Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
45 lens understödjande blefve så betydliga, att de medgåfve anvisning sedan första och andia klassens företag blifvit bragte till verkställighet, eller ock, i följd af missväxt eller annan dylik orsak, behof af tillfälle till arbetsförtjenst i en ort uppstode; och hade styrelsen i underdånighet ansett följande belopp böra ifrågakomma att hos Rikets Ständer genom Nådig Proposition till anslående begäras, nemligen: a) till Kanaler, Slussar, Jernvägar, Hamnbyggnader och Elfrensningar, i första klassen, för dels slussoch kanal-anläggning mellan Nora och Fåsjön,— kanalanläggningar mellan Linde-sjön och sjön Wäringen, samt sjöarne Mälaren och Yngaren, dels hamnbyggnad vid Linköping samt muddring och gräfning till rätning och förbättring af segelleden å Stångån från sjön Roxen till hamnen vid sistnämnde stad, dels ock brobyggnad öfver Helge-å nära Christianstad, äfvensom utdikning af Stora Mossen, jemte sänkning af Käfsjö, Harsjö och Svänasjö, samt aftappning af Häradsö-och Kalfvasjöarne i Östbo och Westbo härader af Jönköpings län, samt rensningar uti Dalelfvens forssar inom Upsala län; sammanräknadt 540,026 R:dr 32 sk.; i andra Klassen för kanaloch sluss-anläggning till förenande af sjöarne Amungen och Mållången på gränsen af Stora Kopparbergs och Gefleborgs Län, kanal-anläggning genom Kalfvesund i Bohus läns skärgård, hamnbyggnad vid Åmål, Borgholm samt Wikens och Råå fiskelägen, äfvensom rensning i Rörå-elfven inom Norrbottens län; tillsammans 126,752 R:dr 16.; i tredje Klassen för öppnande af kanal genom Ullereds sund i Wenern 81,282 R:dr 32 sk. b) till Vägarbeten i första Klassen R:dr 297,204: 16. — » i andra Klassen » 116,894: 32. — » - i tredje Klassen » 28,758: 16. — c) till Vattenaftappnings-arbeten: i första Klassen .
Öfvanberörde utlåtande, innefattande den hemställan, alt halfva beloppet af upplupna öfverräntan å tvänne uti Götheborgs Lånekontor upptagne lån må f. d. Handlanden J. N. Petersson eftergifvas, under vilkor att han till nämnde Lånekontor inbetalar andra hälften inom 1852 års utgång; är, enligt Utskottet tillhandakomna protokolls-utdrag af den 8 6 Banko-Utskottets Utlåtande, N:o 29. och 12 innevarande Mars, bifallet af höglofliga Ridderskapet och Adeln, vällofliga Borgareståndet samt hedervärda Bondeståndet, och återremitleradt af högvördiga Presteståndet. Då emellertid, uti mål af förevarande beskaffenhet, Irenne Riksstånds sammanstämmande mening utgör Rikets Sländers beslut, har den emotlagna återremissen icke kunnat till någon annan åtgärd från Utskottet föranleda, än att Utskottet, på grund af 49 § 3 mom. Riksdags-ordningen, skolat derom hos Rikets höglofliga Ständer göra vördsam anmälan. Ank. till Exp.-Utsk. d. i April 1851, kl. 2 e. m. Utlåtande öfter räckta förslag om dels utgifning från Banken af sedlar ä 1 Bdr banko och dels prägling af silfvermynt å 16 sk. rgs och 4sk. banko.
Mars 17905 berättigad till åtnjutande af ifrågaj-ande böter, som, till det i Förteckningen upptagna belopp, i Landt-Ränteriet ingått, utan att hvarken Munthe, i lifstiden, eller hans arfvingar sedermera något deraf fått uppbära; likväl och då Sökanden till medlens utbekommande sig icke anmält inom den, genom Eder Kongl. Maj:ts Nådiga Kungörelse, den 8 September 1824, stadgade tid för anspråk af fordringar hos Stats-Verket, kunde Landshöfdinge-Embetet ansökningen icke bifalla; anhållande klaganden i underdånighet, att, derest högstberörde Nådiga Kungörelse skulle kunna afse jemväl sådane medel, sorn sålunda i fråga kommit, och tillika medföra retroactiv verkan, Eder Kongl. Majit läcktes, med behjertande af det utblottade tillstånd, hvaruti klagandens Moder med sju oförsörjda barn sig befunne, af Gunst och Nåd tillåta henne att få dessa penningar-uppbära. Rikets Ständer, som från Stats-Utskoltet af denna Nådiga Remiss erhållit del, hafva af dervid bilagde handlingar inhemta!, hurusom den äf Sterbhuset efter Öfver-Jägmästaren Manthe hos Eder Kongl. Majlis Befallningshafvande uti 62 Exp. Utsi. Förslag till und. Skrif v. N: o 25. Calmare
Då i förra plenum en värd ledamot väckt motion om bildande af ett särskildt Utsk., för att handlägga frågan om fattigvårds-betänk., och då icke allenast i sagde plenum, utan äfven nu, åtskilliga olika tankar sökt göra sig gällande i fråga om behofvet af ett sådant Utsk., eller om saken bör öfverlemnas till Ekon.Utsk., samt då jag funnit, att de värde talarne, endast med undantag af den ledamot, som sednast yttrade sig, likväl icke erinrat sig en hufvudsaklig omständighet, som jag anser vara af stor vigt; anhåller jag att derpå få fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet. Jag finner nemi., att det stora fattigvårdsbetänk. delar sig i de 2:ne hufvudfrågorna: huru fattigdomen bör förekommas, och huru de fattige böra vårdas. Den förra frågan ingriper så djupt i alla administrationens grenar, att jag, lika med flere andre talare, skulle tro, att mycken tid och omtanka erfordras för detta ärendes noggranna behandling. Den sednare deremot anser jag icke fordra mycken tid eller en särdeles ansträngd omtanka, emedan jag tror, att, i afseende på sjelfva fattigvården , Statsmakterne icke egentligen böra bestämma annat än hufvudgrunderna, d. v. s. utstaka gränsorna för menigheternas rättigheter och skyldigheter vid deras behandling af till fattigvården hörande ämnen; såsom att t. ex. bestämma skyldigheten att lemna bidrag till fattigvården eller rättigheten att undandraga sig uppfyllandet af alltför stora anspråk i detta afseende, förhållandet med rösträttigheten vid voteringar i frågor rör:de fattigvården, m. m. d. — Jag skulle tro, att denna sednare del af ämnet, eller hvad som egentligen blott angår upprättandet af en allmän stadga för fattigvården, icke är af så stor omfattning, då det bör öfverlemnas åt menigheterna, att, med iakttagande af de af Statsmakterna bestämda grunder, jemka sina speciella förhållanden ; hvaremot jag anser omöjligt att på annat sätt gå till väga. Den K. skrifvelsen innefattar ej heller någon föreskrift, huruvida betänk, i sin helhet bör behandlas, eller om endast den egentliga fattigvårdsfrågans skärskådande af Ständerna varit afsedd.
Förskott till uppmätning af Håbo allmänning 233: 16. — S:r 3,907:43. 6, 3,996:17, 8 Balans till påföljande året: Skuld till Kongl. Summa 7,011:15. 8. 7,541: 4. 2. — 60 — På sätt ofvanstående Tabell utvisar, har Kongl. Stats-Konloret år 1845 lefvererat 500 Kalr såsom förskott till utgifter i och för uppmätning af Håbo allmänning i Upsala Län. Af dessa medel har till Läraren vid Institutet C. P. Groth blifvit under samma år förskottsvis utbetaldt ett belopp af 233 Rdr 16 sk. för enahanda ändamål. Enär dessa summor icke blifvit under året, redovisade, hade desamma väl bordt i hufvudboken balanseras, men i stället för deras upptagande endast i utgående balanserna, nemligen: i debet, skulden till Kongl. Stals-Kontoret, och i credit, fordran af bemälte Groth, hafva uti räkenskaperna bland uppbördsmedel ingått ofvanberörde 500 ILdr och bland utgifterna afförts 233 R:dr 16 sk., hvarigenom, på det räkenskapen skulle gä ihop, Institutets fordran måst å debetoch dess skuld å kredit-sidan balanseras, då likväl förhållandet bordt vara alldeles motsatt. Af räkenskaperna, granskade i Kongl. Kammar-Rätten, för år 1844 utan och för år 1845 med anmärkningar, inhemtas följande förhållande: Styrelsen öfver Ekeplantering arne. Debet. Uppbörd: Kongl. Stats-Kontoret anordnat 1,200: Wisingsborgs Kungsgårds afkastning 3,018:42. 6. Credit. Utgifter: Aflöning Inventarier och spanmål 301:32. — 290: 39. 5. Hulans till påföljande året:
Enligt denna uppfattning skulle således i förevarande fall mistning af embetet pä viss tid ådömas, i fall omständigheterna vägde jemt och endast för det fall, att de förmildrande omständigheterna vägde öf-ver, borde bötesstraffet komma i fråga. Men hvar, spörja vi, kunna de särskildt förmildrande omständigheterna upptäckas i detta fall? Som vi sett, lyckades hr \ Yr. i sin förklaring icke framkomma med en enda antaglig ursäkt för sitt obehöriga förfarande. Ty hans påstående, att han betraktat dessa eder särskilda förrättningar mottagna bctalningsbelopp såsom gåf-vor, kan väl i all rimlighets namn ej fä gälla för godt, i synnerhet nir han icke ens föreburit, att man från någondera hållet framhäft denna betalningens förmenta karakter. — Om löneregleringsbe-eUmmelaen i fråga vore i ringaste mån otydlig, eller om belöningen icke skett i penningar utan i någon annan form, eller om han gifvit vika för en utomordentlig enträgenhet från församlings-bornas sida, eller om han gjort det af ytterlig fattigdom, kunde förmildrande omständigheter sägas föreligga. Den omständigheten,att det här gftller ett ringa belopp, kan icke betraktas såsom sär-skildt förmildrande, när det likväl är utredt, att detta belopp utgör summan af vid flere olika tillfällen mottagna belöningar. Men äfven om denna omständighet skulle med rätta kunnat anses tillräckligt förmildrande för att nedflytta förbrytelsen i bötes-klassen, s&amp; återstår alltid den frågan: är den ytterligare af en så kraftig verkan, att den rätteligen kan nedpressa straffet till den närmaste närhet med strafflatitudens minimum? Man bör betänka, att straffskalan är för brott, som anses utmärkta af öfver-vägande mildrande omständigheter, från 5 kronors böter till beloppet för ett år af den lön och öfriga inkomst som är förenad med det embete, hvari förbrytelsen skett och då sjelfva lönen här är 3,020 kronor, sträcker sig bötesskalan alltså från 5 kronor till angifna lönesumma och åtskilligt derutöfver. Härutaf följer, att det måste vara alldeles ytterligt, alldeles extraordinärt förmildrande omständigheter, hvilka skola förmå att göra straffbeloppet 25 kronor tillämpligt å förevarande brottsart.
Om hela omgifningen stod och ropade: »flyg i hvarandras armar!» så skulle de kanske göra det, men – jag tror att de skulle föredragit att göra det i smyg. Som nu. Det är icke om formen, jag tvistar – du vet att jag i grunden, i sjelfva det väsentliga, anser den betydelselös. Frågan gäller blott, huruvida man bör antaga det som regel, att ett äktenskap skall gälla för hela lifvet eller ej. Du förfäktar »utvecklingens lag», säger du. Jag törstar dig så väl, men – om man från början tänker sig, att förhållandet skall vara helt tillfälligt, då kommer ovilkorligen den inre samstämmigheten att göra mindre till saken, och det hela blir orent, såsom hvarje förbindelse, den der lemnar kontrahenternas andliga utveckling fullkomligt å sido. Den må vara korteller långvarig, kyrkvigd eller lagstridig – i min ordbok hedras den aldrig med namnet äktenskap, så vida den ej ingicks med det allvarliga uppsåtet att »strida lifvets strider, lida lifvets lidanden och njuta lifvets härlighet» gemensamt. Att misstag kunnat ske, är menskligt och skall aldrig kunna förebyggas. Jag skulle vilja kalla dem undantag. Men att taga sådana saker lätt skall ingalunda höja ens aktning för menniskovärdet och jag tror att båda parterna måste bli lidande derpå. En Ibsens stränga fordran på lifsgemenskap, leder till helt annat än Strindbergs kraf på naturdriftens enda berättigande. Omöjligt att följa båda vägarne. Här måste man välja. Vid 13–14 års ålder famlar man i lyckligaste fall efter sitt lifsinnehåll, ja, de allra flesta ha då icke börjat söka det ens. Personligheten har ännu ej antagit fast form, hur skall det då kunna vara tal om personlig kärlek? Och kan du subtrahera det personliga från kärleken och få något annat än blott drift som rest? Och det är det Strindbergska idealet! Om de fleste män icke öppet dela hans uppfattning i teori, så göra de det praktiskt och i smyg; jag vet det nog. Men jag har så pass hög tanke om S., att jag tror, han i sitt eget lif ställer fordringarne vida högre. Jag tror icke ens, att han menat just detta, fast han sagt det. Han är het, derför skjuter han öfver målet.
Junil reise fixeras en gång för alla vid Rikets Ständers Riksgälds-Contors förvaltning, för Statens (icke Bankens eller Stats - Verkets) räkning, icke att derpå göra stora omedelbara penninge-vinster, ritan såsom medel för myntets uppehållande i värde, och dess spridande i en rätt ordning till Näringarna. jpet är naturligt, att de redan octrojerade Disconternas rätt är härvid förbehållen. Riks-Discontens Octroj tilländagår med år 1816. Från början af samina år bör Rikets Discont-Verk af Riksgälds-Contqitet vara öppnad t. Den summa som Banken i Discont-rörelsen bade utelöpande den 1 Januari 18155 skall anses såsom, tills vidare, orubbelig fond för den nya Diseonten, emot någon nedsättning uti den rentebetalning till Banken, som efter nuvarande grunder äger rum. I den mån som enskiltes Xån förfalla och inbetalas till den nu varande Riks-Disconten, hörjar den nya sina utlåningar från den r Januari 1816, och då bör intet hinder kunna uppstå för det gamla Verkets upplösning vid nämnde årsslut. Dessutom Öppnar Riksgäld.s-Contoret från samma tid följande Xåne Inrättningar, för att derpå emottaga penningar, utan inskränkning till termin, men bestämd ti{l Maximum af summa för de ständiga eller på Vias-uppsägningstid insätta Lånen, nemligen; 1:0 Afskrifning» - Räkningar i Bancooch Riksgnlds-hedlar, hvarvid de medel som insättas blif - Jim so Juns - 1001 blifva på dagen disponibla, och för hvilka på' vanligt gatt erlägges 3 procent renta. Några Obligationer å dessa slags insättningar få icke ut färdas, 2 0 Lån på ett års uppsägning mot 5 procents renta till ett belopp af 2,000,000. 3:0 Lån på fem år mot 6 procent renta och frihet för Bevillnings-afgift till 2,000,000. 4:0 Permanenta Annuiteter enligt 1810 årg
Assim hade störtat fram, ryckt henne med sig och fört henne ur sigte. Derefter spände Assim sin båge och ilade tillbaka, för att besvara skottet, men då var riddaren redan försvunnen. När Assim återvände, satt Singoalla på den gröna mossan och stirrade vildt framför sig. Sorgbarn satt bredvid henne, tyst, men önskade att få dö. – Singoalla, sade Assim och böjde sig öfver henne. – Vill du ej, att jag skall döda Erland? Jag har en giftig pil i mitt koger och riktar väl. – Jag har rättighet att taga hans blod. Döda honom! svarade Singoalla. Assim gick. Hans ögon lyste af fröjd. Äfven för honom fanns ett hopp. Men hans fröjd blef icke varaktig. Singoalla ropade honom tillbaka. Han kom som en lydig slaf. – Nej, Assim, du vän af giftiga drycker och giftiga pilar! Icke ännu, Assim! sade Singoalla. – Nej, icke ännu! upprepade hon, och förde ett finger likasom eftertänkande till sin panna. – Sorgbarn skall i qväll föra den förrädaren till mig. Jag skall då dömma honom, och blir domen döden, skall du, Assim, döda honom ... – Ha! tillade hon, och reste sig stolt; – den ljuslockiga qvinnan, hans blåögda Helena eger honom om dagen; men min, min är han om natten, ty han är slaf af min Sorgbarns kraft. Farväl, Sorgbarn! Jag väntar dig och honom i natt. I natt står domen. Långa voro qvällens timmar för Singoalla, der hon vid stockelden i grottan väntade på domens stund. Sorgbarn, mina ögons lust, din kraft skall icke svika ... så talade hon till sig sjelf. Slipa, slipa ... så talade hon till Assim, som oförtrutet, med vansinnigt lugn, brynte sitt svärd mot klipphällen. Men Sorgbarn, huru långa voro ej timmarne äfven för honom! Hur hemsk den stund, då riddaren åter dukade under för hans kraft! Hur ryslig hans nattliga vandring i skogen vid sin faders sida! – Sorgbarn, min son ... Så ljöd det åter från riddarens mun.
Han anförde hufvudsakligen, ”att utsockne frälsets befrielse från rotering jemte dess förbindelse att erlägga utskrifningspenningar, så länge icke vid påträngande nöd verklig utskrifning försiggår, härleder sin upprinnelse från de rättigheter och författningar, som efter desse provinsers återgång till Svenska kronan varit Ridderskapet och Adeln förunde och genom en derefter förordnad Indelningsoch Skattläggnings-Kommission fastställda, i följe hvaraf detta frälse varit undantaget så väl ifrån det der i länet inrättade ryttarehåll, som Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 221. 17 vid dess förvandling först till indelning och sedan till rotering af båtsmän, vid hvilken förmån och rättighet Adeln allt sedan blifvit bibehållen.” Härtill lade Landshöfdingen att folkbrist egde rum i Halland; att en starkare rotering än den redan verkställda torde medföra olägenheter: samt att kronan snarare skulle förlora på roteringen, då frälsehemman vanligen endast till hälften besväras emot krono. Hade Landshöfdingen Hummelhjelms anförande blifvit underkastadt någon granskning och utredning, så hade dess underhaltighet lätt kunnat upptäckas. Genom Landtdagsbeslutet i Malmö 1669 hade Halländska Adeln förbundit sig att för all framtid låta det utsockne frälset underkastas samma utskrilningssätt, som i det öfriga Sverige kunde blifva gällande. Den författning, som 1680 blef vidtagen, att, i stället för utskrifning af manskap, skulle af hvar och en mansperson på det Halländska utsockne frälset betalas 2 daler silfvermynt, kunde man ej rimligen tillerkänna egenskap af gällande kraft för everldlig lid, mera än samma öfverenskommelse vid kronooch skattehemmanen om inskrifningspenningar egt kraft att förhindra kavalleri-indelningen i Halland 1685, eller kontraktet om båtsmanshåll, som 1726 upprättades. Skyldigheten att undergå utskrifning, när det påfordrades, var faktiskt erkänd under hela tiden intill 1718, såsom i det föregående ärvisadt.
Ständers L ag-, samt Allmänna Besvärsoch Ocea n o m i e-U t s k o t t e ti s Beta n hände, sci väl öfver Riksdags-Fu lim ägt i g e Olof Carlsson fran Östergöt hl and, och Pehr Nilssons frän Christianstads 1, än M. em o r i a l e r, angäertde obehindrad rätttig het för Skattehemmansägare till svedjande å deras Skog, som ock öfver den af Herr Grefve G. W. Hamilton uti Memorial väckte Motion, att K r 0- 654' BagBesvärs-ock Oeconom.-Utskottens Betänk. nooch Jägerie-Betjeningens tillsyn å svedjande på Skattehemmans skog måtte upphöra. Hedervärda Bonde-Ståndet har till Lagsamt allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskotten remitterat de af Riksdags-Fuilmägtige Olof Carlsson från Östergöthland och Pehr Nilsson från Östra och Vestra Göinge Härader af Christianstads Län ingifne särskildte Memorialer, dem Riksdags Fullmäktigen Jonas Andersson från Kronobergs Län biträdt, hvaruti Olof Carlsson och Pehr Nilsson framställa de svårigheter, hvilka skola inträffa för Skattehemmans ägare i berörde orter, genom det uti 53 §. af Kongl. Förordningen om Skogarne i Riket den i Augusti 1805 stadgade förbud mot svedjande på de ställen utom åker, äng och rätta beteshagar, sorn bestå af sandmo samt bergaktig och stenbunden mark, af hvilket förbud bemälte ägare, som till deras hemman hafva vidsträkta ägor, till det mesta innehållande så beskaffad mark, som nyss är nämnd, men deremot en ganska ringa öppen åkerjord, finna sig hindrade att, medelst utsädets förökande genom svedjande, förskaffa sig det för deras hushållsbehof erforderliga belopp spannemål och potatoes, och äfven att bereda tjenligt bete för deras kreatur; i anledning hvaraf nämnde Riksdags-Fullmäktige yrkat, att rättigheten till anställande af svedjande må, utan afseende på markens beskaffenhet, blifva fri och obehindrad.
– Nej, den vill jag behålla sjelf. – Ah, du kan ej neka mig den. Han framtog en blank gul respore och vände den mellan fingrarne. Romanelli började vrida sig oroligt på sin plats vid dörren. Skulle väl Angiolina motstå en sådan frestelse? Den vackra florentinskan skakade på hufvudet och yttrade till tysken med fast, men mild röst: – Icke ens guld kan köpa den blomman. – Jag får väl söka eröfra den då, sade österrikaren och sträckte ut armen för att rycka till sig rosen. Men Angiolina förekom honom. Med en hastig rörelse lossade hon blomman ur skärpet och kastade den leende till Romanelli. Han uppfångade den, tryckte den till sina läppar och ville derpå återlemna den. Men Angiolina gjorde en afböjande rörelse med handen och sväfvade ut. Österrikaren vred upp sina mustacher och kastade en hälften harmsen, hälften föraktlig blick på artisten, som satt der helt förlägen öfver den uppmärksamhet, för hvilken han såg sig vara föremålet. Han vände en stund rosen fram och tillbaka mellan händerna, lade den ifrån sig på bordet, luktade på den, satte den i knapphålet på rocken och kunde dervid ej undgå att jemföra den sednares tarfliga utseende med österrikarens hvita guldbroderade uniform. På det hela taget var Romanelli mera generad än glad, och det dröjde ej länge innan han smög sig sin väg, rätt belåten med att ej den kejserlige officeraren tilltalat honom. Artisten gick i dag ej till något museum, utan han begaf sig hem till sin anspråkslösa bostad på via de Benci, hvilken från santo Croze går ned till Arnofloden. Romanellis atelier låg fyra trappor upp i ett gammalt dystert hus. Den bestod af ett temligen stort rum, upplyst af ett ensamt fönster, hvilket upptog nästan hela den ena väggen. Golfvet var belagdt med stora flata stenar, hvilka dock numera icke bildade en enda sammanhängande yta, utan ömsom höjde sig öfver, ömsom sänkte sig under den fordna nivån. Det fordrade mycken uppmärksamhet och sinnesnärvaro hos den, som vågade vandra fram och tillbaka i rummet: det behöfdes så litet för att klifva miste och vricka en fot. Tapeter funnos icke.
Då emellertid, såsom jag skall visa, detta innebär en omening, och min motion icke strider emot grundlagens bokstaf, har jag icke kunnat finna annat än att R. o. Ad. är oförhindrad, att i enlighet med min motion, förändra Riksd.Ordn:n på det sätt, att Hemb Utsk. skall väljas samfäldt in pleno. En hvar vet, att, vid början af Riksdagen väljas Elektorerne hufvudsakligast för att enl. majoritetens åsigt, utse ledamöter i de för tillfället mest vigtiga Utskott och åt dens eget omdöme öfverlemnas sedan att tillsätta de Utskott, som skola utarbeta de mindre brännande frågorne, men meningen med Hemb Utsk. är helt annan än med de andra Utsk:n. Enl. min upfattning är ändamålet med detta Utsk., att, då under Riksdag invecklade politiska förhållanden inträffa, och Konungen äskar att höra de olika Ståndens tankar, denna delegation af R. St:r skall frambära deras tankar i ämnet till Ko nungen. Vid sista Riksdagen t. ex. äskade Konungen detta Hemb Utsk. förmodligen i afsigt att med dessa delegerade af R. St:r rådgöra om den ställning, landet i anledn. af då upkomna politiska förvecklingar i Europa borde intaga. Naturligtvis hvarken borde eller kunde Konungen för K. St:r framlägga alla de skäl, som kommo att bestämma Hans beslut, och derföre äskade Han detta Hemb Utsk. Jag kan icke betrakta detta Utsk. annorlunda än som ett StatsRåd, tillsatt af R. St:r för att råda Konungen och under vissa omständigheter uttrycka R. Stirs tankar, äfvensom att genom sitt ord inför St:n understödja eller motsätta sig de förtroende-vota Konungen kan begära. Till detta Utskott behöfvas således karaktersfasta, uplyste och inflytelserika personer, men ej några med vissa special-kunskaper, tre män, som R. o. Ad. genast omedelbart kan bestämma.