Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
December bifallit Utlåtandet N:o 71. Herr von Hartmansdorff': lag instämmer i samma tillstyrkande som Borgareståndet. Det skulle dock vara fåfängt att votera om Gesällers och Lärlingars uteslutande ur denna punct, ty vanligen då jag har yrkat detsamma som BorgnreStårndet, har Ridderskapet och Adeln sådant afslagit. Jag vill derföre ej begära votering derom, och då kunna vi slippa med en votering. Vid Herr Lefrens önskan att ordet arbets-compagnier måtte införas i stället för ordet krigstjenstj vill jag blott erinra, att jag icke vet, om några arbets-compagnier i Riket finnas; åtminstone synes i SlutsCalendern intet Befäl för dylika Compagnier upptaget. Det skulle icke vara lämpligt, om 5S II. 3 * 36 Den 20 Januarii f. m. Rikets Ständer i en Skrifvelse till Kongl. Majit omtalade inrättningar, som icke gifvas. Dessutom får jag anmärka, alt en person, som vore af med ett pekfinger eller blind på ena ögat, och derföre otjenlig till krigstjenst eller inträde i ett arbets-compagni, dock kunde duga till annat arbetes förrättande. För lösdrifvare af denna egenskap, föreslår Utlåtandet försändning till correctionslius, och synes följaktligen äga nödig fullständighet i detta hänseende. Jag anhåller således om proposition till bifall derå, på det vi måtte desto förr komma till den votering, som synes förestå. Grefve Gyldenstolpe: Oaktadt jag ej kan instämma med Utskotten i deras förslag om tvång till krigstjenst, skall jag dock icke begära votering, och önskade att hvar och en af Ridderskapet och Adeln äfven derifrån ville afstå, sedan redan 3:ne Stånd bifallit Utlåtandet. Af samma orsak anhåller jag om proposition, att Ståndet ville låta bero vid det genom Sine Stånd sålunda fattade beslut, hvarigenom vi kunna undvika en votering, som tjenar till intet. Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken gjorde proposition till bifall af Lagoch EkonomiUtskottens förevarande förslag. Ropades
&lt;, ™ inträffat någonting, som han förgäfves sökte förklara, I går kväll just när han satt den sista j -. • • • • i.,. gontmg stort, hvitt blifvit synligt i vattenbrynet. Det såg snarast ut som ett kullrigt skär, järnskal, hvilket höjde. ; r. g PP vattnet. Möjligtvis kunde det också ha varit ett djur. Himlaljuset omkring korset strålar ännu. Tusenden och tusenden knäböja, bedjande om h j ä l p. Vinterstormen far fram, härjande, förisande. — Alla sånger ha tystnat; det blir så mörkt och kallt. Snö faller ofver dalen, faller ofver gröna falt och lundar Skall vårsol ännu försmälta drifvorna och locka blommor fram ur frostig bädd? ~] ~ Österns mäktige härskare sitter mörk på sin tron. Bergsandarne, jättarne stå omkring honom. Millioner af hans folk knäböja inför tronen. Man bringar•härskaren sin hylmingsgärd. Hanei öga synes tröttna vid guldets glans och juvelers skimmer. — Han befaller: .För hit de blommor, de smycken ifrån dalen, hvilka mina föregångare prisade så högt !&gt; Och knäböjande tjänare frambära en krans af blomsterknoppar, men de äro frusna, höljda af rimfrost! — och däriämte ett smycke, stort och tungt, tillhopafogadt af ' otaliga pärlor - stelnade tårar! Smycket är tungt, tungt — för tungt för härskarens hand. Han förmår ej lyfta det. — På hans vink bortföras hyllningsgarden. Härskaren vill se andra, blommor, andra skatter. Bergsandarne skynda att binda ihop konstgjorda, lysande blomsterkransar, hvilka de på något afstånd föra förbi sin höge konungs ögon. Han nickar nådigt bifall; men en suck smyger sig ur hans bröst. Han frågar tankfull: » Var det val dessa blommor, mma föregångare prisade så högt? Hvad fattas väl nu? » - Sakta hviskar en röst invid hans sida: » Doften fattas. Lifvet fattas ... » Härskaren vinkar. Han vill ej höra, vill ej tänka mera. Han vill njuta af sång — sång ifrån den dal, som af ålder varit sångens hemland.
— Uprigtighet akt erkänna begagna sel, rent nit art dem för framtiden förekomma, en sann medborgerlig anda och iswer att upmmikra tik! mod, det anstar OA, och cj akt instämma i de modlösas klagan. — Läront Ost ställa wara Söner i "ledet att strida bredewid Bondens; dä med den broderliga föreningens lösen, fiola wi wara mägtiga att morsta aila anfall. Skulle Sw.nfia Folkets frihet,inskränkas da der wäpnar sig? Wara Förfäder hade med harm och löje beswarat denna fraga — men om fiendens swärd skulle Härja wära boningar, om wär egendom bleswe betz ros, om wära döttrar öfwerlämnades ät desi yrsla, och ingen lag mera gälde, och wi sörgaswes höjde wara röster om njutande af rätkwisa, om fielswa ranka» bleswe brottslig, om omenfiliga straff hämnade wäc feghet att cj hafwa tillgripit wapen för att skydda Län» del, hwar wore dä wär frihet, hwart skulle wi dä sända wära suckar om frälsning? Mätte ingen Swensk man as otidig nedslagenhet, af de illwilligas bemödan, de förledas att i farans stund öswerge Fäderneslandet! Genom enighet fiola wära stna krafter wäxa. Jag har hört hwifiaS omkring Mig, ätt OM nä, Len finlie komma pä sadan den malas, beror war rättning endast af en yttre mägtig hand. — Ingen död, lig är ensam Herre öfwer sitt öde: men det har jag lärt frän barndomen, att den som ej will hjelpa sig sjelf kai, ej wänta hjelp as andra. — Man mäste förtjena sitt bröd med sin anletes swett. Försynens näd skall för, wärswas genom egen dygd — När wi sjelfwe gripa otz an, dä, och endast dä kunna wi sörwänta den mägti, ges biträde — ?y eljest wore hans möva bomkastad. Fjerde Bander Ll:»- 17.
Jag tror derföre, att en man visserligen kan smädas och någon gång misskännas, men jag tror ej, han kan vanhedras, utan genom sitt eget uppförande. Jag undrar visserligen icke på den grad af känslighet, som smädelsen i sednare tider väckt, och jag är långt ifrån att taga denna sednares försvar, men då jag väl kan finna att förtrytelse deraf kan uppkomma, kan jag aldrig begripa, att enskil - 624 Riksdagen 1812. cles heder och anseende kunna i längden annat än genom eget förvållande förloras. Just derföx-e att heder och ära bero af Opinion, finner jag ej, att en eller annan enskildt man kan anses äga rättighet eller förmåga att genom sitt omdöme bestämma Allmänhetens. Jag tror, att den angripne har alltid den utväg öfrig att låta sina gerningar tala och att af tiden och upplysningen vänta upprättelse. Ännu mindre kan jag inse, att en Corps, sådan sorn Högsta Domstolen, kan af en eller annan obetänksam voteringssedel lida något till sitt anseende. Allt hvad som deraf i det högsta kan slutas, är att en eller annan af Domstolens Ledamöter haft någon ovän blanc! de voterande, eller att bland dem funnits olika sätt att se saker eller måhända någon lättsinnigt röstande, och intetdera synes mig kunna verka på Domstolens anseende hos Nationen. Att emellertid detta kan sättas i fråga, är visserligen en olägenhet; men kunna alla sådana afhjelpas? Det är för den enskildte Medborgaren ofta af mera vigt att ej hos sin Regent förtalas, än om han skulle blifva det inför Allmänheten. Likväl gifves icke någon utväg att förekomma, det icke en lömsk smädare kan dikta afsigter eller vanställa gerningar för att utestänga en medtäflare eller hämnas på en ovän, och i detta fall har den anklagade intet medel öfrigt till sitt försvar, ingen tillflykt annan än Regentens rättvisa och upplysning.
IDUN 322 för hvarje deltagare i färden, besluta sig äfven de minst bemedlade i kretsen, herr och fru Andersson samt kamrer Lönnbloms till att fara med och njuta en dag i den fria naturen samt beskåda det gamla obebodda slottet. Direktören erbjöd sig att telefonera till järnvägshotellet vid stationen, där tågombyte skulle äga rum kl. 8,5, att en frukost, till ett bestämdt pris, skulle vara i ordning, och så skildes man åt i allra bästa lynne. Aftalet tydde äfven, att alla skulle samlas kl. på slaget 6 vid stationen, så att man finge god tid på sig innan tåget afgick och all ängslan och oro för att någon skulle bli försenad förebyggdes. Morgonen var härlig; solen lyste f rån en molnfri himmel, sällskapet stod samladt på utsatt tid; endast anföraren, direktör Freden, och hans familj saknades, liksom också » unge konsuln », men han hade skickat bud, att han kom med ett senare tåg. Man var dock i den bästa stämning, ty tiden var så rundligt tilltagen, just för det man visste att sölare funnos i kretsen; men då minuterna förgingo, utan att Fredens syntes till, började man känna oro. En af ungherrarne erbjöd sig att springa upp till Fredens och mana på dem; fru Lönnblom, som bäst kände till familjen, hade onda aningar och följde med sprinFöredragens rad afslutades med Några gande. De funno direktören halfklädd, beredd synpunkter i kvinnofrågan ined särskild hänatt åter gå i säng, ty frun hade ej fått sin nya syn till kvinnans rättsliga ställning, som utsommardräkt från sömmerskan, och det kunde vecklades af fil. kand. E. Svensén. Med ej falla henne in att resa i en annan, då sömmerskan skickat bud, nu på morgonen, att koklara och exakta statistiska fakta belyste stymen ej kunde bli färdig förr än om en timherr Svensén den utveckling den svenska me; fröken Elvira hade ej ens stigit upp; fru kvinnans rättigheter vunnit. Främsta målsLönnblom antog, att hon fått en vink om att männen därför voro Henning Hamilton, Lars » unge konsuln » ej kunde följa med morgontåget.
Af detta sköl, och då någon särdeles betänklighet vid niedgifvandet af, den ifrågasatta rättigheten icke synes böra uppstå, men det likväl torde befinnas nödigt att dervid göra ett sådant förbehåll, hvarigenom ett framdeles skeende laga skifte i skifteslaget icke af de förut verkställda enskilda hemmansklyfningarna i någon män förhindras, få Rikets Ständer i underdånighet anhålla, att ät andra punkten i 17 § af 12 Kap. Skiftes-stadgan, sådan den ly - ExpeditionsU Iskotta Is Förslag till underd. Skrifvelse N:o 95. 207 der efter Kongl. Kungörelsen den 9 Juni 1832, måtte gifvas följande förändrade lydelse: ”För verkställighet af klyfning af hemman eller hemmansdel vare intet hinder derföre, att enskifte eller taga skifte icke i skifteslaget skett; dock vare sålunda ldufven hemmansdel ej frilagen från skyldigheten att med det öfriga skifteslaget ingå i laga skifte när fråga derom väckas Slutligen har, i fråga om den i 7 § af Skiftes-stadgans 13 Kap. omförmälda skogsjemkning eller slåndskogsliqvid, blifvit yrkadt, det tillåtelse måtte lemnäs att dermed uppskjuta, till dess laga skiftet i öfrigt vunnit laga kraft; såsom skäl hvarför anförts att i allt fall den minsta ändring i skiftet, som af domstol kunde varda föreskrifven, gemenligen föranledde omarbetning af berörde liqvid, samt att, hvad som vore ännu vigtigare, det ofta inträffade, att, om uppehåll i tillträdet af de vid laga skifte bekomna egolotter uppstode genom fullföljd klagan öfver förrättningen, den skog, som funnes på ett egoskifte, hvarå alträdaren, i ersättning för hvad honom frångått, skulle ega att afverka ett visst belopp skogsprodukter, hunnit, under det rättegången varade, uthuggas, så att rent af omöjlighet uppstått för den till ersättning berättigade alt på berörda sätt blifva godlgjord.
Huruvida innehafvaren af annan Kronans jord borde äfven uteslutas från brännings-rättigheten, är en fråga, hvars besvarande icke kan blifva föremål för tvekan, då meningen icke är, alt jordens ägare sjelf, eller Kronan, skall förbehålla sig en dylik rättighet och således icke vill eller bör öfverlåta densamma åt någon annan, som för viss inskränkt tid är däraf i besittning. Utskottet tror i öfrigt, att alla exempel, som visa, det jord-bruk kan med fördel drifvas utan denna näring, öro af hög vigt och böra spridas, äfven på orter, där näringen är allmän och bildat en tro på sin nödvändighet, såsom binäring. Billigt är, att, om öfvergången till en hushållning utan bränvins-tillverkning skulle visa sig medföra någon förlust i början, Kronan får vidkännas, hvad det försök kommer att kosta, som skall slutligen ådagalägga oriktigheten af föreställningen om bränvins-näringens nödvändighet. Hvad däremot angår Krono-hemman, sorn innehafvas med s. k. stadgad åbo-rätt, så finnes orubbad och till tiden oinskränkt besittning, äfvensom bestämd rätt till arf, åboerna genom författningarna tillförsäkrad. Utskottet anser sig, på dessa skäl, böra tillstyrka, att å Kronans jord, sorn ej med stadgad åbo-rätt besitles, bränvin icke får tillverkas. Men då Utskottet sålunda sökt ådagalägga, hvilka undantag från rättighet till bränvins-tillverkning torde böra göras för vissa embetsoch tjenstemän samt innehafvare och brukare af viss jord, har Utskottet dock trott sig böra erkänna, att desse från näringen uteslutne skulle med obillig stränghet behandlas, i fall dem icke lemnades rådrum att stnånigom förbereda sin öfvergång från en hushållning till en annan.
Man kan sticka i en enda fortlöpande remsa, då längden sedan fästes i zigzag, hvarigenom undvikes den för stickarbeten otrefliga afklippningen. När man fått tillräckligt mycket af denna stickning färdig, så, stickar man med maskinen en tät söm längs hela remsan ungefär 5 maskor från ena kanten, för att gifva fäste åt de mellanliggande maskorna, under det att kantmaskorna på den andra bredare sidan bortklippas. Härpå repas denna sida noggrant upp ända in till maskinsömmen. Vid infästandet lägger sig denna yfviga, mjuka rysch öfver den släta kanten, bildande det mjukaste bolster för den lilla kroppen. För säkerhets skull kan man före uppsprättandet fukta arbetet och stryka det hett, då ryschen sedan blir mycket yfvig. Remsans infästande sker längs efter; upptill, i sidan och vid botten sys fast. Korgens kant prydes af en bred rysch i dubbelveck af snedklippta, utfransade ylleeller sidenband. Utanpå bronseras korgen eller brunlackeras. En liten griffeltafla med griffel oeh prydligt glödritad eller målad ram hänges vid; på ena sidan upptecknas med hvit färg normalsiffrorna för barns genomsnittsvikt: Vid födelsen: Gosse 3,20 kgr. Flicka 2,91 kgr. 8,7 9 •&gt; I 9,45 » 1 är: » 10,67) &gt; T 11,34 » år: T 11,79 » » 12,57 &gt; år: » 14,33 •&gt; » 13,oo » år: » 17,77 år: » 14,36 » Den andra sidan på taflan är afsedd för moderns anteckningar och anmärkningar. Denna lilla korg sättes på hushålls vågen, den lille lägges eller sättes i och kan så utan någon oro vägas, hvarvid naturligtvis kor gens vikt tages i afräkning. H U S R Å T T A N. * $ * Ett oeh annat om trolofhing i Norden under 15- oeh 1600-talen. För Idun af A. U. BÅÅTH.
Utskottet har således vid öfvei läggningen härom icke allenast haft nöjet af sin egen öfvertygelse om nyttan af denna åtgärd, utan äfven motsett, att Utlåtandet skulle inom Stånden vinna bifall. Friherre Anckarswärd liar vid remissen af den Kongl, propositionen behagat tillstyrka den på ett sätt, som ej litet lättat Utskottets arbete. Jag tillstyrker bifall till Utlåtandet i denna punkt, öfvertygad att Artilleriet, för att komma i det skick det bör vara, liar behof af det tillstyrkta anslaget. Grefve Horn, Claes Predrik: Jag biträder Friherre Anckarswärds förslag, och får i anledning af Friherre af Nordins och Herr Thams yttranden nämna, att i Staten för Konungens värfvade Regemente finnas uppförde 2600 tunnor spannmål. Det är a56 Den 7 Octo ber e. m. således föga brist uti de 2800 tunnor, som för Artilleriets hästar behöfvas. Om man nu vid samma tillfälle ej får afgöra båda punkterna, hemställer jag, att, med uteslutande af spannmålen, man måtte inskränka sig dertill, att åt ArtilleriStaten öfverlemna Konungens Regementes contanta anslag, som ensamt utgör 49>53o R:dr R:co. Grefve Brahe* Magnus: Såsom redan bär blifvit yttradt, är den i Kongl. Majrts proposition begärdte summa oundgänglig för att sätta Artilleriet i det skick det bör vara, och jag vill sålunda blott förena mig med Friherre af Nordin i anhållan om proposition till bifall å Kongl. Maj:ts proposition, såsom Utskottet föreslagit. Hans Excellence Herr Grefve Löwenhjelm* Carl Axel: I förhoppning att kunna för en stund förlika de olika opinionerna, bar jag begärt ordet. Jag tviflar ej, att Friherre Anckarswärd delar öfvertygelsen om nödvändigheten af att fullkomna Artilleriet. Erfarenheten under de senaste krigen vittnar om värdet af detta vapen. Jag är öfvertygad att Friherre Anckarswärd ej bestrider det. Men bär äro 2 olika begrepp om kostnaden.
St:rs sedermera fattade beslut, Nummer-Lotterilnrättningen kommer att tills vidare fortfara, så har Utskottet tagit i slutligt öfvervägande 7825 års Ilrr Revisorers ifrågavarande hemställan; och hvarvid [Utskottet, sorn icke kunnat dela Hrr Revisorers åsigter, ansett sig böra afstyrka, såsom mindre lämplig, den föreslagne öfverflyttningen lill RiksgäldsContoiret af ÖfverStyrelsen fpr NummerLotteri-Inrättningen. Utlåtande, angående Anslag för fullbordandet af Garnizons-SjukhusByggnaden samt K. Andra LifGardets Cassernbyggnad. (U.-A.) Enligt hvad Utskottets Betänkanden Nlis 214, 255 innehålla har Utskottet uppskjutit dess yttrande öfver den del af K. M:ts Proposition rörande StatsVerkets tillstånd och behof, hvilken innefattar frågan örn ytterligare Anslag för fullbordandet af Garnizons-SjukhusByggnaden samt Andra LifGardets CassernBygg~ nåd, intill dess infordrade behörige kostnads-förslager inkommit och blifvit granskade. Sedan s Betänkanden, JV:o 34o. 12g Sedan nu mera sådane mera detaillerade Förslag blifvit Utskottet tillställde, och desse, på K.MttsIYåd. Befallning, undergått granskning af ÖfverlnteudentsEmbetet, som utlåtande deröfver meddelat; får till R. St:rs bepröfvandeUtskottet dess förslag i ämnet afgifva. K. M:t har till Allmänna, GarnizonsSjukhuse.ts fullbordande äskat en Summa af 120,000 R:dr. Serskildta förslager, af Professoren Gjörwell, hafva i detta hänseende blifvit upprättade 1:0 å kostnaden för den återstående invändiga inredningen slutande sig å .
Hon hade blifvit bjuden på sylt och kakor, men gudmodern gömde skyndsamt undan en del nipper, som hon hade framme för att rengöra, och Ina höll med båda händerna fast det guldkors, hon bar på bröstet, medan Robert roade sig med att oupphörligt rassla med några silfverslantar, som han bar i fickan. Ingen kunde förmå Karin att tala eller smaka något; hon satt orörlig på en stol med båda händerna under sig och bara önskade att prostens vore så fattiga, att barnen finge bära tunga, grofva kläder och måste bedja om mat. Då skulle hon gifva Robert allt hvad hon hade i sin sparbössa, så behöfde han ej längre inbilla sig, att hon velat stjäla. — Men Ina, henne skulle hon först hålla under pumpen, liksom man brukade göra med pösande kalkoner, och sedan skulle hon gifva henne sin allra bästa hufvudduk. » Låt Sven skjutsa hem den lunsiga tösen! » — Det var Robert, som föreslog sin mor detta inne i prestgårdens matsal, hvars dörr stod på glänt. Samme Robert, som sedan stod medellös, då den slösande fadern var död, och som knappast skulle kunnat betala hyra för den lilla våning, de nu bebodde. — Samme Robert, som ändtligen tagit alla sina examina och nu invigde sitt läkarekall med en liten fest för ungdomsvänner, herrar och damer. — Säkert fann han henne lika lunsig som förr. — Karin steg upp, drog ut en liten låda i sin chiffonier och tog fram en silkesduk med en vidfäst pappersremsa. » Till min guddotter Karna Olsdotter vid hennes konfirmation, » läste Karin med ett bittert skratt. Skön gåfva! Ett riktigt klassmärke den här lösa, tunna, brandröda duken med en svafvelgul och erggrön bård! Min förnäma gudmor ville dermed låta mig förstå, hur hälles ett nummer i veckan under hela qvartalet. För hvarje 5-tal abonnenter, som samlas, och för hvilka afglften insändes till Redaktionen af opassande det var af min mor att hålla mig med särskild lärarinna och att kläda mig som en dam. E n dam?
Det är således påtagligt, att jernvägen, för att åstadkomma största nyttan, hör börja vid en punkt, som redan har någon betydenhet. Vid sådant förhållande funnos inga andra städer att välja på, än Götheborg och Stockholm; och alt valet stannat på Götheborg, torde fä eller ingen klandra. Genom föreskriften, alt Götheborg skall vara utgångspunkten för jernvägen, är Regeringen ingalunda bunden vid att låta jernvägsarbete! oafbrutet fortgå från denna stad till Stockholm; ty om det befinnes, att penningarne icke räcka lill, för att få en lämplig slutpunkt på andra sidan Alingsås, så möter intet hinder för penningarnes användande på en mera lämplig sträckning. Den 1 November f. m. 209 ning. Emedlertid och på det att ingen ovisshet må i detta hänseende ega rum, anhåller jag örn bifall till den af mig nyss framställda redaktions-förändringen. O Frih. Åkerhjelm, Carl: Ingen talare har yrkat afslag å StatsUlsk:s förslag i sin helhet, men deremot har man yrkal bifall lill hvad Biskop Annerstedt i sin reservation förordat. Della åter får ja' bestrida, och anser Ulsk. hafva rätteligen förfarit, då det tillstyrkt R. St., att vid detta tillfälle förvissa äfven en annan vigtig del af riket om att få njuta frukten af de penningar, som för företaget mäste npoffras. Jag tror också, att sedan R. St. genom den nya bränvins-lagsliflningen vidtagit sådana åtgärder, att landtmannen i flera provinser icke kan försälja sina produkter i en mera lätt form, R. St. äfven böra vidtaga sådana åtgärder, som åsyfta att lätta transporten af landtmannens produkter. Utsk. har derföre föreslagit R. St. alt besluta en jernvägs-anläggning igenom Sveriges medlerst» och södra del, och som jag helt och hållet gillar de skäl, som ligga till grund för detta förslag, anhåller jag om bifall till detsamma. Hr Gripenstedt: Om Hr Bildt anser mitt yttrande innebära den åsigt, att jag skulle anse det vara illa valdt alt börja jernvägs arbete! vid Götheborg, så har Hr Bildt missförstått mig.
R:dr, bär jag icke kunnat undgå att anmäla min reservation, samt utbeder mig, i anledning deraf, att fa göra nagra anmärkningar och utveckla de grunder, som ledt mig till påståendet, att ett olika maxlmi-belopp bordt bestämmas för landet emot det, som bestämmes för Städerne, icke derföre att jag 4 2 4 Banco-Utskottets Betäniandetii tilltror mig kunna framkalla någon uppmärksamhet för ämnets vigt, och de moliver jag efter erfarenhet upptagit; men för att bereda mig tillfredsställelsen att , hafva angifvit de förhållanden sorn Sto mig kända, samt anmärkt, hvad jag tror framtida erfarenhet skall lättfärdiga. Beloppet utgörer af hvad sorn inflyter:, i afbetalning på förra fastlghetsiånen ärligen» ittll circa 150,000 Ruis hvad som inflyter, och ej vidare kommer att utgå af od. lirrgsfonden, circa . 60,000 ’;del årligen af de 1,300.0»') jR:dr, hvarmed denna lane» fond slutligen hl ef tillökt . 340,000 tillsammans 450,000 R:dr. ®'"ina fond är fördelad efter foiiand® grunder, r,mligen,. Tor Bruksom LändtEgen. domar go procent gö* 360,000 ■För Stockholms Stad* proc. 18,00® Bor cte öfrige Slätterne, j6 Procent * . 7 2,000 v.. 1 s^ je mimi reisen af denna fördelning med forna i landet emellan ian dets och Städernas fastigheter, finner man, att lika maximibelopp e] är lärnpljgt för både Landet csh Slätterne, ©ch af denna orsak måtte det vara som de idalie Rfspoclive RiksSiåtiden, hvilka repre - BancoUiskottets Betänkande. santera landets jordegare, ej godkändt det föreslagna maximibeloppet.
Då ändamålet är all det skall bilda ett slags sparbank, der jag genast kan nedlägga den lilla summa, jag bar inne; så är det ganska fördelaktigt, att jag icke behöfver vänta till dess jag får jemnt 100-tal, utan alt, om jag har 100, 170, 250 eller 200 r:dr, jag dä må få sälla in den summan. Jag tillstyrker R. o. Ad. ali bifalla hvad Utsk. här tillstyrkt. Gr. Gyldenstolpe: Såsom ytterligare skäl för min framställning, får jag fästa uppmärksamheten derpå, att från diskonten utlånas aldrig någon mindre summa än 100 r:dr. Det är visserligen sannt alt derutöfver län utlemnas för hvarje jemnt 10-tal; men det anser jag vara allt för små summor och alt län icke borde beviljas pä annat än jemna 100-tal, samt aldrig derunder. Hr Gr. o. Ordf:s härefter till bifall å 5:le morn. af 73 punkten framstälda propos. besvarades med ja och nej, hvarefter. Hr Gr. o. Ordf. förklarade, det lian trott sig linna, att ja härvid varit öfvervägande. 0 och 7 momenterne. Dessa mom. blefvo af R. o. Ad. godkända. 8 momentet. Frih. Raab: Med anledn. af R. o.