets krets; som likväl aldrig för honom blef bekymmerfri. Dess lugn fördystrades af en älskad Makas långvariga sjuklighet, af tryckande fattigdom, och mulnande utsigter för fäderneslandet. Han upplefde dettas räddning; men ”Sångens dagar” lågo i det förflutna. I afsöndrad indragenhet lefde han, efter förlusten af sin maka, med nästan blott sina minnen till sällskap. Han ökade det med Miltons och Tassos andar, hvilkas mästerverk han öfverflyttade på sitt modersmål. Det förras tolkning fullbordade han; det sednares blef afbruten genom dödens mellankomst. Hans utseende visade en något öfver medelmåttan lång, smal, mager, spirituell och liksom luftig gestalt, med ljufhet i blick och röst, med anletsdragens uttryck blandadt af förbindlighet, ömhet och qvickhet. Förmågan af det skalkaktigaste skämt sväfvade der i förening med den snarväcktaste känslighet för andras både qval och fröjder. Han var vidtberyktad för sina infall och (likväl alltid harmlösa) stickord; men han uttalade dem med ögon, lika lätt blänkande af tårar, som af epigrammer. Den utsöktaste belefvenhet mot hvar man, den äldre fransyska verlds-tonens hela galanteri mot damer, voro hos honom sammangjutna med den oförställdaste anspråkslöshet och en alltid från hjertat flödande välvilja.
Till hvad han yttrat, anhåller jag att få lägga, alt om än R. o. Ad. är ense derom, att det är af högsta vigt, alt folkskoleläraren står på en så hög punkt som möjligt i fråga om hjerta och karakter, sä är det likväl rent omöjligt, att få folkskolelärare med högre bildning i kunskapsväg, ty om man lyckades att bibringa folkskolelärarne en högre lärdom, skulle de icke vilja åtaga sig det föga lönande kallet att blifva folkskolelärare, och att kunna höja desse lärares inkomster är väl åtminstone för det närvande omöjligt. Jag inser således icke huru man skall kunna erhålla en lärdare folkskolelärare-personal. Man har här sagt, att R. o. Ad. bör endast fästa afseende å hvad, R. o. Ad. anser vara rätt, och icke å hvad PresteSt. beslutat i denna fråga. Denna sats må vara riktig, men nekas kan väl icke, att PresteSt. just är det Stånd, som i denna fråga bör ega den mest speciella kännedom, likasom man kan vara förvissad att PresteSt. icke afslagit denna punkt utan ganska goda skäl. Dessa skäl äro emedlertid för oss på detta rum nu icke kända och det torde derföre vara lämpligt att om R. o. Ad. icke vill afslå punkten, R. o. Ad. icke heller bifaller densamma utan då heldre återremitterar den till Utsk., på det att alla skäl, för och emot, må blifva ånyo öfvervägande. Jag anhåller derföre vördsamt om propos. på återremiss. Den 21 Juli. 539 Gr. Gyldenstolpe: Frih. Palmstjerna har ansett nödigt, att del finnes ett seminarium i hvarje stift, emedan såvidt jag upfattade hans mening, han ansåg, att stiftsstyrelsen borde vaka deröfver, alt goda lärare anskaffades, enär desse lärares bildning inverkade på bildningen hos folket inom hvarje stift. Men som, om nu än seminariernes antal förminskas, dessa komma att stå under styrelsens upsigt, torde man kunna antaga, att denna stiftsstyrelse icke är mindre noga om utbildningen af folkskoleläraren derföre, att han icke tillhör samma stift.
Majus Nådiga försorg, tillvägabringas, samt då Kongl. Majit den 12 Juli 1834 i Nåder befallt, att berörde fråga skulle, i sammanhang med ett af aflidne Canzli-Rådet Nicander afgifvet försjag till förändring uti indelningen af Län, Härader, Domsagor in. m. inom Riket till Nådig pröfning förekomma; anse Utskotten, i likhet med hvad Utskotten vid sistförflutne Riksdag yttrat, att Landshöfdinge-residencets flyttning från Götheborg ej bör ifrågakomma förr, än i sammanhang med frågan om en allmän ny indelning af Länen, helst troligt är, att dessas områden komma att, med en sådan indelning, undergå betydliga förändringar. På dessa skäl tillstyrka Utskotten vördsamt, att ofvannämnde förslag om landshöfdinge-residencets i Götheborg förläggande till Uddevalla icke måtte nu föranleda till någon Rikets Ständers åtgärd. Då Utskotten afgifvit ett sådant tillstyrkande i denna fi-åga , torde de derpå beroende öfrige förslag icke föranleda till något yttrande. Stockholm den 21 November 1844. Ank. till Exp.-Utsk. d. 25 Not., kl. 5 e. na. Utlåtande, i anledning af väckt motion om rättighet för väghållare inom Åkerbo Härad att hemta väglagning s-ämnen å Kungsöhrs skog och utmark. Statssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskotten hafva till gemensam behandling fått emottaga ett till Hederv. Bonde-Ståndet af Riksdags - Statssamt Allm. Bestoch Ehon.-TJtsliollens Utlåtande, N:o 16. 7 fullmägtigen Carl Ersson från Westerås Län ingifvet memorial, deruti anföres, hurusom den väghållningsskyldige allmogen i Åkerbo
Tersmeden ett svar i afseende på hvad jag kallat skrapa. Det är visserligeu sant, det han påslår sig icke hafva menai någon sådan; men jag är så finkänslig i skinnet, att jag anser en tillrättavisning vara detsamma som man i dagligt tal menar med en skrapa, när denna tillrättavisning gifves af ett RiksStånd, och följden blifver, att om R. o. Ad. bifaller Frih. Tersmedens motion, sä har Utsk. fått en tillrättavisning för försummad noggrannhet i ärenders behandling. Denna anser jag i första rummet drabba mig, som inom Utsk. äger att tillse, att ärendena behandlas i tillbörlig ordning, och jag kan ej, oaktadt den tydning Frih. Tersmeden ät sin framställning velat lemna, att dermed ej halva menat något ondl, anse densamma annorlunda än som en skrapa. Hr Printzenskjöld: Det är af ledamöter inom Const. Den 17 Maj. 557 Ulsk. upplys!, och af ingen ulaf de molsalta åsigterna beslridt, att Hr Åkermans ofia nämnda motion är villkorlig; alt således del villkor, som den förutsätter, måste vara uppfyldt, innan densamma kan af Utsk. handläggas, vare sig för tillstyrkande af bifall eller afslag derå. Den tidpunkt, som Hr Mannerskantz påslår vara inne för motionens handläggning, tror jag påtagli gen icke vara för handen i annat hänseende, än i de ledamöters förmodan och öfvertygelse, som tro alt något representationsförslag icke kan komma att vid denna riksdag blifva hvilande. Ett Utsk. får icke grunda sina åtgärder på suppositioner af åtskillige ledamöter inom eli eller annat Stånd om hvad som kail ske, utan måste grunda sitt afeller tillstyrkande på verkliga facta; och man afger icke blott en otillbörlig påminnelse genom bifall till den ifrågavarande motionen, utan man handlar mot verkliga rättsförhållanden, då man söker att genomdrifva densamma. Jag tillstyrker således afslag å motionen, såsom alldeles obehörig. Frih. Raab:
Det vill då synas som om konungens minister bort med ifver och intresse omfatta detta tillfälle att lindra bördan för konungen, helst statsministern i andra kammaren sökt visa, att hoffÖrvaltningen vore aldeles oskyldig i den äfventyrliga ekonomiska ställningens tiilkomst. Man borde — säga vi — hafva väntat, att statsministern, i hvad på honom berott, arbetat för bifall härför, i hvilket fall han helt säkert också skulle hafva förmått ¿å pass många af andra kammarens rena afslagsyrkare att biträda detta förslag, att i den gemensamma voteringen pluralitet derför erhållits. Nu var det åter så långt ifrån, att han lade tvåstrån i kors for framgångén af detta forslag, att tian till och med förklarade sig icke gilla detsamma. Det bléf också mycket riktigt af slaget i den gemensamma voteringen och hans maj: t konungen fick sjelf betala hela skulden. Tvif-velsutan bör han vara sin förste minister tacksam för detta kraftfulla handtag till lättande af hans kassa, likasom for konungen personligen detta bör utgöra en särskild anledning till glädje öfver den eftergift åt landtmannapartiet, som han gjort genom att kalla grefve Posse till statsminister. Yi hafva här visat, hurusom de från regeringen emanerade propositionerna ganska omildt blifvit behandlade, och vi hafva ingalunda gjort det for att öfver dessa missöden visa någon glädje, ty onekligt är, att en del propositioner förtjent ett bättre öde än de fått, såsom förhållandet varit med pansarfar tygsanslaget och anslaget till Carls-borgs bestyckning; andra förslag hafva varit af den beskaffenhet att de, oafsedt politiska förhållanden, bort vinna bifall af vänner och ovänner, såsom ' norrländska stambanan och byggnaderna vid centralstationen, och en annan del åter af de kungliga propositionerna skulle, om de också icke varit så särdeles lämpliga i den form, hvari de framkommit, likväl förtjent något bättre än att helt enkelt afslås, hvar-vid vi i främsta rummet tänka på teaterfrågan. Men vi hafva allenast velat framhålla, huru tanklöst det nu från vissa håll gängse pratet om, hurusom vi lyckats etablera ett parlamentariskt styrelsesätt, är, och huru litet kapabelt i sjelf va verket landtmannapartiet är att fungera såsom ett regeringsparti.
Då sålunda Utskottet på denna väg föreslår ett understöd, som, ehuru indirekt, afser jordbrukets intressen, och för öfrigt har för afsigt att på det sätt, som ofvan är antydt, i ännu väsendtligare mån bereda denna näring understöd genom Bankens mellankomst, finner Utskottet sig så mycket mindre kunna tillstyrka bifall till Herr Ridderstads förslag om anslående af 2,000,000 R:dr att tillhandahållas såsom kassakreditiv åt möjligen framdeles uppstående förlagseller jordbruksbanker, som genom antagande af detta förslag antingen skulle från rörelsen undanhållas en icke ringa del af Bankens medel, eller, i bästa fall. Banken vinna en alltför ringa afkomst i ett kapital, som för en tid af flera år vore Banken undandraget. För öfrigt skulle, äfven om förslaget härom i sin helhet bifölles, ett alltför litet belopp kunna tillkomma hvarje särskild sådan anstalt, för att vare sig bereda uppkomsten af eller i någon märkbar mån understödja rörelsen i dylika banker; och förslaget synes dessutom nog tidigt väckt, då, efter hvad Utskottet kunnat inhemta, någon sådan bank ännu ej kunnat bildas. Icke heller finner Utskottet sig böra förorda medgifvandet af kreditivrätt hos Banken åt ränteoch kapi ta Iförsäkrings—anstalter, hvilka synas deraf icke vara i något särdeles behof. Deras utbetalningar äro nemligen åtminstone till aldra väsendtligaste delen antingen på förhand till tid och belopp kända, eller ock så Banko-Ulshottets Memorial N:o 10. 19 beskaffade, att nödigt rådrum för dem bör kunna beredas; och de äro sålunda i detta afseende ingalunda jern förliga med Sparbanker, hvilka ständigt äro underkastade uttagningar af derstädes insatta medel.
» ^ j u l j e, deklamera något. » Det var IngeBORG, som bad med sin arm under väninnans och blicken upp i hennes ansikte. » Hvad skall jag ta '? » » Något ur » Ränker og Roser » eller » A l - ladin » — helst den. » » Det är så gammalt. » » Ja, men tag den ändå. hör du. hör du. » Och Julje Begtrup, som v i s 3 t e, att detta var priset på de problem, Ingeborg lofvat lösa åt henne, började deklamera Oelenschlä ger med sin milda, danska flickröst. De gingo upp och ned i Lilla Kvarngatan. Det började skymma, fast klockan inte var mer än sex, men för hvar gång de kommo förbi glasmästare Westerdals fönster, måste Julje se sig i spegeln och förarga sig öfver den eviga oljetryckstaflan af kronprinsparet, som stått där i sin förgyllda ram, hon visste inte hur många år. » O m jag bara hade litet längre näsa, skulle jag vara glad, » sade hon med sin lätta brytning. » Säg du — om man nu fick önska, hvad ville du då ha annorlunda? » » Alltihop, » sade Ingeborg, » utom möjligen mitt hår, det är det enda, som är skapligt, fast det är väl stort. Men nog ville jag tusen gånger hellre vara så ljus som du. » » Ville du? » sade den audra. Hon var lång och tunn, med något slingrande i hela fijJI n gestalten och ett litet hufvud, smalt och rörligt som på en orm. Hyn var klar och genomskinlig, munnen frisk och röd med ett stort mjukt leende, som blottade två hela rader af små och hvita tänder. De ljusblå ögonen hade ett obestämdt uttryck af undran och koketteri, som redan kunde förvirra, och det var en egendomlig smidig tafatthet i hennes sätt att stryka det krusiga håret bakom örat, när hon såg upp och sade: » Det vet. jag inte, » som hon brukade göra i skolan. Sådau hon nu stod där och speglade sig, var hon det fullkomliga idealet af allt vackert på jorden för den magra lilla Ingeborg med de gråa ögonen och det alltför stora, bruna håret, som hängde i tre tjocka flätor utåt ryggen.
Regerings-formen och 28 §. Riksdags-ordningen, ett Hemligt Utskott måtte utväljas, hafva val härtill numera egt rum; Och få Rikets Ständer i underdånighet anmäla, att till Ledamöter i delta Utskott blifvit utsedde: af Ridder skaf) et och Adeln: Kammarherren och Riddaren af Eders Kongl. Maj:ts Nordstjerne-Orden, Friherre Johan Carl Åkerhjelm, f. d. Ryttmästaren, Riddaren af E. K. Mits Nordstjerne-Orden, Friherre Wilhelm Fredrik Tersmeden, samt Contre-Amiralen och Riddaren af E. K. M:ts Svärds-Orden, Christian Adolf Virgin; af Preste-Ståndet: Vice Talmannen, f. d. Stats-Rådet, Biskopen, Ordens-Biskopen i survivans, Kommendören med Stora Korset af E. K. Mits Nordstjerne-Orden, Doktor Christoffer Isaac Heurlin, Biskopen, Kommendören af E. K. Mits Nordstjerne-Orden, Doktor Carl Erik Hallström, samt Kontrakts-Prosten, Ledamoten af E. K. Mits Nordstjerne-Orden, Doktor Anders Jakob Broman; af Borgare-Ståndet: Grosshandlaren, Riddaren af E. K. Mits Nordstjerne-Orden, Johan Gustaf Schwan, Grosshandlaren Carl Fredrik Waern j:r och Rådmannen Lars Billström; samt 4 Expedilions-Utskoltets Förslag till underd. Skrifvelse, N:o !. af Bonde-Ståndet: Riksdagsfullmägtige Anders Andersson från Skaraborgs län, Matts Persson från Stockholms län och Per Matisson från Wester-Norrlands län. Rikets Ständer framhärda etc. Stockholm den 17 December 1853. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 22 Dec. 1833.