Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Beträffande Inqvarterings - Besväret i allmänhet för Garnisoner, och de i en del städer förlagda Troupper, så ansågo väl Rikets sist församlade Ständer det vara ådagalagdt, att detta städernas åliggande är ganska ojemnt fördeladt och för några städer tryckande, samt att billigheten således påkallade en reglering , hvarigenom detta besvär kunde blifva i ett rättvist förhållande fördeladt; men enär ärendet icke bade blifvit i administrativ väg behörigen förberedt, ansågo sig Rikets Ständer hvarken kunna eller böra härtill uppgifva något förslag, utan anhöllo endast i underdånighet alt Kongl. Maj:t täcktes i Nåder, dels låta undersöka förhållandet med Inqvarterings-Besväret till sina grunder, och huru det hitintills blifvit utgjordt, samt dels anbefalla utarbetandet af ett förslag till dess jemnare fördelning, hvilket kunde vid denna Riksdag föreläggas Rikets Ständer, till ledning för ettBeslut, hvarigenom den grundade klagan, en del städer föra öfver ganska märklig skiljaktighet i InqvarteringsBesväret, må kunna för framtiden förekom - 4 Kongl. Maj.-ts Nådiga Skri/v. N.o 56. mas; att emedlertid af de till Försvarsverket i allmänhet hörande medel lämpliga och tillräckliga Cassern-byggnader måtte blifva anlagda och underhållna i de städer, hvarest ständiga Garnisoner äro, så vidt och så fort tillgångar dertill finnas, samt att i de städer, der Ca vallerie-troupp är förlagd, Stall, Magazin och Förvarings-rum för fourage m. m., i mon af tillgångarna, må på allmän bekostnad varda anskaffade, så att 1809 och 1810 årens Riksdags-Beslut i denna del, så fort möjligen ske kunde, måtte vinna verkställighet.
Af allt annat dalfolk, som färdades genom bygden, var det ingen, som krökte ryggen under säcken på söndagen, utan då gingo de i Guds hus fria och raka såsom andra människor. Denne stackaren hade väl alls ej vetat om, att det var helg, förrän han stannade ute i solskenet på kyrkplanen och fick höra psalmsång ur kyrkan. Men han var så pass klok, att han då genast förstod, att han ej kunde drifva handel den dagen. Och så kom där ett förfärligt arbete för hans hjärna, som skulle fundera ut, hvar han skulle tillbringa fridagen. En lång stund stod han bara och stirrade framför sig. Då allt gick som vanligt, hade han ej svårt för att reda sig. Han var ej värre däran, än att han kunde gå ur gård i gård hela veckan igenom och sköta sin handel. Men han kunde aldrig vänja sig vid söndagen. Den kom alltid öfver honom såsom ett stort, oförutsedt bekymmer. Ögonen stodo rent stilla på honom, och pannmusklerna svällde. Det första, som föreslogs inne i hjärnan, var nog, att han skulle gå in i kyrkan och höra på sången. Men det förslaget antogs ej. Han ville gärna höra sång, men han vågade ej gå in i kyrkan. Han var ej rädd för folket, men i somliga kyrkor funnos så besynnerliga och farliga taflor, som föreställde varelser, som han helst ej ville tänka på. Ändtligen arbetade han sig fram till den tanken, att eftersom detta var en kyrka, så måtte här väl finnas en kyrkogård. Och då han hade en kyrkogård att komma till, var han räddad. Man skulle ej kunnat bjuda honom något bättre, hvad det så än varit. Såg han en kyrkogård från vägen under sina vandringar, gick han upp till den och satt där en stund, om det än var midt i arbetsveckan. Då han nu skulle gå ut till kyrkogården, uppstod helt plötsligt en ny svårighet. Begrafningsplatsen i Råglanda ligger nämligen icke alldeles bredvid kyrkan, som står på en stenbacke, utan på en äng litet bortom sockenstugan. Och han kunde ej komma fram till kyrkogårdsporten, utan att gå fram på en väg, utmed hvilken de kyrkobesökandes hästar stodo bundna. Alla hästarna stodo med hufvudet djupt nere i höbuntar och hafrepåsar och tuggade så, att fodret knastrade under deras tänder.
Sedan satte gumman Arnman sig till spinnrocken, lät Annicka flytta sig närmare; och under det hon utdrog den fina tråden, hvaraf hon till nästa sommar skulle väfva lakan åt sin käre Arve, berättade hon med stolt tillfredsställelse för den gamla tjenarinnan om den tid, då deras ögonsten skulle återkomma, hvilken stor och vacker karl han nu blifvit, och huru han icke älskade någon annan i verlden än sin mor, gamle löjtnanten och den beskedliga Annicka. ”Hvad skärgårdsmamsellera ska få stora ögen, när di få se’n,” anmärkte Annicka med en triumf, nästan lika stor som moderns. ”Ja, när di få se’n,” tillade fru Kathrina; ”men de ska slippa att få någon bit af min Arve! Han skall skaffa sig en flicka, som är både fager och snäll, förmögen och god. Det fins ingen sådan här.” ”Jo men! Di säger att Haraldsons dotter, som di kalla rosa på Tistelön, hon ska vara så däjelig, att inte maken te’na fins på hvarken land eller strand.” ”Öppna inte mun om det!” svarade fru Kathrina sträft. ”Kanske är det synd, men jag tål inte det der Tistelöherrskapet; och det säger jag dig, Annicka, tala aldrig om hvarken ros eller lilja, när son min kommer hem; väck inte på den björn, som sofver!” Annicka förstod ej, huru detta kunde vara så illa; men med den höga tanke, hon hade om sin matmoders vishet, lofvade hon tystnad, hvarefter gumman Arnman fortfor att endast för sig sjelf bygga sina luftslott. Tjuguandra Kapitlet. Det släckta hoppet och det tända minnet De fordra offer utaf ungdomssinnet. Nicander. Det går ej an, — betänk det bara! v. Braun. Juni milda aftonfläktar susade genom de höga popplarne på kyrkogården i H. Vid en nyss igenkastad graf stod Arve Arnman och blickade med ett uttryck af innerlig smärta på den halfvissnade krans, som prydde den.
Besvärar sig någon öfver beslut, hvarigenom Underrätt helt och hållet eller till någon del afslagit ansökning om intecknings beviljande eller bifallit ansökning om intecknings dödande, nedsättning eller förändring; vare då skyldig, att, å landet sist å det lagtima ting, som infaller näst efter en månad sedan tiden för besvärens ingifvande i Öfverrätt utgick, och i stad inom en månad från nämnde tid, till Underrätten inlemna bevis, att besvären till Öfverrätten inkommit, och varde det bevis i Underrättens inteckningsprotokoll intaget; försummar den, som besvärat sig, att fullgöra hvad nu sagdt är och ändras Underrättens beslut i högre rätt, ege den ändring ej annan verkan, än att inteckning, som derigenom beviljad eller bibehållen blifvit, anses såsom vore den sökt å samma dag beslutet om ändringen vid Underrätten företes; samt att i öfrigt stadgas må, det denna författning skall träda i verksamhet den dag den varder allmänneligen kungjord, i afseende pä inteckning, som efter den dag beviljas, menlej förr än med den 1 Januari 1S52 t fråga om inteckning, som före kungörandet beviljad blifvit; dock att i de redan då inträffade händelser, att flera fastigheter blifvit iutecknade för odelad fordran och någon bland dem häftar för serskild inteckning, som å samma tid med den odelade eller efteråt tillkommit, de gjorda ändringarne i 18 och 19 §§ ej må, till inskränkning af den rätt, som, enligt sagda §§ tillkommit innehafvaren af den serskilda inteckningen, tillämpas förr än den 1 Januari 1857. De uti Statsrådet och Högsta Domstolen i ärendet förda protokoll bifogas, och Kongl. Majtt förblifver Rikets Ständer med all Kongl. Nåd och ynnest städse välbevågen. Stockholms Slott den 31 Januari 1851. OSCA 91. G. A. SPARRE.” I sammanhang med denna nådiga proposition har Utskottet jemväl erhållit del af de i Statsrådet och Högsta Domstolen i ämnet hällne protokoll. På sätt Kongl. Majtt i nåder tillkännagifvit stå nu ifrågaställde förslag till ändrin gar och tillägg i gällande inteckningslag i öfverensstämmelse med sednaste Ständers beslut.
Sverige 1823 ej egde en enda rurs utländsk skuld, då deremot 1860 det har åsamkat sig en dylik skuld, sorn, om det vid innev:de Riksdag gjorda förslag bifalles, upgår till öfver 150 mill. rmt. En annan talare har yttrat, att vi ej befinna oss i den ställning, att någon strypning på de ordinarie utgifterna bör ifrågakomma. Jag är af olika tanke med honom; jag anser att en sådan indragning bör ega rum vid en tidpunkt, då den ännu kan låta sig göra, och enl. mitt förmenande kan en sådan åtgärd lämpligast vidtagas vid ett inträffadt regentombvte» Samma värde talare har äfven framkommit med olikheten, som eger rum mellan Sverige och Österrike. Jag medger olikheten, hvad tillgångarne beträffar; Österrike är ett rikt och Sverige ett fattigt land. Man framdrager alltid som bevis för dess olyckliga 404 I) e ii 11 Februari f. m. penningestullning det odugliga finansiela system, som der gör sig gällande. Men jag frågar eder, mine Hrr! om det system, vi begagnade här vid 12-millionslånets uptagande, kan anses efterföljansvärdt. Skedde det ej blott för att underlätta några svindlande köpmän? Jag åtminstone kan icke frångå den öfvertygelse!!. På dessa skäl oell då man tager i betraktande, huru den enskilde, sora beträdt skuldsättningsbanan, får gå till väga (måste icke äfven han inskränka sig för att kunna betala sina skulder) anser jag, att det är af högsta behof påkalladt, om vi nemi. i en framtid vilja se Svenska Staten skuldfri, att redan vid denna Riksdag vidtaga genomgripande åtgärder, för att åvägabringa någon minskning i våra ordinarie utgifter.
Gerningens upphofsmän förblefvo sålunda gömde i mörkret; men man tviflade ingalunda på, att ju den unga mannens olyckliga öde styrdes af någon tjensteande, hvars existens ej som öfrige sublunariske varelsers var bunden vid vår planet, men som kunde med lätthet «rida på månens» eller solens «strålar upp och ned.» Med ett ord: vantro och förkärlek för det vidunderliga, som alltid dominerat öfver en viss region i menniskans inre, och mer och mindre röjt sig i olika tidehvarf och hos olika folkslag, bidrogo att skapa och underhålla dessa fantastiska ideer om Fågelsången och dess hemlighetsfulla invånare. Så talade man hit och dit. Få trodde i sjelfva verket derpå, men alla upprepade begärligt dessa rykten; och denna Tintomara, denna Undine, denna Yolande, eller hvad man skall kalla henne, var ett föremål för allas nyfikenhet och intresse. Många voro likväl ej de, som kunde säga sig hafva sett henne; ty det var endast genom ihärdighet och tusende bemödanden, som man kunde vinna sitt ändamål. De måste således skylla sig sjelfva, de förvägne! Hon gick aldrig i deras väg; hon tvärtom tycktes sky allt umgänge, och nyttjade nästan beständigt en tät slöja, hvaruti hon insvepte hufvud och hals, ja, stundom hela figuren! – Brodren, nästan lika vacker som hon, såg man deremot stundom i trakten af Fågelsången, jagande i de omgifvande skogarna, eller klättrande, som en stenget vig och snabb, på de höga bergen.
som sedermera icke honoreras. Af de sålunda framställde anmärkningarna, synes icke mer än en vara af beskaffenhet att kunna inverka på tullintradens belopp, nemligen yrkandet om bestämmande af en högre afgift, än 10 procent af det angifna värdet såsom vilkor för lösningsrätligheten; men som den ledamot, som derom gjort framställning, förklarat sig icke vilja derå begära proposition, och yrkandet, vid sådant förhållande, torde utan vidare åtgärd få anses förfallet; så och enär de öfrige tre Riks-Stånden gödkänt den nuvarande lydelsen af ifrågavarande paragraf, och de i öfrigt vid densamma gjorda anmärkningar, på sätt antydt blifvit, äro äf den beskaffenhet, att i de dermed afsedda ämnen tre SAnds beslut, enligt 75 § Riksdagsordningen, utgöra Rikets Ständers, anser Utskottet väl Borgare-Ståndets återförvisning icke kunna föranleda till annan åtgärd å Utskottets sida, än alt detta förhållande anmäla; dock som, hvad serskildt angår yrkandet om utbyte i 2 mom. af der förekommande uttrycket angifningsdagen, emot anslagsdagen, dervid förekommer, att General-Tullstyrelsen, i Skrifvelse den 2J December 1841, i detta afseende meddelat den förklaring, ”att med utrycket angifningsdagen åjidetta ställe afses den dag, då godsegarens tullangifning, genom anslag af Packhus-inspectionen eller tullkammaren, för allmänheten kungöres-", har Utskottet trott sig, utan hinder af ofvan anförde omständigheter, kunna föreslå, att, för vinnande, ingalunda af ändring i sak, utan endast af en ordalagens närmare öfverensstämmelse med hvad man egentligen åsyftat, Bevillnings-Utskottens Utlåtande, IV:o ié>. det ifrågavarande utrycket angijningsdagen må i 2 morn. utbytas mot anslcigsdagen. 9.
EåneCantoiret bör stationeras på den medelpunct i provinsen, att äfven det nyttiga ändamålet vinnes och icke, sorn nu föreslås, förlägga detta på den yttersta och sydligaste kusten af Riket mera granskapsenligt med Dannemark än vårt eget Land, Mångfaldige flere gällande omständigheter och loealförhållanden jemte dylikt tala för min åsigt att LåneContoiret aldrig bör i Malmö Stad stationeras. Det är allena Christianstad som utgör medelpuncten dit jag påstår detta verk måtte förflyttas och i synnerhet stödjer jag mig på den ovederlagde grundsats, att Malmö Handelsrörelse, så vidt den rörer Rikets sanpa väl, ej på långt nära uppväger den förmån i allmänhet, som inom Carlskrona, Carlshamn och de förut uppräknade Städer hvar för sig kunde till vägabringas och upphjelpas. Bil. Litt. C. Johan Andersson ad, Prof, d. 30 Ocf. 3823. Då jag icke kan dela lika tankar med Höglofl. Utskottets pluralitet, rörande arfvodet för de blifvande Directeurerna vid Discon 1-/ 2 Banco Utskottets Betänkan/len: terna i Södra och Vestra Provineerne af ]Rtlet, får jag i lsorrthet härigenom anmäla mifj reservation. Det är Högloft Utskottet icke obekant att jag af fruktan för missbruk icke bidragit till upprättande af’de nya DiscontContoiren 9 men sedan sådane genom Rikets Ständers Beslut blifvit antagne, så har jag funnit mig föranlåten tillstyrka, a-tt vid arfvodes-och löne. regleringen för de blifvande Diresteurer och Verkens Tjenstemän* det icke vöre med Rt2 ietj Ständers värdighet förenlig,t, att kalia män till ett förtroendes, men ansvarsfullt kall utah att äfven derjemte bestämma dessasarfvoden och lönersådane, att de åtminstone icke behöfva förlora på sina uppdrag.
Besluter Ridderska”pet och Adeln i anledning deraf någon än”dring eller tilläggning till RiddarhusOrd”ningen, öfverlemnas samma beslut till Ko”nungens Nådiga stadfästelse, och blifver, ”derest en sådan vinnes, genast efter slu”tad Riksdag gällande, &c.” Jag lemnar nu till hvar och en, huruvida icke Riksdagsordningen beslämmer RiddarhusOrdningen, såsom utvisande sättet för Ridderskapets och Adelns representation, och om ej RiddarhusOrdningen lemnar Rid - 42 Den 3 Augusti f. m. derskapet och Adeln öppet alt göra och låta dermed i öfverensstämmelse med Grundla* garne. Således vågar jag i följd af allt detta hoppas, att Herr Grefven och LandtMarskalken framställer mitt förslag åtminstone som contraproposition, ifall RiddarlmsUtskoLtets förslag blir Ja-proposition. Herr Cederschjöldj Pehr Gustaf: Det är ej utan yttersta förvåning, som jag nu afhört den siste Talarens anförande; och jag får blott äran påminna, alt detta är en ny Motion, hvarom man icke förut hört det ringaste nämnas; samt hemställa, om det är rätt att sålunda vilja öfverrumpla Ståndet med en sak af så ofantlig vigt. Åtminstone får jag för ruin del protestera mot framställning af den begärda propositionen,. Grefve Mörnerj Carl: Det hade visserligen varit angenämt för Utskottet, att i tid blifva underrätladt om Herr Bråkenlijelms förslag; men då förra gången ingen anmärkning gjordes vid denna §., och Utskottet följt en hel annan uppställning, än Herr Bråkenhjelm nu synes vilja göra gällande, hvarigenom hela förslaget skulle undergå en total förändring, så hemställer jag till Herr Grefven och LandtMarskalken, om icke proposition må göras till bifall å i §. af Utskottets förslag. Herr Tham , Wolrath: Herr Bråkenhjelm har tagit sig anledning af 12 §. Riks - Den 3 Augusti f. m. 43 dagsOrdningen att framställa en ny Motion af intet mindre omfång, än att omstöpa hela Adelns representations-rätt.
Han var blek och sade bekymrad: „Karavanen, som skulle hemta mina varor, har blifvit plundrad, jag äger nu nästan intet, men jag får icke låta modet falla, jag vill börja på nytt. Jag äger endast fyrahundrade penningar. Deraf lemnar jag hälften åt dig. Kan du dermed lefva med barnen, så far jag med de öfriga tvåhundrade till Bassora, och bjuder till att åter börja som småkrämare. Här kan jag det icke, der jag förlefvat mina välmaktsdagar. Om tre år kommer jag åter och vi få sen dela den onda dagen som den goda“. „Allah bevare dig, min herre. Tungt blir att lefva skild från dig! Men sörj icke för oss. Vi skola lefva som vattenbärarens der tvers öfver gatan. Icke svälta de eller lida nöd, om än de icke äta höns till daglig spis, och hustrun ser glad ut fast ingen tjenarinna lindrar hennes möda. Men att du min stolte Sindbad skall nödgas vandra som en småkrämare genom Bassoras gator, se det tynger min själ“. „Sörj icke Miriam, vi skola hoppas“. „Men“, sade Miriam, „svårast blir med Fatimas flicka. Du vet huru Fatima harmats emedan vi hållit flickan för tarfligt. Men du vet ock att jag ju ingen annan skilnad gjort emellan henne och våra egna barn, än att jag hållit henne en mån bättre, för att vara fullt säker att icke eftersätta henne. Huru skall hon väl då nöja sig med vår nuvarande torftighet? „Miriam, min vän, hvarföre onödigtvis oroa dig. Hon måste väl finna sig i hvad vi ej kunna ändra“. „Ack, min herre, hon skall icke finna sig och jag ville dock så gerna att hon vore nöjd. Denna pröfning blir mig tung“. „När du gjort hvad du kunnat, och följt ditt samvete, så bör du vara lugn“. “Jag vill försöka att så vara. Äger jag blott min herres och makes gillande och kärlek, bör dock allt annat vara mig likgiltigt, men jag är svag“.
Grefve Posfe, Carl Henric: Hans Excellence Herr Grefve Adolph Göran Mörners yttrande till Höglofl. Ridderskapets och Adelns Protocoll af den 17 sistledne April är af den natur och har vunnit den offentlighet genom ett af de mäst lästa här utkommande Dagbladen, att jag såsom Riksdagsman anser mig skyldig äfven uppträda, för att bidraga till undanrödjandet af den förvillelse i allmänhetens omdöme, som lätteligen skulle kunna uppkomma af framställningar, hvilka äga auctoritet utaf en Regerings-Ledamot. Historien utkräfver nog sin rätt och man behöfver ej frukta, att en Ministeres loftal öfver sig sjelf, biir den källa ifrån hvilken häfdatecknaren inför en efterverld hämtar grunderne till bifall eller tadel; men inom det constitutionella samhället är samtiden redan efterverld och det är vigtigt, att Folket lär känna den Ministére, sorn vid Thronens sida har det dyrbara kall sig anförtrodt att ansva; ra för ledningen af dess öden. 64 Den 5 Maji e, m. / Y rande rättens närvarande inskränkning i vårt Fädernesland beiriar Ministéren från obehaget, att af den enskildte medborgarens anmärkning, kallas till återhåll, om han under målningen af sina storverk, i djerf utflygt, förvirrar sig inpå digtens områden. Det bör ej förundra att föreläsningarne öfver våra Grundlagar vid Universiteterne af Herr Grefve Mörner ogillas, enär Herr Grefven sjelf nu synes vilja gifva dem en annan tydning, än den Herr Grefven år . 1-809 med så stort berömvärdt nit åökte utsprida och för alltid befästa. Såsom ledamot af Con6titutionsUtsköttet yttrade Grefve A. G. Mörner sig ofta på ett sätt, som icke var tvetydigt rörande Konungamagtens gränsor och Regeringens Ledamöters både moraliska och juridiska ansvarighet.
Då Caput uteblir å andra uppropet, behöfver hans närmsta man inom familjen ingen fullmagt för att inträda i representations-rättigheten: och på sådant sätt är rättigheten bevarad hvarje medlem i familjen, utan att fullmagt derföre kommer i fråga. Hans Fxcellence Herr Grefven och LandtMarskalken förmodade, att den af honom nyss gjorde proposition icke på något sätt minskade Ättemäns rätt att, enär hufvudman ej tillstädeskommer, intaga familjens säte å Riddarhuset. Herr Påhlman, Otto Fredric: I detsamma Hans Excellence framställde propositionen till återremiss, hvilket med Ja och Nej besvarades, anmälde sig Herr Friherre Ehrenheim, och yttrade en tanka, hvari jag så mycket heldre instämmer, som jag icke tror det tillhöra de öfrige RiksStånden, att afgöra Ridderskapets och Adelns representations-sätt, hvilket blott genom dess eget gemensamt med Konungen fattade beslut kan förändras. För att nu få på behörigt sätt afgjord en så magtpåliggande fråga, och hvarom jag förmodar att de fleste icke tagit all den kännedom, som ämnets vigt kräfver, hemställer jag, att denna fråga må särskilt till RiddarhusUtskottet remitteras. Som jag icke 398 Den 27 Maji. hunnit öfvert;!niva ConstitutionsTJtskottets förslag i det hela, har jag ända hitintills, undvikit att yttra mig derom: men då en Talare i dag anmärkt, huruledes det skulle lända till den önskade minskningen af de representerande Adelsmännens antal, att en ålder af 35 år stadgades för hvarje Adelsman, som på Riddarhuset finge intaga säte, en ålder, som samme Talare ansett lämplig just derföre, att de menskliga passionerna då svalnat, att lycksökeri då ■vöre mindre att befara, kan jag ej underlåta förklara, det jag så mycket mindre kan dela hans öfvertygelse, som jag är förvissad, att den, som icke vid 25 års ålder äger nog lugn, nog mognad för att i allmänna rådslag deltaga, icke heller förvärfvar det vid 35 år, eller efteråt.
Skiftesstadgan den 4 Maj 1827. Då en felaktigt verkställd egogradering, enligt nu gällande föreskrift i Kongl. Maj-.ts nådiga Stadga om Skiftesverket i riket af den 4 Maj 182 7, icke får öfverklagas, förrän ett laga skifte är afslutadt, och en ändring deri då ådrager delegarne i skifteslaget ytterligare stora kostnader och tidsutdrägt, isynnerhet i stora skifteslag; så och då jag anser dessa olägenheter skulle kunna undvikas, derest grundvalen lör egodelningen, nemligen egograderingen, vore pröfvad och vunnit laga kraft, förrän egodelningen derå hygges, så får jag vördsamt föreslå: att det måtte i berörda hänseende stadgas, att den delegare, som vill i graderingen söka ändring, skall göra det inom tretio dagar efter det skiftesmannen upprättat provisionel plan till skiftet, delegarues egolotter på kartan utmärkt, och desamma för dem å marken utvisat. Om remiss till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 50 November 1862. Herman Öbom, från Norrbottens län. Bih. till R. St. N:o 428 Af Anders Söderholtz från Södermanlands län, om inrymmandet i instruktionen för Rikets Ständers Justitie-ombudsman af ett stadgande, hvarigenom han lillförbindes att vaka öfoer värden af fromma stiftelser, äfven der desse kunna vara ställda under enskild persons tillsyn och förvaltning. Det torde vara oss alla bekant hurusom åtskilliga personer i forntiden, till förvarande af sitt minne för en efterverld, gjort hvarjehanda fromma stiftelser, oftast till lindrande af deras fattigare likars nöd. Ett utmärkande drag i delta afseende tillkommer Ridderskapet och Adelns förfäder och det är, bland andra, denna omständighet, sorn bidragit till uppehållande af den tron, att äuiare blod skulle flyta i Adelsmannens ådror, än i den så kallade ”Vanbördingeu”.
Jag har visserligen icke förutsatt, att en klokt beräknande man vid köp af en egendom underlåter att afdraga från bruttoinkomsten onera vid egendomen; så enfaldig är jag väl icke; men jag har sagt, att det finnes en grund derför att staten sätter bevillningen å jordfastighet lägre än å stadsfastighet, och den är, att jordfastigheten redan har så enorma afgifter i ordinarie räntor, i rotering, skjuts, väghållning, aflöning till presterskap m. m„ att deri kan ligga en billighet att staten vid bestämmandet af bevil In.beloppet sätter en lägre siffra å jordän stadsfastighet. Vi tvista här egentligen om 2:ne meningar; Gr. Ugglas vill hafva 3 och 4 proc., Gr. Lagerbjelke 3 och 5. Gr. Ugglas medger, att det är en skilnad i inkomst af stadsfastighet och landtfastighet; denna omständighet är för honom en tillräcklig orsak att sätta 3 och 4. Jag tillägger, att staten af jord fastighet redan har en betydlig inkomst, det är hela skilnaden mellan Gr. Ugglas’ och min mening. Jag säger att Gr. Ugglas icke velat godkänna min beräkning, men denna beräkning är riktig. Då man tager i betraktande att jordfastighelen redan är enormt betungad, så kan den med skäl i bevillning skatta något mindre. Jag tror således, att det är mycket skäl för Utsk-.ts förslag och jag uprepar än en gång, att då i följd af R. o. Ad:ns vid återremissen tydligen uttryckte åsigt Utsk:t förändrat sitt förslag och biträdt R. o. Ad:ns åsigt, så synes i sanning besynnerligt, om R. o. Ad. nu skulle vilja förneka denna åsigt, som då uttalades.