Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ungefär trenne veckar efter detta besök, infann sig åter den gamle Majorn, hvilken af min fars sällskap fann ett synbart nöje; men, denna gång kom han ej ensam; han åtföljdes af sin ende son, Secreteraren R., en gentil, hygglig och ovanligt älskvärd ung man; ni har sett honom, jag behöfver såleds ej säga på huru många tusende sätt han ägde förmåga att intaga ett som mitt, fullkomligt oerfaret hjerta, hvilket äfven snart, med det mest okonstlade förtroende, öfverlemnade sig till den älskvärde smickraren. Som min far, af den gamle pratsamme Majoren, såg sig så jemt upptagen, så han till den yngre gästens välkomnande knappt fick tillfälle yttra ett ord, proponerade han mig, att uti vår lilla trädgård visa Secreteraren R., ifall det möjligen kunde interessera honom, mina bikupor, emedan som bäst, dess trägna arbetare, mangrant funnos utflugne, för att till sina bon hämta ny näring. Min far hade knappt uttalat dessa ord, då R. med hatten i hand, redan stod färdig till uppbrott, samt jag snart derefter under barnsligt öfverdåd hoppade vägen fram, att nu göra honom bekant med hvarenda vinkel den lilla trädgården kunde erbjuda. Ack! huru snabbt förflöto icke de timmar jag än gående invid hans sida, än dansande förut, genom trådgardens gångar, med honom tillbragte. Huru mycket visste han ej att omtala, hvarom jag alldeles icke ägde någon aning; huru broderligt hjelpte han mig icke med uppdragandet af någon tistel, och något grässtrå, som plötsligt uppskutit invid ett och annat herrligt blomsterstånd; huru många sorter blommor saknade han icke ännu, hvilka här nödvändigt borde finnas, och dem han med aldraförsta ifrån sin fars trädgård ville hit anskaffa. Huru lugnt hvilade icke min hand, den han under dylika öfverläggningar, förtroligt fattat, innesluten i hans, och huru litet kom under allt detta, tanken om det rätta eller orätta i ett dylikt förhållande, att hos mig väckas. Solen hade morgonen derpå, knappt skridit fram om skogstopparne, då R. med en stor korg, fullradad med de skönaste blomsterplantor infann sig hos oss.
Det varuvärde, som å dessa Trädvaru-artiklar i Tull-Taxan bör utsättas, torde få blifva i proportion af tull-bestämmelsen och jemförligt med likartade Trädvaruartiklar, som i Tull-Taxan äro upptagna. 6/f Ee.villnings-Utskottels Utlåtande N.o 44} Om Underrättelserna vid Tull-Taxan< Det i fråga om varu-stamplingen uti 6 §. intagna Stadgande, att Fabriksodi Handtverks-Societeternas Ombud må öfvervara stämplingen, och å Placät-stämpeln teckna sitt Jintnn, bär af Herr Friherre Åkerhjelm ansetts mindre lämpligt, dels emedan ingen kunde ålägga ett sådant Ombud att vara närvarande, och således ingen garanti vöre för iakttagandet, dels ock emedan större delen stämpelbara Fabricat nästan Uteslutande i Stockholm tillverkas och blött få i Götheborg och Norrköping, samt den dermed åsyftade ytterligare controllen vid de i detta afseende nu gällande ändamålsenliga iakttaganden icke vore behöflig; men då Utskottet tillstyrkt, att ett sådant Ombuds frånvaro icke får hindra stämplingen, då denna anstalt bör vara betryggande för Näringsclasserna emot misstankan om möjligt underslef vid varu-stämplingen, och onekligt synes, att Ombudets namnteckning å Placatstämpeln försvårar förfalskningen och sålunda ökar controlien; så innebär ifrågavarande stadgande ingen olägenhet, men väl verklig fördel, hvarföre Utskottet också ånyo tillstyrker dess antagande. Äfven är emot Utskottets förslag, att enär Bevillnlngs-Ulskottets Utlåtande N;o 44- 65 enär utländsk vara i förädlad form exporteras, den för rudimaterien utgifna tull må till Fabricanten restitueras , af Hr Friherre Åkerhjelm anmärkt, att en sådan tillåtelse icke vore lämplig eller behöflig, då rätta mängden och beskaffenheten af den utländska rudimaterien, som i Svenskt fabricat är använd och åter utföres, icke kan lagligen styrkas, och man i alla fall först bör vara omtänkt att tillräckligt förse landets egna behof , innan en dylik export befordras.
Efter det loyala yttrande, i rak motsats med Hr Kammarpresidentens, sorn vi nu fått höra af H. Ex Hr Gr. af Wetterstedt, erkänner jag likväl, att några strängare ordalag icke behöfvas för att afväpna en sådan tolkning, som Frih. Gederström ville göra gällande, saint att man altså nu kan ingå på de lenare förslagen, helst vi alltid i prot. igenfinna, huru Statsministern år 1834 såg saken. Jag tvekar sålunda icke numera att instämma i Hr Cederschjölds förslag, att Ständerna må förklara &c. Måhända kunde mitt förslag vara lika godt; men som jag aldrig hyser någon förkärlek för en sak derföre, att jag proponera! den, vill jag icke yrka någon annan propos, än å Hr Cederschjölds förslag. Gr. Frölich: Äfven jag anser H. Ex. Hr Gr. qf Wetterstedts yttrande innefatta tillräcklig garanti för att numera icke behöfva nyttja ord,et besluta; och jag instämmer altså i Hr Cederschjölds förslag. Frih. Ehrenborgh: Oberäknadt den garanti, R. o. Ad. pumera äger deri, att en Konungens rådgifvare förklarat sig vara af den öfvertygelse, att Ständerna äga dispositionsrätten öfver besparingarna, skulle jag tro, att det yttrande, Constit.-r Utsk. i detta afseende gifvit, kunde innebära någon ledning för en dylik garanti. Jag vill härmed icke hafva sagt, att kommande Constit.Utsk., skola dela öfvertygelse med det närvar.; men jag ville endast fästa uppmärksamhet derå, huruvida dpt icke borde anses innefatta någon betydelse, att Constit.Utsk., inom hvilket för öfrigt stridjga meningar så pftat visat sig, likväl i denna fråga, utan att den ens blef föremål för discussion, enhälligt hyste den öfvertygelse, att Konungen hittills ägt dispositionsrätt öfver besparingarna till följd af Ständernas öfverlåtanden.
Icke dess mindre vandrar han framåt och markerar hvart steg med handlingar, om hvilka historien en gång skall bära vittne. Då han tänker på hvad han uträttat, sväller hans själ af stolthet; och medvetandet om, att han utför en historisk mission, fyller honom med ett fatalistiskt lugn. Han kan tvifla på, att hvar liten människomyras öde länkas af en personlig gud, men att det måste finnas något slags försyn för världshändelserna, tror han visst. Och för den som fått kallet att ingripa djupt i ett helt folks utveckling, tör vägen vara utstakad på förhand antingen i enlighet med händelsernas inre logik, som förutsätter en historisk nödvändighet, eller i enlighet med en högre vilja, som räknar med hvar drifvande faktors inneboende kraft men också känner hans begränsning och vet hans mål. I ljuset från samma fixa idé ser han allt. Också Cupido framställer sig tydligare och tydligare för hans fantasi som en historiens genius, hägnande hvart nattligt möte med sina breda vingar. Också i drottningens alkov inbillar han sig nästan ha en historisk mission, och han känner sitt öde fastsmidt vid hennes af en högre makt. Han vet, att om han lämnade henne, skulle den blodets feberhetta, som nu mildras och dämpas af hennes hjärtas djupa böjelse, slå ut i excesser. Hon skulle drifva vind för våg på sina lidelser och slutligen sjunka så djupt, att eftervärlden med afsky skulle nämna hennes namn. Således rättfärdigas allt som skett af föreställningen om en händelsernas inre logik, och till yttermera visso har han en legaliserande förnimmelse af, att han i sitt förhållande till drottningen lika väl som i alla de reformer han genomdrifver, endast är ett organ för kungens vilja. Om han icke ända från början trott sig känna kungens tysta välsignelse i luften, skulle han utan tvifvel kunnat kufva sin fåfänga, sin maktlystnad och sin sinnlighet, ty han mindes alltför väl, att han just då var gripen af en djup och allvarlig känsla för en annan. – Nu är han inne i labyrinten och det finns ingen återvändo, han måste gå vidare, utan att veta hvart vägen leder. Så te sig hans lifs senaste händelser i fågelperspektiv, då han med en kall och stolt blick betraktar dem från höjderna.
Man äter, som ville man tänja ut denna festmåltid i det oändliga, så njutningsrik är den. När man hunnit till gröten, börjar samtalet komma i gång, och då kakorna komma, ha de unga svårt att lägga band på sin munterhet, men så länge man sitter till bords får man ge sig till tåls – Ola skulle inte tåla något »skoj». Hushållerskan – hvars värdighet förbjuder henne att äta i stugan hos drängarne eller i köket hos pigorna, och som af lutter förnämhet tvingas att äta sin julmat ensam i spiskammaren – kommer sjelf in med syltet. Hon ser så nådig ut att Greta vågar sig fram med en komplimang: »De va några utmärta klener jomfruen har.» »Tycker Greta? Var så god och tag en till.» »Ja sier tack, men de e väl skam», svarar Greta belefvadt; »hvad kogar jomfruen sina klener i, men di konna ble så goa?» »Jag kokar dem bara i flott.» »Ja de måtte ja tro! Ja kogar mina i fett, men di bler på långt när inte så goa.» Hushållerskan qväfver en fin dragning på munnen och försvinner. Det råder en allmän belåtenhet vid bordet. Till och med öfver Gamle-Olas drag stjäl sig någonting likt ett leende hvar gång hans granne, stallpojken, kommer fram med ett halfhviskadt infall. Det råder ett egendomligt förhållande mellan de två. Det är tydligt att pojken känner beundran för Ola, men denne låtsar aldrig lägga märke till honom och beter sig likt en större hund, som till hälften brydd, till hälften road fördrager en ungvalps försök att stifta bekantskap. Att tala till honom kunde aldrig komma i fråga. Ola talar öfver hufvud taget aldrig till någon. Han sitter der tyst och trumpen på sin ringaktade plats, knotig och seg, med sjuttio år på nacken och knappt ett hårstrå på hufvudet. Förr var det han som styrde allt, men nu då han inte har kraft nog i sin böjda rygg och icke längre orkar gå i spetsen för arbetet, nu är han kastad i skräpvrån, och han skulle lefva på nåder, om han icke tack vare sin händighet kunde försörja sig genom att tillverka väggur af egen konstruktion.
R:dr, emot dito, med beräkning af 4 procents ränta —%* — 7.800: — inom Norrbottens län: för utdikningen af det vid Nieniiesels by i Råneå socken belägna Westi-tråsk, å 906 Transport: 9,045,419: 90. 9,119,719: 93. 6 — 42 — Transport: 9,045,419: 90. 9,119,719: 93. för utdikning af Teurajervi, Lombolo m. fi. sjöar inora Ofver-Kalix socken, å 7,800 l‘:dr, emot återbetalning af 8 procent årligen, med beräkning af 2 procents ränta 7,800: — 7,800: - » dito af B äling träsket, Lillträslcet, Staf tjern in. fl. sjöar i .Neder-Luleå socken, å 3,320 R:dr, emot dito, med beräkning af 3 procents ränta 3,320: — 3,320: — » dito af myrtrakter vid och mellan byarne Tärendö, Niva, Pajala, Kirnujärvi och Erkheike inora Pajala socken, å 6,360 R:dr, emot dito dito - 6,360: Lån till Fabriksidkaren J. Ji. Schram, å 20,000 R:dr, för en fabriksanläggning till bearberaude af marmor på Singön inom Roslags skärgård. emot 4 procents ränta och återbetalnings skyldighet efter 5 års förlopp. Köpeskillingen för den vid Regeringsgatan här i huf vudstaden belägna och af Kronan försålda s. k. hofbageri-egendomen 25,000: — 25,000: — Det, till bestridande af de å Riksgälds-kontoret anvisade utgifter, anslagna bidrag utaf statsverkets inkomster för åren 1859 och 1860 1,932,400: —•
– I det stället fick man ofta från Predikstolen höra städade, prunkande predikningar, som hunnit sjelfva det odrägliga idealet af vidrighet – den plattaste platthet i tanka, den svullstigaste svullst i uttryck. – Jag känner att det är tid att sluta. Ty jag har nu kommit till det, som stundom varit samtida med mina egna öron. Det är likväl ännu ett phenomen i hela denna bildning, som ej måste undgå uppmärksamheten. Till menniskan hörer ej blott förstånd, utan äfven känsla och inbillningskraft. Om hon förhärdar sig i en ensidig, falsk och ovetenskaplig förståndskultur, så hämnas inbillningskraften och känslan sitt förtryck derigenom, att de bryta ut i moraliska sjukdomar, i svärmeri och fanatism. Det var således alldeles i sin ordning, att upplysningens tidehvarf skulle få kännas vid åtskilliga symptomer af dessa sjukdomar, och de uteblefvo ej heller. Äfven om någon sann religiös idé föll i bättre hufvuden, så följde, emedan all philosophi och hela förståndsbildningen var i uppenbar opposition dermed, att den der skulle innästla sig egenteligen i trotts af deras eget förnuft. Uppretade deraf gåfvo de detta förnuft helt och hållet på båten, och ideen, ehuru till sitt väsende sann, verkade då blott som en feber-kraft på deras känsla och inbillning och brast ut i visioner och känsleri. Sådant var fallet med Svedenborg: Zinzendorf var ej fri derför; och naturligtvis borde det gälla ännu mer om de svagare, som i dem vördade sina mästare. Den nya devotionen i Frankrike, som man kan lära känna i Chateaubriand’s skrifter, är af samma karakter, men har alsingen egen kraft och utmärker sig snarare genom en förunderlig melankolisk vanmägtighet. Vi begynte med att bestämma den nödvändiga motsatsen emellan begreppen: Tro och Insigt, Sens commun och Vetenskap, Religion och Philosophi, som i sjelfva sunda förnuftet finnes.
Till ökad aflöning af 500 R:dr R:ml årligen åt samtlige desse Ijenstemän erfordras nemligen: för Lands-kanslisterne 4,SCO , Lands-konlorislerne 1,200 hvilka medel anvisas med tillsammans 6,000 7:o åt Va l' ika /jan ingari hos Läns-stgrelsar/ie. Enär aflöningen för Läns-stjrelsernes på slat upptagne ordinarie Vaktmästare ansetts böra höjas, nemligen för Vaktmästare i Stockholms Län lill 450 R dr och i de öfriga länen till 400 R:dr R:mt hvardera årligen, samt den pä Stockholms Läns stat uppförde extra Vaktmästarens ärliga aflöning ökas lill 200 R:dr R:uit, ,så anslås medel härtill med 5,520 8:o ät Kronofogdar ne. För en lill 2,500 R:dr R:ml ökad minimi-aflöning om året åt de Kronofogdar i riket, hvilka nu icke åtnjuta berörde belopp, erfordras tillhopa 00,882 samt till hvres-ersättning ål 29 st. kronofogdar, hvilka icke äro försedda med boställe, ä 300 R:dr R:m( åt hvardera årligen 8,700 äfvensom lill ökad aflöning af 1,000 R:dr R:ml om året åt Expedilious-kronofogden i Färentuna härad af Stockholms Län '. 250 S:gr 69,832 och åt Kronofogden i Westerbottens läns Lappmarker: lön åi ligen 1,800 löntillökning d:o /00 2.500 Amu. Denna tjensteman har hittills njutit lön af 8:de Hufvud-titelns anslag för Lappmarks Ecclesiaslik-verket, hvilket anslag kan, i följd af denna ölverflyltning, något nedsättas; hvarjemte den inkomst, s. k. näst, han af Lapp-allmogen uppbär, kommer all upphöra ullöres tillhopa med 72,332 — Exycdi tio n s-Lil s holle Is Förslag tilI anderd.
Först och främst får jag anmärka, att ingen allmän beskattningsrätt mig veterligen blifvit föreslagen, vidare att, äfven utan en sådan, länsnämnderna skulle kunna utöfva en ganska välgörande verksamhet; slutligen att jag icke förmår inse hvarföre icke kommunerna sjelfva skulle finnas villiga att åt sina sjelfvalda ombud updraga Den 21 Juli. 375 rätt alt bestämma vissa nödiga länsafgifter, då de gifva sina riksdagsombud en oändligt mycket vidsträcktare rätt. Till dessa nu uptagna skäl torde måhända kunna läggas ett ytterligare, hvilket väl icke blifvit af Utsk. anfördt, men som möjligen för mången inom och utom Utsk. torde ega större vigt än alla de anförda, nemi. att kommunal-väsendcts införande skulle innebära ett angrepp emot centralisationen och mot länsstyrelsernas myndighet. Ja! vill man att centralisationen skall upsluka all kommunal makt och verksamhet, och att K:s Befh:de skola äga en makt mindre kontrollerad än sjelfva Konungens, då har man otvifvelaktigt skäl till ofvan antydda farhåga; men anser man åter, i likhet med mig, att centralisationen bör inskränkas inom sitt egentliga område, regerinsmagtens och lagstiftningens, samt att för K:s Befh:de, likasom för Konungen sjelf, den mögligaste af alla kontroller, uplysningarnes och den medborgerliga andans, aldrig bör vara tryckande eller ovälkommen, så förfaller denna farhåga. Vilja vi nu, vid behandlingen af denna vigtiga fråga, rådfråga den pålitligaste af alla erfarenheter, häfdernas, så lära de oss, att redan hos det mäktiga folk, som uteslutande i städer upslog sina bopålar, Romersk rätt och Romersk frihet betingats af municipal-inrättningär; att vidare undermedeltiden ali samfundsanda och all verklig odling var alt träffa endast i städerne, hvilka då styrdes enligt egna lagar; alt slutligen, hos de nyare folken af jgermanniskt ursprung, som i allmänhet icke älskat att innestänga sig inom murar, den häradsoch landskapsbildning, hvilken, äldre än feodal-inrättningen, öfverlefvat denna, utgjort alla författningars grund, samt skapat de Anglosachsiska och Skandinaviska slammarnes frihet.
Jag instämmer deruti med Hr Stråle, att innan man ingår i öfverläggning om de sär - Den 18 Februari f. m. 4o5 skilda punkterna af lagen, måste man först afgöra huruvida denna b<g skall liafva retrouetiv verkan eller ej; men der fini es ännu en omständighet, som först måste algöras, nemi. frågan huruvida ens någon ny lag nu bör antagas eller ej. Då jag i denna punkt anhåller alt få yttra mig, så skulle jag måhända kunnat vara framkallad af en framställning, sorn jag läser i en reservation emot betänk., att nu anföra hvad som visserligen eljest vore alldeles öfverflödigt, nemi. att de åsigter, jag här framställer, visserligen icke iiro några andra, än mina egna, då jag ej ens är i tillfälle alt inhemta andras åsigter, med undantag af dem, som jag på detta rinn hört eller läst i Utsktns betänk:», elier sådana alhandlingar, sorn ej varit alltför tråkiga alt genomgå. Jag får således i afseende på den första frågan, huruvida någon lag nu bör äga rum, repetera hvad jag förra gången anförde, och som på intet sätt är af Utsk:n vederlagdt, nemi. alt under nuvar. förhållanden är det ganska olämpligt alt stifta en lag, med den mera bestämda juridiska form, som denna lag skulle fä jemförelsevis med den af år i8>4- Jag tror, att den erfarenhet vi kunnat vinna under de få år, sorn vi ägt sådana privatbanker, ännu dertill är alltför ringa, och anser derjemte, att om äfven denna erfarenhet finnes, så är det likväl omöjligt alt nu åstadkomma clt lagförslag, sorn fullt motsvarar behofvet. Privatbankerne hafva uppkommit och gjort verklig nytta, framkallade af behofvet, af det strypsysteme, som man infört i vår allmänna bankrörelse; men jag tror, att om man nu införde de stadgauden emot missbruken härutinnan, hvilka visserligen i en framtida lag bora inkomma, så vore det en dödsdom emot privatbankerna. Då skulle dessa stadgauden antingen tillämpas på de nuvar. bankerna eller ej.
F:n uppräknade embetsman, skall vara förvissad att få behålla sin lön, så är detta jemväl ett contracts-föi hållande. Skulle nu Grefven vilja yrka, att Konungen och Ständerne må besluta huru de behaga om Rikets rusthållare? Jag tror icke det, utan Grefven lärer lika med mig vilja vindicera helgden af contractet emellan Kronan och rusthållaren, och likaså vill jag vindicera den individs rätt, som man kallar Statens tjensteman. Han är väl icke en Paria för det han ingått i Statens tjenst. Jag är icke angelägen om det förslag jag framställt, men jag tyckte det vara en utväg att, i stället för att sträcka denna rätt till individerna, sammanföra den hos corpserna, så att de må kunna komma öfverens, och sålunda statsverket slippa att hålla sig till en och annan individ i den ena eller andra corpsen och få vid iiqviderandet af lönerna hålla sig till corpserna, af hvilka hvar och en skulle hel och hållen antingen ingå på det nya förslaget eller qvarstå vid gamla beräkningen. Om nu Gr. Anckarsvärd finner detta grundlagsvidrigt, hvartill jag ej kan finna anledn., men hvarom kanske andra ledamöter af Ståndet kunna vara ense, så vill jag låta mitt förslag förfalla; ty grundlagsvidrigheter har jag aldrig med velt och vilja framställt, och något begrepp har också jag om grundlagen. Gr. Anckarsvärd: Utan alt på något vis vilja sätta i fråga det begrepp om grundlagen, som Hr Lefre'n åberopat lill stöd för sina satser, tager jag mig blott friheten att vid detta tillfälle, i följd af Hr Lefrens egen gjorda framställning, hvilken dock efter mitt förmenande på intet sätt är adasqvat till ifrågavar. förhållande, hänvisa den värda talaren till förfarandet i afseende på rustoch rotehållarne i passevolance-frågan vid 182g och i83o årens riksdag. Jag tror icke att äganderätten har en större helgd i afseende på embetsman och deras fullmakter, än i afseende på rustoch rotehållarne samt deras contracter med Kronan om underhållskostnaden för armeens exercis.
– Och hvad har då uppehållit dig? Du är ju fri, du kan komma och gå som du vill; du behöfver icke såsom jag förnedra dig till tusen förevändningar och osanningar för att få tillfälle till ett flyktigt möte, för att få njuta några sekunders lycka och frihet. Du är en man ... – Men just derföre att jag är en man, har jag pligter, för hvilkas uppfyllande jag mången gång måste uppoffra mitt hjertas eldigaste önskningar ... Men låtom oss ej tala härom, dyra Annunciada! Hvad gjorde du, då jag kom. Bad du? – Ack nej, jag tänkte på dig. – Med en förebråelse? – O, icke så, det är blott, då du är närvarande, som jag har mod att förebrå dig något ... När du är borta, kan jag ej tänka på dig annat än med längtan och kärlek. Nu drömde jag till hälften, jag lät min inbillning visa mig en glänsande tafla ur vår framtida lycka. Jag såg oss vandra vid hvarandras sida i en doftande lund, der rosor och nerier stucko fram sina glödande blommor mellan myrtrarnes och lagrarnes mörka grönska. Klarblå hvälfde sig himlen öfver oss, på afstånd hördes sorlet af en bäck, hvars silfverklara vatten framskymtade mellan träden. I fjerran en kulle, på hvars spets syntes ruinerna af något gammalt tempel, hvars saga du förtäljde mig med din klingande, manliga stämma, under det att jag ... men, min Gud, Gaetano, hvarför ler du så bittert ... misshagar dig denna heliga dröm? Tänker icke äfven du på en sådan framtid? Din ärelystnad målar kanske en stoltare, lifligare tafla Hur du vill, med dig blir jag alltid lycklig, min älskade! Säg, huru hoppas du att vår framtid skall gestalta sig? – Låtom oss ej tala om det tillkommande, min Annunciada! Den tafla, du målat, tjusar mig lika mycket som dig; men hvartill gagnar det att bygga luftslott för en aflägsen framtid, då det närvarande är så osäkert. – Just derför, Gaetano, söker jag bedraga min oro och mina farhågor genom att tänka mig in i ett lyckligare kommande.
Med frimodig och hurtig öppenhjärtighet har hon bekant för den, som skrifver dessa rader: » Under de år, jag vistats i Paris, har jag verkligen studerat och arbetat mycket flitigt. » Och när det allvarliga arbetet går hand i hand med en sällspord begåfning, så bör resultatet af dessa två faktorer enligt den enklaste slutledningskonst blifva det vackrast möjliga. Fröken von Schulzenheim ville göra trolio-t för mig, att hon icke alltid varit så flitig som nu. » Det var ett år, » sade hon, » sedan jag lämnat akademien här i Stockholm och innan jag reste till Paris, som jag roade mig med att vara klen. » Lyckligtvis fann hon snart detta » nöje » i längden tröttande. Hon samlade en höstdag år 1888 all sin energi, beslöt att taga konsten på allvar och reste samma år till den europeiska konstens hufvudstad par préférence för att andas lungorna fulla af den konstens subtila atmosfär, som gör den skapande andens flykt lättare och djärfvare. Dessförinnan hade emellertid fröken von Schulzenheim, som of van antydts, begagnat sig af undervisningen vid akademiens för de fria konsterna skola i Stockholm och där genomgått » antiken » och » modellen ». Hon hade därjämte målat rätt mycket, ehuru hon aldrig fullständigt genomgått målareskolan. Den här grundlagda säkerheten i teckning kom henne väl till pass, när hon i Paris började sina studier, och den utyecklades ännu mera under Julien Duprés, Jules Lefevres och Benjamin Constants mästerliga ledning. Också utmärkas hennes arbeten af en i hög grad säker och distinkt teckningsfärdighet. Redan efter knappt ett års vistelse och rit de bästa traditionerna från den gamla studier i Paris märktes Ida von Schulzenfridfulla målarekolonien i småstaden vid heims namn bland de skandinaviska konstBhen. I detta sammanhang må också ernärers, hvilka prisbelönats vid 1889 års inras om den förtjänstfulle läraren i djurvärldsutställning, då hon erhöll en mention målning vid konstakademien härstädes A. honorable för en ypperlig och karaktäriKallenberg, som äfven varit fröken v. stisk hundmålning. Sedan följa utmärSchulzenheims förste lärare. kelserna slag i slag.