Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men framförallt och då Kongl. Cirkuläret af den 23 Februari 1858 mellankommit och förebyggt dylika kollisioner, om man så nödvändigt vill anse dem, sorn de förevarande, så synes mig, som hade all anmälan härom icke blott kunnat, utan bordt undvikas. 2:o. Beträffande anställandet af 2:ne Norrmän i Konungens Kabinett för Utrikes Brefvcxlingen, den ene såsom Expeditions-Sekreterare och Chef för Kameral-Afdelningen och den andra såsom Andre Sekreterare, synes Utskotts-åtgärden icke öfverensstämma med andan af 28 § Regerings-formcn, men med en sådan uppfattning och åsigt af saken, och utan afseende derpå, huruvida nyssnämnde Tjenstemän äro med fullmagt försedda, eller endast konstituerade, måste den af Utskottet vidtagna åtgärd förekomma något oväntad, och det falla sig svårt nöjaktigt förklara, huruledes Utskottet då kunnat, mot Grundlagens tydliga bokstaf, underlåta att ''anmärka' förhållandet. Bäst hade likväl varit om hela saken blifvit i all tysthet förbigången och lör min del ansåg jag mig dertill fullt berättigad, särdeles som jag finner det vara i sin ordning, godt och önskvärd! att Norrmännen anställas i Kabinettet, då diplomatien är gemensam för begge de förenade rikena och Konungen, sin höga rätt likmätigt, vid beskickningarne hos Utrikes magter, såsom Chefer använder Norrmän, af hvilka 2:ne för närvarande äro anställda hos Europas stormagter. Troligen har ock enahanda åsigt varit rådande hos föregående Konstitutions-Utskott, helst förhållandet, som nu i nära 40 år fortgått, icke tillförene blifvit hos Rikets Ständer anmäldt. Denna omständighet i förening Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 5. 15 med den nu pågående beklagliga ”Brodertviston”, gaf ökadt stöd åt min mening, men den af Utskottet beslutade anmälan äfven åt mitt uppsåt att söka, i den ordning sorn vederbör, få ett förhållande legaliseradt, som länge och hittills opåtaldt blifvit praktiscradt. 3:o.
De till Riksgälds-kontorets disposition uti Landtränterierna influtna uppbördsoek anmärkningsm. fl. medel öfversändas och levereras derifrån omedelbarligen till Riksgäids-kontoret; egande Landträntmästarne att, under de vilkor och förbehåll, författningarn» stadga, sig till godo beräkna och i räkenskaperna afföra dem tillkommande remisslage för de penninge-remisser, som från Ränterierna tili Riksgäids-kontoret expedieras. 8 172. För de medel, som, till följd af Kongl. Kammar-rättens Öfver-revisions-departemrnft anmärkningar eller vederbörande Advokatfiskals-embetens åtgärder, för Riksgäids-kontoret* räkning inflyta, godtgör Riksgäids-kontoret, efter behöriga reqvisitioner, de i författningarn» stadgade observationsoch indrifnings-arfvoclen. § 173. Med iakttagande af hvad Rikets sednast församlade Ständer beslutat och förordnat i afseende på räkenskapsföringen vid Riksgäids-kontoret, samt hvad härom för öfrigt är stadgadt, uppgöres och afslutas för hvarje år en serskild hufvudbok öfver nämnde verks samtliga tillgångar och skulder; h.viken hufvudbok inom den 1 Juli året efter det, för hvilken den är uppgjord, bör vara afslutad och renskrifven samt före den l:sta derpåföijande Oktober behörigen granskad. § 174. Under loppet af Juni månad hvarje år böra, till upplysning för allmänheten om Riksgälds-kontorets ställning, serskilda, efter det härmed afsedda ändamål lämpade, utdrag af della verks räkenskaper för det nästföregångna året genom trycket offentliggöras c«h jemte allmänna tidningarne utdelas. § 175. I April månad hvarje år upprättas uli Riksgäids-kontoret en ordentlig liqvid med statsverket för det sistförflutna året.
Ingen enda ansåg dock nog vigtigt att utreda det man ej kan skapa mera kapitaler genom Bankoperationer samt, att i ett väl ordnadt penningeväsende man borde finna utväg att berga sig med så ringa qvantum bytesmedel som möjligt, emedan lanta bytesmedel kostade ränta och minskade vinsten; men väl uttalades med vältalig värma, att ett rörelsekapital af bara kreditsedlar, öfverflödigt utkastadt i rörelsen, ovilkorligen ledde blott tili åstundan efter mera, under det prisernas stegring fordrade allt större och större numerär. En digression in på området om tidens sträfvande efter vinst med alla möjliga medel, under ofian att deltaga i alla möjliga associationer der hopp att förtjena pengar förespeglades, emottogs med munterhet och bifall, ehuru man derifrån omedelbarligen kom in på en jemförelse emellan s. k. enskilda solidariska banker, hvilka strängt klandrades för det de icke, i enlighet med moralisk pligt (siel) hade sökt uppsamla smärre kapitaler i orten, utan endast och hufvudsakligen idkat Diskontrörelse på namn eller borgens säkerhet, för att få oskälig vinstutdelning, samt å andra sidan FilialBankerne, som förmenades af deras försvarare, hafva handlat ädlare, utom det att desse befordrade omloppet af Riksbankens sedlar, hvaraf Bankovinst för lliksBanken att dela upkom. Icke blott en utan flera talare, hörde jag med nöje göra den anmärkning mot RiksBanken att äfven den, på samma sätt som de enskilde sträfvade efter vinst, ehuru den i visst afseende oförsvarligen lemnade ut pengar till låns efter 3 proc., då den af andra fordrade 5, äfvensom, den ur annan synpunkt märkvärdigare reflexion framkom att Bankosedlar icke heller Den 11 Mars f. m. 149 voro annat än kreditmynt, utställde på mer än 20 millioner R:dr 13:ko utöfver valuta i redbarheter.
Man kan dessutom omöjligen på förhand bestämma, huru stort rörelsekapital en viss ort, till följd af industriens utveckling, i en framtid kan behöfva; och om någon gång en större sedelstock skulle i en viss ort komma i omlopp, än behofvet af rörelsekapital derstädes kräfde, så skulle rörelsen snart afbörda sig detta öfverflöd och detsamma återgå till den eller de Banker, som utgifvit sedlarne. Men ehuru Utskotten, på säll nämdt är, anse den egentliga bank-rörelsen hafva det företrädet framför lånerörelsen, alt den förra kan bedrifvas med mindre sedelstock ; hafva likväl Utskotten, med afseende derå, att de enskilda Bankerna sjelfva bäst äro i tillfälle bedöma hvad slags rörelse, som för hvarje ort förnämligast är behöflig, ansett u Bankooch Lag-Ulskollens Betänkande, N:o 4. sladgarnc om sättet för bank-rörelsens bedrifvande icke böra intagas i lagen, utan i Bankernas bolagsreglor; hvadan ock Utskotten få vördsamt tillstyrka, att hvad Herr Friherre Raab och Herr Stuart uti deras ofvan-' nämnde motioner i berörde afseende föreslagit, icke må till någon åtgärd af Rikets Ständer föranleda. Att deremot i lagen stadga den begränsning för de enskilda Bankernas sedelutgif ning, att densamma alltid måste vara grundad på, eller aldrig kan sträcka sig utöf ver af Bankerna anskaffad fullgod säkerhet, samt att detta stadgande är bestämdt oell tydligt, äfvensom dess efterlefvande lätt kontrolleradt, är af högsta vigt, icke allenast för allmänhetens betryggande, utan äfven för Bankerna sjelfva, emedan deras sedlar derigenom vinna ett säkert förtroende; och hafva Utskotten i detta afseende ansett rigtigast att bestämma, det enskild Bank ej må utgifva kreditsedlar till större sammanlagdt belopp, än som motsvaras af Bankens hela tecknings-summa eller grundfond.
Den stygga fläcken, Elin redan som barn så ogerna sett på Göstas kind, visade sig högst sällan – ”En lust och glädje var att se, huru den beskedelige Herr Göstas allt för vackra ansigte pöompö blef gynnadt af vår Herre som förr,” sade Gertrud, som derjemte med mycken stolthet fann sig skapad enkom för att trösta folk som sörjer – ty såsom förr med Hennes Nåd, så med Gösta nu, var Gertrud den förste som kom dem att draga på mun. Visserligen var väl Herr Göstas leende ej stort bättre än andras tårar, men ler man en gång, om ock med grimasjer, kan man le flera gånger utan, menade Gertrud och hade ej så orätt. Trots sorg och alla möjliga högtidliga känslor måste man, under samma tak med henne, någongång le – Vid slika tillfällen kunde hon, blott helt litet misstagande sig om orsaken till detta leende, till och med nedlåta sig ändå till ett högt, kort och gällt läte, hvilket skulle vara skratt, som bevis att äfven hon senterade sin qvickhet – Innandess skulle hon dock varit ovanligt qvick. Att ej öfver tio gånger under sin icke så korta lifstid ha uppnått detta Maximum af qvickhet, var Gertrud troligen blygsam nog att förmoda, oftare skrattade hon åtminstone ej. Hon hade minsann också merändels annat att göra. För den sköna sommaren glömde Fru Wahl likvisst icke våren – Nästa vår, ja redan närmaste höst skulle Gösta icke finnas i Sverige, det hade hon fast beslutit. Men huru få Gösta ifrån granskapet af Högesta kyrkogård! Huru få honom utomlands! Ensam nändes Fru Wahl icke låta honom fara – Gösta var öfverallt på jorden i alla fall främling nog – och hans helsa behöfde en vård, ingen var närmare om att egna deråt, än den som icke mer visste huruvida Gösta vore hennes verkliga Son eller ej.
Den yttrade, »at Grundloveus Ordlyd, ifolge hvilken Skattebvrder bortlälde efter tre Aar, ikke indeholder at det Motsatser eller Tilsagn om Skattefrihed ogsaa bortlälder om tre Aar, og at der vilde opstaa en betaenkelig lndskraenkning i den Norske Stats Evne og Magt til at ramme Rigets Gavn, naar den andre Statssamfund tillkommenöe Myndighed til ved Love eller Overenskomster at traeffe varigere Forfrininger angaaende Friheder eller Lettelser i Afgifter, skölde vaere det Norske Folk berövet», samt att »Hensigten med den for Skattepaalaeg[ optrukne Tidsgraense kun er at gjore det umuligt, at Regjeringen paa lovlig Maade kan indkraeve Afgifter for et laengere Tidsrum, hvilken Grund ikke har nogensomhelst Anvendelse paa Skattelrihed». Jag tror att en sådan tolkning äfven kan gälla i afseende å Svenska förhållanden. Man har slutligen såsom ett bevis mot traktatens grundlagsenlighet framhållit 57:de §:n R. F., som innehåller Svenska folkets dyrbaraste rättighet, den att sig sjelft beskatta; men, Mina Hrr! denna § innehåller väl, att ingen annan, än R. St:r, eger pålägga Svenska folket några afgifter, men ej Den 7 Februari e. m. 379 att dessa afgifter derföre skola ovilkorligen utgå. Hvad särskildt tullen beträffar, så eger en tullafgift tvenne egenskaper, att vara en skatt och att vara en ganska vigtig ekonomisk beståndsdel. Då 1809 års grundlag skrefs, spelade den sednare egenskapen den vigtigaste rolen, ty statens inkomster af tullen voro ganska ringa, och tullen betraktades hufvudsakligen såsom ett skydd för näringarne. Innefattar nu tullen en ekonomisk beståndsdel, så hemställer jag, om icke K. M:t, som på grund af 89:de §:n R.
som tyckte att det började lida på tiden, och fruktade att ej något förslag var att vänta, tänkt förnya sin underd. uppvaktning och påminna om uppfyllelsen af löftet, men att de då under hand erhållit den underrättelsen att det ej behöfdes, emedan regeringen tagit saken om hand och ville söka efter bästa öfvertygelse lösa frågan. Mig förefaller det under dessa löftesrika omständigheter dessutom i högsta grad förhastadt, att nu vilja antaga ett förslag, hvarigenom, äfven specielt med hänsigt till tidsbestämmelsen för de valda ombudens verksamhet, hinder möjligen kunna uppstå — och missförstånd — med hänsigt till fortvaron af dessa ombuds uppdrag och dessas verkningar. Jag hade föreställt mig att Konst.-Utsk:ts ordförande i sitt nyligen afgifna yttrande jemväl skulle berört och utlåtit sig öfver den förändrade ställning, hvari frågan af ofvan angifne skäl blifvit försatt; men då han, till min högsta förundran, inskränkt sig till ett blott upprepande af hans vid förra riksdagen i ämnet afgifna yttrande, måste jag hoppas och utbedja mig, att från annat håll ett meddelande derutinnan måtte benäget meddelas. Då på I. m. en grundlagsfråga algjordes, hade H. Exc. Hr Frih. De Geer den godheten att proprio motu uppträda och yttra sin åsigt derom, och man kan svårligen föreställa sig att han låter denna, en af de vigtigaste frågorna gå förbi, utan att uttala hvad han derom tänker. Då jag hyser denna förtröstan, dristar jag till honom framställa den vördsamma anhållan, att han täcktes yttra sig, huruvida han anser detta förslag i en eller annan mån kunna vara (underligt för den framställning, regeringen tänker göra, öfverlemnande åt H. Exc. att i sina 372 Den fi December e. m. uttryck inlägga så mycken diplomati, han anser försigtigheten fordra, men dock yttra sig så, att hvar och en inom sig må vara öfvertygad derom, att han, såväl som hans embetsbroder i konseljen, äro öfvertygade, att hvad som sker, målända till det af oss alla afsedda målet: ett älskadt fosterlands lycka och sällhet. Gr. af Ugglas:
Herr Leffler: Emot de HöglofI, Utskottens BetMnkanden och Förslag till ny bränvinsförordning, får jag mig uti följande delar ödmjukligen reservera. Första Ärt. i §• J' Morn. Föreskriften uti detta Moment innebär, enligt min öfvertygelse, mindre rättvisa emot de Städer och deras invånare, som hafva otillräcklig jord, för att derföre, efter deras behof, kunna bränna och destillera bränvin. Högloll. Utskotten hafva likväl icke velat utesluta detsamma och medgifva Städernes invånare, att sjelfve få förädla en vara, den de consumera, Bilt. Pevillnr Lag-och Oec.- Ut sk, Bet N:o 6. 99 och hvilken dessutom, emot ali naturlig rätt och andra Länders bruk, är dem förbuden att tillverka till större qvantitet, än i trion af den jord, de ega. Höglofl, Utskotten hafva antagit ett tillägg vid slutet af den 1 gamla eller 6 nya §., hvilket bereder Allmogen en ny frihet, den jag hvarken vill eller bör bestrida, Men deremot hafva Utskottens pluralitet beslutat, att den gamla 8 §• helt och hållet bör utgå utur den nya förordningen. Utskotten hafva således på en gång utvidgat Landets och inskränkt Städernes invånares rättighet i denna del. Afsigten här. med är nog påtagligen den, att ytterligare förminska Städernes bränvinsbränning, till Landets förmon. Om man icke från billighetens och rättvisans sida betraktar denna sak, är det visst icke svårt att fråndöma Sfäderne hvad de ega, och på detta sätt kunna deras invånare snart se sig i saknad af afll rätt att bränna bränvin, äfven för sitt husbehof. Detta är ock hvad flere hafva yrkat och må hända än flere Önskat; och hvem vet, huru långt det uti framtiden kan komma att gå? Må hända att äfven bryggning af dricka och brödets bakning, såsom båda tillverkningar af jordens alster, komma att förbjudas Städernes invånare till Landets fördel.
Ständers bifall, till hvad föreslagit blifvit om öfverlemnande till Kongl. Kammar-Rätten, att med ett anslag af 1000 R:dr B:co besörja afslutandet af det ännu återstående KrigsRevisions - arbetet , får Stats - Utskottet tillstyrka Riksens Högloft. Ständer, 67)8 Stats-Utskottets Betänkanden. att med förklarande af deras erkänsla för Deputerades oafbrutna omsorger och bemödanden, vid fullgörande af det dem lemnade förtroende, bifalla, att Deputerades befattning nu må upphöra; och lära Riksens Ständer deras beslut härutinnan hos Kongl. Maj:t i underdånighet anmäla; hvilket allt vördsamligen öfverlemnas till Riksens Högloft. Ständers bepröfvande. Utlåtande, i anledning af Herr Ambr. Berghmans Memorial, angående inköp afCancellieRådet Schosrbings Afhandling, om det råtta Skogshushållnings-såttet. Högloft. Ridderskapet och Adeln liar till Stats-Utskottet remitterat en, af Herr Ambr. Berghman, gjord motion; hvarmedelst han, jemte öfverlemnande af ett utaf Herr Cancellie-Rådet och Riddaren Scharbing underskrifvet och till Riksens Ständer stäldt Memorial, angående en Stats-Utskottets Betänkanden. 6gg Postvagns Inrättning och ett nytt Skogshushållningssätt, tillika med hans i desea ämnen från trycket utgifne Afhandlingar, föreslagit, att i händelse medel ej skulle gifvas till inköp af nämnde i Skogshushållningen nyttiga och angelägna Afhandling, den Herr Schoerbing skall varit uppmanad att utgifva, och deraf han önskade, att Riksens Ständer måtte inlösa 1,100 Exemplar emot 3 R:dr B:co för Exemplaret, hvarje Moderkyrka i Riket kunde inköpa ett exemplar, hvarigenom Boken blefve spridd kring Riket och Utgifvaren ersatt för möda och kostnader; öfver hvilket ämne någre bland Högloft.
Jag är berättigad att från dessa städse förnyade klagomål, enär de sakna verklig grund, sluta till demagogiska afsigler under dessa bemödanden att ständigt kittla folkmassans passioner; men denna afsigt föraktar jag hvar den finnes. Jag tror och hoppas, att R. o. Ad. skall i sina omdömen och beslut endast styras af sanningen; och om man då jern för tiden, i hvilken vi lefva, med de tider vi upplefvat, — kan man då neka att välstånd nu finnes i landet relativt lill hvad som funnits? I öfrigt ber jag eder, mine herrar! kasta ögonen omkring eder och se, huru allmogen bor, hur den lefver och är klädd, och jag vill sedan fråga eder, om icke allt vittnar om välmåga i landet. Detta har jag velat säga, på det icke den demagogiska ifvern att framställa oss såsom fattiga uslingar, för alt bereda sig tillfälle alt med massan bryta den allmänna ordningen, må få öfverhand. Jag förklarar bestämdt, alt jag icke tillägger Gr. Frölich en sådan afsigt; men jag säger blott, att sådana medel brukade äfven de Franske Jacobinerne. Hr Rosenblad, Bernh.: Det är visserligen ganska rätt, att då Hr von HartmansdorfFs s. k. gula bok icke blifvit här aflemtiad såsom något utlåt, lill prot., densamma icke kan för de deruti afhandlade ämnen här utgöra föremål för öfverläggning. Den som tilltror sig kunna vederlägga de uppgifter skriften innehåller, torde således antingen böra begagna samma utväg som skriftens förfaltare, och tilt Ståndet utdela en skrift i den afsigt han åsyftar eller ock begagna tidningarna dertill. Deremot är det obestridligt, att det är Gr. Frölich lika som hvarje annan ledamot förbehållet att rör:de statsreglenn, så väl som andra ämnen, när de här föredragas, till stöd för sina åsigter framställa hvad satser han behagar; och det är således endast formen för Gr. Frölichs framställning, sora är högst obehörig, enär den framkommit såsom kritik af något, som icke blifvit föremål för R o
Riksmötes början varit remitterad till något Utkott; utan det har alltid gått så till, att ExpeditionsUtskottet i Memorial begärt, att Ständerna måtte bestämma dagen, hvarefter Talemännen efter öfverenskommelse föreslagit en viss dag, och Stånden derom beslutit. Detsamma är äf - Den to Februarii f. m. ven nu förhållandet, fastän Utskottet projecterat eli ilag. Om Sländerne ej velat antaga och fastställa den, så kunde de bestämma en annan, och Utskottet hade varit skyldigt att, såsom en Machin, föra in den i Riksdagsbeslutet. Några talare hafva lill och med påstått, att ExpedilionsUtskottet ej äger rätt att hos Stånden göra förfrågningar. Men de måtte kunna fatta, alt sådant åtminstone måste ske, när Ståndens beslut finnas så stridiga, att Expedition ej kan uppsättas och afgå, ulan att genom förfrågningar få stridighelerne undanröjde. Sådant har äfven nu ägt rum i afseende på Förordningen om stämplade pappersafgiflen; efter ett pardagar inkommer från ExpedilionsUtskottet en annan förfrågan, rörande hesluLen om bran vinsbränningen; och troligen följa flere efter. Grefve Frölich har begärt, alt Utskottets Memorial skall undanrödjas. Det sker, om Ridderskapet och Adeln bestämmer dagen för nästa Riksdags början. Då är ju ej något mera att iakttaga, och Memorialet förfaller. Herr Cederschjöld: Till undanrödjande af allt missförstånd får jag förklara, det jag ej gillar ExpeditionsUtskottels förfarande att i Memorialet föreslå viss dag för nästa Riksdags början, men jag ville ej rigta mitt anfall mot denna punkt, emedan jag ansåg den lättare kunna försvaras, än (k H. D* Den to Februarii f. m. den jag angrep; t,y oförsvarligt är, att sä tolka Grundlagen, att nästa Riksdag ej skall inträffa förr än år i835; och jag önskade, att ExpeditionsUtskottet ådagalagt mera kännedom om Grundlagen, än detta förslag röjer.
Grundlagarnes innehåll gifver för detta svar ett orubbligt stöd, och om de än torde befinnas stundom ofullständiga och mindre tydliga, äro de det likväl icke i stadganden om Statsanslagens fördelning och användande, ty fullständig tydlighet framställer sig der, och granskningsrättens naturliga samband, med anslags beviljande> kan der icke ställas i fråga. Vid Regementsförändringen upprättade Ständerna hufvudtitlar för Statsutgifterna, för vissa bestämda föremål, och, genom 64 §• Regeringsformen, öfverlemnades de till Konungens disposition, att, nemligen till de af Ständer ne prof vade behof, och efter den upprättade Staten, användas. 57 H. lo* Den i5 Januarii f. m. Desse stadganden allena determinera gränsorne för Regeringens rättigheter i afseende på Statens medel, oell i grund deraf hafva, icke ulan anledningar, anmärkningar blifvit gjorde emot Konungens Rådgifvare vid serskilda dispositioner, utom Hnfvudtitlarne, af Tull-, Postsamt serskilta Cassors medel m. m. Granskningsrätten åter, såsom hämtande sin grund ifrån rättigheten ali bevilja, har derföre icke blifvit i Grundlagen ställd i fråga. Således kunde i den instruction för Revisorerne, som Ständerne 1812 dem meddelade, icke något derom inflyta till en inskränkning i rättigheter, hvilken de sjelfva icke godkänt, och hvilken de icke anade möjligen komma att yrkas, hvaremot Ständerne ansågo nödigt att, utan hinder i den administrativa granskningen, föreskrifva sådan granskning till ziffran, som 68 §. Riksdagsordningen bjuder, så väl för att ålägga Revisorerne en bestämd skyldighet, sorn för att antyda Konungens Embelsmän, hvilka Ständerne icke ägde att befalla, deras i sammanhang dermed åliggande pligt.
Om man tänker sig, att en åker låge i träde, och så helt plötsligt hundra plogar sattes sida vid sida, och så alla hundra plogarna sattes i rörelse och gräfde djupt ner, så att jordkokorna vändes om, och den svarta, grobara myllan kom i dagen i stället för den gråa, soltorkade, växtfattiga ytan, så skulle man ungefär få en bild af Upsala, sådant det varit förr, och sådant det blifvit på dessa två år. Denna förändring hade ej orsakats, därigenom att »Röda rummet» kommit ut, eller därigenom att ungdomen fått läsa en del nya böcker. Ej häller kom förändringen till följd af det väckande inflytande, som utöfvades, därigenom att en ung man höll ett föredrag, som till sina följder grep vidare omkring, än han någonsin hade drömt, och hvilket faktiskt var det första alvarliga lifstecknet efter en lång tid af dvala. Hvad hade då åstadkommit förändringen? Ja, hvad är det, som åstadkommer denna underbara plötsliga förändring i tänkesätt, vanor, förhållanden, lif – en förändring, hvilken vid vissa tillfällen i större eller mindre samhällen framträder så plötsligt, öfverraskande och starkt, att man rent af tycker sig se omgestaltningsprocessen? Hvad är det, som åstadkommer alt detta? Man vet det ej. Men man talar om tidsandan. Somliga göra det med hån, andra med vördnad. Men vill ni få en bild af denna förändring, så tänk på, när våren kommer, plötsligt, oförberedt, men full af öfversvallande, rastlöst arbetande lif. Det har gått dagar, kanske veckor. Himlen har varit grå, luften kall, och snöblandadt regn har piskat ned öfver de blötta åkrarna och de halfutspruckna knopparna. Och människorna säga: – Det blir aldrig vår i år. Och det säga människorna alltid. Men så småningom ljummas luften, utan att man i början ger akt därpå. Och man går ännu och fryser och gnäller: – Det blir aldrig vår i år. Till dess man en vacker dag står midt i solskenet, hör, hur foglarna kvittra, ser, hur träden skifta i grönt, och känna, hur värmen strömmar in genom alla porer. Och då förstår man kanske, hur naturen långsamt har arbetat, medan människorna klagade.