Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Maj t, i öfverensstämmelse härmed och med hvad Rikets Ständer i öfrigt stadgat, utfärdat derom nådig Kungörelse den 23 April 1858, har Seraphimer-ordensgillet, för alt ådagalägga, i hvad mån denna afgift fortfarande må vara lor Lazarettens och Kurhusens underhållande af nöden, till E. K. Maj:t i underdånighet öfverlemnat sammandrag af inkomna summariska räkenskaper och revisions-berättelser angående Kurhus-medlens belopp samt Lazarettens och Kurhusens öfriga inkomster och utgifter under är 1857, hvilket sammandrag utvisar, alt Kurhus-afgiften för året utgjort 209,381 R:dr 19 sk. 3 rst. och öfriga inkomster 127,936 R:dr 15 sk., samt alt utgifterne uppgått till 299,561 R:dr 38 sk. 5 rst., allt Banko, på grund hvaraf och då det vore uppen bart, alt de ifrågavarande sjukvårds-inrältningarne icke utan Kurhus-afgiften kunde ega bestånd, samt denna afgift vore bestämd att utgå endast lill och med det år, hvarunder nuvarande riksdag slutar, Ordens-gillel lill E. K. Maj:t hemställt, att nådig Proposition om samma afgifls fortfarande mätte till Rikets Ständer aflålas. Med afseende å hvad sålunda förekommit, har E. K. Maj-.t, under den 14 Oktober sistlidet år, uti nådig Proposition föreslagit, att Kurhus-afgiften må jemväl under nästa statsreglerings-period utgå, på sätt och till de belopp, som blifvit af Rikets Ständer vid sistförfluten riksdag bestämda och genom ofvan omlörmälda nådiga Kungörelse den Expedilions-Utskoilets Förslag till underd.
Och som den hade en alldeles ovanligt stark utbredning inom den kvinliga världen, så vill jag inte riskera den lilla smula popularitet, som jag möjligen kan ha (eller få) hos Iduns läsarinnor, genom att krafsa upp den där gamla genanta historien. Däremot föreställer jag mig, att Lagerlundens stängning för alltid är ett behagligare kapitel för mina läsarinnor. Ty hur det är, så kan man icke förneka, att denna lokal varit ett slags rival, som mången gång lockat » gubben » bort från sin lilla fru och kavaljeren från den unga dam, som haft anspråk på hans uppvaktning. Den djupa sucken, som förnams ibland herrarnes led, när detta favoritställe stängde sina portar — jag borde egentligen sagt grindar, men det låter så ohyggligt platt — vann därför ingen genklang hos damerna. Tvärtom, hos dem kunde man i stället förnimma ett stilla jubel. Men — nu skall jag glänta litet på en stor hemlighet, som visserligen i första hand angår oss karlar, men som, om jag ej misstager mig allt för mycket, icke därför skall vara ointresannt för damerna heller — men det är möjligt, att både sorgesången och jublet höjts en smula för tidigt. Lagerlunden är död. Ja, för närvarande visserligen, ty det följer med nödvändighet af årstiden. Men det är därför icke absolut sä- kert, att den icke, när våren kommer och lindarna löfvas, kan stå upp igen. Jag åsyftar nu icke denna uppståndelse » i förklarad lekamen », som operakonsortiet lofvat ombestyra åt oss, när en gång det nya operapalatset blir färdigt, utan jag menar, att den gamla, kära Lagerlunden, icke är död, utan blott sofver. Förklaring? Nej, min nådiga, Ni får förlåta mig, att jag icke lemnar Er någon sådan. Men om ni lefver till våren, får Ni väl se, om jag icke haft rätt. D U 493 N För närvarande är det en öfvergångens tid. Sommaren håller på att säga oss farväl, och det är, som om den ville samla all sin älskvärdhet och koncentrera hela sin återstående tjuskraft i själfva afskedet för att rätt låta oss se, hvad vi förlora. Kan Ni erinra er en sådan september, som den vi haft i år? Knappast.
I öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts förslag, hemställer utskottet, att »optiska, monterade eller infattade glas», som äro fördelade i 2 klasser »glasögon och lorgnetter» samt »andra slag», må från hufvudrubriken glas uteslutas och i noten hänvisas till instrumenter, mathematiska, optiska m. m. samt der upptagas; äfvensom att »urglas» icke må serskildt specificeras utan inbegripas under rubriken »andra slag». Då emedlertid den å nyssnämnde rubrik nu stadgade införselafgift, 8 sk. skålpundet , hvari Kongl. Maj:t icke föreslagit någon förändring, för flera dertill hän lörliga artiklar, t. ex. dricksglas, stundom uppgår till varans fulla värde, och denna afgift icke utan stor fara för srnugling kan bibehållas, föreslår utskottet, att inlörselafgiften ä rubriken glas, »andra slag, hvita eller färgade, ej specificerade» må nedsättas till 6 sk. skålpundet. Såsom Kongl. Maj:ts förslag innehåller, anser utskottet införseltullen å glasflusser, »oslipade» och »slipade eller ritade» böra nedsättas å de förra från 18 till 12 sk. och å de sednare från 56 till 24 sk. skålpundet; samt de i taxan nu antagne rubrikerna »granatäpplen» och «pistacier» böra ur texten uteslutas och i noten hänvisas till frugter och bär, ej specificerade.
ondas brant, då är det hög tid a t t man förJ a, resultatet af dem blef, att Ruffen ändtlåter dem. Också är jag här för att förlåta ligen vardt upprörd på det rätta sättet. er allesammans — utom en, som jag aldrig Och så gick han till borgmästaren. Men i lefvande lifvet kommer att förlåta — och det skulle han aldrig ha gjort, ty nu rå- för att bjuda er på elfvakaffe i morgon kade herrarna i lufven på hvarandra, de allihopa — utom en. Den, som tål, tar med. åt sig! Kom, om ni vill, låt bli om ni vill. Sämre än att vara sin frus m a n kan en Skammen blir er — inte min. Det är bättre karl vara, men man ska välja sina stunder a t t förlåta litet för mycket än att förlåta eller rättare sina fruar. För den mannen ingenting alls! » passar positionen rakt inte. (Skrik inte Därmed svepte jag i väg ut, så nära uppgubben! Det är Ruffen, som frågar något, hällningen som det var möjligt. Gud vet hvad) Och kafferep hade de, Man kan väl ha sina känslor, äfven om utan att jag fick vara med, ens på ett m a n bara ' ^är en anfallen! Men gråta inför hörn. Och inte ville jag heller för resten! de där! Förr dö! Nej, inte om de hade bedt mig på sina bara Den aftonen blef det ett sådant kackel knän. Men bjudit mig hade de kunnat göra, af, som om hela stan varit ett hönshus. så jag åtminstone fått säga n e j! Men dagen därpå, precis klockan 1 1, kom (Söta gubben lilla, skrik då inte! Hvad Almén dragande med sin gumma, Lindkvist är det om? Om jag skrifver om sdet med sin, Jonson med sin. Herrarna hade där »? Tycker du det! J a g bara skrifver samsats och tagit saken om hand! 1898 Nog voro de välkomna, förstås, fast nog sved det i hjärtats innersta djup, att vi inte ens dögo till att gräla ett gräl ut, utan att herrarna skulle behöfva hjälpa till. Nu, som sagdt, är allt frid och sämja. Både jag och hunden äro begrafna.
St. att hos K. M. i underdihet anhålla: ”att, oansedt den i nåder anbefallda öfverflyttningen på Statsverket af ifrågavar:de 54£ tunnor spanraål, desamma dock för de ändamål, hvartill de äro afsedda, måtte af vederbör.-de, som deraf äro delaktige, få, efter faststäldt markegångspris, lösas vid närmaste kyrkoherberge, med bibehållande af de rättigheter, som i afseende å spanmälens forsling tillförene författningsenligt egt rum.” Jag har härigenom sökt visa, att StatsUtsk. tillstyrkt hvad motionären begärt. Ett annat tillstyrkande har Gr, Lagerbjelke yrkat och anser R. o. Ad. det förenligt med rigtig ordning, så har jag visserligen ingenting att anmärka emot dess antagande, men jag skulle dock tro, att när ett Utsk. får till behandling emottaga en motion, eger Utsk. icke någon annan rätt, än att grunda sin framställning till R. St. på hvad denna motion innehåller. Gr. Lagerbjelke: Hvad R. o. Ad. nu har att besluta öfver, är, StatsUtsk:s förslag, att de fordna indelningshafvarne af ifrågavar:de indragna 54| tunnor spanmål skulle få rättighet, alt lösa ett motsvarande belopp efter markegång från närmaste kyrkoherberge. Om nu R. o. Ad. i det stället besluter, att samma indelningshafvare fä behålla de 54J tunnor indelta, torde det vara ovedersägligt att ett sådant beslut angår just samma fråga som StatsUlsk:s förslag, samt pä grund af delta förslag kan af R. o. Ad. grundlagsenlig! nu fattas. Jag fortfar uti min vördsamma anhållan om afslag å betänk, och bifall till Biskop Hemlins reservation.
Mitt hjerta bultade af ångest oeh med nervös oro mumlade jag: » Förlåt, jag har missuppfattat er och kan inte längre stanna här. I morgon skall min mor svara. » Dermed rusade jag in till mig och ringde på min kammarjungfru. » Släpp ut hofpredikanten, jag mår icke väl. Och säg, att min mor dröjer ute ännu ett par timmar! » lingsskrift bchförses med en signatur och föl-seglad namnsedel biläggas. De i godhet närmast efter de prisbelönade alstren kommande täjlingsskrifterna komma att hedersamt omnämnas, och förbehåller Bedaktionen sig rätt att, om hon så för godt finner, i Idun offentliggöra äfven dem. Stockholm den S februari 188S. Redaktionen. Första pristäflmgen. I nästa nummer skola vi meddela resultatet af januaritäjlingen. Våra barn. Lindebarn på resa. Sistlidne höst erhöll min man en betydligt förmonligare befattning i en annan stad. V i nödgades således flytta. För denna flyttning grufvade jag mig långt i förväg, särskildt derför att jag hade ett knapt ettårigt barn och vägen var temligen lång. Kesan, som skedde på jernväg, gick dock betydligt bättre, än jag hade väntat. Jag kom nämligen på den idén att taga med mig en hängmatta, hvilken gjorde utmärkt tjenst. Så snart nämligen min lille pys insomnat, fastgjorde vi hängmattan vid de jernstänger, som uppbära bagagenäten i jernvägsknpén, ordnade kuddar i den samma samt lade barnet pä dem. Vagnens skakningar satte hängmattan i en vaggande rörelse, och gossen sof flere timmar, så att äfven jag fick godt tillfälle att hvila ut mig. Jag tager mig derför friheten uppmana alla mödrar, som skola företaga en jernvagsresa med sina små, att medtaga en hängmatta. Fru M. Följande dag gaf min mor ett artigt afböjande svar på det märkvärdiga frieriet. Jag har sedan dess ej återsett hofpredikanten. Ettpar veckor senare omtalade jag på ett skämtsamt sätt för mamma det fatala misstag, för hvilket jag varit utsatt. » Stackars hofpredikanten! » utbrast hon. Lilla fru Elna brast i skratt.
Du kan inte tänka hur gerna jag sjelf skulle vilja försöka min kur på någon», sade hon skämtande, »men jag behöfver den tyvärr inte». »Det är grufligt ändå hvad jag kommit att hålla af dig på denhär tiden», utbrast Elvira. »Vet du inte att det fins ett slags egoism, om har dragningskraft?» var det muntra svaret; »min är just af det slaget: det behöfs bara en riktigt hvardaglig samvaro för någon tid, så är det klippt. Folk måste hålla af mig, om jag vill. Det gällor för alla utom en; mot honom är jag maktlös, ty ... nå ja ... Inte ett ord mer. Du blir ju aldrig klädd på det här viset.» »Ja, det var sant, jag skulle be att få slippa frukosten i dag, ty jag åt så mycket till kaffet, att jag inte är hungrig, och jag måste skrifva till mamma nu, annars hinner jag inte få brefvet med posten, och då blir mamma orolig.» »Som du vill.» Selma nickade och lemnade rummet. Först tänkte hon att byta om drägt, men så ändrade hon sig: det var så obehagligt att gå in i den ouppbäddade sängkammaren, der mannen ännu låg och sof. Hon ville vänta. I stället tog hon vägen till det lilla kabinettet innanför salongen. Der var det alltid så tyst och ensligt, och der hade man utsigt åt parken. Hon stälde sig vid ett af fönstren och försjönk i tankar. Klockan var half nio. Hvar blef Richard af? Månne han blifvit ond på allvar? Hon kunde icke tro det. Han borde ha förstått hennes motiv. Han måtte väl veta ... Hon lutade pannan mot fönsterposten och lade upp sitt ena knä, som om hon suttit i en sadel. Hvilket egendomligt lynne han hade! Hos studenten hade det ännu legat mest som antydningar, och – sjelf ett barn – hade hon väl ej förstått dem riktigt. Hos den unge läkaren och vetenskapsmannen framträdde det i bestämdare former, och nu var hon sjelf en utvecklad qvinna. Det fans någonting i sjelfva grundtonen af hans karaktär, som ovilkorligen måste finna en resonansbotten i hennes egen.
Rmt årligen förhöjda Riddarhus-Kapitations-afgiften får tills vidare fortfara, Ridd. o. Adeln, utan någon särdeles betungade utgift af sina egna ledamöter, torde inom cn icke så särdeles aflägsen tidpunkt kunna successivt amortera den skuld, hvari Reparations-fonden, blifvit och blifver försatt ej mindre för dessa kostnader än för de till grundmurarnes under Riddarhus-byggnaden omläggning jemte öfriga för samma byggnads underhåll och reparation nödiga utgifter, har Utskottet af dessa omständigheter RIdö arhus-Utsko tte ts Utlåtande N:o 8. 3 ansett sig förhindrad att understödja, utan finner sig föranledd afstyrka Riddarhus-Direktionens hemställan att för ofvanberörde kostnader till Riddarhus-Salens inredning och möblering, uppvärmnings-anstalten och införande af gaslysning i Riddarhuset, äska godtgörelse af Statsverket. Tväune ledamöters reservationer i denna punkt åtfölja. Hvad åter angår Riddarhus-Direktionens förslag om successiv ersättning till Riddarhus-Reparations-fonden för utgifterna till inredning och möblering af Ridd. o. Adelns klubboch samtals-nun, tillstyrker Utskottet, lika med Direktionen att sådan ersättning må beredas nämnde fond på det sätt, att från Riksdags-kostnads-medlen, i likhet med hvad förut egt rum, under Riksdagarne utbetalas en månadtlig summa, motsvarande det belopp, som för livartdera af de öfriga Riks-Stånden anordnas såsom hyra för de lokaler, hvilka af deni under Riksdag till klubbrum begagnas. Stockholm den 6 Februari 1861). Utdrag af Protokollet, hållet hos Höglojl. Riddarhus-Utskottet vid Lagtima Riksdagen i Stockholm den 30 Januari 1860. S. D. Föredrogs ett af Riddarhus-Direktionen till Utskottet insändt Memorial till Höglofl.
Cassa-creditiv må af Banco-Styrelsen kunna meddelas så väl Hypotheks-föreningar, som de Associationer och Privat-Banker, hvilka befatta sig med spannmåls belåning, till de maximi-belopp af 3oo,ooo R:dr för hvarje Hypoteksförening och i5o,ooo R:dr till hvar och en Association eller Privat-Bank för spanmåls belåning, som uti 187 §. af Banco-Reglemenlet äro bestämde och under de genom 184 med igo §§. i nämnde Reglemente utstakade grunder, med följande förändringar nemligen, att bestämmelsen å de Associationer, som befatta sig] med Spanmåls-belåning sålunda förändras: ”Associationer, som på större handelsplatser kunna hilda sig för att upplägga och belåna Svensk spanmål samt värda och bereda densamma till afsättlig handelsvara; att för creditiver lill sådane Associationer samt de Privat-Banker, hvilka i nämnde ändamål vilja i större scala befatta sig med spanmåls belåning, någon folii-afgift icke erlägges och ej eller den serskilda afgift af en half procent, som uti igo §. af Banco-Reglementet är bestämd, samt att, för de å dylika creditiv dragne summor, i’äntan beräknas till allenast 3 procent. 23:o (§. 45). Till creditiv för Hypolheks-föreningar anvisas 800,000 R:dr samt till creditiv för Associationer och Privat-Banker för Spanmåls belåning 400,000 R:dr allt B:co. 3:dje Afdelningen. Angående sedelutgifningen samt Bankens Metalliska Gassa. 24:o (§• 47-) Såsom sedelstock anses och beräknas: aJ alla i omlopp varande Bancooch Riksgälds-sedlar samt utelöpande insättnings-bevis och attester; b) alla på räkningar i Depositions-Afdelningen innestående medel; och c) hela summan af redan beviljade creditiv, som kunna vid anfordran disponeras.
Er hustru blir jag aldrig, baron Glithingham, det har ni mitt ord uppå. Mylady, svarade Edvard hvars läppar darrade af harm, ni är alltför klok för att tro att jag som älskar er, så lätt kommer att afstå ifrån hoppet att ega er. Chancerna för mig tyckas vara goda, fastän ni ej vill uppfylla er fars och min önskan. Äfven jag har en jernvilja, en oböjlig karakter och låter mig tämjas af ingen. Denne främling ni emottagit i ert hus synes ha förvridit hufvudet på er, men jag ämnar icke låta denna inkräktare tillegna sig min eröfring. Herr baron, jag anser mig icke skyldig någon förklaring öfver mina känslor. Tyd som ni vill min afsky för er; det är mig fullkomligt likgiltigt, men jag tror, att ni kommer sanningen närmare, om ni söker dess orsak endast i er egen person. Dagen före detta samtal hade Oskar Lejonstjerna gjort ett afskedsbesök på slottet. Han hade ofta varit der under de sista tiderna och nu var det med en känsla af smärta han såg sig tvungen att lemna bakom sig i glömska de känslor han, den likgiltige mannen, som han sjelf kallade sig, hade kännt sig bemäktigad af. Lorden hade en afton då de voro ensamma berättat honom, att Lucy var nästan förlofvad och då först blef det kanske honom klart hvad han ännu ej för sig sjelf velat erkänna, att åter ett blad i hans hjerta vissnat. Han kände det med saknad, med smärta, ty han hade just börjat en skön dröm och nu var den förbi; det var tid att resa. Oskar hade uti sina ådror finskt blod, uti sitt hufvud finskt förnuft. Jag tror mig rätt hafva uppfattat den finska karakteren i fråga om kärlek, då jag antager att först förnuftet och sedan hjertat talar, om det förra gifvit sitt bifall. Det är visserligen den rena, goda principen och det är en hyllning jag egnar finnarne, då jag säger det. Det är en lycklig gåfva som äfven många andra nationer borde äga. Lucys afsked ifrån Oskar gjorde på honom ett ännu smärtsammare intryck. Hon hade alltid som en god vän emottagit honom, såsom en person, för hvilken aktningen och intresset visar sig i hvarje ord.
— Jag beder Hr Cederschiöld komma ihåg, att det ligger i hvarje Stånds enskildta makt, i dess skön — att antaga ett störrre eller mindre antal Kanslister; jag vill återföra i minnet huruledes BondeSt. vanligen har 3:dubbelt antal mot de öfriga Stånden; att alla deras Kanslister alltid varit betalda af Riksdagsomkostnaderna, således har det aldrig kunnat vara min syftning att vilja nu belasta Riddarh.kassan med denna utgift, hvilken så mycket heldre bör bestridas af allmänna medel, som det ligger stor sanning i hvad Hr Cederschiöld riktigt har anmärkt, nemi. att det är Svenska folkets rätt att få veta hvad deras ombud göra och låta vid Riksdagen, och således tror jag att denna utgift, så länge som den icke illa användes, kan på sätt jag föreslagit utgå ur allmänna medel, utan att behöfva behandlas som allmän fråga eller gå till Utsk.; men skulle Hr Cederschiöld likväl fortfara i sitt yrkande att hans motion skulle underställas behandling af Utskott., så får jag vördsamt anhålla att dessa frågor, som äro olika hvar för sig, måtte särskildt behandlas, och att R. o. Ad. först behagade afgöra mitt förslag, att R. o. Ad. ensamt måtte för sin del besluta i frågan, och att sedan, i fall Hr Cederschiöld icke behagade vilja afstå från sitt förslag, derefter behandla den andra frågan. I H. 2 18 Den 22 Oktober, Gr. Sparre Erik: För min del gör jag mig icke stor för hoppning om frukterna af det ena eller andra af dessa förslag; jag erkänner, i likhet med Erih. Raab, att yttrandena i Tidningarne illa refereras, ganska ofta till och med förvrängas, men om detta kan hjelpas genom det förslag, som de båda motionärerne framställt, lemnar jag osagdt. Om också ärliga eller riktiga framställningar tillhandahållas Tidningsredaktma, hvem ansvarar för att dessa tillhandahållna referater riktigt införas, att de icke stympas, att de icke förvrängas. Jag uprepar således, att jag gör mig icke synnerligt hopp om nyttan deraf.
St:s Utsk., på det att de måge inhemta, att penningarne blifvit brukade till Rikets gagn och bästa.” Denna uppvisning skedde för Hemliga Utsk., och lärer vid riksdagarne 1778 och 1786 verkställts ganska knapphändigt. Vid riksdagarne 1789 och 1792 fordrade behofvet, att den gjordes fullständig, hvad statsverkets varande ställning beträffade, och vid riksdagen 1800 tillät Konungen att äfven mellan riksdagarne tor R. St:s Fullmäktige i Banken och Riksgäldsverket finge uppvisas hvarje års afslutade riksstat, som derefter ägde att öfver det befunna tillståndet i afseende på gälden, enär någon funnes, uppställa en berättelse, hvilken aflemnades till Konungen, för att vid R. St:s nästa sammankomst kännas af det Utsk., för hvilket Konungen enligt 52 § Reg.F. lät uppvisa staten. Under åren 1772—1789 förvaltades alla Svenska Statens inkomster och utgifter, under Konungens högsta styrelse, af Dess embetsverk (R. St:s Bank ensamt undantagen). Statscont. förvaltade hvad som hörde till den egentliga riksstaten, samt till år 1778 äfven riksgälden, då denna anförtroddes åt en särskild Riksgäldsdirection. Men vid sidan uppstod en annan, till sin omfattning och sina resultater högst vigtig styrelse i det 177.3 upprättade Finance-depart., hvars chef, omedelbart under Konungen och med redovisning endast inför Honom, förvaltade de medel, som ingingo genom extra subsidier, lån o. d. m. Dock fans en enhet i Rikets finance-förvaltning, derigenom alt statssecreterareu för Finance-depart. tillika var chef för Statscont. och Riksg.direct. (att icke förgäta den underordnade bränneri-directm) och således i sjelfva verket Finance-minister. Men när den utmärkte man, som Konung Gustaf III:s skarpsynta blick kallat till denna vigtiga
Af hvad sålunda blifvit anfördt framstår att två Stånd omfattat det beslut, som här ofvan blifvit efter Ridderskapet och Adeln omförmäldt, och hvarigenom, med ändring för öfrigt i några hänseenden af hvad Utskottet i sitt Betänkande N:o 23 föreslagit. 270,000 R:dr R:mt om äret blifvit anvisade för de i Betänkandet uppgifne ändamål; att ett Ständ, Preste-Ståndet, för samma ändamål, men med i flere afseenden förändrade vilkor och bestämmelser, anvisat 170.000 R:dr om året; samt att ett Stånd, Borgare-Ståndet, med ogillande af Utskottets förslag, utom beträffande hvad som blifvit hemstäldt i anledning af punkten a. i Kongl. Maj:ts nådiga Skrifvelse, hvilken hemställan blifvit af alla Stånden antingen godkänd eller lemnad utan ogillande, afslagit all framställning om anslag för det i Utskottets Betänkande N:o 23 uppgifna ändamål. Vid detta förhållande och då således åtskilliga olikheter förete sig emellan, å ena sidan, Ridderskapet och Adelns samt Bonde-Ståndets sammanstämmande beslut. samt, å den andra sidan, Preste-Ståndets beslut till befrämjande af det utaf Utskottet i Betänkandet N:o 23 föreslagna ändamål; samt dertill nu jemväl kommer att ärendet omfattar en statsreglerings-fräga och således måste underkastas den behandling, som för sådane frågor finnes föreskrifven; har Utskottet till behandling å nyo förehaft frågan och får härigenom vördsamt inbjuda Högvördiga Preste-Ståndet och Vällofliga Borgare-Ståndet att i de andra begge Ståndens beslut sig förena.
Men deraf följer alldeles icke, att man skall antaga det framställda förslaget, ulan att pröfva detsamma. Frih. Wrede säger, att jag förordat tolftals-räkningen. Det är sannt; och jag gör det derföre, att detta tal är jemnt delbart med lieie divisorer än tiotalet, hvilket endast med 5 och 2 kan jemnt delas, hvarefter en fortsatt delning gifver bråk. Följaktligen anser jag tolftalet vara af stor fördel i handel och vandel. Emellertid, och oaktadt det företräde jag skänker åt tolftalet, vill vjag dock icke påtvinga allmänheten detsamma, i vidsträcktare \ ljipp än dqt redan finnes infördt, utan låter förhållandet vara ijådant det är. Men Utsk:n och Frih. Wrede vilja deremot påtruga allmänheten sitt tiotal; och det är hvad jag motsätter mig. Frih. Wrede har jemväl omtalat, att tolftalet icke vore så urgammalt, som man förmodade, emedan man hade äldre beräkningar, hvilka voro byggda på annan grund. Men alla dessa beräkningar grundar sig dock på 2, 3, 4, 6 eller 8; med ett ord, på tal, som antingen sjelfva eller till vissa delar äro jemna underafdelnrr af 12. Vill man nu förgäta våra gamla historiska Den 8 Juli f. ni. 149 förhållanden, såsom att Odins Diar voro 12 eller lika mångasom Högsta Domstolens ledamöter ännu äro? Sjelfva talet 120, som Frih. Wrede omförmält att Dalkarlarne vid sina beräkningar begagna, är ingenting annat än det gamla svenska st. k. storhnq#' dradet, eller 10 gånger 12. Frih. Wrede säger, att Bonde-Sl:s ledamöter inom Utsk.-n gillat hans förslag, samt alt denna omständighet borde bevisa, huru antagligt det vore för allmogen och folket i allmänhet.