Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessa och flera andra skäl, hvilka det torde vara öfverflödigt att här upprepa, tillstyrka frånträdande från denna grundsats i detta fall. Då motionären åberopar häfden, så finner Utskottet dervid den betänklighet, att denna häfd i icke oväsendtlig mån leder sitt ursprung från katholska kyrkan. Jag kan ej föreställa mig att Utskottet velat lägga vigt på denna anmärkning. Men vid saken är icke heller någon fara i detta hänseende. Man kan nemligen i de flesta delar låta häfden stanna vid Konung Carl IX, hvilken i antikatholsk ifver icke eltergaf någon, och sjelf var böjd att finna ett fel i allt, som syntes från katholska kyrkan leda sina anor. Ett konseqvent genomförande af denna »häfdens princip» skulle, menar Utskottet, föranleda att »ingen förändring alis borde ifrågakomma», att det gamla blefve evigt bestående. Men icke är denna ståndpunkt af blindt och halsstarrigt stillastående den, på hvilken ifrågavarande förslag befinner sig. Det är deremot bestämdt genom den enda sansade grundsatsen för all verklig förbättring inom samhällsförfattningen, att låta förändringar utveckla sig ur ett folks historiska lif, låta häfden hafva ett ord med vid fråga örn sådana förändringar, och ej lemna det åt theorier, som, ié Lag-Utskottets Betänkande N:o 47. ensamme målsmän för reformer, blifva lösa hugskott. Dessutom är ju bär just fråga om att förändra, icke att behålla det som är, hvilket ej passar för nya förhållanden. Utskottet finner den föreslagna sammansättningen af Domkapitlen icke gifva bättre garantier för att ledamöterne »hvar för sig» äro skicklige att deltaga i de olikartade göromålen. Förslaget och de för detsamma anförda grunder, visar hvari denna trygghet skulle vara att finna. En stor del af målen kunna afgöras af tre personer. Ordföranden måste förutsättas ega skicklighet och förfarenhet inom alla områden för Domkapitlets verksamhet. Vid ecklesiastika frågors afgörande bör han kunna påräkna sakkunnige mäns biträde genom Domprosten och andra presterliga ledamöter.
Under pröfningen af stadgandet i 7 J., «tt Jordegare och Vattenverksegare hvardera ega välja tvänne Gode Män, att med Landtmätare deltaga i undersökningen och afgifvandet af Utlåtande, rörande sättet och vilkoren för bifall af en Jordegares väckte paataeade om rifning eller ändring af ett Vattenverk, hafva Utskotten icke förbisett den stora fördel vid afgörandet af enskildes tvister, som vinnes derigenom att den medlande magten är lemnad i personers händer, hvilka af Parternes eget förtroende dertill blifvit kallade; men, med särskildt afseende på ämnets vigt, och då Utskotten icke kunnat tiilbakahålla den farhåga, att, i följd af bristande kännedom om de egenskaper, som hos Gode Män , valde för ifrågavarande tillfällen, böra finnas, detta förtroende ofta nog torde falla på personer, med saknad förmåga att uppfylla sitt kall, i hvilken händelse antingen Landtmätaren skulle komma stt utöfva ett större inflytande, än som vederborde, eller anledning gifvas till fortsatta stridigheter, hafva Utskotten trott ett medel böra uppsökas , som, jemte bibehållande af Jordegarrs och Vattenverksegares rått att tillkalla Gode Män, till biträde vid undersökningen och de derpå följande åtgärder, kunde bereda nödig säkerhet och noggrannhet vid behandlingen . af slike frågor. Detta ändamål hafva Ut - LngUiskottets Betdnkandcn. 505 skotten ansett kunna vinnas, om Konungens Befallningshafvande vore berättigad och pligtig att adjungera Parternes utsedde Gode
Han har äfven medgifvit att nordvestra stambanan är den, som i främsta rummet bör fullbordas; men han har icke funnit klart för sig hvilkendera af de alternativa linierne för banan emellan Christinehamn och Arvika, antingen den norra öfver Nilsby eller den södra öfver Karlstad borde väljas, utan önskat en närmare utredning af frågan härom, på det att den icke måtte genom hugskott afgöras. Härvid tillåter jag mig erinra att genom ,K. M:ts förberörde Nåd. Propos., hvari icke något ord förekommer om bristande utredning af nämnde fråga, har den blifvit pröfvad, och antagandet af södra bansträckningen, på så klara skäl förordad, att den, som med uppmärksamhet läser den Nåd. Proposm, säkerligen icke kan i denna pröfning finna ett hugskott. Men denna erinran torde måhända icke vara tillfyllestgörande för att häfva det anlörda tviflet. Jag måste väl ock yttra mig olver de uppgifne orsakerna dertill. Hr von Koch fordrar icke allenast visshet derom, att, i händelse banan framdrages öfver Nilsby, bibanor skola anläggas från Norum både till Filipstad och Karlstad, utan ock att genom en närmare undersökning än den som skett, vinna öfvertygelse om att skogstillgångarne i vestra Wermland äro af den betydenhet och skogsmarken af den beskaffenhet, som af norra liniens förespråkare uppgifvas; på hvilka omständigheter skulle bero i hvad mån fördelarne af denna linien öfverväga de, som den södra kunna medföra. Jag vet ej huru Hr von Koch anser visshet skola beredas eller vinnas derom, att omförmälte bibanor blifva byggda, enär så beskaffade anläggningar bero af särskilda samhällen eller enskilde mäns företagsamhet och möjligheten för dem att af staten dertill erhålla behöfliga låneunderstöd på sådane vilkor, som de kunna uppfylla, men jag hoppas att han icke vill att hela frågan om fortsättning af nordvestra stambanan skall hvila, intilldess fullständige aktieteckningar och garantier af vederhäftige män för arbetenas behöriga utförande erbjudas, emedan jag har stora skäl befara att sådant hvarken inom detta år eller under den närmaste framtiden kan ske.
Om jag inte särskildt bedt sömmerskan att göra allt beqvämt och rymligt; ack, älskade Karl, öppna dörren ett tag, så det blir luftdrag, annars känner jag, alt jag dånar. — Nu får du försöka, om du kan knäppa skärpet åt mig. Aj — nej, du bär dig gränslöst otympligt åt; dina bägge händer kunna väl inte också få rum inuti skärpet; — hvar den Therese kan vara, hela denna evighet kan väl ej behöfvas för att köpa några blommor. Min kära man, hädanefter måste du alltid skaffa mig lefvande blommor, då jag behöfVer sådana. — Vill du försöka ett tag till att få igen skärpet, snälla Karl, — men hvad är det med ditt finger, det blöder j u? — Usch, den der dumma haken på det otäcka skärpet. Du skall genast få litet plåster af mig. — Så, nu fattas bara att fästa vecken till venster, det kommer jag omöjligt åt sjelf. Tack skall du ha, nu är jag.färdig, — n e j, vänta, du måste hjelpa mig att få reda på fickan, kan du inte få tag på den? Du får lägga dig på knä och hålla upp klädningen, så får du väl se den hänga någonstädes, — ser du den nu? — nå, då är allting bra! Vill du nu bara gå ur vä- gen, så jag kan få se mig ordentligt i spegeln — det faller sig ju mycket bra. — V a r snäll och räck mig nackspegeln, så jag får se, hur klädningen sitter i ryggen; — ja, det är nog bra, men nu ser jag, att den är alldeles för kort; ack, snälla Karl, då måste du ännu en gång lägga dig på knä och tag så med bägge händerna i klädningskanten och drag ned kjolen rätt dugtigt. Jag skall långsamt vrida mig, så du får draga ned den rundt omkring, — så, stig nu upp och stryk ned draperingen lätt med handen; stopp, inte så hårdt! Du plattar j u alldeles till draperiet! Ja, nu får det vara bra; jag är nästan halfdöd. Tack, kära Karl, men du får aldrig hjelpa mig mera; du förstår dig ej tillräckligt på saken, o c h jag har ju fått tala mig alldeles hes.
I frågan om antagne nya methoder vid jordbruksskötseln, eller nya inrättningar lill arbetskrafters besparande dervid, må nä norias att, egenteligen på Dahls-Land, har Engelska flåhacknings,ocb jordbränningsmethoden, som funnits ofta förstöra matjorden, lemnat rum för ett annat odlingssätt med bränning efter plog, sålunda, att blott en plogskifva i hvarje åkerteg sönderskäres, uppställes och brännes, hvilket sätt besparar arbete och förtär mindre af matjorden, men befordrar ändock bördigheten. Användandet af granris, i stället för spillning, vid potatoes-planteringen är jemväl ett i sednare åren uppfunnet bjelpemedel, sorn efter hand allt mera antages. Nya redskap för jordens häfd äro deremot icke antagne; men de vanliga, plogen och harfvan, bringas af hvarje omtänksam jordbrukare i det skick att jordens redning dermed kan åstadkommas. Undantagande >4 Trösk-Machiner och Väder-Harpor till säds rengöring, hvilka vid större Egendomar begagnas, hafva mechaniska inrättningar, till besparande af arbetskraft, icke eller kommit i allmännare bruk. Till så vidt det i allmänhet låter bestämma sig, kan man antaga vanliga sånings-tiderne vara: för Vår-utsädet efter medlet eller emot slutet af April och första dagarne af Maji, samt för Höstutsädet mediet och slutet af Augusti samt början af September; och infaller skördetiden vanligast närmare början af Augusti samt räcker in i början och emot medlet af September månad. Afvikelserne måste dock vara många uti eLt Län med så vidsträckt läge och så skiljagtige natur-förhållanden. Vid medelmåttig skörd är spanmålsproductionen uti de förut anmärkte delarne af Länet, hvarest Åkerbruk utgör folkets hufvudnäring, mera än tillräcklig för behofvet inom hvarje ort, så att femtedelen, eller kanske fjärdedelen, kan anses gå till afsalu utom orten, eller utom Länet.
S. D. Sedan HöglcflNiidderffapet och Adeln, uti serssilta Protocollo-Utdrag under den 30 September och a6 Oktober ffstlidne, förklarat sig icke kunna deltaga i Bonde-Ständets fatrade beflut, angäende ffjutsnings ffpldig tens jämna fördelning pa alla Hemm m i Riket och drrforutan wägrat, att i den sä kallade Kongs-ffjutfen för xfralse-Hemman annorlunda än blott till hälften emot andra Hemman biträda, hwilken sednare äegard jämwäl blifwit af Högwördige Preste-Ständet och Wäloff. Borgare-Ständet godkänd; Sä har wid denna beskaffenhet annan utwäg för Bvnde-Skändet icke funnits öfrig till nödig rättelses minnande uti hwad Munda tillkom, mit, än att i underdånighet bönfalla, det Kongl. Mcfft r Noder tacktes bibehälla allmogen wid de förmoner i afseende pä Fralse-Hemmans lika deltagande i Kongs-och Krono-ffjutsningar som genom Högstsalig Konung Ous-r-^V Hl:s Sanktion till t78<- ars Säkerhets-Act, blifwit SkatteHemmans ägare förunnade. Bonde-Ständet, Horn förblifwer wid den tanka att Feälse-Hemwan i allmänhet, hwarken genom Adeliga Pris vileaierne eller genom andre författningar kunna anses wara frän enahanda skjutnings, skyldighet medSkatte-All - Den 17 April. 807 niegen friade, har om detta beslui ansett sig böra meddela dest Respective Mcd-Ständer underrättelse, rit ,upr». Hx ?rotocoII» 8. n. IrLZsrftii. Utdrag af Protocollet hältet hos Bonde-Ständet den n Ianuarii iZio. S. D. Efter läsning af StändcrneS Allmänna Bs« fwärsoch Oeconomie-Utffotts den 4:de ianewarande
Denna staga lärer wara mindre nödig at äkcutera, sedan det ar otz alla bekant, at Wargeringen redan pa Kongl. Maj:ts Nådiga befallning är hemförlofwad och uplöst. För min del lade jag denna Lxpeäiuon pa bordet, endast med afseende pa den af mig gjorda motion, at Kongl. Maj:l matte berättigas, at, i fall af et nytt krig, Wargeringen til Landets förswar äter sammankalla. Friherre 8t»ei vonlloU8tein inwände, at i sadant fall wore Wargeringen icke uplöst, titan endast xermitteraä. Grefwe körner yrkade a nyo, at denna staga icke nu hörde til Ridderssapets och Adelns öfwerläggning, hwilken endast anginge Lxpeäkionenr, riktighet. Friherre 8t.ie1 von lklollstein medgaf detta, och önjkade icke eller något annat, än arLxxeäitionen allenast mätte göras tydligare. Der wore staga om columcker, och Friherre 8taelönffade, ar Den 27 Mars. nrz at det ej mätte lemnäs rwetydigt, hwilka Lontracter dermed menades. Friherre Legerström, Jacdb, förnyade sin hemställan/ at frägan, huruwida Z Stånds röst wid detta tilfälle bör anses gällande, til Lonstitutions - Utskottet matte remitteras. Herr Grefwen och Landtmarskalken yttrade/ ak fräga ej kunde blifwa om annar, än huruwida Lxpeclitionen, såsom författad i enlighet med z Stånds beflut, stulle antagas oförändrad, eller med tillägg af det 4:de Ståndets mening. De z Standens beflut ansag Herr Landtmarskalken böra wara gällande', och något tillägg af Ridderffapets och Adelns särskilta tanka kunde Herr Landtmarskalken icke tillåta..
För öfrigt voterar jag för Hr von Hartmansdorffs förslag, ty jag anser detsamma på en gång conservativt och mera liberalt än den nuvar. ståndsförfaltningen; mera conservativt derföre, att då ståndsvalen bibehållas och Stånd således välja, så har man anledn. till Den a-j October c. iu. den förmodan, att de skickligaste ledamöter väljas inom hvarje Ständ, hvilket naturligtvis utgör en betydlig moralisk styrka. Mera liberalt blir det af samma skäl, ty R. o. Ad. afsäger sig blott den ärftliga rättigheten och väljer likasom de öfriga Stånden. Detta är hvad jag i korthet har att anföra, och är det för att en gång för alla befria R. o. Ad. ifrån att afhöra mig i denna fråga, som jag gjort denna min framställning. Hr Nordensköld, Otto Gustaf: Jag önskar att egentligen få upplaga till besvarande den punkt, som rörer den föreslagna sammansättningen af den första kammaren, och dervid nämna, att ehuru jag förenar mig i Hr von Hartmansdorff-; förslag i öfrigt, kan jag det dock ej i afseende härå. Hvad angår Frih. Sprengtporten yttrande under f. m. ang:de progressiva förbättringar tills vidare, så tillstår jag, att det ordet skrämde mig till en viss grad ; ty jag kan ej ingå på en förändring med förutsättning atl snart åter göra nva ändringar. Mig synes det vara nog oförståndigt att skilja sig ifrån en gammal och bepröfvad vän, för att taga sig en obepröfvad ny; man bör ej skilja sig frän den gamla förrän man kan lita på den nya. Man kan ej heller veta hvart progressionen slutligen kan föra. Jag bibehåller derför det gamla tills jag ser ett nytt, som jag med full öfvertygelse kan gilla. Frih. Hamilton yttrade äfven på förmiddagen, att om Konungen fick tillsätta någon del af första kammaren, så skulle den icke blifva nog rörlig och ej heller taga impression utifrån. Del är denna impression utifrån, för hvilken jag är rädd; ty rörelseelementet innehålles i den nedre kammaren och moderationen i den öfre.
N:o 35, i anledn. af väckta framställningar om förändringar och tillägg till K. kungörelsen den 24 Jan. 1781, ang:de religionsfriheten. Frih. Hamilton, Hugo: Då här så ofta citerasPresteSt:s beslut i frågor, som måhända ej alla tillböra deras compelence, till den grad, som den förevar., så må det tillåtas mig alt nu citera så väl PresteStrs beslut, som i största korthet några der afgifna yttranden i detta ämne, hvilket, då det en gång är väckt, är af stor vigt att få afgjordt på ett nationen värdigt sätt. PresteSt. har till en början godkänt Ulsk:ns förslag och således afslagit motionen. För det andra hafva samtlige pastorerne inom Stockholm, med den vördnadsvärde pastor primarius uti Storkyrkan i spetsen, afgifvit sin högtidliga embetsförklaring, att någon slags farhåga eller ens någon anledning dertill ej förefunnits, att inom de t. o. m. 36 år, som en af dessa herrar i staden tjenstgjort , vare sig catholicism eller metodism har på något vådligt sätt sökt göra sig gällande. Jag har trott, att denna förklaring tålde att här citeras, då verkligen så många rykten omtalat motsatsen. Hvad särskildt beträffar den catholska kyrkan, har i en tidning blifvit citeradt, och sedermera anfördt, äfven inom PresteSt, att catholikerne uppfostrade 60 å 70 lutherska barn lill sin kyrka. Det har likväl blifvit upplyst af pastorn inom Clara församling, att de lutherska barn, som kommit in i den catholska skolan, hafva kommit dit af följande anledning, nemi. att under kyrkobyggnaden användes fattiga barn, till bärande af materialier, och underhöllos af kyrkans medel, äfven under vintern, på det att man måtte hafva dem till sin disposition. Den andra vintern fortforo de att gå i församlingens skola; men dessa barn hafva dock hos doctor Wallin anmält sig att få begå Herrans heliga nattvard efter lutherska läran.
I afseende på anmärkningen angående det så kallade lilla Creditivets användande till Vermländska Bergslagens understöd, har jag aldrig sagt, att den deraf upplupne ränta vore obetydlig, men att det vore detsamma, om den ingick lill RiksgäldsContoret, eller till StatsVerket, ty om Ständerne ej godkänna Kongl. Maj:ts deraf gjorde disposition till de brandskadade i Borås, förvandlas detta i ett klander emot Konungens Rådgifvare, hvarigenom Ständerne åter kunna tillvägabringa den rättelse de önska. Konungen hade ju kunnat taga de till understöd för Staden Borås använde medel af Bo Den 19 Mars f. m. besparingarne, och Ständerne hade derigenom ej fått större granskningsrätt sig öfverlåten, ty alla Statsmedel äro underkastade lika redovisning. Då NummerLotterimedlen äfven äro inom denna cathegori, är således någon inskränkning i Ständernes granskningsrätt icke tillvägabragdt. Herr Lefrén, Johan Pehr: Såsom Ledamot på den afdelning, der detta ämne blifvit behandladt, borde jag kunna inskränka mig till instämmande med Friherre Palmstjerna, men för min enskilta tillfredsställelse anhåller jag få uttrycka min opinion om vigten af detta ämne, nemligen lyftningen af lilla Creditivet. Jag vill ej yttra mig om det factum som nu ägt rum, emedan jag instämt i Utskottets beslut; utan om lilla Creditivets lyftning i allmänhet, såsom 63 §. RegeringsFormen innehåller. Någon har anmärkt, att det skulle bero på Rikets Ständer att nedsätta detta Creditiv till en obetydlig summa, 66 R:dr 3a sk. B:co. Detta tror jag vara orätt, så väl om §:n tolkas efter dess ordalydelse, som efter dess anda , hvilka lyckligtvis här öfverensstämma. I §:n heter det nemligen: Dessutom böra för oförutsedda händelser tvänne särskildte tillräcklige summor afsättas och anslås; den ena, att mara tillgänglig då Konungen, till Rikets försvar eller andra högst vigtiga och angelägna ändamål, sedan hela SlatsRådets tankar deröfver blifvit - Den 19 Mars f. ni. 81 vit inliemtade, finnér den vara oundvikligen nödig; m. m.
Directionen dertill, hufvudsakligast af det skäl, tillstyrkt nådigt bifall, att den föreslagne FideiCommissInrättningen innebure ett närmande till det uti andra Europeiska länder öfliga bruk, hvilket, genom föreningen af Representationsrätten för vissa Ätter, med besittningsrätten af vissa Gods , betydligen bidragit till AdelsStåndets sjelfbestånd och Adelskapets anseende, af hvilket allt Utskottet anser anledning kunna hämtas till den förmodan, att det uti 1786 års Kongl. Resolution nyttjade ordasätt, genom någon tillfällig omständighet torde hafva fått en inskränktare betydelse, än som med vederbörandes då för tiden hyste afsigt och mening öfvererisstämt; hälst af då gällande författningar icke kan finnas något hinder hafva varit för ett fullkomligt bifall till Testators yttrade önskningar, och har Utskottet slutligen ansett sig böra i underdånighet erinra, det, genom nådigt bifall till den sökta förklaringen, Westanå FideiCommissEgendom endast kommer, att på samma sätt alltid blifva tillhörig Representanten för Adeliga Ätten Gyllensvan, som, enligt de särskilt utfärdade Kongl. Diplomerne, Säterierne Fiholm och Börringe Kloster, under namn af Grefskap, beständigt komma att besittas af en Grefve Beckfries samt Åtvidabergs Kopparverk med Adelsnäs Säteri alltid af en Baron Adelsvärd; äfvensom bemälte Ätt i öfrigt kommer att blifva i alla hänseenden jemförlig med de nya Grefliga, Friherrliga och Adeliga Ätter, hvilka genom upphöfelser, i enlighet med nu gällande RegeringsForm, uppkommit och uppkomma, blott med den åt - Den 37 Maji. 309 skillnad att de, efter hvarandra i Ätten inträdande Ättemännen, icke ovilkorligen bör vara från hvarandra i rätt nedstigande led härstammande, men att deremot de alltid komma att vara innehafvare af samma fasta Egendom, och deras egna interesse och förmoner derigenom med Fosterlandets välgång och sannskyldiga förkofran alltid lika förbundne.
Då denna nödvändigt endast är den närvarande tidens, så måste äfven formens skönhet utbilda sig i det närvarande, detta genom den anda, hvaraf det lifvas, i konstnärens själ antaga en motsvarande form. Poesiens och den bildande konstens tillbakagående till forntiden är derföre icke, såsom sagdt, ett sökande efter skön form, utan efter innehåll och anda. Tyska målareskolan synes redan hafva frigjort sig från den härmning af formen, hvarvid arkitekturen, då den härmar, är och måste vara bunden, emedan den blott kan låna denna, men af sin tid har ändamålet, ideen. Den förra sträfvar efter en lifvande anda, och då denna engång funnits, icke bland afdöda skuggor, utan i konstnärens af det närvarandes oändlighet uppfyllda själ, skall den äfven framträda i en skön och ädel form. Tilldess är det obilligt att förbise det mått af anda, som redan finnes, för formens bristfällighet. Landskaps-, porträtt-, djurmålning o. s. v. äro mindre beroende af den allmänna utvecklingen. Historie-målning och genren äro deremot de, om hvilka här närmast varit fråga. Båda drifvas ifrigt i München. Hithörande arbeten äro freskerna efter Niebelungenlied af Schnorr, scener ur Barbarossas, Karl den Stores och Rudolfs af Habsburg lefverne, dels af honom, dels af Zimmermann och Hess. Till att betrakta allt detta, som finnes i residenset, har man för litet tid, om man ej gör besök flera gånger, hvartill förf ej fick tillfälle. Första anblicken retar ej serdeles. Utom Niebelungen-scenerna, hvilka till en del göra ett djupare intryck, synes i flere af de öfriga kompositionen alltför sammansatt och figurerna hopade. Bland historiemålare hyser man största förhoppningar om Kaulbach, och han är kanske den, som närmast kommer att fortsätta i Cornelii anda. Redan hos Cornelius röjes ett moderniserande af ämnet. Så i den ofvan beskrifna altarmålningen kärlekens återseende, fäderneslandsförrädaren såsom den gröfsta brottslingen, munkarne bland de osaliga, den unga qvinnans räddning, d. ä. ånger och försoning bortom grafven, o. s. v.
Presternas och soldaternas förenade ansträngningar, och massans egen nyfikenhet understödde hans befallning. Sedan det blifvit någorlunda tyst i kyrkan, uttalade Annæus Domitius den mägtiga besvärjelseformel, som ensam var i stånd att åtminstone för stunden dämpa stormen. Han förkunnade, att kejsar Konstantius gått till sina fäder, och att hans anförvandt cæsar Julianus blifvit af senaten, folket och legionerna utropad till kejsare och herre öfver romerska riket. Han förkunnade, att den nye kejsarens första ord varit samvetsfrihet, hans första befallning, med tusen bud affärdad till romerska verldens alla landsändar, att hvarje undersåte, medborgare eller slaf, som bure bojor för sin tros skull, skulle befrias, samt att enhvar, som hädanefter i religionens namn vågade störa ordningen och den personliga säkerheten, skulle slås i bojor och såsom gemen förbrytare öfverlemnas åt rättvisan. Desse ord emottogos först med öfverraskningens tystnad, derefter, från de aflägsnare delarne af kyrkan, der ingen kunde utpeka majestätsförbrytaren bland de andre, med ett tjut af harm och missnöje. Detta tjut upprepades och blef starkare, när soldaterna på Annæi Domitii vink lösgjorde de fångne Athanasianerna, hvilka, när de kände sig befriade, föllo i hvarandras armar och tackade Gud. Tysta dem, befallde Annæus Domitius Petros, – eller är du deras medbrottsling. Är det på detta sätt man hyllar kejsaren? Biskopen steg upp i predikstolen, uppmanade till tystnad och höll till följe af den oväntade underrättelse, som anländt, ett tal till församlingen öfver språket: Gifver kejsaren hvad kejsaren tillhörer och Gud hvad Gud tillhörer. Hans ord voro som alltid vältaliga och under de närvarande omständigheterna djerfva. Han upphöjde den aflidne kejsarens egenskaper och höga förtjenster om den rättrogna kyrkan.