Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett enda medel har visat sig för mig, ingalunda lätt att rigtigt bestämma, men vid hvars framläggande jag hämtar någon förtröstan deraf, att uppfinningen icke tillhörer mig sjelf, ehuru dess utredande till användbarhet, så vidt jag vet, ännu är ogjordt. Sättet att göra litteraturen till folkledarnes organ är att undandraga den en bättre litteraturs granskning. Denna granskning, om än icke egund att omedelbarligen af folket (hela den största läsande allmänheten) förstås, 8 B. St. Just. Ombudsm. Emb.-Berättelse för år 1849. går dock icke alldeles för folket förlorad, så länge den äger en viss grad af publicitet inom den mera bildade allmänheten. Det kan synas besynnerligt, att folkledarnes organer hafva något inilytande på andra skrifters publicitet inom denna krets; men det är dock oförnekligt, att så förhåller sig. Folkledarebladen misslyckas icke att genom sin stigande kredit hos den största läsande mängden inkräkta äfven den bildade allmänhetens uppmärksamhet. Äfven bos den för sanning och fosterland interesserade blir det ett interesse att veta, hvilka ämnen som sysselsätta den större allmänheten, och för hvilka ändamål och genom hvilka medel dess ledare arbeta. Utan detta följer man icke sin tid. Men ju större del af sin egen tid man låter upptagas af sådana ämnen, desto mindre återstår för de öfriga. I den bättre delen af litteraturen har man ingen ting att befara. Mycket från henne kunna folkledarebladen, med en viss urskillning, upphämta, och i samma mån göra hennes egna organer umbärliga för många läsare. Korteligen: den bättres afsättning blir trögare, ju mer den andra förkofras. Häraf kommer (och troligen derjemte af andra orsaker, som undfalla mig) att äfven inom den bildade allmänheten bos ganska många träffas okunnighet om verkliga halten af litterära produkter, hvilka blifvit af folkledarna utdömda och vanställda. Den bättre litteraturen, erbjudande åt sina tjenare oftast blott arbete och tillfredsställelsen att utforska och försvara den kärfva sanningen, förlorar efter hand allt flera dyrkare, i täflan med de förförelser, den andra framhåller.
St:rs beslut kan emellertid genom Stats-Utsk:ts nu antagna voteringspropos. helt enkelt kullkastas, derest Preste-St:ts mot de 3:ne öfriga Riks-Stms stridande beslut vid den afgörande omröstningen i F örstärkt Utsk. olyckligtvis skulle segra, hvarigenom ock skulle inträffa att, utan något uttaladt ogillande från R. Stms sida, Alnarps styrelse skulle af Statsverkets hårdt anlitade tillgångar erhålla ersättning för den skuld, som bemälde styrelse åsamkat institutet i tydligjstrid mot—ja jag vågar säga, med uppenbart trots mot — R. Stms föreg:de, tydligt uttalade beslut i frågan. Det är sannt att, vid affattande af dylika voteringsproposm, ett Stånds mening ofta nog un dertryekes, men när detta sker, utgör ett sådant ståndsb eslut vanligen, om icke alltid, en ytterlighet; här åter Den 17 Maj f. m. 353 ater ligger K. o. Ad:ns beslut midt emellan de båda öfriga besluten. På intet sätt kan det för öfrigt sägas, att 3:ne Stånd förkastat det af Adeln gjorda tillägget, ty de andra St:n hafva deröfver ännu icke blifvit hörda, och Borgareoch Bonde-St:n hafva helt naturligen icke kunnat biträda detta tillägg, då de icke, såsom Adeln, bifallit utan tvärtom afslagit sjelfva anslagsbeloppet. För min del kan jag ej inse, hvartill R. o. Ad:ns efter votering fattade beslut skulle tjena, då, med Utsk:ts behandling deraf, det redan från början var dömdt. att blifva alldeles resultatlöst, d. v. s. af noll och intet värde, och på samma gång jag måste uttrycka min förvåning öfver de högt aktade talare, som kunnat förorda ett sådant beslut, måste jag beklaga, att det Högloft. St:t ej lyssnade till mitt yrkande om afslag, då R. o. Ad. åtminstone haft den tillfredsställelsen att se dess beslut hafva någon verkan, och icke — såsom nu — helt ogeneradt af Stats-Utsk:t. kastas å sido. Frih. Cederström, Rudolf:
Hr Lilljehöök har fästat mycken upmiirksamhet vid upfostran i hemmet, det är just derföre, att jag föredrar denna upfostran framför den i skolan, som jag vill att den blifvande modren skall vara mäktig att lemna sina barn en sann upfostran, och dertill fordras att de ega bildning. Hvad barnen beträffar, så lägger jag mindre vigt uppå att de ega en mängd kunskaper och talanger; det »klra vigtigaste är att de upfostras i kärlek till det rätta, ädla och sanna. Detta kan icke fadren göra, emedan han merendels är uptagen af bestyr utom hus, utan det mäste vara öfverlemnadt åt modren. Hr Lilljehöök har vidare fästat upmärksamheten derpå, att det svårligen skall blifva möjligt att lemna undervisning i åtskilliga natur-vetenskaper åt barn vid yngre år, utan detta måste ske vid mognare ålder. Jag tror att det är en fullkomlig villfarelse.. Om en skicklig lärare ■ finnes, vet jag, för min del ingen ålder, som är så späd att icke barnets upmärksamhet kan riktas på den omgifvande naturen, och, i sammanhang dermed på Guds storhet och godhet, uppenbarad i naturen. Genom betraktelsen af naturen kan man oupphörligen hafva tillfälle att vända barnets tanke på dessa förhållanden. Utträdandet i lifvet är icke en examen, der vissa frågor skola besvaras; utan det är konsten att sjelf leta ut frågorna och deras svar. Denna konst lär man sig lättast genom att betrakta naturen; och om man gör detta riktigt och klart skall man deruti finna en tydlig anvisning, hvarefter man har att ställa sig; ty Gud lefver i naturen. Såsom ett exempel härpå ber jag att få anföra förhållandet t. ex. med språkundervisningen. Jag, likasom troligen de fleste af eder, mine Hrr. hafva lärt oss språk på det sätt att vi fått lära oss paradigmata ålc. Finnes väl något odrägligare än detta? Hvadan kommer det att såväl jag som mången af eder hafva sett våra ungdomskamrater förgås och förklaras för dumhufvuden, odugliga för hela deras lifstid? Jo, derföre att man med en oriktig metod velat tvinga dem till något, som stridt emot naturen.
O S. D. Föredrogs och bifölls Statsoch Lag-utskottens i gårdagens plenum på bordet lagda utlåtande N:o 93, i anledning af väckt motion om befrielse för städerna från åliggandet att bekosta fångars underhåll och forslande. S. D. Föredrogs och återremitterades, på grund af gjorda anmärkningar, Statsoch Lag-utskottens i gårdagens plenum på bordet lagda utlåtande N:o 94, i anledning af väckt motion att i händelse af lagmansoch käminers-rätternes indragning, hof-rätterne måtte fördelas eller förstärkas med nya ständiga ledamöter. S. D. Yid föredragning af Expeditions-utskottets i gårdagens plenum på bordet lagda memorial N:o 23, med skrifvelse förslaget N:o 221, blef detta skrifvelse-förslag angående förändring i föreskrifterna rörande utmätnings-umgälder, af Ridderskape t och Adeln godkändt, samt lades ifrågavarande memorial till handlingarne. S. D. Yid föredragning af Expeditions-utskottets memorial N:o 24, med förteckningar å evenluela tullbestämmelser, blef utskottets derjemtei under N:r 224 afgifna förslag till underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t med nämnde för teckningar af Ridderskapet och Adeln godkändt, samt lades ifrågavaranc memorial till handlingarne. Prot-utdrag den 17 October 1848. 765 Från Högv. Preste-ståndet. S. D. Föredrogs och bifölls Expeditions-utskottets memorial N:o 22, angående sökt förhöjning i arfvodet för motläsning vid correcturet af hillänget till Riks-ståndens protocoli. S. D.
Ett nytt falt för bvinlig verlcsnmlïet har öppnats genom km~görelsen af den 12 j uiU 1591, 1ivarigen.om ratt meddelas kviizii.~ a t t blifva antagen till elev ii rtpotdi samt a t t efter; aflagcln prof erhiilla eiialianda rättighete, som tilllrommer manlig ' 196 Den rätt, som på 1.860-talet gifvits kriiinor. a t t bekläda vissa platser inom ett par af statens verkosiisoiii post. telegraf och järnvägar, har blifvit flitigt begagnad, och onidömet om deras arbete p&amp; dessa onwiden har nästan ~iistämmigt varit gynnsamt. Genom en l~ungl. instr~iktioii för genemipoststyrelsen af den 4 juni 1886 fingo kvinnor rätt att iiiom postverket inneha platser sAsom postexpeditiirer och f6restGriilare f ' ör .5: te och &amp; te Idassens postkontoi .. doc.1: endast siisoln tillfiirordnade. Gifte sig h kvinliga inneliaiaf \ - aren af en (1. i k yla tn. blef hon samtidigt platsen födiistig. Denna n~i (laiitrtgesttilliiing f ' ör de kvinliga postf~~~iktioiiiirer~za I i a h i i f i o l (leii fö1,i d. att de icke såsom sina manliga kammter h m l e erlidla iilderstillagg. Denna senare orattviss, iiiidanrij,j (les. (15 1892 Wrx riksdag antog en h n g l i g proposition, att kvinna. h~ilkeii vunnit anställning sisom postfdr~altare eller postexpeditör, måtte i afseende på ålclerstillagg förklaras likstiillil med d m manliga personalen. af ar 1Ni3 Ilade kviiiiior. soiu Genom de nya komm~~nallagarna for öfrigt fylla lagstadgade vilkor, erhkllit lio~iliniiiial röstriitt.
Flickorna och lärarinnorna klädde på sig och gingo ned till torget, der de stälde sig i skilda grupper för att bese skådespelet. Allt som det mörknade, blef det någonting drömlikt och förvirradt i de ändlösa skarorna, som strömmade in, i den böljande, oroliga, nyfikna menniskomassan, i ropen och befallningarna från de ordnande. Det hade blifvit ännu kallare mot qvällen, och då stjernorna frambröto, gnistrade de klara och brinnande på den mörka himmelen. Skenet från gaslyktorna lyste rödaktigt och trolskt mot snön, och alla dessa gestalter, som rörde sig omkring hvarandra, knuffades, trängdes, sjönko ned i snön, buros bort, – alla dessa bleka, lidande, nyfikna, ifriga ansigten, dessa högljudda röster, detta sorl, som ibland afbröts af en dof, högtidlig tystnad – allt detta blandade ihop sig till en underlig, fantastisk dröm för den, som stod tyst och åsåg det hela. Vid torget låg ett hus, som förr i verlden varit värdshus och som ännu till minne häraf kallades »Les trois couronnes». På dess trappa hade två af pensionärerna och en lärarinna tagit plats. De begge flickorna stodo mycket tysta och höllo hvarandra under armen; endast då och då gjorde de ett utrop af häpnad och deltagande. Det ovanliga skådespelet grep dem; lifvet, det stora, underliga lifvet, berörde deras fantasi. De voro bleka och sorgsna, tårarne stego dem i ögonen, då de sågo de stackars soldaterna, men på samma gång kände de en behaglig skälfning kring hjertat, en rysning i lemmarne, som de brukade göra, när elden var lös och man sprang på gatorna och lågorna fladdrade mot himmelen. Den ena af flickorna i synnerhet var i ett exalteradt sinnestillstånd. Hon drog oupphörligt djupa suckar, och hela hennes lilla kropp skakade nervöst. Allt emellanåt kramade hon kamratens arm och hennes stora mörkblå ögon irrade oroligt omkring, brinnande af ifver och deltagande. Den andra flickan såg lugnare ut. Hon var en lång, smärt fjortonåring med ett tjusande vackert ansigte.
N:o 3. 281 i ,Stats-Rådet förordnat, huruvida den instälda Skriftens fortsättning må vidare tillåtas; och ankommer det på Kongl. Maj:ts Nådiga förordnande, huruvida Utgifvaren af ett sålunda indragit Dagblad eller Periodisk Skrift må något annat Dagblad eller Periodisk Skrift framdeles kunna utgifva. 9:o Qvarstad eller confiscation gälle ej för större del af en Skrift än det eller de Blad, Häften eller Torner, hvarå åtal göres. 10:o Hvar som beträdes att hafva försålt eller utspridt en i laga ordning med qvarstad belagd eller contisquerad Skrift, vare vid alla sådana tillfällen, då ban om qvarstaden kunskap ägt eller bordt äga, till samma ansvar som Författaren förbunden, och umgällo förbrytelsen efter enahanda grunder. Rubbning af qvarstad, hvaruppå försäljning eller utspridande icke följt, umgälles efter 8 Cap. 8 § Utsöknings-Balken. ll:o I afseende på försäljning och utspridande af utifrån inkomna Skrifter på Svenska språket, äge HofCanzleren lika rättigheter och åligganden, som i afseende på inom Riket tryckte, och vare föryttrare af sådana Skrifter underkastad samma skyldighet och ansvar, som i 2 Mom. denna § för Boktryckare stadgade äro. 12:o Finner Hof-Canzleren, att Utrikes ifrån inkommen, på främmande språk författad, Skrift innehåller något stridande emot 3 §:s 4, 5, 7, 9, 10 och 13 Morn., åligge honom att, efter tills vidare derå lagd qvarstad, i underdånighet inhemta Kongl. Maj:ts befallning, huruvida Skriften bör till föryttrande frigifvas, eller under vidare .qvarstad förblifva. Till den ändan åligge hvar och en/ som, genom gjord anmälan hos Hof-Canzleren, är berättigad att Bokhandel idka, att till Hof-Canzleren eller hans Ombud inlemna förteckning på inkomna Utländska Skrifter.
Hvad de 2:ne första punkterna beträffar, så synas de mig rent omöjligen kunna innebära något, vare sig förklädt eller oförklädt, klander emot berörde embetsman; men för punkten 3 är del möjligt, ehuru jag visst ej inser det vara tydligt, att den värde talaren i någon mån har rätt. Hufvudsakliga invändningen torde emellertid afse farhågorna för en framtida utsträckning af den åberopade §:n. Jag hemställer likväl, att man måtte till framtiden öfverlemna hvad framtiden tillhör, och i dag hålla sig till denna dagens omsorger, låtande morgondagen sjelf bära omsorgen för sina behof. Då nu, såvida grundlagarnes ord måste efter deras ordalydelse tolkas, 37 §:s 2:a mom. i Riksd.Ordn. synes gifva anledn. att förfara på sätt Utsk. har gjort, så anhåller jag vördsamt, att R. o. Ad. ville punktvis genomgå Litt. B. och för hvarje punkt serskildt fatta sitt beslut. Hr Fåhraeus, Olof Immanuel: Det är med blandade känslor af bedröfvelse och tillfredsställelse, som jag genomläst den Den 10 Maj f. m. 350 afdeln. af Const.Utsk:s betänk., som nu är föredragen, bedröfvelse, deröfver att flertalet af Const.Utsk:s ledamöter kunnat förena sig om att så tolka och tillämpa grundlagen, som här skett, tillfredsställelse åter deröfver att efter hvad reservationerna utvisa detta Stånds representanter inom Utsk. icke tillhört detta flertal. 29 § Riksd.Ordn., hufvudsakligen och i vissa delar 36, 44 och 55 §§ af deuna grundlag utstaka tydligen omfånget af Const. Utsk:s verksamhet. Oberäknadt vissa fall, då det tillkommerConst. Utsk. att med R. St:s rätt besluta, inskränkes härigenom Utsk:s behörighet till behandlingen af grundlagsfrågor samt granskningen af Statsråds-prot:n och de hemstållanden, som deraf kunna föranledas för tillämpning af 106 och 107 § R. F.
Jag skulle dock ingalunda kunna nöja mig med en sådan åtgärd, som också varit ifrågasatt vid 1854 års riksdag, då R. St:r till K. M. ingingo med en underd. skrifvelse i ämnet, öfver hvilken K. M. hörde samtlige Dess Beflnde och äfven Kammar-Coll., men som fanns icke kunna till någon åtgärd föranleda. Jag tror också, att den åtgärd, som Frih. af Schmidt föreslagit, eller att sådana inrättningar, som förut blifvit omnämnda, skulle betala en viss afgift till landstinget, icke leder till ändamålet, emedan ju väghållnings-skyldigheten åligger kommunen, och länet har ingenting dermed att göra. Om man verkligen vill från jorden aflyfta ett onus, som nu orättmätigt drabbar endast denna, så kan det icke heller vara rätt att lägga det endast på några flera, ty derigenom skulle blott en ny orättvisa uppstå; utan det enda rätta blir då att fördela det på alla, genom att göra det till ett rent kommunalt åliggande. Kanske skall man också invända, att det nuv:de olämpliga beskattningsväsendet kan innebära ett binder; men är grunden för de kommunala utskyldernas utgörande oriktig, så bör detta föranleda till ändring af densamma, men icke till att låta tungan af denna skyldighet hvila på oriktigt håll. Mitt förslag går emedlertid ej ut på, att en förändring skulle nu genast inträda, utan att K. M. skulle vid nästa riksdag aflåta Nåd. Propos. i ämnet. Ett nytt förhållande skulle således icke kunna förr än vid nästa riksdag åstadkommas, och vid den tiden torde vi väl kunna förvänta att få en sådan ändring i stadgandena om våra kommunala utskylders utgående, som kan bäfva svårigheterna. På grund af hvad jag nu haft äran anföra, får jag vördsamt anhålla, att R. o. Ad. måtte, med afslag å Utsk:ts framställning, biträda det förslag, jag i min reservation framställt. Den 30 Mars. 419 Gr, af Ugglas, Ludvig:
Det stadgas väl i Regeringsformens 10 §, att innan ärenden hos Konungen i Stats-rådet föredragas, skola de, genom nödiga upplysningars inbemtande från vederbörande embetsverk, af de föredragande beredas; men under de embetsverk, som här afses, faller ej det föreslagna kyrkomötet, hvars befogenhet alltså komme att ytterst bero af Konungen. Med aktgilvande på den anda, som således genomgår statsförfattningen, synes detsamma följaktligen böra underordnas den makt som berörde författning erkänner. Det måste derföre ankomma på denna makt att bestämma när och i hvilka angelägenheter församlingen på omförmälte sätt må uttala sin opinion. Ifrån den ståndpunkt denna makt intager är den ock bäst i tillfälle att bedöma när omständigheterna dertill äro bjudande; Och hufvudsakliga ändamålet är, att genom lag beredas tillfälle ej allenast för församlingen att uttala sin mening i ämnen af nu ifrågavarande beskaffenhet, utan äfven för Konungen alt med visshet få erfara denna mening. Vid sådant förhållande och då författningen i öfrigt ej synes böra hafva till föremål vidare än att angifva reglorna för mötets organisation och sammansättning, i hvilket afseende de grundsatser, som vid sista riksdagen Utskottet antog, hufvudsakligen blifvit följde; samt mötets allmänna vigt, efter Utskottets åsigt, innefattar tillfyllestgörande motiv till stadgandet i 7 § af nedanstående förslag, får Utskottet vördsamt tillstyrka,- det måtte Rikets Ständer, för sin del, besluta en så lydande. Förordning, angående allmänt kyrkomöte. S i Till allmänt kyrkomöte sammanträda Svenska kyrkans ombud, då Konungen nödigt pröfvar, å tid och ort, som Han utsätter. § 2. Svenska kyrkans ombud vare samtlige Biskopar i stiften, eller, der någon af dem har förfall, den af domkapitlets ledamöter, som kapitlet i hans ställe väljer; Pastor primarius i Stockholm, eller, derest han är hindrad, annan ledamot af Stockholms konsistorium, den konsistorium utser; fyra bland theolo - Lag-Utskottets Betänkande
N:o 59. ejderjagten, angående hvilken alla bestämmelser saknas i förut gällande, eller 1808 års jagtstadga, utom hvad deruti förekommer angående dels borttagande af ägg och ungar utur boen, och dels tillåtelsen att alla årstider fritt fånga och döda ”sträckoch sjöfogel.” Enligt min åsigt, grundad icke blott på fullt sakkunnige mäns yttranden, utan ock på egande kännedom af den allmänna obelåtenhet hvarmed befolkningen inom landets östra skärgård emottagit de nya föreskrifterna f ämnet, är en snar förändring uti desamma af behofvet påkallad; och då sista momentet uti § 12 af ofvan förstnämnda nådiga stadga häntyder på möjligheten att vinna en sådan förändring, tvekar jag icke att nu derom väcka fråga. Det nu gällande förbudet mot ejder-skytte under tiden från och med den 16 Mars till och med den 10 Juli hvarje år, eger i sjelfva verket karakteren af ett absolut förhud mot all ejderjagt inom förberörda skärgård, hvilket dock aldrig kunnat vara lagstiftningens mening att stadga, enär det måste antagas vara med naturens ordning öfverensstämmande att äfven denna fogel-art skall tjena menniskan till nytta. För ämnets närmare belysning, torde följande, på verklig, mångårig erfarenhet grundade uppgifter om ejderfogelns ekonomi vara tillåtna att här anföras: Ejderfogeln (Fulix mollissima) är obestridligen i Östersjön en flyttfogel, eller flyttande hafsfogel, hvilken omkring den 7—15 April, alltefter vinterns stränghet och isarnes försvinnande, i stora skaror sträcker förbi kusten af mellersta Sverige för att uppsöka sina nordligare kläckningsställen, och många par, eller såkallad vänjefogel, qvarstadna äfven här i skärgården för att värfva. Ejdergåsen går, såsom skärgårdsboen uttrycker sig, ”i land” — omkring den 1 Maj för detta ändamål, alltid uppsökande sina gamla kläckningsplatser, och kläcker sina ungar vanligen omkring midsommartiden. Så snart ungarne äro kläckta tager åden dessa med sig till de aldra yttersta klabbarna i hafsbandet och blifver sedan icke vidare sedd i skärgården, och kan ej blifva föremål för någon jagt.
Borgare-Ståndet, har af de öfriga 3:ne Riksstånden blifvit återremitteradt, på grund af gjord anmärkning, att då, sedan ifrågavarande skrifvelseför slag blifvit uppsatt, Rikets Ständer beslutat, att å allmänna indragningsstaten må uppföras de pensioner, som för närvarande af Militie—Boställskassan utgå, detta be slut borde i den underdåniga skrifvelse!! omförmälas; och får af sådan anledning Expeditions-Utskottet vördsamt öfverlemna uppsatt förslag till ett tillägg i berörde hänseende, efter hvars införande nummerordningen å den följande punkten i skrifvelseförslaget kommer alt rätt3s, äfvensom beloppet blifvit i förteckningen å hufvudtitelns anslagssummor infördt Stockholm den 21 Aug. 1851. Förslag till ett tillagg i Skrifvelse-forslaget JM 174, angående regleringen af utgifterne under Riksstatens 9:de Hufvudtitel. 43:o 1 öfverensstämmelse med hvad i underdånig skrifvelse den innevarande månad är vordet anmäldt, hafva å allmänna indragningsstaten blifvit öfverflyt - Expedilions-UtskoUets Memorial, M 14. 13 tade de pensioner, hvilka af Militie-boställskassan för närvarande utbetalas till nedannämnde embetsoch tjenstemän, nemligen: a) På grund af ovilkorlig pensionsrält vid afskedstagande!: för Kamereraren i f. d. Indelningskontoret, Krigsrådet G. A. af Sillén B:ko R:dr 1,428 f. d. Åktuarien, Kamereraren J. C. von Böhnen . » » 238 tillsammans 1,666 b) i följd af beställningarnes indragning vid 1831 års organisation af KrigsKollegium: f. d. Kammarförvandten, Krigsrådet A. Roos . B.ko R:dr 391: 8. —• f. d. Kassören, Kamereraren m. rn. Axel Fröling » » 469: 24. — f. d.
Med anledning af dessa omständigheter, och då jag förmodar all mera medel och mindre vilkor kraftigare verka för ändamålets vinnande, ån tvärtom, samt jag derjemte är öfvertygad, att hvarje sann fosterlandsvän nitälskar för sann upplysning i allmänhet, och således äfven är mån om befrämjandet af rätta medlet dertill, vågar jag härmedelst föreslå: alt det må stå hvarje kommun fritt, att efter lokala omständigheter ordna folkskolan på lämpligaste sätt, och således antingen begagna endast examinerade folkskolelärare eller ock ett mindre antal af dessa, jemte i rättstafning kunnige lärare eller lärarinnor, söm i'rotskolor undervisa de mindre försigkomne barnen; men att, i hvilket fall som helst, både fasta skolor och rotskolor anses såsom tillhörande folkskolan, enär rotskolan alltid måste betraktas såsom en lägre klass af den fasta; att till befrämjande af denna folkskola anslås hela personliga skyddsafgiften, att af hvarje kommun särskildt, i förhållande till folkmängden, å landl-ränterierna lyftas, så snart den influtit; och att enda vilkoret för bidragets utfående blifver del, att kommunen har sitt skolväsende så inrättadt, att tillfälle är beredt för alla inom kommunen varande barn att under skolåren inhemta de kunskaper, som Skolstadgan föreskrifver. Hårförutan föreslår jag, att nödiga medel må anslås till de högre folkskolorna samt till arvoden åt folkskole-inspektörer, att af Statens medel, men ej af personliga skyddsafgiften, utgå. Den högre folkskolan, med akademiskt bildade lärare, anser jag stå närmare elementar-läroverken, än folkskolan, och derföre icke böra till denna sednare hänföras eller understödjas af det för henne afsedda anslag. Genom antagande af hvad jag här ofvan föreslagit, anser jag att man vunne flera väsentliga fördelär. Jag vill blott, såsom sådana, nämna att, utom ökadt understöd, medlen blefvo rättvisare fördelade och kunde fortare bekommas, alla ansök - Motioner i Bonde-Ståndet 1862.