Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
De Öfriga påstodo, att sorn de redan voro innehafvare: så var det icke dem, utan Kronan, som bevisningsskyldigheien åläg.. Men hon kunde icke nog uppfylla den, emedan häfden var det enda sorn kunde åberopas. Följden blef, att Kronan förlorade både vid Härads Lagmansoofl Hof-Rätt, emedan Skatteoch Frälseman ansågs äga allt hvad inom hans rågång fanns, och ej bevisligen blifvit annans ågovålde underlagdt. Således hafva nu af lin, som de ifrågavarande Jagbackarnes antal utgjorde, 61 blifvit Kronan frånkånde, och deribland en skog, sorn skall vara öfver en fjerdedels mil lång. 29 har Kronan bibehållit, men de skola genom skogsåverkan, vara till sitt värde betydligen förringade. De återstående 25 låra dels ännu vara föremål för undersökningar, dels Kronan frånkånde vid UnderRåtterna. Målet år följaktligen icke alldeles slut, och lärer till en del ligga i JustitiseRevision. Det år väl möjligt, att någon upprättelse för Kronan, kan, vid det slutiiga afgörandet, äga rum; men jag har i alla fall trott mig böra anmärka detta för StatsVerket olyckliga förhållande, på det att en dylik utgång icke måtte iS8 Den 5 Marlit, {öija på den nu föreslagna skatteförsäljningen af parker och allmänningar, hvarå enskildta Hemmansägare äfvenledes hafva rättighet till muhlbete, skogsfång elier annat dylikt. Varder bevisningsskyldigheten, hvaraf Jagbackarnes förlust synes härröra, också i anseende till Alimänningarne Kronan ålagd, så kan enahanda missöde, som det här omtalade, vara att å nyo befara, Jag hemställer till Höglofl. Ridderskapet och Adeln, om det icke vore nödigt, anmoda vederbörande Utskott att föreslå nödiga försigtighetsmått deremot, och jag anhåller i alla fall, att dessa mina anmärkningar måtte få åtfölja remissen, hvilken synes mig böra ske till Statsoch OeconomieUtskotten gemensamt. Herr von Schinckel, Johan Fredria:
Likaså “ landstrykaren “, som med sitt gråa skägg ser ut som en patriark och säkerligen är mer tilltalande här än i verkligheten. Detta är ett stort fel i den moderna skolans ögon, hvilken vill vara en slafvisk efteraparinna af naturen. Men visst är, att Indunos taflor utmärka sig för en stor skönhet! Achille Vertunni har utstält några landskap, af hvilka det bästa enligt min åsigt är en utsigt af romerska cam-pagnan. För öfrigt har denne ansedde konstnär åstadkommit många bättre arbeten än dessa. Mycket goda arbeten äro inlemnade af Eugenio Gignous, i synnerhet den tafla, som kallas “ Höst “, och af Francesco Lojacono. Om Edoardo Dalbono kan sägas detsamma som om Induno: hans arbeten äro för sköna. Hur leende Neapels himmel än är, går den ej upp mot hans “ Spiaggia di Mergellina “. Giacomo Favretto väcker ej på denna utställning samma uppseende, som han åstadkom i Milano. AngeloBalV Oca Branca, som endast är 22 år, gifver stora löften för framtiden. Ett omnämnande förtjena äfven Anatolio Scifoni, Carlo Muccioli, som utstält en “ Corsa dei barberi “ (liäst-löpning) från Rom, der dock just de egentliga täflarne, hä-starne, saknas. Vidare Pietro Bouvier, Enrico Crespi, Salvatore Frangiamore, Luigi Mion och Erulo Eruli. Man har på utställningen tillfälle att iakttaga, att målarkonsten gått framåt och särskildt finner man der en ifri-gare sträfvan att behandla ädla och upphöjda ämnen. Genren och aqvarellen äro lyckligtvis på upphällningen. Vår tids benägenhet för sparsamhet är egnad att ingifva den farhågan, att den ädla och höga målningskonstens dagar äro räknade. Denna utställning ådagalägger om ej annat åtminstone det, att aqvarellens popularitet är stadd i starkt aftagande. Detta är ett glädjande symptom, hvarvid tillbörligt afseende bör fastas. BildhuggarJconsten står å denna utställning på en betydligt lägre ståndpunkt än målarkonsten.
Lagverket i allt fall icke kunnat i hela sitt sammanhang till Rikets Ständer afgifvas; alt flere i den nu gällande Civil-Lagen utsatte straff eller ansvars-bestämmelser i den föreslagna voro uteslutna för att i Straff-lagen införas; att Civil-Lagen, om den eck då kunde komma under pröfning, likväl på det bela saknade den fullständighet, att den kunde till efterrättelse antagas, och att E. K. M. derföre fann Sig föranlåten, att än ytterligare uppskjuta med det nya Lagverkets öfverlemnande till Rikets Ständer; att E. K. M. kände lifligt behofvet af en ny och förbättrad Lag, äfvensom den rätt Rikets Ständer och Svenska folket egde, att snart få hugna sig deraf, men att E. K. M. också kände lika lifligt, huru stor försigtighet en sådan förändring erfordrade, helst, oaktadt alla bemödanden, misstag dock aldrig Bih. lill R. St. Skrifvelse N:o »ivf. uteblefvo, hvilka likväl kunde och borde rättas genom allt ytterligare fortsatta granskningar, samt att E. K. M. hyste den öfvertygelse, att en nation vöre vida bättre belåten med ett långsamt och öfvervägadt, än med ett förbastadt antagande af den Lag, sorn skulle bestämma hennes framtida rättsförhållanden; så har E. K. M., uti Nådig Skrifvelse till Rikets Ständer af den 12 sisth April, nu behagat gifva Rikets Ständer tillkänna, att Lag-Comitéens förslag till Civil-Lag sedermera blifvit af E. K. M:s Högsta Domstol, icke utan binder i ärendenas vanliga gång, i hela sin vidd granskadt, och hvaröfver Högsta Domstolen afgifvit underd.yttrande, samt alt Lag-Gomiteen fortsatt sitt arbete med Criminal-Lagen; och sorn E. K.
På det skeppare och besättningar å Svenska krafvelfartyg, större eller mindre, må komma till säkert åtnjutande af den föring, som uti Kongl. Maj:ts år 1748 utfärdade Reglemente dem till uppmuntran blifvit tillagd, skola skeppare och besättning vid den Tullkammare, der lossning sker, af den tull, som för fartygets medbragta last inflyter, mot behörigt qvitto, erhålla föring, utgörande vid fart från Östersjön för en skeppare 2 R:dr, för en styrman 88 öre och för de öfrige af besättningen, så väl som gossar, hvardera 66 öre; från de vid Nordsjön, Kanalen och Atlantiska hafvet belägna Europeiska orter, för en skeppare 10 R:dr 78 öre, för en styrman 5 R:dr 38 öre och för det öfriga skeppsfolket, hvarje person 4 R:dr 32 öre; samt från Medelhafvet, Levanten och andra aflägsnare orter, för skeppare 13 R:dr 50 öre, för styrmannen 6 R:dr 75 öre, och för hvardera af den öfrige besättningen 5 R:dr 38 öre; men då tullbeloppet för medförda varor icke uppgår till minst 75 R:dr, bestås skeppare och besättning ej någon föring, från hvilken förmån äfven inhemska på klink byggda samt utländska fartyg äro uteslutne. Skeppare, som komma från Medelhafvet, men tillika intagit last uti Vestersjöhamnar, njute föring såsom från Medelhafvet, när tullen för de derifrån i Svenskt fartyg medbragte varor stiger till en fjerdedel af tullbeloppet för de varor, som annorstädes blifvit inlastade. Vid ett annat förhållande bestås endast den mindre föringen. § 16. Lika med § 45 i Kommitterades förslag. § 17- Lika med § 16 i Kommitterades förslag. § 18- Lika med nu gällande § 24. 1 J Kongl. Maj:Is Nåd. Prop. JYi 51. 11 Beräkning ofver den nedsättning eller förhöjning i tullinkomsten, sorn fördndringarne uti Kommilterades förslag till tidltaxa medföra. Införd qvantitet.
Utöfningen deraf är anförtrodd i Stockholm åt Ofver-stäthållare-embetet för Polis-ärender, och i landsorten åt Landshöfdingarne eller den person, de finna för godt att uppdraga densamma, För denna censur finnes ingen regel föreskrifven och intet Yädjande med - 8 Allm. Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande M 122. gifvet. Censoren dömer uti första och sista instansen och utan stöd af lag. Sveriges statsförfattning, som bannlyst godtycket, har förunnat den gröfste förbrytare, att från den ene Domarens möjliga misstag vädja till en högre rättvisa. Men theater-författaren och theater-föreständaren vore denna förmän betagne. Enligt både bokstafven och andan i Censur-författningen, äfvensom Rikets Ständers underdåniga skrifvelse derom, hade censorerne endast att tillse det icke moralen förnärmas frän scenen, och, redan under diskussionen om frågan yttrades af en talare på Riddarehuset: ”att det aldrig vore tänkbart att åtgärden ined theater-censuren kunde öfvergå till en politisk censur, utan komme att utöfvas endast i afseende på sedlighetens fordringar.” Flere exempel kunde dock anföras derpå, att censorerne icke hållit sig inom den bestämda rålinien, utan tillåtit sig förändringar eller uteslutningar i författares arbeten, rörande politiska eller andra förhållanden, hvartill de icke varit lagligen berättigade. Och syntes deraf hurusom, i strid mot sjelfva censur-lagens anda och bokstaf, en censor kunde skipa och böja densamma efter enskilda, meleher mindre ömtåliga tycken och opinioner.
Jag tror likaledes, att ingen - rrp8 Den 22 Zebruam. gen Grat, i längden kan bibehålla sin tillvarelse § vm ben ej följer ds tidehwarfs upplysning och gör deraf en nödig tillämpning pä sig sjelf, hvarefter andra bänder och i synnerhet angränsande Starer raira sine anstalter och bemödanden; att da rn fraNrskridande förädling utgör kännemärket pä en stigande Upplysning, nya förhållanden böra stadga nya grunder för Lagstiftningen; och an denna regel i synnerhet uti Oeconomiska författningar ar nödvändigWt synes pä talia en tillämpning deraf till wart fädernesland, som, i desi närvarande stallning, styckad! och förswagadt genom ett olyckligt krig, brafver en tidig omtanka och skyndsamma Medels wiblagande, att bereda, inom egna Landamären, ny er« sättning för lidna förluster, nytt hopp att en dag kunna åtminstone till e» del utplana de spar, dem olyckor och förödelser efterlemnat, Hvad kan väl pä ett kraftigare sätt leda till detta wigtiga resultat, <ln dä en wälwikjande Regering ei möker nägca hinder för dest åtgärder i afseende pä Handelns, Nayingarn. es känner fullkomligen vigten af de warda Ledamöters Mt, som ansett en lill detta ändamål särskilt antagen Fond böra hellre antagas, an de nya föresingne befpgringarne pä de 8 hufwud-ritlarne, men dä denna Fond nu omöjligen kan erhällas, anser jag den i fräga varande utvägen fäsom den enda, hvilken pä en gäng kan förena Rikets framrida förhes med dest närvarande tillgångar. Jag anhällex derföre L ödmjukhet om proposition pä hvad Hery FMtzrre WauperheZna andragit. Friherre Ltaöl von fsioistein medgaf att den gtdv Den 22 Zebruark110.9 y:de riteln wisierligen hade ett wärdigt ändamål, men han afstyrkce ver prejudicat, att göra en författning som stred emot Regerings-FormenS 62 Z.
Anledningarna till denna afvoghet äro att finna litet hvarstans, bland annat däri, att svenskarne i en viss mening äro till ytterlighet konservativa, hvartill äfven i sin mån den omständigheten torde bidragit, att detta var en splitter ny uppfinning utan burspråk i allmänna folkmedvetandet, och som saknar hvarje spår till tradition, om man ej vill söka en sådan i den föråldrade formen I. Nej, det var endast och allenast ett lån, en fredlig annektering af det engelska you eller det franska vous, huru man nu vill. Det hastigt uppflammande partiella intresset för det nya tilltalsordet svalnade tämligen snart, så att det j u i den dag som är blifvit så godt som uteslutet ur det bildade samtalspråket och man småningom återvändt till att pliktskyldigast underrätta sig om fru generallöjtnantskan och kommendörskan af stora korsets * enkla, men dyr* Ej att förväxla med Stora huskorset, en utmärkelse af numera ytterligt sällsynt art, och som i olikhet med de öfriga ej nödvändigtvis måste tagas till vid högtidligare tillfällen (undantag: vid eget bröllop), utan fastmer i hvardagslifvets sorgfria helgd. Stundom innehafves den ej heller på lifstid, utan endast så länge bäraren orkar med det. I vissa fall kan detta hederstecken anses som en högre grad af Innocenceell er Amarantherordnarne. IDUN 1897 bara välbefinnande. Att detta för ingen del klingar vidare ljufligt samt dessutom i a n - seende till lifvets kända korthet samt konstens påstådda längd bör betraktas såsom tämligen opraktiskt torde väl falla hvar och en i ögonen, som af en lycklig slump råkat sänka sina blickar till denna uppsats i frågan. Det skulle då gälla att åvägabringa en ny reform. Men detta borde ej vara något lån, icke någon främmande krukväxt, införskrifven från kontinenten för att sättas, blomma och tyna bort på svensk kalljord, något som på sin höjd kan tilltala den elegiske diktarens svårmodiga fantasi, men som ingalunda är att förorda i en fråga som denna. N e j, det skulle vara något inhemskt, något svenskt, något af det vi själfva äga, utan att vi dock, såsom fallet ju allt för ofta är, sätta tillräckligt värde därpå.
Ständer låta sig angeläget vara, att mellankomma till deras räddning; men på det, att, under öfverläggnjngstiden dertill, somlige af de skuldsatte, icke må, genom mellertid pågående utmätningsauctioner, gå miste om fördelen af de mått och steg sQm Riksens Ständer, må hända icke förr, än vid Riksdagens slut, hinna vidtaga, så föreslår jag att Riksens Ständer ville, genom dess Stats-Utskott, meddela Riksgälds-Contoiret föreskrift, att låta inhibera all verkställighet af Lagsökningar i dessa fall,| intilldess Ständerne uti ämnet, i sitt helli sammanhang, slutelig! beslut vidtaga. 7& Den 2g Januarii. Bilaga Till PleniProlocollet för den 29 Jan u ar ii, ef t ennid dagen. N:0 1. « Herr Brummer, Carl Magnus:
Vinner nejj hafva Rikets Ständer, på sätt Kongl. Maj:t behagat i nåder föreslå, medgifvit, att Kronans rätt till danaarf efter Närings-idkerskan Johanna Emilia Hollander, må till förmån för Carlstads stadsförsamling, eftergifvas, under vilkor, att medlen blifva till inrättande af ett arbetshus för församlingens fattige använde. Ank. till Exp.-Utsk. den 4,Aug. 1854, kl. 11 f. m. Memorialj med förslag till voterings-propositiorij i anledning af Riks-ståndens stridiga beslut rörande Kongl. Maj:ts nådiga Proposition om eftergift till förmån för Upsala stads Borgerskaps Gubboch Enkehus-inrättning af kronans rätt till dana-arf efter Enkan. Charlotta Elisabeth Bång och Jungfru Christina Lundström. (I. A.) , Sedan Stats-Utskottet uti sitt N:o 57 afgifna Utlåtande afstyrkt Rikets Ständers bifall till högstberörda nådiga Proposition, samt Utskottet uti sitt med anledning af erhållna återremisser afgifna Betänkande N:o 134 Stats-Utskottets Memorial, N:o 214. 3 vidblifvit sitt förra Utlåtande, hafva, enligt Utskottet tillhandakomne Protokolls-utdrag, Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet bifallit Utskottets omförmälda yttrande; hvaremot Presteoch Borgare-Stånden, med afslag derå, lemnat sitt bifall till hvad Kongl. Majit i den nådiga Propositionen behagat föreslå. Då således två Stånd stadnat emot två samt följaktligen, derest ej någotdera af sistnämnde två Riks-ståud skulle finna godt att uti godkännande af UtskoLtets yttrande med Presteoch Borgare-Stånden sig förena, frågan måste genom omröstning i förstärkt Stats-Utskott afgöras, får Utskottet i sådant afseende föreslå följande voterings-proposition: Den, som, lika med Utskottet, anser, att Kongl. Maj:ts ifrågavarande nådiga Proposition icke bör af Rikets Ständer bifallas, voterar: Ja den, det ej vill: Nej.
Stat uppfört ett årligt anslag af 10,000 R:dr, hvilka medel böra lemna tillräcklig tillgång till bestridande af kostnaden för ofvanberörde arbeten, anser Utskottet sig endast böra tillstyrka, att Rikets Ständer, jemte anmälan af deras underdåniga önskan, att, för utgifvandet af den för Folkskolorna afsedde Charta öfver Skandinavien, samt de begge verken: Scriptores Remm Suecicarum Medii Mvi och Diplomatarium Suecanum_, understöd måtte af Kongl. Maj:t beviljas af de sålunda till Kongl. Maj:ts disposition ställde medel, tillika må, för deras del, medgifva, att den af Professoren Geijer begärda afskrifning af 2,5oo R:dr, på de af motionären uppgifne vilkor, får ega rum. 7:0 I anledning af Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Utlåtande N:o 62, hvarigenom Utskottet afstyrkt ett, genom motion väckt, förslag, att Hans Kongl. Höghet Prins Carls Palais måtte användas lill Natio - 60 Slals-Ulskoltets Utlåtande, N.-o 35/f. Litt. E. nal-Museum, liar Friherre Hamilton, H., inora Ridderskapet och Adelli vackt, en till Stals-Utskottet remitterad motion, deruti blifvit äskadt ett anslag af 100,000 Ridr att, i mon af behofvet, utgå af Bankens vinstmedel, för att användas till uppbyggande och inrättande af ett National-Museum , till förvarande af Rikets så väl Konstsom Antiqvitets-skatter, i hvilket afseende motionären föreslagit, alt, invid Statens vid Hötorget belägne egendom, den så kallade ”Banan” måtte, mot torget, uppförasen byggnad , hvilken, efter Herr Professoren Byströms frånfälle , eller ock genom öfverenskommelse med honom, sedermera kunde sammanbindas med de af Professoren för närvarande begagnade lägenheter uti nämnde egendom, och sålunda komma att bilda ett för ändamålet lämpligt och tillräckligt helt.
STOCKHOLM, 1850. l\ A. NORSTEDT & SÖNER, Kougl. Boktryckare. ■ Underdånig Berättelse om tillståndet i statistiskt och ekonomiskt hänseende inom Elfsborgs län åren 1842, 1843, 1844, 1845 och 1846. Inledning. Elfsborgs län, omfattande hela Dahlsland, sorn beslår af fern härader med en stad och fyratiotre socknar, samt vestra och södra delarne af Westergöthland, eller tretton härader med fyra städer och etthundraåttatio socknar, förutan åtskilliga sockneandelar i bägge landskapen, hvilka tillhöra socknar inom andra län, är vidare indeladt under t vänne lagsagor med sex domsagor och uti sex fögderier med tjugusju länsmans-distrikt. Länet, gränsande i norr och nordost till Wermland och Norrige, i vester lill Götheborgsoch Bohus län, i söder till Hallands län samt i öster till Jönköpings och Skaraborgslän, skall innehålla uti arealvidd ungefärligen 120 qvadratmil, deraf sjöar, strömmar, träsk och kala bergsträckor anses upptaga omkring femtio, så att den jordyta, som är odlad och möjlig af odling, eller är skogbeväxt och till plantering tjenlig, samt för öfrigt har vegetation, torde svara närmast emot 70 qvadratmil. Denna beräkning af areal-rymden är grundad på Hermelinska kartan och andra äldre kartor. Enligt af Forsells nyare karta öfver Skandinavien skall deremot Elfsborgs läns arealvidd endast uppgå till något öfver 114 qvadratmil, hvilket torde vara det lätta, när den delen af Wenern, som kallas Dahlbosjön och eljest kan till länet räknas, från beräkningen uteslutes, „ § I Länets allmänna beskaffenhet. Tossbo och Wedbo härader, som å Dahlsland gränsa till Wermland, Norrige och Bohus län, bestå af höga och skogrika bergsträckor, som emellan sig bilda större och mindre dalar, hvilka, i afseende på jordmånen, äro af ganska skiljaktig beskaffenhet.
Der äro herrar, och i rummet der innanföre är hertigen sjelf. Nu måste ni gå bort, att ingen kommer och träffar er här." Sigrid stod qvar, betänkande huru hon skulle kunna ställa till, för att slippa in till hertigen. Tjenaren uppmanade henne allt ifrigare att bege sig bort, och var högst förlägen då hon ej åtlydde honom. Att åstadkomma något buller, vågade han alldeles icke. Härunder öppnades den inre dörren och en gammal herre utträdde. Hans undersättsiga figur rördes fram åt golfvet med bastanta steg och något krökta knän. Den mörke, barske mannen syntes icke mycket kunna väcka Sigrids förhoppningar om hjelp, men i blicken låg dock något vänligt och frimodigt. Sigrid vände sig till honom och bad med låg röst i de mest bevekliga ord, det han ville antingen sjelf ge henne tillstånd att ur slottet föra en svårt sårad, eller om han ej kunde tillåta detta, att han då ville utverka det hon finge gå in till hertigen för att bedja honom sjelf derom. Med ett vänligt ögonkast på den unga bedjerskan, svarade den gamle krigarn: "Hans Furstliga nåde har förbjudit att bortföra någon sårad officer. Man vet ännu icke hvad han öfver dem besluter. Alltså, vore han än eder fästman, såsom det synes mig, så kan nu härvid intet göras. Och hvad angår att få bönfalla härom hos fursten sjelf, så torde det föga hjelpa. Icke heller vågar jag bedja om att få införa eder. Hans Furstliga nåde hör visst en och hvar af trogne svenske män och qvinnor, som hos honom vilja söka rättvisa, men vill icke besväras af husets folk och deras böner och klagomål, ty de hafva icke gjort sig sådan nåd värdiga. Gå derföre bort, unga flicka, icke hörer hertigen eder." "Ack, hvad har väl jag stackars, unga barn, gjort emot Hans Fursteliga nåde? Haf dock barmhertighet med mig. Kanske har ni sjelf en ung dotter. Ack, hon ber med mig till edert hjerta." Den gamle krigarn strök sig om sitt gråa skägg. Han blef varm vid tanken på hus och hem. "Nå, så stå nu då der vid dörren och vänta så länge.
Sedan häradsboerne till följd häraf fått tillfälle att vid behörigen utlysta sammanträden i frågan sig yttra, hafva Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i ofvanberörda län till Kongl. Maj:t insändt de dervid förda protokoll, af hvilka handlingar hufvudsakligen inhemtas: att Asunda liäradsboer, hvad anginge den föreslagna vägomläggningen, ansett sig icke hafva så stor fördel af den nya vägen, att de, oaktadt väglängden blefve kortare och underhållet sålunda mindre kostsamt, ville till densammas anläggande bidraga, hvaremot häradsboerne åtagit sig att, sedan vägen blifvit anlagd och afsynad, densamma, såvidt den sträcker sig inom Asunda härad, för framtiden underhålla, mot befrielse från skyldigheten att vidmagthålla den gamla vägen; samt att, beträffande brons ombyggnad, häradsboerne förklarat sig sakna förmåga att deruti deltaga, men att, ehuru deras skyldighet att underhålla den gamla bron vore tvifvel underkastad, enär Kronan uppbure arrendet af så väl qvarnen som broafgifterne, hvilka sednare numera jemväl af allmogen i häradet erlades vid brons öfverfart, häradsboerne likväl, till förekommande af vidare tvist och osäkerhet i denna fråga, vore villige att för framtiden åtaga sig den nya brons underhåll, dock under följande vilkor, nemligen: att bron uppfördes af jern i stället för af trä, att häradsboerne för everdeliga tider tillerkändes rättighet att uppbära bropenningar af trafikerande enligt nu gällande taxa; att plats på allmän bekostnad upplätes för uppförande af brovaktarestuga; att häradsboerne under de första tio åren efter brons fullbordande skulle vara befriade från skyldigheten att ansvara för iståndsättandet af de skador, som genom brokistornas sättning möjligen å bron kunde uppkomma, hvaremot i öfrigt behöfliga reparationer under tiden skulle af häradsboerne bekostas; att vid brons afsyning efter dess fullbordande en fulimägtig för häradsboerne finge vara närvarande; samt att häradsboerne för framtiden befriades från skyldighet att underhålla nuvarande bron; och att Ytter-Tjurbo liäradsboer förbundit sig att, om nya vägen blefve på Statens bekostnad anlagd, och derefter i laggildt skick åt dem öfverlemnad, framdeles underhålla den inom häradet löpande del af samma väg, mot vilkor af befrielse från byggnadsoch underhållsskyldighet af gamla vägen från nuvarande bron vid Nyqvarn till det ställe, der den sammanträffade med nya vägen.