Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men det goda är i denna karakter, emedan den allmänna viljan är frihetens abstrakta idé, endast idéen om den abstrakta absoluta identiteten af subjektivitet och objektivitet såsom absolut ideal för den särskilda viljan och innehåller därför icke någon princip för bestämmandet af, hvilken konkret beskaffenhet hos denna vilja är den goda. I anledning af denna abstrakta karakter hos det goda gifva sig följande svårigheter. Då den allmänna viljan i sig saknar hvarje individualitet, och den särskilda viljans naturbestämda ändamål, ytterst dess egen välgång, äro för densamma yttre och tillfälliga, är det tillfälligt, om de senare kunna öfverensstämma med de förra. Men de böra harmoniera, emedan den särskilda viljans rätt att göra sin egen välgång till ändamål är upptagen i det goda. Vidare befinner sig på denna ståndpunkt den särskilda viljan gent emot en objektiv verld, som med hänsyn till sin egendomliga beskaffenhet är för den förra yttre och tillfällig, hvarför det är tillfälligt, om den särskilda viljan kan i den samma realisera det goda. Men det goda bör af den särskilda viljan realiseras. På grund af dessa motsägelser förflyktigas hvarje objektivitet hos det goda och detta öfvergår till ett af subjektet, oberoende af såväl hvarje naturbestämdt ändamål som hvarje förhållande till en objektiv verld, åt det själf gifvet innehåll. Subjektet såsom på detta sätt i sin själfreflexion gifvande sig det goda till innehåll är samvetet. Men då i samvetet hvarje objektivitet hos det goda är förflyktigadt, är subjektet såsom sådant absolut själfständigt och kan därför gifva sig själf ett naturbestämdt subjektivt intresse gent emot det goda till innehåll. Därigenom kan samvetet öfvergå i det onda. Men denna öfvergång är också nödvändig, emedan äfven i det att subjektet i samvetet med frihet riktar sig på det goda, det på grund af det senares abstrakta karakter framträder såsom det in concreto bestämmande gentemot det förra, och då det på denna ståndpunkt icke kan gifva sig ett konkret innehåll utan att sätta ett naturbestämdt ändamål för sig, gent emot det goda sätter ett dylikt ändamål för sig.
Fristående partier, som verka mera silhuettaktigt mot luften, t. ex. enstaka träd, bergstoppar och dylikt, bör man helst vänta med att måla, tills luften är fullkomligt torr eller åtminstone halitorr. I annat fall flyta nämligen färgerna mer eller mindre i hvarandra, och verkan af det målade blir ej den åsyftade. För öfrigt målar man vått i vått, den ena färgen i den andra, då blandningarna göra sig bra, och öfvergångarna mellan färgerna bli harmoniska, om nyanserna äro de rätta för resten. För att binda färgerna i någon mån, så att det blir fastare och trefligare att måla, kan man till oljan sätta litet torkmedel, s. k. siccativ eller xerotine, då dels detta resultat vinnes, dels färgerna torka fortare, hvilket ibland är en fördel. Afven vid oljemålning kan man betjäna sig af s. k. lasering, d. v. s. ett lätt öfverfarande öfver ett (torrt eller halftorrt) ställe med en tunn genomskinlig färg. Effekten blir på detta sätt förträfflig. De undre partierna lysa igenom och bilda med den laserade färgen ett helt, som ej kan framställas på annat sätt. Lasering är synnerligen användbar, när man skall måla dimma, rök, lätta moln och dylikt. Att nämna något mera beträffande själfva metoden vid oljemålning tjänar till ingenting. Några vissa generella regler kunna nämligen ej gifvas, utan det beror af anlagen, hur pass långt man med visst maner kommer som amatör eller som dilettant — längre kan ju en vanlig dödlig ej hoppas hinna, om man ej råkat få den gudaborna gnistan och på allvar tänker kämpa sig fram med penseln. För unga damer, som äga anlag för teckning och målning, är ju en dylik sysselsättning också passande och vederkvickande. Sinnet blir friskare, när man med öppen blick för allt det härliga, som visar sig i naturen, slår sig ned med sitt målarskrin och söker afbilda vackra platser och stämningsfulla vyer. Man får då — om man ej totalt saknar resonnans för intrycken i sitt eget inre och fattar det sköna omkring sig — alltid liksom något af friskt lif med sig, när man går hem med sin studie under armen. Studien ger alltid — om än kanske mera omärkligt till en början; dock, E o m byggdes ej på en dag! — en reflekterad bild af stundens stämning.
Det är RiksSlm, som för hvarje fråga hafva rättighet att tillsätta sin förstärkta nämnd, för att med deras rätt öfver frågan votera. För min del har jag i öfrigt redan förut tillstyrkt antagande af PresteStts inbjudning, samt förnyar nu denna begäran. Hr Lefren, Joli. Pehr: Med kännedom om framfarten under de s. k. frihetstiderna ifrån 1739 års riksdag, och det beständiga utvidgandet af Ulsktns despotism, som derifrån ledde sitt ursprung, samt örn utgången af detta förfarande, som slutades med reformen af grundlagen år 1772, så kan man icke underlåta alt instämma uti det ogillande af nuvarande StatsUtskis förfarande, som PresteSt. beslutat. Jag vill icke vara vidlyftig i bevisningen af mitt påstående rörtde grundlagsvidrighelen af Utsk:s åtgärd. Jag instämmer i det afseendet med Hrr Lagerhjelm och Lagerheim. 6g §:n Reg.Fm, rätt förstådd och bokstafligen följd, förutsätter att förstärkning i StatsUtsk. skall för hvarje särskildt mål väljas, och som det beror på R. St. att välja dessa förstärkningsmän på hvad sätt de behaga, så kunna R. St. låta samma förslärkningsrnän fortfarande vara qvar i Utsk. uti samma egenskap: men derigenom hafva R. St. icke förklarat sig förlustige sin rätt att godkänna voter:s-propos:na; ty det ar först efter voter:s-propos:nas pröfvande, som Ståndet borde skrida till val af förstärkningsmän för hvarje särskildt mål. Jag Sen 14 Juni f. m. 331 anhåller att R. o. Ad. täcktes instämma med PresteSt. och antaga dess inbjudning. Gr. Horn, Claes Fredr.: Det torde icke förefalla R.
Han ligger ganska &lt;3japt i fiere grenar af naturvetenskap och har ej endast bläddrat i specialverk, hvilket nogsamt den skönjer, som kan eller gitter läsa mellan raderna i åtskilliga af hans krifter. En annan, numera döde förf. Herm. Hofberg, står ungeftr lika nära hufvudgruppen, ehuru hans litterära verksamhet efter passerandet af » vändpelaren » slog in på banor, som ej tillhöra skönlitteraturen i egentlig mening: utgaf en sammandragsstudie af vegetationsförhållandena inom Södermanland och Nerike samt öfvergick derpå till historisk-etnografisk id. Men till de andra, med hvilka passerat, hvad Jacobsen relaterar i » Digte og Udkast » (posthumt; Kjeb. » Det gives 0ieblikke i mit Liv, hvori jeg tror, at Studiet af Naturen er mit Livs Kald; men til andre Tider er det, som om Poesien var det, der skulde vsere min Idrast. » Som vi låta » gammal vara äldst », göre vi böljan med skalden Runeberg, hvilken år 1827 (Åbo) utgaf » Dissertatio, insecta Fennise enumerans », och hans landsman Topelius, som år 1838 (Helsingfors) publicerade » Dissertatio, insecta fennica enumerans. » Otroligt är alls icke, att under det dessa båda i unga år och under solvarma dagar vankade kring att studera insekternas förekomst och lif, den kärlek till naturen föddes, som sedermera uppammade dem till skriftställare af rang och dref dem att tidt och ofta gifva sanna uttryck af stämningenate i djupa skogen eller vid den solglimrande tjärnen och — hirledt — af hvardagslifvets enahanda i finnpörtet. Bland yngre fbrfattare hafva vi hit hänförlige: Jorg. Vilh. Bergsoe (f. 8 Febr. 1835), hvilken 1864 disputerade pro grada phil. med en uppsats om svärdsfiskens » Slimrors-Parasit » (Phi-lichthys Xiphiae) och dessutom utgifvit flere zoologiska verk: » Om Termiterna » (i » Tidskr.
Med afseende härå hafva i det lagförslag, som nu till Rikets Ständer öfverIemnas, de inskränkningar i en obegränsad bekännelseoch lärofrihet, som för nämnde ändamål synts lämpliga, blifvit intagna; och Kongl. Majit förmodar, att Rikets Ständer i dessa stadganden skola finna ett bevis på den varsamhet, hvarmed Kongl. Majit anser lagstiftningen böra gå tillväga i ett så ömtåligt ämne, likasom Kongl. Majit hyser den öfvertygelsen, att med dessa stadganden Svenska kyrkans bestånd och nationens tillit till sanningen af denna kyrkas läror, skola under ett nitiskt presterskaps ledning, lika litet hädanefter som hittills vara äfventyr underkastade. I fråga om sättet huru de svenska medborgare, som vilja skilja sig från statskyrkan, må ega att ansluta sig till annat i riket befintligt tros-samfund eller bilda särskilda församlingar, äfvensom i fråga om sådana församlingars förhållande till statskyrkan och det borgerliga samhället, har Kongl. Majit för närvarande, och intill dess sig visat i hvad mån mera omfattande stadganden kunna erfordras, ansett de föreskrifter, som redan finnas gifna för främmande religions-förvandter, kunna och böra tjena till efterrättelse; dock har Kongl. Majit härvid funnit några få tillägg nödiga, deribland det väsentligaste afser de barn, hvilkas föräldrar först efter barnens födelse till annan trosbekännelse öfvergå. Ehuru i detta grannlaga ämne åsigterna kunna vara delade, har Kongl. Majit likväl ansett öfvervägande skäl tala för hvad förslaget i detta hänseende såsom regel innehåller, helst med den åt Konungen lemnade rättigheten att tillåta öfvergång från svenska kyrkan äfven vid tidigare ålder, än den af lagen i allmänhet bestämda, tillfälle i allt fall gifves att vid sådan tillåtelses meddelande fästa tillbörligt afseende å mera ömtåliga familjförhållanden. Efter att hafva i ämnet bort Högsta Domstolen vill Kongl. Majit alltså, med bifogande af de i Högsta Domstolen och Stats-rådet hållna protokoll, enligt 87 § Regeringsformen, till antagande af Rikets Ständer framställa följande Kongl. Maj:ts Nåd. Prop. Jtä 104. IS Författning, angående utvidgad religionsfrihet och vissa dermed gemenskap egande ämnen.
Därför kan det af subjektet såsom dess goda absolute bestämda, äfven om det har sinlig karakter och sålunda såsom absolut satt är mot idéen, betraktad såsom subjektets väsen, stridande, likväl gifva sig skenet af att vara det förnuftigt goda, då idéen betraktad såsom det subjektiva jagets (fenomenellt) från det samma skilda väsen och såsom på grund däraf förpliktande det samma är fullständigt utesluten. Man ser däraf tydligt, att Hegels utförande af läran om samvetet endast innehåller konsekvenserna af Fichtes lära därom. Men härmed slutar Hegel sitt sällskap med Fichte. Han har nämligen härmed kommit till en absolut motsats mellan den abstrakta allmänna viljan såsom väsen och den i sin ensidiga subjektivitet inom sig slutna, därför naturbestämda, särskilda viljan. Att den senare absolut upphäfver den förra, följer, såsom visats, däraf, att den fullständigt lösslitit sig från den samma såsom väsen, men den allmänna viljan på den nuvarande ståndpunkten såsom abstrakt icke har realitet annat än genom att af den särskilda viljan realiseras. Att den förra absolut upphäfver den senare, följer, såsom visats, däraf, att om den allmänna viljan såsom väsen tages till utgångspunkt, den särskilda viljan såsom lössliten därifrån måste sättas såsom intig. Nu strider det mot Fichtes principer att fatta någon motsats såsom absolut, emedan hos honom hvarje motsats är att förklara såsom fenomen af idéen om den absoluta identiteten eller medel till den sammas realisation, ehuruväl han icke kunnat genomföra detta, utan såsom Hegel just härmed visat, drifves till en absolut motsats. Den, till hvilken Hegel ansluter sig i och med sättandet af den nämda absoluta motsatsen, är Schleiermacher, som i den religiösa känslan har en dylik motsats.
I följd hvaraf H. Ex, anmodade nyssnämnde Bänkmtsaf - Deli ai Maj. 77 deln:r att i början af nästa plenum välja nya Bänkmän i de pfgångpas ställe, Justerades i prot.utdr, för denna dag, Upplästes från de öfriga resp. Rades till handlingarna. Upplästes och lades på hordet 2:11c från BorgareSt. ankomna prot.utdr. af d. 16 dennes, nemi.: 1:0 med inbjudning till de öfriga RiksSt. att deltaga uti det af Ståndet fattade beslut, att val till Just.ombudsman och hans suppleant, till Tryckfrihetscommitterade och till den Nämnd, som uti Reg.f:s io3 §. omförmäles, skola inom denna månads utgång företagas; jemte tillkännagifvande att Ståndet i sammanhang härmed anmodat LagUtsk. att, inom 8 dagar efter af detta beslut erhållen del, inkomma med utlåt, öfver Just.ombudsmrs embetsförvaltning; samt 2:0 med tillkännagifvande, att Ståndet för dess del beslutat att inom denna månads slut välja Fullmägtige uti Banken och Riksg:scont., samt inbjudning till de öfriga Stånden att äfven inom samma tid välja sina Fullmägtige i nämnde verk; hvarjemte Ståndet beslutat anmoda Bancooch StatsUtskm att, inom 8 dagar efter delfående af beslutet, afgifva utlåt:n, det förra öfver de nuvar. BancoFullmägtiges och det sedpare öfver nuvar. Fulipaägtiges i B,iksg:scont. förvaltning, Upplästes och lades på bordet nedannämnde från StatsUtsk. inkomna utlåtanden:
Vore frågan blott om ändring af vissa former och föreskrifterne derför, kunde den icke väckas inom Ståndet, utan borde då omedelbarligen till Constitutions-Ufskottets pröfning öfverlennäs j men då det nu endast år fråga om underdåniga önskningar i vissa saker, dem motionairen anser för Riket nyttiga, så år det naturligt, att det Utskott, som i allmänhet behandlar hvad som för Riket finnes nyttigt, bör dermed taga befattning, så vida ej Riksens Ständer hellre vilja uppdraga den åt ett särskilt Utskott. Når det år afgjordt att åmnet icke tillhörer något visst Utskott, då kunna Riksens Ständer utan tvifvel förordna hvilket Utskott som helst att detsamma upptaga. Jag finner emedlertid icke något hinder för remiss af motionen, så framt den icke år inconstitutionel, och detta har jag ej hört någon påstå. Discussionen har blott hvålft sig omkring frågan, hvarthän motionen skulle remitteras. Att den i alla fall skall ligga på bordet, i händelse den ej genast remitteras, år fullkomligen gifvit. Men för min del skulle jag tro, att OeconomieUtskottet vore det egenteligen passande, och att motionen utan tidsutdrägt kunde dit remitteras. Friherre Den n Julii f. m'. 497 Friherre af Nordin, Carl Johan: Närva rande ifrån början af discussionen, har jag fattat förhållandet så, att tvänne ämnen till öfverg läggning förekommit. Det ena är frågan om motionen är lagenlig och kan till pröfning upptagas. Denna fråga beror ensamt på Herr Grefvens och LandtMarskalkens eget omdöme, och jag anhåller derföre, det Herr Grefven och LandtMarskalken ville meddela oss dess yttrande, huruvida Herr Grefven och LandtMarskalken anser sig böra gora, eller vägra proposition till remiss. Den andra frågan är, hvart remitteras skall, vare sig till ConstitutionsUtskottet eller något af de andra Utskotten, och denna sednare fråga anhåller jag måtte få hvila på bordet, i enlighet med Grundlagens föreskrift. Grefve von Schwerin'.
Om så vore fallet, hvilket ännu icke är bevisadt, hvarföre icke då vara betänkt på en indragning i de högre eller öfriga läroverken, som i så många åratal tillskapat hundratals, för att icke säga tusendetals personer, som i mer eller mindre mohn sakna sysselsättning. Rikets Ständer bevilja vid hvarje riksdag stora summor till uppbyggande af nya fängelser; skall man då, för att få dessa afskyvärda nästen uppfyllda med brottslingar, på samma gång begära indragning af de läroanstalter, som i första rummet för de mindre bemedlade folkklasserna bidraga till deras bildning, och för att rycka dem från ett kommande förderf. Jag frågar, örn sådant är rättvist och billigt framställdt af ett Utskott. Skulle det äfven vara Rikets Ständer värdigt att på en motionärs framställning hos Kongl. Maj:t begära ändring i de läroanstalter, som de vid hvarje riksdag, allt sedan desses tillkomst, så omsorgsfullt vårdat och nyligen kommit till stånd, sådant synes mig åtminstone betänkligt. Inom Utskottet har icke så sällan blifvit uttalad den meningen, helst då motioner kommit från det fjerde Ståndet, alt man icke borde utan allt för stora skäl besvära Kongl. Majit med underdåniga skrifvelse!-, men vid delilia frågas behandling och afgörande, som, hvad jag tror, haft stora skäl emot sig, hafva ändå likväl inga sådana betänkligheter blifvit uttalade, fastän frågan redan är af Rikets Ständer, i enlighet med Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, afgjord.” Häruti instämma Lars M. Knutsson från Östergöthland, J. Holm från Stockholms län. 3:o Af Riksdagsfullmäktigen Johan Bergström från Stora Kopparbergs län: ”Emot Utskottets Betänkande i Irsta punkten får jag reservera mig. Utskottet har föreslagit, att ett mindre antal seminarii-skolor vore tillräckligt, och att större delen af de nu befintlige seminarii-skolorne kunde indra - Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande, N.o //4. gas, utan att. något af det till detta ändamål redan anslagna statsanslag skulle förminskas.
Å denna Motion hafva Lagsamt Allmänna Besvärs och EkonomiUtskotten uti Betänkandet N:o g5 tillstyrkt afslag, egentligen på den grund, att då Hemman efter oförmedlade Hemmantalet deltaga i Prestval och andre Kyrkan rörande angelägenheter, borde äfven deras motsvarande skyldigheter i afseende på Kyrkooch Prestgårdsbyggnad, efter enahanda grund utgå. Sedan nu detta Betänkande blifvit af Riksens Höglofl. Ständer bifallet, torde i afseende på den del af nu ifrågavarande motion, som rörer Kyrkooch Prestgårdshyggnad, något annat yttrande icke erfordras, än att, med åberopande af Utskottets förra yttrande i ämnet, Riksens Ständer tillstyrkas att Motionen i denna del afslå; äfvensom Motionairens klagan deröfver, att Invånarne inom Wette och Tanums Härader i Bohus Län, i anseende till uteblifven vägdclning, ej fått njuta förde - LagVt skoi, tets Bttäuk.inrttn. 59 len af förmedlade Hemmantal till godo, icke lärer förtjena afseende. Beti ältande slutligen Motionairens yrkande, att
Man bar, bland annat, emot förslaget invändt, att sådant kunde blifva en ny uppmuntran för bränvins-tillverkningen; men då den ersättning, jag tager mig friheten föreslå, är så ringa i jemförelse med den, som gifves i Danmark och Preussen, är det icke sannolikt, att, till en början, vi skulle i betydligare mon kunna täfla med dessa länder, framför hvilka vi endast hafva företrädet att för bättre köp hafva tillgång på bränsle och erforderlige kärl. Men härigenom beredes dock en utväg att kunna till utrikes ort sälja bränvinet, utan alt det skulle nedgå till så lågt pris» 8 Stais-, Bevilln.- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, N.o 53. att bränvins-supandet inom landet derigenom ytterligare ökades. Åtgärden vore således gagnande för vår handelsvåg genom en ny export-artikel, för landtmannen, genom möjligheten att bereda en för mångens jordbruk nödig product, utan den obehagliga känslan, att hans vinst medför skada för landet och för nykterhetsvännen, derigenom att tillgången på bränvin minskas och priset derå förhöjes. Emot de möjliga missbruk, hvilka man befarat, kunna ungefärligen enahanda controller användas, som i Danmark och Preussen, hvilka jag ock utber mig få föreslå. Huru man betragtar frågan, synes den mig medföra fördelar för landet utan någon egentlig olägenhet. Behofvet af starkt bränvin, eller rättare sprit, i Westindien, Amerika och Ostindiska öarne, är otroligt stort, och vid export dit kunde många andre svenska varor komma att medfölja. På dessa skäl får jag till Rikets Ilöglofl.
Diskontverket af sjukdom eller annat laga förfall hindras att tjensten besörja, ankommer det på vederbörande Diskont-direktion, att efter de grunder, som i detta afseende äro inom Banken gällande, bestämma arfvodesbeloppet för den, som varder till tjenstens bestridande förordnad. Ank. till Exp.-Utsk. den 24 Sept. 1860, kl. 2 e. m. Memorial, angående föreskriflerne i 8:de artikeln af Banko-reglemen te t. Utskottet har, vid granskning af nämnde artikel i Banko-reglemcntet, hvilken omfattar stadganden rörande Bankens pappersbruk Tumba, icke funnit annan förändring af nöden, än att de i 183 § förekommande orden »från och med 1858 års början’> uteslutas, och att uti sista punkten af 184 § införes datum å den instruktion, sorn af Banko-Utskottet vid sistförflutna riksdag utfär - Banko-Vlskollets Memorial N:o 43. 15 dades, att för Förvaltaren och öfriga Bruksbetjeningen tjena till efterrättelse; och skulle, med iakttagande häraf, berörde §§ i blifvande Banko-reglemente erhålla följande lydelse: l:o (motsvarar § 183.) Den af Fullmägtige, som, enligt § 5, har det speciela inseendet öfver bruket, åligger att en gång i månaden, eller oftare, om så erfordras, inspektera bruket. Såsom ersättning härför samt godtgörelse för resekostnaden, eger inspekterande Fullmägtigen att uppbära 500 R:dr Riksmynt årligen, hvilka från brukskassan utbetalas. Kostnaden för den inspekterande Fullrnägtigens vistande å Tumba skall likaledes af brukskassan godtgöras. Brukets egentliga förvaltning besörjes på stället af en Bruksförvaltare, som på förordnande tills vidare af Fullmägtige tillsättes. Förvaltaren skall för den uppbörd, som kan blifva honom anförtrodd, ställa godkänd borgen eller annan säkerhet, till det belopp, Fullmägtige bestämma.
Hvad jag i öfrigt kan hafva mig bekant om underhandlingarnes gång, är 111ig icke tillständigt att säga. 1 förevar, öfverläggning liar jag icke velat deltaga, emedan jag snart nog märkte, att lion gick längre, än jag ansåg lämpligt i ett ämne, som är under förhandling med en främmande makt. Man åberopar så ofta hvad som sker i andra stater; men man borde då erinra sig nu, att det vanliga svaret, vid framkastandet inom andra staters lagstiftande församlingar af sådana frågor som den närvar, plägar vara, att som saken är under afhandling med främmande makt, så önska Konungens rådgifvare att derom ej må begäras vidare upplysningar, eller ingås i öfverläggning. Då jag nu ser en af Konungens rådgifvare vara tillstädes och iakttaga tystnad, så förmodar jag att han äfven hyser en dylik mening. För min del önskar jag, att öfverläggningen ej må fortsättas längre, utan afslutas ju förr desto hellre. Frih. Boye, Fredr.: Med afseende på de historiska upplysningar, som blifvit meddelade i denna fråga, och då jag supponerar och önskar, att den måtte återremitteras, samt då ändamålet med de yttranden, som här äro afgifna, är, att Utsk. måtte derigenom få några upplysningar, vill jag fästa uppmärksamhet uppå hvad som är ganska väl kändt, att en af Drottning Christinas favorit-ideer, och snart sagdt den sisla, hvarmed hon sysselsatte sig, innan bon afsade sig regeringen, var, att med härsmakt återtaga tullfrihets—rättig» Den 3 Juni c, ra. helen i Öresund. Detta finnér man tydligt i en bok, som annu är tillgänglig, och som utgafs när Cromwell skickade lii t den stora ambassaden lill Drottningen, som var, om jag minnes rätt, år IÖ53 eller i654. Der finner man, huru hon beständigt confererade med ambassadören Whitelock om denna saks lyckliga utveckling. Oxenstjerna lade sig deremot och Whitelock krusade också, men egentligen af det skäl, att England då var i krig med Holland, och således lör sin del icke kunde ingå på någonting. Emedlertid delibererades det starkt härom.
Majt måtte anmäla, alt om, efter skedd underskökning, Kongl. Maj:t pröfvar det vara med Rikets fördel öfverensstämmande, Rikets Sländer medgifva, alt krono-hemmanen Söderby må på ytterligare 30 år, läknadt frän midfastan år 1846, till Runstedt upplåtas, emot skyldighet att erlägga den nu bestämda årliga arrende-afgift af 86 tunnar 11 kappar spanmål, hälften råg och hälften korn, äfvensom alt fullgöra öfriga uti nu gällan le arrendecontract fastställde villkor. S. D. e. m. Vid förnyad föredragning af Siats-Utskottets den 4 dennes på bordet lagde Utlåtande N:o 189, i anledning af erhållen återremiss af Ut - Prat. Utdr. d. 8 Juli 184.0. skottets Betänkande N:o 85, rörande Assessoren C. J. Lagercrantz’s ansökning om förlängdt arrende å Barkarby krono-hemman eller skatteköp derå, beslöt Ridderskapet och Adeln, det Rikets Ständer bos Kongl. Majit måtte anmäla, att om, efter skedd undersökning, Kongl. Majit pröfvar det vara med. Rikets fördel öfverensstämmande, Rikets Ständer medgifva, att Assessoren Lagercrantz måtte på nu gällande arrende af Barkarby krono-hemman erhålla förlängning af 30 års tid, räknad från midfastan år 1846, emot skyldighet att fullgöra de, enligt nuvarande contract, arrendatorn åliggande förbindelser. S. D.