Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men se, då kröp genast en liten blek och smutsgrå buse fram mellan omnibusarnas hjul, där han tycktes hemmastadd som räfven i skogens snår, plockade upp cigarrettstumpen, stack den i munnen och tände den. Och en nyans gladare och lyckligare än nyss, fortsatte han sin väg nedåt boulevarden med cigarrettstumpen i munnen och tidningspacken under armen, medan han tjöt: »V’la la Presse! Nytt uppslag i Dreyfusaffären! Scheurer-Kestner har haft en negress till älskarinna! Voilà la Pre-e-esse!» »Förefaller det er icke egendomligt, min herre,» frågade jag den andlige, »att man anför herr Scheurer-Kestners smak för negresser (antingen den nu är verklig eller uppdiktad) som ett af de skäl, hvilka tala för kapten Dreyfus’ brottslighet och grefve Esterhazys oskuld?» »Å, min herre,» svarade den andlige utan betänkande, »vid ett ytligt betraktande förefaller det visserligen egendomligt; men om man ser hela denna sak ur den rätta synpunkten, måste man finna det fullkomligt berättigadt att ställa dessa företeelser i sammanhang med hvarandra. Att ha haft en negress till älskarinna är en mycket svår synd (ehuru icke en dödssynd); det tyder på ett sinnelag, som med vilja och afsikt är riktadt mot det onda. Det kan icke vara utan mening, som Gud har gifvit de svarta folken en så påfallande likhet med djäflarne. Att älska en negress det är nästan att söka upp helvetet. Men om kapten Dreyfus’ försvarare äro sådana, hurudan måste icke då han själf vara!» »Men betänk då, min herre, att kapten Dreyfus icke har blifvit dömd och deporterad för sin egen eller sina vänners dåliga karakter i största allmänhet, utan för ett visst gifvet brott; och om han icke har begått detta brott ...» Den andlige gjorde en myndig och bjudande gest med sitt bomullsparaply. »Ack, min herre,» afbröt han mig, »ni rör där vid en fråga, som alldeles icke besitter den vikt ni tillägger den. Domare äro människor och kunna misstaga sig.
Riclderskapet och Adeln, ett af Herr Hammarhjelm ingifvet Memorial, deruti anföres: det flera” JernbergsJager, under demas lopp, kommit, genom förminskade tillgångar, ej mindre på skog än på malm, i det förändrade 1 skick, att dithörande Bergmansliemman icke såsom tillförene kunna idka Bergsmann a-yrket, utan antingen blott till en dek utöfva detsamma, eller ock nu mera alldeles icke tillverka tackjern. Men som det är i och för tackjernsblåsningen, sorn dessa hemman från början erhållit sina friheter, och följaktligen ali efterlåtenhet i detta afseende bör ersättas; så föreslås: att dea Bergsman, sorn vill bibehålla alla de, sådana Ees v, och Ekon. Utsh, Eetänkanden. Hemman åtföljande förmoner, bör idka full blåsning 5 att den, som tillverkar mindre belopp eller allsintet tackjern, bör afgifva en årlig tackjernsskatt, hvilken af Bergsfogden i orten på vanligt satt uppbäres, hvarigenom den fordom, och då blåsningarne voro i full drift, till Statsverket ingående tionde-inkomst af Bergslagerna må upphinnas nu som förr; och slutligen att, då flere hemman vilja från Bergsbruketafstå eller malm-och skog-brist förbjuder att fortsätta detsamma, jemna rotar må af dem utses, som helt och hållet iklädas Landslags natur, skattläggas och roteras i likhet med andra hemman i orten, men de åter, sorn till jemna Rotelag icke kunnat indelas, tills vidare beläggas med motsvarande Skattejerns afgift. 2:0 Från Hälllofl.
Höghets dop dem ertedda nåd och he»der», förenat sig att utgöra en faddergåfva af 300,000 rdr specie, samt Rikets Ständer dessutom anslagit 100,000 rdr till ersättande af de genom Kronprinsens födelse och dop samt riksdagen föranledda utomordentliga kostnader, jemte 100,000 rdr till Drottningens disposition, och ett särskildt afsatt så kalladt hemgiftskapital å samma belopp till dåvarande Hertigen af Södermanland (sedermera Konung Carl XIII), samt anvisat en årlig tillökning af 55,000 rdr i Konungens handpenningar, hvilka derigenom ökades till 100,000 rdr; så åtogo sig Rikets Ständer att för dessa ökade utgifters bestridande, från och med 1779 till och med 17S5, årligen utgöra ett frivilligt sammanskott med de belopp och efter den fördelning, som bestämdes i ett särskildt abiafsked». För sådant ändamål skulle under sagda tid utgöras en »lindrig samt efter »stånd och vilkor i möjligaste måtto lämpad» allmän personlig afgift, hvars högsta belopp 33 belopp, eller det som Riksråden borde betala, uppgick till 2 rdr. För tjenstemän utgjorde lägsta afgiften 8 skillingar. För Presteoch Borgarestånden tillhörande personer var högsta afgiften 1 rdr och den lägsta 6 sk. Hemmansbrukare af allmogen borde erlägga 5 sk. och torpare samt inhyseshjon 4 sk. För hustrur och barn af 15 år skulle erläggas ett mindre, i förhållande till mannens eller fadrens afgift bestämdt belopp.
Eanco-Utskottet får härå lemna till svar, att Utskottet funnit de hinder, sorn af Consistorium uppgifvits; hafva vållat uppskofvet med byggnadens företagande, vara af sådan beskaffenhet, att det sannolikt icke berodt af Consistorium, att dém på en gång undanröja, och om verkställigheten genast kunna gå i författxiing ; hvarföre, och då Utskottet ej har någon anledning betvifla, att sedan Consistorium en ®n gång kommer i tillfälle att påbörja byggnadsarbetet, de lyftade medlen skola blifva för ändamålet behörigen använde, Utskottet ansedt 2:ne år vara den kortaste tid, som vid sådant förhållande kunde utsättas, före hvars förlopp Consistorium borde hafva visat, att byggnadsarbetet verkeligen kommit i gång, och den af Utskottet nödig ansedde föreskrift om LåneSummans indrifvande ; kunde icke heller billigtv. is ega rum, i fall Terminen vore så kort, att vilkorets uppfyllande tilläfventyrs befunnits omöjligt. Beträffande åter den omständighet huru den lyftade Låne-Summan nu under tiden,]blifvit använd, så enärConsistoriiLedamöter en för alla och alla för en stå i o. villkorlig ansvarighet för de årliga betalningarnes fullgörande, synes denna förbindelse, som mot hvem' som heldst bland Ledamöterne utan omgång ian göras gällande, innefatta en tillräcklig garantie för Banquen, att medlen icke blifva anförtrodde åt sådana Personer, som ej äro säkre eller Banco Utskottets BrtSnkanden. 561 vederhäftige för årsbetalningarne, hvilka också intill närvarande tid, utan någon anmaning, i behörig ordning ingått. På desse grunder finner Utskottet sig böra förblifva vid dess i Utlåtandet gifne förslag, och får tillika vördsamt anmäla, att samma utlåtande blifvit af 3:03 Piks-Stånd gillat enligt Protocolls Utdrag från Högloft. Bidderska. pet och Adeln, den 4. Högvördige Preste-Ståndet, den i K och Hedervärda Bonde-Ståndet den 3. nästlidne April.
Jag skulle således tro, att det vore skäl att återremittera' Betänk., för att få en annan fördelning upgjord, såvida icke R. o. Ad. vill besluta att summan för de 2 nästföljande åren sättes till 6 milbr för hvartdera året, då 3,200,000 Rdr blifva öfver för det sista; ty skola icke arbetena till 1860 års slut bedrifvas med större belopp än 20 milbr, så lärer icke för hvartdera af åren 1858 oell 59 få beräknas mer än 6 milbr, äfven förutsatt att åtskilliga upköp under dessa åren göras, och denna inskränkning lärer väl behöfvas, på det att icke arbetena med blott 3,200,000 Rdr för det sista året skola afstanna. Jag fruktar att, om man fattar beslut, utan att uttrycka en bestämd reservation, att medlen så ordnas, skulle följden blifva att endast 1,200,000 Rdr vid 1860 års början återstå, och då måste R. St:r, för att icke genom arbetets afstannande under ett helt år utsätta sig för alltför stora förluster, bevilja 6 milbr mer än hvad R. St:r för denna statsreglerings-period nu anvisat. För att saken icke genom en återremiss skulle blifva alltför länge upskju ten, torde jag få begära propos. på att summan för hvart af åren 1858 och 59 sättes till 6 milbr Rdr Rmt, och återstoden af de 20 milhna beräknas för år 1860. Gr. Lagerbjelke, Gustaf: Då R. St:r beslutat att anslå 20 milbr Rmt för anläggning af vissa bansträckningar, så måste det å ena sidan vara angeläget för RiksgäldsKont:s Fullmäktige att veta under hvilka tider dessa penningar komme att utgå, och således huru snart de borde vara beredda att utbetala dem; men å andra sidan borde man väl ställa så till att Chefen för Statens jernvägsbyggnader, måtte med dessa 20 milbr kunna åstadkomma så mycket arbete, som möjligt.
Dessutom är jag öfvertygad, att denna mellanmening skall förhindra de öfriga St:n att förena sig i beslutet, hvaraf följden blefve, att 2 Ständ kunde komma att stanna mot 2 i hufvudsaken. Hr Ekströmer har gjort ganska intressanta anmärkmr emot Utsk:s förslag, hvaraf jag hemtar en ny anledn. att beklaga, det R. St:r äro delade på fyra rum, och att således de öfriga St:n icke varit i tillfälle att förnimma Hr Ekströmers sakrika anförande; men jag hemställer likväl till Hr Ekströmer, huruvida hans anmärkmr äro af den beskaffenhet, att icke förslaget likväl skulle kunna antagas. Den 2:dra punkten t. ex. har Hr Ekströmer ogillat, emedan deri föreslås uttryckligen, att K. M. måtte taga i öfvervägande, huruvida icke karantäns-anstalterna böra utvidgas. Månne ordalagen icke äro ändamålsenliga? De uttrycka icke någonting bestämdt, utan blott en önskan, att K. M. måtte taga i öfvervägande, huruvida icke, till lättnad i trafiken, ytterligare en karantäns-plats i de norra orterna beliöfves. Således ligger häruti ingenting, som är bindande för K. M., utan endast en önskan, att saken tages i öfvervägande, och jag skulle alltså hälla före, att ett bifall till denna punkt icke skadar saken. Vidare har Hr Ekströmer funnit 3:dje punkten olämplig. Der år fråga om inrättande af karantäns-platser, så att de kunna rymma dera, hvilka måste undergå karantän, och jag medgifver svårigheten, att kunna erhålla karantäns-platserna så rymliga. Punkten är emellertid icke bestämd, utan uttrycker endast en önskan af R. St:r, att K. M. ville låta tillse, det karantäns-inrättningarne utvidgades, så att de i närmaste mån lemna det erforderliga utrymmet. Punkten är evasivt upställd, och det är ingen fara vid att bibehålla den. 4:de punkten afhandlar kostnader för medikamenter och dylikt. Den kan gerna afslås, och jag hade ämnat Den 31 Maj f. m.
Som uti de Respective Riks - Ständen stiljaktiga mer inngar upstätt, huruwida Rikets Academicr mäge njuta befrielse frän Minimi afgifts arläggande för deras Hemman; sä har denna fräga, r stöd af 71 §. i Regeringsformen, blifwit hänwist till det förstärkte SratS-Utffottet, att med Riksens Ständers rätt genom votering asgöras. Lill fullgörande häraf har det förstärkte Stats - Utskottet i dag sammanträdt, hwarefter, sedan af Handlins garne inhämtats nödig uplysning och pä wanligt sätt en Ledamot blifwit utlottad , följande voterings-proposition blifwit framstäld och godkänd. Den som bifaller, att Rikets Academier mäge i likhet med andre Allmänna Lastsr och stiftelser njuta befrielse frän Winimi - afgifts ärläggande för deras Hem» man ftrifwer Ja; Den der ej will, strifwer Nej —Win* ner Nej, sä kommer en sädan afgift af Academie-Latzor, ne för deras Hemman att äga rum. Sedan voterings«Sedlar blifwit rttdeldte, äteruphäm tade - Den 16 April. tade och öpnade, befunnos 75 Ja och 44 Nej; Och som Ja wunnit; sä kommer Minimi-afgift af Academie,Castor» ne för Lerås Hemman icke att aga rum. Hwad säledes uti benna fräga genom votering blifw!t afgjordt, fär det förstärkte Stats - Utskottet till Nik* sens Högloft. Ständer härmedelst »vördsammeligen inberätta. Stockholm den 14 April 1810. Pä Högloft. Ridderskapets och Adelns Ledamöters wägnar Llues k 1 s m i n Pä Högwördige Preste-Ständets Ledamöters wägnar 1 k. IVLiäman, Pä Wälloft. Borgare-Ständets Ledamöters wägnar Larl kr. k,Ln6ker§.
Herr ? a kImsn , Otto prackric: vä för Herr Ercfwcn och Landt-Marskalken samt Högloflige Ridderskapet och Adeln jag ödmjukast för den äran förklara, att mina tankar till alla delar äro enlige med hwad Herr kecbstin j detta ämne skrifteligcn anfört , sker det med den fullkomligaste bfwertygelse, att Ridderskapet och Adeln med mig delar den listigaste erkänsla och högaktning för be Ledamöter af Banco,Utskottet, som oaktadt sakens inwecklade förhällande och alla de hinder, som blifwit utkastade för sanningens uoptäckt, likwäl utlett och framställt den samma i den klaraste dag. Dä man i anledning af besia Herrars nitfulla bemödande att upvrätthälla Jnstructioncrs och föreskrifters belgd, till och med kunnat sätta i fräga deras behörighet, akt säsom Mskotts-Ledamöter fortfara , sä utom att detta bewisar gillande af de olaglighcter, som möjligtwtt blifwit begängna, utmärker det äfwcn ett tydligt förakt för alt hwad Instruction heter. I anledning häraf underställer iag, om icke wi genom Protocolls-Utdrog till de öfrige Stänben böra förklara, att Ridderskapet och Adeln 52Y Den 16 September. till assa delar godkänner dc mätt och steg wära k Banco-Utskottct wararrde Ledamöter i denna delen widtagit; men jag tror äfwen, att wi hwarken kunna eller böra ingä i pröfning huru de, svin olika för, hällit sig, böra anses. Det Högwördigc Preste,Ständer äger sä mycken upplysning, och hos dem räder sä mycken urskiljning, att det är ingen twifwtt , att ju äfwen Prxste-Ständet skall göra det afseende pä sina Leda, möters yttranden innom Banco - Utskottet, som detta förtjcnar.
I betraktande af det oskick och syndfulla lefverne som uppkommer deraf att traktering med bränvin eller andra rusgifvande drycker sker vid kyrkan efter gudstjensternas slut vid bröllop, barndop, begrafningar m.fl. tillfällen samt är ett verksamt medel till befrämjande af sabbatens ohelgande och gifver ofta anledning till oordentlig och syndig lefnad \flera dagar derefter/ samt dessutom denne plägsed blifvit en allmän vana hvilken hvar och en anser sig pligtig att följa, han måtte vara i sämre eller bättre vilkor, thy fattades nu på af underteknad skedd framställning derom, det enhälliga beslut att all traktering med bränvin eller andra rusgifvande drycker vid kyrkan vid ofvannämnde och andra tillfällen på sönoch helgedagar under hvad förevändning som hälst ifrån denna dag och allt framgent skulle upphöra och vara förbjudne. Och lofvade socknemännen att hvar i sin stad hos krono-betjeningen angifva den som mot detta beslut bryter för att inför tings-rätten plikta för sin förseelse. Slutligen utsågos 3 hemmansegare att i morgon uti prestgården justera detta protokoll. In fidem N. S. Edlund Justerat och erkänt, intyga på församlingens vägnar: Jonas Jonsson i Österåsen Nils [bom.] Svensson i Häggesta Olof [bom.] Larsson i Kougsta [Tillagt i marginalen:] År 1853 d 16 januari upplästes 3 § af detta protocoll ljudeligen från predikostolen i Häggenås kyrka, betygar N. S. Edlund. 153 Häggenås kyrkoarkiv, vol. K I:1, ej pag., ÖLA.
Ständer bifallit att de tre oförsörjda döttrarna finge bibehålla pensionen på det sätt, att $:del skulle uppbäras af hvardera, har, med tillkännagifvande att en af nämnde systrar, Ebba Maria Lindstedt, den 6 Juni innevarande år dllidit, Herr fV. F. Dalman, uti en hos Ridderskapet och Adeln väckt och till Stats-Utskottet remitterad motion, anhållit, att den ifrågavarande pensionen, hvars ringa belopp under närvarande förhållanden vore för de knappaste lefnadsbehof otillräcklig, måtte fortfarande få oafkortadt utgå till de elterlefvande åldriga systrarna Thilda och Siri Lindstedt, hvilka befunno sig i ytterst meddellösa omständigheter. I anseende till den ifrågavarande pensionens, i förhållande till nuvarande lefnadskostnader, onekligen högst inskränkta belopp, och med afseende å de bevekande omständigheter motionären i öfrigt åberopat, torde Rikets Ständer finna skäligt, medgifva, att den Öfver-krigskommissarien Lindstedts 3:ne döttrar tillerkända och å Riksgälds-kontorets stat uppförda pension å 225 R:dr R:mt årligen, må, sedan en af nämnda systrar numera aflidit, oafkortadt utgå till de båda efterlefvande, Thilda Carolina och Siri Aurora Lindstedt och af dem med hälften hvardera upder förut stadgade vilkor uppbäras. Stockholm den 9 Okt. 1860. STOCKHOLM, typografiska föreningens boktryckeri, 1860. St äts-Utskottets Memorial N:o 211. 1 »II. Ank. till Exp.-Utsk. den lo Oktober 18fi0, kl. 6 e. m. Memorial, med förslag till stadganden i Riksgålds-kontorets reglemente. , angående de vid föregående riksdagar beviljade, men ännu icke utbetalda stats-bidrag.
Jag tror icke, att R. o. Ad. bör låta afskräcka sig af fruktan för den långa tiden, inom hvilken fästningen kan antagas blifva färdig; ty jemte det R. ö. Ad. lärer egna behörigt afseende åt de upplysningar , Frih. Franc Sparre meddelat, torde det dessutom inses, att det nu äskade årliga anslaget icke utgör någon grund för beräkning af tiden, då arbetet kan vara fullbordadt, enär Regeringen vid en kommande riksdag, i händelse den anser det nödigt och medel då förefinnas, kan göra propos. om ett större anslag för ändamålet, hvarigenom arbetet kan påskyndas i samma förhållande, som anslaget t ökas. Att nu vägra det begärda anslaget, vore att alldeles afskära all möjlighet att fortsätta arbetet, hvilket, enligt de upplysningar Frih. Franc Sparre lemnat, endast är beräknadt efter sysselsättningen för en personal, sorn i alla fall skall underhållas, samt med hänsigt till möjligheten att fullborda de verk, sorn oundgängligen skola omsluta stället, på det att en befästad depot-ort må finnas i hjertat af landet. Frih. Silfverskjöld, Carl: Då en ledamot förundrat sig deröfver, att betänk, hitkommit så naket och saknande utmärkelsen af nödiga upplysningar, samt jemväl icke åtföljdt af några reservationer, får jag förklara, att upplysningar icke felats. Utsk. har emottagit en mängd handlingar i ämnet, och hade ytterligare upplysningar önskats, hade sådant icke förvägrats; men Utsk. har icke varit månt att taga kännedom om de upplysningar, som varit till hands, utan discussionerna hafva i stället vändt sig kring politiska förhållanden , hvarigenom man kunnat bortblanda sjelfva saken och lyckats att förvilla genom inblandning af ämnen , som dertill icke hört. Jag beklagar en sådan tactik, hvarigenom man lyckats att afleda det erkännande af behof vet, som eljest icke kunnat bestridas. Att jag icke reserverat mig kom-> Den 6 November f. m. 65 kommer sig deraf, att jag ogerna gör det, utom vid de tillfiillen, då jag har något, i min tanka, särdeles upplvsande att anföra.
Då derföre det verkligen finnes menniskor, som, oaktadt de se fullkomligt friska och starka ut, 432 Den 19 April. hafva i sin kroppsbildning sådana fel, till följe hvaraf de obetydligaste våld kunna bliiva nödvändiga dödsorsaker, och tvärtom andra, hvilkas organisation är sådan, att de nästan utan olägenhet kunna uthärda ett våld, hvaraf en vanlig menniska skolat dö; så inser man lätt, att, enligt vår lag, hvarest brottsligheten ej taxeras så mycket efter den handlandes uppförande, som fastmer efter den lidandes subjectiva kroppsbeskaffenhet, ett större våld skall kunna försonas med en obetydlig penning, och för ett mindre utkräfvas blod. Af tvänne lika beskaffade menniskor, som på enahanda sätt blifvit skutna eller stuckna tvärtigenom lifvet, kan den ena tilläfventyrs fullkomligen återvinna helsan, och den andra omöjligen räddas. Men huru stridande är det väl ej mot allt förnuft, att då den ena våldsverkaren dömmes till döden, skall den andra, efter erläggandet af en obetydlig plikt, sättas i stånd att mot sitt offer för andra gången höja en mordisk hand. Jag bör likväl ej beskylla Lagstiftaren att här hafva varit ledd blott af den hos våra ur förfäder så högt aktade blodshämnden. Måhända har han trott sig på detta sätt bäst förekomma missbruk samt gifva Lagskipningen den möjligen största enformighet. Men utan tvifvel förhåller saken sig i sjelfva verket just tvärtom; och helt visst är det i allmänhet för Domaren lättare att utröna, om förbrytarens afsigt verkligen varit att morda, än det för den IL Den t g Apfil. 433 den samvetsgranna läkaren stundom kan vara att bestämma, huruvida den tillfogade skadan i sjelfva verket varit ovilk ‘fligen dödande.
På qvällen före begrafningsdagen hade Ruth och Klara tagit en vagn tillsamman och reste så efter de sommardammiga gatorna den långa vägen upp till söder och Hornskroken, der det öfvergifna barndomshemmet med sina tillskrufvade fönsterluckor och igenbommade port föreföll Ruth som ett älskadt ansigte, i hvars vänliga ögon man icke på länge blickat. Men hur har ej otaliga gånger under skiljsmessans år detta ögonblick i hoppet stått för ens sinne, då man åter skulle få se in i det kära ansigtet. Och så till sist — en dag är den efterträdda stunden inne, och jag finner i smärta det kära anletets klara ögon fördunklade af blindhetens sky, som lagt sig, för evigt, mellan mig och hvad jag djupast älskat. Så kände Ruth inför dessa, igenlyckta fönster och slutna dörrar; och hon förnam en för små fattiga, värnlösa barn är framflyttad till brännande saknad, som efter något för alltid onsdagen den 15 maj, med anledning af dess höga beskyddarinnas, prinsessan Eugenie, timade frånfälle. förloradt, inom sig. Sakta runno varma tå- Säkert skall förutom den sympati, som detta mennirar öfver hennes kinder, när hon, stödd på skovänliga företag väckt i vida kretser, äfven minnet af den utaf hela vårt folk så innerligt älskade Klaras arm, steg ut på den knaggliga trottofurstinnan mana till ett allmänt deltagande för saken. aren ur sufflettens skugga. Uppropet till förmån för den samma var det sista, Men der nere i backen syntes redan kyrkåt hvilket hon gaf sitt namn: och ännu några dagar drängen från Maria, hvilken hade uppsigt innan hon slöt sina milda ögon i döden, talade hon med intresse om den tillämnade festen samt gladde öfver den obebodda gården, komma skramsig åt tanken på de många värnlösa små, som skulle lande med sina nycklar. Ruth hade gripits finna uppfostran och bergning inom åkerbrukskoloaf ett oemotståndligt begär att ännu en gång, nien.
Utur CanzliStyrelsen skall visst ingen annan, än någon af Uoderbetjeningen, af inre eller yttre bevekelsegrunder, misstycka, att jag uttaladt hvad så många tänka. Men häröfver skall jag vissfc icke hafva svårt vid att trösta mig. Bilagor till PleiuProtocolIet för den 17 Martin N:0 1* Herr Montgommerie, Guflaf: Då jag härmed vågar, att ännu en gång yttra mig i den så kallade publicitetsfrågan, Bker det under åberopande af mina förut ådagalagde grundsatser i sjelfva hufvudsakeu. Men att gifva den af RiddarhucUt[kottet tillstyrkta publicitet, denna benämning, innefattar redan en oriktighet, åtminstone en motsägelse. En offentlighet som beror på och bestämmes af godtycket kan icke kallas publicitet, hvars grundelement är frihet utan afseende på person och vilkor, är den för alla lika gällande rättigheten, att åhöra våra öfverläggningar, Den 17 Martti, så långt rummet det medgifver. Det vore ju blott en mera utsträckt Skråmässig handling, att vissa personer såsom Tidning sr edacteur er vöre sjelfskrifna t II begagnande af denna rätt, hvartill de, mig veterligen, framför några andra medborgare icke kunna vara berättigade. Ett sådant dem medgifvit prerogativ innefattar helt och hållit en sä påtaglig motsats af publicitet, rättvisa och billighet, att det icke bordt kunna undfalla Utjkottets uppmärksamhet och således icke heller dess Ogillande, och i följe deraf af - i stället för tilljlyrkan. Pä samma sätt med den godtyckliga utdelningen af inträdesbilletter. Alla medborgare kunna med lika ojäfagtiga skäl åberopa lika rätt. Men den godtyckliga billettutdelningen gjör icke och kan icke göra afseende derpå. Enskildta förhållanden. Slägtoch vänskapsförbindelser, mer och mindre beroenden, artigheter, insinuationer, tacksamhetsbetygelser, &c. allt dettå skulle verka vid billeteinas godtyckliga utdelning, och skulle sålunda gifva mångfaldiga anledningar till intriguer, missnöje och afund.