Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvarje församling är pligtig att inom sig upprätta en skolnämnd, bestående af församlingens kyrkoherde såsom ordförande, samt 2 till 6 af församlingen valda ledamöter, som ombytas hvartannat år, men kunna återväljas. 4:o. Skolnämnden skall upprätta förslag till undervisningsverkets ordnande inom församlingen, hvars röstägande medlemmar äga detsamma bifalla eller förkasta. iG6 Den aa Juli f. m. 5:o. Skolnämnden skall undervisningsverket skola oell de dertill anvisade medel förvalta och redovisa. Församlingen väljer årligen en granskningsnämnd af minst 3 personer, som skall öfvervara de allmänna förhör, som med skolbarnen anställas, samt granska skolans räkenskaper. Granskningsnämndens anmärkn:r upplagas och afgöras i allmän sockenstämma. 6:0. Skolnämnden äger att skollärare antaga, församlingarna att deni afsätta, örn de dertill antingen af skol-eller g ra nsk ning s-nämnden anmälas. 7:0. Biskoparnes pligt är, att, sitt andeliga kall likmätigt, vaka öfver alt undervisningen inom församlingarna väl vårdas, samt att dervid intet må förekomma, som strider mot sedlighet och sann christendom. H:o Inom hvarje stift skall upprättas en undervisningsnämnd, beslående af biskopen såsom ordför., samt 4 eller 6 af församlingens skolnämnder valda ledamöter, hvilka ombytas hvartannat år, men kunna återväljas. Till denna nämnd hänskjutas alla de tvister röride undervisningsverket, som kunna uppstå mellan församlingarna och deras skolnämnder, hvarvid stiftsnämnden likväl icke äger att beslut fatta, ulan endast förlikningsförslag och råd meddela. Blifva dessa råd utan åsyftad verkan, afgöres tvisten i stadgad ordning af de myndigheter, som öfver allmänna undervisningens upprätthållande äga hand hålla. gto. För dem, som egna sig till skollärare-kallet, skall inom hvarje stift tillfälle beredas alt inhemta kunskap 0111 sättet, huru detsamma rätteligen bör utöfvas. Men som denna undervisning icke ensamt får vara theoretisk , utan företrädesvis mäste vara praktisk, så bör stiftsnämnden dertill utse en väl styrd folkskola, som då, för längre eller kortare lid, hvilket af stiftsnämnden må bero, blifver stiftets normalskola.
Af den omförmålde skrifvelsen har Ulskottet inhemtat: att Directionen, som fått anledning förmoda, att det, för vinnandet af Stals-bidrag till Canalens ombyggnad, torde å Bolagets sida fordras mera bestämda uppoffringar, ån dem, Directionen, i sin förra underdåniga framställning, egde göra, på sådan grund sammankallat Bolaget till extra Bolagsstämma, hvarvid fattats det beslut: att Bolaget ville till Staten öfverlemna egande-råtten till Strömsholms Canaloch Slussverk, jemte allt hvad dertill hörer i hemman och lågenheter, hus, materialier och instrumentalier, huggen och språngd sten, murbruks-ingredientier och fartyg, i det skick alltsammans belinries vid afirådet till Statsverket, och beråknadt till ett värde af 187,474 R:dr 17 sk. 2 r:st., så vida Staten ville åtaga sig a) från sistnämnde tidpunkt och under byggnads-liden för nya Canalen underhålla det nu befintliga Canaloch Slussverket i farbart stånd, och b) inom femton års tid, räknad från och med i84i, ombygga nämnde Canaloch Slussverk efter den plan och de ritningar, som Qfversle-Lieutenanten Edström år i835 uppgjort, i hvilken händelse Actie-egarne skulle: 1:0 afhända sig egande-råtten till Canal-verket, med alla dess uppräknade tillhörigheter, endast mot tillgodonjulande af den ersättning för actierne, som Bolagets tillgångar i fordringar och conlanta medel i Banken och Cassorne medgifva, utgörande circa 80,000 R:dr B:co; 2:0 förbinda sig att, inom den tid, Rikets Ständer behaga föreskrifva, i dödadt skick återlemna så många af Bolagets io85 actier, som vid den tiden blifvit till inlösen presenterade, jemte bevis att, för de ännu Utelöpande full ersättning för den dividend, som på hvarje actie belöper vid reparation af Bolagets nyssberörde tillgångar, vore i Rikets Ständers Bank insatt; 5:o förbehålla sig att för all framtid varda befriade från de åligganden, af hvad natur och beskaffenhet som helst, hvilka med eganderåtten till Canaloch Slussverket varit förknippade; och har
”klækiligar visur ok hædiligar ok óáheyriligar.” Biskupa Sögur. Kbhn 1858. I. Jóns Saga Helga hin elzta, C. 13. Jfr Jóns Saga Helga eptir Gunnlaug Múnk. — erinnert und vermahnet werde, was einem Knecht, Herrn, jungen Gesellen und Alten gebühre, wohl anstehe und was er thun soll, ja, es wird darinnen furgehalten und fur die Augen gestellt aller Dignitäten Grad, Aempter und Gebühre, wie sich ein Iglicher in seinem Stande halten soll im äusserlichen Wandel, wie in einem Spiegel. — Und Christen sollen Comödien nicht ganz und gar fliehen, drumb, dass bisweilen grobe Zoten und Bühlerei darinnen seien, da man doch umb derselben willen auch die Bibel nicht dürfte lesen. Sturlunga Saga Ϸ 9 c. 25. Sturl. Saga Ϸ 5 c. 8. N. M. Petersen, Inbydelseskrift til Kjöbenhavns Universitets fest d. 6 Oct. 1861. s. 90—91. Lyngbye: ”Færöiske Quæder” (Randers 1822). Inledning af P. E. Müller, s. 37, der citater ur Jonæ ”Crymogæa” och Olavsens ”Reise gjennem Island” meddelas. Lyngbye s. o. s. 37—8. R. Keyser, ”Nordmændenes Forlystelser i Oldtiden” i Norsk Tidskrift for Videnskab og Litteratur, udgivet af Lange. 2:den Aargang, s. 239. Källan, hvarur ofvanstående uppgift är hämtad, är ej af författaren angifven. Lyngbye s. o. Fortale s. VI.
Lagerbjelke har sagt, att ingen konkurrens vore möjlig fi landet; men detta yttrande torde dock icke vara sfi helt med, ty hvar finnas fi. landet krogar, om icke vid köpingar och lastageplatsen, och der torde väl täflan kunna ega rum?t — Man har också sagt hufvudsaken vara, att inom samma län samma principer tillämpades, men ett län har gränser, oeh om då på ena sidan gränsen gäller ett system, och på den andra ett annat, sfi är ju saken ingalunda hjelpt. Jag hoppas att, med bibe - 14 Den 1 Augusti f. m. hållande af det gamla stadgandet, konkurrensen måtte tilltaga, och tror någon förändring i den af Gr. Lagerbjelke föreslagna riktning icke vara nödvändig, hvadan jag anhåller om bifall till Utsk:ts framställning. Hr Printzensköld: Jag vill ingalunda bestrida det nit, som pröfnings-komitéerna kunna inlägga; men jag hemställer, — när t. ex. sockennämnden enhälligt förklarat, att det eller det beloppet är det högsta, som kan på den bestämda platsen utskänkas, och när sedan taxerings-komitén förklarat, att det rätta beloppet måste antagas vara 2 å 3 gånger större än det af sockennämnden uppgifna, — när man sålunda har tvenne olika myndigheter af aldeles olika tanka, — och när sedan pröfnings-komitén, utan att i sitt prot. intaga något enda skäl, ännu 2 å 3-dubbelt förhöjer det af taxerings-komitén uppgifna beloppet, — så hemställer jag, om icke den, som är öfverdomare i frågan, kan någon gång draga i tvifvelsmål, huruvida ej nitet må hafva sträckt sig längre än skäligt varit. Det vore derföre väl, om Hrr Landshöfdingar ville fillse, att i pröfnings-komitéernas protir intoges de skäl, som föranleda till höjande af beskattningen, ty eljest får KammarRätten icke något objektivt skäl att grunda sin fastställelse på. Hr Frih.
Och der skulle Carl Johans genomträngande blick ha råkat falla på den unge, sköne och till utseendet redan snillrike mannen, hvilken, ett halft hufvud högre än de medlemmar, bland hvilka han befann sig, fritt och djerft med örnens blick såg sig omkring. Carl Johan hade då frågat någon i sin omgifning, hvem den mannen var och erhållit det svar, att det var samme unge Crusenstolpe, som till konungen och kronprinsen vågat dedicera en anonym skrift, jemförande »Allmänna magasinsdirektionens och jernkontorets olika inverkan på Sveriges begge modernäringar: jordbruket och jernhandteringen», något som Carl Johan erinrade sig. Crusenstolpe skulle sedan blifvit förekallad och fått en nådig häntydning på att till hösten infinna sig i hufvudstaden. En motsatt berättelse medelar att presentationen – under en konungens resa – egde rum i Mariestad 1822, men hvarhelst den egde rum så blef den då ingången till en hastig bana med en hel del sensationsförhållanden, alla ledande till den bekanta utgången. Långt inne i tiden förmäler en annan historik något som har afseende på Crusenstolpes karakter, der alltid, öfver och under den vulkaniska elden, ett haf af lätt upprörda känslor var fördoldt. Det var också icke utan skäl som han i sin tidning Dagen (af mycket folk kallad åskvädret) benämndes Blixten, medan hans båda medarbetare Sandström och Lindeberg fingo nöja sig med att kallas den förstnämnde dundret, den senare lugnet på stormen. Blixten lyser, slår och försvinner. Det hade någon tid mellan Johansson (Argus) och Crusenstolpe pågått en ursinnigt brinnande polemik, naturligtvis i anledning af några meningsskiljaktigheter, då hände sig att C. fick höra omtalas att hans politiska fiendes son af en häst blifvit sparkad för bröstet så att fara uppstått för gossens lif. Crusenstolpe, hvars penna just då i ifrigaste fart var sysselsatt med en dräpande artikel, ämnad att nedgöra Johansson, kastade pennan ifrån sig, slängde på rocken och rusade af till sin fiende, som han i sin deltagande ångest omfamnade. Herrarne försonades fullkomligt, för huru lång tid förmäler ej historien.
Utskotten kunna derföre icke tillstyrka bifall till Kongl. Maj:ts förslag, att öfverenskommelsen uti ifrågavarande hänseende skall vara allmän inom hela båtsmanshåll, eller frågan i annat fall förfalla, utan anse, att det må bero af rusteller rote-hållarnes egen fria vilja att derpå ingå eller ej. Enligt det af förenämnde kommitterade afgifna underdåniga utlåtande, hafva vid utlysta sammanträden med rustoch rote-hållarne inom båtsmanshållet, som utgör 5,694 rotar, 3,862 önskat, att kronan måtte, emot en viss ersättning, öfvertaga beklädnads-bestyret och 167 förklarat sig ej vilja frångå det för närvarande gällande beklädnadssättet, innan Kongl. Majit förelagt dem ett nådigt förslag i ämnet; hvaremot 443 icke uttalat någon önskan om förändring och 1,222 förklarat sig vilja vidblifva hvad i berörda hänseende nu är gällande. Men, detta sednare förhållande oaktadt, åro dock Utskotten fullkomligt öfvertvgade derom, att med afseende å den lättnad, som skulle uppkomma i utgörandet af beklädnaden, derest kronan, emot de af Kongl. Majit föreslagna vilkor, öfvertoge densamma, högst få, ja kanske ingen, fortfarande skulle hysa någon betänklighet vid att antaga förslaget; och om äfven en eller annan skulle till en början vägra sådant, så skulle han troligen snart derpå ingå, i anseende till den ökade svårigheten för honom att anskaffa båtsman. Det förekommer härvid en omständighet, i afseende hvarå en bestämmelse är nödig. Man kan nemligen föreställa sig, att egarne af en rote icke alla äro villiga att ingå öfverenskommelse uti förenämnda hänseende, utan att en eller annan intressent af roten sätter sig deremot. Sådant bör dock, efter Utskottens tanka, icke föranleda något hinder för öfverenskommelsens träffande, derest pluralitcten af roteintressenterne, beräknadt efter hvarderas andel i roten, är benägen öfverenskommelsen antaga. För att gifva rustoch rotehållarne upplysning om kostnaden för båtsmännens beklädande och en ledning för omdömet i frågan, anse
Hr. von Hartmansdorff, Äng.: Det vore visserligen behagligt för lii ig att få, likasom Gr. Horn, åtaga mig en frånvarandes sak; men jag kan icke hjelpa alt motionären är frånvar. när hans sak förekommer; och för denna tillfälliga omständighet kan jag ej underlåta att göra de anmärka:!' emot lagligheten af hans motion, hvilka jag skulle hafva gjort, om han varit tillstädes. Gr. Horn har yttrat, alt som fråga vore väckt uti ett annat Stånd örn handelsoch sjöfarls-fondens upphörande, så vore detta en tillräcklig aniedn. för Gr. Frölich att upptaga frågan, och på denna grund blefve motionen laglig efter 56 §:n Riksd.Oidn. Men, mine herrar! det är icke om möjligheter, utan om verkliga förhållanden, sorn vi här öf - Dtu i5 Juli c. m 85 verlägga. Om nu t. ex. Coust.Utsk. föreslagit, såsom man förtäljer, att Konungens rätt att allena styra Riket skulle upphöra, och om nu ett sådant förslag verkligen inkommit till R. St.; månne det vore skäl för oss att då, innan sjelfva förslaget vore antaget, göra motioner om sättet huru Konungens rådgifvare sedan skulle styra Riket? Månne icke de fleste skulle säga, att del vore tids nog alt komma med en sådan motion sedan Konungen upphört att allena styra Riket, och att man dessförinnan blott förspillde tiden med motioner och öfverläggningar derom. Eller för attbegagua ett exempel, som är mera närhändes: om någon t. ex. satte i fråga hvar vi skulle öfverlägga, om taket i Riddarhussalen folie ned. Månne icke Ståndet svarade: vi vilja vänta med öfverläggningen derom, till dess taket verkligen instörtat. Jag tror, att samma förhållande äger rum med Gr. Frölichs motion i hänseende till handelsoch sjöfarts-fondens upphörande. Månne vi ej böra afvakta tiden och se om det verkligen inträffar? Jag anser alltså motionen obehörig och bestrider hennes remitterande. Frih. Raab:
Förslaget innefattar en minskning i Konungens och menigheternes rätt, samt ett förökande af Consistoriernes. Men om man betraktar vår Historia, tror jag man skall finna, att då Presterskapet hos oss har ett så betydligt inflytande på ordnandet af hela vårt Samhällsskick, Lagstiftaren ej gjort orätt, att dela rättigheterne af Presternes tillsättande mellan Konung och folk med en bemedlande myndighet hos Consistorierne, utan alt Den i5 Junii f. in. i35 göra denna sistnämde så öfvervägande, sorn det alternativa förslaget innehåller, och hvilket jag fruktar skulle castifiera vårt Presterskap, så att vi om 5o eller 100 år skulle äga ett Catholskt i stället för ett Protestantiskt Presterskap. Man har talat om de missbruk, som öfvas vid menigheternes val. Att sådane missbruk äga rum, är naturligt; ty det ligger i caracteren af alla val, och jag tror icke att de skulle förekommas genom en slu. ten votering. Detta skulle blott befordra en ytterligare immoralitet, genom frestelsen att taga betalning från begge sidor. Man har klandrat, att Utskotten icke till valförrättningarne utsedt Bönedagar och större Högtidsdagar. Den Kongl. Propositionen innehåller, att valen borde förflyttas till och. reed från vanliga Söndagar till Onsdagar, i i anseende till de oordningar och utsväfningar, som vid valen pläga föröfvas. Men Utskotten, som icke tilltrott sig kunna tillstyrka en sådan förändring af flere skäl, som i Betänkandet finnas upptagne, och jemväl med fästadt afseende på obekvämligheten för de aflägset boende, serdeles i norra orterne, hafva likväl, på de i Kongl. Propositionen anförde grunder, ansett sig böra undantaga de större Högtidsdagarne, isynnerhet som Gudstjensten då räcker längre och skulle alltför mycket försena valet. I afseende pä anmärkningarne emot den rösträt - i36
Deras små döttrar i storskyggiga hattar o c h fotsida, långa kappor hoppa framför dem på trottoaren — små lifliga barn med ansikten så allvarliga, att de kunde passa åt en trettioårig kvinna. I folkkvarteren är lika lifligt. På grönsakstorget ett stim o c h ett lefverne, som vore man i Neapel. I gränderna idkas dagdrifveri. Männen med sina grönfodrade slängkappor öfver axlarna röka sin pipsnugga på den trånga gatan, kvinnorna hänga i fönstren, konversationen är allmän. Efter den lätta frukosten med en fiaschetto genzano o c h kaffet på » Roma » med den senast komna parisertidningen som andlig spis gör jag på hemvägen en titt in på posten, där det i dag är en ovanlig trängsel under arkaderna kring den stilfulla gården med dess små palmer, dess orangeträd, dess rika grönska — trängsel af folk, som väntar julbref från alla världens kanter, o c h s o m mottager dem med ett lika hjärtligt småleende, s o m brefutdelaren småler godt, då han lemnar dem, glad på mottagarens vägnar. Så går jag hem, förbi » Propaganda fide », den väldiga katolska missionärskolan, förbi de båda klostrens gråa murar, blinda utåt gatan, uppför backarne till » Östermalm », där i den gamla goda tiden Villa Ludovicis gamla lummiga park klädde höjden, och där nu reser sig en ny enformig stadsdel af moderna femvåningshus, uppradade utefter korrekt breda o c h jämna gator. Det faller mig in att gå, dit jag ej gått förut, upp på takets terrass. Utsikt öfver hela R o m o c h öfver en del af cam pagnan. Det är grå oeh töcknig luft nu. Den eviga staden simmar i en fin silfverton, som på- minner o m den nordiska skymningen en decemberdag vid fyratiden. Nedanför mig ligga trädgårdar, där röda oranger o c h gula citroner lysa i den mörka grönskan, husen ha platta tak, som påminna mig om Neapel eller komma mig att drömma o m Orienten, klostergårdarne omslutas af grå byggnader med små fönstergluggar som i ett fängelse.
Man må ej invända, att till så beskaffad ironi fordras ju fantasiens förening med ett större mått af reflexion, än det vanliga hos de skalder, hvilka endast – eller åtminstone företrädesvis – äro naturskalder; och att Bellman, i likhet med Burns, visserligen är mera naturskald än konstskald. Äfven här gäller, att reflexionen kan i ingifvelsen vara tillstädes på outveckladt sätt; eller såsom en känsla, som verkar, fastän för sig sjelf outredd. Utan svårighet låter sig skönjas, huru t. ex. N:o 14 af ”Fredmans Epistlar” (”Hör, J Orphei drängar”!) bevisar det förhållande vi anmärkt. Hvad vi der se, är skenbart en ironi blott öfver den arme bröllopps-poeten Wetz: men i djupet är det just en dylik Poesiens ironi öfver sig sjelf; eller åtminstone öfver hela den incarnation, som hon antagit i egenskap af Bellmans. Vid all sann Komik är således både vår första och vår sista iakttagelse denna: att så kunna uppdaga och behandla de contraster, kring hvilka det lägre (och, i viss mån, äfven det högre) menniskolifvets kretsar oupphörligt hvälfva sig i oafbruten sjelfparodiering, – det förutsätter en synpunkt, som icke kan gifvas inom de lägre kretsarne eller i allmänhet på en lägre odlingsgrad; en synpunkt, lika öfversinnlig och ethisk i sitt väsende, som fri och poetisk i sitt yttringssätt. Af denna synpunkt var Bellman i besittning – så ofta hans instinkt ledde honom rätt; och den missledde honom sällan: ty den tillhörde en naturell, som i bottnen var ej mindre ädel än snillrik. Derföre mäktade hans humor uppfatta den moderna Bacchantismen öfverhufvud – och enkom den svenska – i dess burleskaste förvirring, på ett sätt, hvarigenom han både skapade en idealisk narraktighet och (med detsamma) gjorde den till omedvetet organ åt ett harmoniskt verlds-helt, som i leende fulgurationer beglänser dårarne och dårskaperna med ett mildt gäckeri.
Harads-Skrifvare, i Jemtland, Boställsersiittning till dem, S. U, Bet. IV: 1482, Besl. IX; 484. 487. 488, 497. Skrif. X: 370, Hö, Ränte-, från Strömsholms fögderi, lösning deraf Remiss II; 494, S. U. Bet. IV: 210. 1 esl, iX; 128. 129. 139. 149. ■— och Halin, Ränte-, från Westmanland till Hof-Stallet, stället till lefverering deraf, Remiss II: 494. S. U. Bet, IV: 214. Jagbackar, inom Södermanland, K. M. Prop. I; 71, Remiss derå II; 441. 444. 446.449. S. U. Bet. IV; 354. S. U, Bet. Skrif. X; 272. Jernbref, eller Moratorium, utfärdande deraf, Remiss II: 71 - a. S. B. o. L. U. Bet. VII: 678. Inqvartering, för tågande Trupper, betalning derför, Remiss II: 427. 443. E. U. Bet. VIII; 79. Skrif. X; 90. — för Trupper i Garnision, Remiss II; 474. S, U, Bet. IV: i85. Besl. IX: i3o. 13g. 146. 162. — för Arméens Flottas Göteborgs Eskader, Remiss II; 478- S. U, Bet. IV; 171. Skrif. X; 111. — S. U. Bet. IV: 1724. Skrif. X: 448. Jntekning, i Fast Egendom, K. M, Prop. I: 179.234: Lag-Komiténs Motiver till sitt Förslag 241.,Remiss å Merner. II: 497.
Det är skam och förnedring. Smekningar ger han nog mer än nog men intet af den trygga tillgifvenhet, man törstar efter! Hans kvinnohunger gör honom opålitlig. Han är så liten! Han är så narraktig i all sin storhet. Och gentemot oss kvinnor har han intet samvete. LOUISE. Jag har aldrig sett dig så vacker som nyss den enda sekunden. Du har varit lycklig mycket lycklig. ERNA. Jag har lidit alla helvetets kval! Du vet inte hvad det är, att se sig försmådd. LOUISE. Jag tycker, man borde alltid ha minnet kvar. Ibland tänker jag, att bara ett sådant minne skulle kunna vara nog att kasta ljus öfver hela ens kommande lif. ERNA. Minnet! Nej. Det kastar intet ljus. Tvärtom! Han har smekt 50, 60, 100 kvinnor före oss. Och till oss alla har han sagt, med samma bedårande tonfall: »du är god. Jag håller af dig». LOUISE. Tror du också, att det tonfallet alltid klingat äkta? ERNA. Ja. Just derför är det så farligt att lyssna till. Han är en stämningsmenniska. Alla dessa kvinnor har han gett en bråkdel af sitt eget jag, ett uns af verklig känsla. Derför har han nu så litet kvar. Och det, han har, är bara hyfvelspån, som flammar upp en sekund och dör. LOUISE. Ja jag jag har kanske låtit vårt umgänge på tu man hand fortgå alltför länge alltför fritt Jag har varit svag jag hade bordt tillbakavisa ^slår öfver i en annan tankegång^ Han har nog rätt välja Detta är inte hållbart längre. ERNA. Så reser du väl? LOUISE. Ja, ja, ja Jag måste bort. Jag har aldrig förr än nu vetat, hvad frestelse är Om han nu kommer ? Jag bad honom komma hit igen i kväll ERNA. Då stänger du din dörr. LOUISE. Nej. Inte i kväll. Jag kan inte skiljas ifrån honom utan farväl. Det skulle bli alltför tungt. Men i morgon ERNA. Reser du? LOUISE. Det tror jag ERNA. Du vet inte hvad du vill! Du är redan snärjd. LOUISE. Jag kan inte resa utan att säga honom, hur kär han blifvit mig. ERNA.
Först skall jag förklara, att jag med Friherre Cederström delar den öfvertygelse, att en lag verkeligen vore öfverflödig så till vida, att Den 13 J a n u a r i i f. m. 5? en lag redan finnes; roen jag tror alt Riddcrskapet och Adeln, äfvensom Friherre Cederström, finner, att, om den skulle tillämpas, sådana svårigheter dervid uppstodo,att de gränsade till omöjligheter. Lagrummet handlar om dem, som göra oriktigt mynti, och straffet önskar jag få förbigå att omnämna. I 72 §. RegeringsFormen står, att förvaltningen af Rikets Ständers Bank uppdrages åt Rikets Ständer, men der står alldeles icke någon rättighet att göra orätt. När Grundlagen stiftades i denna, som i andra §§., var det under förutsättning af redan bestående Civiloch Criminal-lag. Tillfället är ej nytt, utan lika med andra, då svårigheten är att tillämpa lagar, hvilka äro för stränga eller råkat 1 förgätenhet. Den vanliga utvägen blir då, att antingen mildra eller återupplifva dem. Den lag, sorn nu är i fråga, tror jag höra hänföras lill de försök jag först omnämnt, att nemligen göra lagen tillämplig genom mildrande. Utskotten hafva försökt att i det framstälde förslaget göra de redan befintlige lagar, för dem som ej betala sin skuld, tillämplige till Banken; men det har skett med den mildring, att Banken fått ett längre anstånd, hvarunder de rätta gäldenärerne kunna sammanträda, om så behöfdes, och en reglering kan ske. Det går visserligen an, atti theori framställa stränga principer, men dermed har man sett, huru illa belåtne de äro, som deraf skolat åtnjuta fördelar ne. Följden har 58 Den i3 Ja nu a lii I. m. Llifvit ilen, alt de erhållit, i stället forsin rätt, | af densamma.