Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Preste-ståndet den 31 Rorgare-ståndet den SI lionde-ståndcl den 1 Nov, — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, i anledning aj Kongl. Majus Nådiga Proposition, angående antagande af en Förordning om verkställighet af dornar och utslag, meddelade af Norrsk Rätt, m. m. (Lag-lJtsk:ts Bet:de. N:o 45.) S. A. K. E. K. M.t, sorn ansett lagbestämmelser erfordras, rörande verkställighet af domar och utslag, meddelade af Norrsk Rätt, och om det biträde, som i andra afscendel) bör lemnäs rätts-skipningen i Norrige, har täckts i sådant afseende till Rikets nu församlade Ständer aflåta Nådig Proposition, hvaruti Rikets Ständers uppmärksamhet blifvit fästad derå, att, genom de af Kongl. Maj:t under den 11 September 1818 för Norrige och den 1 Juni 1810 för Sverige utfärdade Förordningar, väl vöre meddelade föreskrifter, huru förfaras skall med sådana personers anhållande och tilltalande, hvilka begå förbrytelser i elt af de förenade Rikena och sedermera till det andra afvika, mea att deremot stadgande helt och hållet saknades, i fråga om verkställighet i Sverige och Norrige af beslut, meddelade utaf Embetsmyndighet i det andra landet, och hvarigenom antingen någon kallas att inställa sig inför Embelsmyndighelen eller ock betalning af skuld eller böter blifvit ålagd.
25 uppriktighet, tillåter icke era inkomster er att göra LIONEL (afsides). Nu äro vi der. sådana uppoffringar. praktik är icke obetydlig och dessutom har jag hopp om att få ärfva en betydlig förmögenhet som sätter mig i stånd att kunna göra något godt. EBERHARD. I det fallet kan ni vara lugn; min ners lycka gläder mig alltid mer än min egen, men hur har det gått till, bästa Doktor? för all del, sätt er ned och berätta oss det! EBERHARD. Det är den enklaste sak i verl FRU VON HAGEN. Är det möjligt! mina vän den. Då jag för några år sedan reste utomlands, uppehöll jag mig en tid i Amsterdam. Jag var in logerad hos en gammal skeppsbyggmästare, en svensk som hette Styfvenson, han blef farligt sjuk och enhans lif. Den gamle mannen fattade vänskap för mig och vid sin död... förmögenhet. dast med yttersta möda, lyckades det mig att rädda FRU VON HAGEN. Testamenterade han er sin LIONEL. Som säkert icke var obetydlig? FRU VON HAGEN (ger sin son en ogillande blick; till Eberhard). Han hade då inga slägtingar? EBERHARD. Jo, han hade väl haft en brorson i Sverige, men denne var troligen död, ty efter alla gjorda efterspaningar fanns ingen med det namnet. EBERHARD. Dispositionen är också derföre en FRU VON HAGEN. Men om han nu ändå lefde? dast villkorlig. Såvida han inom tre månader an 26 mält sig, skulle förmögenheten tillfalla honom, men denna tid är i morgon tilländalupen och vi hafva hitintills icke hört af det ringaste. säker om, annars hade han nog anmält sig, men nu måste ni väl företaga en resa till Holland för att realisera förmögenheten? FRU VON HAGEN. Oh, han är död, det är jag redan före sin död förvandlat sin förmögenhet i goda svenska vexlar, dessa äro redan öfversända hit, och deponerade vid vederbörlig domstol. LIONEL. Och hur stort är arfvet? EBERHARD. Nej, den besynnerliga gubben hade äro inlagda i ett försegladt konvolut, som endast EBERHARD.
St:r ville i skrifvelse hos K. M:t anhålla, att en grundlig undersökning af förhållandena anställes. Anspråkslösheten af denna begäran kan dock vara mycket tvifvel underkastad, om man tillika tager hänsyn till de motiver, hvarpå begäran är stödd. För dem, som skola handlägga ifråga v:de förslag, bör, enligt mitt sätt att se saken, i första rummet framställa sig den frågan, huruvida det är nyttigt och behöfligt att besvära K. M:t med en sådan framställning. Att ett universitet i hufvudstaden är af behofvet påkalladt, har jag visserligen hört många anse, men jag vågar påstå, att åtminstone inom Utsk:t finnes lika många emot, som för en sådan åsigt. Behofvet af ett sådant universitet stöder man hufvudsakligen på tre skäl, nemi. opinionen, det stigande antalet af elever vid elementar-läroverken och exempel från utlandet. Dessa tre skäl skall jag söka att i korthet besvara. Man säger, att den allmänna opinionen för ett universitets inrättande i hufvudstaden skulle vara så stark, att det ej vore värdt att längre motsätta sig den, emedan den dock förr eller sednare skulle göra sig hörd oell vinna afseende. Jag vill visst icke bestrida, att det inom hufvudstadan finnes ett stort flertal, som hyser önskan att få höra offentliga föreläsningar, men det är dock någonting helt annat, än den önskan att få ett ordentligt universitet upprättadt. Skulle man åter, såsom här blifvit Den 3 Januari. 19 vttradt, bedöma denna opinion efter de resultater, som under de sednare dagarne ernåtts inom hufvudstaden, så får jag uppriktigt säga, att denna värdemätare på allmänna opinionen ej bevisar mycket, då man ej lyckats åstadkomma mer än några och tretio tusen rdr. Det stigande antalet af elever vid elementar-läroverken och, i följd deraf, vid högskolorna, har äfven anförts såsom ett skäl, hvarföre Utskrt bordt tillstyrka motionen.
Sådant är dock icke förhållandet; ty det är endast R. o. Ad. och BorgareSt., som sagt, alt markegången skall sättas d. 4 Deeemb., emedan PresteSt. afslagit Utsk:s förslag och BondeSt, uppskjutit sitt beslut, för alt afvakta R, o. Ad:s beslut öfver ifrågavar. inbjudn. Under sådana förhållanden anser jag H, Ex. Gr. af Wetterstedts motion kunna upptagas, och hoppas jag, att Hr Gr, o. Landtm, i sinom tid ger oss propos. lill remiss deraf. Tiden dertill lärer dock nu icke vara för handen, emedan Hr Dalman begärt motionen på bordet, i följd hvaraf jag lager för afgjordt, att den måste hvila. Men då jag gör det, nils te jag äfven begära R. o. Ad;s beslut, att pröfningen af BondeStrs inbjudn. uppskjutes, tills StatsUtsk. yttrat sig öfver Gr, af Wetterstedts motion; ty i annat fall skulle den oformlighet inträffa, att denna motion aldrig kunde komma under pröfning, emedan hufvudsaken redan genom beslutet öfver inbjudn. vöre afgjord, Jag inser väl, när jag återkallar Den 12 Ma r s f. m. i mitt minne, hvad Hr Dalman yttrat, att äfven på mig kan falla den förebråelsen, att jag ej har annat syfte än att få uppskof med sakens afgörande; men jag har ett sådant syfte på de skäl, jag förut framställt, eller för det jag vill bereda framgång åt det rätta i saken, och jag sammanbin der icke BondeStrs beslut i andra frågor med denna. Frih. Boye: Jag är väl egentligen förekommen af den siste värde talaren, men begär ändå, örn icke för annat, åtminstone för min egen tillfredsställelse, att få yttra några ord. Jag har förut framställt den tanke, att det vore oformligt att på samma gång afgöra BondeStrs inbjnön. och remittera H. Ex. Hr Gr. af Wetterstedts motion; ty genom det förra vore ändamålet för det sednare afskuret.
Vid denna inventering, hafva Revisorerne funnit allt i god ordning. Enligt en vid Kongl. Räntekammarens Hufvudbok för 1841 fogad utredning, finnes ännu oinlösta assignationer på Banken, från år 1774 och förra åren till och med 1817 års slut, till ett sammanräknadt belopp af 280 R:dr 1 sk. 10 r:st; å hvilket förhållande, och då dessa assignationer troligen aldrig blifva till inlösen företedde, Revisorerne fästa Rikets Ständers uppmärksamhet, på det åtgärder må vidtagas för summans återdebitering. Med anledning af stadgandet i 6:te §. af Instruktionen den 17 April 1841, hafva Revisorerne jemväl gjort sig underrättade om de åtgärder, som, i afseende å Pioprie Balanser, af Kongl. Stats-Kontorets Advokat-Fiskal vidtagits, hvarvid Revisorerne inhemtat, att summan af dylika balanser å Statsmedel utgjorde vid 1841 års utgång 24,659 R:dr 9 sk. 6 r:st., men att, om dertill lägges proprie balanser å Riksgälds-Kontorels, Diverse Verks, m. fks medel, totalbeloppet uppgår till icke mindre än 77,115 R:dr 36 sk. \ rst. Bland dessa äro inberäknade 7,866 R:dr 4 sk. 10 rst., f. d. Landt-Räntemästaren i Östergöthlands Län Tollins balans, samt 2,447 h:dr 19 sk. 9 rst., förre viceKronofogden i Halmstads Fögderi Lundqvists balans, hvilka båda sistnämnde poster böra, i Revisorernes tanka, befordras till afskrifning-, enär styrkt blifvit, att vederbörande sakna all tillgång för beloppens gällande.
Posse uppgifven anledning till anmärkning mot Hans Excellence Herr StatsMinistern för Utrikes Ärenderne f. m. den ri Julii 1823 af Rfdderskapet och Adeln pröfvades, ansåg Hans Excellence, till följd af hvad en Ledamot äfven serskildt begärt, sig böra inför Ridderskapet och Adeln låta uppläsa de af Hans Excellence i nyssnämnde mål meddeldte propositioner, hvilka alltså m; upplästes, så lydande: 9° t/en 17 * u in i. in. "Herr Grefven och UandtMarskalken "yttrade, att då han sistlidne gårdag förklarade ConstitutionsUtskottets Memorial, "i följd af StatsRådsProtocolIens fulländade "granskning, kunna till Utskottet återremitteras, hade sådant härledt sig derifrån, "att berörde Memorial innefattade ämnen, "hvilka blifvit till Ridderskapets och Adelns "pröfning och afgörande öfverlemnade; men "som ConstitutionsUtskottets nu förevarande Memorial innehöll afslag å Grefve Pöstes anmärkning, och således icke eller kunde föranleda till någon åtgärd eller påföljd, ansåg Herr Grefven och LandtMar"skalken för dess del någon återremiss af "samma Memorial ej eller kunna äga rum; "utan hemstälde, om icke Memorialet endast finge läggas till handlingarne.” ”Ropades Ja och Nej.” "Herr Grefven och LandtMarskalken "yttrade, det han trodde sig böra underställa Ridderskapets och Adelns pröfning ”ett förslag, som möjligen torde leda till ”uppfyllande af allas önskningar. Man hade icke yrkat återremiss af Utskottets Me"morial, för att derigenom bereda någon ”ändring uti ConstitutionsUtskottets beslut, "utan endast för att erhålla en mera fullständig underrättelse om hvad Grefve Pos - 1 Den 17 Julli f. ra. 91 ”ses till Utskottet afgifne anmärkningsskrift ”tilläfventyrs kunde innefatta.
Sl:r beslutat upplagande af elt inhemskt lån, men vi hafva icke lyckats att erhålla det.» Hvilket intryck skulle viii (dt slikt förhållande hafva gjort pä de personer i utlandet, hvilka med uppmärksamhet följa våra affärer? Utan tvifvel skulle della intryck blifva högst ogynnsamt och ofördelaktigt, med afseende ä do låne-operulioncr, hvilka än vidare torde utomlands kunna ifrågakomma. Det är således egentligen det af R. Sl:r uti berörde hänseende lättade beslut, som bör klandras. Till följd deraf bar emelio lid landet förlorat icke obetydligt, som varit i behåll, om upplåningen skett utrikes, i stället för att ske hemma; ty det är so [Den 10 Jaunari f. m. kändt att obligationerna för detta Ian till stor del af lånöfvertagarno placerats i Köpenhamn till (5 å 7 proc. högre kurs än den, hvarom de sjelfva med Itiksgiilds-kontoret kontrahent. Min öfvertygelse ur emellertid, i följd af det ofvanaiilörda, att fullmägtige handlat välbetänkt och klokt att undvika erkännandet, alt ett så litet lån. sorn det ilrågavrde, icke kunnat inom riket upplagas, och att de lör detta ändamål, orri det icke annorlunda kunnat vinnas, gjort vä! att företaga en ytterligare än högre beräkning öfver hvad det utländska länet kostat, och hemställer jag allisa, att R. o. Ad., i stället lör att förklara »alt hvad sålunda liirekomrnit icke må till någon åtgärd föranleda,» mätte för sin del samma åtgärd »godkänna.» Frill. Stjernstedt, Joli. Wilh.: Jag förenar mig helt och hållet uti det af Frill, af Ugglas uttalade omdöme, att revisorerna och Stats-Utsk:t med så len liand som möjligt afgilvit denna anmärkning. Med så mycket större nöje har jag häraf tagit del, som jag, i egenskap al stats-revisor, varit i tillfälle alt inhemta kännedom om den omsorg, med hvilken fulhuägligc behandlat den ilrågavrde låneaffärer).
Stilen har just öfver sig det slipade och facetterade, det ädelstensskimmer och paljettglitter, det oroliga reflexljus öfver siden och hvita skuldror, i hvilket tiden strålar i vår fantasi. Dessa reflektioner gälla båda brödernas gemensamma verk men också Edmond de Goncourts särskilda anpart. Att han som romanförfattare kunnat skapa ensam, det visar bäst La Faustin, skrifven efter broderns död, en af samtidens mest fängslande romaner. Den konstnärliga kurtisanen från våra dagar är nog flera gånger skildrad med starkare färger, men knappast är någonstädes kvinnans geniala hysteri tecknad med sådan nervositet och så febril puls. Att det var Edmond som i de historiska verken gjort brorslotten, det visa hans många själfständiga arbeten i denna riktning efter Jules’ död. I fullaste måtto ägde han rätt både att skörda den dyrköpta och sena ära, som kom brödernas lifsgärning till del, och att bära den ofta hatfulla reaktion mot densamma, som förmörkade hans sista år. Orsaken till den isolering, i hvilken Edmond de Goncourt mer och mer kom, var framför allt publikationen af broderns och hans memoarer. Lika obestridt fängslande som detta verk är med sitt skvaller från den litterära världens kulisser under ett halft århundrade – och att det i detta afseende blir för framtidens litteraturhistoria en rik om också ej alltid renlig fyndort, är utom all fråga – lika ofördelaktigt ljus har det spridt öfver de båda brödernas uppfattning af sällskaplig takt och tolerans mot andra – än sig själfva. Med naiv själfförhäfvelse dragas i dessa delar allt, Frankrikes yttre öden, smakens vändningar, sällskapslifvets tilldragelser in till den lilla villan i Auteuil, där de båda bröderna bland sina teckningar och sitt japanska porslin kämpade för en ryktbarhet, som blott sent och nödbuden tycktes vilja klappa på deras dörr, och under tiden äro deras omdömen om mer gynnade kolleger allt annat än rosenvatten.
Han blef således icke förvånad, modfälld eller förargad, utan svarade: – Ja, ni har gissat rätt, min nådiga; hit till gården skall jag verkeligen, med er tillåtelse ... Och nu visar du mig min kammare, fort och utan vidare omsvep. Utan att ha någonting att invända, gick tjensteflickan två trappor upp och anvisade Harald dess rum, som var en vindskammare. Vid det ställe, der vindeltrappan upphörde och vinden begynte, påkom Harald ett af dessa underliga, drömlika minnen, hvaraf vi stundom bemäktigas vid vissa lokala förhållanden. Man tycker sig någon gång förut ha varit på ett fullkomligen liknande ställe och dervid erfarit samma känslor, som nu. Bilden af detta ställe och af känslor dermed sammanhängande är så liflig för vår själ, att vi med ens tyckas försatta i ett klart förflutet. Men ögonblicket förgår och vi öfverge tanken på att reda de mystiska idéförvandtskaperna. Harald var särdeles belåten med sin vindskammare; han hade i allmänhet förkärlek för dessa isolerade rum, och denna var dessutom stor nog samt rätt komfortabelt inredd. Länge hann han likväl icke se sig omkring, innan samma tjensteflicka, som nyligen varit så spansk af sig, öppnade dörren och med en mycket vänlig, tillochmed ödmjuk ton bad magistern vara så god och stiga ner, ty bordet var serveradt. Vid samma ställe som nyss, det vill säga der ledstängen vidtog, påkom honom åter samma känsla, samma drömlika minne. Han skakade det ifrån sig med styrka och skyndade efter den lättfotade tjensteflickan. Harald hade nu att gå igenom en tambur, en sal och ett rum till, och då stod han inför familjen. Baronen gick fram för att taga honom i handen, men ... stannade på halfva vägen och slog ner ögonen. Harald höll på att smittas af sin blifvande principals besynnerliga förlägenhet, så att äfven han var på väg att slå ner sina ögon, kanske tillochmed rodna ... hvilket hade varit det förargligaste af allt ... men dessförinnan hemtade sig dock baronen, slog djerft upp ögonen och talade: – Förlåt, herr magister, min själs frånvaro.
När den Katholska kyrkan, på höjden af sitt välde och under en tid, då folken ej stodo i någon liflig beröring med hvarandra, till följd af svåra kommunikationer, dä boklryckerikonsten ännu ej var upfuunen, så att idéerna endast långsamt förmådde sprida sig, icke ägde makt att fasthålla menniskorua vid en enda lem, samt icke förmådde böja de motslräfviga sinnena under ”en enda saliggörande kyrka”; huru vill man då i våra dagar, då forskningen i allt, som utgör föremål för menskligt vetande, är fri, och dess resultater sprida sig med förvånande hastighet lill alla delar af jorden, samt dä afståndet nationerna emellan, snart sagdt är lillintelgjordt genom användande af ångkraften och electriciteien, begära, alt kunna förhindra, alt andra idéer, än man sjelf gillar, bana sig väg till meuniskosinnena? Sådant är ju alldeles omöjligt, och det vanmäktiga försöket alstrar endast åtlöje hos den uplyste och fördomsfrie. Väl kan man genom skrämsel förmå den feghjerlade, att icke tillkännagifva sitt hjertås öfvertygelse, men man kan icke tvinga honom att utbyta denna öfvertygelse emot en annan. Man kan möjligen tvinga honom att begå Herrans Hel. Nattvard, men man kan icke hos honom, emot hans vilja väcka den tro, hvarförutan denna heliga handling saknar all betydelse, och blifver en tom ceremoni, som man endast af nödtvång sig underkastar. Erfarenheten gifver oss äfven vid handen, all fullkomlig samvetsfrihet är ett oundgängligt vilkor för framkallande af ett sanni kristligt lif. Jag har rest och vistats uti de flesta af Europas stater, och jag har öfverallt funnit, att i de länder, der samvetsfrihet finnes, såsom England och Frankrike, står presterskapet på en hög ståndpunkt, under det att ett motsatt förhållande eger rum, der religionstvång herrskar. Delta har äfven sin ganska naturliga orsak deruti, att all fri täflan bär rika frukter, så att det bemödande den ena församlingens presterskap ådagalägger, att öfvergå den andra församlingens föreståndare i lära och lefverne, framkallar en bättre och renare anda, än der ingen täflan eger rum.
De träffade erinra sig ej ens att ha sett skenet, än mindre hinna de gripas af tanken på döden. Deras oangenäma förnimmelser börja först i det ögonblick, då de åter vakna till lifvet. Det kan hända, att människor i åttio år hysa fruktan för döden, och till sist kan man knappast säga, att de dö. Det heter, att de genom Guds nåd så plötsligt utsläckas, att de intet veta eller förnimma af alltsammans. Men denna skaparens flammande andedräkt sväfvar beständigt öfver oss. Blixten är ju nästan den enda förintande kraft, inför hvilken människan står absolut maktlös, inför hvilken hon ej kan mildra och lindra. Hon kan hvarken undvika eller utsätta sig för denna fara, hon är den helt och hållet undergifven. V i sluta med den åsikten, att rädslan för åskan ej står i något rimligt förhållande till den skada, den anstiftar. A f hundratusentals människolif, som dagligen gå under, är det knappast tio, som förbrännas af himmelens eld. Det rullande maskinhjulet är mycket farligare än åskans viggar; det af människohand skapade eldvapnet kostar ojämförligt mycket flere lif än blixten. D e mänskliga lustarne och lidelserna kräfva oändligt större offer — hvarför då denna ängslan och bäfvan? I den ljusälskande forntiden lärde man att se upp till stjärnorna, och man förnöjes åt det ringa glitter i joriens sköt, som vi nämna guld. Endast till det vida mer effektrika himmelsljuset, till blixten, skådar ögat upp med fruktan. Hvarför med fruktan? Hvarför 1894 ej med flamma för att Nej, tillbedjan? Om Herren låter sin eld genom molnens mörker, gör han det sätta människorna i bäfvan? för att söka dem! Från Iduns läsekrets. För mycket och för litet. För en tid sen förekom i Iduns spalter en uppsats under rubrik: » Fru Aktsam », som i mitt och säkerligen många fleres sinne uppväckt en hel här af stormande känslor.
Den 12 Juni. regående skulle införas: inom rätt tid. — Afslogs* 5:o Tryckfrihets-Lagen. ConstitutionsUtskottet år 1812 hade i 5. §. af denna Lag föreslagit följande alternativ: 1:0 Lagligheten af Börhers och Skrifters innehall skall hädanefter alltid prof vas af en Jury eller Nämnd, bestående af Nio Personer, hvilka, utan arfvode eller kostnads-ersättning får denna befattning , sammanträda vid den Domstol, der brott emot denna Lag åtalas, och der, genom förhör med Parterna, åklagarens af gifvande slutpåstående och den åtalades infordrade förklaring} ransakningen fullbordas bör. 2:0 Derefter äga Parterne välja hvar sina fyra, och Domstolen fem, tillsammans tretton, i staden eller orten derintill, nära boende, för medborgerlig dygd väl kända personer, af hvilka, sedande efter Lag blifvit af Domstolen ojäfvige förklarade, en ibland de af vederparten och en ibland de af Domstolen nämnde personer bör af hvardera parten, utan anförda skäl, uteslutas. 3.0 Sedan Nämndens antal sålunda blifvit nedsatt till Nio Ledamöter, skola de af fjoms tolen, sd mart sig göra later, till Den 12 Juni. utsättande dag sammankallas, da de inför Domstolen skola aflägga en så. lydande Bd: Allsvåldige Gud! Du skådar mitt hjerta. För Ditt allseende öga är intet uppsåt fördoldt. Vare Din godhet och förbarmande Nåd mig evigt tillsluten, om jag döljer min öfvertygelse i detta mål. Jag N. N. svär derföre vid Gud och Hans Heliga Evangelium, att, efter mitt båsta förstånd och samvete, utlåtande i denna sak afgifva, och att det, som under öfverlåggningen yttras, skall af mig i obrottslig tystnad hållas. Jemte en korrt och noga bestämd skriftlig sammanfattning af målets beskaffenhet och skick, bör Domaren då för Nämnden framställa denna fråga: är Skriften brottslig efter det Lagens rum åklagaren åberopat ?
Men det är icke nog med att domare och tjenstemän, som nu tillgodonjuta skrifkartepapperet fritt, skulle fråntagas en sådan fördel, man komme derutöfver att tillskynda dem nya besvär och kostnader genom utbytet af skrifmot beläggningskartor, dymedelst att dessa sednare måste vid handlingarne fästas och derefter makuleras, ett bestyr, som ordinarie tjenstemännen svårligen lära medhinna, utan få lof att anförtro åt några deras medhjelpare, hvilka, ofta unga och oerfarna, lätt kunna, genom misstag eller försummelse, orsaka stor risk för den ansvarige tjenstemännen och möjligen äfven förlust för Stats-verket. Då jag sålunda finner den ökade kostnad, det ökade arbete, och den större risk, som för domaren skulle uppkomma genom Den 8 April f. in. 491 skrifkartornas borttagande; då man, hvad Tumba angår, tager med den ena handen för att möjligen nödgas gifva med den andra; då transportkostnaden allt mer och mer kan påräknas skola minskas, och då slutligen, genom upphörandet att skrifva handlingarne på stämpladt papper, staten skulle gå miste om den säkraste kontroll för stämpelafgiftens behöriga utgående, så återstår såsom enda frukt af förändringen möjligen några tusen rdrs vinst, som jag dock anser vara af ringa betydelse i jemförelse med de många olägenheter, den skulle medföra. Jag instämmer derföre i det yrkande, som blifvit af Doktor Nordlund i hans reservation framstäldt. Gr. Posse, Arvid: Det är uteslutande ekonomiska skäl, som föranledt denna Utsk:ts hemställan. Man ansåg nemi. skrifkartorna vara för dyra, då man beräknat deras kostnad till 16 proc., och då deremot beläggningskartorna kosta blott i proc. Utsk:t har visserligen ej försummat taga i betraktande, att skrifkartor numera erbjudits till nedsatt pris; men säkerligen kommer val också priset på beläggningskartor att sjunka i förh:de dertill; och då det går 12 beläggningskartor på en skrifkarta, så måste naturligtvis papperet till de sednare kosta 12 gånger så mycket som till de förra.