Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Såsom giltigt skäl för hittills uteblifven betalning af en summa, som, efter hvad uplyst blifvit, icke upgår till högre belopp än 14,000 Rdr, kan och bör icke andragas, att Riket år 1810 icke befann sig uti det »bättre tillstånd», som erfordrades för att kunna afbörda sig detta tvångslån; ännu mindre att ett dylikt financielt obestånd fortgått ända till innev:de år. Af hvad jag nu haft äran anföra synes således klart, att allmänna lagens föreskrift: »att den som lant penningar på viss tid, utan att utfästa ränta, icke är skyldig att den utgifva», här icke äger tillämplighet. Den bestämda tiden för betalning af det tvångslån, som hårdt pröfväde, i behöfvande ställning varande med - Den 9 Maj. borgare mäste underkasta sig, var nemi. med fredsåret 1810 t i 1 län da 1 u pen, och i sådant fall stadgar äfven allmänna lagen: »att om gäldenär icke betalar å föreskrifren tid, gälde sedan sex för hundradet om året.» Den påyrkade räntan är således, i likhet med kapitalet, en obestridlig rättighet för de krigsfångne eller deras rätts innehafvare att af Statsverket utbekomma, derigenom att Staten hittills låtit förblifva oguldne de ifrågav;de tvångslånm, oaktadt den derå utfästade betalningstiden långt för detta tilländagått. Och det är i öfverensstämmelse härmed, som jag ansett mig böra på det kraftigaste tillstyrka, att R. St:r, utöfver den summa som K. M. begärt till godtgöreise af de förev:de krigsfångnes hos Staten ägande fordringar, äfven måtte anslå erforderliga medel till ränta å kapitalet, der styrkt fordringsägare sådant påyrkar. R.
Emot den utlyste Auctionen protesterades förgäfves, så att, oaktadt alla bemödanden, förfrågningar och resor äfven till 181 a års Urtima Riksdag i Örebro, der Herr Tauson tillsades, att med ärendet vänta till nästa Lagtima Riksdag, egendomen aflågsnades honom, samt nu innehafves af de till gården lydande Åboer, sedan Herr Tausons arrende-inrop, den yttersta ansträngning för lågenhetens bibehållande, ej möjligen kunde fullgöras, utan hans befrielse derifrån måste hos Konungen sökas, och såsom en nåd anses, I högsta grad blottställd, har Tauson varit nödsakad afbida denna Lagtima Riksdag, för att, i egenskap af Svensk undersåte och medborgare, få anropa Riksens Högloll. Ständer' om behjertande af hans lidande, VA Den 3 Martil. Allt för vål inser man svårigheten af arreride-contractetsupplösning med förenämnde Åboer; men i detta fall, år en och hvar sig sjelf närmast, och Herr Tauson kan icke frånträda den öfvertygelsen, äfvensom jag håller före, att laglig Svensk mannarått ej blifvit honom förunnad genom den Kongl. Prolongationens upphåfvande utan föregånget hörande, samt vederbörlig Domareåtgård, enär dessutom samma upphåtvande år rakt stridande mot or«* dainnehädet af Riksens Stånders beslut ej mindre af den 2 Maj än 12 November a 810, grundade uti 77 <jj. af RegeringsFormen den 6 Junii 1809, allt på sått förut blifvit visadt. I alla afseenden år hans rått förnärmad, hvarföre hos Riksens Höglofl.
Hon kände honom tillräckligt för att veta, att ett allt för tydligt visadt intresse för hans angelägenheter endast skulle irritera honom, att han skulle uppfatta det som försök till att på konstlad väg åstadkomma ett slags förtrolighet, att hans oppositionslusta skulle reagera deremot och komma honom att stöta henne tillbaka. – Men genom herr Hedström fick hon reda på transaktionen med förläggaren och att det var brist på penningar som höll honom kvar i Stockholm. Sedan dess fans det blott en tanke i hennes hufvud: hur hon skulle få honom att mottaga den andel af honoraret för Resebilderna, som med rätta tillkom honom. Hon grubblade öfver detta dag och natt; och rakt i strid med sin nyktra natur grep hon sig den ena gången efter den andra i att ha uppgjort de mest fantastiska förslag till att bringa penningarne i hans händer. Denna enkla sak blef i hennes fantasi till ett stort berg, som tryckte henne så att hon ibland kände det som en fysisk plåga. Allt i hennes hjerna kretsade kring en enda punkt, der denna tanke bitit sig fast som fix idé. Att se honom hade nu nästan blifvit till ett lidande för henne; men ett lidande som hon icke kunde undvara. I hennes inbillning stod det snart som fastspikadt att på denna badresa hängde lif och död för sonen. Hon kände hvarje minsta linie i hans ansigte och den ringaste förändring, som ofta kunde ha en helt naturlig grund, skrämde hennes onda samvete upp; det var som hade hon begått en skamlig förbrytelse, som om hon stulit dessa penningar från sitt eget barn; och nu skulle hennes barn gå under, andligen och lekamligen, det enda medlet till räddning hade hon rånat ifrån honom. Hur skulle hon kunna återställa honom dem; hur skulle hon kunna godtgöra sitt brott? Hennes hjerna arbetade i feber; men det var ett sisyphusarbete utan resultat. Hon vred sig under verkningarne af den inre striden, som upprepades hvarje dag – striden mellan hvad hon ville och hvad hon vågade. Fruktan att mista det lilla grand af hans tillgifvenhet som hon tillkämpat sig, höll henne tillbaka; men tanken på denna resas uppfriskande inflytande, både fysiskt och psykiskt, dref henne fram. Och som dessa båda faktorer gjorde sig gällande med lika styrka, blef striden i hennes inre ständigt ny, spänningen ständigt lika plågsam.
Examitus att varda antagen till Tjensteman inom Konungens Canzli, hvadan den torde kunna anses såsom en EinbetsExamen; Alltså finner Utskottet det af Professoren Kolmodin till Reglementet för de lägre RiddarhusStipendierne föreslagne ofvanberörde tillägg vara ganska lämpligt, och tillstyrker i följd deraf, att ifrågavarande Moment uti nämnde Reglemente må erhälla följande lydelse: ”Ovilkorligen åligger det hvarje Stipendiat att, innan han från Stipendium af”träder, taga offentlig CanzliJuridisk”eller BergsExamen, eller ock Juridico”Philosophiska Examen , så vida han ej ”täger PhilosophiaeCandidatExamen, hvil”ken gör de nyssnämnda öfverflödiga.” Hvad dernäst beträffar Professor Kolmodins hemställan, att Juridico-Philosphiska Examen må berättiga till competence vid ansökningar till de såkallade högre RiddarhusStipendierne, med förbindelse försökanden att undergå JurisCandidatExamen, Den i F e b r u a r i i e. ni. så ehuru Reglementet för nämnde Stipendier i allmänhet föreskrifver det villkor för dessa Stipendiers erhållande, att Sökanden åligger att med 3:ne Professorers betyg styrka, det han ernar aflägga alla en Akademisk Promotion föregående Specimina; Likväl och då de kunskapsprof, hvilka, enligt de Akademiska Constitutionerne, erfordras, för prsesterandet af Candidatgraden i det Juridiska Studium, innefatta icke allenast de flesta Philologiska och Philosophiska Studier, som vidPhilosophieDoclorsgraden ifrågakomma, utan derutöfver en ganska vidlyftig och grundlig kurs i så väl den Romerska Lagfarenheten, som vårt Lands äldre Lagar, att icke omnämna elen kunskap om Lagstiftningens philosophi, hvilken torde böra förutsättas såsom nödvändig hos en sökande till Doctorsgraden i detta ämne; alltså och emedan, vid det förhållande som nu eger rum* ganska få torftiga Adliga Yuglingar, som önska att förvärfva sig någon mera grundelig Juridisk bildning, utan att likväl vid Universitetet uppoffra den långa tid, som erfordras för att fullgöra alla de den Juridiska DoctorsPromotionen föregående Specimina, sakna tillfälle att af Riddarhusets högre stipendier understödjas; hvadan dessa Stipendier nästan uteslutande måst utdelas inom den Philosophiska Faculteten; Ty och då i öfrigt RiddarhusDirectionens Protocoller visa, att vanligen ganska få, till ifrågavarail60 Ii. 9* Den i Februari i e. m. de Stipendier coinpetente, sökande sig anmäla, samt att, af sådan anledning, desamma understundom kommit att innehafvasaf personer, hvilkas ekonomiska omständigheter, åtminstone i jemförelse med mängdens af Sökande till de lägre Stipendierne, varit mer eller mindre fördelaktiga, anser Utskottet den af RiddarhusStipendiaternes
Grundal från Allmänna Indragnings-staten. 31. dito angående lösen för den åt Korporalerne vid indelta arméen och Soldaterne vid Södermanlands regemente anslagna aflöningsspanmål. 32. dito angående förhöjning af förre Krono-länsmannens i Leksands socken af Stora Kopparbergs län, Expeditions-fogden E. Hellebergs pension å Allmänna Indragnings-staten. 33. dito angående förändring i och tillägg till Riks-akten af den 6 Augusti 1815. 34. Skrifvelse, med öfverlemnande af uppgjorda förslag till ej mindre Lag, angå ende ordningen och vilkoren för utländsk mans upptagande till Svensk medborgare, än ock Stadga för Konungens Regerings-rätt. 35. dito angående gjorda underdåniga framställningar om statsbidrag för jern vägs-anläggningar från Mariestad till vestra stambanan, från Borås till samma stambana, mellan Köping och Uttersbergs brak samt mellan Hvetlanda och Oscarshamn. 36. dito angående Direktionens för Nora-Ervalla jernvägs-bolag underdåniga 4 JW ansökning om ytterligare låneunderstöd för nämnda jernvägsföretag. 37. Skrifvelse, i anledning af f. d. Expeditions-chefen m. m. C. F. Meinanders underdåniga ansökning om pensions-förhöjning. 38. dito i anledning af gjord underdånig framställning om statens medverkan för fullbordande af jernvägs-anläggningen mellan Köping och Hult. 39. Proposition, i anledning af f. d. Landshöfdingen i Götheborgs och Bohus län, General-löjtnanten Herr Grefve Carl Gustaf Löwenhjelms, f. d. tillförordnade Lands-kamereraren, Kronofogden Anders Samuel Peterssons och Lands-sekreteraren, Lagmannen Carl Engelbloms underdåniga ansökningar att erhålla eftergift af dem ådömdt ersättnings-ansvar för Kronans förlust, i följd af Länsbokhållaren Caspar Langlets bedrägliga förhållande. 40. dito om antagande af en Författning, angående sammanläggning af straff.
Rikets Ständer gillade Utskottens åsigter härutinnan; oell som uti de vid denna Riksdag ingifne motioner i förevarande ämne icke finnas an - 8 Slatasamt Allm, Besv,- och Ekon,-Utskottens Betänkande, N:a io5. förde eller utvecklade några nya skäl till de begärda förändringarne utöfver dem, sorn redan i ofvanberörde måtto blifvit upptagne ocb besvarade, så anse Utskotten sig icke nu eller böra tillstyrka Rikets Ständer aLt, i anledning deraf, någon åtgärd vidtaga. I afseende på yrkandet om erhållande af väntnings-penningar samt kärrocb vagn-penningar, så få Utskotten anföra, att väntnings-penningar redan äio postförare i vissa fall medgifnasamt att, då en betydligt förhöjd ersättning för postskjutsen nu blifvit föreslagen, Utskotten anse sig icke böra serskildt ocb derutöfver tillstyrka ytterligare ersättning för åkdonens nötning; och hemställa Utskotten derföre, att berörde yrkanden icke må till någon åtgärd föranleda. Hvad deremot beträffar den anmärkta olägenheten vid forsling af snällposterne, som orsakades af en alltför hastig framfart, så kunna Utskotten ej förbise olämpligheten deraf, att i berörde afseende någon mera bestämd föreskrift ej finues, än som nu eger rum, och hemställa af denna anledning, att Rikets Ständer ville i underdånighet anhålla, att Kongl, Majit täckes i Nåder förordna, det postiljoner, som skjutsa snällposter, ej må färdas fortare än i mtl på en timmas tid.
Det är detta, jag ansett nödigt yttra, för att ej genom stillatigande gilla en så farlig satts, yttrad af en så ansedd Talare, som Friherre Anckarswärd. Herr Anckarswärd: Herr von Hartmansdorff har, biträdd af Herr Tham, sagt, alt jag helt och hållet förbisett Landtvärnets olycksöde, då jag yrkat indragning af 3:dje BataillonsBefälet. Någon jemförelse emellan det fordna Landtvärnet och vår nuvarande Beväring äger likväl icke rum, enär den sednare införlifvas med Armeen, och således kommer att med den dela lika omvårdnad. Hvad Friherre Sprengtporten anmärkt angående mitt yttrande om Öfverste-lönernes förhöjning, har jag redan besvarat, då jag förklarat, att denna förhöjning vore villkorlig, och afsåg, att Öfverstarne derjemte skulle erhålla sina gamla functioner, vid reduction af Generalitetet. Jag anhåller om proposition å sjelfva princip-frågan i enlighet med Herr Hjertås förslag; och hemställer dessutom, om icke, i anseende till middagstimmans annalkande, Den 5 O c to ber f. in. i65 i fall mycket ännu i ämnet vöre odiscuteradt, vi kunde stanna der vi äro, på det vi malte erhålla någon hvila emellan Föroch Eftermiddagens Plenum. Hans Excellence Herr Grefven och Landt Marskalken yttrade, att då flere Ledamöter, hvilka anmält sig att tala i ämnet, dertill ännu icke haft tillfälle, ansåg Hans Excellence, i anledning af Herr Anckarswärds derom gjorde anhållan, sig böra hemställa, om Ridderskapet och Adeln behagade tillåta, att öfverläggningen finge afbrytas, och i eftermiddagens Plenum vidare fortsättas. Ropades starka Ja, blandade med några Nej. Hvarefter Hans Excellence förklarade, att, då några af Ridderskapels och Adelns Ledamöter icke lemnat bifall till Hans Excel lenses sista proposition, ansåg Hans Excellence öfverläggningen i ämnet böra fortgå. Friherre Anckar siv är d :
Och ännu ett tillägg finner jag vara nödigt, ehuru detta icke rör sjelfva Kapitlets sammansättning, utan en allmän förpligtelse för de män, som i detta kollegium skola ingå såsom ledamöter. Kyrkan har nemligen obestridlig rätt att i afseende på lära och lefverne fordra detsamma af sina närmaste styresmän som af sina tjenare. Följaktligen anser jag det ock böra i lag uttryckligen stadgas, att de förra, äfven då de äro lekmän, äro underkastade samma förbindelse och ansvar som de sednare. Jag har särskild anledning till detta yrkande i den förändring Kongl. Majit vidtagit med eden för lärarne vid elementar-läro verken. Hvad slutligen arbetsordningen inom Domkapitlen angår, så kan den tydligtvis i hela sin vidd här ej blifva föremål för någon utredning och behöfver det icke heller. Endast i den mån hon står i oskiljaktigt samband med sjelfva organisationsfrågan bör hon vid detta tillfälle komma under pröfning. Och äfven denna pröfning är knappt behöflig, då man redan har ett af Rikets Ständer god kändt - Motioner i Preste-Ståndet 1862. 233 kändt samt af Konungen och Hans Högsta Domstol utan anmärkning lemnadt resultat att hålla sig till. Jag afser härmed det ofvan åberopade af Ständerna vid riksdagen 1856 antagna stadgandet, att “Domkapitel må beslut fatta, der tre när äro“ o. s. v. Just denna föreskrift, hvilken jag naturligtvis nu önskar måtte blifva lag, underlättar möjligheten för såväl Rector Scholae som Kyrkoherde i kapitel-pastorat att såsom kapitulares fungera, utan att dermed ett menligt intrång sker på deras hufvudsakliga embetsverksamhet. Ty det är klart, att sålunda hvarken Rektor eller Kyrkoherden behöfver deltaga i behandlingen af de aldraflesta i Domkapitlet förekommande ärenden och således icke heller under vanliga förhållanden oftare behöfva vara tillstädes vid Kapitlets sammanträden, än de der förekommande målens natur, yppad dissens eller inträffadt förfall det ovilkorligen fordra.
Må det tillåtas 111ig, att först uttala den öfvertygelse jag länge byst, att en skattejemkning i allmänhet är nyttig och behöflig, och alt nian framdeles mätte vinna den på ett formenligt sätt. Nu är likväl icke fråga om sjelfva saken, utan örn formen för densammas afgörande. Det förefaller mig då klart, att hnfvudfrågan här är, att förändra gällande lagar, som röra skatteman» rätt. Han har rättighet, att utgöra sina räntor efter det sätt, gällande författningar bjuda. Man vill nu förändra detta sätt, och detta måtte väl innebära en förändring uti gällande lagar. Dessa lagar ärö icke af civillags beskaffenhet, men de utgöras af allmänt gällande författningar, gifne och i helgd hällne af framfarne konungar, samt legat till grund för äganderätten. De måste hänföras under kategori af civil lagstiftning och hafva samma helgd. Måhända tillkommer ytterligare en punkt, sorn är ännu heligare den nemi. enskildtes rättighet att gifva sitt bifall till förändringen, men delta är specielt i denna fråga. När jag således för min del är fullt öfvertygad derom, att dä man bär vill ändra de allmänt gällande, pä enskildtes vigtigt och mycket inverkande författningar, sä kan jag icke undertrycka min åsigt i formfrågan, att denna voter:s-propos. är alldeles olämplig, sedan två Stånd i sina beslut stannat emot tvä. Men, kunde man säga, StatsUtsk. bar handlagt frågan, StatsUtsk. har att bestyra om Statsregleringen. Om frågan bifalles, så inverkar sådant på statsregleringen. Nä väl, jag är öfvertygad derom, att hvarje Stånd inom Svenska representationen har inbördes aktning för hvarandras beslut och en lika aktning för grundlagarnas föreskrift, som är högre än något Stånds enskildta åsigt. Jag går då till riksdags-ordms 34 § 2 morn., hvilket lyder sålunda: Vilja R.
Ridderskapet och Adeln har ansett det vara så väl beqvämligare för Låntagarne, som ock, för bibehållande af redighet i Räkenskapevne, magtpåliggande, att på sättFulljnägtige föreslagit, Låntagarne lingö, hvarje sjette månad afbetala en fjerdedel af deras återstående skulder, med begagnande dervid af de a Respit-Månaderne för hvarje omsättning, i stället att, efter Utskottens förslag, på bestämde terminer, med 6 Månader emellan hvarje, skall inbetalas en femtedel af Capitalet, utan åtnjutande af respiltid; så att de dagar hvarmed vid en föregående omsättning förfallodagen öfverskrides, vid den efterföljande afdragas på omsättningstiden, hvilken derigenom kommer att utställas på ojemna Månader och Dagar» Ehuru det visserligen beror på hvar och en Gäldenär» enskilda ställning, huruvida det må kunna anses lättare, att på 8 Månader anskaffa en fjerdedel af Skulden eller att på korrtare tid deraf gälda en mindre del eller en femtedel, synes likväl det sednare förslaget vara med Gäldenärernes fördel mera öfverensstämmande, i synnerhet hvad beträffar första omsättningen, som ovilkorligen skall vara verkstäld inom den Stats-Vtskottets Betänkanden. 3i3 Julii. Och då, efter livad Utskotten inhämtat, den föreslagne Utrednings-Methoden, utom en okad uppmärksamhet, så väl vid Ränteberäkningarne, som ock vid anmaningsbrefvens utfärdande, i anseende till de olika förfallodagar
Dem af Ståndet, som möjligen befara, att min framställning haft för afsigt att träda den personliga friheten för nära, får jag erinra, att under Fransyska republikens vidsträcktaste frihet, var friheten icke medgifven. Den frie men fattige medborgaren måste arbeta för att förtjena sitt uppehälle. I Frankrike finnas nemi. s. k. tiggeriuplag, (depöts de mendicite) af hvilka' jag sett ett ganska stort i S:t Denis. Det utgöres både af karlar och qvinnor. De sednare ombesörja tvätten inom fängelser och sjukhus i Paris, karlarne göra skor, pappaskar m. m. Ingen får vara sysslolös. Detta är en väsendtlig omständighet, som inom hvarje land bör iakttagas; man må för öfrigt inrätta arbetshusen huru pliilantropiskt som helst. Det har jag intet emot, men jag är öfvertygad derom, att när man vill använda sina penningar till lättjans förekommande, så måste man äfven vidtaga alfvarliga åtgärder. Frih. Raab, Carl Adam: Jag är nästan förekommen af den siste talaren. Lika med honom anser jag det vara för mycken pliilantropi alt inrätta arbetshus. Bristen i vår hitintills gällande kommunal-förfättning har bestått deruti, att man icke kunnat tvinga lata och liderliga personer till arbete. Desse hafva rymt frän socknarne och iemnat hustrur och barn åt fattigvården. Den allmänna klagan häröfver har föranledt det stadgande, alt dylika personer, som på sådant sätt lemna deras familjer åt församlingarnas vård, skola af Landsh.-Emb:na och sockennämnder varnas att återvända till det arbete socknarne anvisa dem, och om detta icke medför åsyftad verkan, eger K:s Bef:li:de att döma .200 Den 14 December. dem till kronoarbetscopsen. Denna författning finnes redan, och hvad Hr von Hartmansdorff yttrat är just grundadt p;i densamma. Uti denna författning finnes dock en lucka i så måtto som den icke lemnar någon utväg att sysselsätta mindre arbetsföra personer och qvinnor.
St:rs ofvan åberopade beslut, en lika förmån böra Åkerbo Häradsboer tillgodokomma; hvadan jag, för min del, tillstyrker, att, linder enahanda vilkor, som med befrielsen för Hemmanen inom Snefringe Härad blifvit fästadt, nemi. indragning till StatsVerket af vederlaget i KronoTiondeSäd, de till Kungsöhrs Kungsgård och f. d. Stuteri dagsverksskyldig Hemmansägare inom Åkerbo Härad måga ifrån berörde dagsverken eller derföre enligt 1810 års Riksdagsbeslut utgående lösen efter Markegång, ifrån detta års början såsom med Snefringe Härad skedt, af R. St:r befrias. Häruti har Hr Lagman Noréus instämt. Af Eric Andersson från Westmanlands Län: För min del kan jag icke gilla H. StatsUtskotlets Betänkande till svar å Göran Anderssons från Westerås Län väckta motion om befrielse från de så kallade Hjelpedagsverken , som af Åkerbo Härad blifvit utgjorde tiil Kungsörs KongsLadugårdar. Det förekommer mig högst besynnerligt, att StatsUtskottet kan vara sig olikt, då det i en dylik fråga, sammansatt med Ekonomiutskottet, afgjorde och frikände Snefringe Häradsboer, att utgöra dylika Dagsverken af samma beskaffenhet till Strömsholms Stuteri. Dessutom hafva 180g års R. St:r bestämdt yttrat, att så snart Kungsoch KungsLadugårdar skulle utarrenderas, skulle en sådan Dagsverksskyldighet in natura upphöra. K. M:ts Bref af den 3 December 1812 bestämmer uttryckeligen, att 408 Stats-Utskottets sådane Hjelpe-dagsverken, som icke grunda sig på Resolutioner och Författningar, skola genast derefter upphöra, och då förhållandet efter min tanka, är i likhet med Snefringe, vet jag icke hvar en undersökning skall vara mera behöflig i den ena provinsen af samma Län af samma beskaffenhet. Jag tillstyrker alltså, att Hjelpe-dagsverksskyldigheten för Åkerbo Härad , som icke grundar sig på K.
De åsigter, som Stalsmakterne således lör tre decennier sedan uttalat, hafva jemväl allt mer och mer gjort sig i lagstiftningen gällande. Alla qualifikationer vid dödsstraffet hafva blifvit afskaffade, spö- och risstraffen inskränkta och skamstraffen minskade; men om, å ena sidan, en del af de brister, som. vidlådit lagstiftningen, dermed blifvit undanröjde, har, å den andra, det mindre gynsamma förhållande inträdt, alt all harmoni från systemet försvunnit. Ytterlig stränghet och ytterlig mildhet utmärka lagstiftningen i närvarande ögonblick, och följden har varit ökade brott och i bredd dermed en allmän klagan öfver förslappning i lagstiftningen. För återgifvande af kraft åt lagen, för att bringa densamma i öfverensstämmelse med mensklighetens och förnuftets fordringar, har en utsträckt tillämpning af frihetsstraffet således blifvit föreslagen. I afseende på lämpligheten af detta straff, torde till en början blott böra erinras, att då all öfverträdelse af lag är ett frihetens missbruk, så synes den samhällsmedlem, som missbrukar sin frihet, äfven göra sig skyldig till förlust af densamma, i mån af missbruket; och detta straff, rätt användt, torde jemväl, med afseende på menniskans förnuftiga natur, kunna anses vara mest tjenligt till befordrande af straffets ena ändamål — alt förbättra. Andra civiliserade länders lagstiftare hafva jemväl sökt göra ett alltmera utvidgadt bruk af ifrågavarande straff. Man har börjat inse, att samhällets pligt icke ensamt består deri, att beifra och straffa brotten, utan att det i utöfningen af sin straffmakt måste handla i förenlighet med sin högsta bestämmelse, att befordra sedlig och intellektuel förädling. Likasom 12 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 93. Jet söler hos folket 1 allmänhet främja del sedliga och religiösa 1 if\ ets möjligaste fullkomliga utveckling, så bör det i utöliiingen af sin struffmakt söka att på de brottslige utöfva en förädlande inflytelse, för att, om möjligt är, låla dem, sedan den straffande rättvisans fordran är uppfylla, förbättrade i samhället åter inträda.