Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag längtade efter honom, så att jag blef sjuk, men när jag skref till honom, nämde jag inte ett ord därom, det är jag glad för, så det var inte af medlidande han bad mig komma. Han trodde helt enkelt, att det skulle gå för sig, att vi alla skulle känna oss så glada och lyckliga tillsammans. Jag for ner till dem. Just i dag en månad sedan kom jag till Rom. De togo emot mig vid stationen. Han såg så frisk och lycklig ut, och han var så stolt öfver sin hustru och deras vackra hem. Hon försökte vara vänlig och visa sig riktigt kärleksfull mot mig, men jag såg nog, att hon var svartsjuk på mig. Hon tyckte inte om att jag gjorde det ringaste för Ernst, hon ville göra allt själf, och hon var rädd, att jag skulle få ett allt för stort inflytande öfver honom, kanske därför att hon sett hur oändligt mycket vi förut varit för hvarandra. Jag intalade mig, att det var helt naturligt, att hon inte tyckte om mig. Det kunde ej vara så angenämt att ha en gammal gumma hos sig i huset, när man är nygift, men jag försökte verkligen att vara så litet besvärlig som möjligt. Jag undvek också att vara ensam med Ernst för att inte reta henne. Han kom emellertid upp till mig på mitt rum hvar dag och satt hos mig, men det föreföll mig på en gång, som om vi ingenting hade att säga hvarandra. Han satt tyst och nickade åt mig, och jag smålog mot honom, men vi hade, som sagdt, ingenting att säga hvarandra. Jag märkte, att han satt och lyssnade efter hennes steg, och jag förstod, att han längtade efter henne. Jag bad honom gå till henne, inte lämna sin hustru ensam, och då kom det öfver honom en känsla af att han försummade henne, och det behöfdes ingen vidare uppmaning. Jag vill inte säga, att hon var ovänlig mot mig, visst icke, men ogrannlaga. Jag fick inte uträtta den minsta lilla småsak för honom, utan att hon genast sade: »Det skall jag göra. Into skall mamma ha besvär med det». Liksom jag inte gjort det och tusen andra mycket svårare saker, innan han ens anat, att hon fanns till i världen. Det var nog inte lätt för honom heller. Han var rädd att stöta henne, om han tog emot det ringaste af mig.
”En vacker afton fick far hum om förhållandet, och det värsta var att det skedde från en af jaktkarlarne, så han ej hade någon utväg att komma ifrån saken; men det grämde honom så, att det skulle blifva han, som tog ifrån dem det lilla de erhållit, att han hela den natten gick fram och tillbaka på kammargolfvet, utan att få en blund i ögonen. Om morgonen helt tidigt kom fru Carlmark och bad att få tala med honom. Vi bådo den stackars menniskan sätta sig. Hon darrade i hvar lem, så att benen knappt ville bära henne; men som hon stod der, brast hon i tårar och snyftade: ’Jag vet att min mans förehafvande är förrådt; men, bäste herr Arnman, var barmhertig mot mig och mina fem små. Blir det beslag, så äro vi för alltid och ohjelpligen förstörda, ja, i grund; ty hela den lilla summan, vi fått låna, ligger i varorna’” ”Gud vet hvad Arnman svarade; men så pass mins jag att han talade om sin pligt och nödvändigheten för en tjensteman i hans befattning att qväfva de känslor, som ej öfverensstämde dermed. Tröstlös, nästan halfvägs från sina sinnen, lemnade oss den olyckliga fru Carlmark. Följande natten eller i daggryningen troddes det att godset skulle komma; och hon kunde icke skaffa något bud till mannen, som var borta för att hemta det. Dagen gick tungt förbi. Jag såg Arnmans oro; men jag vågade ej störa honom eller tala för fru Carlmark. Han såg nog på mig hvad jag tänkte; och kunde han hjelpa, så visste jag att han gjorde det. Var det honom åter omöjligt, gagnade det till intet att tala om saken. Emot aftonen reste han ut och visade, efter hvad han sedan berättat mig, all ifver för sitt förehafvande. Men huru det var, tog han miste om kosan och ville veta att båten skulle komma från annat håll.” ”Jaktkarlarne vågade icke säga emot och kände dessutom för väl hans stränghet i tjensten, att ens misstänka minsta oråd.
Utsk:ts förslag; R. o. Ad. beslutat, att mom:t skulle erhålla följande förändrade lydelse: »Landtbo eller arrendator röste för fastigheten, der ej egaren sjelf i kontraktet rösträttigheten sig förbehållit»; samt BorgareSttt för samma mom. antagit en så ly - Den 5 Oktober e. m. 101 dande redaktion: »För fastighet, sora innehafves af landtbo eller arrendator, röste innehafvare!).» Gr. Lagerbjelke: R. o. Ad. har redan förut varit af den tanke att något maximum af rösträtt icke borde sättas. Denna åsigt skulle helt och hållet frångås, om R. o. Ad. inginge på BorgareSt:ts inbjudning. Jag får derföre anhålla att 11. o. Ad. måtte vidblifva sitt förut fattade beslut. Gr. Mörner: Långt från att antaga BorgareSt:ts inbjud ning, hvarigenom beslutet blifvit otydligt, anhåller jag att R. o. Ad. måtte, med afslag deraf, inbjuda BorgareSt:t att instämma i R. o. Ad:ns beslut. Gr. Lagerbjelke: I saken är jag alldeles ense med Gr. Mörner; dock torde kanske vara mindre lämpligt att inbjuda i en särskild punkt, utan torde vara skäl att först längre fram, när hela frågan är afgjord, göra inbjudning. Hr Hjärne: Att nu inbjuda BorgareSt:t att frångå det be slut, hvari det inbjudit R. o. Ad. att deltaga, anser jag icke vara lämpligt, men om frågan hänskjutes till Utsk:ts förnyade behandling, så torde Utsk:t, efter den kännedom jag har om åsigterna der, möjligen frångå sitt förra beslut och söka sammanjemka Presteoch BondeStms beslut till likhet med R. o. Ad:ns, hvilket i sak är detsamma som BorgareSt:ts, och då kommer i alla fall en inbjudning till BorgareStit. Gr. Mörner: Jag anhåller att frågan om inbjudning f. n. måtte förfalla. Öfverläggningen ansågs nu vara fulländad och BorgareSt:ts inbjudning ronde det ifrågav:de mom:t blef, uppå framställd propos. , afslagen.
Och är af Öfver-intendents-embetet, hvars utlåtande häröfver infordrats, i afseende å ritningarne och kostnads-förslaget anfördt, att, då planerna blifvit uppgjorda i enlighet med Styrelsens lör Institutet, på närmare kännedom om dc särskilda behofven grundade, program, Öfver-intendenlsembetet ansåge sig mot desamma icke böra framställa någon anmärkning, men att Embetet dels i afseende å fagaden för byggnaden trott, att vid uppförandet al en så dyrbar allmän byggnad, som den, hvarom här vore fråga, åt densamma borde 62 Stats-Utskottets Utlåtande M 122. gifvas ett mera monumentalt utseende, för hvilket ändamål ock någon tillökning i kostnaden borde ega rum, ehuru denna tillökning, likasom kostnaden för grundläggning m. m., omöjligen kunde med någon säkerhet bestämmas utan kännedom af byggnads-platsen, dels funnit åtskilliga i kostnads-förslaget förekommande poster böra med vissa uppgifna belopp tillökas, så att, med inberäkning af 14,787 R:dr 16 sk, B.ko för erhållande af en värdigare facad, liela den beräknade kostnadssumman skulle komma att ökas med 40,000 R:dr B:ko och hela kostnaden alltså uppgå till 300,000 R.dr berörde mynt. Beträffande slutligen lämpligaste sättet att använda den till Teknologiska Institutets disposition nu upplåtna egendom, har Öfver-intendents-embetet ansett med det allmännas fördel mest öfverensstämmande, alt densamma, som efter Institutets bortflyttning icke vidare vore för Kronans räkning behöflig, å offentlig auktion till den mestbjudande försåldes, hvarigenom, enligt Embetets öfvertygelse, en köpeskilling af åtminstone 50,000 R:dr B:ko för samma egendom borde kunna erhållas. Att Teknologiska Institutet, såvida detsamma skall kunna uppfylla sin bestämmelse och motsvara de anspråk, man på en dylik för landet särdeles vigtig läroanstalt med skäl bör kunna ega, icke allenast i betydlig mån behöfver utvidgas, utan jemväl förses med en för dess ändamål lämplig och tillräcklig lokal, lärer icke kunna bestridas af någon, som tagit kännedom om denna inrättnings nuvarande beskaffenhet.
Såvida detta är ett fel, så lärer felet böra tillskrifvas de särskildta Ståndens electorer, som tillsatt utsk:s-ledamölerna. Måhända hafva electorerne dock haft sina orsaker, hvarföre de icke i detta Utsk. insatt t. ex. en Hofrätts-president, hvilket visserligen varit af vigt för Utsk. vid behandlingen al frågor, sådana sorn denna. Jag påminner mig nemi., att, vid riksdagens böljan, electorerne i BancoUtsk. insatte en privatbanks-directeur från en småstad, men att han ej farm för godt att emottaga förtroendet. Måhända hade det gått 6 H. 27 2X0 Den 5 Maj f. m. på samma sätt, om electorerne velat förskaffa StatsUtsk. en lagfaren man. Vidare har det blifvit yttradt vid samma punkt, alt man icke fattade meningen af, att om Hofrättenna organiserades på ett äudamålsenligare sätt, torde medlen blifva tillräckliga. Utsk. har visserligen icke kunnat ingå i en fullständigare undersökning om, huru Hofrätterne borde vara organiserade; men det finnes dock ett eller annat tecken, hvaraf man kan bedomina, huruvida en organisation är uppgjord med. den sparsamhet och omtanka, sorn vore önsklig. Det är t. ex. en opinion, som icke blott bland de ohilda, utan äfven bland jurister kan förmärkas, att vice-presideuterne inom Hofrätterna icke äro behöflige, och att deras embeten oftast blifvit begagnade såsom en slags pensionsplatser för mindre tjenstbara personer inom verket. Dä 'man finner i den föreslagna löneregleringen för dessa verk, att, i stället för dessa platsers indragning, löneförhöjning för dem blifvit föreslagen, så bidrager sådant icke alt åt förslaget förvärfva förtroende. Vidare fann samme anmärkare obegripligt hvad man menade dermed, att frågan om ökande af divisionernas antal, med färre ledamöter å hvarje, ännu icke blifvit vidrörd, då han förmenade, att sedan uråldriga tider, såsom jag tror orden folio, det vore en afgjord sak, att ju flere ledamöter pröfvade en sak, desto bättre skulle den blifva undersökt.
Jag var så yr i hufvudet.» Tomas kunde icke låta bli att le. Då Märta såg hans löje, log också hon med en tår i ögat. »Ser ni, kandidat Weber,» sade hon slutligen med en förtviflad ansträngning att se allvarlig och förståndig ut, »vi ä ju så unga ännu, och ingen af oss har någonting.» Tomas kunde icke svara något. Han stod tyst och stirrade på de målade rutornas röda och gröna reflexer mot väggen och på dammet, som hvirflade rödt och grönt i solstrimman. Sekunderna runno och blefvo minuter. Slutligen blefvo deras ögon hvilande i hvarandra. »Är ni ond på mig nu?» frågade Märta lågt. Tomas teg. »Är du mycket ond på mig nu, Tomas?» hviskade Märta. Han fattade hennes hand och smekte den förvirradt. Märta såg sig hastigt omkring, och i ett oemotståndligt begär att försona allt räckte hon honom sin ännu lika varmt röda kind att kyssa. Därefter skakade de hand som två skolkamrater, hvilka ingått försoning efter en tvist, och skildes som goda vänner. Då Tomas hunnit ned på gatan, kom han att tänka på Ellen, som han hade lofvat att möta vid halfniotiden på den tysta och folktomma delen af Strömgatan, utanför Bondeska palatset. Han måste visst bryta med henne ... Ja, det var nu en sak för sig ... Bryta med Ellen! Han tänkte allvarligt öfver detta ämne, medan han gick Döbelnsgatan uppför, och han hade icke hunnit till hörnet af Malmskilnadsgatan, förr än hans utvecklade böjelse för praktisk moral af detta förhållande gjort en nyttig, ja nödvändig säkerhetsventil, som i umgänget med Märta skulle skydda honom mot hvarje frestelse att, vore det också blott i fantasien, göra några utflykter på förbjuden mark. För öfrigt var det ju ingen som visste något, och ingen skulle få veta något heller. Tomas gick ned utför tunneltrapporna för att komma närmaste vägen fram till Drottninggatan. Han ämnade gå till Gabriel Mortimer för att låna femtio kronor. Förr eller senare skulle han naturligtvis vända sig till fadern med en begäran om medel att likvidera sina handskulder – kanske skulle han också kunna hitta på något annat skäl, hvarför han behöfde pengar – men det föreföll honom, som om tillfället för närvarande vore olämpligt.
Utskott, har jag i allmänhet antagit såsom förhållnings-reglor: 1:0 att intet af de tillstyrkanden, elier underlåtna afstyrkanden, hvilka anmärkas såsom grund lags-vidrige, eller föranledande till grundlagsvidrigt steg, kunna annorlunda behandlas, än efter § 106 Regerirgs-Formen, ej helier sjelfva factum af grund lags-vidrighet anses constaleraut, förr än Riks-Rätts utslag fallit i målet; 2:0 att ingen ordalydelse i Ansvarighets-lagen kan leda till beslut inom Constitutions-Utskotlet på annat sätt, än när Utskottets pluralitet, i stöd deraf, att hvarken allmänna Lagen, eller Ansvarighets-lagen innehåller användbar straffbestämmelse, besluter begagna till måletsnedläggande den godtyckliga magt, hvilken kan anses innefattad uti orden: ”Constilutions-Utskottet äge att’r, sorn förekomma uti §. 106 Regerings-Formen. Mot den första af dessa satser har blifvit anförd t, att Rikets sannskyldiga nytta alltid åsidosattes, när grundlag öfver träd es, åtminstone med undantag af sällsynta fall, analoga med dem, der högsta rätt bör anses vara högsta orätt. I motsats härtill har synts mig, att, om så varit Grundlagens mening, skulle den halva förordnat, att alla de till Riks-Rätt, enligt § 106, hänvisade målen, äfven skulle underställas den i § 10-7 stadgade opinions - Constili.Uions-Utslcoltr.ts domstolen inom Riks-Slåndens Plena; då sådant ej har skett, har jag trott det fall, då båda §§;s an vändande kan för samma Stats-Råds-åtgärd medgifvas, böra utgöra undantaget, och förutsätta Iva olika anmärkningar mot en åtgärd, den ena grundad på Utskottets förmenande om juridisk origtighet, den andra på ett dylikt om administrativ olämplighet. Såsom följd deraf har jagr
Alt med de medel, sorn varit öfver, sedan lyshållningskostnaden utgått, bestrida aliade mångå öfriga ofvanuppräknade utgiftstitlar, hvaribland flera ovedersägligen låra få erkännas vara ganska drvga, såsom beklädnad för slottsbetjeningen, renhållningen, samt skottningen och bortföringen af snö, hvilken sednare kostnad, såsom beroende af vinterns beskaffenhet, icke kunnat eller någonsin kgn ens approximativt på förhand beräknas, — har, oaktadt alla bemödanden, icke varit möjligt och kan icke heller blifva det framdeles, såvida icke en betydligare nedsättning * varupris och arbetslöner skulle komma att inträffa. Jag’ har ansett mig böra i korthet lemna dessa upplysningar, på det H. Ståndet måtte finna orimligheten af de gjorda anmäi korna; och om H. StatsUtsk. täckes från K. Kammarrätten infordra de derstädes granskade räkenskaperna, inhemta? förhållandet närmare. R. o. Ad. beslöt, att så väl Hr af Grubbens’s, som Gr. Taubes anförande skulle få åtfölja återremissen af StatsDtsk;s utlåt. Den iG Maj e. m. 1 Ånyo föi;pdrogs Hr Munck .aLRpsenscbölds, Sils Rudolph, den 5 .dennes e, m. på bordet., lagda mptiop, att R. St. malte Ros K. M. i önskningsväg anhålla, det. K. ål. tpåtte af gunst och nåd utförda amnesti-decret, så väl för Assessor Crusenstolpe, sorn för alla deni, hvilka, tili följd af det .emot honom anställda tryckfribetsåtal, blifvit till ansvar ställde.
Statsbidragen äro väl icke högre än att de, med afseende å Landets beskaffenhet, under någorlunda förmånlig conjunctur borde kunna utgå med lätthet, men i anseende till de nyligen inträffade svåra missväxterna och de vanligen låga prisen å Spannmål efter de bättre skördare, hafva Krono-Utskyiderne icke ulan förlägenhet och ansträngning kunnat utgöras. Hvad Bevillningen beträffar har man ännu icke, för att uppnå del för Fastigheterne fastställde total-beloppet för hela Länet, behöft uppskatta någon Fastighet öfver dess rätta värde. Det har väl handt att Fastigheter vid executiva eller annars tvungna försäljningar icke uppgått till det vid Bevillnings-Taxeringen åsatte värdet, men oberäknad! den tillfälliga förlägenheten som föranledt en sådan försäljning, har härtill oftast bidragit att Fastigheten af den af sig komne ägaren varit vanhäfdad. Bland Statsbidragen äro för Jordbrukarne mest betungande de till Låntagare anordnade Persedel-Räntorne i anseende till sättet för deras utgörande. I spannmålsräntorne äro oftast indelte Sädesslag, som icke produceras å de orter, hvarifrån de böra utgå och genom locala förhållanden så väl i detta afseende, sorn för forslingen möta ofta för natura-praesta lionell sådane hinder, att Räntegifvarne, hellre än att underkasta. sig dem och äfven af farhåga j I *7 farhåga för svårigheten alt undgå klander å den till leverering erbjuda varans beskaffenhet, ingå på att erlägga lösen till vida högre belopp än markegångeu och de i orten gångbara prisen, ehuru de annars skulle så mycket heldre föredraga lefvereringen in natura, som de icke annorlunda an genom Spaiuimålsför,säljning kunna åstadkomma penningar till denna Lösen och afsättningstillfället merendels är inskränkt. A Bland Koslnaderne för rustning och rotering är Hästvacance-afgiften för Westg olna Regemente med afseende på Länet på det heta synnerligen tryckande, ehuru den icke lärer öfverstiga hvad det verkligen skulle kosta alt tillhandahålla
Ting slutas inom loppet af Sex erler Akta manader, som är otilräckelig tid ar fullgöra aktt, hwad til et lagligt bördeklander hörer, lärer någon korrkare stämmo. och bördeskid icke kunna antagas än til fjerde Tinget, och blifwer köp ända laqstandet wld past ek ar fran första Upbudet, inom hwtlken lid Lagfarten ståtås med i 6sn<gusn pantsätta Egendomar, men at a tredje Tinget och innan stämning agart, nedsätta penningar, som antingen blefwo liggande fruktlösa i Rcnle»s '41 Z22 förwar eller ock genast stulls fä aksrtagas, sinner jag »ads wadeligt och utan ändamas, häldst Köparen är franwarande vch kan således sin rätt icke bewaka. Helt annorlunda har Lag - Urstottet stadgat kör ds orter, der et och kwanne Ting ärligen hallas. Nedsättning af penningar får derstädes ste a sidsta Tinget, dä förut blifwit stämdt, hwilket rättegångssätt bordt öfwerallt bibehällaö til förekonimande af olikhet uti Lagen. I följe haral och med åberopande af mit särst-stdka vorum i LagUtskottet, underställes Högloflige Ridder» skåpet och Adeln, om icke Bördsman, som t de orter, der trenne Ting ärligen hällas, instämt sin bördeskalan til fjerde Tinget, mä lemnäs rädervm at a samma Ting cksxonsra bördestiliingen. Hwarmid äfwen i öfwerwägande torde komma, om icke bättre more, ar i stället för fjerde Tinget utsätta Aderton weckor efter tredje Up, buder, som blifwer en terminus lixus för lagstaudet köp; deremot ek Harads-Ting kan utsattas twa til tre mannder förr ester sednare, som förändrar laga standsciden. Fjerde Tinget infaller ock manligen inom Ader ton weckor och Lagfarlstiden, som hittils räknats natt och ar frän tredje upbudet, förkorrtas ända trettiofyra weckor.
Hufvudsakliga resultatet af de fortgående arbetena å Stats-jernvägarne är för, närvarande: att linien från Stockholm, öfver Södertelje, till Cathrineholmvär högst betydligt vidgjord, så att banvall, å många och långa sträckor, är. genom sprängning, jordgräfning eller fyllning, färdig samt afplanerad och på åtskilliga delar til! och med försedd med ballast eller grusfyllning; alt linien från Götheborg blifvit fortsatt med den drift, att sträckningen till Falköping, utgörande i längd 102/3 Svenska mil, kunde öppnas för allmän trafik 1 September 185!!. och sträckan från Falköping till Töreboda vid Götha kanal, 6V2 Svensk mil i längd, har blifvit för allmänna rörelsen upplåten vid början af September månad innevarande år; alltså är en längd af 17V6 Svenska mil för daglig trafik färdig af vestra stambanan från Götheborg ; att bangården med verkstäderna vid (lötheborg blifvit sä vida fulländade som nu till en början erfordras för den dagliga trafiken ; att linien från Ma! mö öfver Lund tili Finja sjö fortgått så, att sträckan till Höör, ä Svenska mil i längd, kunde öppnas för allmän trafik i September 1858, och har ytterligare, under nu tilländagå ugna sommaren detta år, sträckan från Höör till Sösdala station, tVg mil i längd, fulländats och för allmän rö - 42 reise blifvit upplåten; följaktligen är en längd af 6V3 Svenska mil för daglig trafik färdig af södra stambanan från Malmö; att linien från Falköping bearbetats emot Jönköping, på ungefär halfva längden, eller till sjön Stråken, medelst sprängning, gräfning och banvallsfyllning; att bangård med verkstäder i Malmö, äfvensom bangården i Lund, äro, i likhet med hvad ofvan anförts om bangården vid Götheborg, så fulländade sorn för den dagligen pågående rörelsen erfordras; samt att arbete för bangårdsplatsen å Södermalm är under verkställighet förmedelst fyllning och planering vid Fateburs-sjön nära Götbgatan.
Statens intressen voro hennes fiender; jag lemnar sakm oafgjord och låter hvm ’ och en häraf sjelf draga sina slutsatsers Pierre Matthieu, den officielle historieskrifvaren, säger mer, ehuru det kan tyckas motsatsen. Han betraktar Gabrielles död genom en stjernkikare och anklagar Nostradamus för att hafva gifvit slaget: » en spåman sade och visade mig hvad han uträknat vid hennes födelse, tilläggande, att han var ofelbar, men att Gud likväl var högre. Jag trodde det mera än han, men då jag såg, att de astronomiska tabellerna talade om en förnäm dams död och att de träffat sanningen i flere andra förutsägelser, öfverlät jag dessa tvifvel åt Guds eviga försyn. » Längre fram blandar sig en grym ironi i de vältalighets-blomster, han helt ceremoniöst strör på hennes graf. Liktalet Jer elakt under dessa prålande förhängen och denna skrytsamma sorg: » Döden ryckte bort henne vid den tid, då de, som vilja hafva rykte som sköna, böra efter sin död önska att dö, innan deras skönhet vissnat. Ty, när de dö gamla och endast dräggen finnes qvar i bägarn, kommer man ej längre i håg, hvad de varit, och talar endast om dem som en utbrunnen fackla eller som om blommor, hvilka voro vackra och behagliga, så länge de sutto friska på stjelken, men som misshaga och lukta illa, så snart de blifvit afplockade och förbleknat. » Karl Johan och svenskarne i engelsk belysning: (Sceevola, Utländska diplomaters minnen från svenska hofvet. Scaevolas diplomatminnen hafva redan i vår historiska tidskrift fått en foga blid anmälan. Det framhålles med stor skärpa, att öfversättningen här och der kunde hafva varit bättre, att felstafning af personnamn ej alltid af öfversättaren rättats, och att några här publicerade dokument redan förut genom flitige samlares försorg till trycket befordrats. Så grufliga torde väl ändå dessa brister ej vara, att de tillräckligt motivera den hårda afbasning, som ej blott utgifvaren, utan till och med förläggaren (! ) erhållit af den vredgade anmälaren.
Samt mot § 13: »Om eti sedelutgifvande banks grundfond har, bland andra, det ändamål att betrygga innehafvare!) af bankens sedlar mot hvarje förlust å desse, i händelse banken nödgas inställa sina betalningar, och man äfven af denna anledning ställt sedelutgifningen i ett visst förhållande till grundfondsbeloppet, så är det också klart, att detta ändamål först då fullkomligt uppnäs, när icke blott den ställda säkerheten är af beskaffenhet att alltid kunna till dess antagna värde realiseras, utan äfven realisationen deraf kan ske utan alltför stor omgång och tidsutdrägt. Derigenom att en bank innehafver sådana värdepapper, som alltid och när som helst kunna uti reda penningar förvandlas, behöfver man icke komma uti förlägenhet för sina sedlars inlösen, likasom sedelinnehafvaren för sin del ej eller frukta, att icke banken skall vara i tillfälle att prompt infria sina förbindelser. Den ömsesidiga tryggheten och fördelen deraf är stor. Banken kan, utan fruktan för allvarsammare påkänningar på sin kassa, friare operera och allmänheten, å sin sida, kan med större förtroende emottaga bankens sedlar, för hvilka hon vet att uti banken finnes motsvarande reel valuta. Frågan är nu den: utgöra skuldebref, ställda till viss man eller ordres, intecknade uti fastighet i stad och på landet, så beskaffad säkerhet, som kari sägas vara en fullt betryggande, eller: finnes ej något annat slag af värdepapper, åt hvilka företräde bör gifvas? Vid valet emellan de tvänne, som Utskottet haft att uppställa, nemligen intecknade skuldebref och obligationer, lärer man ej kunna neka, att de sednare hafva ett gifvet företräde, ej derföre att de kunna sägas i sig innefatta bättre säkerhet, men emedan de hafva den egenskap, som de förra sakna, att vara lätt transportabla, men framför allt lätt afsätthga.