Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Samma värde talare har äfven yttrat ( den åsigt, att, ehuru man icke kan bifalla förslaget — hvilket 1 han sagt sig icke kunna — man dock borde låta det blifva livi\ lande till nästa Riksdag; en sådan åsigt anser jag vara fullkomligt stridande emot en representants pftigt, ty är man öfvertygad om att förslaget icke bör antagas, anser jag det äfven vara en ovilkorlig plikt att genast afslå detsamma. Gr. Mörner: Det mesta af hvad Gr. Lagerbjelke yttrade, innefatta ett uprepande af de skäl, som i Utsk:s Utlåt, framställas, och då jag redan i mitt skriftliga anförande uptagit hvad deremot varit att erinra, vill jag icke trötta R. o. Ad. med ett återuprepande deraf. Gr. Lagerbjelke har anmärkt, att i Engelska Parlamentet ingen ledamot skulle vilja framställa det yrkande, att Parlamentet skulle under en viss tidrymd afsäga sig rättigheten att ändra ett beslut. Det finnes icke i Englands grundlag någon §, som säger att representationens beslut i sådane frågor icke är gällande längre än till slutet af det år då den nya bevillningen fastställd blifvit; och då någon sådan § icke finnes, behöfver man icke eller der ett sådant stadgande, som här blifvit föreslaget. För att ett beslut skall kunna ändras, fordras enl. Englands grundlag, att ett uttryckligt förbehåll derom i slutet af Parlaments-akten skall vara intaget; det hör till deras stilus curiae att i sjelfva akten införa denna rättighet, och om den värde talaren vill hafva bevis härpå, kan jag stå till tjenst med sjelfva urkunden, hvilken jag här har med mig. Hvad en annan talare, Frih. Boude, yttrat, kan jag icke finna vara annat än ett försvar för den Kongl. Propos:n, enär densamma icke går ut på att försvara förbuden, utan att bereda en öfvergång till ett friare system, hvars nytta för landet ingalunda deruti bestrides utan tvertom medgifves.
"Tankarne hafva varit delade om det hela och ”om dess delar. Hufvudfrågan synes dock ”hafva blifvit: skall Sverige i dess närvaran”de förhållande grunda sin försvarsplan på ”Centralförsvar eller Gränsförsvar , och, ”hvad deraf är en följd, grunda försvaret på ” National Beväring eller stående armeer.” Jag kan ej fatta Svenska språket på annat sätt, än att endera skulle upphöra; ordet eller utvisar det ju; — ty annars hade der väl bordt stå ”att grunda försvaret på stå’’ende armée och Conscription, eller stå”ende arme'e och NationalBeväringFör öfrigt är i hela boken, der massorna mycket omtalas, deras kärna aldrig nämnd; blott 3o Den 19 Mars f. m. Den 19 Mars f. m. 3i på sidorna 63 och 64 står: ”och kan jag ”icke undgå att härvid anmärka, att i intet ”land i verlden finnes en inrättning så nyt”tig och så passande, alt derpå grunda ett ”verkligt nationalförsvar, sorn Sveriges in”delta armee och dess bosutne Befäl, och ”detta vida mer, än hvad väl de stora grund”läggarne deraf ens kunde föreställa sig.” Hvarföre här skilja indelta armeen, som äfven innefattar bosutit Befäl, från dess bosutna Befäl. Jemföres detta med hvad på sidan 3 är nämndt, så kan jag ej draga annan slutsats deraf, än att indelta armeen skulle indragas, men det bosutna Befälet qvarstå såsom befäl för massorna; detta vore ju en grund att bygga på. Möjligen kan det tydas på annat sätt, men ej af mig. Äfven säger Herr Grefven nuj att dess mening icke varit, det stora flottan skulle upphöra. Besynnerligt, att jag läst skriften flere gångor, och ej kunnat deraf draga en sådan slutsats.
Därpå gick han långsamt genom rummen – hög, nyborstad, svart hatt i handen – in i kabinettet, gjorde en utsökt bugning och förde grefvinnans magra hand till sina läppar. Han påstod alltid för sina kamrater, att han kysste sig själf på tummen, men det aktade han sig nog för i verkligheten. Därpå frågade han: »Hur befinner sig min nådiga tant i dag?» Och när han fått svar på det, sporde han efter Fidèle. Då vecklades Fidèle fram ur sin stora ostindiska silkesnäsduk. »Åh, han är sig så lik, det söta djuret. Se på honom. Är han icke vacker?» Nevön, som han kallades för att slippa besväret af en långsöktare titel, satte på sig sin binokel och påstod, att han var förtjusande. »Och så klok han är se’n», fortfor gumman och lyfte upp skatten i knät. »Tänk dig, bara jag tar fram nycklarna till sockerskrinet, lyfter han opp hufvudet och viftar på svansen. Ty han orkar inte springa ner nu längre. Han är gammal, ser du, som jag ...» »Det skulle man ej tro om tant åtminstone», afbröt den väluppfostrade ynglingen. »Åh, säg mig inte det», sade grefvinnan och skakade på korkskrufvarna vid tinningarna, »säg mig inte det. Men du är som din salig far, öfversten, un cavalier complet, hofman ända i fingerspetsarna. Jag mins så väl», fortfor gumman och glömde för ett ögonblick Fidèle, »han hade en likör som hette parfait d’amour. Så ofta jag var i hans hus, kom han alltid vid kaffet med sin graciösa bugning och sade: »Behagar inte min nådiga en parfait d’amour?» Ja det var en ovanlig människa. Du kan vara stolt af att brås på honom.» Extraordinarien tog på sig en allvarlig uppsyn, böjde långsamt på hufvudet och försökte se stolt ut. Så stannade han ännu en stund, men innan han gick, frågade han så där en passant, om han ej kunde få motionera Fidèle en stund alt ibland.
Ar brefemoltagaren boende i staden, sä äro olägenheterna mindre, men om han bor 2 ä*4 mil från Posl-kont., huru skall lian då kunna få underrättelse om brefvels ankomst, såvida han icke bar egen postgång, i hvilket fall brefven tillsändas honom med den vanliga postväskan ; men om han icke har egen postgång, huru skall han då, säger jag, få kännedom om brefvets ankomst? Skall postmästaren skrifva en avis till honom? Dertill har han ingen skyldighet, såvida brefvet icke är rekommenderadt, och derför upbära nu poslmästarne ersättning med 2 sk. Skola desse nu erhålla samma godtgörelse för bref, sora till kontoren anlända, ulan att vara försedde med frimärken, och skall den, till hvilken brefven äro adresserade, vidkännas denna afgift jemte frimärket, älven ora han icke vill emottaga brefvet? Det vore ju icke riktigt. Den, sorn bor i stad, kan å Postkont. se på brefvets utanskrift om han vill emottaga detsamma, men icke så på landet, med mindre än han far till Post-kont., hvilket åter ofta medför besvär och kostnader. Således medför brefvens inläggande i breflådor ganska många olägenheter. Den, som afsänder ett bref, hoppas att det skall komma emollagaren tillhanda, men ehuru brefvet kan vara af ganska stor vigt, får emottagaren icke detsamma. Den, som afsänder bref, bör således påsätta brefven frimärken och han kan det utan någon olägenhet. Vill en brefafsändare begagna sig af tillfället att kunna i breflåda inlägga bref, så är det väl icke för mycket begärdt, att han för denna beqvämlighet förser brefvet med frimärke. Följaktligen, tillåtes man alt inlägga ofrankerade bref i breflådor, så kunna 1,000 ja 100,000 sådana bref ankomma till olika Post-kont., och om den, till hvilken de äro adresserade, icke vill emottaga dem, hvarthän skola deafsändas? Eller skola de upbrännas?
O, var det ej ett stort folk, ett härligt folk? Var det ej modigt och tåligt, var det ej muntert och arbetsamt, var det ej händigt och tilltagset? Var ej den fattige ofta god mot den fattige? Låg ej en kraftig intelligens uttryckt i de flesta ansikten? Var det ej en spelande humor i deras tal? Han älskade dem med en smärtsam, brinnande ömhet, som tvingade fram tårar i hans ögon. Han visste ej, hvad han ville göra för dem, men han älskade dem, alla och enhvar, med fel och laster och skröpligheter. O, Herre Gud, om den dag kunde komma, då äfven han blefve älskad af dem! Han vaknade ur sin dröm: hans hustru lade sin hand på hans arm. Folket var borta. De voro ensamma på trappan, just då. »O, Gösta, Gösta, hur kunde du!» Hon satte händerna för ansiktet och grät. »Det är sannt, hvad jag sade,» utbrast han. »Jag har aldrig lofvat Nygårdsflickan att gifta mig med henne. ’Kom hit nästa fredag, så skall du få se på roligt!’ var allt hvad jag sade till henne. Jag rår ej för, att hon tyckte om mig.» »O, det var ej detta; men hur kunde du säga till folket, att jag var god och ren? Gösta, Gösta! Vet du ej, att jag älskade dig, när jag ännu inte hade lof därtill! Jag blygdes för folket, Gösta. Jag ville dö af blygsel.» Och hon skakades af snyftningar. Han stod och såg på henne. »O, min vän, min älskade,» sade han stilla. »Hvad du är lycklig, som är så god! Hvad du är lycklig, som i ditt inre har en så skön själ!» TJUGONDE KAPITLET. Kevenhüller. Käre vänner! Detta är bara en fattig, liten allegori. Allegorien brukar eljes gärna kläda sig i gudaskönhet och kungliga emblem, men denna är närmast att likna vid en svulten och trasig gatpojke. Allegorien brukar välja sitt hem i vackra, arkadiska lunder och i höga pelarsalar, men denne stackare fann jag i Karlstad, där han satt och grät utanför det stora stentornet, som ligger helt nära västra bron.
Riksdagsordningen, höra till dess befattning, ansett sig icke kunna ofvanberörde motioner till hufvudsaklig pröfning upptaga, hvilket härigenom vördsamligen anmäles till den åtgärd, sorn 44 § 3 mom. Riksdags-ord ningen föreskrifver, Stockholm den 11 Januari 1848. Ank. lill Exp.-Utsk. den 14 Jan., kl. 2 e. m. Memorial, angående återlemnande af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition , rörande befrielse för de vid Kongl. Maj-.ts Beskickningar A utrikes orter anställde Embetsoch Tjenstemän från bevillning å den del af deras aflöning, som utaf Norrska Statens medel bestås. Genom serskildta protokolls-utdrag af den 8:de nästlidne December, hvilka den 13 i samma månad till Bevillnings-utskottet ankommit, hafva Högvördiga Presteoch Hedervärda Bonde-Stånden till Utskottet remitterat en af Kongl. Maj:t till Rikets Ständer aflåten Nådig Proposition, som, enligt dess rubrik, skulle afse befrielse lör de vid Kongl.
Der stod nemligen ”galle den bok för fullt bevis, der den, som motbok åberopar, gitter med gäldenärens skriftliga qvitto eller annorledes styrka, att han motbok äskat och emottagit,” men om motbok fonnes, så beböfdes väl icke ådagaläggas, att den blifvit begärd och emottagen, emedan motbokens företeende och åberopande derom innefattade bevis. Utskottets mening syntes dock hafva varit den, att om motbok icke funnes, då skulle med bevis styrkas, att sådan blifvit lemnad och emottagen, för att handelsboken skulle kunna gälla såsom bevisning. och af Herr von Troll, S, G., m. fl., hvilka med Herr Friherre Raab Lag-Utskottets Utlutande, N:o 108, 7 förenat sig i den åsigt, som blifvit uttryckt i Herr Lagergrens reservation ; och hos Hederv. Bonde-Ståndet: af Riksdagsfulimäktigen Ola Jeppsson från Blekinge, som emot i och 2 §§ framställt anmärkningar i enahanda syftning, som de af Herr Friherre ftaab gjorda, samt i öfrig t åberopat innehållet af Herrar Gunthers och Lagergrens omförmälda reservationer. af Riksdagsfulimäktigen Nils Strindluncl från Wester-Norrlands Län, hvilken anmärkt, att man af Utskottets förslag ej fann, huruledes förhållas borde, om i tvist emellan handlande ingendera kunde förete sådana bevis, som 3 § fordrar för handelsböckernas bestyrkande, eller då endera parten dött; samt slutligen a<f Riksdagsfulimäktigen Carl Gustaf Bruhn från Hallands Län, som, instämmande i Ola Jeppssons åsigter, dessutom, såsom olämplig, i Utskottets förslag anmärkt den rättighet, som 2 § lemnar gäldenär, att låta handlanden edfästa sin bok. Efter öfvervägande af hvad sålunda blifvit anfördt, har Utskottet först alt besvara den af flere talare väckta frågan, huruvida handelsbok må medföra någon eller ingen bevisning i den mindre handelsrörelsen , eller i afseende på förhållandet emellan handlande och andra personer, så framt motbok icke blifvit lemnad och emottagen.
Är ingen arfsberättigad Prins till <&c. Vår Grundlag stadgar ingenting om Konungens rätt att föreslå sin Efterträdare, men ifrån dess första antagande har vid bägge Thronföljare-ledigheterna denna form af Konungen blifvit nyttjad. På ehvad sätt Thronföljaren föreslås, innehåller den här ifrågavarande § ingen ändring i Svenska Ständernas rätt att först ståndsvis välja, och sedan genom sin förut tillsatta Nämnd fästa sitt val vid en person, derest Ståndens röster skulle vara delade. Här är således ej fråga om någon ändring i den för Svenska samhället föreskrifna methoden att välja en Thronföljare. Frågan är blott om ett ytterligare stadgande, huru förhållas bör, för att sammanjemka den Svenska och Norrska Statens val till Thronföljare, i fall det ej på bägge ställena skulle falla på samma person. Denna fråga är ej en Grundlagsfråga för Svenska samhällets inre styrelse och handlingssätt. Den är en följd af erkännandet af bägge Staternas förening, och har ej förrän efter denna förening kunnat uppstå. Den föranleder således ett stadgande, som måste göras i och med detsamma som föreningen, hvaraf den beror, sammanknytes. Skulle föreningen upphöra, upphör äfven af 782 Riksdagen 1815. sig sjelft detta stadgande, och för en sådan våda af en politisk olycka bör ej ett Grundlagsstadgande för Svenska Staten vara exponeradt. Således är det både Riksens Ständers rätt, och i afseende på klokheten rådligt, att af det nya stadgandet härom göra en lag, blott af föreningen beroende och i densamma grundad: en lag, på hvars afgörande, då den är af en tillfällig händelse föranledd och ej bestämmer det Svenska samhällscontractet, de för Svenska Grundlagars stiftande faststälda formaliteter ej äro användbara, eller ens, enligt deras esprit, någonsin beräknade att böra användas. Om detta medgifves bör stadgas, att en Committé till afgörande af bägge Staternas val, af Svenska Ständerna får väljas.
Jag anser Utskottet visligen häfvit den största anledning till betänklighet i denna del, genom det, säkert med allmännaste öfvertygelsen likstämmiga yttrande, att ingen laglig förbindelse att ersätta DiscontBorgenärernes förluster eller skyldighet af DiscontUtredning för Staten kan äga rum. Vid betragtande af Disconternes förhållande, ej mindre som Fordringsägare än Gäldenärer , och af dessas förhållande till Disconte1 na, finner man lätt att sakens utredande i vanlig laglig ordning knappast skulle blifva verkställbar; och att ett sådant förfarande ej skulle bibringa ringaste T)en 17 Martil, e. tu. I69 förmåner på någondera sidan, men väl blifva källa till oberäkneliga förluster och i flera afseenden kunna medföra de vådligaste följder för Samhällsordningens bibehållande. Lagstiftande Magtens mellankomst tyckes således icke vara att anse, som et öfverträdande af allmänna Lagen, eller som ett arbiträrt Curatel; utan mera som ett på naturliga Rättsgrunder lotadt Öfverförmynderskap, af nödvändightten påkalladt. Samvetsgrann rättvisa i föivaltmngs sätt, är d' n första Förmyndarepligt, hvarföre jag trott den äfven böra utgöra ett hufvudsaklig! ögon. märke vid utssakande af grunderne för Discontutredningen. Jag tycker mig likväl sakna en viss billighet i dm del af Utsko tens Betänkande, att de ej för Fordringsägare i Götha Canal Discont bercdt olika Iqvidations fö t måner, emot dem som Walmo Disconts tillgångar kunna lemna sina Borgenärer, då Utskotten ansett det ena Verkets undervigt betydligare än det andras. Jag inser hvarken nödvändigheten eller rättvisan af Discontmassornas sammanslående, då Fordringsägare hvarken äga mer eller mindre rätt till högre eller lägre liqvidations-belopp, än det Verkets tillstånd kan medgifva, från hvilket förskrifningen är utgifven. Utgående från det grundbegrepp, att Fordringsägare i Disconterne böra i liqvid erhålla allt hvad tillgångar, efter uppgjord jemnförelse 17°
Riksdags-Ordningen, så lydande: ”Vilja Riksens Ständer till Konungen framlöra någon deras allmänna önskan, i hvilket ämne som helst” &c. Att adressen innefattas under benämningen af ”hvilket ämne, som helst,” lär väl ingen vilja bjuda lill alt bestrida; och lika obestridligt är det äfven, alt den innefattar en önskaUj åtminstone alt den måtte blifva behjertad. Denna §. hade sålunda i alla fall varit ensam tillräcklig att bestämma, det motionen hade ovilkorligen bordt handläggas af vederbörligt Utskott, innan Stånden varit berättigade att derom besluta. Af Biskop Nibelius: I motsatts mot Ulskollels pluralitet, anser jag Talmannen i det Hedervärda Bonde-Ståndet , i de af honom citerade Grundlags-paragrafer, hafva ägt tillräckligt skäl för sin vägran, att lill omedelbart afgörande framställa Hans Janssons anförande. Nämnde memorial, långt ifrån att innehålla en blott allmän opinionseller tanke-yttring, vidiör frågor, visseiligen i den mening allmänna, att de röra aila Stånden gemensamt, och just derföre höra under 44 §■ Riksdags-Ordningen, men al hvilka dock flere angå speciella ämnen, och i afseende på dessa uttrycka bestämda önskningar, åsyftande ändring i gifna författningar. Men om sådana frågor, anledningen till deras väckande må hafva varit hvilken som helst, stadgas i Grundlagen bestämdt, ali, innan de lill afgörande få 6 Cptistilutions-Ulskottet! Memorial N.-o 2. förelagas, de i Utskott skola beredas. Det är detta Talmannen i BondeStåndet yrkat. Jag kan derföre icke annat än gilla hans förfarande oell får således mot Utskottets beslut reservera mig. Med Biskop Nibelius förenade sig Professor Geijer och Bruspatron De Maré. Biskop Holmström instämde uti de af Grefve Spens och Biskop Nibelius afgifne reservationer. Af Prosten Hallström: Adress-förslaget är, efter mitt omdöme, just i den nion en allmän fråga, sorn derigenom skall uttryckas en allmän opinions-yllring.
Vid jemkning åter skall den lindrigaste meningens företräde försvinna*); och deraf synes ej annat kunna följa, än att äfven en strängare mening, än den medlersta, kan blifva gällande. Lagförslagets antagande skulle således innebära afvikelse från grundsatsen, att heldre fria än fälla; och den otydlighet i lagen, sorn gjort en så stor svårighet vid dess tillämpning, vore härmed för ingen del afhulpen, nemligen svårigheten att veta, huru sjelfva jemkningen skulle tillgå, och huru derefter borde förhållas med utslagets motifverande, då de sammanjemkade meningarne kunde stödja sig på olika grunder. Jag finnér ej annan utväg att föreslå, än att förutsätta, det endera af de lindrigare meningarna måste antagas, sådan den är, men att låta bero af en särskild omröstning, hvilkendera meningen det skall blifva. Vid förevarande § återstår ännu den i mina yttranden om straffsyste met antydda frågan om större röstpluralitet, såsom vilkor för fällande i lifssaker och dem, som gälla lifstidsfängelse, (hvilket senare straff jag anser hårdare än döden). Att en knapp pluralitet ej må vara tillräcklig, för att döma till döden, synes en skälig samvetsgrannhet hos lagstiftaren fordra. En missgerning, som ej är säkrare bevisad, än att en domare, som genomforskat ransakningen, förklarar sig icke öfvertygad, bör ej kunna medföra dödsstraff. Dödsdom bör således icke kunna gifvas utan enhällighet. Häraf följer dock icke, att den, som af de flesta rösterna förklaras skyldig till döden, skall kunna undgå allt straff. Han bör betraktas lika, som hade han varit anklagad och fälld för ett brott, hvaröfver pluralitetens domsrätt gäller; och det högsta straff bör honom ådömas, som denna ägt ålägga. På detta försök till ämnets utredande grunda sig följande redaktionsförslag, nemligen: l:o Till införande i nu gällande rättegångsbalk, i stället för 23 kap. 3 §: Kunna Ledamöter i andra domstolar ej alle om slutet ense varda; gånge dom i saken efter thy, som de fleste säga.
I sammanhang med ofvannämnde förslag har äfven blifvit yrkadt, att den i Norrige qvarblifvande Regering skulle emottaga, granska och bereda alla Norrska saker, samt i öfverensstämmelse med dess Instruction fortfara att afgöra de mindre betydliga mål och att underställa de vigtigare, likasom förut till Konungen, till Interims-Regeringen. Deremot skulle alla Svenska saker först granskas och beredas af Svenska 1020 Kiksdagen 1815. Stats-Rådet, som i likhet med Norrska Regeringen i afseende på Norrska saker skulle hafva rått att afgöra alla mindre vigtiga Svenska mål, och till Interims-Regeringen borde underställa de vigtigare. Constitutions-Utskottet får härvid anmärka, att för Arendernas Beredning finnas i vår Grundlag bestämda föreskrifter, som ingalunda stå att förena med detta förslag, att mindre vigtiga mål endast af en del af det eljest vid dessa tillfällen med konungslig magt styrande Stats-Rådet skulle kunna afgöras. Till fullkomligt antagande kan det således af Utskottet ej anmälas, men väl tror Utskottet ett nytt förslag kunna upprättas, som, jemte dess enlighet med vår Grundlag, kan vara af beskaffenhet att uppfylla syftemålet. Vidare är i afseende på denna § föreslagen den bestämning, att inför Interims-Regeringen de Norrska Arenderna skola föredragas af den Norrske Stats-Secreteraren, i Protocoll fattas och på Norrska språket expedieras; då de Svenska Arenderna deremot af den Svenske Stats-Secreteraren böra föredragas, protocolleras och på Svenska expedieras. Billigheten af detta förslag lärer Constitutions-Utskottet ej behöfva ådagalägga, hvarföre Utskottet utan vidare förklaring tillstyrker detsammas antagande. Alla öfriga af Stortinget gjorda förslag till tillägg i denna § äro blott reglementariska, och befinnas i ingen stridighet emot våra Grundlagars stadganden. Då deribland äfven finnes det, att Interims-Regeringen skall hafva sitt säte i Stockholm, lära Riksens Ständer deri med tillfredsställelse finna ett prof af vårt Brödrafolks välvilja och sanna förtroende för den Svenska Nationen.
Emellertid vill Utskottet ej bestrida, alt ju, under vissa förhållanden, det skulle kunna leda till orättvisa för tjenstemännen, i händelse han vore nödsakad att frånträda innehafvande arfvode, såsom lill exempel vid inträffande sjukdomsförfall, och Utskottet har derföre, jemte tillstyrkande af löneinkomsternas fördelning i allmänhet i lön och arfvode, bär nedan föreslagit, att Fullmäktige må berättigas, att, tillåta tjensteman, som af sjukdom är förhindrad att bestrida tjensten, att under tiden fortfarande uppbära det lönen åtföljande arfvode. Beträffande åter Kommitterades, af Under-styrelsen vilkorligt biträdda åsigt att inom högsta tjenstegraden bör finnas endast en lönegrad, får Utskottet, åberopande hvad Fullmäktige, till stöd för deras motsatta mening i delta fall, anfört, tillkännagifva alt Utskottet hyser den öfvertygelse, att den redan af alder antagna grundsats, att Uanko-Utskotlels Betänkande, Jt/i 61. åtskillige af tjenstemännen, tillhörande högsta graden, böra innehafva högre lön än de öfriga inom graden, fortfarande bör tillämpas; hvadan ock Utskottet för de sju äldsta kommissarierne och Banko-sekreteraren tillstyrkt att lönen må bestämmas till ett belopp, som med 200 R:dr öfversliger den för de öfrige inom denna grad föreslagna, och att följaktligen löneinkomsterne böra utgöra för de 7 äldsta kommissarierne och Banko-sekreteraren, lön 2,200 R:dr och tjenstgöringspenningar 400 R:dr, samt för de 7 yngre kommissarierne och advokat-fiskalen, lön 2000 och tjenstgöringspenningar 400 R:dr.