Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men vid jemförelsen af det pris hvartill andra länder kunna sälja sin säd, och vi vår, måste tagas i betraktande, alt andra länder hafva lägre ränta än vi, sålunda i Preussen betala gäldenärerna i [Iypolheksföreningarne högst 4 proc. ränta, i Posen är räntan för circa halfva skulden, icke mer än 3 proc.; och likväl har en talare här kunnat klaga alt kapitalisterna hafva blifvit illa lidande, när man velat nedsätta räntan från 6 till 5 proc. Det är klart, att om de öfriga länderna kring Östersjön hafva nedsatt räntan till 3, 3} a 4 proc., och vi betala 5 a 6 proc., så skall det vara svårt för oss att täfla med dessa länder, i spannmålsväg, och derföre hafva andra länders lagstiftare ansett för en hufvudsak alt kunna nedsätta räntan för jordbruket. Jordbruket är här i Sverige liksom i Danmark och Preussen vår hufvudnäring, det är jordbruket, som får draga de största onera, som måste underhålla clereciet, krigsmakten, vägar, med ett ord allt, och likväl anser man att det skulle gå för långt, vara ett allt så stort understöd åt jordbruket, om man sökte minska räntan under 5' proc. Då vi numera alla år exportera säd, kunna vi ej för denna vara påräkna högre pris, än den gäller i andra Östersjö-länder. Derföre och om vårt jordbruk skall uthärda konkurrensen, borde lagstiftaren anse såsom 396 Den 14 April. ett eftersträfvansvärdt mål att kunna främja räntans fall till likhet med räntefoten i dessa länder. Det belopp, sorn här är i fråga att bevilja till kreditiv åt Hypotheks-föreningarne, nemi. 500,000 r:dr, huru ringa förhåller det sig icke lill de kreditiver man lemnat andra näringar här i landet? Beredvilligt lemnar man handel och näringar många mill.; här är fråga om att ål landets hufvudnäring lemna ett belopp af £ mill., och det tycker man redan är för högt! Frih. Palmstjerna har sagt att han på grund af den erfarenhet han i landsorten gjort, anser sig veta att Sveriges jord icke har stigit i värde genom Hypotheks-föreningarne.
'; Och han sade: " Stundom har det ryckt i en lem. Men hon är klok; hon vet att med sin börda, kan hon icke resa sig. " Och jag sade: nHan, som star bredvid henne, hvarför öfvergifver han henne icke och går sin vag? " Och han sade: " Han kan icke, - se !n Och jag såg ett bredt band, som låg utåt marken från den ena till den andra, och som band dem samman. Han sade: " S&amp; länge hon ligger der, maste han stii k w med h e ~ i e öknen. " Och jag sade: " Bet han hvarför hon icke kan röra sig? " Och han sade: Nej. " Och jag hörde ett ljud som om nggot brustit, och jag skg att bandet som fastat bördan vid hennes rygg hade g$.tt itu, och att bördan rullat ned till marken. Och jag sade: Wvad betyder detia? " Och han sade: Wuskelkraftens herravälde ar förgånget. Nervkraftens valde har dräpt det med den knif det håller i sin hand; tyst och osynligt har det fimnit sin väg fram till kvinnan, och de mekaniska uppfinningarnas knif har afskurit hennes bördas band. Den oundvikliga nödviindigheten fins icke mer. Nu kan hon resa sig. :: Och jag såg att hon ännu 1Hg orörlig pk saiiden med öppna ögon och utsträckt hals. Och hon tycktes spejande skåda bort till den fjärran ökenrandan efter något, som a-ldrig kom. Och jag undrade om hon sof eller var vaken. Nen plötsligt skälfde hennes kropp och en ljusglimt lyste i hennes ögon sk som en solstrkle lyser i ett mörkt rim. Jag sade: " vad är detta ?n Han hviskade: Stilla! en tanke har vaknat inom henne. " Skulle jag kunna resa mig? " Och hon lyfte sitt hufvud från ' sanden, och jag s %g urhklkningen, hvari hennes hals så länge hade hvilat. Qch hon blickade ned mot jorden och upp mot himlen och äfven till honom som stod vid hennes sida. Men han siinde sig bort i f s h henne. Och jag såg åter hennes kropp skälfva och hon tryckte sina knän mot jorden och ådrorna svalde.
Hennes händer begynte fubbla, och just när hon knäfallande räckte sitt offer, halkade korgen på det glatta pärlemorbordet och rosenståndet föll i golfvet. Då kröp en hel svärm af skorpioner öfver korgens kant, och ur myllan på bottnen reste sig en orm med platt och bredt hufvud. En stund vaggade ormen slängigt af och an som hade äfven han blifvit besatt af dansens ande. Sedan drog han sig tillhopa med en snabb, våglik rörelse och lyfte mot papegojan sitt uppspärrade och hväsande gap. Den skrämda fågeln slog bullrande och flaxande mot burens silfvernät för att komma till sin väkterska och få skydd. Genom hela den graflikt tysta kiosken, där skrattarna bleknat af och där tappade fjäderkronor lägo strödda öfver mattorna, utstötte han skriande det ensamma ord, som hon varit enträgnast att lära honom: – Andersson! Andersson! Andersson! – Där sade du något! – mumlade Dumma Svenskan. Hon hade stigit upp från golfvet, och i en dröm såg hon det ögonblick i den kalla skymningen, då Afdankade Messias gömde ormen och skorpionerna under rosenståndets rötter i korgen. Men hon mindes icke längre att förskräckta åskådare stodo rundt omkring henne, uppkrupna på dynor och divaner utefter salens väggar. Försiktigt fattade hon om korgen och bar den till det öppna fönstret. Ormen vände sitt hufvud mot henne och slickade luften med tungan. Högre och högre lyfte hon korgen för att få kraft. Sedan kastade hon den bland lagerbuskarna. Men när hon drog handen tillbaka, hade ormen knutit sig om hennes arm. Han högg henne vid handlofven, så att blod droppade, och han släppte först sitt bett, när hon tryckte honom mot golfvet och trampade sönder hans hufvud med sin stora fot. Hon tog ett par tre steg åt sidan och blef stående med ryggen mot väggen.
Erhållen uppgift å trafiken på dessa båda banor bifogas härhos i den på följande sida stående tab. Litt. G. Tab. Litt. g. o Jernväg till 1| mils längd är på bekostnad af bolaget Vieille Montagne under anläggning mellan Åmmeberg och Isåsens zinkgrufvor samt afsedd för forsling af zinkmalm från grufvorna till de utmed Wettern vid Åmmeberg anlagde vaskinrättningar. Kostnaden för denna jernväg, fullt färdig, är beräknad till 450,000 R:dr R:mt. 20 Örebro län. Jernvägar. Lands-, Härads-, Socknevägar. Broar. Färjor. Utom ofvanberörde jernvägar, hvilka äro afsedda för lokomotiv, har en jernväg för hästkraft blifvit under qvinqvenniet fullbordad från Stribergs grufvefält till Källeviken vid sjön Saxen, i sammanhang med båtfart öfver sjöarne Saxen och Wickern till lastageplatserna vid Wickersvik och Gyttorp. Anläggningskostnaden för denna jernväg uppgår till 97,300 R:dr 9G öre, deruti inberäknad kostnaden för fastighetsinköp, anskaffande af ångbogseringsfartyg och lastpråmar m. rn. Till anläggningen erhölls 1855 ett statslån af 30,000 R:dr R:mt, och hvad derutöfver åtgått har blifvit uttaxeradt på delegarne. För forsling af brukseffekter från Grythytte och Hellefors bergslager begagnas ock, på sätt förut är nämndt, den inom Filipstads bergslag från Saxen till sjön Yngen anlagda jernväg för hästkraft, hvarefter effekterna forslas på de Werinländska vattendragen och jernvägarne till Christinehamn. Tab. N:o 8. 2) Allmänna Landsvägar jemte Häradsoch Socknevägar. Dessa vägar, i afseende å hvilkas längd bi lagde tabell
Emellertid är InrikesDepartit så öfverhopadt, att det är redan öfver en mans höfvan. äfven med de utmiirktaste egenskaper, att kunna intränga i alla dertill hörande detaljer, än mer att belastas med ännu flera. Detta Depart., om något, behöfde således, med den utomordentliga utsträckning, de allmänna arbetena på sednare åren vunnit, och med den stora betydelse, ett ordnadt system för våra kommunikationsanstalter eger för landet, ovilkorligen någon lindring genom inrättandet at ett särskildt Depart. för dessa sednare. Det har blifvit sagdt på detta rum, att en del af CivilDep:tS ärenden kunde öfverflyttas på JustitieDepitet och (vid de gemensamma sammanträdena) att JustitieMinistern hade nästan intet att göra. Detta bevisar, att den, som yttrat sådaut, saknar all kännedom om JustitieMinistern vidsträckta åligganden. För det första är han den främste man i Konseljen och borde således egentligen anses såsom ett slags KonseljPresident, som borde ega en öfversigt af det hela. För det andra bör man besinna, att i en tid, då fråga är om genomgripande förändringar i hela vårt lagverk, då förslag äro utarbetade till ny civillag, ny brottmålslag, ny kyrkolag, ny sjölag, 2a 0 Deri 16 December f. m. nya krigslagar o. s. v., en JustitieMinister, som skulle räcka till för allt detta och verkligen ville att lagstiftningen skulle gå raskt framåt, har det mest svåra och maktpåliggande arbete af alla Dep:tsChefer. Jag vet åtminstone, att JustitieMinistrar i sednaste tider funnits, som velat med allvar börja ett sådant arbete och tillika varit i hög grad öfverhopade af deltagande i ärenden, rörande snart sagdt hvarje gren af förvaltningen. Denne Minister har dessutom under sig Justitie-väsendet i alla dess grenar och Fångvården, samt den ömtåliga föredragningen af alla frågor om nåd i brottmål. Jag tillstyrker bifall till K.
;» men jag ber att få fästa den värde talarens upmärksamhet deruppå, att det är en betydlig skillnad emellan att fördöma syndaren och försvara sjelfva synden eller upliöja densamma till lag. Det är ingen tillåtet att kasta första stenen på syndaren, men det är lika litet tillåtet att uphöja synden till lag, och det är just derom, som här är fråga. Slutligen har samme talare trott sig böra erinra R. o. Ad. om det stora ogillande, som vid sistförflutne Eiksdag skulle hafva träffat de båda första RiksStm, derföre att de då förkastat förslaget om oäkta barns arfsrätt. Det är ganska möjligt, att en stor del af den tidningsläsande allmänheten trott sig finna anledning att ogilla detta förfarande, men jag hoppas att E. o. Ad. med undergifvenhet skall veta att bära tyngden af detta ogillande, och jag tror att de tider skola komma, då detta Stånd får upbära tacksägelse för det beslut, som då fattades och, såsom jag vågar hoppas, nu kommer att fattas. Jag, för min del, yrkar afslag å Betänk. 188 Den 11 Märs f. m. Hr Tham: Då jag sista gången hade ordet, kunde jag ieke ana att jag skulle få upbära beskyllningen att vara hårdhjertad, men då så skett, ber jag att få erinra, att jag i samma mitt anförande tillkännagaf, att jag väckt motion om uphäfvande af 1778 års K. Bref, samt att jag således i första hand velat åt de oäkta barnen återskaffa deras föräldrar eller åtminstone pålägga deras mödrar en moralisk förbindelse att om dem taga vård. Ogerna begagnar jag mig af bibelspråk på detta rum, men då en annan talare användt sådana och tycktes hafva riktat hela deras udd emot mig, dervid han dock, såsom ofta händer, lösryckt dem från deras sammanhang, ber jag R. o. Ad. om ursäkt, att jag svarar honom med ett annat bibelspråk, icke lor att föra dess udd emot den värde talarens hjerta, utan för att tydligen visa honom, att om man vill lösrycka bibelspråk från deras sammanhang, så kan man äfven finna bevis för den mening, jag i detta fall försvarar.
Mig synes, att Rättskänslan , att känslan för det allmänna bästa, lätt afgör frågan. Jag tillstyrker ödmjukast, art Ridderskapet och Adeln täcktes antaga Friherre Edelcrantz’s mening, och den, såsom sin önskan, till Kongl. Maj:t i underdånighet anmäla; och må det förlåtas mig, att jag tror, det Ståndet då först fullgör sin pligt till Nationen i denna fråga. Återremiss lärer således vara af nöden, och jag begär den. Herr Munck ciffRosenschöld, Eherhard: Den sist talande värdeÄLedamoten har till eti 68 Den 21 Maji. del förekommit mig: Jag instämmer således med honom, och anhåller om Proposition till gillande af Herr Friherre Edelcrantzs, Utskottets Beänkande följagtiga, särskilta Förslag. Alla Finance-operationer äro otillräcklige eller blotta palliativer, om de ej grundas på ceconomiska anstalter, som lifva Näringarne. Må Capitalisten söka sin fördel blott uti en tillökning af Silfverfonden i Banquen, eller uti en indragning af Sedelmassan; Rikets fördel består i en ökad Production. Men sjelfva penninge interesset lider genom Exportens försvårande och inskränkning; ty behofvet af Växlar blir större, hvarigenom Cours och Agio stiga. Till upplifvande af Productionen fordras, jemte ett tillräckligt RörelseCapital, den högsta möjliga afsättning ; den minskas genom onödiga onera på Exporter. Genom sina tnonopoliska rättigheter nedtrycka våra Skeppsredare våra egna Exporters afsättning, men befrämja andra Länders, genom att föra dem från ett Land till ett annat. Sedan 1809 års HandelsTractat, i afseende på Finland, halva förändrade Handels-förhållanden uppstått, som fordra motsvarande förändringar i våra HandelsFörfattningar. Den fria Importen af Trädvaror, på Utländska Skepp, som, enligt denna Tractat, är tillåten å den ena sidan, hade å den andra påkallat fri Export af dylika varor, för att göra en nödig Contrebalance, men detta Correctiv har dock uteblifvit.
Man relaxerar de föregående inteckningarna och kommer dervid i samma ställning som vanligt, att man måste vara betänkt på att upptaga penningar på en hand oell uppsäga dem på den andra; men i lagstiftningsväg är det nödvändigt, att öfverallt, der en undantagslag ifrån generella lagstadganden finnes gällande i landet, så bör den, när behofvet ej är trängande, undanrödjas, på det att en enda lag må gälla öfverallt hos samma folk. Jag kan ej med den sista värda talaren instämma deruti, att, då detta betänk, är bifallet af två Stånd, all fråga om ändring skall vara förgäfves: ty om PresteSt. återremitterade betänk, lika med R. o. Ad., och LagUtsk. ianledn. deraf funne skäl alt förändra sitt afstyrkande till tillstyrkande, så kan jag ej se alt något af de 4 Stånden är förhindradt alt meddela den rättelse, som verkligen af en klok lagstiftning är behöflig att införa. Jag förnyar min begäran om återremiss af betänkandet. Hr Printzensköld: Jag kan ej finna att den rikedom och styrka, som för närvar, utmärker Stockholms stads Brandförsäkringsverk, kan utgöra något skäl att försvaga de medel, hvarigenom denna rikedom och styrka skola bibehållas. Brandförsäkringsinrättningen är till just derföre, att, i 3o8 Den ao Januari f. ra. händelse af slöra vidt omfaltande eldsvådor inom Stockholms stad, delta verk skall kunna lindra dessa olyckor och göra rätt för sig samt uppfylla de förbindelser, som detla veik sig åtagit. Då förbättringar ske uti dessa inrättningar, så finner man väl, att det måste vara ett conditio sine qua non för.möjligbeten deraf att verket skall kunna fullgöra sina förbindelser, att verket äger full säkerhet för att de förbindelser, som till Brandförsäkrings-contoret afgifvas, också noggrannt uppfyllas. Dessa förbindelser äro hufvudsakligen, alt de prcmie-afgifter, som böra erläggas för brandförsäkringen, ordentligen och punktligen skola ingå. Frihtn torde ej hafva sig bekant , alt brandförsäkringen, dä frågan är örn verkliga lån, ej har andra rättigheter än den enskilde.
Men Iian yttrade, att sedan kyrkolagsförslaget blifvit utarbetadt af den dertill utsedde Komitén, remitterades det af den då utnämnde Ecclesiastik-ministern, sorn var prest, till konsistorierna, utan att någon bestämd tid för dess åter'insändande var föreskrifven. Jag tror emellertid att denna åtgärd var fullt grundlagsenlig, och har blott i förbigående velat omnämna förhållandet. I afseende på det förslag, som Gr. Anckarsvärd framställt, vågar jag till Hr Grin hemställa, huruvida han i st. f. att påyrka antagandet af detta förslag, icke hellre skulle vilja begära återremiss å Betänk. Hr Gr. gjorde en anmärkning, som enl. min tanke valgod, ehuru den icke var fullständig. Han föreslog nemi. att Komitéer borde stiftvis utses för att utarbeta förslag i den angifna riktningen. Jag hemställer, huruvida det icke vore bättre, att Komitén vore en enda, men att den afgjorde frågorna stiftvis. Jag tror att man derigenom hastigare skulle komma till det resultat, som Gr. Anckarsvärd lika lifligt som jag önskar. Skulle Hr Gr. återkalla sitt yrkande om bifall till Betänk , med de förändringar han deruti föreslagit, och i stället begära återremiss, skall jag hos Hr Gr. o. Landtm, anhålla att få afstå från mitt yrkande och förena mig med Gr. Anckarsvärd. Skulle deremot Hr Gr icke vilja afstå från sin begäran, nödgas jag fortfarande anhålla om bifall till det af Dr Nordlander framställda förslaget. Frih. Baab, Adam Christian: Då icke ens den siste värde talaren, som egentligen talat emot Utsk:s förslag, med något riktigt allvar har velat motsätta sig detsamma, skulle det visserligen vara öfverflödigt att upträda till dess förordande. Men jag har icke kunnat underlåta att uttrycka min tacksamhet emot de Utskrs ledamöter, som understödt detta förslag. Jag gör det så mycket heldre, som jag vid föreg:de Riksdagar tvenne serskilda gånger väckt motion i förev:de syftning, hvilken nu ändtligen vunnit bifall, men som då blott efter ett starkt motstånd lyckades tillvinna sig en minoritet.
De gällande lagstadganden, hvilka jag ansåg kunna åberopas emot behörigheten af Konungens Befallnmgshafvandes i fråga varande lagstiftningsåtgärd, voro 8 S i Fabriksoch Handlverksordningen den 22 December 4846, hvarest stadgas: »Rättighet att i stad eller på landet hålla handtverks-verkstad och med biträde af gesäll, lärling eller annan arbetare, till afsalu åstadkomma bandtverksarbeten, eller, med enahanda biträde, utöfva bageri-, bryggeri-, eller slagleri-handlering tillkommer hvarje man, som äger Svensk medborgar er all med vilkor: att hafva begått Herrans heliga nattvard, råda öfver sig och sin egendom, äga god frejd, samt kunna skrifva lösligt och räkna qualuor species i enkla tal: att förvärfva mästerskap i vissa uppräknade handtverk (till hvilka bageri-, bryggerieller slagteri-handtering likväl icke hörer) samt att, då fråga är om bageribryggerioch slagterihandlmg i stad, förvärfva burskap å yrket; äfvensom 5 § i Hondelsordningen den 22 December 4846, der det, bland annat, heter: Fabriksoch handtverksidkare vare likaledes oförhindrade alt sina tillverkningar i hvad myckenhet som helst å landel a/yttra. Hvad som deremot ingaf mig tvekan att tillvita Konungens Befallningshafvande någon bestämd lagöfverträdelse var den omständighet, att det anmärkta vilesförbudet gälde endast sådan forytlring af bagerioch bryggeri-tillverkningar, som vore förenad med förtäring på stället och hvarigenom uppkom me ett slags värdshusrörelse På ien så beskaffad försäljning kunde Handelsordmngens ofvananförda stadgande möjligen icke vara tillämpligt. Jag erinrade mig, i afseende derpå, utgången af en i viss mån likartad fråga, som var föremål för Rikets Ständers pröfning vid sistför flut ne riksdag.
För öfrigt torde, såsom en ytterligare följd af detta förslags antagande, kunna motses, att den hos de skattskyldige rådande betänklighet emot afståendet af deras urgamla rätt att till leverering in natura uppsäga de räntor, hvilkas lösningspriser anses vara högre, än de vid afradstiden allmänt gångbara, kommer att derigenom mycket ökas samt tillvägahringandet af denna för Statsverket högst angelägna afsägelse altså att än mera försvåras, helst omförmälde uppsägningsrätt, hvilken nästan endast i afseende på spanmålsräntorna begagnas, måste för räntegifvarne blifva af större vigt, i samma mån, som nyssberörde ränteartikels belopp varder ökadt. Då jag, i öfverensstämmelse med här ofvan yttrade åsigter, anser persedelräntornas fullkomliga upphörande och ersättande medelst bestämda, oföränderliga, penningeskatter utgöra syftemålet för alla förändringar i nuvarande jordbeskattning; så och enär, efter min föreställning, detta syftemål jemväl vid hvarje sådan förändring bör afses, hade jag, i enlighet med dessa åsigter, önskat, att Comiterade för den händelse att deras förslag angående alla de gamla räntepersedlames utbytande emot en viss penningeränta, icke blefve i sin helhet bifallet, tillstyrkt ett dylikt förvandiingssätts vidtagande åtminstone i afseende å alla andra räntepersedlar, än dem, som kunna anses utgöra hufvudräntorna inom hvarje Län eller Fögderi. Till ledning för verkställigheten häraf, hade Comiterade, enligt mitt förmenande, på grund af SpecialRäkenskaperna och derur gjorda sammandrag, bordt för hvarje Län eller Fögderi föreslå de räntepersedlar, hvilka till ett inskränkt antal af högst 3 å 4 ansågos böra derstädes tills vidare bibehållas och efter medelmarkegångsvärden af de skaltskyldige lösas; hvarjemte Comiterade bordt hemställa, att alla ölriga, under ordinarie räntan inbegripna persedlar måtte ofördröjligen varda förvandlade i penningar samt derefter för all framtid få med ett visst bestämdt belopp i contant utgöras.
Jag anhåller att som bevis härför få anföra några särskilda förhållanden, och deribland först och främst det tillstånd, hvari folket numera i allmänhet befinner sig jemförelsevis mot förr. Jag hemställer till en hvar, som vill eftersinna sin egen erfarenhet, om man icke anser sig ha anledning att glädjas vid en sådan jemförelse; och jag kan härvid äfven åberopa det officiella intyget af landshöfdingarnes femårsberättelser och Finans-komiténs betänk. De förmögenheter, som äro samlade på enskilda händer, äro också nu helt olika emot fordom. När man förr talade om en förmögenhet, sorn gick på en million, så var detta någonting nästan oerhördt. Nu deremot är föreställningen om en dylik förmögenhet, likasom dess verklighet, en temmeligen vanlig sak, och exempel saknas icke på samlade tillgångar till mer än 10 gånger detta belopp. En annan exponent af kapitalbildningen och det materiella välståndet är den årliga produktionen; och att denna tilltagit i en alldeles ovanlig proportion, lärer väl knappast behöfva bevisas. Jag vill emellertid påminna om de officiella uppgifterna ang:de vårt åkerbruk, vår handel och sjöfart, samt alla de olika grenarne af vår omfattande industri, för att få i siffror uttryckta de otroligt stora framsteg, som på sednare tider egt rum. Annu en sak, som också vittnar om ökade tillgångar, är sjelfva byggnadernas värde, såväl på landet sorn i städerna, och jag vill då erinra derom, att endast i Svenska Brandförsäkringsverk äro numera försäkringar tagna med 900 millioner rdr för fa stigheterna, förutom 300,000,000 för lösören. Likaledes kan det vara upplysande för dem, sorn förneka ali kapitalbildning, att se den utsträckning, som assosiationsväsendet för produktiva företag vunnit. I detta afseende vi|l jag upplysa, att sedan 1849 hafva i aktiebolag för sådana ändamål blifvit nedlagda mera än 52 millioner rdr. Och äfven i den mest rörliga form, som är penningen, visar sig samma tillfredsställande resultat i afseende på kapitalets tillväxt.
Utskottet har så vida afvikit från Ridderskapets och Adelns mening, som Utskottet föreslagit åldern till Tretiofem år, i stället för Fyratio, och utsatt två Riksdagar, i stället för en, såsom det minsta antal, hvars bivistande må berättiga en yngre man till inträde i Andra Kammaren. Nedsättningen af åldern står i sammanhang med Utskottets åsigt i fråga om nödig ålder för Första Kammarens Ledamöter. Hvad det antal Riksdagar angår, hvars bivistande må ersätta felande ålder, tror Utskottet verkligen, att den första Riksdag, sorn någon bivistar, för de flesta måste anses såsom lärospån. Utskottet hemställer derföre, att Ridderskapet och Adeln ville godkänna den modification af dess mening, som Utskottet här tillåtit sig. Hvad angår sättet att välja Andra Kammarens Ledamöter, har Utskottet i Förstärkta Conslitutions-Utskottets omröstning haft den anvisning, att dessa val måste ske samfäldt, det är, icke ståndseller class-vis. Men Utskottet har derjemte ansett dessa val hvarken kunna eller böra uppdragas åt dem, som välja till Första Kammaren, så vida meningen är, att någon charactersskilnad mellan håda Kamrarne skall finnas. En sådan cliaractersskilnad åstadkommes icke genom olika valbarhelsvilkor allena. Äro de väljande desamme , lära de sörja derföre, att, i trots af de olika valbarhetsvilkoren, åsigter och tänkesätt blifva någorlunda lika hos de Representanter, som sändas till den Första, och hos dem, hvilka sändas lill den Andra Kammaren. Utskottet har, af denna anledning, lill ny pröfning företagit den frågan, hvilken redan förr, än Utskottet afgaf Memorialet, N:o 38, inom Utskottet var under öfverläggning, huruvida den ena Kammarens Ledamöter borde utses genom Valmän, hvilka blifvit tillsatta af större valdistricter, t. ex. Län.