Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty, mine Hrr, det är, på sätt jag en gång förut omnämndt, ganska lätt för fienden att, genom upkastande af förskansningar vid Horns, Skans och Danviks tullar, genom Norrmalms afbrännande samt Helgeandsholmens och Norrbros befästande, göra Stockholm till en position, som icke gerna kan intagas, och från denna position kan fienden frammarschera, vare sig på norra eller södra sidan om Mälaren, och alltid hafva reträtten till Stockholm öppen. Derföre säger jag, att om vi vilja hafva ett starkt landtförsvar, skall det hufvudsakligen vara grundadt på Stockholms befästande, icke medelst mindre fältverk, alltid behöfliga att skydda vår hufvudstad, äfven om vi äro starka, ja öfverlägsna på sjön, mot mindre, oförutsedda, oväntade öfverrumplingar, utan genom så starka verk, att det kan uthärda någon längre tids belägring, att vi bakom dessas förskansningar, genom utfall och småstrider, kunna krigsvänja våra soldater. Huru detta skall ske på norra sidan, säger sig sjelft, men i afseende å södra sidans befästande kunna meningarne vara olika. För min del skulle jag tro, att om Södertelje befästades och om vi kunde hafva den tillförsigt till skärgårdsflottan, denna flotta, som säges hafva uträttat sådana storverk, att densamma kunde förhindra en landstigning vid Södertelje, så vore Stockholm, ifrån södra sidan, temligen skyddadt. Jag vet visserligen icke, om skärgårdsflottan kan åtaga sig detta, men, enl. Gr. Frölichs åsigt, borde den väl kunna det, då den redan uträttat så mycket och förmenas komma att uträtta ännu mera. Gr. Frölich har talat om skärgårdsflottans bragder vid Svensksund. Jag vill ej förneka dessa bragder och således icke heller skärgårdsflottans lämplighet på den tiden, men jag måste erinra Gr. Frölich, att olika tiders krigssätt kräfva olika vapen, så att stora bragder fordom utförts med numera alldeles otjenliga vapen, såsom t. ex. då Telemarksboernes pilar afgjorde slaget på Bråvalla hed. Dessa pilar skulle Den 1 December.
7,829 Tunnor, eller i medelberäkning årligen 112 Skep:d 17 Skålprd Svafvel, 589 Skeprd 6 Lisprd 2 Skålp:d Victriol, och i,3o5 Tunnor Rödfärg; uppgående tillverkningsvärdet, efter 24 R:dr Skeppundet för Svafvel, i5 R:dr för Victriol och 3 R:dr Tunnan för Rödfärgen, tillsammans till 15,443 R:dr 26 *k. 7 r:st. Banco. Latorps eller Beatie Christinae Alunverk. Under nyssnämnde tid har Aluntillverkningen vid detta Bruk uppgått lill u,645i Tunnor, eller 1,940 Tunnor årligen, i värde å 19 R:dr Tunnan, skattade till 36,860 R:dr Banco. * »4 Risbacka i Nora och Ridkärrs Rödfärgs-Verk i Nya Kopparbergs Socken. På förstnämnde ställe äro tillverkade 36a och på det sednare 58a Tunnor Rödfärg hvarje år öfver hufvud; derföre värdet efter nyssberörde pris således bestiger sig till 2,83a R:dr Banco. — Brist på ämne och tillverkningens dyrhet föranleder dock till farhåga, ali Ridkärns-Verket inom korrt måste nedläggas. Lindbacka i Ånsta och Åmmebergs Pappers-Bruk i Hammars Socken. Vid det förstnämnde är tillverkningen uppgifven till 5,o35, och vid det sednare till omkring i,ooo Ris Papper örn året, i värde ansedt till sammanräknade 23,842 R:dr Banco. Torps Pottäske-Bruk i Askers Socken. Årliga tillverkningen derstädes af grå calcinerad Pottaska har nu blifvit Uppgifven till omkring 54o Lispund, uppskattad till 1,810 R:dr Banco. Vid desse Verk och Inrättningar sysselsättas omkring a5o personer.
Och torde, i händelse Rikets Ständer bifalla hvad Utskottet nu tillstyrkt, underdånig skrifvelse i ämnet blifva till Kongl. Majit aflåten. Ank. till Exp.-Utskottet ti. 7 Febr. 1857, kl. 11 /. m. Utlåtande angående löneförmåner för Läns-nolarierne. Uti en hos V'allod. Borgare-Ståndet väckt och till Statssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskotten remitterad motion har Herr Thomée omförmält, hurusom vid den reglering af Landlslats-tjenstemännens löner, hvilken genom Kongl. Brefvet den 51 Januari 1856 uppgjordes, den Läns-nolarie tillkommande lön på stat bestämdes till endast 500 Hulr Riksmynt, med rättighet för Konungens Befallningshafvande att pröfva och bestämma om och till hvad belopp Läns-notarie må tilläggas andel i den lösen, sorn Lands-sekreterare tillfälle, derest öfverenskommelse dem emellan i delta hänseende icke kunde tillvägabringas; hvarjemte i nåder stadgades, att, så framt giltiga skäl deremot ej lade hinder, Läns-notariens andel i expeditions-lösen icke finge bestämmas lägre, än att inkomsten deraf, jemte lönen på stat, motsvarade hvad Läns-bokhållaren enligt stat ålnjöte. Häraf ansåge motionären löija att Landshöfding lått sig medgifvit, att, utan begränsning af något maximum, utsätta Läns-notariens sportel-andel huru högt som helst och att det således berodde på Landshöfdingens godtycke, alt, till hvad belopp lian ville, nedsätta Lands - 4 Statssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottens Utlåtande N:o 3. sekreterarens löne-inkomster och förhöja Läns-notariens. Häruti vore, enligt motionärens förmenande, nedlagt ett frö till misshälligheter inom Läns-styrelserna, som, örn det linge förblifva, utan tvifvel konnne att hära onda frukter och förlamande inverka på verksamheten inom dessa styrelser.
Derest ständigt Utskott anser nödigt att, till öfverläggning om något ärende, med annat ständigt Utskott sammanträda, skall sådant ske genom deputerade, på sätt Utskotten derom öfverenskomma. Sålunda sammansatt Utskott eger att i frågor, som det handlagt, utlåtande afgifva, utan att Utskottens öfrige ledamöter deruti taga del. § 48. Då inom Utskott omröstning med slutna sedlar anställes, bör en sedel alltid uttagas och förseglas, hvilken öppnas endast i det fall, att rösterne vid sammanräknandet befinnas lika delade. Är pluralitet redan vunnen, bör den aflagda sedeln genast ouppbruten förstöras. Ledamot, som i Utskotts beslut ej instämt, är obetaget att jemte Utskottets yttrande lemna Kamrarna del af sin skiljaktiga mening, som i sådant fall bör till Utskottet skriftligen afgifvas. Dock må Utskottets betänkande derigenom icke uppehållas. § 49. Expeditioner från Utskott underskrifvas af ordföranden. § 50. Äskar Konuugen af Riksdagen särskilde Deputerade att med Honom öfverlägga om ärenden, dem Han pröfvar böra hemliga hållas, utväljas dertill tolf ledamöter, deraf hvardera Kammaren iuom sig utser sex. Desse Deputerade ega dock ej makt att fatta beslut, utan endast att till Konungeu afgifva yttranden öfver de mål, Konungen dom meddelar. Sekreterare och öfrige tjenstemän hos dessa Deputerade förordnas af Konungen. Ärendenas hehantlliu^ i S&amrstrna. § 51. Talmännen eller, i händelse af förfall för dem, vice Talmännen åligger, hvar för sin Kammare, att utfärda kallelse till sammanträden, att ärendena dervid föredraga, att upptaga, reda och framställa de yttrade meningarna, att göra propositioner för besluts fattande och vidmakthålla målning vid sammanträdena, allt efter de föreskrifter denna Grundlag innehåller. Dock må den, som Talmansbefattningeu utöfvar, ej deltaga i öfverläggning eller omröstning och ej eller något annat föreslå, än som erfordras till verkställighet af Grundlagarna, af Riksdagens Kongl. Maj:ts Nåd.
Hela brottuppfordringen ur grufvorna har utgjort 765,599 baljor å 5 kubikfot, således 17,722 kubikfamnar löst berg, motsvarande 9,569,4 kubikfamnar fast klyft eller tomrum i berget, hvarmed grufvornas rymlighet under dessa 5 år blifvit ökad. Då 17,722 kubikfamnar eller 478,494 kubikalnar löst berg blifvit utbrutne med en malmvinst af 570,063 Skpd och en kubikaln malm gifver 3 Skpd, följer deraf, att malmen utgjort 39,71 proc. i volum af hela brytningen och således 0,83 proc. mera än under åren 1833—1837. Grufvuförlaget har uppgått till en sammanräknad summa af 705,041 R:dr 43 sk. 5 r:st. Riksgäldssedlar, dels i kontanta penningar, dels i spannmålsvärde och dels i materialier, Jemnade in natura, således per medium årligen till 141,008 R:dr 18 sk. 3 | r:st. Malmens brytningspris är således i medeltal 1 R:dr 11 sk. 4 r:st. per Skpd, eller 3 sk. 11 ~ r:st. mera än under nästförutgångna 5 år, hvilket orsakats förnämligast af de åren 1838, 1839 och 1842 gängse högre pris på spannmålen, hvaraf för Grufvupersonalen årligen erfordrats 3,362 tunnor 7? kappar, hälften Råg och hälften Korn, till ett mediipris af 12 R:dr 40 sk. 9 | r:st. Riksgäldssedlar. Malmafsändningen till Bruken har uppgått till 497,539 Skpd, eller vid pass 99,508 Skpd årligen, och är Grufvans malminvenlarium ökadt med 72,524 Skpd.
Som bakgrund för sin nya bok har Zola nog velat lemna ett blad ur den franska konstens historia. Goncourt skildrade kampen mellan de unga realistiska riktningarna och de makt-egande klassikerna och romantikerna. Ingres och Delacroix beherskade den tidpunkt, då Manette spelar. Zola har valt den tid, då luminismen, friluftsmåleriet, vågade sina första steg och drabbades af sina första nederlag. Han, som på sin tid med sådan naiv käckhet bröt en lans för Edouard Manet och för impressionismens läror, han vänder här tillbaka till sin första kärlek och visar oss en det nyas budbärare, men en som ej lyckas. Det är 1863 berättelsen tager sin början. Årtalet nämnes oj, men det var det året, som kejsar Napoleon föll på den idéenatt l&amp;ta de af salongsjuryn refuserade konstverken få sin sär * skilda ut8tällningspiatsf äfven denna i Palais de l ’ Industrie. Kejsaren ville l&amp;ta allmänheten döma öfver den häcklade juryns åtgöranden. Många ha sagt, att det var en olycksalig idé, — i det hela var det en god idé. Men detta försök att gifva äfven le salon des refusés ett slags offioiel pregel lär aldrig sedan gjorts om. Det fans de mest vansinniga saker på denna utskotts - utställning, men Zola har nog inte så orätt, då han påstår, att det medelmåttiga på den vigtiga salongen var vida mer banalt och ointressant än ansatserna och öfverdrifterna hos de refuserade. » Den muntra skandalen » hos de senare var kryddan ofvanpå den svartmuskiga traditionella konsten inne bland de utvalda. Tiderna ha förändrats under det tjugutal af år, som gått sedan dess. Det man då skrattade ut, skulle man nu beskåda och bedöma med fullkomligaste allvar. Manets » frukost i det gröna » fans der. Den fans sedan, tjugu år derefter, bland den då aflidne impressionistens samlade arbeten, som voro ordnade i sjelfva akademiens helgade lokal. Det var alldeles säkert på de refuserades salon, man fick en aning om, hvilka vägar måleriet skulle slå in på, då det blifvit trött på eklekticismen.
Jag lägger en ny isblåsa på hans hufvud, då hör jag honom med en blick på henne säga: » Om hon ej vore mig så kär, skulle det ej vara så svårt att dö. » Ännu en stund, och kampen skall vara slut. Hans stelnade tunga säger så tydligt till henne, som han ej längre kan se: » V i. mötas. igen. hos Gud. » » Och vintersolen faller in i en sned strimma, liksom ville den komma med frid och hugsvalelse. Men kan icke äfven en sjuksköterskas hjärta brista, då hon följer med — om än aldrig så många gånger — till grafvens port? » Under hennes tjänstgöringstid låg i en af de allmänna salarne en yngling, som gjort både läkare och sköterskor mycket bekymmer genom sitt hårda, obändiga sinne. Hån och vredgade ord lågo beständigt på hans läppar. Som ett sista försök öfverantvardades han åt den unga nykomna flickan. Och det förunderliga skedde, att hon med sin kärlek och mildhet inom få dagar fick en sådan makt öfver honom, som ingen hittills förmått styra, att han blef mild och from som ett lam. Med en rörande kärlek hängde han sig sedan fast vid Mabel, och det hände ofta, när han trodde henne inslumrad under nattvakterna, att han ljudlöst smög ur sin bädd, lindade en bindel om sitt träben för att ej göra buller och betjänade någon sjuk, som kvidde eller begärde vatten, allt under det han hviskade: » Tyst. v ä c k e j fröken. tyst, tyst. » Så blef i slutet af förra året Mabel Macfie antagen till ordinarie sjuksköterska, och medan hennes hjärta svällde af en säll tacksamhet, fästes på Röda korsets syster den sinnebildande broschen med ordens tecken. Det var en stolt, en härlig dag! Hon var nu en tjuguårig kvinna, och åt kärlekens tjänst hade hon vigt sitt lif. En af Kristianias mest framstående kirurger, doktor Jervell, erbjöd henne genast anställning vid sin privata klinik. Och hon lämnade den svenska hufvudstaden för den norska. Inom några få veckor var hon lika ömt afhållen af sina nya vänner — doktorn, föreståndarinnan, alla patienterna — som af de gamla, en glädje, en tröst for alla, som träffades af en blick ur hennes klara ögon.
Det gamla slägtet känner R:d och har med nöje följt honom på hans fantasiers ströftåg, vare sig att det fört läsaren till Armfelts, fröken Rudenskölds och Reuterholms kretsar, till de dystra samhällslager der »Lejonet» dväljes, eller till Lovisa Ulrikas finbildade hof. Nu har ett nytt slägte vuxit upp. Man har ett »bon mot» af Heine, att »i litteraturen liksom i de nordamerikanska urskogarne slå sönerna ihjel sina fäder». Det unga slägtet erkänner icke alltid det gamlas ideal, och mycket af det som väckt faderns beundran är för sonen likgiltigt. Vi veta icke huruvida äfven Ridderstad, en qvarlefvande kämpe från en äldre tid, en gång skall få pröfva denna lott, men att döma af vissa tecken synes hans gamla vän, publiken, ehuru nu ombytt och föryngrad, fortfarande vara honom trogen. Knappt hade första häftet utkommit, förr än en ny upplaga af detsamma blef nödig. Hvad har nu kritiken att göra? Skall den följa sina fäder i spåren och påpeka de möjliga bristerna i den åldrige författarens verk? Det vore gagnlös möda, ty sådan Ridderstad är, sådan är han, och vid 70 års ålder ändrar man icke skriftställarns lynne och skriftställarns sätt. Man får – för att tala med Shakspeare – taga honom »for all in all», och anmälarens göra är här att bringa honom ett varmt tack för hvad han gifvit, icke att granskande fråga: »Hvarför gaf du icke något annat?» Sjunde kapitlet. De intryck som bestämt Ridderstads karaktersutveckling och lärt honom vigten af Herrans ord: »Mannen skall arbeta i sitt anletes svett». Anledningen till huru jag erhöll detta kapitel ur Ridderstads lif var oändligt enkel, såsom ofta fallet är vid oanade följder. Från hösten samma år (1846) som Ridderstad ingått på att skrifva för Thomsons bibliotek till våren 1847 var han som medarbetare anstäld i Aftonbladet. Detta egde förmodligen rum under riksdagen. Nog af, en eftermiddag under vinterns lopp kom han att besöka mig för ett ärende som strax skall nämnas.
Det är något som gått i arf hos det bladet i mer än fem hundra år.» »Jag läste nyss Stolta Luftblåsan,» sade fru MildeSträngsell, »och där uppmanas de väljande, att icke kasta bort sina röster på en död kandidat.» »Handelsoch Luftfartstidningen har tvärt om för några timmar sedan erinrat de väljande, att enär man ännu ej kan vara fullt öfvertygad om fröken Ozodes’ död, så bör man ej häller underlåta att välja på henne. Den erinran tyckes hafva gjort verkan. Det gäller också, att visa grundlösheten i den uppgift som redan i förra veckan stod i stockholmsbladet Nästa Veckas Nyheter, hvilken påstår, att fröken Ozodes ingalunda är vald i denna vecka. Finnes det bladet hafva kommit med en förhastad nyhet, torde dess anseende få en svår stöt.» »Ack, min vän!» utropade frun. »Aldrig förr har jag funnit dig hafva så dålig människokännedom. Om en tidning i våra dagar kominer med en förhastad nyhet, skadar det visst icke hennes anseende. Nyheten, det är hufvudsaken. Förhastad eller icke, det är något fullkomligt likgiltigt för allmänheten. Tillförlitlighet och sanning behöfvas ej mer. De ha för öfrigt aldrig behöfts. Vår Handelsoch Luftfartstidning kommer alt för mycket efter sin tid, om hon fortfarande vill sätta det tillförlitliga och sanna i främsta rummet ... Hör du hvad man ropar utanför våra fönster, och ser du huru folket uppför sig? Det är väl bästa profvet på hvad jag säger.» Utanför fönsterna hade uppstått en stor folkskockning, dels i luften af velocipedryttare, dels på balkongerna och på själfva gatans glasbanor. Man trängdes omkring några tidningsutdelare hvilka flögo fram och till baka, upp och ned utanför husen, sänkte sig till marken, snuddade vid gångbanorna och åter lyfte sig till de öfversta våningarne. »Handelsoch Luftfartstidningen!» trumpetade somliga i sina basuner, hvilkas ljud framkallades af velocipedmaskineriet, utan någon särskild ansträngning af utroparen. »Stolta Luftblåsan!» skränade andra på samma sätt. »Nästa Veckas Nyheter!» dånade det med ännu skarpare basunstötar.
St. att med anslag understödja företaget ? Frågan om det kanal-arbete, hvilken Gr. von Rosen säger vara gammal som gatan, är likväl icke sedan mer än tio år väckt. Den har sedan hvilat; men lärer nu i förbättrad och föryngrad gesalt återlifvas. De vattenrika sjöar, som finnas inom denna ort, gifva också all “anledning, att detta företag kan komma till stånd och blifva ganska gagnelig! för forslandet af de många tunga varor, som utgöra ortens produktion och böra till aflägsnare afsältningsorler befordras. Således kan jag, för min del, icke inse den öfvervägande, den uteslutande nyttan af en jernvägs-anläggning inom denna ort; allrahelst som jag likaledes finner, alt de dryga utgifter, statsverket måste vidkännas för andra jernvägs-anläggningar af mera obestridd erforderlighet, måste påkalla någon sparsamhet i fråga om understöd för sådana föremål, hvilka, lindrigast sagdt, äga anspråk blott på en relatif npmärksamhet, såsom de der icke i främsta rummet befinnas af egenskap att företrädesvis böra omfattas af det allmännas behjertande. På grund häraf anhåller jag om bifall till den ifrågavarande punkten. Då nu propos. till bifall å förevande punkt framstäldes, ropades starka Ja, jemte några Nej; hvarpå Hr Gr. d. Landtm, förklarade att han funnit Ja öfvervägande. Den 25 September. 317 Punkten Litt. G. Bifölls. Punkten Litt. II. Hr von Hartmansdorff: I 16:de punkten står följande: ”Bolaget är berättigad!: a) att, efter gällande lag oell författningar, till sig lösa och med eganderäll besitta enskilda personer och korporationer tillhörig jord, som för jernvägs-anläggningen erfordras, hvilken jord dock ej får för bolagets skuld intecknas.” I händelse den ifrågavar:de jorden är med egande-räll i bolagets händer, huru kan eli sådant förbehåll göras, sorn det, hvilket här föreslagits? Jag hemställer till StatsUlsk:s ledamöter, att i detta fall lemna någon uplysning.
Om man tager kännedom om de Skånska förhållandena, tror jag icke att man skall kunna spåra någon fördel för Skåningarne deraf att banan drages några mil längre in i Småland. Men det ligger i Skåningarnes intresse att komma i be - m Den 10 Juni e. m. röring nied hufvudstaden, och detta intresse är icke något enskildt, utan ett allmänt, Ofverste Ericson har sagt, att denna södra bana snarare bör försvaras af mellersta Sverige, än af det södra. I andra länder har man så mycket som möjligt sökt att sätta sig i förbindelse med hvarandra. Yi hafva viii sökt att på åtskilliga punkter sätta oss i förbindelse med oss sjelfva, men på det hela hafva få uttalat nödvändigheten af en förbindelse med kontinenten. Sommartiden har man sjöledes en lätt kommunikation med kontinenten, men till följd af våra långa vintrar, si ro vi långa tider derifrån utestängda. De medel, som för denna bana blifvit föreslagna, äro icke stora i jemförelse med dem, som blifvit begärda för andra banor. Hvad angår den inkomst, som denna bana kunde komma att gifva, så bör man taga i betraktande postbefordringen och passagerare-farten mellan Danmark och Sverige. Inkomsten deraf skulle troligen komma att utgöra en icke obetydlig ränta å det kapital, som på denna jernväg skulle nedläggas. Man har bär tvistat om hvilken riktning banan skulle taga från Finja-sjön. Derom vill jag icke strida, utan jag instämmer i Hr v. Troils förslag, att till K. M. öfverlemna att välja den riktning, som han efter närmare undersökningar finner vara den lämpligaste. Banan skall gå till Jönköping; denna punkt är bestämd och kan icke ändras; frågan är om banan från Finja-sjön bör dragas något mera åt vester, således närmare Blekinge och Kalmar län. lietta skulle för Skåne vara en ytterligare fördel, och om det efter närmare undersökningar visar sig, att så låter sig göra, skall jag med största nöje dertill lemna mitt bifall. Troligen komma invändningar att göras mot att till K. M. öfverlemna att bestämma sträckningen, men jag, för min del, tror, att man med fullkomlig trygghet kan åt Ilegeringen öfverlemna att efterse om det finnes någon lämpligare sträckning från Finja sjön till Jönköping.
Maj:ts Lif-Gardes till Häst Casern-byggnader, att bland dessa förekomme en summa, anvisad på allmänna byggnads-anslaget, stor 2,912 R:dr tillen öppen ridbana: att, i afseende på sättet till förbättringarnes verkställande, Revisionen icke kunnat finna, att den sparsamhet, som vid användandet af allmänna medel är af nöden, tillbörligen är vorden iakttagen, såsom exempel hvarpå anföres, att 2:ne kakelugnar i 2:neUnderOffieersrum kostat 160 R:dr, och en hvit, glacerad, i mörka arresten 58 R:dr 24 sk., samt att genom Kongl. Brefvet den 22 Maj 1S35 blifvit i Nåder anbefaldt, att taket å Cassernen skulle beläggas med jernplåtar, dertill beräknades en kostnad y,o5o R:dr, och hade Eders Kongl. Maj:t förklarat sig vilja framdeles meddela Nådigt utlåtande, af hvilka medel den för året erforderliga reparalionssumma skulle anvisas. Som likväl Häst-Gardets Cassern vore en byggnad för mililaire-behof och - 36 alla sådane borde fyllas af de medel, som å Riks-Slatens 3:dje Hufvud-Titel äro anslagne, förmälde Revisorerne sig ej kunna finna annat, än att ifrågavarande, af tillgångarne under 8:de Hufvud-Titeln anvisade medel, blifvit, mot 6\ och 65 §§. Regeringsformen, dragne till annat ändamål, än som under samma Titel hörer; och trodde Revisorerne sig böra fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på angelägenheten att vidtaga sådana åtgärder, hvarigenom kostnaderne för Cassern-underhållet vidare icke komme att belasta 8:de Hufvud-Titeln.
Städerna af de öfriga klasserna ega att sända hvardera En Fullmäktig; dock med rättighet att förena sig, Två, högst Tre, om en person, hvilken likväl måste vara till Riksdagsman vald för en af dessa städer, der han sjelf Magistratsperson eller Borgare är. Riksdags-Fullmäktig för Stad af Tredje klassen må jemväl kunna tillika antaga Fullmakt för en annan stad af lägre klass. 3:o Valen skola ske Riks dags-Fullmäktig icke kallas. 4:o Ingen må för Städerna Borgare-edens afläggande. 5:o Fjerdepartsegare — inom Länet bosatt. 6:0 Utom Fahlu Bergslag väljandes efterrättelse uppläsas. l:o. Rikets Städer ega att sända Riksdags-Fullmäktige af Stadens Borgare eller Magistratspersoner. Hufvudsladen Slockholm sände Tio och Götheborg Tre egna Fullmäktige; Städerna af Första — annan stad af lägre klass. 2:o Valen skola ske '■ Riksdags-Fullmäktig icke kallas. 3:o Ingen må för Städerna Borgare-edens afläggande. 4:o Fjerdepartsegare inom Länet bosatt. 5:o Utom Fahlu Bergslag väljandes efterrättelse uppläsas. Hänvisning: fiihanget, III. Sami., Konst.-Utsk:s Mern. Förslag till ändring, i Grundlagarne. 17 Ridd. och Ad. Prot.rd. 2, 14 och 20 Aug. 1851. Preste-St. Borgare-St. Förslag till ändring i H §. 3. mom. Riksdags-Ordningen, angående grunderna för röstberäkningen vid Riksdagsmannaval i Städerna. Riksdags-Ordniiigen. §. 14. Morn. 3. Valen skola ske inför Magistraten efter det å hvarje ort hittils öfliga valsätt, deruti likväl ändring kan ega rum, enär antingen någon Stads samtlige valberättigade Innevånare, eller ock en eller flere klasser bland dem, hos Konungen anhålla om fastställande af ny valordning för Staden, och Konungen, efter vederbörandes hörande, finner skäl att dertill samtycka.