Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Med sakta röst, men tydligt och klart, gjorde kyrkoherden henne en fråga ur andra hufvudstycket af «lille-kakesen», men på hans röst hörde man ändå att han upprepade denna fråga och att han gjort den förut. – Hvarom handlar tredje artikeln? – frågade kyrkoherden ännu en gång, men då ruskade flickan blott ännu mera på sig, ryckte häftigare i duken och stack fingrarne ändå längre in i mun. Kyrkoherden nickade än en gång åt henne, upprepande ett «nå!» och då gaf flickan ett oartikuleradt ljud, som skulle föreställa en art af svar. – Tag handen från mun och svara så jag kan förstå dig – sade kyrkoherden allvarligt, men ändå vänligt. – Flickan tog väl fingrarne ur mun, men svarade intet. – Herre Gud! hvad detta är bedröfligt! sade kyrkoherden slutligen helt högt. Finnes då ingen i byn, som kan litet se till denna stackars Lotta, efter hennes mor det icke gör? Alla tego. – Så här är det nu, år från år – fortfor kyrkoherden. – Lotta är redan sjutton år, och kan ej så mycket af sin kristendom, som dessa små åtta års barn, hvilka nyss voro framme. Min tid tillåter mig icke att sjelf åtaga mig hela hennes undervisning, och förgäfves har jag uppmanat henne att som oftast komma till prestgården, att jag må få höra hvad framsteg hon gör. Men hon kommer aldrig, utan tvärtom: jag hör med ledsnad att hon brukar ströfva omkring med modern i närmare och fjermare socknar, till föga heder för båda två. Men Lotta är nu en stor och vuxen flicka, med krafter och förmåga att göra gagn för sitt dagliga bröd och för tarfliga, men snygga kläder på kroppen. Är det ingen i byn, som skulle vilja antaga henne till hjelp och på samma gång hjelpa henne, som snart sagdt är olyckligare och hjelplösare än om hon vore moderoch faderlös, då fadern sitter som lifstidsarrestant på fästning och modern förer ett dylikt kringirrande och klandervärdt lif? En djup tystnad rådde. Elin hade imellertid igenkänt samma fattiga flicka, som hon gaf kjolen och halsduken, hvilka Lena återtog. Underbara känslor arbetade inom Elin.
Utgifterna för aflönings och omkostnaders bestridande, hvilka år 1863 utgjorde 2,333,307: 30. men år 1862 endast 1,931,589: 27. hafva förstnämnda år således ökats med 401,718: 3. eller med 225,437: 86 mer än det belopp, hvarmed intraderne ökats. Antalet med posterna befordrade bref, som Portobref. Fribref. Vid anställd inventering den 28 nästlidne September befunnos säkerhetshandlingarne i behörig ordning Post-verkets obligationer uppgingo vid 1863 års slut till ett nominelt belopp af 693,300: — Under år 1864 hade utlottats och försålts 129,400: — men inköpts 58,500: — 70 9( Under innevarande år hafva blifvit utlottade så att behållningen inventeringsdagen utgjorde ~ 620,900 och bestodo desse obligationer af: Skånska Hypotheksföreningens å 5 proc.
Om jag felat, säger jag, så har det skett mig ovetande; och jag vore desto mindre obenägen att emottaga rättelse, som den icke öfvermåttan skulle förödmjuka mig. Jag har varit skyldig att tala och att framlägga resultaten af min forskning, men icke skyldig att alltid hafva rätt. En illa grundad anmärkning af mig vore lika litet ett brott, som hvarje anmärkt misstag i de domar, jag granskat. Men då jag vet, att äfven i sjelfva saken mina misstag icke äro andra, än dem jag med allt bemödande ej förmått undgå; så bör jag äga styrka att uthärda deras uppdagande; och mitt lugn skall än mindre angripas deraf, att man möjligen visar mig ett eller annat misslyckadt uttryck, som kunnat utbytas mot ett lyckligare, hvarigenom en anmärkning blifvit i saken mindre sårande. Onekligen är det en viss resignation, som erfordras, för att nöjas med ett fritt offent ligt omdöme öfver sina handlingar, när detta omdöme, ehuru hofsamt, utfaller ofördelaktigt; och denna resignation förvärfvas icke af alla. Den är likväl ett bildningens postulat, så vida denna omöjligen medgifver någons anspråk på ofelbarhet. Dessa anspråk äro då förvisade från ett samhälle, som erkänner bildningens rätt; och häraf uppstår först och främst den följden, att i ett sådant samhälle intet alster af menniskotanke får vara fredlyst för kritikens åverkan, och att således ej heller en dom der kan utfärdas under en så beskaffad fredlysning, utan måste kunna njuta sin helgd af dom, sin okränkbara rätt till efterlefnad, änskönt den är för allmän granskning lika utsatt med hvarje annat föremål för mensklig kunskap. Men en annan följd är icke mindre klar, att nemligen i den mån, kännedomen af bildningens fordringar utbreder sig, hvarje anspråk på delaktighet deruti blir omöjligt, utan att bortlägga anspråket på fredlysning mot kritiken, bortlägga åtminstone skenet af mer än loflig ömtålighet för påminnelser om fel och misstag. Jag har icke underlåtit att fortsätta det klandrade efterforskandet af lagskipningens tillstånd på högsta ort.
I detta hänseende har hr Lundin nästan besegrat » boulevardpressen », hvars afkonterfejade personer sägas få med ett eller annat hundratals kronor qvittera äran att se sig på det sättet i spegeln. Vi förmoda att intet dylikt förehaf-ves i » Nya Stockholm ». Vårt porträtt finner man icke bland mängden af eljest okända personer. Men det hindrar icke hr Lundin att gifva oss en liten ganska stygg biografisk släng, så mycket rysligare för oss som vi se lir Lundin » i literära kretsar » och » hos telefonfröknarne » ah, ah, ah ... de gubbarne, de gub-barne! uppvakta nästan en och hvar med en liten honungs daggbegjuten nyponros. Det tyckes egentligen ej vara vår sak, icke ens vår person, utan vår egenskap af medarbetare i denna tidskrift, som satt detta lilla anlopp i fart. Det faller sig så olyckligt för oss att det just i drnna tidskrift hörts ett litet missljud (arr. af sign. Gasparone) i den stora hyllningsoch tack-offer-kör, som eljest uppstämts Ur Dag ms Krönika. 57af hela vår press och hvari vi för vår del nyss hade nöjet gnola med i ett par takter. Derför far nu denna tidskrift ett ganska snäft bemötande » i literära kretsar » och derför att nu sign. Gasparone så svårt förtörnat förf. sa få nu vi sota derför, hvilket ir ganska slugt uttänkt, emedan nu allt tal om sårad egenkärlek, privathämnd och dylikt måste uppgå i gasform. Men nog är det hårdt för oss, som härom året gjorde oss så till för hr Claes Lundin: stälde honom främst i kören af vår stads recensenter, begåfvade honom med » har-tassmjuk tenor » och man vet hur sällsynta tenorröster nu äro och — hur bra de betala sig o. s. v. Hvilken lön ger oss nu den otacksamme? Ack! Vi sägas » föra publiken bakom ljuset ». Ack! » Otacksamme, du mig sårat Min ' ögon du hafver tå rat, Detta hjerta genombårat » o. s. v. som det heter i eD gammal operalibrett. Efter att ha hemtat oss från vår alteration, fråga vi nu vår förskräcklige:
Jag har icke samma anledn. till tillfredsställelse sorn IIr Rosenblad, utan en som är mera vard, nemi. att 3 Stånd redan antagit §:n, och att således beslutet i det bela taget, är af föga värde. Den 18 Februari e. ra. 4% Hr Lagerheim: Äfven jag får reservera mig emot delta beslut, såsom efter min förmening innefattande en vådlig princip för allmänna säkerheten, och dessutom såsom varande ett sätt att kringgå Konungens i grundlag sanctionerade rättighet att i ett så högvigtigt ärende som detta slutligen få pröfva hvad Piikets väl kräfver. Hr Aminoff: Också jag anhåller att emot detta beslut få anmäla min reservation. Jag är förekommen i hvad jag ville nämna örn de öfriga 3 Ståndens beslut, och hoppas således att det af R. o. Ad. nu fattade icke skall medföra någon verkan. 2: dra §:n. Gr. Frölich: Utan någon öfvermodig glädje öfver den seger jag genom voteringen vunnit för mitt förslag, som jag vet vara ingen i sak, om än icke några reservationer blifvit afgifna, anser jag mig dock skyldig, att, i anledning deraf, nu vördsamt erinra R. o. Ad., att, som en nödig appendix till den sålunda uppkomna 1 §:n, den 2 §:n i mitt förslag bör antagas. Den lyder så bär: ”1 den händelse bankbolag bestämmer viss tid för upphörande af deras bankrörelse, men sedermera ändock önskar alt dermed få fortfara, skall kungörelse derom trenne gånger införas i allmänna tidningarna minst 18 månader före slämmodagen.” — För att vara mycket bestämd och kort, anhåller jag äfven att få uppläsa eli litet motiv till samma §, så lydande:
Domstolens afdelningar endast mål af en viss beskaffenhet anvisades, samt hvar och en af ledamöterne i sammanhang dermed ständigt fastades vid viss afdelning; hvaraf blefve en följd, att dels vid tillsättningen af Justitieråds-platser afseende företrädesvis måste göras å speciela insigter och erfarenhet i en eller annan särskild gren af lagskipningen och dels Justitie-råden, genom en sålunda till vissa slags mål inskränkt tjenstgöring, slutligen måste blifva mera eller mindre främmande för en verksamhet, som omfattar lagskipningen i dess helhet. Denna omständighet utgör likväl icke den enda, eller ens den förnämsta betänkligheten emot ärendenas fördelning efter beskaffenheten emellan de särskilda afdelningarne, hvilket eljest borde bidraga till främjande af enhet i lagskipningen i högsta instansen. Genom en efter theoretiskt riktiga grunder verkställd fördelning skulle sannolikt icke kunna undvikas, att arbetsqvantiteten blefve emellan de två afdelningarne ganska ojemnt fördelad. Om till exempel brottmålen tilldelades den ena afdelningen, så skulle, ehuru dessa mål nu icke på långt när upptaga Högste Domstolens halfva arbetstid, likväl hälften af det högsta antal ledamöter, hvarmed Högste Domstolen, enligt grundlagen, nn kan besättas, knappt vara tillräcklig att för dessa mål, hvilka, såsom till en stor del angående häktade personer, icke lämpligen kunna ligga nere under någon längre tid af året, uppehålla en särskild afdelning, helst sju ledamöter ständigt måste å densamma vara tjenstgörande och några skiftesvis behöfva ledighet. Härtill kommer, att vid en fördelning af ärendena efter deras beskaffenhet fall stundom måste uppstå, då det vore tvifvelaktigt, huruvida ett mål af sammansatt beskaffenhet rätteligen borde upptagas af den ena eller andra afdelningen, för hvilka frågors slitande lämplig utväg saknades, så länge grundlagen lägger hinder i vägen för båda afdelningarne att sammanträda, för att gemensamt något ärende pröfva.
Det faller af sig sjelf att Selma var festens medelpunkt. Att man under andra omständigheter skulle kallat henne en ful skoltös, gjorde ingenting till saken. För unga frun fjäsades det. Hon dansade så att hon kunnat störta, blodet for henne åt hufvudet, och hjertat bultade. Musiken, ljusen, artigheterna – allt bidrog till att göra henne så hufvudyr som möjligt. Patronen dansade också. Han såg riktigt bra ut, äfven i dag. Selma stod och såg på honom medan hon hvilade. Hvad han förde förträffligt! Hur var det möjligt för denna volym att föra sig med sådan lätthet? Plötsligt spratt hon till. Hon kom att tänka på något. Hvad var det för en saga hennes gamla barnpiga brukade berätta? Kung Lindorm var den ståtligaste herre, mäktig och rik. Vid bröllopet tog han det löfte, att drottningen aldrig måtte gå in i hans kammare medan han sof, ty då skulle det ske dem båda en stor olycka. Han var henne mycket kär, och långt svårare ting skulle hon lofvat, om han så begärt. Lyckligt lefde de med hvarandra, så länge drottningen höll sitt löfte. Men en gång vardt nyfikenheten henne öfvermäktig. Vid midnatt tog hon ett ljus och smög sig till konungens sofkammare. Der såg hon honom ligga på sängen, sammanringlad, – ett fjälligt vidunder – och vid hans åsyn greps hon af en så häftig förskräckelse, att fötterna med nöd ville bära henne derifrån. Nu var hennes nyfikenhet stillad. Men aldrig kunde hon glömma den synen, och hvar gång kung Lindorm tryckte henne i sina armar, tyckte hon att han åter vardt till det fjälliga vidundret, så glidande kall, att hon vred och våndade sig under hans famntag. Så var deras kärlek död, och hur de än sörjde, kunde den aldrig väckas till lif. Selma ryste, som om en nattvind strukit genom rummet. Men hon tyckte att hon kunde älskat kung Lindorm ännu mer – för det löfte han tagit. Det blef tid till uppbrott. Gästerna sade godnatt och rummen blefvo tomma. Patronen och Selma stodo bredvid hvarandra under den långa defileringen. Patronen var en smula upprymd.
Under åberopande af Rikets Ständers uti underdånig Skrifvelse af den 20 sisth Mars gjorde begäran, angående verkställandet af en fullständig inventering af ekevirkes-förråden i Carlscrona, hafva Rikets Ständer för detta ändamål anvisat ett extra ståls-anslag af 8,000: — Beträffande det af E. K, M. äskade belopp af 23,400 R:dr till fullbordande af vattenledningen i Carlscrona, hafva Rikets Ständer, som, med afseende å det outredda skick, hvaruti frågan om detta företags verkställbarhet sig befinner, ansett anslag till arbetets utförande icke lämpligen kunna för närvarande beviljas, velat hos E. K. M. i underdånighet anhålla, det täcktes E. K. M. i Nåder låta, genom tillförlitlig och kunnig person, anställa ny undersökning, till utrönande så väl af vattenledningens utförbarhet, sorn ock den dertill erforderliga kostnad, samt höra Carlscrona stads invånare, i afseende å det bidrag, hvilket, för vattenledningens framtida underhåll, kan af staden få påräknas, samt att E. K. M., derest företaget skulle anses böra öfvergifvas, och sedan utröndt blifvit, att de till vattenledningen redan uppköpte jernrören ej kunna lill allmänna byggnader användas, då täcktes förordna om nämnde jernrörs och andra till vattenledningen uppköpte materialiers försäljning och medlens ingående till Riksgälds-Contoiret, för att framdeles kunna tagas i beräkning i och för anläggning af en vatten-cistern, hvaruti hafsvattnet inledes genom bäddar af sand och kolstybbe samt på sådant sätt göres dricksbart, så framt en sådan inrättning anses kunna vid Carlscrona ändamålsenligt till vä— gabringas, och de ifrågavarande medlen lemna tillgång till kostnadens bestridande; eller ock, om E. K. M. skulle finna lämpligare, att vatten-ledningen 852 Expeditions-TJtskottets Förslag till und. SkriJvelsej 7V.0 3j3. fullbordas, E. K.
H a n s förnämsta arbete är dock det af honom själf utgifna praktverket » Vårt Fädernesland », som utkom 1897, ett arbete p å m i n n a n d e om » Finland i bilder », till hvilket vi icke här i Sverige ännu hafva något motstycke. H r F. är född 1863 och således ännu en u n g m a n. Med den energi, som är ett särskildt u t m ä r k a n d e drag hos honom, torde många af h a n s vackra idéer inom fotograferingskonsten snart finna jordmån äfven i Stockholm. E n af de äldre svenskarne i Worcester, som mer än någon a n n a n i New England höjt det svenska namnet, är ingeniör James Forsstedt. H a n har i 18 år varit anställd, senast som assisterande superintendent vid de stora W a s h b u r n &amp; Moens ståltrådsfabrikerna, vid hvilka tusental af våra landsmän äro anställda. Öfverallt där ingeniör Forsstedt ställt sin intelligens, sin arbetsförmåga och representativa personlighet till sina landsmäns förfogande, har framgång för saken varit gifven. Så har han varit den själfskrifne talaren vid alla J o h n Ericssonsoch Gustaf Adolfs-fester, bazarer och nödhjälpsfonder, befrämjat den svenska tidningspressen, varit ledaSVENSKA KYRKOGARDEN I WORCESTER. — 6 — SVEA GILLES KLUBBHUS VID QUINSIGAMOND. mot i den amerikanska skolstyrelsen och i de amerikanska skolorna gjort stora förbättringar med ventilering, värmeledning etc. Man har också till stor del honom att tacka för, att den svenska kyrkogården i Worcester blef en verklighet. H e r r F. lämnade " Worcester i februari 1898 och ä r n u m e r a anställd som öfveringeniör vid det stora Nordiska metallaktiebolaget i Västerås, och äro fäderneslandet och staden Västerås — som h a r stora förutsättningar att blifva e n fabriksstad af rang — att gratulera, som återbördat en i sitt fack så u t m ä r k t kapacitet. Men Worcester h a r genom honom gjort en ytterst kännbar förlust.
Borgareståndet blifvit påkallad, i afseende på den Bevillning, sorn erlägges af mindre Hemmansägare eller Näringsidkare och af Statens Tjenstemän , liar Utskottet trott sig böra inskränka de sistnämndes befrielse uti Bevillning ifrån 300 till 200 B:dr, hvilket i förhållande till jemnlika inkomsten inom, öfrige FolkGlaaser och vid jemförelse 154 BevillningsUtsL Betänkandén, af den högre afgift, som dessa erlägga, sä mycket mindre lärer kunna anses obilligt, sorn , ehwrn den nu antagne Summan visserligen icke pfverskjuter , utan knappt är tillräcklig till Löningstagarens uppehåll, vid sådana mindre beställningar, likväl ofta serskildte förtjenster , eller åtminstone tillfälle dertill äro förenade , hvilka betrygga jnnehafvareps bergning; X följe hvaraf en derefter lämpad beräkning blifvit fpljd , sa väl i JI Art. för Informatorer hos pnskildte , spm i afseende på den i Art. VI §, 3 säd ane personer förunnade lindring, på uti sista BevillningsFörordningen viss grund icke Var utsatt för beräkning af Boställs^ innebafvares inkomst , i sammanhang med deras öfrige pPningsförmåner, hav denna inkomst UU blifvit tiU 5 Procent bestämd, visseiligen med någon förhöjning mot den, som för bernt man i allmänhet blifvit antagen och i Tabellen tiU förra BevillningsFörordningeq utförd ; rnon med allt skäl, efter Utskottets taqka , | betraktande derutaf, att Boställets inkomst sammanräknas med det öfriga deraf, hvarigenom innehafvarén får vidkännas yida mindre afgift, än deq epskildte ägaren» §• 2.
Jag vill blott med få ord upprepa hvad en föreg:de talare sagt, om den enorma kostnad, hvartill det skulle leda om vi i alla domsagor skulle uppföra sådana häkten, vid hvilka då äfven erfordrades flere personer till bevakning; Dessutom, mine Hrr! i flera af dessa häkten blefve kanske under långa tider ingen arrestant. I åtskilliga af de domsagor, der jag förvaltat domareembetet, har ganska ofta inträffat, att vi på lång tid icke haft en enda fånge. Hvarföre då uppföra så stora byggnader och anställa personer till sådana häktens bevakning. Lämpligare vore väl, att förmå häradsboerne till att uppbygga sina häkten med afseende på den närvar, tidens behof. Stadgandet i byggn.-balken, som ålägger häradsboerne att hålla sina häkten, är verkligen så bestämdt, att jag icke ser något hinder för verkställande makten att Den 23 Februari f. m. GOD Ålägga häraderna att bygga fängelserna ändamålsenliga såsom stadgadt är. leke lär väl, såsom en värd talare anmärkt, någon anledn. för kronan att bygga liäradshäktena kunna hemtas deraf att för närvar, vissa härader åsidosatt denna sin skyldighet. Delta försåtliga förslag att befria häraderne ifrån alt hålla liäradshäkten för att hvälfva hela denna kostnad på kronan, skulle leda oss in i oändliga utgifter. Såsom landtman och ehuru jag är pligtig att deltaga i uppbyggande af sådana häkten, är jag hellre beredd att såsom häradsbo deltaga i förbättrandet af liäradshäktena, än att såsom erläggande skatt till staten deltaga i deras nybyggande på statens bekostnad, ty dessa byggnader blifva dyra. Jag skulle vinna derpå. För öfrigt kan det icke nekas att mycket behöfver göras för vära ransakningshäktens förbättring, mycket för våra straff-fängelser; men, mine Hrr! man måste medgifva att visserligen hafva fängelserna goda förespråkare inom detta hus.
Slåndet biföll hvad Stats-Utskottet pag. 27 i Utlåtandet N:o 202 tillstyrkt, i afseende på ett anslags uppförande å 3:dje Hufvud-Titeln af 9,000 R:dr Banco till den af Utskottet omförmälda ersättning åt inqvarterings-gifvare. Vid 3y:de punkten_, angående användandet af de besparingarj som kunna uppkomma genom de å Tredje Hufvud-Titeln föreslagna indragningar, äfvensom Utskottets tillstyrkande, i afseende på en plan till Försvarsverkets organisation i dess helhet. Ståndet godkände Uliätanderne N:o 44 och 202. Derjemte lät Ståndet förblifva vid Stats-Utskottets, för den händelse Rikets Ständer bifalla, hvad sammansatta Statssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskotten, i Utlåtandet N:o 2 föreslagit, gjorda tillstyrkande, att å Tredje Hufvud-Titeln kommer att uppföras ett forslags-anslag af 12,000 R:dr Banco, till bestridande af inqvarterings-kostnaderna för en del i samma Utlåtande uppräknade regementen och corpser, hvilka förut af Stockholms stad åtnjutit inqvartering; och slutligen godkände Slåndet Utskottets yttrande pag. 29 af Utlåtandet N:o 202, öfver ett af Friherre Ridderstolpe , Fredric, väckt förslag, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det täcktes Kongl. Maj:t med Svenska arméen införlifva samtliga Länens Jägeri-stater. S. D. Föredrogs ånyo Stats-Utskottets Utlåtande N:o 213, i anledning af återremiss å Utlåtandet N:o 54, angående Riks-staténs 5:te Hufvud-Titel, och i sammanhang härmed förekom sistnämnda Utlåtande. Slån - Prot.
R:dr 32 sk. contant lön, jemte 100 R:dr såsom Mantals-Commissarie, och 20 ä 24 R:dr uti procent å Bevillnings-afgifterne, måtte, intilldess en allmän lönereglering blifvit fastställd, erhålla en lönelillökning af minst 600 R:dr årligen, i anledning hvaraf P. Jönsson från Jönköpings Län föreslagit, att Häradsskrifvarnes löner må bestämmas lika öfver hela Riket; 7:o Af Johannes Andersson från Skaraborgs Län: att Kronofogde-ljensterne måtte indragas och göromålen å Länsmännen öfverflyttas, hvarvid de förstnämnde tjenster anslagne boställen skulle utarrenderas, men öfrige löneförmoner dels användas till arfvoden åt Häradsskrifvare och serskilde skrifvare-biträden vid Lands-Contoren, i anseende till de förökade göromål, som genom ett större antal Uppbördsman skulle uppkomma, dels till återstående belopp åt Länsmännen disponeras; 8:o Af Jöns Ersson från Wermland, hvarmed Olof Carlsson frän samma Län instämt, om åtgärder till beredande af förbättring uti Länsmännens lönevilkor; 9:o Af Ephraim Larsson från Elfsborgs Din, i samma syftning; Stats-Utskoltets Utlåtandej iV:o 42. 5 10:o Af Per Mårtensson från Jönköpings
Men då, enligt hvad Utskottet ofvan anmärkt, behof att för något tillfälle an - 12 Sammansatta Bankooch Lag-Uiskottets Betänkande N'o i. vända en del af grundfondssäkerheterna kan uppstå, utan att banken hvarken gjort ens någon förlust eller annat skäl till dess upplösning är förhanden, så torde en ovilkorlig skyldighet för bankbolag att ställa sig under utredning böra åläggas endast 1 det fall att reservfond och 10 procent af grundfonden gått förlorade samt den sistnämnda icke inom någon kort tid återställes till dess behöriga belopp. I såväl bankens eget som allmänhetens intresse anser Utskottet det likväl ligga, att denna tid så mycket möjligt inskränkes, och föreslår Utskottet derföre att den må bestämmas till tre månader. Det kunde för öfrigt väl synas, som om ett beslut af denna beskaffenhet icke borde kunna få åvägabringas allenast af en pluralitet bland bolags männen, utan att samtliges medgifvande dertill vore erforderligt. Men då det kontrakt, förmedelst hvars antagande bolagsmännen bestämma sina ömsesidiga rättigheter och skyldigheter, skall innehålla bestämmelser om rösträtt och vilkoren för fattande af bolagsbeslut, samt i detta kontrakt särskilda vilkor för åvägabringande af giltigt beslut i nu förevarande fråga kunna bestämmas, så lärer lagen för enskilda banker icke böra genom en föreskrift att enhälligt bifall härutinnan skall erfordras, i så hög grad försvåra möjligheten af en åtgärd, som väl i de aldra flesta fall måste vara fördelaktigare än en tvungen utredning, och hvilken icke heller innefattar ett förnärmande af bolagsmännens rätt eller en tillökning af deras ansvar, enär de i allt fall äro skyldige att svara en för alla och alla för en för bolagets förbindelser. Lagförslaget I sammanhang med den åt innehafvare af enskilda bolags banksedlar tillerkända 38- förmånsrätt i bankens grundfonds-hypothek, har Finans-komitéen föreslagit att, när dylikt bolag råkar i konkurstillstånd, någon utdelning ej må få ega rum till de borgenärer, hvilka icke njuta förmånsrätt, förrän efter tilländagåendet af den tid utaf 2 år, inom hvilken banksedel-innehafvare böra anmäla sin fordran.