Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Med den öfvertygelse , att ordalag i Författningar i allmänhet aldrig kunna vara nog tyd iga och bestämda, med den serskilda erfarenhet jag lika med hvar achen, som från början af denna Riksdag följt ärenderne , haft tillfälle inhämta , rörande de serskildta tolkningar som blifvit gifne de förra Författnings nes föreskrifter just i detta ämne, och de föfjd r deraf sökt dragas, tror jag att < n reel crionsförändring i denna del till födande ord lydelse: Då verkelig brist på Spannmål både hemma i Landet och på de Orter, hvarifrån Spannmål vanligen hämtas , gör att verkelig hungersnöd befaras} skulle bättre uttrycka Ut. skottets mening och uppfylla det åsyfta dr ändamålet. Absolut blist kan efter mitt begrepp Den 24 Martn, e. m. 441 icke tänkas. All brist är relativ, den uppkommer af en viss rela ion r mellan tillgång och behof. En absolut brist skulle, om något begrepp dervid skulle kunna fastas, vara det samma, som en absolut saknad. Att vid en så Olycklig, m^n lyckligtvis 'öga tänkbar, ställning, att all Spannmålsttllgång, så hemma i Landet, som i de Oiter, hvarifrån den plägar erhållas, absolut saknades, vöre dels öfverflödigt att föib|uda Bränvins-biänning af Säd, som intet fans, dels kunde då inga slags anstalter förekomma den förskräckligaste hungersnöd. Verkelig hungersnöd tror jag också icke är län pelig att såsom särskilt vilkor utmärkas, då all hungersnöd är lika verkelig, fastän mer och mindre vidsträckt eller tryckande Herr Mannerstam, Johan: Vid det under öfverläggning varande Bt tänkandet torde först i allmänh t den Anmärkning asra rum, att de förändringar, som Utskottet föreslagit, icke äro s®. vigtige eller ledande till så väsendteliga forti lar, att dessa mntvägas af de olägenheter och d n lörlust, sorn rubbning i den förra Författ. ningen medföra. Ibland föreslagne ändringar vill jig endast exempelvis nämna det stadgandet , att endast en Fanna af 90 kannors rymd får på samma Egendom begagnas.
Åtminstone alla, som de skönaste damerna öfver hufvud taget ha lust att stämma möte med. – Au revoir! min f. d. Friedrich! – Hon småler deltagande och sänder honom en fingerkyss till tröst – Akta er, att ni icke för tredje gången råkar ut för samma äfventyr! – Är det någon öfverhängande fara på färde? Nu nickar hon betydelsefullt: – Jag mötte nyss Ida Moltke – och jag tror nästan, att hon också går omkring och söker sin Friedrich. – Nom d’un chien! Är Plessen fallen i onåd och en ny Friedrich korad? – Nej, men ni vet väl, att grefve Fritz officiellt heter Christian Friedrich. – Ni menar, att grefvinnan skulle ha stämt möte med sin egen gemål? De se på hvarandra och skratta båda. – Nå, hvarför icke? – Nej, Nej! Det vore alltför originellt. Men om ni fordrar det, skall jag gärna tro, att ni själf just nyss, då ni ropade Friedrich, tänkte på er gemål – ehuru generalen officiellt heter Peter Elias! – Au revoir, ni oförbätterlige! Nej, jag fordrar ingenting annat af er, än att ni nu låter mig gå! Hon niger kokett och vill fortsätta sin väg, men han följer efter: – Au revoir, ni alltid lika förtjusande och lika oberäkneliga! Jag närer den djupaste afund gent emot denne ert hjärtas nye kung Friedrich – den femte, men jag hyser också tacksamhet gentemot honom – Verkligen? – Ni tror mig icke. Det är bokstafligen sant. Jag kan icke annat än glädja mig åt den ryska diplomatiens nederlag. Det var på tiden, att Rysslands tyranniska öfvermod stäcktes, och att här sattes en gräns för dess eröfringslystnad. – Jag är tacksam mot er Friedrich, därför att han utestängt riddar Mikaël – ehuru den snopne ärkeängeln sedan dess hedrar mig med sitt hat – därför att han tror mig vara den lycklige. Hvilken ödets ironi! – Jag skulle beklaga er lifligare – säger hon gäckande – om jag icke visste, att ni fått full ersättning på annat håll för allt hvad ni i denna affär förlorat!
Den älskade hädangångne sörjde stundom öfver oförmågan ali längre kunna verka faderligt för sitt folk, men aldrig hördes Han klaga. Det rätta och sanna ville Han, att omfatta alla med kärlek var ett behof för Hans varma hjerta! Detta arf mottager jag, mine Herrar, och om jag ej kan verka, som min ädle Make, för folkets lycka, kan jag dock som Han, älska detsamma, önska dess väl, och anropa Gud att beskydda Sveriges framtida öde! Jag beder Svea Rikets Ständer emottaga dessa uttryck af uppriktig tacksamhet, samt försäkran om min fortfarande välvilja och bevågenhet". J os ephi ne. 4 Expeditions-Utskotlels Förslag lill underd. Skrifvelse, N:o 3. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 7 Jun. 1860. Preste-Slåndet den 7 Borgare-Ståndet den 7 Bonde-Ståndet den 11 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition om ändring i 5 och 6 §§ Regeringsformen i afseende å Stats-Rådets sammansättning. (Konst.-Utslcs Mern. N:o 2.) 8. A. K. Medelst nådig Proposition af den 0 Oct. 1857 har E. K. Majit föreslagit den ändring uti 5 och 6 §§ Regeringsformen i afseende på Stats-Rådets sammansättning, att Stats-Rådets antal skulle ökas med 2:ne, utaf hvilka den ene skulle blifva Chef för ett nytt Departement för allmänna arbeten och kommunikations-anstalter, samt den andre vara Stats-råd utan Departement, så att desse Stats-råd blefve fyra i stället för tre. Till stöd för denna nådiga framställning, i hvad densamma afsåg inrättandet al ett nytt Stals-departement, har E. K. Majit behagat anföra, hurusom det med befolkningens till vext samt jordbrukets, handelns och andra näringars framsteg allt mer tilltagande behofvet af förbättrade och utvidgade kommunikationsanstalter riktat E. K. Majits uppmärksamhet på vigten deraf, att åt denna gren af statsförvaltningen gifves större enhet, än som under närvarande förhållanden kan påräknas.
Huset, som var af sten och bjälkar, företedde nu blott en outredlig grushög. Tjugu andra kvinnor hade dödats, i husen, men däremot blott 4 män och 4 pojkar, emedan de flesta voro sysselsatta utomhus på åkrarna. Stöten hade kommit som ett slag ochx 68 EN RESA FRÅN TEHERAN TILL KASCHGAR. varit mycket häftig och kort. I nästa ögonblick fanns ej byn, blott högar af grus. De följande dagarna hade oupphörligt nya jordskalf förnummits, ehuru mycket svagare. I närheten af Tasch observerade jag en mängd djupa jordbäfningsremnor, af hvilka en lär ha uppslukat en del af en fårahjord. På andra sidan kedjan passerades den gamla staden Bostan med sina vackra minnesmärken, samt kort därpå Schahrud, en viktig handelsstad. Härifrån till Mejomej hade vi 65 km., en sträcka, som måste tagas i två afdelningar. Miandäscht är säkert Persiens största karavanseraj. Det gör skäl för sitt namn, som betyder » Midt i öknen ». Här rasta karavaner från östan och vestan och utbyta varor, här hvila pilgrimerna en eller par dagar, och nästan alla nischerna i den kolossala byggnaden voro äfven nu upptagna, och de mest olikartade och egendomliga scener från det persiska vandringslifvet kunde här iakttagas. Det var ett stoj och ett väsen utan ali ända. Kvinnor, skrikande barn, därvischer, pilgrimer, karavanförare, mulåsnedrifvare, förnäma resande, köpmän syntes om hvartannat i en brokig växling. Där lastade man en karavan, under det att en annan befriades från sina bördor, där grälade några resande om den bästa platsen, under det att andra hämtade vatten ur brunnarne på den gigantiska gården eller köpte grönsaker och frukter i de små bodar, som funnos i karavanseraj et. En därvischs melankoliska och högljudda säng öfverröstade då och då sorlet. Det var med ett ord en mycket liflig tafla. Från Abbasabad gjorde jag en ny exkursion ut i saltöknen för att jämföra dess utseende här med det söder om Guschet Därvid passerades den stora, ytterst salthaltiga floden Kal Mura.
Att för öfrigt upköpandet af vexlarne icke var så fördömligt, visar sig deraf, att beloppet af de protesterade vid krisens inträffande utgjorde 1,472,124 rdr; återstår för närv. endast 105,923 rdr 18 öre, under det i Danmark, der banken är styrd af de skickligaste affärskarlar, ännu den 31 Juli 1858, d. v. s. 7 å 8 månader efter krisen, återstod en summa af 6,929,082 rdr rmt oliqviderade protesterade vexlar. Hvad beträffar BankoFullm:s åtgörande med afs. på vexelhandeln i dess helhet, vill jag äfven derpå kasta en blick, emedan det ligger mig om hjerta!, att mina fordna kamraters i BankoStyr. förhållande blir sedt ur den dager, det bör, och så mycket mera, sorn 72 D en 11 Januari f. in. den man, kring hvilken Styrelsen i denna tid af oro och bekymmer sammanslöt sig, och kring hvilken hela Bankens verksamhet koncentrerade sig, varit ett indirekt föremål för klandret. Jag bedömer denne man opartiskt. Vi hafva förut 'arbetat tillsammans i StatsUtsk. för en 12 år sedan och han var då en af mina politiska motståndare, men olika politiska tänkesätt skola aldrig hindra mig att erkänna förtjensten, der den finnes, och rättvisan kräfver att jag uttalar min djupa högaktning för denne utmärkte man, Hr Grosshandlaren F. Schartau. K. St:rs Banks vexelhandel börjades i Maj 184 5, med resultat af följande köp: , 1845 II. Sammanlagdt Bko mrk 55,084,826: 12. eller Rmt Rdr 73,446,434:
19 samt resten eller 108,000 R:dr till nybyggnad. Dä man besinnar den mängd af utgifter, som erfordras för underhåll af flottans 3:ne varf och stationer, samtlige fartyg, samt komplettering af deras inventarier, m. fl. utgifter, som hitintills belastat denna utgifts-titel, så inses lätt otillräckligheten af detta anslag, sä vida man ej anser en större eller mindre del af det, som nu linnes, kunna och bura lemnäs utan underhåll. I Kongl Maj:ts nådiga proposition uppgifves väl, att flottans underhåll kan bestämmas lill endast 384,249 R:dr 40 sk., men någon upplysning, huru detta resultat vunnits, har jag ej funnit uti motiveringen till det förslag, hvaraf Utskottet förklarat sig hafva erhållit ”en förut saknad ledning” för bedömandet af statsbehofven på denna hufvudtilel. Uti sin underdåniga rapport angifver Departements-chefen en summa af 538,075 R:dr såsom erforderlig till flottans underhåll, och förklarar derjemte hufvudorsaken till malerielens förfallna skick ligga deruti, att anslaget till underhåll icke varit lämpadt efter hehofvet. Då nu anslaget till underhåll ”kunnat bestämmas” till vida mindre än förut, men deremot denna minskning af anslag icke blir annat än en omföring, enär betydligare summor äro äskade i och för nybyggnad, så eger detta utseende af att hafva skett icke för besparings skull, utan för att kunna så snart som möjligt blifva qvitt allt, som påminner om, att Sverige egt en flotta.” Uti 2:a punkten af denna reservation instämde Friherre Klinkowström. Vid 8:de punkten: Af Grefve Mörner, C. G.: ”Med min röst har jag biträdt förslaget om bil dandet af en så kallad reservstat, men i afseende på de af Utskottet för öfverflyttning till reserv-staten föreslagna vilkor har jag varit af skiljaktig mening. Då herr Departements-chefen, uti sin till Kongl.
Provianterings-direktionerna vid de särskilda regementena kontraherat med entreprenörer om tillhandahållande af proviant för 1848 års möten, hvilka, till följd af krigsrustningarne och truppernas sammandragning i Skåne, sedermera blifvit till större eller mindre delar inställda, hvaraf följt, att provianten icke blifvit behöflig, utan för Kronans räkning återförsålts. Kontrakterna med entreprenörerna innehålla väl, å ena sidan, att Kongl. Maj:t och Kronan i sådant fall ville hålla entreprenören skadeslös för de utgifter, han verkligen haft, sålunda, att han finge ersättning för hvad han lagligen styrkte redan vara upphandladt eller för hvad af honom vöre å mötesplatsen för påräknade behof magasineradt, hvilket af Kronan komme att öfvertagas och disponeras; hvaremot, å andra sidan, är stadgadt, att entreprenören vore pligtig att hafva provianten vid mötesplatsen så tidigt, att den minst 8 dagar före mötets början kunde undergå besigtning utaf 2:ne af Regementschefen dertill kommenderade officerare. Tillgängliga handlingar upplysa likväl icke, att en sådan föregående besigtning någorstädes blifvit verkställd, utan synes det hafva fått hero på entreprenören att, sedan mötet blifvit instäldt, bestämma, hvilka qvantiteter och hvilka slag af proviant han ville aflemna, hvarefter densamma blifvit för Kronans räkning försåld med ofvan omförmälda betydliga förlust. Vid försäljningen för Kronans räkning af provianf-artiklarne för Elfsborgs regemente, förekommer likväl, att endast det inflytande beloppet blifvit entreprenören godtgjordt, hvaraf synes, att endast auktion sprovision m. fl. kostnader skulle utgjort Kronans förlust; men af 1849 års hufvudbok och verifikationer inhemtas, att entreprenören, uppå Regementschefens tillstyrkan i skrifvelse till Provianterings-direktionen, erhållit en rund summa af 666 R:dr 32 sk., såsom ersättning för den förlorade vinsten pä provianteringen, med hvilket belopp alltså Kronans förlust på proviant-upphandlingen för föregående året blifvit ytterligare ökad.
I anledning af denna anmälan, beslöto Fullmäktige, under den 9 Oktober sistlidet år, med bifall till ett derom väckt förslag, att alla lån på jern, som under år 1843 i Götheborg beviljats till högre belopp, än 10 R:dr B:ko på ^^:det, skulle uppsägas till inbetalning innan samma års slut, dock med rättighet för låntagarne, att inom samma tid på sådan pant upptaga nya lån, utan större inbetalning på de förenämnde, än skillnaden emellan det gamla belåningspriset och det, som af Fullmäktige i då påföljde December månad komme att bestämmas; hvarom underrättelse meddelades Låne-Kontors-Direktionen, som, i afseende på verkställigheten af den del utaf nämnde, beslut. hvilken innefattade sättet för lånens liqviderande genom nya lån på samma pant, sedermera, under den 2 November nästnänmde år, uppå derom gjord begäran, erhöll den föreskrift, att kapital-afbetalningen, jemte den å lånen till betalningsdagen upplupne ränta, hvilken på samma gång borde erläggas, finge afskrifvas å de för primitiva lånen utgifna skuld förbi ndelserne, som, tillika med tillhörande handlingar kommo att utgöra säkerhet för återstående lånebeloppen. § 50. Lunds Domkyrka har icke ännu begagnat någon del af det lånebiträde, till belopp af högst 33,000 R:dr tl:ko, som vid 1828—1830 årens Riksdag åt densamma beviljades, och hvilket, jemlikt 169 §. 1 mom. i Banko-Reglementet under den 15 Juni 1841, ”blott till nästa Riksdag” skulle bemälde Domkyrka tillhandahållas. § 51. Ivommissarierne i Låne-Kansliet hafva, uti ett till Fullmäktige ingifvet Memorial af den 18 April 1842, jemte anförande, hurusom, i följd af Rikets sednast församlade Högloft.
Kännetecken eller beskrifning, som utmärker den person, hvars utlefverering äskås. 2:0 Ett af vederbörande Embetsman i Sverige eller Norrige utfärdadt Undersöknings-Protokoll, eller någon annan offentelig handling, hvaruti de omständigheter, som föranledt till begäran om den nammgifne personens utlefverering och 1 synnerhet stället och tiden, hvarest och dä förbrytelsen är vorden begången, finnas upptägne. §. 0. De till utlefvereringens verkställande érforderlige penningar förskjutas af närmaste Läns 3 3° Konungens Nåd. Propositioner. Ränteri i Sverige eller offen/eliga Cassa i *Norxige. Ofver de använde ofnkostnaderne har den Landshöfdinge, Stifts Amtman eller Amtman, sorn verkställt utlefvereringen, att insända räkning till vederbörande Landshöfdinge i Sverige, samt vederbörande Stifts-Amtman eller Amtman i Norrige, på det ersättning derefter kan varda ombesörjd. §• 7- Ar förbrytaren redan? på den tid utlefvere. ringen äskas, under laga tilltal i det land, der han sig då befinner, må med utlefvereringen anstå, intill dess han der dömd blifvit. Domaren utstakar då det straff, hvartill han sig skyldig gjort, men straffet verkställes icke, utan bl ifve lian slutligen dömd och straffad på en gång för alla förbrytelserna, af det Rikes Domstol, der grofsta brottet är begånget. Skulle särskildta om, ständigheter fordra en sådan förbrytares utlefverering, innan Domaren, der han vistas, hunnit ransakningen fullborda, varde sådant hos Konungen anmält, sorn derom efter omständigheterna förordnar. Laga stämningstid till inställelse vid vederbörlig
Då hade hon, glömsk af sina belletristiska sysselsättningar, blifvit helt mor, helt och hållet mamma och varit ledsen hela eftermiddagen och det hade hennes Fanny också varit. En annan gång var det lille Rudi, fru stadsamtmannens lille Rudi, som hade varit sjuk. Då föll det sig ju så godt som af sig sjelft, att de af fruarna som hade hjerta, och det hade ju alla, hela eftermiddagen icke talade om något annat än den lille Rudi. Herrarna talade aldrig om barn. Doktorn förklarade rent ut, att barn äro arbetstimmens ohyra och att fruarnas prat om de små skrikhalsarna var en styggelse. Han kände klåda öfver hela kroppen, bara han hörde dem. Nej, lokalpolitik var det, som herrarna dryftade. Man kunde icke förneka, menade doktorn, allra helst så här uppe i en gammal riddarborg, der man såg hela landet från höjden, att man kände sig en smula aristokrat. För öfrigt föreföll doktorn helt högtidlig här uppe i riddarsalen och var alldeles icke samma torrolige, litet tölpaktige plebej som der nere på stadens källare. Der nere dugde det icke heller att leka öfversittare, det fick jag ofta sjelf erfara. På Krone var nemligen en biljard, som lockade till flitigt besök. Nu äro emellertid vi svenskar notabla klåpare i det spelet. Schweizaren deremot liksom fransmannen sköter, om han också endast är en fattig kroppsarbetare, sin queue, jag vill icke säga med grace eller efter alla konstens regler, men med ofta häpnadsväckande träffsäkerhet. Har tar bollarna »på känseln». Då jag nu stod der ibland och fubblade, kriticerades jag högt af de kringsittande arbetarna, som midt på ljusa förmiddagen kunde samlas derinne för att vederkvicka sig med ett glas most. Någon gång kunde till och med en eller annan af dem taga queuen från mig och börja undervisa. Bäst det var, kunde också min skomakare stiga fram och erbjuda sin tjenst, anmärkande, att han medan jag spelade iakttagit, att mina skor behöfde klackas. Så kom skräddaren och frågade, om jag var belåten med fodret i rocken, som han förfärdigat åt mig och som jag just hade på.
Tro, Stålarm, icke att ditt trots förmår förändra det som himmelen beslutit: lägg därför ödmjukt ned ditt vapen nu, att Herrans hand ej tung på dig må falla. STÅLARM. Ers vördighet, jag är för litet bisp, för att för det där kalfskinns-pergamentet, som I Upsala präster skrefvo hop, uppoffra öfvertygelse och ära. Jag trodde på min Gud, förr'n det fans till, och än jag hoppas, han mig skydda vill. Den kung, han gifvit svärdet uti hand jag strider för till lifvets sista rand. ERIK BRAHE. Ett sista ord. STÅLARM. Jag underhandlar ej. LAUR. PAULINUS. Det svaret skall ni ångra än med sorg. Mins hur ni redan en gäng blef besegrad af hertigen och tvangs att honom hylla, mins hur det löfte då ni honom gaf, ni bröt på nytt. Snart skall han komma åter. (Pekande på verserna ofvanför balkongen). Den versen där, han då i muren högg, han hugga skall i blod på häfdens blad. (Uppläsande den). "Hit jag, Karl, har kommit och sett och betvingat ett uppror, härifrån åter jag går, lämnar ej spar af min hämnd. Men jag skall komma igen, enhvar förrädare bäfve! Ingen försköning då fins undan min straffande hand". STÅLARM. Vi den ej frukte. Orörd där den sitter och håller skarp vår blick och blankt vårt svärd. Må detta bli det sista ord vi byta! BISKOP PETRUS. Så fortfar då att anse mera värd en brottslig konung, än er fosterjord. Med sorg vi resa åter, snart med svärd afgöras skall, hvad vi här bytt med ord. (Erik Brahe. Laur. Paulinus och biskop Petrus af Vexiö gå). Fjerde scenen. Arvid Stålarm. Johan Fleming. Olof Klaesson. OLOF KLAESSON. God natt med er, I riddare af ordet, god morgon strid och muntert lif igen. god natt med kutter under jungfruburen, god morgon trummors larm, kanoners brumbas, god natt med middagslur och gäspning lång, snart börja vi vårt glada näringsfång!
Frågan är verkligen ej likgiltig, utan af ganska stor vigt för den allmänna vältrelnaden, och då Justitie-Ombudsmannen äfven fästat uppmärksamheten dervid, torde det vara så mycket nödigare alt något åtgöra. Jag anhåller derföre, att R. o. Ad. vilie bifalla Utskits Betänk. Hr Nordenfelt, Enar Wilhelm: Oaktadt visst icke något svalg är befästadt hvarken mellan mig och Hr Mannerskantz, eller mellan mig och talaren på 17:de bänken, måste jag dock denna gång uttala en åsigt i strid mot deras, hufvudsakligen på det skäl, att hela denna lagstiftning om öloch kaffestugor är alldeles förvirrad. K. M:s Bellude äro dock naturligtvis tvungna att se till, det ordning må råda i detta sorn i andra fall. och kunna icke göra det f. n., annat än genom godtyckliga åtgärder. Man kan icke tillåta att allmänna landsvägen blir Den 14 Februari e. m. 429 uppfylld af vagnar och kärror, som stänga passagen, medan forbönderna gå in till gumman i kaffestugan; man kan icke utan beifran se, att i denna kaffestuga de draga upp ur fickorna sina väl fylda bränvinsflaskor eller kannbuteljer och supa ur dem, tills de blifva redlösa och förorsaka oorduingar. K. M:s Beflude måste då genom half advokatyr leta sig till ett lagrum, som tillåter några åtgärders vidtagande mot sådant ofog. Men det är också naturligt, att 24 olika landshöfdingar med 24 olika rådgilvande larids-sekreterare skola vidtaga olika åtgärder, och jag har nyss hört en landshöfding yttra, att han bestämt ett vite af 15 rdr för den, som uppblandar maltdrycker med bränvin. Så långt har icke jag gått i mitt län, utan jag har endast befallt, att det skall anmälas, när en sådan ölstuga inrättas, och att kronobetjeningen skall med noga uppmärksamhet tillse, att inga oordningar der begås.
Widare fortsattes granffningen til 2 §. 8 Ivlom. hwarwid, sedan Nidderlkapet och Adeln bifallit. ar för LaraÄsrer ingen afgift ffulle erläggas, Grefwe ve la Larclie reserveracle sig, at han Sjette Bandet. N:o 98. i;56 Den Zi Mars. han annu wore af en emot detta beflut stridig öfwertygelse. Wid frägan om den /lcaclemierne alagde Minimi Afgiften, reserveracte sig undertecknad silverstolpe, Luscak /rbranam deremot, hwarmed äfwen Friherre Uosenbans, Lcberin^, sig förenade. Derefter bifölls utan Anmärkning alla följande krmcksrue, anda til 4 §. 6 lvlom., i anledning hwaraf Grefwe ve la 6aräie Utbad sig fä »plysa orsaken, hwarföre Bewillnings-Utskottet ej kunnat göra afseende pä Allmogens ifrån Kopparberget begäran om Bewillnings-frihet. Såsom stal til en sadan befrielse hade blifwit förstedt ett Konunga-Bref pä 1760 talet, hwari Allmogen i anseende til Grufwehielpen, som^ den skulle betala, frikändes frän Bewillning. A andra sidan Åberopades etr Bref ifrän Konung zivje lil Landshöfdingen ak borgin af 1790, 1791 eller 1792 (jag kan ej nu med säkerhet päminna mig hwilketdera Äret) hwaraf syntes, at långt ifrån en lättnad wore der för Allmogen en större tyngd, om i stället för däwarande Bewillning de alades at in natura utgöra Grufwehjelpen, hwilken de nu enligt Konql. Majus Nädigste tillätelse i penningar efter förwandling och Markegäng fäkt erlägga.