Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Och stiger du högt mot höjdens topp, se till, att stå du kan! Men vandrar du arm och obemärkt, likgodl, blott du är en man. €dv. T ?ammarstedt. Hvarför äro stora sångerskor o c h konstnärinnor i allmänhet vackra? s v. s. v. ekonomiska. Den aktningsvärde Pilkvist. Humoresk af Efraim Rosenius. _Mruarna på Tallö började sin sommar med små A missförstånd m e d ty åtföljande uppgörelser, hvarpå följde nya missförstånd o c h nya förklaringar, till dess att en fattig skräddares ädla karaktär o c b exemplariska husliga förhållanden öppnade deras ögon för allt hvad de själfva måste sakna o c h den gemensamma olyckan knöt dem tillsammans i den intimaste vänskap. Under senare hälften af sommaren voro de tre fruarna absolut oskiljaktiga. Konstrikt ihopflä- tade, m e d armarne o m hvarandras lif o c h hufvudena lutade tillsammans — o c h detta dag efter dag o c h vecka efter vecka — gjorde de intryck af siamesiska trillingar, o c h det kunde icke falla någon in att tänka på d e m eller tilltala d e m annat än kollektivt: 2 H a fruarne badat i dag? » — » Vänta fruarna sina män m e d ångbåten? » Själfva talade de endast i första person pluralis. K o m någon af herrarne o c h föreslog sin gumma t. ex. en seglats, när det blåste lagom fruntimmersbris, blef svaret hvarken ja eller nej, utan » vi ha tänkt gå till skogen i afton » eller något dylikt. Och i detta » vi » och i tonen, h v a n n e d det uttalades, låg någonting så afvisande, att herrarne snart förlorade lusten att k o m m a med vidare framställningar. Till en början undrade de hit o c h dit, hvad allt detta hade att betyda, men småningom upphörde de att undra, togo saken kallt, seglade ensamma, ägnade sig åt fiske, blandade sig en grogg eller drogo en spader, allt på tre man hand och utan att fråga efter, hvad » de » hade för sig — de, fruarna. Snart nog k o m m o emellertid herrarne underfund med, hvar skon klämde.
Ett sådant förslag, som Herr Falkmans, skulle jag icke vilja antaga, utan instämmer i åtskilliga af Herr Ribens anmärkningar deremot. Sedan ConstitutionsUtskottet tvungit oss att med hufvudfrågan förena frågan om sättet för de reglementariska föreskrifterna, och Ja-propositionen således ej kan blifva någon annan än den Constitutions-Utskottet föreskrifvit, men åtskilliga Ledamöter begärt votering om afslag å offentligheten i allmänhet; så lärer detta böra innefattas i contrapropositionen. Skulle bifall, såsom jag förmodar, följa af voteringen, då först blir fråga om åtcrremiss till RiddarhusUtskottet, för alt ändra vissa af RiddaibusOrdningens paragräpher. Grefve af Ugglass Gustaf: Jag anhåller att få förena mig med Friherre Anckarswärd i dess begäran om det tillägg uti propositionen, hvilket Herr Riben föreslagit, nemligen, att lagbestämmelsen för sättet och verkställigheten af offentligheten, i fall den medgifves, må öfverlämnäs till Lagutskottet. Deraf följer likväl icke, attRidderskapet och Adeln skulle antaga, såsom förslag lill en sådan lagbestämmelse, hvad Herr Den 16 Mars f. m. 339 Falkman i detta afseende projecterat. Men jag anser ett sådant tillägg i propositionen nyttigt för sjelfva saken, emedan jag känner många, som ej äro emot publiciteten, men hvilka af farhåga för det sätt, hvarun der den kan komma att medgifvas, draga i betänkande att gifva sin röst för principfrågan. Jag kan för öfrigt ej instämma i den åsigt, att trenne Stånds rätt att besluta en lag, som äfven för det fjerde Ståndet vore förbindande, skulle i detta fall medföra svårare följder, än i så många andra ofta vigtigare frågor.
Att när 3:dje man, emot gäldenärens bestridande, eller utan alt gäldenären förut uppgifvit förhållandet, anmäler sig som egare till gods, som utmätas skulle, det då är denna 3:dje man, som skall stämma, bevisa och sätta borgen för kostnad och skada —- det är då dispectabelt, och synes mig redan hafva blifvit en följd af det förra lagstadgandet från 1734 Men i det andra fallet, då den uppgifna godsegarens påstående af gäldenären erkännes, synes mig orätt, att godsegaren skall vara skyldig att stämmar jag lyckor det vara alldeles nog, om, enligt det första af.Lagutskottet anförda Den 3 Fe Linar ii e. ra. motiv, man ålägger honom äfven i detta fall bevisningssk.yldighet. Jag tror, att om å ena sidan mångå afhandling'»!’ om lösören, hvilka ej genast afhämtas, uppgöras till borgenärers förfång, så uppgöras likväl mångå flera, och fastän kanske ofta om mindre summor, dock för vårt land alldeles oumbärliga afhandling»!’, bona fide. En del af dessa uppgöras mundtligen, en del, eburu skriftligen, så utan kännedom af juridikens conventionella former, att de ej sedan kunna, med mer än moralisk öfvertygelse för domaren, inför domstol bevisas. Men de flesta af dem uppgöras ifrån början i bref, det vill säga, genom ett document, hvarvid visserligen kan fästas tvifvel, då, såsom här, Lagen har Öppnat tillfälle dertill. Dock detta tillfälle är icke blott öppnadt; Lagstiftaren har, i den stund han borttog Konungens Befallningshafvandes förra pröfningsrätt, huruvida skäl funnos till den af gäldenären gjorda uppgiften, uttryckligen sjelf drifvit alla dessa frågor till Domstol, och man kan således icke ens kalla borgenären chicaneur, om den alldra orimligaste process häraf uppslår. Jag öfverlemnar till LagUtskottets upplysta Ledamöter att närmare bedöma det, och vill gerna sjelf tro, att jag bedrager mig, eftersom det förefaller mig omöjligt, 160
Det är sannt, att ehuru stora eller små afdelningar sorn utsättas, böra välja tillsammans, hur många eller huru få personer de skola välja, på hvar; blir det naturligtvis alltid möjligt, att en del af de väljande icke hunnit lära känna sitt Folk; man kunde säga således, att då de nu af mig anmärkta olägenheterne äro möjliga att öfverallt förebygga, synes det vara bäitre, att bibehålla valfriheten oinskränkt, hvilket är till fullo och med säkerhet möjligt. Men dessa här anmärkta olägenheter äro af den vigt, att, äfven oagtadt blott sannolikhet kan vinnas, är det likväl Lagstiftarens pligt, att i detta afseende göra så mycket han kan. Från denna punkt sedt, finnér jag Utskottets Förslag, att Riddert skåpet och Adeln skulle in pleno, med Listor på 25 personer hvar, välja till Electorer, vara på sitt sätt lika olämpligt som det' nu varande Bänkmansvalet. Emellan dessa båda ytterligheter finnas en medelväg, som jag här går att framställa. Jag föreslår, att af de nu varande BänktottnsAfdelningarne. tio och tio i sänder sam - Den ii April e. m. * manslås, till väljande af 5 personer hvardera, inom sig, såsom hvar BänkAfdelning hittills har valt Bänkman, och att dessa 5 gånger 5, eller 25, personer må blifva Ridderskapets och Adelns Electorer. Gecom denna method inskiänkes den yrkade oinskränkta valrätten väl icke till den grad, men alldeles på samma sätt, som vid det nuvarande Bänkmans valet} deremot erhålles en mångfaldigt större sannolikhet af sjelföfvertänkta val} ty 5 personer kan äfven den nyss ankomne känna personligen, och uppgörandet af en så kort lista är också ej afskräckande} det är dessutom sannolikare, att han finner 5 duglige bland 80 å 100, än både 1 bland 8 i i° och 25 bland 4 å 500. I det ena fallet väljer han på för få, i det andra på för många.
Utom förenämda kalkstens brytning för kalkbränning och huggning till byggnadsmaterialier på slättbygden idkas derstädes och företrädesvis i Öster-Nerike såsom binäring och husslöjd spånad och väfnad samt allt slags snickeriarbete till betydlig afsättning på ortens marknader, i Wiby och Halsbergs socknar förfärdigande af skodon till afsalu i större partier, samt i Lerbäcks socken nubb-, spikoch liesmide till belopp af 6000 centner. I bergslagsoch brukstrakterna upptaga kolning och körslor för bergsbruket befolkningens tid. Inom Orebro och Glanshammars härader utgör handel med hästar, oxar, spannmål, kött och fläsk, som uppköpas i Österoch Westergötland samt försäljas åt bergslagen och i Stockholm, det senare i synnerhet då Hjelmaren och Mälaren äro isbelagda, en väsendtlig binäring, äfvensom fisket i Hjelmaren lemnar dess strandboer betydande biförtjenster. Linkopings Län. Utom några numera ej bearbetade jernmalmsgrufvor i Hellesta och Wånga socknar finnas inom länet jernmalmslager i närheten af Östersjökusten, hvarutaf under åren 1855—57 årligen bekommits i Skällviks socken Centner 39,000 utur Nar torps-fältet; i Östra Husby d:o » 6,000 » Korttorps-d:o och i Häradshammars d:o » 30,000 » Dolmyrad:o eller tillsamman Centner 75,000, hvaraf de senare grufvornes malmer hufvudsakligen användas vid Finspong och det förstnämda malmslaget vid åtskilliga masugnar på Östersjökusten. Tackjernstillverkning drifves endast vid Finspongs och Borkhults bruk, på förra stället af malmer från Södermanland och de ofvannämda grufvorna för kanongjutning, samt för smide af malm från Nora och Norbergs bergslager, som från Mälarhamnar hämtas till Norrköping och vidare på Fiskeby jernväg samt öfver sjön Glan till bruket. Tackjernstillverkningen har i medeltal åren 1855—57 utgjort 41,000 centner.
Jag får likväl anhålla, att Herr von Hartmansdorff må skriftligen aflemna sitt förslag fill contra-proposition, på det man må kunna fatta det i eti sammanhang. Herr Crusenstolpe: Jag tillåter mig ej den förgripelsen att förklara såsom Grundlagsstridigt, hvad så väl Grundlagens Stiftare Konung Cart. den XIlI:de, som Hans Efterträdare, Konung Cari, den XIV:de, sanctionerat och således erkänt vara öfverensstämmande med Grundlagen. Jag ser således intet hinder för den contra-proposition, som Herr von Hartmansdorff begärt, och jag tror ej eller alt Herr Grefven och LandtMarskalken skall finna sig föranlåten att vägra proposition på bibehållande af ett stadgande, som, lill upprätthållande af Ridderskapets och Adelns heder, finnes i en Lag, hvilken Herr Grefven och LandtMarskalken besvurit. Herr Rosenblad: Jag finnér väl icke Deu 3 Augusti f. m. 95 Grundlagsstridig!, alt det af Herr von Hartmansdorff föreslagne tillägg intages, helst RiddarhusOrdningen i alla fall alltid måste förklaras i enlighet med Grundlagen, men under åberopande af hvad jag förut anfört, får jag tillkännagifva, att jag lägger Ja vid den förestående voteringen. Herr Tham: Jag tillåter mig ej något omdöme, huruvida Herr von Hartmansdorff med det föreslagne tillägget åsyftar en ändring i 3^ §. RegeringsFormen; men det må tillåtas mig uttala min öfvertygelse om rätta meningen af det ifrågavarande tillägget, sådant det för närvarande finnes i 5o §. RiddarhusOrdningen. Der står: Under Riksdagarna må likväl Introduction ej beviljas, förr än RiddarhusDirectionen hos RiddarhusUtskottet tillkännagifvitj ock RiddarliusUtskottet hos Ridderskapet och Adeln anmält j det vederbörliga prcestanda blifvit fullgjorde j samt Ridderskapet och Adeln derefter till Introductionen in Ple~ no tillstånd gifvit.
Föredrogs ånyo Bevilln:slltsk:s d. 14 och 15 dennes på bordet lagda ,utlåt. 3X:o 19, i anledn. af Hr Rollis, C. R., motion om bestämmande af en assuranse-afgift för summor, som under rekommendation med posten afsändas. Gr. Lagerbjelke, Gust.: Ulsk. har här sammanblandat två olika saker. Assurance i den bemärkelse man vanligen tager detta ord lemnäs emot skada af eld, storm, hagel, m. m. Med ett ord emot naturolyckor, hvaremot ifragavar. assurance skulle vara en assurance emot hvad som Staten är skyldig att derförntan söka förekomma. Denna är således icke detsamma, som en vanlig assurance. Utsk. har dessutom uti detta förslag begått den stora inkonseqvence att på samma gång det ansel', att postverket bör få någon olika ersättning för den olika risk postverket löper allt efter den försända summans större eller mindre belopp; någon skilnad icke blifvit gjord för den betydligt olika risken efter den längre eller kortare väg penningarne föras t. ex. emellan Stockholm och Istad eller emellan Stockholm och SöderTelge. Dessutom borde det väl sedan Staten emoltagit den enskildes penningar för att med posten fortskaffa desamma anses som Statens skyldighet att äfven utan en särskild assurance ansvara för dessa penningar. Slutligen skulle ifragavar. förslag om det bifölles, blifva en ökad tunga på kommunikationen, hvarför jag tror detsamma vara till en viss grad skadligt utan att genom det obetydliga inkomstbelopp det skulle inbringa tillskynda Postverket någon synnerlig fördel. Jag får derföre yördsamt anhålla om Hr Grins o. Landtmis propos. pä afslag. Hr Rosenblad, Bernh.: Jag kan icke instämma uti de satser, som den värde talaren anfört, och anser det ej vara Statens skyldighet, alt ansvara för alla förluster, som kunna uppkomma derigenom, att Slaten icke lyckats i sitt bemödande att bibehålla säkerhet i landet.
Ett grått haf af byggnader, här och hvar en trång gränd, där det redan är skumt, och där gaslågorna stå som mattgula prickar. Öfver stenhafvet står San Pietros väldiga kupol tung och blygrå i denna belysning o c h ser ut att trycka ned husmassan. Men åt venster lyser det unga Italiens glada tricolor från Quirinalens torn, och marmorstatyerna Och flickornas hjärtan så vildt börja slå, Fast liknöjdt de alla, hvaren ur sin vrå, Söka titta. Ack, hellre de kommit på balen ej alls, Om de denna första förtjusande vals Finge sitta. Men ändtligen blir hvarje tärna så nöjd, Och mammorna nu utaf döttrarnas fröjd Kunna njutaDe mönstra sä ifrigt de dansandes led, Men gubbarne dra ' sig till smårummen ned För att tuta. Och dansen den fortgår så muntert och gladt, Där blanda sig utrop och klingande skratt I musiken. Men fruar kring salen sig satt som en krans, Och där skall jag säga det går som en — dans Med kritiken. De unga sig roa på ungdomens vis, Små skrifvare visa, att de för knrtis Ha begåfning. För dottern i huset slår skarpt ingeniörn, Och fruarna hviska i vråar ocb hörn Om förlofning. Pii julkalas. Ett ungdomsminne af Snor re. — Med teckning af Jenny Nyström, et är bjudning på jul ' n hos den rike patron, Och släde på släde hörs stanna vid bron Uti kvällen. Och herrar i pelsar och fruar med tross Nu landtliga pigor försöka ta ' loss Utur fallen. Och långt fram på natten serveras supén, Då gubbarne komma pä sviktande ben Och ä ' röda. De äro så glada och fulla af skämt, Men konstigt mot väggar och dörrar alltjämt De sig stöda. Han målat patronens osh frökens porträtt, Som sitta i ramar i fruns kabinett Öfver släkten. Och älsklig är fröken, patron är kavat Och vasen han bär uti största format Uppå dräkten. De skina — af sällhet och lycka en bild, Och döttrarna få sig en helsning så mild Utaf pappa.
Manderström till och med uppgör normalbudgeten för de gemensamma inkomsterna och utgifterna. Han kunde ej ha varit om-sorgsfullare om det gält hans eget land. Slutligen ledsagas dessa försäkringar, dessa uppmaningar, dessa förslag af en obligat refräng, som oupphörligt tillkännager att det galler en » tvistefråga, hvars betydelse för oss sjeltva är uppenbar » 2, » en ständig fara för den allmänna freden och sar-skildt för Nordens lugn »; » en tvist, som hvilar tungt öfver vår framtid, och som, om intet göres för att slita den samma, nödvändigt måste, förr eller senare, framkalla en kamp, för hvilken vi svårligen kunna förblifva främmande * 3, en lösning, » för hvars framgång vi äro i högre grad än hvarje annan tredje makt intresserade » .4 Så fortsätter Manderström år efter år att drifva dansk och nordisk politik. Hemställes, om detta kunnat ske endast på lek? Eller om någon kan misstaga sig på slutmålet för denna politik? Huruvida Manderström gick till verket de bon coeur må härmed lemnas osagdt. Att han gjorde det på fullt allvar, kan ej betviflas. Som en Fabius cunctator gaf den danska regeringen blott långsamt vika för den svenska regeringens enträgenhet. Slutligen tog den sitt parti och gjorde genom patentet d. 30 Mars 1863 ett steg till Holsteins utsöndring. Såsom var att vänta, framkallade åtgärden Tysklands motstånd. Den 9 påföljande Juli fordrade Tyska förbundet patentets upphäfvande, under hot om exekution i Holstein, hvilket var inledningen till ett krig. Manderström försvarar genast i en ny depesch patentets berättigande och tillägger refrängen i en ändå mera bestämd form, betonande » de all 1 När lord John Russell på allvar föreslog, att Lauenburg, Holstein, Slesvig och Danmark skulle ega hvar sin oafhängiga representation, samt att alla dessa representationer skulle cga samma befogenhet att besluta i monarkiens gemensamma angelägenheter, replikerade Manderström bitande: » l allmänhet finna Europas suveräner det kinkigt nog att komma till rätta med ett enda parlament. Förste statssekreteraren gör för visso konungen af Danmark stor ära, då han anser honom i stånd att kunna regera med hela fyra. »
Att lifva känslan af gemensamhet, borde vara förordningens hufvudsyfte; men lemnäs denna förordning oförändrad, huru skall den väl komma att verka just i sådant hänseende? Den skall göra tvifvelaktigt om stadens röstberättigade innevånare eller, der stadsfullmägtige finnas, desse ega att taga befattning med frågor om sådana utskylder och besvär, hvaruti de icke alla sjelfve deltaga, t. ex. frågor om skjutsoch inqvarterings-väsendet, äfvensom båtsmanshållet, och andra sådana skyldigheter, hvilka i lag eller allmänna författningar äro ålagde vissa af städernas innevånare. Såsom gemensamma ordningsoch hushällnings-angelägenheter borde visserligen dessa ärenden vara underkastade kommunens beslutande rätt, ej mindre i afseende å organisation än å förvaltning och redovisning; men, om så sker, vederfares de grupper af skattskyldige, som ensamme äro förbundne att bekosta ifrågavarande anstalter och behof, en dubbel orättvisa. Först hade man 540 Motioner i Boryare-Ståndet 1862. j\p 290. ålagt (km, att, utöfver alla utskylder oell besvär, hvaruti de lä deltaga lika med kommunens öfriga medlemmar, ensamme ansvara för uppfyllandet af åtskilliga kom munens skyldigheter, ehuru icke ensen skymt af dem tilldelade större medborgerliga rättigheter kan åberopas såsom skäl för ett slikt åläggande. I det antagna fallet skulle man derutöfver göra vidden af deras uppoffringar beroende, åtminstone till en del, af bestämmande genom personer, som med kostnadernas bestridande hade intet att skaffa, hvarigenom möjligen tyngden af de ålagda förbindelserna blefve ännu större än den för ändamålets vinnande behöfde vara.
Direktionen jemväl erinrat, stöd för ett sådant stadgande, hvarigenom ytterligare omkring 45 ätter lära komma att afskrifvas, kan hemtas dels af det kända förhållandet, att 90 år är den högsta ålder, hvartill menniskan med ytterst sällsynta undantag hinner, dels deraf, att detsamma öfverensstämmer med K. Maj:t den 27 November 1854 utfärdade förordning om huru förhållas bör med egendom, som tillhört person, som längre tid varit borta, utan att låta höra af sig och deri stadgas, att domaren må förklara honom såsom död, derest hans ålder, om han vore vid lif, skulle öfverstiga 90 år, har Utskottet ansett sig höra å Riddarhus-Direktionens ofvanberörde hemställan tillstyrka bifall. § 5. Af denna g inhemtas, att inora Ridd. o. Adelns Hrr Fullmäktige i Banken och Riksgälds-kontoret den förändring inträffat, att sedan Grefve Gustaf Lagerbjelke och Ofverste-Löjtnanten Didrik Gillis Bildt, i följd af deras utnämning till Landshöfdingar, ur Banko-Styrelsen afgått, i deras ställe inträdt Uste och 2:dre Suppleanterne, Ofverste-Löjtnanten Otto Nordensvan samt Kommendör-Kaptenen Carl Berthild Lilliehöök, hvarförutan Landshöfdingen Grefve Gustaf Fredrik Liljencrantz, som af Ridd. o. Adeln blifvit utsedd till 3:dje Suppleant för Fullmäktige i Banken, afsagt sig detta uppdrag.
Morgonen egnade han åt Justinianus, Pandekterna och Code Napoléon; aftonen åt operan. Det var just där underen af de sista OfeZfo-aftnarne med madame Malibran, som jag lyckades göra min professor till vän; han hade ingen plats, och jag erbjöd honom min, under den listiga förevändningen, att jag skulle på bal hos engelske ambassadören. Han trodde naturligtvis inte ett ord deraf, men mottog platsen. Efter den dagen blef det oss en vana att mötas efter föreläsningens slut, och vi gingo från fakultetens auditorium till stora alléen i Luxembourg-trädgården, där vi logo en läng promenad. Dessa möten, först tillfälliga sedan vana, blefco snart en formlig öfverenskommelse, och jag kan försäkra, att vi därunder icke talade ett enda ord om rättsvetenskapen. Hvad vi gjorde, det var att låta passera revy, analysera, kommentera, kriticera, diskutera hvarenda kompositör från Gluck till Rossini, hvarenda sångare från Clairval till Ponchard, hvarenda virtuos från Viotti till Baillot, hvarenda sångerska från madame Branchu till madame Damoreau, hvarenda opera från Castor och Pollux till Wilhelm Tell ... Efter tre månader hade jag stigit i graderna: professorn och jag kallade hvarandra för du! Under tiden började man tala om det snart förestående uppförandet af Robert-le-Diable, såsom man talar i Paris om det dagens » evenement », inför hvilket alla andra intressen vika. — Nu vill jag visst inte jämföra slutet af året 1831 med början af året 1890; gud bevars, det vore att förlikna en sparfhök med en hafsörn, en varg med ett lejon, skymningen med kolsvarta mörkret och en simpel snufva med influensan! Men eftersom jag håller på att återkalla i minnet det förra årets evenementer, så öppna for ro skull företalet till Victor Hugos då utgifna » Feuilles d ' automne ».
6 Allmänna Besvärs■ och Ekonomi-l]Iskollets Utlåtande, N.o 121. Under åberopande deraf, att en slik förhöjning vanligen vöre af billighet och behof mest påkallad vid sådane skjutsstationer, der, i anseende till svåra vägar, långa skjutshåll och ojemn rörelse, entreprenader icke utan allt för stora uppoffringar kunnat införas, äfvensom att entreprenader ofta hindrades derigenom, alt antalet af skjutshästar, som vid resandes påfordran genast borde tillhandahållas, utsattes högre än förut varit vanligt och behofvet fordrade, har i berörde afseende blifvit uti motioner, väckta inom Bondeståndet, yrkadt; a) skjutslegans bestämmande till 32 sk. banko. Härom är förslag framställdt af Magnus Månsson från Östergöthland, för den händelse att den bär ofvan, under l:a punkten Litt. B. c, anförda, af honom föreslagna större förändringen icke bifölles; h) skjutslegans bestämmande till 2/j sk. på landet och 28 sk., allt banko i stad. Förslag härom äro gjorda af Lars Gustaf Sandberg från Westerbottens, Nils Andersson från Christianstads och Anders Andersson från Östergöthl lands län, af de två sistnämnde, för så vidt deras förut omförmälda hemställanden icke vinna framgång; varande, för detta fall, af Nils Andersson tillika yrkadt, att hästantalet måtte nedsättas, der det blifvit öfver behofvet bestämdt, samt, genom gästgifverioch skjutshållningens förenande, kostnaderna för skjulslagen förminskas. c) skjutslegans bestämmande till 24 sk. banko. Sådant är föreslaget dels af Jakob Lindby från Gottland, hvilken lill stöd derför åberopat svårigheten på Gottland, der egorna ligga spridde, att kunna inom den af Kongl.