Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Någon svårighet vid kontrolleringen torde icke höra finnas, ty det är ju ganska lätt att kontrollera boktryckare-räkriingarne genom att bilägga ett exemplar af hvarje tryckt kungörelse. Att afskilja de privata från de officiela är äfven ganska lätt, och deruti ligger intet hinder för de förras kringsändande till kyrkorna, jemte de sednare. IIr Printzensköld: Om, på sätt Hr Fåhraeus uplyst, KatnmarKolhm och Länsstyrelser gjorda ansökningar om ersättning efter räkning för kungörelsernas tryckningskostnad, så följer deraf icke, att saken skall så regleras, att tjenstemännen fä vidkännas förlust. Om man afslagit ansökningarne, derföre att kontrollerna blefve omöjliga att verkställa, så hade man väl bordt utfinna någon annan utväg, för att 0 ena sidan betrygga Slaten ifrån att betala mera än vederbör, samt å andra sidan betrygga Stålens tjenstemän från att vidkänna en kostnad, som borde drabba Statsverket. Jag vet icke heller hvarifrån Regeringen hemlat grunden för bestämmandet af de 300 Rdr. Ilar det skett till följd af Länsstyrelsernas meddelade uplysningar eller på grund af kostnadernas medelbelopp under en viss tiderymd, så kunde åtgärden vara riktig. Alen har man deremot åtnöjt sig med att på höft fördubbla den gamla summan, så har man icke rättvist och klokt förfarit. Om Hr Fåhraeus icke kan härom uplysa mig, anser jag en återremiss af frågan vara af nöden, på det att man måtte få utredt huruvida den föreslagna summan är i alla län tillräcklig. Hr Björnstjerna, Joh. Alagnus: Jag tillhör visserligen antalet af dem, som anse att hvar och en tjensteman bör hafva sin bestämda lön och icke betungas af några utgifter i .och för tjenstens bestridande; men uti det nu ifrågavrde fallet mäste jag bekänna, att jag tror, att man svårligen kan komma till något annat resultat än det af K AL föreslagna och af StatsUtsk. tillstyrkta. Utsk. har nemi. ej haft skäl att frångå K. AI:s Propos. i detta fall.
Ränte» spannemälen ibland mäste afläras och annan Span» mäl till Garnisoners och Flottors förseende anstaffas, 40,020 R:d B:co samt till Brödbakning 15,202 R:d samma mynt om äret, fä uppbäras af Magasins styrelsen och derwid förknippas det åliggande, att samma styrelse stall desta medel redowisa, men fä behälla öfwerstottet, med samma answars stadighet, som i öfrigt förestås uti projecret till Jnstruction, samt besörja Flottornes och Garnisonernes manliga aflösning pä fredsfot af Spanmäl och Bröd. Hwarförutan, i händelse ett KronoBränneri hädanefter stulle komma att äga bestånd, derstädes ärligen erfordras medel till aflöning för drängar och annan under-Betjeuing,- tillika med åtskillig? tillfqllige utgifter till flere icke. beständige Handtwer - »04 Den 5 Zebruarn» kare m. m., hwilka Medels belopp Utflotten nu sä mycket mindre kunna bestämma, ssm den i samma ändamål tillförene ätgängne kostnad icke blifwit af Allmänna Magasins Dircctionen uppgifwen; men Utskolten äro öfwerlygande, ait sä wäl denna utgift som hwad tili Magasinsbyggnadernes underhalt erfordras, säkerligen kan ersattas genom winst a Bränneriet. Medelst det förslag till indragningar Utstolten salunda uppgifwit, blifwer, sedan Exspectance-löncrne småningom hunnit sörswinna, en ärlig besparing af följande summor, nemligen: B:eo R-dr. §. r. Wid Directionens Aflönings-Stat, enligt I.it. H. - 2766; Wid Magasinsoch BranneriVetjeningens dito, enligt lllit. I. - 8801: 7, Tillsammans 11567:
409 förhållas bör, när någon med Kronan, dess officerare eller allmänna1 inrättningar kontrahera!-. Då uti Irsta punkten af ofvanskrifne §. stadgas, att kontrakt skall med ny karta beläggas, när det på ny arrendator eller hyresman transporteras, så hafva Rikets Ständer ansett meningen dermed vara, att en sådan förnyad kartering icke skulle ega rum i annat fall, än då kontrakt efter arrendetidens början transporteras; men som berörda stadgande blifvit vid domstolarne på olika sätt tillämpadt, synes ofvannämnde förklaring vara af omständigheterna påkallad, hvarjemte, för att ställas i sammanhang med berörda stadgande, 8:de punkten af 3 §. erhållit den förändrade lydelse, förslaget utvisar. Enär stadgandet rörande karlering af sådana kontrakter, som å landet emellan jordegare och torpare upprättas om några tunnland jord, dervid städja erlägges, genom sin otydlighet gifvit anledning till olika tillämpning vid domstolarne så till vida, att en dd belagt dylika kontrakter med så stor karta, som motsvarar fem procent af den köpeskilling eller städja, hvarför torpet förvärfvats, några ansett fem procent af köpeskillingen böra betraktas såsom ett årligt arrende af torpet och kontraktet i enlighet dermed karteras, samt andra åter beräknat kartan efter en arrendesumma, motsvarande hela köpeskillingen, har hos Rikets Ständer blifvit yrkadt, det sådane uttryck uti den blifvande Chartae-sjgillatae-förordningen måtte väljas, att tvetydighet uti berörda hänseende hädanefter icke blefve att befara; och har, i sådant ändamål, ifrågavarande stadgande erhållit den förändrade redaktion, bilagde förslag utvisar. Då d en för kartering af fördelsoch undantags-konlrakter erforderliga uträkning, med hänseende till det ringare och ofta efter markegångs-taxan obeslämbara värdet af de persedlar, hvarom i dessa kontrakter i allmänhet betingas, synes vara särdeles besvärlig och tidsödande, hafva Rikets Ständer ansett dessa kontrakter lämpligen böra åsättas slämpladt papper till visst belopp, hvilket blifvit bestämdt lill 12 sk.
Jag hade drömt, att Erik var död, och min gråt var ett utbrott af lättnad, en fasansfullt blandad känsla af på en gång sorg och befrielse. Då sade Pierre till mig: »Du ropade Eriks namn, när jag väckte dig.» Jag visste, att jag hade gjort det. Jag tyckte, att jag hört det själf, jag hade legat stilla och knappt vågat andas, emedan jag ju ej kunde fråga Pierre, om han hört det. Nu sade han det själf lugnt, liksom för att leda mina tankar på rätt spår. Han hade alltså åter ingenting förstått. Det föll som en sten från mitt bröst, och i det jag slog mina armar om hans hals, hviskade jag: »Pierre, Pierre! Jag blef så rädd.» Men äfven när jag sade detta, kände jag, att jag bedrog honom. Min kraft var som uttömd, och jag förstod knappast hvad han menade, när jag hörde honom säga: »Sof nu barn! Jag skall ligga vaken, till dess jag ser, att du somnat.» Jag slöt ögonen, emedan jag ej kunde uthärda hans blick. Jag drog långa, djupa andedrag för att öfvertyga Pierre, att jag sof. Och jag gjorde det för att slippa veta, att hans ögon betraktade mig. När jag sedan hörde, att han somnat, slog jag å nyo upp mina och försökte tänka på, hvad som skett. Jag var så svag, att jag tackade Gud, därför att han beskyddat mig från en öfverhängande fara. Men på samma gång kände jag, att denna bön var en hädelse. Och tills morgonen grydde, låg jag vaken, tänkande på, hvad ondt hädelsen skulle draga öfver mitt hufvud. Hvarje morgon, när jag tror mig ensam, går jag fram till mitt skrifbord, tager fram min almanacka och stryker med en blyertspenna ett streck öfver den dag som gått. Det käns för hvarje gång, som om jag med detsamma droge ett andedrag af lättnad, och på samma gång stirrar jag med förtviflan framåt och grubblar öfver de många namnen och siffrorna, som efter hvarandra fylla sida efter sida, och hvilka ännu stå orörda, som om de hotade mig med det okända öde, de gömma i sitt sköte. Hur ofta har jag icke suttit så under de somrar som gått.
Ständer vid realisalionstiden behandlade privatbankfrågan, ansågs temligen allmänt, att ett sådant förhållande skulle medföra våda för Stats-banken, hvartill hågkomsten af de fordna Provins-diskonterna utan tvifvel var vållande. Nu må medgifvas att, om banken ej Iemnar förlag utom emot godkänd real-säkerhet, så kan väl ingenting i anseende till återbetalningen vara att befara, men en annan fråga är, huruvida ej anspråken från de särskilda orterna, att erhålla egna banker med förlag af Rikets Ständers, komma alt blifva så stora och så ifriga, att det i längden blifver svårt för Rikets Ständer att vidhålla de bestämda reglorna för begränsningen af deras banks sedelstock. Om en svårare penningebrist inträffar, hvilket utan tvifvel under tidernas längd någon gång kommer att ske, blifver sannolikt inom hvarje, äfven mindre, ort omlankan riktad pä inrättandet af egen bank med förlag af Rikets Ständers. Så många enskilda intressen komma att förenade yrka förökning för ändamålet af Riks-Bankens sedelutgifning, att det torde blifva tvifvelaktigt, huruvida de, som mera akta på myntvärdets bibehållande än på skriket om en tillfällig nöd, förmå göra sina åsigter gällande. c) Den tredje farhågan, som uppgifvits i afseende å bibehållandet af bankosedelns silfvervärde, ansågs grundad på Rikets Ständers uteslutande lagstiftningsrätt öfver sin bank, och nekas kan ej, all denna under förra tider blifvit i hög grad missbrukad. Man har såsom botemedel föreslagit, att i Bankostyrelsen skulle deltagande inrymmas dels åt Regeringen och dels ål enskilde aktieegare, men för mig vill det synas, att hvardera af dessa utvägar för sig, eller båda på en gång använda, skulle medföra ett ännu trögare machineri för Bankoförvaltningen, utan att befrämja den sökta*större säkerheten, ty om Rikets Ständer nu mera, sedan kunskapen om banken ej är slängd inom Banko-Utskottet, skulle med berådt mod så förfära, att silfverutvexlingen afstadnade, t så är anledningen förmodligen deras önskan, att villfara Regeringens begäran om stora Bih. lill II. St.
Sedan likväl vid de i anledning häraf hållna sammanträden, sex socknar afsagt sig delaktighet uti allmänningen, för att slippa deltaga i de föreslagna kostnaderna, hvilkas bestridande åter ensamt af de öfriga socknarne ansetts alltför betungande, blef, uppå en af sådan anledning gjord underdånig ansökning, allmänningens fördelning på hemmanen medgilven. Följden häraf hade varit, att den herrliga skogen inom få år blifvit sköflad, och att marken nu läge kal och naken. Enär ifrågavarande allmänning vore flera mil aflägse 4 Allmänna Besvärsoch Ekonomi-VIskollets Betänkande N:o 55. från de hemman, på hvilka den sålunda delades, och af dessas egare alltså icke kunde till bete begagnas, hyste motionären den öfvertygelse, att densamma skulle kunna för en ringa penning, om ej för intet, till kronan återvinnas, då jemväl borde inköpas ett på allmänningen beläget {■ mantal kronoskatte Tvenningen, för att användas till skogvaktare-boställe. Penningar kunde, i motionärens tanke, icke bättre och säkrare användas, än lill återvinnande för Statens räkning af dessa 1,200 tunnland, lill skogsbörd tjenlig mark, hvarå skogen i en ingalunda aflägsen framtid skulle återgälda bade kapital och ränta, under det att dessutom landet deromkring tryggades för skogsbrist och Svältornas egare finge en helsosam lärospån i skogsodling. På grund af hvad sålunda anfördt blifvit samt under antagande det tunnlandet skulle kunna inlösas för 10 R:dr R:mt, har motionären föreslagit, det Rikets Ständer måtte hos Kongl Maji i underdånighet anhålla, att vederbörande delegare i allmänningen måtte varda i ämnet hörde, samt att, sedan derefter lösnings-frågan blifvit afgjord och lösesumman bestämd, Kongl. Maji måtte till Rikets näst sammanträdande Ständer aflåta Nådig Proposition i ämnet, tillika innefattande förslag om inköp af ofvannämnde hemmansdel.
Ombudsm. Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. i836 dömt drängen Lars Svensson, som erkänt, det han låtit åt sig skrifva och sedermera begagnat ett falskt prestbetyg, att derför, enligt 8 Kap. 3 Missgerningsbalken, mista äran och böta i3 R:dr 16 sk. Banco, eller, i brist af böter, i stället straffas med tolf dagars fängelse vid vatten och bröd; derefter Executionsförvaltningen i nämnde stad, då Lars Svensson saknat bötestillgång, den 19 April 1S37 införpassat honom till Malmö, för att, enligt medföljande Utdrag af Kämners-Rättens saköreslängd, i Länets häkte undergå ådömda kroppsstraff^, hvilket ock, utan erinran, blifvit verkstäldt; hvarjemte, i anledning af hvad jag uti aflåten skrifvelse anmärkt, dels om RämnersRättens obehörighet att döma i detta mål, dels emot sådan olaga doms verkställighet, Konungens Befallningshafvande i svar derå förmält, att granskningsrätten af KämnersRättens saköreslängd eller bedömande af dess mer eller mindre riktiga beskaffenhet icke tillkommit Konungens Befallningshafvande, som följaktligen ej kunnat undgå alt befordra den sakfällde lill straff i den ordning, saköreslängden stadgat. Vid öfvervägande häraf och då, efter hvad jag i nyssåberopade skrifvelse anmärkt, Lagens uttryckliga bud, dels i 5 Kap. 1 §.
Den tid jag sysselsatte mig med studier i strategien, så inherntade jag också åtskilligt om värdet af positioner, men jag fann tillika alltid såsom bestämd grundsats klart framhållet, alt positioner aldrig böra betraktas annorlunda än såsom secundära medel, och att sjelfva stridskrafterna, hvarmed de försvaras, i alla händelser förblifva Imfvudsaken. Derföre tror jag också, att om Styrelsen står sä länge qvar isin position, alt slridskrafterne (hvilka här bestå i alla sansade medborgares bifall och understöd) öfvergifva henne, så har hon, positionen må vara huru god som helst, spelt ett sämre spel, och mera blottställt sitt anseende, än om hon en gång misslyckades i en proposition. Detta är nemi. någonting som i Sverige ingalunda bör betraktas så som i andra länder, t. ex i Frankrike och England, der det representativa systemet står på en helt annan ståndpunkt. Afslagna propositioner från Konungen höra ju så godt som till ordningen för dagen hos oss, åtminstone inträffar det flera gånger vid hvarje riksdag, och jag förslår icke rätt hvarföre man just nu skall hafva en så panisk förskräckelse för hvad som eljest anses föga anmärkuingsvärdt ellei’ farligt för thronens anseende. Jag har nu sökt ådagalägga de skäl, hvarföre jag tror, att om man blott inskränker sig lill begäran om en comité, sä har man visserligen inför allmänheten förklarat, att frågan bör hällas vid lif, och alt man vill framkalla en litteratur deröfver o. s. v., men någonting positivt, för alt föra den närmare fram till ett slutligt resultat, har man efter min tanka dermed icke utträttat. Jag röstar sålunda icke emot den begärda comileen, men anser att man har stannat på halfva vägen. Hr Akerman: Frih. Cederström har i dag, likasom i ett föreg:de plenum, velat förebrå mig, alt jag kommer fram med grundlagsvidriga förslag. Jag anser det icke kunna lyckas mig att öfvertyga Hr Frilen om motsatsen, och jag skall icke eller försöka det, utan tryggar mig vid Hr Gr. o. Laudtnes yttrande i detta fall.' Jag skall icke eller upplaga tiden med någon förklaring, i Den 14 Mars. 347 anledn. af Gr.
Emanuelsson, hvilken yttrade: »1 det Betänkande, hvarigenom Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet tillstyrker en underdånig skrifvelse till Kongl. Maj: t af innehåll, alt ät sådant manskap, som till större arbetsföretag sammandrages från skiljda orter, må beredas tillsyn och själavård, instämmer jag fullkomligt, men reserverar mig emot de sista orden i Betänkandet, så lydande: ”med bidrag af statsmedel. Det är nemligen klart, att, om dessa ord bibehållas sådana bolag, som icke hafva statsbidrag till sitt arbetes bedrifvande, skulle helt och hållet fritagas från allt åliggande att sörja för arbetarnes tillsyn och religionsvård, hvilken omsorg deremot skulle åläggas dem, som hafva bidrag af staten. Men om det nu icke kan bevisas, ali de förres arbetare äro mindre i behof af tillsyn och religionsvård, än de sednares — en Allmänna Besvärsock Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 30. 5 en bevisning, som ej ens har blifvit försökt — så skulle jag tro, att enahanda åliggande bör ega rum för alla bolag utan undantag, som sammandraga ett större antal arbetare från fremmande orter, ehvad de hafva understöd af staten eller icke, såvida ändamålet med de i denna fråga väckta och af Utskottet behandlade motioner skall någorlunda fullständigt vinnas. Emot denna min åsigt hafva icke mer än tvänne skäl blifvit uppställda. Man har nemligen antagit, alt, utan statens medverkan, inga bolag för större arbetsförelag skulle inom vårt fädernesland kunna uppkomma. Men myrodlingarne på Gottland jemte flere vid Utskottets öfverläggning uppgifne, redan existerande större bolag för arbetes bedrifvande, ådagalägga tillräckligt haltlösheten af det anförda skälet, och i betraktande af den ifver för industriela företag, som nu lifvar en stor del af Sveriges innebyggare, kan man icke annat än antaga, att många enskilda bolag för gemensamma arbeten af större omfång, äfven utan statens mellankomst, snart skola uppstå.
Kunna vi tveka på hvilkendera sidan vi skola ställa oss? En lag, antagen i den föreslagna riktningen, kan dock i strid med syftet blifva en lika kraftig åtgärd för katholicisrnens utbredande, som något förbund med utländska makter kan det vara mot ett främmande öfvervälde. MA vi ej sjelfva i en vek frihets förtjusning blunda, till dess vår tid kommer att falla offer för nämnde vapen! Eller hoppas raan, att vår kristliga anda och tro i våra dagar hvila på starkare oell fastare grund än förr, då man ville i möjligaste måtto aflägsna frestelsen ? Göra ej kyrka och samhälle, just sorn den enskilda menniskan, rådi igast uti att, såvidt ske kan, undvika det ondas åsyn och gemenskap? Frihet är i sanning det mäktiga ord, hvarpå alla missnöjda stödja sina fordringar och alla lättrogna entusiaster sina förhoppningar. Beklagansvärd den Styrelse, som ej märker, att hvarhelst frihetens fana höjes, stå sjelfsvåidet troget på lur, färdigt att vid första tillfälle framträda under samma frihets sköld. Religionsfrihet yrkas nu som en rättighet. Tills i sednare dagar har ingen betviflat att den ju varit vår lott. Uti 1781 års Kongl. Författn., som bestämmer andra trosbekännares förhållande till samhället, uttalar K. M. följande ord; »Som, bland Förordna angide religionen, WI »funnit några emot en fri religions-öfning alldeles stridande, så för»klare WI alle sådane härigenom till sin kraft och verkan alldeles »uphäfne. Då religionsfrihet väl måtte vara ett vilkor för och ej en följd af fri religions-öfning, ege vi alltså efter lag religionsfrihet. Den skall dock utvidgas; det skulle då vilja synes till sin öfverdrift eller till ett sjelfsvåld. Att döma efter det föreslagna lagbudet, i dess första offentliggjorda skepnad, syntes det ock skydda en frihet t, o. m. från »ali» religion. — Nej! ordet religionsfrihet innefattar i våra dagar ett alldeles nyskapadt begrepp. Man vill nu dermed förstå en rättighet hos en hvar samhällets medlem, att få, oberoende af sina inför församlingen gjorda heliga löften och åtagna förbindelser, offentligen bekänna hvilka villomeningar, ja, hvilken lära som helst.
För Inrättningens Föreståndare uppföres, i öfverensstämmelse med Committerades förslag, årlig Fän - — 2000 R:dr —* och för en Theoretices-Professor, likaledes 1000 — —- Och anse Biksens Ständer, det Lärarne böra åläggas, att ej endast meddela undervisning i Häst-Läkare-Wetenskapen, utan äfven att, såsom hufvud-föremål för deras föreläsningar, afhandla Boskaps-Medicinen i allmänhet. För en Pensionair uppföres, enligt Committerades förslag, i årlig Lön 333 i6. — För en Smed, som biträder vid undervisningen i Hofslageriet, likaledes 300 — —■ hvaremot alla medel, som inflyta för Hästars skoning, med flere på honom ankommande biträden, skola i behörig ordning Underdåniga Skrifvelser. redovisas, äfvensom särskild Controll, till förekommande af missbruk, vid en sådan redovisning föreskrifvas bör. ' För arne Stalldrängar bescås den af Committerade föreslagne Lön, 150 R;dr till hvardera — 300 Till underhåll för 16 Eléver, hvilka, efter fulländad cours, komma att anställas i särskilda orter, der Djurläkare kunna erfordras, utföres, efter 10 R:dr i månaden, för hvardera ett årligt anslag af 1920 Dock kommer detta anslag för 8 Eléver, eller till hälften, att endast intill nästa Riksdag utgå.
För närvarande finnes en sådan reciprocitet, och 56 §. föreskrifver, att när förslag inkommer från Konungen till RiksSlånden eller ConstilutionsUtskottet, Utskottet deröfver skall afgifva ett motiveradt Utlåtande, hvilket åter kan uptagas till öfverläggning, ehuru icke till beslut, förr än vid kommande Riksdag; men likväl med Ståndens gemensamma tankar deröfver kan återremitteras till den verkan, som dervid anförda nya skäl och erindringar kunna medföra, och hvilket borde hafva den verkan, alt ConslitutionsUt, skottet borde förändra sitt förslag i enlighet dermed. Efter det nya förslaget åter, skulle en sådan proposition lill ändring i Grundlagen, som komme från Konungen, undergå en helt annan och vida mera summarisk behandling, anett förslag, som komme från Rikets Ständer. Det skulle bli möjligt, att vid ett förslag, som komme från Konungen, skulle Utskottet måhända jag säger måhända, af ordalydelsen finna det förbjudet ätt fälla något annat omdöme deröfver, än ett enkelt, omotiverade tilleller afslyrkande. I så naken form skulle det då komma till Rikets Ständer, Den 26 Februarii e. m. 243 hvilka icke ägde att deröfver öfverlägga, utan blott förklara frågan hvilande lill nästa Riksdag, för att då hesvaras med Ja eller Nej, d. v. s. utan någon föregående discussion. Jag hemställer, om sådant vore rådligt, då man ser, huru svårt det är att återföra till det rätta misstag, hvilka en gång blifvit gjorda. Jag ber nu blott få erinra, burn ConstitutionsUtskoltet vid denna Riksdag tolkar denna §. I frågan om ändring i 21\ §. Riksdagsordningen, har ConstitutionsUtskottet i sitt sista Utlåtande yttrat: ”Förslaget är Konungens, icke Utskottets. Det måste bestämdt lilleller af”styrkas. Utskottet äger icke rätt deruti ”tillstyrka modificationer eller afstyrka dess ”antagande till Grundlagsenlig beredning.”
Såsom ett stöd och bidrag till Näringsflitens uppmuntrande torde en allmän Närings; frihet böra tillåtas, hvilken iner än andra konstiga specuiationer skaile väcka idogheten och sprida välmågan, samt till en betydande hjelp för jordbruket torde Kron obrännerierna böra inställas, såsom endast vinstgifvande för betjeningen, icke för Staten. Kanske torde hvar och en, som ej syftar åt enskildt vinning, iase, att en nu blifvande realisation vöre för tidig, innan alla materialer, blifvit för dess grundläggning samlade: men, såsom en förberedelse dertill, torde kanske den rättigheten kunna upplåtas Banken, att, emot ett maximum af 2 R:dr inköpa hvarje lod Silfver, sorn tillbjudes; om derföre en stör; re sedelstock från Banken utvandrade, tror jag, att den ej skadade Bankens Credit, då en motsvarande fond i dess ställe ingick såsom en tillgång för en framdeles blifvande Realisation. Att RörelseCapitalet derigenom ökades, anser jag ej blifva för näringarne onyttigt, då det ej vore meddeldt i utlåningsväg och sålunda ej räntebärande. För dem, som tili förlager anlita Disconterna, räknar jag de föregående väckte motioner om nedsatt ränta, blifva en verklig fördel för näringarne, hvarföre jag deruti äfven instämmer För att bereda Bevillningens jemnare fördelning de skattdragande emellan, och att icke Dea |g Martn'. 835 näridgarne i synnerhet blifva utöfvar möjligheten betungade; får jag den äran repetera hvad jag under föregående Riksdagar framställt, att alla reversaler för utgifne penninge-i lån icke böra till infriande anses gällande, så framt ej Creditor sjelf erlagt bevillningsprocenten, och reversalet derom af Kronans Ombud blifvit påtecknadt och vitsordadt. En på billighetens och rättvisans grunder uppställd taxation, som i relativt förhållande till förut existerande olika onera, ej betungar någon Medborgareclass alltför ojemnt, tranquilliserar Folket och underlättar bevillningens utgörande.