Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Schack visar, att dessa mimer redan tidigt utöfvat inflytande på det andliga dramat. Den stora massan hade från hedendomen ärft lusten för fester, processioner, maskeradupptåg; förgäfves predikade de kristna lärarna mot deltagandet i de hedniska högtiderna; så småningom öfverflyttades hedniska festbruk på de kristna festerna, hvilket underlättades derigenom, att flera af de kristna kyrkohögtiderna inträffade vid samma tid på året, då hedningarna firade sina religiösa fester. De mera sansade och insigtsfulla af de kristna kyrkoföreståndarne, t. ex. Gregorius den store, ansågo klokare att skona så djupt inrotade vanor och i stället söka gifva dem en bättre vändning, och så leddes strömmen af hedniska lustbarheter, redan starkt uppblandad med kristna elementer, in i kyrkan. På de heliga dagarna plägade folket samlas vid kyrkan, uppbyggde tält af trädens grenar och föranstaltade glada gästabud; i kyrkan och på kyrkogårdarna såg man dansar och förklädningar samt hörde profana sånger. Redan i capitularier från 6:te seklet förbjudes dans i kyrkorna. Vid sådana tillfällen infunno sig upptågsmakarne och mimerna, och de andlige slöto sig till dem. Det omtalas, att i kyrkorna firades teatraliska spel, och ej blott maskerade personer inträngde i kyrkan, utan äfven presbyteri, diaconi och subdiaconi anställde prägtiga måltider och anförde dansarna med trummor och cymbaler genom stadens gator. Då man fann att smaken för dylika förlustelser ej lät sig undertrycka, så har kyrkan, som redan förut sökte att sinnebildlikt framställa återlösningens under, funnit för godt att bemägtiga sig denna lust, och hennes tjenare öfvertogo nu sjelfva uppförandet af de heliga historierna, anknytande vid de i kulten gifna dramatiska elementerna. Så förklarar Schack det kyrkliga medeltidsdramats utbildning69. Det är också ingalunda otroligt att dessa yttre, från det profana lifvet kommande impulser samverkat med de inom kyrkan sjelf befintliga anledningar till utbildande af de dramatiska spelen.
Denna bestämmelse vore vald såsom uttryckande medelbeloppet emellan den afgift, hvilken föreslagits i Kongl. Maj:ts Proposition den 7 December 1847, och den, som, enligt fastställda grunder, blifvit antagen för pensionsinrättningarne i Linköpings och Hernösands stift. I öfverensstämmelse med dessa åsigter hade komiterade för ordnandet af folkskolelärarnes pensionering föreslagit följande grunder: l:o. Inrättningen är gemensam för hela riket och omfattar alla lärare och lärarinnor vid såväl högre som egentliga folkskolor. 2:o. Skyldigheten att besörja folkskolelärares pensionering åligger kommunerna med understöd af Staten; inträdet i pensionsinrättningen är obligatoriskt för kommunen. 3:o. Beloppet af hel pension bestämmes till tre fjerdedelar af den lön, hvarefter delaktighet i inrättningen beräknas. Denna delaktighet, hvilken är för hvarje skoldistrikt obligatorisk, så vidt den sträcker sig till minimilönens belopp, kan äfven vinnas för ett högre lönebelopp, dock icke öfverstigande 1,000 R:dr. För skolområde med högre folkskola är delaktighet i inrättningen efter beloppet af lärarens verkliga lön obligatorisk — dock att högsta lönebeloppet, för hvilket pension får beräknas, alltid är 1,000 R:dr. Förmånerna af husrum, vedbrand, kofoder och pianteringsland få icke ingå i det lönebelopp, hvarefter pensionen beräknas. Lägsta pensionsbeloppet blifver således 300 R:dr och det högsta 750 R:dr. 4:o. , Pensionsafgiften, sorn bör af kommunerna erläggas, bestämmes till 4 procent af det lönebelopp, hvarefter pensionen beräknas. 5:o. Pensionen är antingen hel eller afkortad. 14 Stats-Utskottets Utlåtande M 104. \ A. Hel pension, hvilken utgår med belopp, som i mom. 3 är sagdt, tillkommer: 1. Lärare vid 60 års ålder och med 30 tjensteår, af hvilka minst 20 böra hafva varit ordinarie.
I sammanhang härmed hafva Rikets Ständer under öfvervägande förehaft väckt fråga derom, att, i anseende till de svårigheter, hvilka för invånarne å Gottland möta vid krono-utskyldernes erläggande å nu stadgad tid , då communicationen med fasta landet vanligen är hämmad, tiden för uppbördens redovisande derstädes måtte bestämmas till den 1 Juli, i stället för den 1 Maj; och enär det är ett kändt förhållande, att communicationen emellan Gottland och fasta landet under vintern ofta längre tid är hämmad, hvilket måste ega ett menligt inflytande på rörelsen och äfven kan leda till svårighet alt under sådan tid erhålla penningar, hafva Rikets Ständer ansett sig böra hos E. K. M. framställa den underdåniga anhållan, alt, derest det äskade uppskofvet med redovisningen å Gottland anses nödigt och utan olägenhet kail medgifvas, den ifrågaställda förändringen må ega rum. Rikets Ständer framhärda & c. Stockholm den 27 Febuari 1841. Uppläst och äterrémitteradt hos Ridd. och Adeln den 20 Febr. 1841. Preste-Slåndet den 27 Uppläst och godkändt hos Borgare-Ståndet den 8 Mars — Uppläst och återremitteradt hos Bonde-Ståndet den 8 (Se Evpeditions-Utskottets Memorial N:o 38, samt bär nedanföre upptagne förslag till underdånig skrifvelse N:o 268.) Expedilions-Utskollets Förslag lill and. Uppläst och återremitteradt hos Ridd. och Adeln den 27 Febr. 1841. Presle-Ståndet den 1 Mars — Borgare-Ståndet den 8 Bonde-Ståndet den 8 (Se Expeditions-Ulskottets Memorial N:o 34 och N:o 40, sami här nedanföre upptagne förslag lill underdånig skrifvelse N:o 277.)
Stånd skulle enskildt belöna detsamma gjorda tjenster. Uti den skepnad frågan sålunda blifvit väckt och framställd, kan jag icke inse annat än att det skulle vara lika litet öfverensstämmande med R. o. Ad:s egen värdighet att bevfija ifrågavarande belöning, som det vore för prof. Fryxell föga smickrande att emottaga densamma. Jag är långt ifrån att missbilliga den tillfredsställelse, som mången enskild Riddersman herntat af det omdöme Hr Fryxell fällt till fördel för hans frejdade förfäder, och vill således icke heller ogi lla den tacksamhet skänsla, sorn troligen varit orsaken till motionens väckande, och hvilken är sä naturlig. Men just derifrån, nemi. derifrån att belöningen skulle gifvas derföre att Fryxell uppträdt till försvar för ålskillige af Adelns förfäder, hemtar jag skäl för min hemställan om afslag å motionen. R. o. Ad. kan icke bifalla densamma utan att deraf den slutsats tydligen skulle kunna dragas, antingen alt R. o. Ad. derigenom er 8* - 116 Den 15 Januari. känt sig hafva varit i behof af det understöd man velat belöna, en svaghet som Ståndet icke bör röja, eller ock skulle det utvisa ett begär hos detsamma att komma i strid med sina Medstånd. En ädel täflan emellan olika individer inom samhället är visserligen nyttig når den utgör de olika åsigternas fredliga tankeutbyten ur hvilka fosterländskt lyckliga resultater framstå, likt de i degeln sofrade metallerna, men en så beskaffad strid, som här är ifråga emellan särskilda kaster inom landet, kan icke vara annat än högst förderflig. Jag ber R. o. Ad. att icke genom bifall till motionen utkasta en stridslianske till de andra Stånden. Jag frågar R. o. Ad. hvarthän det skulle leda ifall hvarje Stånd skulle vilja belöna de män, på hvars auktoritet det åberopar sig vid framhållandet af sina egna kastintressen emot de andra Stånden. Jag för min del tror att ' det vore en högst farlig bana att beträda, och önskar lifligt alt rikets första Stånd ej måtte taga första steget derpå. Jag har äfven sagt, att jag icke vill bifalla motionen för prof. Fryxells egen skull.
”när en tankfull stjerna vid skogsbrynet står och en bergfors qväder i natten, och Freya gråter sin glimmande tår utöfver de ensliga vatten”; då är ock, med det nu sagda, sjelfva den allmänna slutföljden af dessa betraktelser antydd; och lätteligen bör då, i fall någon framtid för svenska nationen och således för svenska vitterheten återstår, kunna skönjas, hvad gagn eller hvilka frukter de medföra. Man frågar ej sedan hvad man såsom svensk vitterhetsvän, men ock öfverhufvud såsom svensk fosterlandsvän, äger att göra och låta. Ty man har då gjorts uppmärksam, ej endast på de punkter, der svenska lynnet och snillet framvisa det fördelaktiga eller för framtiden lofvande af sina anlag; utan äfven på dem, der de blotta sina lyten, sina sköteoch svaghets-synder. Och sådan uppmärksamhet bör omsider inse, att dessa lyten och synder, om än till hälften medfödda, dock åtminstone till hälften förverkligats genom uraktlåtande af tillbörlig vilja, ansträngning, flit, tukt, eller i allmänhet af tillbörlig uppfostran (så af mottagen, som af sjelfgifven). Vanligt är, att man, vid detta ämne, helst vänder sig till ljus-sidan; och denna har derföre blifvit esomoftast, både i vers och prosa, skildrad med mycken vältalighet. Det är sannt, att vår Nords natur är hög och kraftfull, och detta på ett sätt, som företrädesvis egnar sig att väcka djup betraktelse och känslorik själsstämning. Det är sannt om den i sådan omgifning uppvuxna sångmön, att hennes verldsåskådning liknar dess speglande insjöar, der mellan strändernas mörka bergoch trädskuggor en ljusblå himmel nedblickar. Det är sannt, att öfver denna spegling kan ömsom Nordens morgon och Nordens dag, ömsom Nordens afton och Nordens natt, utbreda sig med så storartad fägring, att i förra fallet en hög hjeltelåga, i sednare fallet en hög siarelåga, och i båda fallen en hög odödlighetslåga uppflammar inom hennes hjerta.
Jag anser det icke vara möjligt, och är man icke berättigad, att, med afseende härå, anse en ovald menighets inträde i RiddarhusSalen såsom oförenlig med det nu anförda Grund - I n6 Den i5 Januari i. lagsbudets tillämpning? Jag skulle anse ett sådant inträde öppna en ny dörr för oordningar af förut okänd beskaffenhet, hälst enär man på förhand kan antaga, att vid tillfälle af en jäsning i sinnena, den delen af Ståndets medlemmar, sorn tro deras åsigter understödjas af Galleriet, med den högsta ifver äfven skola försvara ett sådant Galleries förmenta oskuld, hvilket åter måste föranleda lill en särskild strid inbördes emellan Ståndets medlemmar, och man måste, för att omsider reda sig utur en Lahyrinth af obehagligheter och sluta tvisten, skrida till en eljest må hända icke behöflig votering. Visserligen kan härvid erindras, att åhörarne kunna afträda innan Propositionen framställes; men denna anmärkning vederlägges blott genom den erindran, att om åhörarne skola aflägsnas hvarje gång en Proposition skall göras, hvilket under elt Plenum kan inträffa mer än 20 gånger, skulle icke då den prisade offentligheten af sig sjelf förfalla? På dessa skäl och då jag anser étt bifall till Grefve Frölichs motion i dess närvarande skick dels leda till godkännande af en åtgärd, som innefattar ett undanrödjande af en rättighet, som i Grundlagen är hvarje Representant förbehållen, dels ock lägga hinder i vägen för tillämpning af de föreskrifter, som, i afseende på utrönandet af Ståndets tankar i förekommande ämnen. Den i 5 Januari i. 1*7 lili Grundlagen äro gifna, får jag för min del samma motion afstyrka. Grefve Mörner, Carl: Jag kan icke instämma i den af Högloll. Utskottets pluralitet yttrade mening, att, i händelse Ridderskapet och Adeln skulle bevilja inträde åt främmande åhörare vid dess öfverläggningar, de Reglementariska föreskrifter, sorn deraf blifva en följd, böra innefattas såsom tillägg i Ridderskapets och Adelns Ordningsstadga.
Lager bjelke såsom skäl anfört den önskan, som BondeSt. i förevar, hänseende framställt, men BondeSt. har ju också begär! att sk jutsen skulle höjas lill 32 sk. milen, m. m. d., hvarpå Utsk. icke funnit skäligt alt göra afseende; och då Utsk. icke ingått derpå, i trots af BondeSlis önskan, sä ser jag icke, hvarföre, om del H. Ståndet finner BondeSt:s öfriga önskningar i ämnet icke vara mera rättfärdigade af billighet, än den nyssnämda, man likväl ovilkorligen skulle på dem ingå. Jag tror följaktligen alt vi skulle kunna, i enlighet med hvad af mig vördsammast blifvit yrkadt, ogilla den lista och den 4:de punkten, samt bifalla de öfriga. Om nemi. enlreprenad-inrättningarne visa sig så fördelaktiga, som det säges att man pä vissa orter funnit erfarenheten bekräfta, då kan det vara tid alt göra sådana inrättningar, sorn här äro föreslagna; nu deremot tror jag det vara för tidigt, och jag ber ali få åberopa de olägenheter, som för de öfriga hemmanen skulle uppstå derigenom, att mau beredde de lill nya gästgifvaregårdar framdeles anslagne större och bättre hemmans befriande från dylika servituter, från hvilka de nuvar. redan äro fritagne. Det är således icke ensamt i trafikens och de resandes intresse jag yrkal afslag å den gjorda framställningen, det är jemväl i den jordbrukande menighetens intresse, såsom jag det efter mitt begrepp har uppfattat. Hr Tornerhjelm, Rudolf: R. o. Ad. hvar redan så länge hört talas i denna fråga, att jag, för att ej trötta, blott ber att få nämna några ord. Att R. St. 1840 beslöto en und. skrifvelse till K. M., med anhållan om en förhöjning af skjutslegan, samt huru mycket det verkar på jordbruket, torde jag icke behöfva orda vidlyftigt om; del är af föreg:de talare i dag och vid sisth riksd. tillräckligt ulveckladt.
— Riksens Ständer sammankomma; — Hvarje Individe tror sig känna orsakeme till det onda, och föreslår välmenande botemedel, hvilka, som lämpeligast, framställa sig för de$s öfvertygelse. — Särskildte Utskott tillsättas för att undersöka förhållandet3 för att uppfatta alla dess t Den 2 Decembef. dess delar, framställa det till Orsaker och följder; —- och sedan man trodt sig väl utredt ett så vidt omfattande ämne, föreslår man medel att återföra ett förloradt välstånd, och hoppas, måhända, att det genom denna åtgärd Skall nås till ymnigare mått än någonsin. De hemmavarande längta efter lättnad i sina bördor; de hafva full förtröstan på sina Representanters nit och goda vilja; de hoppas allt4 tills Riksdags - Besluten vanligen upplysa dem ^ att de hafva att vänta — intet. „ Vördnadsoch tillgifvenhet? * betygelser; afgörandef om erd och meningar i Grundlagen, i Riksdagsordningen, Tryckfrihets'Lagen; fastställandet af en Bevillnings » Summa , hvars tillräcklighet göres tvifvelaktig genom flere möjligt inträffan*; de omständigheter; ökade Anslag, stora Penninge - tillskott från Banquen, hvars tillstånd hålles obekant för dem, som besluta öfver dess hatidhafvande; några förändringar i Allmänna Lagen; underdåniga önskningar om en mängd Författningar; stora bidrag af Banquen till en* skilte företag och en, i följd deraf, tilltagande Mynt - försämring, är som oftast innehållet af Rikseds Ständers Beslut och hela verkan af deras sammanvaro; kostsam och föga båtande för de hemmavarande. Om detta är förhållandet, så torde orsakers tie få sökss inom oss sjelfver vi komma tillsammans från mer och mindre trånga verknings-kretsar; vi medföra kännedomen af brister Ridd. oeh Ad. Prof. 1 S» J§, 14. V' 98 Den 2 December. och behof i vår Ortj vi framställa dem och tro ofta det hela böra hjelpas genom medel,’ som endast kunna lämpas till dess del.
Detlof: Jag är förekommen af de tre sista talarne och anser lika med dem Hr von Ehrenheims reservation förtjena företräde framför Utsk:ts förslag. Hvarföre’ skulle icke Professorer oell Lektorer kunna utöfva pastoralvården i församlingar, som äro belägna i samma stad, 84 Den 13 Januari. der de äro bosatta? Jag ser icke något hinder derför, och erinrar mig ganska val från den tiden jag studerade i Upsala, att Professor Hogberg., hvilken såsom prebende innehade Helga Trefaldighets församling, ofta brukade predika i den s. k. Bondkyrkan. Enahanda lörhållande eger rum med Domprostarne i de flesta städer. Om vederbörande, som hafva uppsigt öfver själavården, icke fullgöra sin skyldighet att tillhålla prebendeinnehalvarne att sköta sina tjenster såsom lörsamlingarnes lärare, lärer väl detta ej kunna blifva något giltigt skäl för staten att förse desse sednare med förhöjda löner. Väl har jag förnummit, att någon gång såsom skäl för löneförbättring anförts, att en person ej kunnat rätt sköta sin tjenst; men att antaga detta såsom princip, torde likväl vara mindre ändamålsenligt. Jag tillstyrker antagande af Hr von Ehrenheims reservation. Gr. Björnstjerna: Med anledning af Frih. Cederströms yttrande, vågar jag hemställa, hvarföre det skulle vara så ytterst nödvändigt, att Theol. Lektorer hafva prebenden. Om så är, borde man väl äfven gilvit prebenden åt Theol. Lektorerna vid de nyinrättade elementar-läroverken; men så har dock icke skett, och jag har ej hört att några olägenheter deraf uppstått. Bemälde Frilus teckning af det gagn, prebendarierne sjelfva draga af att-sköta nattvards-undervisningen, vore alldeles riklig, blott saken vore möjlig; men då icke ens en prebendarie kan sköta tvenne tjenster på tvenne olika ställen, förvandlas prebendet till hvad det nu är, helt simpelt till ett sommarnöje. Gr. Mörner har yttrat, att Domprostar, Theol.
Utskottet, pä det mäst tillfredsställande sätt uppgifwit de bästa möjeliga utwägar till bestridandet af de extra, ordinarie utgifter, dem Konungens Nädiga Prvposition omnämner, och jag tror icke att dere. mot nägon skälig anmärkning kan göras. WiS. serligen bör det ligga hwarje »vältänkande medborgare, om hjertat, att Statens illa lönte civile Embetsmän ofördröjeligen komma i ätnjutande af den löneförbättring, som dem af Riksens Ständer blifwit försäkrad; men dä det är upp. lyst, att härtill gifwas andra utwägar, än de nu föreftagne, hwilket af Riksdags. Beslutets ro. §. kan intagas, sa bör icke en god sak lig. ga i wägen för en annan, som äger lika stor inflytelse pä Allmänhetens wäl. Jag förutser, om de af Finance-Beredningen, med sä mycken redighet och fullständighet, föreflagne utwägar nu skulle ogillas, att intet annat sätt är öfrigt till desia utgifters bestridande, än genom en ny eller ökad Bewillning och det är detta, som jag Den g September. 24Z jag önskade mätte kunna undwikaS. Knappt finnes nägon Riksdag i mannaminne, der icke nya Bewillningar gjort gamla bördor ännu me» ra tryckande. Efter nZgra ärs mellantid kan detta synas drägeligt; men z mänader efter för. ra Riksdagens flut, dä sorgliga och owäntade händelser gjort Folkets sinnen mera lättrörda, dä skulle det wara att blottställa osi för de hemmawarandes högsta och billigaste obehag, om wi tillstyrkte nägot sädant. I följd häraf »vägar jag ocksä tillägga en annan önskan, hwartill äfwen Financc Bersd. ningens Betänkande gifwit mig anledning. Jag will tro, att de af Konungen widtagne anstalter till lugnets bewarande i Stockholm icke mera behöfwas. Stockholms Borgerskap hav i alla tider utmärkt sig för trohet och tillgifvenhet mot sine Regenter, och lugnet och säkerheten hwilar alltid tryggast pä Folkets kärlek.
Deraf den honom egna, af Poesi, Declamation, Humor, Ordlek revolutionärt blandade stylen: i sitt hela ljungande, slående, tändande, medryckande; men ofta jemväl måttlöst spänd och eldfylld, ofta öfvertygande blott genom öfverrumplingar, ofta framrusande med beteenden som likna våldsamheter; aldrig skygg för äfven de mest burleska (till och med cyniska) infall, eller tveksam om deras plats ens i det – eljest – högtidligaste föredrag, när de rakast drabba hvad han vill inskärpa eller belysa. Med få ord: hans innersta kallelse dref, att verka såsom undervisande folktalare; hvartill han ock kände sig utrustad genom en muntlig talegåfva, fullt ut hans skriftliga jemnlik. Också var hans mäktigaste och glansfullaste lefnadsskifte det vådliga, då han åt denna kallelse öfverlät sig med en fart, hvars följder, skiljande honom från hans fädernesland, med detsamma äfven skiljde honom från den egentliga möjligheten till dylika verkningars fortsättning. Rättmätigt kallade han sitt skaldeqväde ”Passionerna”, det af Sällskapet Utile Dulci år 1782 med beröm halfbelönta, en ”lärosång”: ty det innehåller en verklig känslans och lidelsernas metaphysik. Men han gick längre; han förklarade uttryckligen Lärodikten för det högsta af all vitter snille-idrott. Äfven Leopold ville, i spetsen för många andra redbara män, att Sångmön borde framför allt annat vara ”vis” och ”nyttig”3. Man skulle häraf kunna förmoda, att grundskillnaden mellan honom och Thorild aldrig varit någon väsendtlig. Den var det ändock. Thorild uppfattade detta diktslag i dess ursprungliga stora betydelse, i Orphisk och Empedokleisk anda. ”Man har” – säger han i ”Passionernas” företal – ”uttömt Konstens små skönheter; dessa eviga hvardagsprål. Sagornas och Jollrets tid är ej mer. Man behöfver Naturens och Själens under. Dessa äro väsendet af en Lärosång: det ädlaste och högsta
Banken genom deltagande måtte befrämja upprättandet af ett privat Bolag i Götheborg, eller en Låne-discont, som äfven belånade spanmål, eller, om delta icke vore möjligt, genom dess Handels-discont belåna ritorr spanmål derstädes, dock med vilkor, utom andre nödige controler, att någre af Götheborgs för denna sak mest nitiske och deri mest insigtsfulle Handlande fingo uti Directionen säte och stämma i allt hvad med denna belåning egde gemenskap. Med upprepande af de skäl, Utskottet i Betänkandet N:o 6 anfört, emot de föreslagne varubelåningarne, hvilka skäl, efter Utskottets öfvertygelse, jemväl ega tillämpning i afseende på de af Herr Grefve Rosen uppgifne artiklar, om också desse i någon mindre nion än åtskillige andre colonial-varor och spanmål skulle vara underkastade försämring samt föränderlighet i pris, och då det dessutom vore obilligt att utsträcka belåningen till sådane varor, som importeras, när tillräckliga tillgångar ej ens finnas, för att, medelst belåning af inhemska produeter, kunna underhjelpa landets näringar, 8 Banco-ZJlskottets Utlåtande No 16. i måste Utskottet förnya dess förut gifna afstyrkande å Herr Grefve Rosens motion, angående belåning af ofvanuppräknade nederlags-varor; samt kan, på ehahanda skäl, ej heller, nu mera än förut, tillstyrka bifall lill det af Herr Wijk framställde förslag om belåning af åtskilliga på nederlag liggande Americanska och Westindiska producter.
När Bruksägar - Den 18 Junii c. m. ne erhålla för Skattelöseskillingen en betalningstid af 16 år, hafva de, i nain tanka, i stället för mindre fått vida mera, än Riksens Ständer år 1809 ullofvat, emedan de då utsatte en tid af 6 år, inom hvilken dessa skogar fingo till Skatte försäljas, under förbehåll, att vid nästa Riksdag besluta om de Recognitionsskogar, om hvilka Skatteköp icke blifvit ingångna, hvarvid intet pris eller betalningsviikor var faststäldt. Herr Reuterskjöld har föreslagit en ny praescriptionstid, och en annan SkattläggningSmethod, men för min del anser jag den bästa methoden vara den, att emot årlig ränta försälja Recognilions-skogarne på öppen Auction, enligt livad jag redan nämnt, och att icke ålägga den sålunda försålde jorden några andra onera, än den fastställda räntan, ty om Jordeboksräntor, skjuts med flere onera af de nya Hemmanen skulle utgöras, är jag öfvertygad, att Staten på försäljningen skulle mera förlora än vinna. Grefve Mörner: I anledning af hvad den siste värde Talaren anfört, utbeder jag mig blott få erinra, alt det låter visserligen litet, att för ett tunneland skog betala ett öre i grundskatt, men när denna beräknas efter förvandling i persedlar, så kan detta möjligen blifva ganska drygt; ty om elt Hemman på sådant sätt kommer att erlägga 8 å 9 skeppund Tackjern i årlig Jordeboksränta, så utgör delta 60 å 70 Riksdaler Banco för Hemmanet, som visserligen ej är obetydligt, då en Hemmansägare skulle derjemte betala bevill - 216 Den 18 Junti e. m. ning, och, såsom en värd Ledamot nyss föreslagit, dessutom deltaga i alla med Hemman i allmänhet åtföljande onera, från hvilket allt Recognitionsskogarnes innehafvare hittills varit befriade, oell emot blotta Recognitionsafgiften ägt, att för Brukets behof begagna Skogarne.