Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Förslagets författare har sedermera tillstyrkt den förändring deruti, att Sockne-Comitéerne, till en början, och intill dess Förslagets innehåll och an; vändbarhet blefve kände och bepröfvade, skulle, vid fördelningen, tillämpa de nu gällande eller andra allmänna Bevillningsgrunderi Utskottet, som ej inser hvad som, under senare förutsättningen, med Förslagets införande egentligen vore vunnet, tror för öfrigt, att, ehuru hufvud; grundsatsen, i frågor om sjelfbeskattning, har mycken förtjenst, skulle planen likvisst icke kunna verkställas utan stora olägenheter, sorn otvifvelaktigt vore fördelarne öfvervägande, helst Förslaget hvilar på förutsättning af mera insigt och oväld hos den taxerande, samt mera för* lo Bevilln.-Utsköttets Bttilnkande N;o 7. dragsamhet och förtroende hos dentaxerade, än för närvarande vore att förvänta; hvaraf jern» väl syries följa, att i samma nion desse egenskaper äro olika fördelade, skulle misstag och oundvikliga ojemnheter i beskattningen upp. komma; och på dessa grunder kan Utskottet icke eller understödja antagandet af ifrågavarande Förslag. Efter noga granskning af förevarande ämne, har Utskottet stadgat dess öfvertygelse, att de hufvudgrunder för den egentliga Bevillningen, sorn sedan 181a varit följde, med några mindre betydliga förändringar, äro de under vårt Samhällsförhållande mest rättvisa och lämpliga, samt sålunda förtjena företräde framför de derifrån hufvudsakligen afvikande, hvilka fordom blifvit följde eller varit ifrågaställde; men, innan Utskottet utvecklar förstnämnde grunder, torde Utskottet i korrthet få framställa de åsigter, sorn härutinnan bestämt dess beslut.
Det duger ej att springa, men ej heller att så oroligt öfverväga hvarje steg, att de synas tvungna. Medan jag nu som bäst hade mina funderingar öfver saken och framförallt önskade låta den förödmjukelsen försvinna att någon annan skulle ha kombinerat mina små anteckningar, emottog jag en dag ett bref med Stockholms poststämpel, ett bref som icke var ifrån N. H. Thomson. Jag blef grufligt varm skulle det bli något farligt, något omöjligt? Detta bref var ej adresseradt till fru F. utan helt enkelt till »fru doktorinnan Emelie Flygare, född Smith». Ju längre jag såg på detta bref, som måhända skulle få ett inflytande på mina nya öden, desto mera fattades jag af oro. Men det var nödvändigt att bli bekant dermed. Min aning bekräftades. Under det elegant rosenröda brefvet med öfverskrift: – »Min fru», stod det egenhändiga namnet A. Lindeberg. Men brefvet var skrifvet af annan hand. I detta bref, som först hade att frambära en enkel ursäkt för den frihet dess författare i bästa afsigt tog sig, nämnde han att han af kassören på herr Hiertas tryckeri, hvilken just råkade vara ifrån Strömstad, fått veta den lilla mystéren. Härefter följde fina vinkar och kloka råd, dikterade af en stor bildning och djup menniskokännedom. Han sade, att han intresserade sig för min framgång och bad om tillåtelse att få fortsätta den inledda korrespondensen. Dessa bref skulle uppfriska honom efter det trägna arbetet åt många håll. Jag var mycket olycklig öfver att nu veta mig fördrifven ur anonymitetens skyddande paradis, men jag tröstade mig dock med hoppet, att det kanske på litteraturens stora allmänning, dit jag nu med ens blifvit utsläppt, skulle finnas andra paradis, eller åtminstone någon liten oas, dit jag kunde taga min tillflykt, om jag blef stormdrifven på denna ocean till lands. Inseende fulla nyttan för mig af denna brefvexling, som dock för ingen del behagade Thomson och Arwidsson, lät jag den fortgå, och jag hade deraf fullt den nytta jag räknade på. Thomson skref, att hela Lindebergs intresse bestod uti att locka mig från kabinettsbiblioteket till läsbiblioteket. Hur illa!
Då kastade Sara stenen bakom sig, och han växte till ett stort fjäll, så trollet inte kunde komma förbi, utan måste fara hem efter sin berg-sprängare. Tobe och Sara flydde emedlertid undan, det fortaste de kunde. Men rätt som det var, kom Sjö-frun åter farandes efter dem; då kastade jungfrun sin borste, och han blef till en stor skog, så trollet inte kom fram, utan måste fara hem efter sin ved-huggare. När det så lidit någon stund, kom Sjö-frun åter farande efter dem. Då kastade Sara sitt häst-täcke, och det blef till en stor sjö, så trollet måste vända tillbaka efter sin hund, som hette Glufsa. Trollet och Glufsa lade sig nu att dricka ur sjön; men de drucko för mycket, så de sprucko begge två. När Tobe skulle fira sitt bröllopp med den främmande prinsessan, kastade Sara korn åt hönsen, hvilka gingo på gården. Men tuppen tog allt som kastades, och lemnade intet åt hönorna. Då skreko hönorna: »tuppen gör med oss, som Tobe gjorde med Sara.» Straxt igenkände konunga-sonen sin rätta brud, och tog henne till sin drottning. En öfverlemning ifrån ~Westergötland~ berättar, att det var en konunga-son, vid namn Andreas, som hade en elak styfmoder. Trollpackan ville förgöra prinsen; men han frälsades af en ung flicka, som hette Messeria, och flydde slutligen bort med henne. Innan de begynte sin färd, skar jungfrun sig i det venstra lill-fingret, och lät tre blods-droppar falla på golfvet, sägande, att de skulle svara för henne när hon var borta. Drottningen sände nu sina män att taga fast de begge flyktingarne. Men Messeria skapade en liten kyrka vid vägen, och förbytte prinsen till en prest, och sig sjelf till en klockare. Männen kunde så icke finna dem, utan vände tillbaka. Då gaf sig drottningen sjelf på väg. Men Messeria skapade en sjö, och förbytte sig och sin fästeman till tvänne stora fiskar i sjön.
Dä föringen, — ehuru ursprungligen tillkommen i följd af 1667 års Sjölag såsom penningeersättning åt skeppare och besättning pä utrikes ifrån hemkommande fartyg för deras dä upphäfda rättighet att medföra en qvantitet varor utan erläggande af den för dylika varors införsel i allmänhet stadgade tull — likväl numera icke kunde betraktas såsom en sjöfarandes lagliga rättighet, utan fastheldre, enär den vid hvarje riksdag i sammanhang med tullbevillningen till beloppet fastställdes, kunde anses för ett statsanslag, beroende af Rikets Ständers medgifvande; och dä Rikets Ständer vid såväl 1847—1848 sorn 1853—1854 årens riksdagar för sin del medgifvit nämnda medels användande såsom tillgäng för en allmän pensionsinrättning för Svenskt sjöfolk, ansäge Kongl. Maj:t att, derest Rikets Ständer bifölle inrättandet af ifrågavarande pensionsanstalt, föringsmedlen hädanefter icke borde till skeppsbesättningarne omedelbart utbetalas, utan ett deremot svarande belopp af General-tullstyrelsen vid hvarje års början tillhandahållas DirekBih. till R. St. Prot. 1862 & 1863. 4 Sami. 1 Afd. 4 Band. 1 Häft. 2 10 Stats-Utskottets Utlåtande JV$ 172. tionen för nämnda pensionsinrättning; och borde detta belopp bestämmas i förhållande till lästetalet af de fartyg, till hvilkas besättningar föring utgått och med detta efter vissa grunder ökas, så att för närvarande, då lästetalet af de till utrikes sjöfart begagnade Svenska fartygen under sednaste åren uppgått till emellan 110,000 och 120,000 läster, anslaget fastställdes till 24,000 R:dr eller närmast det belopp, som föringen nu utgjorde, men framdeles blefve ökad med 1,000 R:dr för hvarje fullt temtusental utöfver 120,000, hvarmed lästetalet å sådana fartyg kan komma att tillvexa.
Bland de i 1743 års bevillningsförordning påbjudna afgifter torde nedanstående, såsom nya eller i betydligare grad förhöjda, här böra anmärkas: för hvarje frälsehemman skulle erläggas 10 och för rå- och rörssamt insockne hemman 5 d:r; » hvarje par stenar i tullmjölqvarn från 3 till 10 d.r samt hälften för säteriqvarn; af stångjernsbruken 33y d:r för hvarje skeppid hammarskatt, och enahanda bevillning för frälsesmide; » kungsgårds-, säterioch qvarnarrendatorer 6 proc. och af öfrige arrendatorer 3 proc. utaf arrendesumman; » alla i allmän tjenst anställde personer 8 proc. utaf deras kontanta löner och skulle 17 skulle för sportler inom Hofrätterna och Kollegierna, äfvensom för pensioner och öfriga gratialer, erläggas 8 proc.; af de i hemmansräntor, spanmål eller andra varor utgående löner 12 proc.; doktorer, advokater, extra ordinarie tjenstemän m. fl., som endast åtnjöte provision, skulle, hvar i sin ort, taxeras till 2, 3 å 4 gånger det i 1734 års bevillningsförordning för dem utsatta belopp; husoch bruksprester, adjunkter, bokhållare, häradsbetjenter, jemte andra i enskild tjenst anställde personer, som hade större lön än 20 d:r s:mt, skulle af densamma erlägga tjugonde penningen; af alla hushyror i städerna samt af behållna intresset å fruktbara eller till förlag försträckta kapitaler skulle betalas hvar femte penning; för hvarje fönsterluft i enskildt eller boställshus, antingen huset beboddes eller icke, skulle erläggas i Stockholm 16 öre, i större stapeloch uppstäder 12 öre, i mindre städer 8 öre samt på landet 6 öre; hvilken afgift husegaren borde erlägga för hela huset, med rättighet att, då rum vore uthyrda på helt eller halft år, hålla sig till hyresmannen. Samma fönsterafgift skulle betalas af akademier, konsistorier och skolor samt för rådhus äfvensom för tingshus och socknestugor.
St:r att som grundsats antaga, att hädanefter icke några jernvägsstamlinier i Sverige må anläggas och utföras annorlunda, än medelst Statens omedelbara försorg och på dess bekostnad. Betydelsen af detta ord ”stamlinier” har Frihm sedermera förklarat, men jag måste dock upriktigt bekänna, att den sålunda lemnade förklaringen icke varit nog tydlig, så att jag kunnat fatta Frihms definition öfver detta ord. Såsom jag upfattat detsamma, skulle det inbegripa alla de jernbanor, hvilka löpa antingen från haf till haf eller ock genom en serie af provinser, och utgöra, om jag må säga, en hjertåder i landets cirkulation. Just med dessa linier, sålänge de på enskild väg kunna åstadkommas, bör enl. min åsigt; Staten icke taga befattning. I anledn. af Frih. Palmstjernas yttrande, att jag skall hafva slagit omkring mig med fraser, får jag förklara, att det skulle vara mig högst okärt, om jag gjort mig skyldig till en sådan förebråelse^ Jag har aldrig haft för afsigt att på sådant sätt föra en diskussion, ty, förlåten mig, jag är en alltför praktisk man, för att slå omkring mig med fraser. Jag har derföre, så vidt i min förmåga stått, sökt undgå det. Hvad nu först angår det, som mot min enskilda rätt att anlägga jernvägar blifvit anmärkt, så får jag erinra, det jag redan anhållit, att milt i ett föreg:de plenum afgifna, muntliga yttrande skulle ur prot. få utgå, och det är mig högst okärt, att detta ämne ytterligare blifvit vidrördt. I öfrigt har här blifvit ifrågasatt, huruvida det vore bäst, att jernvägarne i landet byggas antingen af Staten omedelbarligen eller af entreprenörer; och man har dervid framställt å ena sidan entreprenörerne blott såsom vinningslystne, men å den andra dem, hvilka sysselsätta sig med utförande af arbeten för Statens räkning, såsom fullkomligt oklanderlige, äfvensom man påstått, att man genom de sednare skulle få arbetet fortare, bättre och för billigare pris utfördt, hvarjemte Frih. Palmstjerna och de öfrige talarne yttrat, att de icke kunde inse orsaken, hvarför så icke skulle Vara förhållandet.
I fråga om sättet alt lemna representationsrätt åt dero, hvilka Utsk. dermed ihågkommit, har jag mindre att anmärka emot Utskts förslag, alt en del nu orepresenterade inrymts inom de 3 ofrälse Stånden. Visserligen strider det emot begreppet af Stånd och dess historiska betydelse, att uti Stånden inrymma elementer, som ursprungligen icke tillhört dessa Ständ, men i sednare tider hafva pä Sländan inympats olika elementor. Bruksägare hafva nemi. lemnats inträde i BorgareSt., ehuru de synas böra mera tillhöra landets än städernes interessen. Jag vill likväl icke invända något emot ett fortgående på denna bana, enär erfarenheten visat, att desse näringsidkare icke allenast trifvas väl inom BorgareSt. utan äfven af detsamma omhuldas. Mina anmärknrr gäller således mindre 13, 14 och 15 §§:ne, men destomera den 12 §. Jag hade högligen önskat, att Const.Utsk. gifvit R. St. och isynnerhet R. o. Ad. ett begrepp om sältet, hvarpå den i sistnämnde § omförmälda valrätt skall utöfvas, ty härpå beror i väsendtlig mån möjligheten af förslagets antagande. Vid pröfning af denna § måste man i främsta rummet göra sig den frågan: önskar man R. o. Ad:s bibehållande såsom Stånd eller icke. För min del önskar jag det, ty jag anser R. o. Ad. såsom Den 27 Maj f. m. 189 ett nödvändigt element i ett monarkiskt ärftligt samhälle, och tror det icke vara välbetänkt, alt ställa Konungamaktens ärftlighet såsom den ende, hvilken inom samhället lemnar företrädesrättigheter, ulan att jemte denna Konungamaktens ärftlighet äfven bör finnas en annan, som lemnar företrädesrättigheter bland medborgare. Det synes mig dessutom icke klokt, att tillintetgöra ett Stånd, hvilket såsom R. o. Ad. har så många historiska minnen och sedan uråldriga lider sammanväxt med vår historia. Erkänner man således, att R. o. Ad. bör bibehållas såsom ett politiskt element, så måste man äfven göra sig frågan, bibehålies denna Adelns existens genom den föreslagna 12 §.
Dandsbökdinge-kesidons-buset i ^Venersborg, i stället kör nedbrände 2:no kl^glar, bvartill erkordras en kostnad ak nära 30,000 k.dr Råneo, samt n)byggnad ak ett Kesidons-bus i 44 >Vexiö, uppgående till en kostnad af omkring 40,000 R:dr, bvarlorutan älven nödigt är, dels att ieke längre uppskjuta med den länge pätävkta oeb till en kostnad al ungefärligen 20,000 R:dr uppgående tillbyggnaden till Randsböldinge-Residensbuset i Lalmar lör lbands-Lanrliets oeb 4ands-6ontorets H.rebiv samt lör RrovinsRandtmäteri-llontoret, belst det dertill begagnade gamla oeb körlallna sa kallade Rortikcations Naterisl-buset blilvit allt mer otillräekligt, i samma mon, som lbandsOanrliets samt Ilandsoeb Randtmäteri-Oontorens ^rebiv tillväxt, dels att inköpa eller uppbygga bus i kitea till boställe kör lbandsböldingen samt rum oeb ^rcbiv lör Rands-6anrlioeb Kands-Lontors-Lxpeditionerno, älvensom kör l'rovins-kandtmäteri-6ontoret; bvartill kan anses åtgå ungelärligen 12,000 R:dr Råneo. Rongl. Naj:t lann derföre nödigt, att, i öfverensstämmelse med bvad tillf. Ltats-Lecreteraren oeb 8tats-kadet tillstxrkte, al Rikets 8tänder äska ett extra anslag, för en gang, al 100,000 R:dr, att i mon al bebolvet för uppkörande eller inköp ak lkandsböldingeResidens-bus användas; Oeb skulle i detta afseende Utdrag al Rrotoeollet till Landelsoeb Rinanee-Rxpeditionen alga. Rx krotocollo, 6.
Utskottet, har Riksdags Fuilmägtigen Anders Olson frän Orebro Län, äffat för. klaring af w-Ha delar uti Bewillmngs-Förord, ningen, hwilka Utskottet här nedanföre sär up. taga och bestvara i den ordning de blifwit framställde. Sälcdes förekommer: "i:v Frägan huruwida priset pä Spannem-äl och andra waror, som, dä Taxeringarne förrättas, äro osälde, bör derwid bestämmas efter Markegängstaxan?" Enär det pris som denna Taxa utsätter, stundom är högre och stundom lägre än det som för Spannemäl och andra warorunder äret ärhälles; Fmner Utskottet det nämde Taxa icke vwillkorligen alltid bör tagas till grund wid Taxering, utan äger den skattskylldige rättighet, att wid Beredningsoch Tareringö Comiteerne upgifwa hivad han för afyttrad Spannemäl eller andra waror öfwer hufwud bekommit, och kwad pris pä det osälda under äret mäst warit gängse, hwilken upgift Taxeringsmänncn sedermera äga pröfwa och värmare bestämma. L.s Den 2 October. 163 2:0 "Om Capitalister som icke äga 5o R:d. i ränta, ärv fria frän Bewillning, dä de likwäl äga ett Capital af 85o R:dr?" Dä ingen kan bestrida sin lefnads-kostnad under äret, med blott räntan af 8M R.dr, utan den som äger ett sädant Capital därjemte mäste hafwa andra inkomster eller förtjenster; sä böra detze sidstnämde, pä sätt Bewillmngsstadgan innebäller, tilläggas berörde ränta och afgiften för hela den säledes upkommande Summa ärläggas efter hwad Tariffen No 1 utstakar. ^:o "Om afdrag frän inkomst är tillätit för hemmawarande Söner och Döttrar dä de förrätta Drängeoch Pige.systor ivid Gärdsbruket?" Af sä wäl 1.
Att tills vidare en Ledamot i StatsContoiret skall adjungeras, för att följa Magazinsärendena till deras slutliga utredning, äfvensom liqvidationen af den år 1826 använde CreditivFonden till Spannmåls-uppköp, dock utan sammanblandning af bägge föremålen, samt att, till nödigt biträde vid denna serskilda befattning, förra Magazins-Inrättningens Tjenstemän må, såsom hittills, begagnas; anhållande R. St. i underdånighet, att E. K. M. täcktes i Nåder förständiga vederbörande, att med ali möjlig kraft bedrifva nämnde utredning, så att Magazins-förvaltnings-göromålen må af StatsContoirets ordinarie personal kunna framdeles öfvertagas, så vidt sådant låter sig göra, utan rubbning i ärendenas jemna gång, inom dettaEmbetsverk; samt 526 ExpeditionsUtskottets Memorial N:o 219- 6:0 Att MagazinsFondens i Landet utestående äldre fordringar för undsättnings-spannmål skola indrifvas till den del, soixl antingen icke i behörig ordning afkortas, eller, i anseende till serskilda omständigheter, med tillämpning af de allmänna grunder, som af R. St. fastställas, komma att eftergifvas. I öfrigt och då, på sätt E. K. M. i Nåder tillkännagifvit, ibland hindren för Allmänna MagazinsFondens slutliga reglering jemväl förekommer, att åtskilliga af de äldre oredovisla poster, som voro balancerade uti 1821 års Hufvudbok för f. d. Allmänna MagazinsHirectionen, ännu icke hunnit utredas, hafva R* St., som, lika med StatsContoiret, förmoda, att, i flera fall, mera tid och kostnad tilläfventyrs skulle erfordras, för att, i vanlig ordning bringa dessa balance-frågor till behörigt slut, än som motsvarade hvad derigenom kunde vinnas, trott sig böra i underdånighet antaga det af E. K. M. framställda Nådiga förslag, att på E. K.
Men vid ett tillfälle hände att Stockholms rådstufvurätt dömde till skilnad till säng och säte efter 3:ne månader och sedermera har denna tid blifvit regel snarare än undantag. Derigenom har man nu kommit derhän, att äktenskapsskilnad blifvit endast en ceremoni; man infinner sig hos presten och domkapitlet och förklarar att roan hatar och afskyr hvarandra, och sedermera hos domstolen och der blir man pliklfäld, nästan utan att upge någon omständighet. Derpå dömes man till skilnad till säng och säte för en kort tid, och sedan är alltsammans färdigt. Detta ansågo ledamöterna i lagberedningen vara ett alltför lättsinnigt sätt att uplösa äktenskap. De sökte derföre att skilja mellan de särskilda kathegorier, som här framställde sig. Den ena var, då verkligen förefanns det fall, som kyrkolagen afsett, att nemi. det utbrutit till handling och våld mellan makar. Detta var ett fall, som borde förutses, och då det äfven borde vara nödigt att vidtaga kraftigare åtgärder, för att åt den oskyldigare eller svagare makan bevara lif eller helsa, föreslog lagberedningen i en särskild §, den 9:de §:n i 6:te kap., att om en maka brukade våld mot den andra, dömas de till skilsmessa från ett till två år. Den andra kathegorien är den, då hat och bitterhet upkomma, utan att någon förbrutit sig till den grad, som omnämnes uti nyssnämnde g. I det fall föreskrefs, att de skola varnas inför kyrkorådet, och om då icke sämja på det viset kan åstadkommas, skall rätten bevilja skilnad dem emellan till säng och säte på viss tid från och med 1 till och med 2 år. Sådant är i möjligaste korthet det system, som lagberedningen uptagit, och jag skulle önska att Utsk:t beträdl samma bana, ty då tror jag att man nått ett önskligt mål på bättre sätt.
Fröja kårat till sina salar, samt föra de fallne till underjorden och därifrån på Bifrost till Asgard. När de icke äro ute i dessa ärenden, fylla de dryckeshornen åt valfader och einheriarne i Valhall och Sessrymner. Urds syster Skuld är valkyriornas herrskarinna och själf valkyria. Till de Midgards innebyggare, som ej äro bestämda att falla för svärdet, sänder Urd andra tjenarinnor af mycket olika skepnad allt efter arten af deras död. Till dem, som svigta under årens börda, kommer den dis, som är »de böjdes och lutandes hjälparinna». Barnen ha sina dödsledsagarinnor, moderligt ömma och vänliga. Till dem, som bortryckas af päst eller andra farsoter, komma Leikin och Nifelhelsväsen, som likna henne; och de, som dö af andra sjukdomar, bortföras af de motsvarande sjukdomsandarne. Till en början vandra alla hädangångna en gemensam väg. En och samma färdeled är föreskrifven dem, och samma Helport öppnar sig dagligen för skaror af själar, som väntas af olika lotter. Kvinnor och barn, ynglingar, män och ålderstigne, de som sysslat i fredliga värf och de som blodat vapnen, de som lefvat i enlighet med nornornas och gudarnes stadgar och de som brutit dem – alla hafva de att taga samma kosa. De komma till fots och till häst, anförda af skönrustade valkyrior, af den milda ålderdomshjälperskan, de vänliga barnledsagarinnorna, eller af den blåhvita Leikin, de dystra sjukdomsandarne. De samlas utanför österns Helport. Och när alla de kommit, som den dagen väntats, kringvrides nyckeln Gilling i låset, porten gnisslar på sina hakar och slås upp. De dödes allfarväg i underjorden går först i västlig riktning genom djupa och mörka dalar. På ett ställe har man att gå öfver en milsbred törnbevuxen hed utan stigar. Då är det godt att hafva Hel-skor till skydd för fötterna. Fördenskull försumma ej en afliden människas fränder eller vänner att binda Hel-skor på liket, innan det jordas.
Man påstår visserligen att Bankens solidité icke bör kunna ifrågasättas, så vida de uti Instruktionen föreskrifne åtgärder af sedelindragning och samtidig förminskning af dess utlåningsrörelse vidtagas för det fall att metalliska kassan skulle förminskas och t. ex. nedgå lill 2| mill. silfver, så att Banko-styrelsen föresåg sig blifva nödsakad att inställa silfver-utvexlingen och att i sådan händelse Bankens grundfond skulle utgöra dess behällne kapilal-öfverskott; detta påstående låter i theoden väl försvara sig, men kan enl. min öfvertygelse till sin yttersta konseqvens omöjligen tillämpas, emedan ett sådant strypsystem skulle förorsaka stor nöd i landet och oberäkneliga förluster för så väl Banken som enskilde genom gäldenärers obestånd och oförmåga att upfylla ingångne förbindelser. En efter min mening väsendtlig omständighet, som icke bör förbises är: att af de utländske lån, som Hypotheks-föreningarne uptagit, hvars belopp jag ej tillförlitligt känner, men sannolikt utgör omkring 16 mill. b:co, har med undanlag af är 1847 icke något silfver inkommit, utan hafva desamme blifvit genom afgifne vexlar indragne och desse belopp jemte de ur Banken uttagne 3^ mill. silfver, efter afdrag af hvad för skillings-sedlar afgått, blifvit använd lill salderande af skillnaden emellan export och import. Att detta förhållande till en del härleder sig från den ofördelaktige handels-konjunkturen sedan år 1848, är ostridigt, men har äfven till en del sin orsak uti en för långt och öfver behofvet utsträckt import. Enär inga mera gynnande utsigter i detta afseende för det närvar, visa sig, synes del uppenbart, att enahanda förhållanden, åtminstone för den närmaste framtiden, komma att fortfara och en ytterligare stark påkänning å Bankens metalliska kassa att ega rum.