Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Och det ar dessa Förslag, som Utskottet kallar: ”att afhjelpa Fenninge-förlägenheten och afböja Ali mänhet ens olyckor ,•” * Må mig likväl tillåtas att fråga : Hvilken större förlägenhet, hvilka större allmänna olyckor kunna vara att befara , än just de , som ligga ovilkorligen innom Betänkandets egna Resultater? Man säger oss, att allt detta skall vara nödvändigt till förbättring i Myntvärdet; men jag frågar : förbättras då Myntet derigenom , att Nationen nedtryckes under bekymmer och bördor? och är då Myntets förbättrande, om det också icke rakt motverkades af allt, som verkar menligt på Productionen, är det också nödvändigare än Nationens räddning, under ett tillstånd, som snart skulle bringa den stora massan af Näringsidkare till förtviflan? När man eftersinnar, att Myntvär. det på nio år icke varit bättre än det nu är; när man besinnar, att under denna tid hafva Den 17 Martn , f. m. KronoUtlagorne blifvit förhöjda , Embetsmännens Löner förökade , och nästan alla de Köpeoch LåneTransactioner tillkomna, för hvil* Ka Penningar nu kunna fordrasj och när man vidare betänker , att vid allt detta har det just varit till ersättning för Myntets kända fall i värde, sorn i alla dessa förhållanden , alla Summor blifvit större • så tror man sig berat, tigad att fråga : Är det billigt, är det rättvist, att Myntvärdet förbättras utöfver hvad det var, då ersättningen sålunda gafs? Är det billigt att det sker på deras bekostnad , hvilka sålunda redan en gång gifvit ersättningen, men nu skulle behandlas, som vore den icke gifven ? Nej, mine Herrar! är allt detta icke billighet, icke rättvisa, så är det icke heller klokhet, ÄrO KronoUtlagorne icke mera tillräcklige för Statens behof, så höjom dem frivilligt , om vi kunna; men lemnom dessa RestrictionsSystemers indirecta fördubblings-operationer; och vi skola åtminstone bespara oss fördubblingen i sådana förhållanden, der den icke är nödvändig.
I betraktande således deraf, att sistnämnde 2-'ne Riks-Stånds Talmän vid föregående Riksdagar uppburit hvardera omkring 800 R:dr Banco må* nadtligen, och med fästadt afseende, å ena sidan, på behofvet af besparing i Riksdags-utgifterne, men, å den andra, äfven på billigheten deraf, att Herrar Talmän, i sådan egenskap, icke må vidkännas enskilda uppoffringar, anser Stats-Utskottet sig böra föreslå beviljandet af en månadtlig ersättning, i ett för allt, med 500 R:dr för Herr Landtmarskalkens samt med 400 R:dr för de öfrige Ståndens Herrar Talmäns Riksdagskostnader. Hvad dernäst beträffar Klubb-kostnader ne, hvilka vid sistförflutne Riksdag uppgingo: Ridderskapets och Adelns till R:dr 613: 24. — Preste-Ståndets till — 4,293: 42. — 6 Stats-Utskottets Betänkande N:o 2. Hvarförutan kostnaden för de så kallade Landtmarskalkssoiréerne, med beräkning tillika af vedoch kolåtgången, utgjorde _ 36,766: 11. 2. så hemställer Utskottet, att alla förenämnde kostnader må under nu påstående Riksdag inskränkas till utgifterne för Klubbrummens hyrande samt förseende med ljus och ved, för nödig uppassning samt för anskaffning af Tidningar. I afseende på tiden, ifrån hvilken dessa kostnader skola utgå — lärer den böra beräknas, hvad hyran för Klubbrummen angår, på grund af upprättade Contract, samt för aflöningen af den till upppassning vid Klubbarne antagne betjening, från den dag då klubbsammankomsterne börjades; Och torde i öfrigt hvad som å Klubbarne åtgått till andre utgifter än dem Utskottet nu föreslagit och hvad som dertill ytterligare åtgår, intill dess Rikets Ständer i ämnet fattat beslut, få i vederbörlig ordning godtgöras.
Men den unga drottningen invecklade sig genom att gynna whigpartiet i åtskilliga svårigheter, som konung L e o p o l d ansåg bäst kunna undanrödjas genom en makes inflytande, o c h redan 1 8 3 9 skickade han derför prins A l b e r t till England. Hans älskvärda personlighet eröfrade m e d storm den unga drottningens hjerta, o c h hon underrättade genast kabinettet om sitt beslut att gifta sig med h o n o m. S o m man vet, behöfde hon aldrig ångra detta steg. D e enda tårar, hon för hans skull gjutit, fäldes vid hans förtidiga död. H o n fordrade för sin make konungatitel, men fick den e j; prins Alberts titel var blott Prince Consort och kunglig höghet .. A t t drottningen så ifrigt bemödade sig om att skaifa sin gemål titel af konung, förklaras af den hängifna ömhet, ja, man kan säga den dyrkan, hon i stort som smått, alltid egnade honom. H a n var i ordets fulla bemärkelse herre i sitt hus, o c h lika m y c k e t herre öfver sin gemåls ofantliga rike. M e d glädje hade drottningen åt honom afträdt makten på alla områden, men det hade skett med så stor försigtighet o c h skicklighet, att, med undantag af ministrarne o c h några af den kungliga familjens vänner, ingen ens anade prinsens verkliga ställning, som egentligen först efter hans d ö d b l e f allmännare bekant. D e t höga parets husliga lycka hade nästan blifvit till ett ordspråk och alla visste, att drottning V i c t o r i a, om hon det kunnat, helst skulle åt sin make öfverlemnat både kronan och regeringsomsorgerna. H u r u m y c k e t hon än, som man sedan fick veta, lade makten i hans hand, måste hon dock för skenets bibehållande till en viss grad deltaga i regeringsbestyren o c h, som hon med sant qvinlig känsla tyckte, försumma sitt hus o c h sina barn. Men äfven på detta område lät hon leda sig af sin make, o c h det var han, som bestämde allt rö- rande de kungliga barnens uppfostran. Likväl nedskref drottningen då o c h då sina egna tankar rörande denna sak.
Sinnesslöheten öfvergår omsider till fånighet, och han sofver bort sina timmar den ena dagen, som den andra. Utkommen nr fängelset, mera liknöjd för allt och slöare än förut, skall han kanske längta åter till den varma cellen och det goda bordet. Erfarenheten har också gifvit stöd åt denna åsigt. I Norra Amerika har man observerat, att cellfångar af kraftigare natur och lifligare böjelser efter sitt frigifvande uppsökt aflägsna orter i de vestra delarna af Förenta Staterna, der de sjelfva kunnat mera strafllöst fortsätta sin afbrutna bana och beredt fångstyrelserna förmånen att kunna uppföra dem i sina embetsberättelser såsom förbättrade. Deremot hafva de flesta fångar af den förut omnämnda klassen förr eller senare, ofta ganska snart, för nya brott återkommit till fängelset. Af 1183, under något öfver 13 år från Philadelphia-fängelsets öppnande, frigifne fångar ålerkommo för andra gången . ry tredje >9 fjerde 99 • 45. ' 9 femte 99 sjette 99 sjunde 99 nionde Straffet är således icke tillräckligt, afskräckande för den klass af förbrytare, som för det allmänna är mest vådlig; och då själslidanden, fastän de qvarlemna outplånliga verkningar, sedan de äro öfverståndna, föresväfva den olycklige såsom en ängslig dröm och intrycket icke kan för andra goras åskådligt, sä förfelar detta straff' i många fall sitt syftemål, såsom näpst för den brottslige, och i de flesta att blifva ”androm till varnagel.” 1 1 allmänhet har man sä väl i Amerika, som andra länder, der man hunnit samla någon erfarenhet i ämnet, funnit, att detta fängelsestraff hvarken förmått att varaktigt förbättra fängarne, eller att brotten efter dess införande ajtagit.
År 1828 var pannornas antal 2,424 och år 1847 utgjorde antalet af till begagnande för bränvinslillverkning å landet anrnäldta redskap blott 1,062, men genom förbättrade methoder vid tillverkningen och särdeles användandet af Angapparater, torde dock ett i det närmaste lika stort lillverkningsbelopp som tillförene hafva åstadkommits. Emellertid har bränvinsbränningen verkligen aftagit inom östra delen af länet, 11 der många bland så väl ståndspersoner som allmoge nedlagt sina brännerier eller endast begagna dem, då sådant anses nödigt för att tillgodogöra skadad eller för förskämning utsatt potates, och hvarest för öfrigt blott finnes ett ångbränneri samt 2:ne pannor i andra klassen, då alla öfrige lilhöra l:sta klassen; hvaremot inom vestra fögderiet finnas flere ångbrännerier. Angsodlingen och Boskapsskötseln synes numera omfattas med någon större uppmärksamhet äfven af allmogen. De förmögnare deribland hafva, i likhet med hvad ståndspersoner iakttaga, börjat med odling af klöfver och thimotej samt införandet af artificiella ängar; och har hushållnings-sällskapets förvaltningsutskott biträdt med anskaffande af frö till foderväxter, hufvudsakligast klöfver. Kreaturen äro dock i allmänhet små och foderbristen under några af de förflutna åren, synnerligast 1846, föranledde, att många kreatur måste slägtas, så att antalet deraf betydligt minskats, hvilket verkat stegring af priserne, som åter i sin mån lockat till ytterligare försäljning. Från några delar af länet försäljes årligen ett icke obetydligt antal slagtboskap, nämligen från Jemshögs, Backalyds och Tvings socknar, hvilket säkerligen så från dessa som från andra trakter skulle vara än betydligare, om allmogen mindre befattade sig med körslor, särdeles af ved och virke till städerne, hvarigenom dels behofvet af dragare blir större, dels ock dessa försvagas och blifva magra, helst oxen me rändeis alltför tidigt begagnas såsom dragare.
Kanske för sent fattar mången, att det fält, hon sökte, det arbete, hon trängtade efter, var ej ute bland främmande människor, nej, det låg bredvid henne, rundt omkring henne, där hon gick i sitt hem, utan att se; hon ringaktade den verksamhet, som bjöds henne, såsom icke nog värdig hennes gåfvor, hennes krafter, men när hon så ser med klara ögon, så blir hennes hem till en vid värld, som kräfver allt, hvad hon äger af mod, kraft, kärlek och uthållighet. » — Lifvet vet icke af någon hänsyn, det skonar icke, det tager med hårda händer på, hvad människorna skatta högst och dyrast, dess kraf äro omutliga. Men när dagens brännande, tärande lif suger mannens kraft, när kampen blir för tung, när han sviktar, sårad till blods, vet du då, hvad hemmet kan vara, vet du då, hvad som är kvinnans gärning? — Och när dagarne gå och håret hvitnar, hvar är det de gamla finna ro och kärlek? Ser du då kvinnans gärning? — Barnets själ, hvem skall forma det mjuka vaxet, hvem skall leda och utveckla? Ser du där kvinnans gärning? Ä r den ringa, säg! Ä r det en ringa ting att skapa en värld af kärlek och lycka för de dina, där de kunna glömma sorg och synd? Må hvarje kvinna, som går ut att söka sig arbete, fråga sig själf: hvarför? Om ej yttre omständigheter tvinga, må hon pejla sin själs djup och se till, att hon ej lemnar ouppfyllda plikter i sitt hem. Om hon går ut for att » göra godt », för att vårda sjuka, trösta bedröfvade, må hon se till, att det ej i hennes hem finnes de, som längta efter hennes vård, hennes mjuka hand, hennes varma blick. Att göra andra lyckliga! Det är en vacker tanke, men börja i ditt hem, med din fader och moder, kanske du behöfves bäst där; tänk efter, om ej lifvet redan tagit ifrån dem mångt och mycket, som de älskat; se till, om där ej finnes bruten kraft och sjunkande mod. G å då ej bort, tag det fårade ansiktet mellan dina händer, se på det med klara, kärleksfulla ögon, tala mod och tro i trötta sinnen.
Sednare liders krigshistoria omtalar dylika händelser; sålunda berättas, att i slaget vid Dresden år 1813 blefvo två-Österrikiska infanterifördelningar af venstra flygeln sprängda och förstörda af Franska cavalleriet under Murat, emedan de, i anseende till det häftiga regnet, ej kunde få sina skott att brinna. — På flintlåsets förbättring hafva århundraden arbetat, och det mekaniska deraf torde vara i möjligaste måtto fulländadt. Dess brister grundade i tingens, jag menar flintans, stålets och krutets naturegenskaper, äro oafhjelpliga: dess lid borde derföre vara ille. Slagkrut-antändningen, en följd af den chemiska vettenskapens utveckling och praktiska tillämpning, har under knappt en half mansålder varit begagnad; likväl har allmänna omdömet redan insett och erkändt dess afgjorda företräden, och de mångfalldigt olika constructioner af dessa gevär bevisa denna uppfinnings rika användbarhet. Den egentliga svårigheten är att bland det myckna kunna med någon säkerket välja det bästa. För att vid ett sådant bedömmande kunna lyckas, erfordras oundgängligen: 1:0 att tillverka dylika gevär; 2:0 alt med yttersta noggrannhet pröfva och undersöka deras duglighet. Hvad nu först tillverkningen beträffar, så mötes den lyckligtvis icke af några absoluta hinder, ty anslaget härtill plägar utgå i allmänna ordalag, eller, såsom jag tror det vanligen heter, till ''utgifter för gevärs-fabrikationenoch de privata factorierna lära enligt sina contracter vara förpligtade att tillverka gevär efter hvilken modell som helst. Det är äfven väl bekant, att krigsadminislrationen begagnat denna rättighet, och nyligen hafva till de båda gardes-regemenlena blifvit utdelade percussionsgevär till ett ej obetydligt antal och af (vänne olika constructioner, i afsigt att utröna de fördelar eller olägenheter, som det dagliga bruket kan gifva vid handen. Hvad vidare gevärens pröfning och undersökande angår, så bör man isynnerhet afse deras egenskaper uti så väl antändning som träff; och till bedömmande af detta erfordras oundgängligen skjutningsförsök.
UNDER MEDVERKAN AF FLERE SVENSKA OCH UTLÄNDSKA FÖRFATTARE UTGIFVEN AF ARRVID AHNFELT NIONDE ÅRGÅNGEN STOCKHOLM LOOSTRÖM &amp; KOMKP.STOCKHOLMf GERNANDTS BOKTRYCKERI-AKTIEBOLAG, 1889.Ett literärt pojkstreck af Fänrik Ståls skald. Meddeladt af Björneborgare. Det har i literära kretsar berättats, att Runeberg, den odödlige finske skalden, i sin ungdoms Sturmund Drang-dagar skref en parodi öfver Tegnérs Fritiofs saga, men att han, kommen till mognare ålder, förstört hela parodien. Detta är ock i hufvudsak sant. Men under det att manuskriptet till parodien ännu låg qvar i bordslådan, banade sig derur en och annan bit i afskrift väg bland Runebergs poetiska vänkrets och ändå längre, och när sedan förstöringen af corpus delicti beslöts och utfördes, kunde af lätt insedda skäl ingen retroaktiv verkan deraf framkallas mot de sålunda utbrutna styckena. De hade som vilda fågelungar flugit ur boet och kunde ej ertappas. Det återstår alltså ännu några strödda delar af den runebergska parodien öfver svenska diktkonstens praktverk. De äro visserligen fa i jemförelse med det hela, som de engång tillhörde; men de lemna dock tillräckligt material för att gifva en inblick i parodiens komposition och den ton, i hvilken hon var hållen. Det har för öfrigt gått med dem såsom det oftast går i dylika fall: afskrifterna afvika numera ej så litet från hvarandra, liksom folkvisan utvecklar sig i allt flere varianter ju längre hon blir spridd. Parodien öfver Tegnérs Fritiofs saga är, som bekant, icke Runebergs enda bragd i den vägen. De angrepp han i Helsingfors ' Morgonblad, 1832 — 1837, riktade mot de vittra skolorna i Sverige utfördes med ett tvce^gadt svärd. Ur Dagens Krönika. 1Ena bettet utgjordes af direkta kritiker, det andra af skämtsamma uppsatser, knappast mindre verkningsfulla än de förra.
Ia på loffwen iag hafver förmådt, Att barnet har lifvet niuta fådt; Men thet är nu kastat i siöön. Karich. För tin omaak haaff skam till löön. Glorela. Så, spådde iag icke thet skulle så gåå, Iag skulle intet för omaaket fåå. Karich. Gif tig tillfrydz, tu skalt få löhn, Om tu först will hööra min böhn Och föra thet barnet till Skarioth öffwer; Iag will tig gifva hvad tig behöffwer. Glorela. Betala först det gambla wähl, För’n tu mehre begiärer medh skiäl. Karich. Af then pant, iag tig fick, Haffwer tu sedt wijd tu gick. Glorela. Neij effter tu mig förbödh. Karich. Thet är thet yppersta gull så rödh. Seer tu thet glimmar fast, Thet är uthan swik och last, Grijp i kannan med näffwen tin, Tager tu myckit är skadan min! Men gerughet är ond odygdh, Som dock wancker i allo bygdh, För henne tig wachta thet bästa tu må, Höör tu icke prästen säger såå. Glorela. Tig, prästen achtar iag eij myckit! Lätt mig theri sökia min lycka. Karich. Bruka tin bästa, iag gifver tig loff. Glorela. Iag skall eij hafva långt upskouff; Hade iag näffwar så stora som trull, Iag skulle taga honom öfver full. (hon griper i kannan) Åh! trå tu, så tu mig hijat (?). Thetta iag ej glömmer i åhre 10; Tig skall nu fannen tiena mehr, Effter iag sådan skalkheet seer268. Karich. Kiärista Glorela, syster min, War ej så hastig i moden tin! Tu moste mina konster lära förstå Och wetta theslijkes med androm umgå. Andra skall tu och lähra fixera, Om tu will mig umgå mehra.
I hennes yppiga lockar vaggade en enda frisk, ros, hon var till hänförande skön att se. Enligt öfverenskommelse hade äfven alla brudjungfrur förbytt sina spetstygsklädningar till ett slags randigt gaze, hvilka de, prydde likaså med en enda i locken fästad blomma, sågo rätt behändiga ut. Balen varade till ljusan dag, och var ej så ledsam, jag föreställt mig. Efter soupéen, hvilken bestod af endast fyra rätter, men deremot otaliga sorter sylter, konfekturer, frukter och rariteter, skulle kronan, enligt gammal plägsed, dansas af bruden. Sedan hon, med väl förbundna ögon gjort sin tour ikring ungdomen, hvilken likaså mangrant befants med forbundna ögon, ilade hon med öppna armar att på mig, verkeligen på mig, vältra sin kronas tyngd. Jag vet ej hvarifrån den ångestfulla aningen, att just jag skulle blifva dess mål, kort förut påflugit mig, så, vid dess obarmhertiga verkställighet till allas mig omgifvande förvåning, mina läppar ovilkorligt utpressade ett lifligt utrop: "o! för Guds skull nej! nej!" "Å ja, min lilla Friherrinna, du måste bära den, derföre gifves ingen pardon", yttrade nu under hjertligt skratt den muntra bruden, hvarunder jag, mött af Friherrinnans blick, i min förvirring med stammande röst sökte bevisa, huru mycket säkert, ja bestämt, Rosa B., förr än jag, skulle komma att begagna sig af en dylik. Denna korttänkta förklaring, togs emedlertid, till min lycka tillgodo, hvarvid man ännu blott skämtande öfver flickornas vanliga pryderie; och dermed slapp jag för denna gång, min ledsamt iråkade förlägenhet. Dagarne efter denna, upptogos vidare af baler och tillställningar för det unga paret, hvarvid den unga Grefvinnan i skönhet och älskvärdhet verkeligen var oöfverträfflig. O! hvilken sällhet måtte dessa varelser röna, som sålunda sett sitt hjertas önskningar uppfyllde; som med hela sin själ kunna instämma i det löfte om kärlek och tro, de i den högtidliga stunden inför Allfadren flägga.
FRU GERMAN. Sigrid? SIGRID. Nå, unna andra då? FRU GERMAN. det Jag tror att PASTORN kommer hit i dag också, hemma och gör i ordning till qvällen. LINA. Vill Sigrid laga handsken, som ligger där på bor för Magdalenahemmet, så det är bäst att Lina är tidigt Ja... Tackar. FRU GERMAN. Det är snart kyrkdags, är inte frukosten färdig? LINA. Jo Jesses, det är bara att hälla opp kaffet. Hon skyndar ut till vänster. ANDRA SCENEN FRU GERMAN. SIGRID. FRU GERMAN, ser i tidningen. Det är en sträng recension öfver Gustafs bok, det här. FÖRSTA AKTEN SIGRID. står ju aldrig ett förnuftigt ord mer än annonserna. FRU GERMAN. Man kan inte vänta bättre af den där tidningen. Där Pappa hade den så länge han lefde och var nöjd. SIGRID. Ja, börsuppgifterna äro kanske riktiga. FRU GERMAN. Skall du skicka det här till Paris också? SIGRID. men... Jag vet inte... Nog för att Gustaf kunde få sig ett godt skratt, FRU GERMAN. grofhet och hjärtlöshet. Det är som om ungdomen nu för tiden funne nöje i SIGRID, svarar ej, gör en löpning på pianinot. FRU GERMAN. Går du med i kyrkan? SIGRID. Jag har inte tid i dag. FRU GERMAN. Det har du aldrig, när PASTORN predikar. VÄRFLOD SIGRID, svarar ej, trampar på pedalen och ser på sina fötter. FRU GERMAN. Gillar du honom inte som predikant? SIGRID. Hela Stockholm springer ju efter honom. FRU GERMAN. Springer... Nå ja, där ser du andras omdöme, och deras, som äro äldre än du. Det är kanske säkrare än ditt. SIGRID. gälla för mig? För dem, ja... Men därför behöfver det väl inte FRU GERMAN. Är du så olik andra då? SIGRID, skrattande. Nu skall mamma inte längre vara ond på mig för det där jag sade om kamrerns Hanna.
Ad skulle sammanträda uti Secreta Utskrs-rummen för alt förrätta det andra, eller ock genom att på en gång lemna in listor för båda valen; men sådant är ingalunda formenligt och bör ej komma i fråga, — aldraminst då någon brådska icke är af behofvet påkallad. Men om valet ändtligen skall förrättas inom ordinarie riksdagstiden eller före Pingst, så går det ju an att företaga det i öfvermorgon. Gr. Anckarsvärd har, i anledn. af en ledamots yttrande, att det vore hans och andra ledamöters rättighet att göra valet omöjligt i morgon genom att begära frågan om suppleanternes antal på bordet, förmodat, att sådant icke kunde lagligen ske, emedan Hr Grefven i sådan händelse skulla yrka, att suppleanter icke måtte komma i fråga. Jag. hänvisar Grefven till grundlagen med det förklarande, att jag kunde begära frågan, så väl om sjelfva valet, som huruvida suppleanter skola väljas, och till hvad antal de skola utses, på bordet, om någon sig dermed förenade, utan afseende på den öfverläggning sorn ägt rum. Jag ämnar likväl icke vara bland dem, som begära en sådan bordläggning, emedan jag anser det öfverflödigt, och förmodar, att R. o. Ad., hellre än att utsätta sig för den besynnerligheten att besluta ett val, som icke låter förena sig med ett förut fattad t beslut, uppskjuter valet till förstärkt StatsUtsk. till i öfvermorgon. Hr Lagerhjelm: Jag uther mig, att till besvarande få upptaga några af de skäl, sorn blifvit anförda af talare, hvilka hysa olika åsigt med mig. Man har sagt, att valet borde vara förrättadt före den ordinarie riksdagstidens ut8 H. 3 i8 Den 3 Juni f. m. gång, eller inom den 7:de i denna månad; men hvartill tjenar det att hafva förrättat valet, om riksdagen slutas den 7tde, då man icke hunnit göra något gagn af valet. Vi hafva lika angelägna val, nemi. lill fullmäktige uti Banken och Riksg.contoret, hvilka, enligt grundlagen, bort förrättas inom ordinarie riksdagstiden, men hvilka icke kunnat företagas, emedan fullmäktige ännu icke erhållit decharge.
Sagan berättar äfven, huru upprörd han blef, då han hos en af sina presterliga vänner, sedan biskop, fann Ovidii Ars Amandi. Det synes sålunda snarare hafva varit kärleken än dansen han förföljt, och den sednare endast på grund af frändskapen med den förra. Så vidt vi känna, står han också ensam i sin förkastelsedom; ty att, såsom ett ställe i Sturlunga sagan angifver, det icke ansågs tillständigt för prester att dansa, bevisar icke att dans ansågs opassande eller syndig. ”I Vidvik,” heter det, ”var mycken glädje och godt att vara, lekar och mycket folk. Det var en söndag, som der var mycken dans, och dit samlades mycket menniskor. Hamundr, prest från Holum, hade messat i Miklebæ om dagen och red så till Vidvik till dans och tog del i leken, och folk undrade mycket på att han dansade. Men när han kom hem till Holum, vrok biskopen honom ur kyrkan med skarpa förebråelser och ville ej se honom.” Sedan tog väl biskopen honom till nåder på hans vänners förbön, men han återvann aldrig sin fordna aktning19. Då, som man finner häraf, det hos sjelfva folket väckte anstöt, att en prest efter välförrättad gudstjenst kunde på en söndag taga del i dansnöjen, så kan man mindre undra öfver biskopens vrede. I öfrigt tyckes dans hafva utgjort en allmänt och högt älskad förlustelse, och till och med de högre andligas tjenare roade sig dermed. Då biskop Gudmund for ikring och gästade för att taga upp tionde, kom han till Keldonesi, och om qvällen, då han lagt sig, ”tog folket sig en dans i stugan och Knut prest satt på tvärpallen”20. Dansen har utan tvifvel varit af dubbel art: den blef trådd, ringdans (t. ringeltanz, fr. carole) och den blef sprungen, springdans (t. reigen, fr. espringale). ”Tråda dansen” är ett ännu hos oss brukligt talesätt.