Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men jag hoppas, att Ridderskapet och Adeln ej går in härpå, utan godkänner de af Friherre Åkerhjelm föreslagne grunder. Hvad ifrågavarande punkt deraf angar, är jag ej emot det af Grefve Fersen föreslag - Å Den 22 Ja nu ari i e. m. 121 na tillägg om skadeersättning, i händelse genom visitation under bar himmel något af varorne förderfvas eller illa medfares; ehuru jag, lika med Friherre Åkerhjelm, anser denna ersättningsskyldighet följa af sig sjelf och ett stadgande derom således öfverflödigt. Men alldeles onödigt och origtigt synes mig vara, att nu bestämma ansvar för obehörig visitation på kroppen, helst derom finnes gammalt stadgande. Piidderskapet och Adeln skulle derigenom afvika från grundsatsen, att här icke ingå i detaillerade föreskrifter, utan endast bestämma hufvudgrunderne. Jag anhåller derföre om bifall till punkten, sådan den från början är föreslagen, på sin höjd med tillägget om skadeersättnings-skyldigheten. Friherre Åkerhjelm: I anledning af Herr Hjertås sista yttrande om Landttullar och tullbommar, torde jag få erinra om hvad jag redan förut upplyst, att alla Landttullar äro upphäfne, utom vid de tre Städerne Stockholm, Norrköping och Götheborg. Om föröfrigt Herr Hjerta har antipati mot tullbommar, måtte han likväl icke vilja sätta sig emot de här föreslagne åtgärder, som äro alldeles nödvändige controller för efterlefnaden af Författningarne om ConsumtionsBevillningen, hvarigenom StatsCassan måste fyllas till anslagens bestridande. Hvad åter angår Herr Hjertås uttryck om Tulltjenstemännens och Betjeuingens jemförande med D.cn 22 Januarii c. ni. stråtröfvare, så .ä.r delta, minst sagdt, högst oskickligt. Jag skulle fro, att den, som är satt alt vaka öfver allmänna Författningar»es verkställande, och väl uppfyller sitt »uppdrag, örn än aldrig så odieust, ej kan sättas i parité med stråtröfvare, eller i och för sin befattning bör på annat sätt förolämpas.
Hon vill som Cæsar se glada människor omkring sig; hon hatar själfva orden död och melankoli och tackar Gud för den gåfvan att ännu aldrig någon gått missbelåten ifrån henne. Men hon vet också orsaken till denna sin lycka, nämligen att hon »höll hjärtligt af alla, unga som gamla, aldrig moraliserade någon, alltid framletade allas bästa sidor och själf gick sin väg fram utan några som helst anspråk!» Utom fru Ajas mest älskade nöjen – teatern och böckerna – voro äfven hennes klaver, hennes knyppeldyna och hennes schackspel »kära käpphästar» på hvilka dagarna raskt galopperade undan. De sista åren af hennes lif tillföra henne en stor rikedom. Till det nya hemmet vid Rossmarkt kommer hennes Maxes dotter, Bettina, en eldsjäl, bräddfylld af den möderneärfda dyrkan för Goethe. Här sitter den unga på sin egen lilla låga stol vid den gamlas fötter och lockar ur henne alla de anekdoter från Goethes barndom, dem han sedan inflätar i Dichtung und Wahrheit. Hit ilar Bettina, efter sitt besök 1807 i Weimar, för att hänrycka den gamla genom sina skildringar af sonen och dennes för modern okända värld. Huru lefvande ser man ej denna tafla; den unga flickan, fin, snabb, behagfull som ett rådjur, med sina svarta ögon sugande orden från fru Ajas läppar, när denna skildrar gudabarnet och gudaynglingen, och den ståtliga fru Aja, med sina brunblå blickar hängande vid Bettinas glödande anlete, medan denna i sin ordning berättar sina upplefvelser! T. ex. huru vid första mötet Goethe smekte Bettinas kind med ett löf, han brutit af vinrankan kring sitt fönster och sade de enkla ord, hvilka – med allt skäl – grepo henne mer än den snillrikaste tanke kunde gjort: »Jag är icke mycket klok, man kan lätt bedraga mig, så däraf skulle du ej ha någon ära!» En karakteristik, i lika hög grad tillämplig på hans mor, hvilken som rena Guds ord upptog allt, Bettina berättade henne – denna förtjusande Bettina, som dock tyvärr hade en alltför liflig fantasi!
Finland kan räkna en ny tidpunkt för sin utveckling, lät sig synnerligen angeläget vara att befrämja upplysningens och bildningens spridande; nya skolor anlades, de gamla reformerades eller återupprättades, och i Åbo grundades ett finskt universitet. Brahe var sjelf en älskare af dramatiska öfningar, och det är derföre icke osannolikt, att det var på hans tillskyndan, som högtidligheterna vid uniafversitetetsinvigningd.17Juli1640afslutadesmedett studenterna uppfördt skådespel, den första kända dramatiska föreställning i Finland. Det skådespel, som då gafs, var Studentes, förmodligen Stimmelii ofvanomtalta stycke490, ty det angifves hafva handlat om det akademiska lifvet och framställt, ”huru somliga föräldrar visa sig mycket knappa att bestå penningar åt sina söner, hvilka då gemenligen blifva flitiga; men andra bestå dem allt hvad de åstunda, genom hvilken obetänksamma frikostighet sönerna blifva försumliga, ohörsamma och förlorade: huru somliga ynglingar slå sig till yppighet, spel och andra laster samt blifva förderfvade: men andra beflita sig om vetenskap, dygd och gudsfruktan samt blifva berömliga och ypperliga män.” Stycket, som gafs under inseende af prof. Wexionius och i närvaro af en stor samling adliga, prester, lekmän och damer, emottogs med lifliga bifallsyttringar491. Det vill nästan synas, som hade denna komedi väckt håg för dramatiska nöjen, på samma gång den gifvit uppslag åt den praktiskt-moraliska rigtning, som sedan i allmänhet utmärkte det finska skoldramat. Redan följande året d. 3 Mars blef i akademiska konsistorium ”talat om Comedier och promotione,” och d. 22 Maj s. å. hade de akademiska fäderna att afdöma några klagomål af en rådman och en skomakare, hvilka båda fått sina fönster inslagna af tre studenter, som varit ”larvatores i nästholdne Comoedia.” Larvatores dömdes till skadeersättning och böter, och beslöt konsistorium, att ”när framdeles någon Comoedia ageras, skola larvatores warnas att ej göra någon en oförrätt, om de vilja undfly straff”492.
Allt sedan Gabriel Tollins ankomst till Köpenhamn, intog lian sina middagar i guldsmeden Martens och hans hiistriis lieni .. Till dessa, som voro barnlösa, kom under Gabriels första akadeinieår en fjortonårig skånsk flicka, Katllinka Martens, en. fattig brorsdotter till hr Martens. Gabriel såg först i henne blott en obetydlig landtflicka i den obehagliga öfvergångs&amp;ldern. Men så små- ningom började lian söka lära henne yttre skick och sliitligen äfven bilda hennes själ. I skolan ocli sedermera genom lektioiier tillägnade hon sig hastigt den: ytliga bildning, soin i allmänhet bjudes våra kvinnor, ocli som mera utbildar deras förstånd an hjärtan. Eon hade af naturen ett klart hiifviid, en snabb uppfattning, parad med en stor portion fåfänga och behagsjuka. Också iitvecklade hon sig ganska snart till en ytlig världsdam, en tyvärr ganska vanlig typ bland vår tids kvinnor, af hvilka många ännu ej hunnit den andliga mognad, som fordras för att rätt begagna den nyvunna friheten. Ty skall kvinnan uppfostras i frihet, måste hon äfven göra bekantskap ined. frihetens oskiljaktiga villkor - ansvaret. A t t hysa intresse för konst och litteratur var ' modernt under denna tid och allra modernast att vara demokrat och tänka fritt; därför tänkte Kathinka fritt. Gabriel började allt mer inviga henne i sina idéer, ocli ju mer en man gifver en kvinna af sitt vasen, desto fastare binder. han sig själf vid henne. Men han begick ett hos männen ratt vanligt misstag att tro reflexen af sin egen ande vara skapelser af en beslaktad sjal hos den kvinna de älska. Kathinka askade äfven Gabriel, men dels kunde hon ej fullt uppfatta hans sjalfiippoffraiide, nästan öfversinnliga kärlek, dels var hon för egoistisk att vilja för lians skull umbära det, som för hennes lycka blifvit oiindgangligt - en solid social position. Hon ville dela hans seger, ej hans nederlag. Därför bröt liori med honom; när lians verk Prometheus möttes med ogillande.
Ad:s ledamöter önska återremiss på den 10:de punkten, så skall jag icke motsätta mig det; men yrkar bifall till den 9:de punkten, emedan jag för det första anser att förslaget der är riktigt, och för det andra, om en återremiss sker ifrån R. o. Ad. och måhända äfven ifrån något annat Stånd, så skulle det kunna hända att återremissen återkommer ifrån Utsk. på det sätt, att Utsk. icke tillstyrker dessa 2000 r:dr, som man önskar åt hvarje hittills befintlig skola. Gr. Lewenhaupt, Mauritz Axel: Såsom egendomsegare inom Jemtland och således med någon kännedom af förhållandet inom sagde provins, anhåller jag att få förena mig med hvad som nyss af Hr Sandströmer blifvit yttradt rör:de anslaget af 2000 r:dr till en landtbruksskola i samma provins. Jag begagnar tillfället för alt genmäla hvad, som här blifvit ytradt om det hårdare klimatet, om nattfrosterna m. m. och får sluta med att, såsom exempel anföra, hvad som egt rum vid den egendom jag i 21 år haft i en provins gränsande till Jemtland, nemi. Medelpad. Då jag emottog egendomen, producerades der 90 tunnor hafra. De sednare åren, sedan ett ändamålsenligare landtbruk der blifvit infördt, hafva nattfrosterna uphört och der har skördats emellan 6 och 700 t:r säd, hvaraf omkring 350 t:r råg, ett sädesslag som man förut der icke tänkte på möjligheten att ens försöka odla. Jag anhåller alt delta mitt yttrande måtte fä åtfölja den återremiss, som af flere ibland Ståndets ledamöter blifvit begärd och om hvars beviljande äfven jag anhåller. Då nu II. Ex. Hr Frih. o. Landtm, framställde propos. till bifall å 9:de punkten af förevar, utlåt, blef denna propos. besvarad med ja.
Till denna Utskottets framställning hafva samtlige Riks-Stånden lemnat bifall, dock med de förändringar, dels, enligt Ridderskapet och Adelns samt Borgare-Ståndets meddelade förklarande, att det ifrågavarande länet borde utgå med enahanda vilkor och iakttagelser, som uti 2:dra punkten af Utskottets Utlåtande föreslagits för låneunderstöd till jernväg från Borås till vestra stambanan, dels, på sätt Preste-Ståndets i förevarande punkt lättade beslut innehåller: att det deruti omförmälda lånet skulle anvisas under samma förutsättning och med enahanda vilkor, som af det IJögvördiga Ståndet blifvit bestämda i afseende på det af Ståndet beviljade låneunderstödet till Borås-jernvägen, och således med de tillägg till Utskottets rörande denna sednare bana framställda förslag, hvilka här ofvan blifvit af Utskottet anförde. Enär, förutom dessa sistberörde tillägg, Preste-Ståndets beslut till alla delar öfverensstämmer med dem, som af Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet blifvit fattade, lärer, vid sådant förhållande någon tillämpning af Bonde-Ståndets beslut om vilkorens för det ifrågavarande lånet bestämmande i enlighet med Utskottets i afseende på detsamma framställda förslag, i hvad samma beslut från öfrige RiksStåndens sammanstämmande meningar sig skiljer, icke kunna ega rum.
Detta är för henne, som för hela den byronska diktargruppen, diktens enda verkliga ingifvelse. »Det fordras lidelse för att varda en människa och för att en bok skall varda – hvilken också är en människa, men en människa af högre växt, i hvarje profetisk bok måste strömma mänskligt blod» – endast sålunda, menar hon, kan man om skalderna med rätt säga att de äro — the only truthtellers left to God The only speakers of essential truth Opposed to relative, comparative, And temporal truths Denna åsikt kom henne att varna skalden för konventionella konstteorier och mana honom att lita på sin ingifvelse, hvilken säkrast skapar formen – men på samma gång, som hon uttalar dessa romantikens åsikter, fastställer hon den realistiska grundsatsen: att den mot sinnligheten mest trogna form också fullast skall uppenbara anden. Det är i kraft af denna tro, Elisabeth Barrett Browning i nämnda dikt gjorde hvad St. Beuve anmärkt som så ytterst sällsynt hos kvinnliga skalder: ett försök att skapa sig en egen diktart. Genom denna ville hon göra en insaga mot poesiens ställning till romandiktningen. Kommer realismen till sin rätt i den bundna dikten, då behöfver heller icke, menade Elisabeth Barrett Browning, poesien öfvergifva den bundna formen för den obundna, såsom den enda i hvilken vår sammansatta tids mångfald kan rymmas. Då det närvarande dock i så väsentlig grad är stoffet till skaldens ingifvelser, att icke ens de största skapande diktare kunnat hindra sin egen tid att tala genom forntidsmänniskorna, hvarför, säger Elisabeth Barrett Browning, icke taga steget ut och låta versen lika väl som romanen gifva nutidsidéerna ordet genom nutidsmänniskor? Det är feg eftergift af sin rätt, som kommit dikten att smyga sig fram som prosa, i stället för att fortfarande tala sitt modersmål och taga sin lott af verkligheten, lika väl som romanen. »Äfven vår tid kräfver ett epos,» säger hon, och hon har sökt förverkliga denna tanke i Aurora Leigh.
1 viss nion kari detta vara sannf, men utom hvad en styrelse-ledamot anfört, ber jag få fästa uppmärksamhet på den olikhet, som förefinnes i afseende å anslag och deras öfverskridande i de vanliga embetsverken och vid dessa institut. Det är icke detsamma att använda medel, som kontant anvisas, och att använda sådana, som skola tagas ur jorden lör att dermed bestrida hela egendomens skötsel. Då man nu öfverallt klagar öfver att jorden icke temnar ränta på kapitalet, måste det äfven vara klart att samma förhållande skall göra sig gällande vid det landtbruksinstitut, som här är i fråga. Äfven har det visat sig af de årliga revisionerna, til! hvilka aktade landtbrukare blifvit utsedde, att förvaltningen blifvit utöfvad på ett sådant sätt . att revisorerne ansett sig berättigade gifva full décharge. Äfven torde det vara klart att sedan styrelsens åtgärder blifvit på stället af sakkunnige män bedömde, bör desse mäns uttalade mening gifva vida större trygghet åt förhållandet än orri revisionen blifvit, hvad räkenskaperna angår, verkställd inom ett Stats-Dep:t, såsom en ledamot ifrågasatt. Hvad nu sjelfva institutet beträffar, så har det arbetat under mindre gynnsamma förhållanden, men ' ändock har ingen egentlig brist uppstått, ty kapitalförmögenheten har ökats med ett belopp, fullt inotsvarigt den skuld, som är i fråga, och om en utredning af institutets ställning skulle ske, måste naturligtvis skulderna gäldas och utgå från sjelfva kapitaltillgången, hvil - Den 14 April e..m. 223 ken derigenom reducerades så att institutets verksamhet derigenom skulle äfventyras. Om nu Staten betalar den uppkomna skulden, är det ju klart att motsvarande kapitalbehållning blefve Statens tillhörighet, och då R. St:r 1852 bedömde Ultuna institut i en likartad fråga någorlunda mildt, vågar jag hoppas att så älven nu måtte blifva förhållandet med Alnarp, hvarföre jag förenar mig med dem, som yrka bifall till Stats-Utsk:ts förslag utan allt tillägg. Hr Fåhraeus, Oiof Immanuel:
Denna boks stora företräde består deruti, att hon icke synes skrifven i studerkammaren, utan i sjelfva umgängeslifvet. Hon är frukten af förståndets och hjertats ovilkorliga utgjutelse hos en man, som, noga bekant med alla stånds förhållanden och förtrolig med den högre sällskapslefnadens fina ton, skrifvit denna anvisning endast och allenast med den önskan att göra unge män vid inträdet i verlden bekanta med allt det, hvarigenom de kunna undgå att stöta sig mot brukets fordringar, samt att fastmer göra sig omtyckta och älskade. Detta lilla arbetes inre värde är så erkändt och vitsordadt, att det på originalspråket redan utgått i nio betydliga upplagor, och sålunda kunna vi hoppas, att öfversättningen af den tionde, som nu lemnas i Svenska allmänhetens händer, icke torde blifva mindre välkommen eller stifta mindre gagn. FÖRRA AFDELNINGEN. Yttre egenskaper, som pryda menniskor i hvarje förhållande af sällskapslifvet. KROPPENS SKÖNHET. Vi hafva otroligt många svårigheter att öfvervinna, om vi utan kroppslig skönhet önska att blifva väl upptagne bland menniskor. Också lyckas detta blott sällan. Man är i allmänhet blind mot våra företräden, om vi måste uppträda med ett fult ansigte, en vanskaplig växt eller alltför oregelbundna drag. Det intryck, som härvid göres på andra, är vidrigt, det förnärmar ögat och känslan. Man vill gerna blifva denna obehagliga känsla qvitt, man undviker oss, der sådant utan uppseende låter sig göra. Kroppslig skönhet deremot tillskyndar en välgörande anblick, intager andra till vår fördel och gör, att man med fägnad qvardröjer vid vår sida. Men är nu skönheten något, hvaröfver vi kunne befalla? Står det i vår makt att göra denna ovärderliga gåfva oberoende af oss sjelfva? Utan tvifvel: om fråga nemlig är om den skönhet, som härrör af en fullkomligt frisk kropp, om rena safter, om regelbundna liniamenter, hvilka liksom äro uttrycket af en stadgad själ och vittnen till frånvaron af oädla lidelser, våldsamma affekter, och öfverhufvud röja själens välde öfver kroppen; naturen må i öfrigt ha varit än så nyckfull eller karg vid denna kropps daning.
Fru Fahlman var deremot i samma pjes tämligen deklamatorisk. Sista programmet, » Den vilda jagten », var intresselöst, for att inte rent af säga bedröfligt svagt. Det hade samma förf. som den godtköpsroliga och sentimentala enaktaren » Mellan fyra ögon », eller hr Fulda. Han tyckes ha gjort till sin poetiska mission att predika om lyckan af det lugna familjehemmet, och för att inprägla den goda sanuingen har han hopfört en massa sentimentala baualiteter, konstrueradepersoner och händelser och platta godtköpssanningar. Af en skicklig hand underkastad en genomgående hopdragning och bortskärning, skulle pjesen emellertid, oaktadt bristen på inre värde, dock kunna låta se sig, då den innehåller åtskilliga rätt lustiga repliker, men nu var det svårt. Måhända lika rolig som Svenska teaterns » Fröken Räf » och » Byråkraten », stod den i alla möjliga hänseenden afgjordt långt, långt under » Namnkunniga fruar », hvarmed den hade ett något snarlikt ämne. Spelet var äfven skäligen intresselöst Hr Personne brydde sig iöga om att ens i maskering fa en tillstymmelse till individuel och karakteristisk typ af den unge vetenskapsmannen, och hvad af stycket måhända i en karaktärsskådespelares hand kunde ha fatt något allvarligare värde dref han öfver på det parodiskas område, men lyckades understundom genom sina nasala toner och andra gamla choser framkalla skratt hos publiken, hvilken, visst icke entusiastisk för resten, dock tycktes road af ganska små medel. Hr Bæckstrom hade måhända en ny mask, men säkert är att i stället för den nervöse storstadsbankireo reproducerade han en af sina vanliga stereotypa tjocka gnb-bar, men en gubbe, som var mer än tillåtligt bondsk och icke ens rolig. I första akten förekom en större bal; de dansande paren tycktes vara summa 9; kanske var det 10, högst 11. När man med sådant oförtröttadt nit, som Svenska teatern frestat på de tyska lustspelen, är det minsann inte för mycket att det till sist slumpar väl till och man fiskar upp ett så hyggligt och bra stycke som » Namnkunniga fruar ».
Ser ni, fröken Sigrid, efter hvad som hände i går kväll fanns ju ingen återvändo för oss; vårt förhållande kunde icke ens hållas stående på samma punkt. Vi kunde ej låtsas glömma hvad som skett; vi hade varit tvungna att vidgå det inbördes; där stod numera någon bakom vår rygg, som dref oss framåt. Hvart? Det fanns endast tvenne utvägar: antingen bryta eller förlofva oss. Jag valde det förra, emedan äktenskapet skulle blifvit min kärleks stupstock. Nu däremot står vår korta sommarsaga som den vackraste blomman i mina minnens örtagård. Skulle det icke kunna bli så äfven för er, fröken Sigrid? Låt nu icke syndkänslan få makten med er; ni har ju intet ondt gjort. Akta er för den; ty den smyger sig in i själen på hemliga vägar. Och skulle ni mena, att er kärlek till mig vore en kärlek för lifvet, så – vet ni, fröken Sigrid, det är ungdomens lycka och olycka, att den tror på känslornas oförgänglighet. Ryck upp smärtans bränn-nässlor, skamsenhetens tistlar, syndkänslans tusenartade ogräs, och vattna den rätta plantan, den enda som är värd att ansa, – vårt goda, vackra sommarminne! Lyckan vissnar, och kärleken dör, och den stund kommer alltid, förr eller senare, då löftena ljuda som en sprucken bjällra; – minnet är det enda som lefver och som blommar fagrare och rikare för hvart år som går. Er Emil Björkman.» Då Sigrid läst brefvet, hade hon blott en enda föreställning, hvilken fyllde hennes själ och sopade undan hela världen omkring henne: – det var slut, slut emellan dem, – slut! Därmed kom för henne det stora ögonblick, då lidandets aloë blommar. Sigrid Bergdahl hade försjunkit i en djup förstämning. Det fanns många element, som medverkat till att afsätta denna bottenfällning. Hon hade ondt samvete; medvetandet af att ha gjort något ovärdigt ynglade af sig tusenfaldt i hennes blod, i hennes tankar; och denna skuldkänsla gjorde henne sjuk till kropp och själ.
Theatern, af'den 26 Maj 1853, föreskrifne stat, som bör ligga till grund för Theaterns årliga inkomster och utgifter, eller den i § 10 af samma instruktion anbefallda inventarii-förteckning finnes räkenskapen bilagd, men denna urakt - Transport: 22,402: 59. 1,467; 40. 5: 63. 1,052: 17. 2.525: 20. Kammar-rätten anmärkt, hafva Revisorerne ansett sig blott böra detta förhållande omförmäla. § 4. I hufvudboken för Theaterns kassa-räkning upptagas åtskilliga poster, under ^titel: »enligt sammandrag», som sakna all hänvisning till bestämda verifikationer. Sådana finnas visserligen räkenskapen bilagda, men då desamma blott med stort besvär mäste här och der i verifikationsbanden uppsökas, samt granskningen derigenom i väsendtlig mån försvårats, hafva Revisorerne velat å detta förhållande fästa vederbörandes uppmärksamhet. Kongl. Seraiimer-ordeiis-giilct. (Allmänna hospitalsoch barnhus-fonden.) Räkenskapen, som för revisionsåret blifvit utan anmärkning granskad i Kongl. Kammar-rätten, redovisar förhållandet med inkomster och utgifter sålunda: Debet. Balans från år 1856: Jordeboks-räntor Kronooch kyrko-tionde 69,166: 25. Stats-anslag - Privata donationer ... Hyresmedel och tomtören Kollektoch armbösse-medel Inskrifnings-penningar 7,137: Ersättning för genom Göta kanals anläggning förlorad jord 2,410: 12. Ersatt underhåll Arfsoch qvarlåtenskaps-medel Ränte-medel Anmärknings-medel Credit. Balans från år 1856: Afskrifning: Utgifter: Pensioner .. 250: Uppfostringshjelp 5,913: 40. — Understöd för sjukvårds-anstalterne 2,533; 16. Balans till år 1858: Spanmål och proviant 24,271: 28. Enligt räkenskaperna har antalet af dårhushjon och profkurs-patienter vid rikets hospitaler under revisionsåret utgjort: — 168 — Dårhushj on.
Jemte den erinran, att staden Jönköping vore tillagd Creditupplags-rätt och derföre borde upptagas bland de i § 11 uppräknade städer, har Bonde-Ståndet i öfrigt åt Utskottet öfverlemnat att verkställa de förändringar i tulltaxe-underrättelserna, som kunde påkallas af enahanda omständigheter, hvilka, såsom ofvan förmäles, föranledt ett dylikt uppdrag, hvad taxan angick. Endast i de delar af förslaget till tulltaxe-underrättelser, emot hvilka någon anmärkning förekommit, anser Utskottet sig nu föranlåtet att afgifva särskildt yttrande. § 12 BmUmngsUtskottets Utlåtande N:o 23. 5 § 42 (11 | i förslaget). Den af Ridderskapet och Adeln beslutade äter remiss afsåg endast att vinna'den rättelse Bonde-Ståndet redan vidtagit, att staden Jönköping måtte upptagas ibland de städer, hvilka åtnjuta creditupplags-rätt; och som upplyst blifvit, att Kongl. Majit genom Nådigt Bref den 19 Oktober 4 855 tillagt Jönköping omförmälda rätt, hemställer Utskottet, att Jönköping ma intagas bland de i § 11 af Utskottets förslag uppräknade städer, sorn ega tillgodonjuta den deri omförmälda rättighet. § 15 (13 § i förslaget). Denna § liar Ridderskapet och Adeln återremitterat, emedan de deri intagna bestämmelser, rörande tull-restitution vid utförsel af vissa utaf utländska råämnen tillverkade varor, vore beroende af tullsatserna å dessa råämnen och således egde oskiljaktigt sammanhang med den återremitterade in försels-tarifen. Enär Utskottet emellertid vidblifvit sitt förslag till införsels—tarif, saknar Utskottet också anledning att i förslaget till § 15 af tulltaxe-underrättelserna för närvarande vidtaga någon förändring. § 17 (15 § i förslaget).