Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Står man på Kangasalas » Kejsarås » och skådar ut öfver landskapet, som likt en karta ligger utbredt djupt under åskådaren, med alla sina fjärdar, holmar och uddar, fästes blicken oemotståndligt vid Wesijärvis leende stränder och otaliga öar. Dit flyger också i kulen vinterdag hänryckt min tanke, och medan snön därute faller i täta flockar, låt oss sitta ned kring flammande brasa och lyssna till en saga ur lifvet, en saga som jag första gången hörde af en finsk väninna en sådan där underbar julikväll på Wesijärvis strand. Öfver en af dessa härliga skogsåsar, pä hvilka Tavastland är så rikt, hade vi en afton företagit en promenad. I den vackra villan på höjden, där vi såsom gäster hade sammanträffat, väntade man oss icke ännu med supén, och då vi just befunno oss pä en af dessa många smala uddar, som skjuta ut i Wesijärvi, beslöto vi att slå oss ned på stranden oeh en stund njuta af det tjusande naturseeneriet, medan solen långt i nordvest sjönk mot horisonten och med sitt skimmer förgyllde Wesijärvis glittrande vågor och Kangasalas mörka, skogiga åsar i fjärran. Min följeslagerska var en smärt, ljuslett flicka på ett par och tjugu år med dessa egendomliga, vemodiga anletsdrag, som man så ofta möter hos finska kvinnor. Vi hade ej länge varit bekanta, förrän vi blifvit förtroliga vänner — vi visste knappt själfva, huru eller hvarför. Aldrig förrän under min vistelse i finska bygder hade jag lärt mig förstå den fulla innebörden i den finska skaldens ord: » Har du på lifvets stigar märkt nå ' n gång Ibland de tusende, du där sett vandra, Hur af en okänd makt, ett inre tvång, En människa kan dragas till den andra? Man ser ett anlete, en röst man hör Och fängslas, glades, vet ej själf hvarför. » Men då jag nu satt där i julikvällen på den tavastländska insjöns strand och betraktade min finska väninnas karaktäristiska drag, då blef det med ens klart för mig, hvari gåtans lösning bestod: det var Finland, det ljufva, vemodiga Finland med alla dess blåa sjöar och mörka skogar, all dess trohet och all dess sorg, som
Hi. gon förändring af Brännvinspannor, utan blott den billiga inskränkningen af en, i stället för tvenne pannor af 90 kannors rymd. Grefve Von Lantingshausen t Jag vill visserligen ej vara den ende, som begär Votering, men om flere med tnig instämma, kan jag ingalunda derifrån afstå. Flere hördes instämma med Grefve voll Lantingshausen uti begäran om Votering. Härefter upplästes, justerades och anslogs följande Voteringsproposition t Den, som bifaller, att 1815 års Författningar om Brännvinsbränningen må fortfara, skrifver Ja. Den det ej vill, skrifver Nej. Vinner Nej, kommer Utskottets först af■ gifne Betänkande i ämnet att gillas. Sedan 53. §. i Riksdagsordningen Och 43. Riddarhusordningen blifvit uppläste, börjades Voteringen klockan tre qvart till 1 eftermiddagen, och befunnos, efter Voteringens slut, gedan en Voteringssedel blifvit undantagen och förseglad, Rösterna hafva utfallit, sora föijer: Ja I23. Den 8 Maji, f. ftin I följd hvaraf Herr Grefven och Landtb Marskalken förklarade, det Allmänna BesvärsOch OeconomijeUtskottets, rörande HusbehofsBrännvinsbränning först afgifne Betänkande hade blifvit af Ridderskapet och Adeln gilladt. Höglofl Ridderskapet och Adeln åtskilja ' des klockan en qvart till 4 eftermiddagen. In fidem Protocolli O, J. Lagerheim, Fredagen den 8 Maji. Plenum klockan half till 5 Eftermiddagen. Grefve de la Gardie, Jacob , tog, såsom äldste närvarande Grefven, klubban. Grefve Gyllenborg, Johan Henning , upp. läste följande: Redan vid flen Riksdagar har det varit meta allmänt medgifvit, att den jorden påförj \
Det är kändt, att i Italien bruka sångare infinna sig, när skymningen faller på, för att roa hotellens gäster med sång och musik, och Amalfis trubadurer voro outtröttliga. Må vara, att deras visor hade föga värde, men de föredrogos så mjukt och musikaliskt, att de räddades från slagdängans dom. I allmänhet sjunga dessa »folksångare» rent och med en pietet, som kommer dem att med yttersta noggrannhet iakttaga tempo och nyansering. Zittran och guitarren sköta de med smak, men deras fiolspel är förfärligt. Det gjorde ett särdeles behagligt, ja, ibland ett till och med fullkomligt tjusande intryck, när man från den qvafva matsalen med dess sorl af olika talande röster och olikljudande språk kom ut i den ljumma, blomsterdoftande qvällsluften och hörde en låg, mjuk röst, accompagnerad af zittra, föredraga en sång, som man kanske icke förstod, men som så underbart tycktes sammansmälta med stundens stämning. En dag begärde en Capribo eller rättare en engelsman, som genom sin kärlek till en skön Capriflicka blifvit en naturaliserad Capribo, Vesuviivisan. Som en eld löpte den underrättelsen genom huset: värden, kocken, fakinen och ännu ett par karlar kommo springande och stälde upp sig bakom sångarne. Ja, till och med den gravitetiske »herr kyparen» sällade sig till dem. De bildade chör, upplyste Capri-engelsmannen, och så stämdes Vesuvii-visan upp. Denna visa komponerades samma år, som jernvägen till Vesuvius invigdes, och gör narr »af det svarta vidundret, som flåsar och stånkar, under det att en käck man bär ’Inglesi’ på sin rygg och skrattar och sjunger som barnet vid lek». »Chören» gjorde sin sak ypperligt. Den instämde med en precision i hvarje refräng, som lemnade intet öfrigt att önska; den gapskrattade, så att man måste skratta med, och den härmade med den mest burleska trohet tågets slingringar och ryckningar för att komma uppför det branta berget.
Oe §uprs. Lx ?rotocol!o O. 8ilverkolpe. Utdrag af Högloft. RidderskapetS och Adelns Protokoll wid Urtima Riksdagen i wrebro den ,6 Octob. 1810. S. D. ÄfftogS Stats, och Banco-UtstottenS i förledne gärdag uppläst Memorial afgifne tillstyrkande om förhöjning i Arfwodet för Fullmägtige i Banken och Riksgälds»Contorret. Lx ?rotoco!lo 6. Silfverstolpe. Utdrag 294 Den 16 Octsber. Utdrag af Högloft. RidderffapetS och AoelnS Protokoll tvid Urtima Riks. dagen t Arebro den ^ Octob. 1810. S. D. 23id fLrnvad föredragning af Bewill ning-'. Utffottets förlevne gärdag pä bordet lag. da Utlätande öfwer en i det Wällofl. Borgare. Ständet gjord anmärkning wid Utskottets pro, jecterade förändring i 4. Art. 1. Z. 7. Mom. af Bcwillnings-Förordningen, i afseende pä Tjen. fiehjonS Bewlllninqs-afgift, blef UtffottetS Ut, lätande af Ridderffapet och Adeln gillayt. Ut rvpr». klx ?rotocollo 6. Silverstolpe. Utdrag af Höglofllge RidderstapetS och AdelnS Protokoll wtd Urtima Riks. dagen r Arebro den 16 Octob. rglo. S. D. §6iföas Stats UtffottetS förleden gär. dag inkomna Memorial rörande Arfwoden för Utskottens Secreterare och Cancellister. Ur sopr,. Lx krotocollo 6. Silverstolpe. Utdrag Den 16 October. L95 Utdrag af Högloft. RldderffapttS och AdelnS Protokoll wid Urtima Riksdagen i Arebro den r6 Octob. »810.
Dessa kunna ej sägas blifva föremål för obehöriga controller} ty KyrkoRådets åtgärder gå icke ut på efterspaningar af oordentligheter, men på en faderlig omsorg att hämma dem, Lagl samtAllrn.Besv.e.Oec.Utsh, UllN.oSy, ii icke oti störa den husliga freden , inen aii återställa och bevara den. Hvadan alltså Utskotten få vördsamt tillstyrka, att §:ns innenehåll må blifva oförändradt. Den af Herr Prosten Dedekind, uti i:sta punkten af dess anförande, gjorda framställning, att gränsorna mätte bestämmas emellan så kallade mål af criminel beskaffenhet, de der tillhöra Kyrko-Råds pröfning, och sådane mål, i hvilka Domaren anlitas bör, våga Utskotten icke understödja, helst 12 §. af Förordningen icke allenast antyder hufvudgrunderna för omdömet i frågan om beskaflenheten af de mål, Kyrko-Råd eger att handlägga, utan också innehåller detailerade uppgifter till vägledning härutinnan ; och någon när. mare lagbestämmelse af gränsen i lö» revarande fall anse Utskotten hvarken vara påkallad af behofvet, eller kunna slå tillsammans med idéen om Kyrko-Råds Inrättning, och Förordningens derifrån utgående anda. Herr Prostens förslag uti s:dra punkten af Motionen, att med Kyrko-Radets »a Lagsamt"Allm.Betf.o.Oic.Uts\. Uil. N.o Sy* Domsrätt måtte formaliteten af vittnenas ed gång förenas , finna Utskotten desto mindre skäligt att med tillstyrkande beledsaga, som härvid förekommer, å ena sidan , att antagandet af Förslaget skulle aflägsna Kyrko-Rådet från dess egentliga bestämmelse, och förvandla det till en Domstol, samt å den andra, att den yrkade Edsgångsformaliteten, till sanningens utredande inför Kyrko-Råd, synes, i Utskottens tanka, vara mindre nödvändig.
N:o 43, 61 felar det ändamål, som dermed varit åsyftadt, är ofvanföre visad t, Comiten har alltså gått ifrån denna grund och i Förslaget upptagit den, som efter de gamla Lagarne varit gällande, att nemligen hvar och en för sina egor stänger mot sin granne till hälft enka grannarne uppföra hvar sin halfva hägnad i egoskillnaden , blir allmänna regeln: men tillfällen gifvas, då detta ej låter sig göra: för dem meddelar förslaget serskilda bestämmelser. Man har dessutom funnit nödigt, att något närmare förklara, huru den nu antagna stängselgrund skall tillämpas i ett och annat fall, som stundom inträffar i byalag. Så länge, för exempel, som flere hemman innom en hy ligga afstängda sig emellan, hör det ej kunna komma i fråga, att blott det, som har sina egor invid gränsen mot nästa hy, skulle hålla hägnaden med denna senare. Alla hemmanens skyldighet måste då vara gemensam och mätas dem emellan efter deras inbördes förhållande i egorna, som de hafva Öppna, och för hvilka allmänna byskillnadshägnaden begagnas. Deremot, så snart yttersta hem - 6i BiL t. K. M. Nådiga Propos. N:o 43. manet stängt sig ifrån de andra, inträder dess enskilda skyldighet att ansvara för hägnaden mot tillstötande byn, emedan * grannelaget i denna del sedan fortvarar endast dem emellan. Men här har man måst förutse en annan händelse, som också kan ega rum, nemligen att icke blott ett, utan flere hemman gränsa intill den främmande byn. Fråga uppstår dä, om denna senare må vara skyldig att taga half hägnad mot hvart hemman serskildt, och att sålunda stycka sin hägnad, hvilken eljest gått i sammanhängande sträckning. Det vore att göra den ena byn beroende af de egodelningar, som inom den andra anställas, och hvilka ej böra verka till förändring i byarnes rättigheter och skyldigheter sig emellan.
Familjefadern hemkommer på eftermiddagen med ett litet paket af oregelbunden form och omringas genast vid sitt inträde af en liflig barnskara, hvilken med synnerligt intresse betraktar fadrens lilla knöliga börda. » H v a d har du där, pappa? » » Jag vet, jag vet! » » A c k, mamma, nu har pappa köpt apelsiner! » Så ljuder det i kör från friska barnaläppar, och de glädjestrålande små ansiktena väcka hos de närvarande äldre en om möjligt större fröjd, än den förestående delningen väcker hos d e unga. Små tjänstaktiga händer framtrolla i en hast på bordet bricka, fruktfat, tallrikar, knifvar och socker, hvarpå storebror, en ungdom med hela tio år på nacken, med en åldrig tjänares värdighet kringbjuder de läckra frukterna. » Skall icke tant Augusta äta sin apelsin? » frågar om en stund en späd röst. A l l a se på tanten, som låtit sin tallrik stå orörd och fortfar med sitt broderi. » Jo, mitt barn, men j a g vill först sy detta blad färdigt; och så tänkte jag att få presentera för er bror Jakob, då I fån tid därtill. » » Bror J a k o b? » » Inte har tant någon bror, som heter så? » fråga de minsta barnen. » Tant bara skämtar och tänker säkert på något roligt åt oss, det ser jag på henne, » säger den tolfåriga Gerda lugnande. Snart lägger tant Augusta sitt arbete, och barnen se väntansfullt på, medan hon medels några snitt med knifven i skalet gör ett par djupa, runda hål, en lodrät, nedåt bredare skåra och därunder en längre något böjd dito, hvarefter den röda frukten framställer ett lycksaligt leende ansikte. Det nu färdiga hufvudet lägges på en servet och båda på ett tomt vinglas. » Här sen I bror Jakob, » säger tanten, och Jakob böjer gravitetiskt sitt hufvud till hälsning. Genom att draga och vrida på serveten, förmår hon Jakob att än höja blicken mot taket, än blygsamt se ned mot golfvet, allt under det hon gör honom frågor om hans vistelse i Spanien och resan därifrån. Det hela är så otroligt komiskt, att äfven föräldrarne måste instämma i barnskarans muntra skratt. men har ingen.
Denna rimliga begäran efterkommo de båda helt villigt, och snart började Lena, biträdd af både mor Ingrid, Elin och Lotta, att duka bordet och framsätta all julfägnaden, hvilken var tillräcklig nog, och bestod af lutfisk med sin sås, gryngröt, smör och ost, ett helt fat upprågadt med kött, fläsk och korf, samt slutligen en «pannekaka» med honing på. Elin smög sig ut, och kom snart in med en liten julgran, som Abraham hjelpt henne att göra fotställning till, och hvilken hon behängt med allahanda små grannlåter, dels ätliga, dels bara som prydnad, och i hvars öfra topp en liten krans af ljus voro antända. Allt detta var naturligtvis till Gustaf, men Lotta hade lika roligt derutaf, och äfven de andra förnöjdes af denna deras glädje, och Elin satt så glad öfver all den fröjd hennes lilla företag hade väckt. Ack om alla visste med hur litet man kan göra lyckliga omkring sig, och hvilken innerlig tillfredsställelse detta innebär; de jagade ofta långt bort denna enögda egoism, som aldrig förmår att se mer än sig sjelf och så sällan att förnöja detta enda oförnöjda föremål. Bengt och Gunnar samspråkade under tiden. – Ja, som jag sa’ dig i förmiddags – utlät sig Bengt – lär han väl ändå slutligen få nåd, eftersom alls inga bevis eller ögonvittnen kunna anskaffas, och han så envist svär på att han låg död när han kom, och efter han nu alldeles återkommit till sin allra första berättelse, och icke med ett ord vill frångå den, nu sedan kyrkherrn hållts med ’en och tyckes fått makt med hans samvete, fast han intet kan få ’en att riktigt bekänna ändå. Mor Ingrid var bara öra och öga, ty under denna berättelse betraktade hon skarpt och oafvändt de ljusnande dragen på sin Gunnars panna, och drog sjelf en lättande suck ur det gamla tunga bröstet. Alla de andra hörde ej på hvad Bengt ordade om Olle. Det var redan gammalt och utslitet. De voro alla sysselsatta med Gustaf och hans gran. Ensam anlitade
Häradsskrifvare alt uprätta och vid räkenskaperne bifoga förteckningar öfver gerningsmännens antal för att sälla Landskontm i tillfälle att kunna från Landtränterierne utanordna hvad städerne i gerningsören bör tillkomma. Men nu finnas redan sådana af Häradsskrifvarne uprättade förteckningar, enl. hvilka fogdarne upbära medlen och leverera dem dels till kronan dels till städerne allt efter hvad hvar och en tillkommer. Och då hemställer jag huruvida det kan innefatta en förenkling, att taga hort titeln ur räkenskapen, och upföra medlen pä bevillnm samt derpå öfverlemna fördelningsoch leverering.-; bestyret lili städerne, hvilket bestyr förut tillhört Fogdar och Häradsskrifvare. Finnes väl häruti någon annan skillnad emot förr, än att Lands-konl:n få sig ålagda ett besvär, som de hittills icke haft under det för Fogdarne och Häradsskrifvarne, utom hvad de förras levereringsskyldighet till städerna beträffar, qvarstå samma åligganden, som tillförene. Ligger väl häruti någon räkenskapsförenkling eller någon lättnad i tjenstemännens mödor. Motsatsen visar sig ju up [»enhart: ty man vill nu bilda en omväg, som förut ej funnits och och man vill nu sätta personer i nödvändighet alt vidkännas besvär, hvarifrån de hittills varit befriade. Jag tror således, att, sä länge gerningsören till städerne utgå och för att vinna säkerhet, det hvar och en må undfå hvad densamma rätteligen bör tillkomma, det nuvar. upbördssättet af dessa medel är del enda riktiga, såsom innefattande den säkraste kontrollen både för Staden och Staten, att gerningsörena utgå lill sitt rätta belopp samt att dc blifva behörigen redovisade inför den eller dem, sorn lill deras åtnjutande äro berättigade. Frih. Palmstjerna: Den förenkling i räkenskapen, som föreslås och som grundar sig pä Konungens propos. består endast deruti, att det skulle bli en inkomst-titel mindre pä Riks-staten och indragning af en sådan, så ringa den än må till sitt belopp vara, blifver dock alltid en minskning i räkenskapsföringen.
Mot Utskottets beslut i fråga om Herr Anreps förevarande motion får jag wördsammast reservera mig och till stöd för denna min reservation anföra, det granskningen af de Protokoll, riksdagsförhandlingar och öfrige, frågan belysande akter, som äro att tillgå från den tid då Svenska Adeln fick »Privilegium på Riddarhuset» och blef i klasser indelad, jemte en noggrann undersökning af de å Riddarhuset förvarade genealogiska tabeller, som i en långt sednare tid upprättades, ovedersägligen gifva vid handen: att 2:ne Atter af Lilliehöökska slägten genast vid Riddarhusets inrättande uppkommo, nemligen i Riddare-klassen JVs 1 Lilliehöök af Fårdala, på grund af 7 g i 1626 års »Privilegium på Riddarhuset», hvaruti stadgas: »uti den andra ordning eller klass skola alla de familier inskrifvas, som kunna bevisa att någon af deras föräldrar eller förfäder hafva klädt Riksens Råds-Embete och vvördning häruti riket», hvilken bevisning fullgjordas af Johan N. Lilliehöök af Fårdala, samt i Svenne klassen M 33 (detta JVs har sedermera genom Riddareoch Svenne-klassernas förenande under benämningen Ridders och Adelsmän förändrats till JVs 66) Lilliehöök af Gällared och Kolbäck, å hvilket JV? Per Clir.
Prat. 1847 & 1848. 3 Sami. 2 l,äft. STOCKHOLM, tryckt hos Marchs & Comp. 1848. Konstitutions-Utsk:s Memorial, N:o 3. 1 JW 3. Ank. till E.\p. Utsk. cl. 6 Mars, kl. 11 f. in. Memorial till, angående en af Stats-Ulskottet framställd anmärknings-an ledning, i följd af åtskilliga omständigheter val inköpet af Owenska faktoritomten pä Kungsholmen i Stockholm till ny lokal för Myntoch Kontroll verken. Samtlige Pxiksstånden hafva, medelst protokolls-utdrag, daterade den 12 nästförlidne Januari, till Konstitutions-TJtskottet öfverlemnat en af Pikets Ständers Stats-utskott anmäld anledning till anmärkning mot föredragande Statsrådet och Chefen för Finans-departementet, och har Stats-utskottet derefter uti lörsegladt konvolut insändt ett utdrag af dess protokoll för den 5 Januari, hvaruti skälen för denna anmärkning utredas och framläggas. Dessa skäl äro: att, sedan Kongl. Maj:ts och rikets Statskontor, till följd af derom ankommen nådig befallning uti Kongl, brefvet af den 9 Februari 1847, för Kongl. Maj:ts och kronans räkning afslutat köp om Irenne på Kungsholmen i Stockholm belägna, för bruksidkaren Owens faktori tillförene begagnade tomter, n:ris 1, 2, 8, med derå befintliga åbyggnader och öfriga tillhörigheter, för att till ny lokal för myntoch kontroll verken användas, och till liqviderande af köpeskillingen, som uppgått till 45,ooo r:dr banko, till säljaren inbetalt influtna summan för dan till Stockholms stad afträdda mindre mynt-tomten, 25,000 r:dr, ytterligare ett af myntverkets egna för ändamålet disponibla tillgångar förskottsvis hemtadt belopp, stort 5,000 r:dr, samt återstoden, stor i5,ooo r:dr, medelst öfvertagande af i egendomen befintliga premielån till ett belopp af 2,275 r:dr, jemte andra i densamma intecknade fordringar, utgörande en Bih. till B. St.
Järnprisen uti nästan beständigt fallande, af hwilken orsak Fullmägtige, med omtanka för Conkoirets bästa, i det längsta fördröjde med Auciions anställande pä Conkoirets Jern; men ehuru icke ester sistnämnde är någon fördelaktig Conjunckure till siik försäljning wisade sig. war liknål icke eller nägon anledning att förmoda, att genom widare upstof dermed, nägon förmän för Contoiret stulle kunna winnås, hwadan Fullmägtige sägo sig föranlätne att ingä u!i författning om Auclions anställande, dels derföre, att Contoiret siuteligen war sä ölwerhopadt med Jern, att, efter hwad Csntoirets uti Wägen antagne Commisiionaire, Directeuren flere gänger anmälte, derstädes snart saknades utrymme till desi förwarande, särdeles som det äret införwäntades en omanlig mängd in natura lefwere» rädt Bewillningsjern, att genom Jerneks längre qmarhällande, en del deraf och i synnerhet de manu» fackurerade folkerne skulle af förrosttstng taga stada, som ock i sielfwa werket började wisa sig. Fullmägtige, som härutinnan handlat ester bästa öfwertygelse, hvvpas ock att deras åtgärd harwid icke lärer af Höglvfl. Skats-Utstoltet ogillas.
Riksdag erhållna uppdragatt genom upp låning emot fonderade stats-obligationer anskaffa de för jernvägs-anläggningar »utöfver härtill disponibla tillgångar» erforderlige medel, trott sig ingalunda böta förbise den af Rikets Ständer genom föreskrifterna angående lörräntningcn af Riksgälds-kontorets kontanta behållning, under flera Riksdagar uttalade och tillämpade åsigt, att allmänna rörelsen icke bör undanhållas de till detta veik influtna kapitaier, som ej behöfvas för bestridande af detsammas förestående utgifter, utan att dessa skola åter i rörelsen utgifvas och göras för statsverket fruktbärande. — Til! efterkommande af härom i nu gällande reglemente jemväl meddelade föreskrifter, hafva följaktligen de summor, sorn i låneväg skulle till Riksgälds-konloret influtit, men icke erfordrats för det ändamål, hvartill de blifvit upplånla, mäst genom belåning eller uppköp af vissa, i reglementet uppräknade inrättningars obligationer tills vidare förräntas och allmänna rörelsen tillhandahållas. En sådan förräntning emot uppsägbara obligationer med högre ränta, än 4 proc., skulle likväl under loppet af sistlidet år samt innevarande års första månader svårligen kunnat på föreskri fvet sätt verkställas. Följaktligen skulle under denna tid de för i frågakomna utbetalningar icke erforderliga medel, som genom upplåning emot fonderade stats-obligationer, för hvilka, i anseende till medgifna kapital-rabatter, räntan i sjelfva verket öfverstege 4 proc., antingen förbi i fvit oförräntade och i sådant fall undanhållits allmänna rörelsen eller ock måst utlemnas emot enskilda inrättningars obligationer, löpande med en lägre ränta, än den staten, enligt sina för samma mede! utgifna obligationer, fick vidkännas. Eh uruväl penninge-tillgångarne inom landet under större delen af den efter sednaste
Den 30 D ecember f. m. mera gifvit den vidsträckta tillämpning, att underställningen bör ega rum, ehvad den anklagade blifvit sakfälld eller befriad; men då stadgandets mening och grund uppenbarligen åsyftat att i möjligaste mån bereda den anklagade trygghet mot ett svårare straff, än lagen för hans gerning bjuder, synes underställningen icke heller rätteligen böra ske i annat fall, än då den anklagade blifvit för det åtalade brottet till ansvar fälld; en sats, som äfven gjort sig gällande i det af Lag-beredningen utarbetade och på en sann accusatorisk princip grundade förslag till ny rättegångs-ordning. Om något undantag härifrån bör ega rum, torde det inskränkas tili den enda händelse, dä brottet går å lif, i hvilket fall äfven samhället, i sina heligaste rättigheter förnärmadt, synes hafva grundade anspråk att brottet icke lemnäs ostraffadt; — och på dessa grunder samt för befrämjande af ett annat, ehuru underordnadt syfte, eller minskning i Hofrätternes arbete, som, genom den i detta hänseende hittills följda praxis, utan egentligt ändamål i betydlig mån ökas och försvåras, får jag äran föreslå en sådan ändring och förtydligande af 25 Kap. 5 § R. B:n, att, med undantag af det fall, då brottet å lif går, någon underställning af Under-rätts dom rör:de de i sagda lagrum med dithörande författningar i öfrigt omnämnda brott hädanefter icke må ske, der ej den anklagade blifvit för åtalade gerningen till saken fälld; i sammanhang hvarmed en annan, på enahanda grund hvilande lagbestämmelse torde vara af nöden, den nemi., att Öfver-rätt ej må, utom i berörde undantagsfall, ålägga den anklagade högre straff, än under-rätten honom ådömt, der ej åklagare eller må/segare besvär öfver domen anfört.