Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Till följe häraf tillfrågades församlingen, om densamma ville förena sig med de öfrige socknarne i pastoratet om denna sak, och trodde man sig, för att göra omkostnader för lärlingens skickande till Stockholm desto mindre känbart, kunna af socknarnes fattig-cassor bestrida resekostnaden, helst en barnmorska är skyldig att betjena de fattigare för ingen särskild betalning. Ehuru socknemännen visserligen med tacksamhet insåge det nyttiga af doktor Risslers dem gjorda anbud, tycktes dem likväl den årliga lönen af en kanna korn, som enligt biskops visitations protocollet af år 1811 borde till en examinerad barnmorska erläggas, vara en tyngd, den många önskade att undslippa; och såsom derföre denna gång intet visst beslut kunde fattas, afgjordes på socknemännens begäran, att denna fråga skulle i nästa sockenstämma till afgörande vidare förekomma. § 3. Uppvistes för församlingen den af kyrko-byggmästaren L. D. Geting gjorda ritningen till den beslutade nya kyrkan härstädes, och gillades med enhällig röst, men också med det tillägg och den önskan, att gångar tillika måtte blifva gjorda på sidorna eller vid murarne af kyrkan äfvensom en korsgång genom kyrkan och en dörr äfven på ena kyrkans långsida. § 4. Vid tillfrågan om icke socknemännen ville under nästa höst och vinter börja något arbete på kyrkobyggnaden, beslöts att sten till grundvalen skulle då brytas och framköras samt grunden läggas nästkommande vår eller höst, eftersom byggmästarens ledighet kunde medgifva; dock med förbehåll att icke missvext denna sommar drabbar socknen. Också beslöts att den som nu förehafva utflyttningar och storskiften m.m. samt således torde vilja åberopa frihet ifrån kyrkobyggnads-skyldigheten, skulle man söka förmå till deltagande i detta arbete, förutan hvilket biträde socknemännen ej gerna ville börja med byggandet. § 5. På begäran uppvistes i socknestugan och uppmättes ett lärft af 9 ½ alnars längd och 6 1/6 qvarters bredd, hvilket pigan Ingebor Larsdotter i Storbränna hade tillverkat, och hvarav hon ernade på vederbörlig ort begära premium.
„Uti alla sedau 1834 utgifne Bevillnings-Förordningar har cn hög bevillning blifvit lagd å personer, hvilka nied karakters-fullmakter blifvit benådade, en bevillning, hvilken utaf Utskottet äfven är föreslagen att bibehållas. Såsom skäl för denna bevillning åberopas statens skyldighet, att, vakande öfver sedlig utveckling, motarbeta fåfängans skadliga inflytande på densamma. Vore detta det sanna skälet, måste man förundra sig öfver den kortsynthet, som tror sig genom ett enstaka stadgande kunna föräudra menniskonaturen; öfver den blinda ifver, som uti sedlighetens namn använder ett botemedel, som uti sig bär ett frö till undergräfvande utaf sjelfva sedlighetens idoe. Ty är icke den lära moraliskt förnedrande, som främst ställer rikedomens vinning och hos denna monopoliserar utmärkelser, hvilka den, möjligen högre, men fattiga förtjensten, icke kan erhålla. Man invänder, att äfven den sednare undfår sin rättvisa belöning uti den befordran, på hvilken hvarje förtjenst kan göra anspråk. Detta är till en del sannt; men sammanställer man de tröga befordringslagar och förhållanden, som uti de fleste administrationens grenar äro gällande, med den ringa omsorg staten egnar åt tjenstemannens ekonomiska ställning, förringas icke obetydligt värdet utaf belöningen; och mången förtjenst, hvilken ser sin bästa kraft brytas, innan hans värde hinner erkännas eller hans verksamhet tagas uti högre anspråk, lemuar tröttad den otacksamma bana, på hvilken en lämplig uppmuntran, till statens nytta, kunnat qvarhålla honom. Man främjar fåfängan genom dessa utmärkelser, tomma på medel till den gagneliga verksamhet redbarheten endast skattar. Jag vill härvid först anmärka, att den fåfänga, som älskar, som är stolt öfver hvarje utmärkelse, hvilken är ett vedermäle utaf samhällets erkänsla, eller erkännande utaf detsamma bevisade tjenster, om den år en svaghet, dock torde vara förlåtlig. Dessutom, då bredvid straffet, hvarje sund statslära alltid såsom en mäktig häfkraft ställt belöningen, måste Bih. till R. St.
» Huru, min herre », svarade Lafayette, » kan ni meddela något sådant till den, som varit fånge i Olmiitz! * Vid sin återkomst fann han redan Paris i de allierades våld. Ett par dagar der * efter stängdes deputerade kammarens dörrar och sattes under bevakning af preussiska, soldater. Genom Lafayettes bedrifvande samlades en del af kammarens ledamöter hos Lanjuinais, den från skräckdagarne välbekante girondisten, och der uppsattes en protest, hvarefter ledamöterna i stillhet åtskildes. Lafaytte drog sig återigen med brutua illusioner undan till Lagrange. Först år 1819 inträdde han åter som medlem af deputerade kammaren och framstod då som en af den liberala oppositionens förnämste målsmän. Med ungdomlig värme bekämpade han då regeringens reaktionära strafvanden: han fordrade en oförfalskad jury, de landsförvistes återkallande och återupprättandet af ett nationalgarde; följande år var han jämte Lanjuinais en af den hotade pressfri hetens mak * tigaste försvarare. Lika kraftigt uppträdde lian 1823 mot franska regeringens snöpliga intervention till formon for Ferdinand Vll: s reaktionära tyranni i Spanien. Genom en af vederbörande ledd intrig låg han under vid det påföljande valet och var sålunda återigen utestängd fr&amp;n den politiska vädjobanan.Han hade nu ledighet nog att efterkomma den honom långt förut gifna inbjudningen till ett besök i Nordamerika. I juli 1824 inskeppade han sig i Havre och anlände lyckligt till Newyork. Som nära 70-årig gubbe ätersäg han nu det land, för hvars frigörelse han som 20 årig yngliog kämpat. Han såg, med hvilka jättesteg utvecklingen derstädes gått under den mellantiden. Den för sin tillvaro mödosamt kämpande fristaten hade växt upp till en mäktig republik, de små, torftiga stadssamhällena hade blifvit praktfulla storstäder, industrien hade tagit en väldig ansats, odlingen hade gjort vildmarkerna fruktbärande, och stolta ångfartyg svängde sina skofvelhjul på floderna.
Stat med stort anseende, och alltid följt sin tid i odling och civilisation, icke längre kan vara det enda land i hela Europa, der man ej lemnar tillräckligt bidrag lill sådaneföretag och inrättningar, som gjort andra länders uppkomst, och som äfven hos oss framför de fleste andra åtgärder, skulle befordra förmögenhetens tillväxt, inre trefnad och yttre anseende. Jag anser derföre såsom oförenligt med landets bästa, att för närvarande minska i:a Artikeln af Bevillnings-förordningen till lägre belopp, än jag föreslagit; ty någon betydligt ökad inkomst af högre skatt på bränvinsbränningen kan icke med tillförlitlighet påräknas, emedan det bör förmodas, att en högre beskattning minskar qvantiteten af tillverkningen, hvilket väl ock bör vara det moraliska ändamål, man åsyftar. Slutligen må det tillåtas mig att rigta uppmärksamheten på en sak, som troligen icke undfallit någon af nu församlade representanter. Landet be - Beviilnings-TJlskotlels Betänkande, N.-o 12. 49 befinner sig för närvarande i en kris eller öfvergångsperiod. Yi önska alla oell arbela pä atl införa eli nytt system med mera kraft och enhet i förvallningen, samt att tillskapa nya resourcer för landets uppkomst. Men dessa goda syften mäste förfelas, så vida erforderliga tillgångar saknas. Det medgifves visserligen, att stora besparingar af statsmedlen linnas, som både böra oell kunna utspridas till landets förbättring, men jag tror likväl, att vi till desse icke uteslutande böra inskränka våra beräkningar, och att vi i nuvarande brytningsperiod med varsamhet böra gå tillväga vid förminskande al en skatt, som vid föregående Riksdagar varit högre än nu, och hvilken alltid varit en lika betydlig, som säker inkomst, utan att någonsin något missnöje eller knot försports.
Då likväl afsigten med de uti Häradsrättens edgångsbeslut meddelade bestämningar, om tiden för Jonas Nilssons inställelse hos själasörjaren och om hans skyldighet att dit återkomma så ofta han påkallades, måste anses vara den, att bereda själaförsörjaren tillräckligt rådrum och tillfälle att meddela Jonas Nilsson den undervisning och förmaning samt vinna den kännedom om hans insigt i salighetsläran, hvarom själasörjaren borde lemna intyg, trodde jag det kunna ifrågasättas, huruvida, efter det själasörjaren, före edgångsdagen, intyg i berörda ämnen meddelat, den omständighet, i hvad mån en hvar af Rättens förutnämnda bestämningar blifvit af Jonas Nilsson fullgjord, bordt blifva föremål för vidare pröfning å Häradsrättens sida och utgjort giltig anledning till vidare uppskof med målet och till föreskriften om ytterligare förhör hos presterskapet; men, i allt fall, syntes det mig vara klart, att Häradsrättens utslag den 30 Juni 1860 icke föranledde Jonas Nilssons förpligtande att utgifva det deruti stadgade vitets dubbla belopp; hvarföre jag ansåg Jonas Nilsson hafva fog till sin klagan och förthy uppdrog åt 54 Advokatfiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt att, för hvad sålunda blifvit anmärkt, lagligen tilltala Häradsrättens tillförordnade Ordförande och, efter det Jonas Nilsson blifvit i målet hörd och fått sin talan vidare utveckla, framställa de ansvarsoch ersättningspåståenden i målet, hvartill lag och sakens beskaffenhet föranledde. Under skriftvexlingen hos Kongl. Hofrätten har den sålunda tilltalade Domhafvanden, till försvar för de amärkta åtgärderne, dels åberopat det i hans härofvan anförda yttrande vidrörda förhållande, att inom
Den 18 Juni e. m. liff Frih. von Stedingk har förklarat, alt sorn BorgareSl. sjelf begärt denna författning, hvilken gjort handtverkare så olyckliga, så borde hon fortfarande förblifva gällande: Hvarföre? Jo, för att visa den öfverdrifna liberalismens följder, så skall man låta den, som blifvit offer derför umgälla intill yttersta skarfven misstagets verkningar. Men — dä befarar jag alltför många oskyldiga blifva olyckliga. Skäl är väl för hvarje, icke blott fosterlandsvän, utan äfven menniskovän, alt, när han ser ett fel vara begånget, söka afhjelpa detsamma, så godt han kan, förglömmande hvem som varit skulden, och roten till det onda. I stället att förbittra uphofsmännens dagar, bör man, serdeles om de sjelfva göra sig förebråelse, beklaga dem. Frilen har vidare sagt, alt 12:te §:n, som handlar om försörjnings-rätten, icke vore uphäfven, samt att, så länge den ännu gällde, vore ock hufvudsaken af författningen qvarstående. Derutinnan vill jag till en del gifva.honom rätt, men man får icke begära att vinna allt på en gång. — Det vore godt om man åtminstone erhölle någon lättelse. Man har sagt att författningen vore så ny, att hon ännu icke hunnit visa sina verkningar, samt all hon derföre icke borde ändras. Hon kunde möjligen vara bättre än man förmodade. Det är sannt att ifrågavar. författning är ny i vårt land, men hon är del ingalunda i andra länder der hon länge varit gällande. Skall väl den erfarenhet man der förvärfvat icke tjena oss till rättelse? Om kommande slägten ej få draga nytta af den skada, som deras föregångare lidit, hvartill gagnar då historien? Samme talare yttrade alt som profven ej kunde med erforderlig noggrannhet bevakas, så borde alla sådana åsidosättas. Om man vill granska hvilket förhållande som helst, så är det säkert, alt ingenting sker så fullständigt det ju icke någonting kunde vara alt dervid erinra eller önska. Men för denna alla menskliga inrättningar vidlådande ofullkomlighets skuld bör man väl icke underlåta att göra hvad göras kan.
Utan alt på minsta sätt vilia ingå i bedömande af förslaget, såsom varande af så vidsträckt omfattning, att en dylik granskning näppeligen vore här möjlig, kan jag likväl icke undgå att betyga motionären min innerliga tacksamhet för det vidtomfattande och mödosamma arbete, han till R. St:rs pröfning framlagt, ehuru det måhända utgör ett mindre fördelaktigt motstycke till uteblifvande från Krigsadministrationens sida af något motsvarande lill ordnande af Sveriges försvarssystem. Jag kan således icke annat än bifoga Ståndets remiss af förslagen till StatsUtsk. min innerliga önskan, alt Utsk. måtte gifva sig tid att granska förslagen i alla deras detaljer och lemna dera den utredning, att R. St. derigenom försättas i tillfälle att taga förslagen i skärskådande. Jag hade icke ämnat att yttra mig i detta ämne, såvida icke Hr af Dalström dertill upmanat mig genom en anmärkn., den jag, för Ståndets anseende, anser icke böra med tystnad förbigås, ocb då någon annan icke uptagit den till besvarande, har jag ansett mig pligtig dertill. Jag har trott mig någorlunda vara hemmastadd i våra grundlagar, och jag blef alltså något förvånad, att höra Hr af Dalström från 14 § R.F. hemta anledn. till det påstående, att Hr Stjernsvärd varit obefogad att framkomma med sitt förslag, men för att förvissa mig derom, att mitt minne icke bedragit mig, har jag genomläst denne 14 § i R.F. och deraf inhemtat, att § endast omtalar uti få ord, alt Konungen eger öfver krigsmakten föra befäl. Något annat innehåller icke denna § och jag kan sålunda icke förstå, huru Hr af Dalström kunnat för sin anmärkn. åberopa nämnde §. Frih. Cederström, Jakob: Jag får till det H. Ståndet hemställa, huruvida det icke är alldeles nödvändigt, att Hr Stjernsvärds förslag remitteras till Statsoch Ekon.Utskm. Pä Ekon.Utsk-.s ut - 100 Den 14 December. redning af förslagens ekonomiska detaljer kommer att bero den åtgärd, StatsUtsk. dermed vidtager.
Man fann att genom vära kredit-lagar det allmännas väl icke var bättre garanteradt än den enskildes äganderätt, och man fästade sig hufvudsakligen vid de grundsatser, hvarpå gällande konkurs-lag var bygd. Pä hemställan af enskilde motionärer ingingo derföre Rikets Ständer till Kongl. Majit med en underdånig skrifvelse, deruti Ständerna, med förklarande, alt de ansägo vår konkurs-lagstiftning böra bringas lill närmare öfverensstämmelse med särskildt angifna, i (lera främmande länders lagar antagna grunder, tillika an~ höllo, att Kongl. Maj.t täcktes låta utarbeta och, der sä ske kunde, för Rikets näst sammanträdande Ständer framlägga förslag till ny Konkurs-lag, äfvensom till de delar af lagstiftningen i öfrigt, sora dermed stodo i oskiljaktigt sammanhang. Lag-Ulskoltels lielänkande M 33. 3 I anledning deraf nedsattes af Kongl. Maj:t en särskild Kommilté, med uppdrag all i den af Rikets Ständer åsjflade riktning utarbeta de af Ständerna äskade lagförslag, hvarvid 1854 års redan omförmäida förslag, som i hufvudsaken öfverenssläpide med de grunder, Rikets Ständer framställt, borde tjena Kommilterade till ledning, dock med iakttagande af de ändringar, hvartill de emot nämnda förslog i Högsta Domstolen framställda anmärkningar eller eljest förekomna omständigheter kunde föranleda. Denna Kommittés verksamhet bestod således hufvudsakligen endast i en revision af ett redan utarbetadt och granskadt lagförslag. Grunderna för en ny konkurslag voro af Rikets Ständer utstakade och af Kongl. Maj:t hufvudsakligen gillade, men Högsta Domstolens omförmäida anmärkningar fingo ej heller af Kommitterade lemnäs ur sigte.
Båda motionärerne hafva ansett tjenares förhållande till husbonde utgöra ett kontrakt, hvarigenom husbonden emot en u t fäst lön försäkrar sig om tjenstehjonets arbetsbiträde, och härifrån hafva motionärerne kommit till den slutsats, alt husagans bibehållande saknade all rättsgrund; hvarjemte, enär, i följd af den förändrade ställning, hvaruti tjenare nu, vid jemförelse med äldre tider, stöde till sina husbönder, icke heller (rån de patriarkaliska förhållanden, som då gjorde Ijenaren till medlem af familjen, kunde hemtas något stöd förhusbondes rättighet att tilldela husaga, denna rätt jemväl ur moralisk och sedlig synpunkt vore förkastlig. Under hänvisande i öfrigt (ill innehållet af flera vid ämnets behandling hos Rikets Ständer meddelade yttranden, har Herr Hjerta särskildt velat återkalla i minnet det stora omfång af makt öfver andras personer, som inbegripes under benämningen husaga, och i sådant afseende fästat uppmärksamheten derpå att husbonde eger, enligt tjenstehjonsstadgans 8 §, att tillsätta annan person i sitt ställe, och att denne tillkommer samma lydnad af tjenstehjonet, som husbonde. Tjenstehjons Bih. lill B. St. Besvärsoch Ekon.-Utskottets Bet.
Detta kan vara sannt; men det är icke möjligt att i allo reglementera, och illa skulle jag bedöma Hrr Bankofullmäktige, om jag trodde, att de icke dessförutan skulle kunna reda sig, då saken är klar, nemi. att Riksbanken för det afsatta beloppet bör köpa obligationer för att derigenom underlätta deras fördelaktiga omsättning. Om dessa obligationer i afseende å ränta och förfallotid inrättas på ett sätt, att enskilda personer dermed kunna vara belåtna, är jag öfvertygad, att saken skall ganska lätt gå för sig, och om Bankofullmäktige, hvars förmåga jag ingalunda misstror, gå rätt och, om jag så får säga, fiffigt till väga, kan en summa, som betydligt understiger 1A million, vara tillräcklig för det afsedda ändamålet, ty det är klart, att om jag har i cirkulation ett papper, som när som helst kan utbytas mot ett kapital, kan man med ett ganska långa belopp åstadkomma en stor omsättning. Den 26 Maj e. re. Genom förslagets antagande skulle ett inhemskt obligationssystem väckas till lif och, om vi inrätta oss på ett förståndigt sätt, tror jag, att vi, genom tillgodogörande af våra egna kapitaler och befordrande af deras hastiga omsättning, skulle kunna fylla det kapitalbehof, Sverige förnuftigtvis har. Då nu en stor indragning af fastighetslånefonden egt rum och den rörelse, som besörjes med s. k. korta papper, dermed till godosetts, synes mig jordbruksnäringen vara berättigad att erhålla någon ersättning, och då genom den föreslagna åtgärden banken icke sättes i någon förlägenhet, enär det naturligtvis är banken obetaget att i alla händelser sälja de obligationer den köpt, anhåller jag, att Utsk:ts förslag måtte af R. o. Ad. bifallas. Hr Mannerskantz, Carl Axel: Den förste värde talaren började sitt anförande med att emot mig, såsom förutvarande ledamot af Finanskomitéen, rigta den beskyllningen, att jag skulle hafva ändrat åsigt sedan den tid, då jag deltog i Finanskomitéens arbeten och derunder föreslog fastighetslånefondens öfverflyttande från Riksbanken till Allmänna Hypotheksbanken. Så är icke fallet.
Det förnämsta af allt detta är utom allt tvifvel Cornelii Yttersta Dom i Ludvigskyrkan. Må man säga hvad man vill om teckning och färg – medges, att figurerna öfverhufvud äro långdragna och stela och färgen matt, ja ännu, att kompositionens betydelse icke alltid ligger klar för ögonen – men det hela är så värdigt, sinnrikt och enkelt, och uttrycket hos personerna så mästerligt talande, att man gerna ser om och åter om, allt mera intagen för hvarje gång. Öfverst ses på den nämnda altartaflan Gud Fader och framför honom Sonen, båda i sittande ställning på molnens stol, omgifna af englar. En sådan, kolossal, med ett ansigte fullt af allvar och vemod, och med det barthuggande svärdet i handen, skiljer mellan de saliga och osaliga. De förra fira återseendets glädje. Oändligt skön är isynnerhet en grupp, en engel, som förenar en ung man (porträtt af en målare ur italienska skolan) med hans älskarinna. Hennes blyga glädje och engelns saligt kärleksfulla leende äro oöfverträffligt uttryckta. I allmänhet förtjenar på denna sida af taflan hvarje ansigte att för sig betraktas, ty alla äro fulla af frid och salighet. Bland porträtt förekommer äfven Dantes och – majestätets. Då detta ej är serdeles smickradt, så finnes, att ofvanstående «alla» ej saknar undantag. Kontrasten är så stor, att det förundrar betraktaren, huru det fått stå qvar. – På motsatta sidan, dit de fördömda drifvas af (trol.) erkeengeln Michael, utgöras hufvudgrupperna af Beelzebub, som under sina fötter trampar Judas’s och en annan figurs (fäderneslandsförrädarens) hufvuden; af en hans tjenare, som föser framför sig tvenne protesterande skrymtare i munkkåpor, samt af en annan, som rått griper om en naken qvinna (en äktenskapsbryterska), hvilken, söndersliten af smärta, med fasa och förtviflan målade i sitt ansigte, fattar sin flyende medskyldiga i håret.
Såsom ytterligare stöd för denna åsigt föreställer sig Utskottet, att huru upplysande det än i historiskt hänseende må anses att åt minnet förvara namnen ej mindre å de ledamöter af Ridd. och Adeln, som deltagit i beslutet om den genomgripande förändring i Sveriges statsskick, hvarigenom Ridd. och Adeln afsagt sig sin urgamla rätt att såsom ett särskildt Riks-Stånd deltaga i lagstiftningen och dermed så till sägandes afslutat sin politiska historia, än å de ledamöter, hvilka mot detta beslut nedlagt sina protester, det likväl i närvarande ögonblick synes innefatta ett förnyadt drag af moderation, om, vid ett mera vidsträckt offentliggörande af Ståndets öfverläggningar i frågan, hvarje anledningundanröjdes som kunde hos allmänheten leda till någon vare sig välvilja eller motvilja för eller mot personer, hvilka deltagit uti ett beslut, hvarom menin garne sannolikt ännu äro långt ifrån odelade och omdömet passionsfritt. Härvid förekommer ock den icke oväsendtliga omständigheten, att för allt fall, af Ståndets till säte och stämma vid tillfället antecknade 710 ledamöter, namnen på de olika opinerande icke kunnn, annorlunda än gissningsvis, utrönas å andra, än dem som till protokollet yttrat sig för eller emot det Kongl, representationsförslaget, jemte dem som emot beslutet anmält sina reservationer, hvilket antal utgör föga mer än en tredjedel af de 655, som deltogo i omröstningen. På dessa skäl finner sig Utskottet icke kunna understödja hvarken den del af Grefve Mörners motion, sora åsyftar tryckning för utdelning af det protokoll för den 9 denna månad, som omfattar de emot Ridd. och Adelns omförmälde beslut anmälda reservationer ej heller det af Herr von Francken önskade tillägg om utdelning i sammanhang härmed af förteckningen å Ridd. och Adeln vid riksdagen antecknade ledamöter. Vidkommande sättet för den särskilda tryckningen af de protokoll, som omfatta öfverläggningarna i ämnet, har
Jag kan, för min del, icke inse, att den gamla amorteringsräkningen skall kunna utan stor olägenhet åsidosättas, helst i alla de fäll, der antingen genom konkurs eller genom försäljning eller till och med i arfskifte, egendomens gravation i kapital måste skiljas från den årliga betalningsskyldigheten, en uträkning å kapital-återstoden ej kan vägras. Uppbörden af krono-utskylderne verkställes i Januari—Mars månader för det förlidna årets skatter. Om afbetalningen å alla inom fögderiet varande Bankolån då får göras på en gång med uppbörden af krono-utskylderne, skall den känning i ortens penninge-cirkulation, hvilken äfven nu förspörjes vid uppbördstiden, blifva så mycket märkbarare, som medel till afbördande af ränteoch kapital-liqviden för årets Banko-lån samtidigt måste beredas och utgå ur rörelsen. Detta gäller om de enskilte; men en annan fråga erbjuder sig härvid i afseende på Banken. Krononppbörden skall visserligen under hela tiden för skatternas indrifning efterhand lef Bih. lill R. St. Prot. i850 $• tSöl. 6 Sami., i A/d., S Ilä/t. 7 50 Ranko-VtskolteU betänkande, AVo 24 vereras, men den slulliga lefvereringeH och den summariska redogörelsen behöfva ej vara verkställde före den 1 Maj. Då man känner mängden af de göromål, som nligga uppbörds-tjeustemännen under denna tid, kan det med skäl sättas i fråga, huruvida det, äfven emot ett betydligt arfvode skulle vara möjligt att af dem vänta att special-redogörelse för allt hvad å Bankolånen uppburits äfven göres färdig lii! den 1 Maj, upprättad med den noggranhet i afseende på namnen å fastigheter och ägare, samt på de med de sistnämnde inträffade förändringar, att misstag oell oreda vid bokföringen i Banken må kunna undvikas. Hvem skall vidkännas ränte-förlhsten ifrån uppbördsdagen t. ex. i Februari till den tidigaste lefvereringstiden fram i Maj?