Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett sådant afbrott ilrågakommer ej om landfästen och bro-kar frän början äro så anordnade, alt endast ölverbyggnaden behöfver nedläggas lör att bron skall vara färdig till begagnande och dä härtill kommer dels att anläggningskostnaden i väsendtlig män förminskas genom att pä en gång verkställa uppmurningen, dels att, i händelse af reparation, de för andra spåret uppförda landfästen och bro-kar kunna under tiden tjena till underlag för provisionel broar, eller, lör den händelse att ölverbyggnaden å en bro skulle behöfva helt och hållet ombyggas, då tjena till underlag för den nya bron, så synas icke allenast ekonomiska skäl vid anläggningen, utan äfven eli nödigt förutseende i alseende å framtidens fordringar, före - Stats-Utskottets Memorial N:o 14. 13 slafva alt landfästen och bro-kar från början uppföras för dubbel bana. Deremot kan trafiken ulan afbrott fortgå under del alt lerrasseringen utlägges för dubbelt spår och del finnes således ej något skäl alt verkställa sådan utläggning förr än den af beholvet framkallas, med undanlag af pä sådana ställen, der antingen öfverflödig jord i skärningar måste utföras i bankarna, eller der erforderlig jord lill bank icke kan vinnas på annat sätt, än genom skärningars utvidgande. Sedan jag bär ofvan redogjort för de vid Statens stambanor antagna lutningsoch kröknings-förhållanden samt sjstemen för öfverbyggnad och materiel samt till besvarande upptagit de anmärkningar deremot blifvit framställda, torde det vara lämpligt alt nu söka utreda frågan om den hastighet, hvarmed trängerna å dessa stambanor böra framgå samt om den dragkraft och andra förhållanden, som af denna hastighet betingas. Rikets Stunder yttra i detta afseende följande: “Bland de omständigheter som, enligt den i andra länder vunna erfarenhet, inverkade på den större eller mindre kostnaden för jernvägars anläggning och drift “samt underhäll, borde i första rummet fästas uppmärksamhet å förbållandet mellan “motståndet af den tyngd, som framdroges på en jernväg och kraften, som framdroge “densamma.
Då för öfrigt i afseende å hufvudfrågans konstitutionella del H. Exc. Frih. De Geer, snart sagdt, uttömt ämnet, hvartill kommer att under diskussionen angående den Franska handelstraktaten detta ämne blifvit utredt, vill jag nu icke längre upptaga Ståndets tid, men anhåller att framdeles få till besvarande upptaga de anmärkningar, som kunna förekomma. Jag slutar nu, Mine Hrr, med en uppmaning till R. o. Ad. att förkasta detta förslag. Jag gör det af innerlig öfvertygelse, att detta förslag innefattar ett försök att inkräkta på konungamagten, och det skulle i sanning djupt smärta mig, om på en af de sista sidorna af R. o. Ad:s historia den runan skulle stå inristad, att R. o. Ad. icke sökt skydda och bevara konungamagtens uti vår grundlag nedlagda rättigheter. Frih. von Schulzenheim, David: Innan jag framställer mina åsigter i den vigtiga del af tullfrågan, som nu föreligger till afgörande, tager jag mig friheten upptaga till besvarande en anmärkning, som under min frånvaro gjorts mot ett mitt föregående yttrande. Den angick mitt sätt att citera latinska auk torer och var framställd af Hr von Koch. Jag får då blott nämna, att det är en allmän praxis att då man citerar en författare på hvilket språk som helst, endast göra citationer för dem, som förstå detta språk, och man brukar derföre äfven ofta uppläsa endast början, viss om att slutet förstås af alla. Då jag sålunda med Horatius yttrade »semper odi et arceo», ansåg jag mig ej behöfva tillägga »profanum vulgus», emedan redan de första orden borde varit sat sapienti. Anmärkningen från detta håll var emedlertid egendomlig, då den värde anmärkaren och jag torde hafva det gemensamma skaplynnet att i våra anföranden ibland tala de rebus variis et nonnullis aliis.
Han såg henne stå der mot den ljusa fönsterluften som huggen i ebenholtz och hufvudet reste sig så fast från hennes axlar, som om det aldrig kunde böjas. Till sist vände hon sig om och såg på honom. »Vi äro främmande för hvarandra.» »Ja.» Han satt och gungade upp och ned med foten, medan han betraktade henne med samma ironiska min. »Det har varit mitt fel», fortsatte hon med sin lugna, tydliga röst, som talade en alltför korrekt högsvenska. »För Guds skull låt oss slippa en uppgörelse!» afbröt han nervöst. »Ord som fel och pligt äro nu en gång för alla bannlysta ur min tankegång. Hvar och en måste handla efter sin natur. Så gör jag och för mig är det inte det minsta besynnerligt i att andra göra så med.» »Jag gick så helt upp i min känsla för din far, att der ingenting blef öfver åt dig.» »Det skulle du göra, när det var det för dig naturliga.» »Känner du motvilja för mig?» »Nej, Gu'bevars! Men denna diskussion kan inte leda till annat än att plåga oss båda. Låt oss tala om annat. Hur har du haft det på resan?» »Tack; bra.» »Tänker du bosätta dig här?» »För någon tid åtminstone.» Der uppstod en paus. »Du har aldrig skrifvit till mig under de sista åren.» »Nej. Hvad skulle det tjena till att skrifva. Man förblir ändå främmande för hvarandras lif.» »Ja. Men vi skola icke vara det längre. Jag har mycket att taga igen.» »Det låter som om du talade om någon slags försummad pligt. Efter vi kommit in på ämnet vill jag säga dig min mening rent ut. Hur förhållandet än blir emellan oss måste dess första grundvilkor vara frihet. Ingen konventionell pligtkänsla för dig. Inga skyldigheter, inga rättigheter intet tvång.» »Hvem talar om tvång», sade hon. »Var icke rädd; jag gör mig icke några illusioner. Till en början skulle jag blott önska, att du icke med afsigt undveke mig.»
Denna allmänna regel, hvilken äfven för den oskyldigt tilltalade är af stor vigt, enär i allmänhet måste antagas, att han å den ort, der gerningen uppgifves hafva skett, skall med största sannolikhet och minsta kostnad kunna ådagalägga sin oskuld, har här blifvit så till vida inskränkt, att, när uti injuriemålden för ärekränkning tilltalade ville till sitt fredande styrka sanningen af gjordt tillmäle om ett begånget brott, skall, oberoende deraf huruvida sjelfva åtalet för det uppgifna brottet tillhörde annan domstol samt utan afseende å beskaffenheten af den tillgängliga bevisningen, denna få i sjelfva injuriemålet förebringas. Häraf skulle likväl ytterligare den i sig sjelf särdeles olämpliga och för 29 den till siu heder angripne tryckande följd uppstå, att, 0111 han flera gånger, vare sig af en och samma person eller af den ene efter den andre, tillvitades för samma handling, hail gång efter annan måste vid de domstolar, inom hvilkas område ärekränkningarna skett, inlåta sig på ny bevisning och att denna jämväl borde af domstolarne särskildt för hvarje gång pröfvas, måhända icke alltid med lika utgång. På dessa skäl och då jag anser bevisningsrätten i förevarande fall böra ställas i sammanhang med rättigheten att eljest få det ifrågakomna brottet under domstols ransakning hemställer jag, att denna § måtte erhålla följande lydelse: Den, som för ärekränkning tilltalas, må ej till sitt fredande framställa bevisning om sanningen af sådant tillmäle, som i 8 § sägs. Är tillmäle gjordt om bestämdt brott eller visst slag af brott, och vill den tilltalade styrka, att den, emot hvilken tillmålet gjordes, är till sådant brott saker; vise dä laga dom derå.
Landshöfdingen borde dels om öfverlåtelsen utfärda kungörelse i Häradet, med föreläggande för dem, som trodde sig ega bättre rätt till hemmanet, att inom natt och år från kungörelsens uppläsande samma rätt hos Landshöfdingen anmäla och fulltyga, dels ock, derest omyndige barn till den förre åboen funnes, om förhållandet genast underrätta domaren i orten, som derefter ålåge, att vid näst infallande Ting en god man för dem förordna, hvilken under förmyndarepligt och ansvar härvid borde bevaka deras rätt, Konungens Befallningshafvande i Westerbottens län likväl skall, allt ifrån författningens utfärdande, intill år 1836 underlåtit att desse föreskrifter iakttaga. Derigenom hade liera åboers ekonomiska ställning under sednare åren blifvit högst bekymmersam. Mången som för 20 eller 30 år tillbaka kommit i besittning af ett kronohemman, som från vanhäfdadt skick blifvit bragt i fullgodt tillstånd, hade nemligen plötsligen blifvit dömd, att, utan all ersättning för såväl den erlagda löseskillingen som å hemmanet nedlagdt arbete, detsamma afträda till sin fångesmans barn, på den grund att desses anspråk ehuru så lång tid förflutit, icke kunde anses förfallet, enär de varit omyndige då öfverlåtelsen skedde och god man för dem icke blifvit förordnad, att deras rätt bevaka. Synnerligast i Lappmarken, hvarest största delen af jorden vore af krono-natur, inträffade ofta dylika fall. Visserligen vore det tillåtet att lösa dessa hemman till skatte.
Roye har ingått i en undersökning om lurendrejeri och tullförsnillning, som jag icke anser mig hafva lätt att nu besvara, emedan sådant ej hörer till det föredragna ämnet, men kan försäkra, att jag ej funnit mig sårad af hans reflexioner öfver hvad tulltjensteman kunna tillåta sig eller icke. På de af mig nu utvecklade skäl anhåller jag hos Hr Frih. o. Landtm, vördsammast, att propos. måtte göras till bifall å milt förslag i dess helhet och icke särskildt å hvardera delen deraf. Gr. Horn, Claes Fredr.: Då Hr Prytz gjorde sin ifrågavar. inbjudning, förmenar jag att R. o. Ad. icke hade sig bekant, alt de öfriga Stånden beslutat i frågan rörande införselsförbud. Med afseende på den omständigheten bestred jag icke Hr Prylz’s framställda förslag, men jag tillstår uppriktigt, att, då det numera, efter hvad jag tager för afgjordt, måste vara för R. o. Ad. kändt, att de 3:ne MedStånden i flera fall sammanstämmande fattat beslut, stridande emot R. o. Ad:s, så anser jag stridande emot våra former, ali en sådan inbjudning, som denna, till dem afgår.
Jag nekar icke, all redaktionen kan blifva bättre än den Utsk. föreslagit, och har icke något emot, att de föreslagna ändringarna vidtagas; dock tror jag, att, om någon ändring i §:n skall göras, man bör i st. f. ordet må å första stället begagna ordet får, sä alt §:u skulle fä följande lydelse: ”Vid handel, som i förestående §§ omförmäles, får hvad såldt blifvit icke afhämtas i mindre belopp, än det minsta, sorn i hvartdera - Den 5 Augusti f. m. 33 dera fallet säljas må, eller något af det sålda å försäljnings-stället förtäras.” Jag hemställer om icke detta vore lämpligare. Häruti förklarade Frih. Cederström sig gerna vilja instämma. Gr. Sparre: Mig är alldeles likgiltigt, hvilken redaktion än antages, och yrkar jag således ingen propos. pä min mening, utan förenar jag mig med Frih. Raab. Då härefter Hr Gr. o. Landtm, framställde, att Frih. Raab i afseende på denna § föreslagit den förändring, alt på första raden ordet ”må” skulle ulliytas emot ordet ”får”, samt Gr. Sparre yrkat, alt sista delen af §:n må komma att innehålla: ”ej heller något af det sålda å försäljnings-ställel förtäras,” anmälde sig och yttrade Gr. Sparre-: Jag yrkade att framför ordet nugol skulle tillsättas orden ”ej heller får.” Uppå härefter framställd propos. bifölls förevar:de § med den förändring, att å första raden ordet ”fur,” i st. f. ”må,” och å andra raden orden ”e/ heller får,” i st. f. ”eller,” infördes. § 4. Gr. Sparre: I sednare mom. önskar jag uteslutande af ordet varm. I synnerhet under sommaren är det icke nödigt att hålla varm mat, och jag anser olämpligt, att inlaga ett stadgande, som icke efterlefves, och efterlefves lagen icke i ett fall, lärer man snart komma under fund med, att den icke efterlefves i ett annat. Gr. Lagerbjelke förklarade sig vara förekommen af Gr. Sparre. Frih. Cederström: Jag kan icke inse lämpligheten af Gr. Sparres förslag.
Då Utskottet tillstyrkt en skärpning i straffet för den uti 4 §. beskrif ne - Lag-UttkollcCs Betänkande; N-o 18. jy ne öfverträdelse, tror jag alt Utskottet dermed gått utöfver Lagens grund. Tryckfrihels-förordningen är en Grundlag. Angrepp emot Grundlagarne, åsyftande deras kullkastande, bestraffas efter 1 §. Dit skulle följagtligen höra den position eller negativa åtgärd af Stats-Råds-Ledamot, hvarigenom Tryckfriheten, såsom en genom Grundlag bestämd allmän rättighet, blefve olagligen inskränkt eller ock omintetgjord. Deremot handlar 4 § om fel eller misstag uti Tryckfrihets-Lagens concreta tillämpning; och ^ansvaret för sådane fel eller misstag, hvarigenom blott en enskild mans rätt kan blifva för nära trädd, bör ej sättas i likhet med de, på hela samhället inverkande och allas rätt förnärmande, åtgärder, som omtalas i 3 §. Jag afstyrker således den af Utskottet föreslagna ansvars-skärpning i 4 §. Det tillägg, Utskottet föreslagit i D §, blef vid 1840 års Riksdag icke af Rikets Ständer antaget. Jag anser samma tillägg icke eller nu böra gillas. Det upptager förhållanden, h vilka, antingen höra till nämnde, §;s första mom., då ansvaret är der att söka, men aldrig bör kunna bestämmas efter 1 Cap. 12 § Rättegångs-Balken, som handlar om orätt dom, hvarigenom någon enskild man blifvit lidande, eller äro att hänföras till 5:te §:s sednare moment, eller ock äro alldeles främmande för hela denna § och således måste under den 6;te §:a begripas, Lagstiftaren har ej velat åt Ansvarighels-Lagen göra endast en i oändlighet uttänjbar allmän regel; hans vidja har deremot varit, att strängt och noggrannt bestämma både formen och föremålet för alla åtal efter denna Lag.
Vid behandling af denna från Vällofl. Borgare-Ståndet tili Lag-Utskottet remitterade motion, har Utskottet inhemtat hurusom fråga vid flera föregående riksmöten väl varit väckt, att, med upphäfvande af stadgandet i 9 kap. 6 § Handels-balken, emot hvilket högre ränta än sex för hundradet ej får tagas, det måtte stå långifvande och lånsökande fritt att sinsemellan öfverenskomma om räntans belopp; men att frågan städse hos Ständerna fallit; och skälet dertill synes hufvudsakligen varit fruktan att en obegränsad frihet i omförmälde hänseende kunde, med afseende å den ringa tillgång på penningar, som finnes här i landet, orsaka alltför vådlig rubbning i kreditförhållandena och dymedelst större olägenheter, än fördelar. Om emedlertid en så utsträckt frihet ej skulle kunna medgifvas, borde likväl, efter hvad Herr Palander, C. JU., ati förenämnde motion påslått, lagstiftningen så mycket modifieras att icke medborgare af omständigheterna tvingas att blifva lagbrytare; och det är med anledning deraf som bemälde motionär föreslagit: ”att diskonte - Lag-Vt skottets Betänkande, N:o 61. 3 ring af vexlar skall bero på öfverenskommelse,utan att det betingade afdraget i något fall skall kunna såsom ocker räknas och anses;” samt ”att uti reverser med bestämd förfallodag samt högst nio månaders löpningstid, hvilken ränta som helst må kunna lagligen föreskrifvas och utfästas; dock med den inskränkning, att, om inteckningssäkerhet i fastighet för dylik fordran sökes och vinnes, gälden skall löpa med endast 6 procents ränta från den dag, inteckningssäkerhet erhållits, till dess skulden blifvit infriad, änskönt en högre ränta varit i förbindelsen utfäst.” Det torde jemväl böra medgifvas, att en frihet uti ifrågaställde hänseende är minst vådlig om den inskränkes inom handels-lifvet; men ehuru motionären synes hafva haft en sådan begränsning till ögonmärke, är dock ostridigt att ett bifall till förslaget skulle medföra verkningar långt utom det beräknade området, enär det omfattar alla reverser med bestämd förfallodag, då den infaller inom 9 månader.
Friherre af Nordin. Schwan,* Grefve af Ugglas Ilof-Cancelleren -von Schulzenheim. Stats-Secreteraren Skogman. Stals-Sccreteraren uppläsle i underdånighet till justering ett af honom, jemlikt Kongl. Maj:ts förut meddeldta Nådiga beslut, författadt förslag till Kongl. Maj:s Nådiga Proposition till Rikets Ständers Stats-Utskott, angående afskrifning af förra MagazinsFondens äldre fordringar för undsättningsspannmål, samt grunder för framtida behandlingen af lika beskaffade fordringar. Kongl. Maj:t täcktes, uppå Stats-Rådets underdåniga tillstyrkande, samma förslag, sådant det vid Protocollet finnes bilagdt, i Nåder gilla, och befallte, att Dess Nådiga Proposition skulle, i öfverensstämmelse dermed, till Rikets Ständers Statsutskott afgå. Ex, ProtocoIIc W. Bergman. 6 Kongl, Maj.-ts Nådiga Propos. KONGL. MJJ.TS Nådiga Proposition till Piikcts Steinder, i afseende på undsättningsskuldernas likviderande i Skaraborgs Län; Gifven Stockholms Slott den i3 Februarii 182g. Jemte anmälan om fortgången af den, efter 1826 års missväxt, till Skaraborgs Läns nödställda invånare utlemnade undsättnings-spannmålens liqviderande , liar Kongl. Majrts Befallningshafvande i berörde Län, uti Skrifvelse den 1 December förlidet år, inför Kongl. Maj:t i underdånighet framställt behofvet af lindring i de lör samma spannmål bestämda återbetalningsvilkor, under yttrad öfvertygelse, att de återstående undsättnings-skulderne i Länet icke kunna i föreskrifven ordning indrifvas, utan att förorsaka en mängd invånares fullkomliga obestånd, och i betydlig mon motverka de åtgärder, som blifvit vidtagna till jordbrukets förbättring i Länets vidsträckta slättbyggd , hvilken, i följd af ett otjenligt bruknings-sätt, ännu är i Bördighet vida underlägsen hvad den, med afseende på jordmonens naturliga godhet, borde vara.
I min tanka äger icke någon Auctorité att vägra tryckning af andra Protocoller eller Handlingar, än de, som innefatta hvad hemligt hållas bör. Då det hvarken är likgiltigt för Nationen att få veta, huru hvarje Ledamot af Utskottet uppfyller sitt ansvarsfulla kall, eller likgiltigt för den Embetsman, mot hvilken anmärkning blifvit gjord, att Allmänheten får känna om den sam.' ma varit grundad, elier icke} är det så mycket mera magtpåliggande, att Riksens Ständer sättas i tillfälle att meddela ett rättvist omdö-' me härutinnan. Friherre Boye: I anledning af Herr Gref. ve Mörners yttrande, ber jag, att få erinra, det jag ingalunda sagt, hvarken att StatsRå? dets Ledamöter äro integrerande delar af Majestätet, eller att de så anse sig. Jag harlemnat åt hvem som vill att så anse dem , och om denna framställning också kanhända var Den 23 Maji.' origtig, så ägde den dock ingen syftning att såra, utan varj som jag trodde,' nödvändig, för att visa, att då StatsRådet éj borde så betragfas, och ej heller kunde ainses utgöfa delar af den Öemocratiska Magten , så återstod ingen annan Magt, till hvilken StatsRådet kunde hänföras, än den Aristocratiska, och orri jag i denna benämning felat, så har jag deri delat öde med en stor Man. Montesquied kallar också Aristocrati den tredje Magt, sorn bör finnas i alla ConStitutioner, och hvars änJ damål han uppger vara, att genom sin återhållande kraft förhindra ali friction emellan dé båda ändra. Jag vet rätt väl, att den okunnigä hopens rop fästat ett förhatligt intryck vid ordet Aristocrati; men då jag talat inför Rikets mäst upplysta Stånd ; och då jag dessutom framställt endast den välgörande egenskapen af vår consti-i tutionella Aristocrati; så hade jag, kanhända,- bort skonas för alf förtydning äf min mening.
Ständer ofördröjligen afgifva en specifik uppsats å det belopp, som dels i allmänna Cassör, dels i ännu icke influtne skatter eller utestående fordringar, innefattas under den, enligt RiksHufvudBoken, befintlige StatsVerkets tillgång af omkring fem millioner Riksdaler. 2:0 Herr Hailencreulzs, Sten Engelbert, den 28 sistlidne November e. m. på bordet lagde Motion, angående uppresande af ett monument vid Lutzen åt Konung Gustaf II Adolph; jemte de af åtski 1 lige Ledamöter, rörande samma ämne, afgifne yttranden. 3:o Herr von Yegesacks, Ernst, den 1 dennes på bordet lagde Motion , angående ett årligt anslag till Militaire-Stipejulier, jemte de af åtskillige Ledamöter, rörande samma ämne, afgifne yttranden. Statssamt Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskotten: 1:0 Kongl.
M. behagade med innehafvarne af Löfås Silfververk låta uppgöra en så beskaffad öfverenskommelse, att, emot det de befriades från skyldigheten att detsamma vidare bedrifva, och erhöllo ersättning, antingen genom förläningarnes bibehållande under någon viss tid efter arbetets nedläggning, eller på annat sätt, de till Verkets bedrifvande upplåtne förläningar och förmoner måtte till Kronan indragas; i anledning hvaraf E. K. M., under den 7 April samma år, i Nåder anbefallt Dess och Rikets Bergs-Collegium, att med innehafvarne af nämnde Sifververk uppgöra ett sådant förslag till öfverenskommelse i berörde afseende, som för Kronan och Verkets innehafvare funnes antagligt, och sedermera dermed, jemte interessenternes och eget yttrande i ämnet i underdånighet inkomma; samt E. K. M., efter det sådant fullgjordt blifvit, och E. K. M:s och Rikets Kammar-Collegium och StatsContor jemväl underd. Utlåtanden afgifvit, ytterligare förständigat BergsCollegium, att, efter Bergmästarens och Gesclnvornens i orten hörande, sig i underd. yttra, om och hvad anledningar må förefinnas, att, genom fortsatt arbete i grufvorna vid Löfås Silfververk, rikare och förmonligare malm än hittills må kunna påfinnas och om det således vore skäl att än vidare fortfara med arbetet i grufvorne till deras närmare undersökande; så har E. K. M., sedan bemälde Collegium, så väl med dess och vederbörandes yttranden i denna del af ämnet, som äfven med serskild berättelse om Silfververkets drift sedan sista Riksdag, till E. K. M. i underd. inkommit, genom Nådig Remiss af den 3o nästlidne Maji detta mål till Rikets Ständers Stats-Ut^kolt öfverlemnat. Rikets Ständer hafva af de till målet hörande handlingar inhemta!: Expc:ditions-Utskoltcts Förslag till lind. Skrifvelse N.o 1ig.
Palmens anmälan utt låta trycka sitt nu upplästa Dictamen blef af HögloflRidderskåpet och Adeln samtyckt, och anmodades Herr Palman att låta denna tryckning ske i samma Dagblad, uti hvilket hans föregående yttrande varit intaget. Upplästes ett Dictamen af Herr Rothoff, Birger Fredrik, så lydande: Jag skulle icke uppstiga på detta rum, om min enda afsigt vore att besvara åtskilliga af Herr CommerceR.ådet Santesson, uti Memorial af den 13 i denna månad till Vällofl. BorgareStåndet, framställda anmärkningar vid mitt den 31 sistIidne Mars till Höglofl. Ridderskapet och Adeln ingifna Memorial, eller att söka ådagalägga de af Herr Santesson begångna misstag och uraktlåtna pligter såsom granskare3 detta kunde på annat sätt, och utan att upptaga en för Höglofl. Ridderskapet och Adeln dyrbar tid, verkställas; men då mitt ändamål är, att, i sammanhang med Ht Santessons anmärkningar, få mina nu blifvande framställningar pröfvade af Höglofl. Ridderskapet och Adeln, vederbörligt Utskott och Rikets Höglofl. Ständer, måste jag dertill nyttja den utväg Grundlagarne föreskrifva. Tåg äger på detta rum den oskattbara fördel, att närmast underställa mina tankar ett Samfund, som i sitt sköte äger flera af Fäder* Den 27 April. 675 neslandets förr varande och alla nu varande högsta Embetsmän, åt hvilka Fäderneslandets vigtigasteoch allmännaste angelägenheter varit eller äro anförtrodde, jemte åtskilliga af de Embetsmän, seni i lägre kretsar bereda och utveckla sådana ämnen; och om slutligen, så väl af deras, som flera andras vidsträcktare kunskaper och mera mognade erfarenhet, mina tankar blifva vederiagde, skall jag säkert inom detta Samfund först njuta för mina misståg en rättvis ursägt, dels för dea oför ställda fosterlandskärlek, hvarifrån de härflutit, dels för den anledning de gifvit till sanniagens seger öfver villorna.