Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ja, arbetat hade han, så långt han mindes tillbaka, först i det fattiga hemmet ute på landsbygden, och sedan hela lifvet igenom. Hur han slagit sig fram, fattade han knappast. Litet hjälp här och där! Umbärande och öfverarbete I Bittert att minnas, men tillfredsställande för själf känslan också; ty hvad han var, det hade han egentligen sig själf och sin oerhörda arbetsförmåga att tacka. Och ändå! Här låg det verk, för hvilket han offrat sina nätters r&gt;ömn, sina tankar, sin helsa, sin kraft — det vimk som skulle kommit hans namn att lefva mer äu för stunden, och som skulle blifvit en välsignelse för mänskligheten, ofullbordadt, halfskrifvet, för att aldrig bli färdigt. En annan skulle komma efteråt kanske — komma med samma tankar, rön och erfarenhet för att stjäla ifrån honom hans förstfödslorätt. Denna tanke hade pinat honom under sömnlösa nätter och mer än en gång drifvit honom upp ur bädden för att med trötta ögon och darrande händer nedskrifva en sida eller ett par, som kanske kasserades dagen därpå. Han hade arbetat, så länge han kunde — ja längre — arbetat, så att han ej fått tid att lefva, och nu var det slut — nu återstod endast ett — att dö. Som läkare hade han sett sjukdomen komma smygande med symptom efter symptom — obevekligt — omutligt — tills han förbannade själfva vetenskapen, ty hade han ej egt kunskap, hade han egt hopp. För döden, som det varit hans lifsuppgift att söka bekämpa, hyste han ingen fruktan. Den var för honom endast metamorfosen — förvandlingen till en ny härligare tillvaro. Det han fruktade var att dö bit för bit, i ändlösa kval, tills intet fanns kvar af det, som höjer människan öfver materien. Vid mer än en sjukbädd, där döden varit hans öfverman, hade han kännt frestelsen att påskynda upplösningen. Det skulle varit så lätt — så mycket lättare än att se lidandet och intet förmå. Men hvad han ej vågade på en annan, det hade han rättighet att göra med sig själf, en förtorkad gren som han var, till mera skada än gagn. Han hade intet att sakna — knappast något att minnas. Ingen i världen stod honom nära.
Dervid är mig sagd t, att på sjukhusen i Paris, der homöopathien tillämpas jemte allopathien, visa ;sig resultaterna nära nog lika af båda methoderna. I Brasilien och Förenta Staterna i Nord-Amerika är homöopathien det allmänt gällande systemet, och det är föga troligt, att i ett land, som går så framåt i alla riktningar, som Förenta Staterna, en method skulle användas, som vore opraktisk. Der finnas också fullständiga medicinska fakulteter, der homöopathien studeras. Vid öfverläggningen i Belgiska deputerade kammaren yttrades allmänt, att det icke Der: 2ft Juli f. m. 317 vore rätt att sätta sig emot en lära, som vunnit sådan utsträckning som homöopatliien, och medicinska fakulteten har redan tagit saken i öfvervägande, hvarvid man förklarat, det man skänkte läran sin odelade aktning och gillande. Man har således icke der funnit att den är en galenskap. Annu en annan synpunkt är dess statsoch privat-ekonomiska. Det är icke likgiltigt, om läkemedel kosta en eller 100 rdr, och i detta afseende har homöopathien ett bestämdt företräde. Det vore en vinst för fattigvården af flere 100,000 rdr, om det visade sig att homöopathien verkade lika välgörande. Men den hufvudsakligaste synpunkten är dock menniskoknrleken. Vi hafva icke apothekare och läkare öfverallt; men de homöopatliiska läkemedlen äro så lätta, att man kan föra dem med sig i vestfickan, hvarjemte de kunna förvaras i flere 100 år utan att skämmas. Vådan af deras begagnande är också så ringa, att derest erfarenheten ådagalägger, att methoden är riktig, skulle det vara en af de största välgerningar, som kunde beredas menskligheten, om den blefve allmän. Jag vill icke längre uppehålla R. o. Ad. Jag förmodar, att de fleste redan bildat sin öfvertygelse i ämnet; men jag har icke kunnat undgå att anföra åtminstone det väsendtligaste till försvar för en lära, som jag anser vara en af mensklighetens vigtigaste angelägenheter. Hr Bildt, Didrik Gillis:
Det är en tillfällighet som alls icke behöfver efterapas från den Belgiska typen att den såsom astronom förtjenta Mr Quetelet, Konung Leopolds intima vän, fått sig lön anslagen såsom Chef. Han sade mig sjelf att denna utnämning var en favör, att han pro forma sammankallar do från de särskilde verken arbetande är deras ensak i samråd med hvarann, under Ministerns goda minne, hvilken sjelf presiderar när någon ny fråga upstår, att uprätta sina tabeller, söka förbättra ständigt deras form r enlighet med tidens fordringar. Det är le secretaire general, svarande mot Expeditionschef i Depart:l hos oss, som emottager resultatet af do i Byråen sammanträdande. Om man blott har i sigte sjelfva saken eller ändamålet och icke detta är att skaffa löner och rang åt vissa personer, så finner man lätt att hvad som här torde erfordras, är, utom den förut organiserade TabellCommissionen, en ny embetsman med Expedit:sSekret:s rang och vilkor, som uteslutande sysselsätter sig med agricultur-statistiken, när det lärer vara förgäfves att vänta få någon dermed bevandrad från LandtbruksÅkademien. Detta måste vara en man med stor dertill endast egnad arbetsförmåga. Ställer man nu en sådan under en Chef de Parade och icke låter honom handla sjelfständigt eller ens få äran af hvad som blir gjordt, så är bela denna i så måtto vigtigaste del af hela Byrån förfelad, som detta fack har f. n. ingen hufvudman. Rundeliga förslagsanslag till Ministerns disposition, för att allt som behofven framträda, underlätta denna embetsmans arbeten, i den mån han uttänker och föreslår dem böra It. St-r bevilja; men heldre än stora löner i synnerhet under den långa förberedande tid innan primärrapporterna från komunerna hinna inkomma, vore tjer.ligt blott tillstyrka honorarier för ådagalagde prestanda. I särskild till StatsUtsk, remitterad motion har jag upgifvit ett förslag huru dessa primär-rapporter skulle kunna vinnas. Jemföres nu med denna min vördsamma framställning hvad Komitén föranledt K.
PresteSt. hade ogillat detta mom. och ansett alt ett deremot svarande under a:o skulle inflyta af följande lydelse: ”1 de församlingar, der icke öfverenskommet är om utgörande af den här ofvanföre i i mom. bestämda minimiaflöning, bör ett bidrag af minst 2 och högst 6 sk. b:co af hvarje skattskyldig person i församlingen årligen utgöras; kommandes så väl denna afgift, som den i föreg:de mom. omnämnda skolgäld att uppbäras genom försorg af kyrkorådet eller communalstyrelsen, i händelse ensådan framdeles blifver organiserad, eller efter aftal med kronobetjeningen, samt att derefter inlevereras till församlingens skolcassa, för att till sina behöriga ändamål användas.” Frih. Hamilton: Äfven här har PresteSt. utgått ifrån samma, efter mitt förmenande, orikliga synpunkt, som i föreg:de moment. PresteSt. har nemi. sagt, att först skulle dessa bidrag in natura utgöras af församlingen, men om den ej kunde åstadkomma dem till fullo, så skulle denna afgift af 2 till 6 sk. af hvarje skattdragande inom församlingen utgöras. Utsk:n deremot hafva tänkt sig saken §å, att penningarne borde erläggas till skolcassan till så stor summa, som är nödvändig, allt efter församlingens folkmängd. Är folkmängden så stor, att 3 eller 2 sk. räcka, så blir det ej större afgift till denna lön. Således måste denna afgift i första rummet erläggas, och först om den ej räcker till, skola församiingsboerne tillskjuta hvad som fattas i summan, hvilken måste vara så stor, att deraf kunna bestridas så val lönen 23 H. i4 io6 Den 3 April f. m. till skolläraren , som öfriga afgifler för skolan. Jag anliåller vördsamt om Ståndets bifall härtill, med det tillägg, som Hr von Hartmansdorff föreslagit att i R. o. Ad:s beslut inryckas. Hr von Hartmansdorff:
Detta innebär, att en del eller en sida af medvetandets innehåll framträder och fattas på grund af medvetandets natur såsom en verklighet, oberoende af medvetandet om den samma. I det realistiska systemet åter utgår det allmänna medvetandet därifrån, att verkligheten till sitt begrepp är oberoende af medvetandet. Dock är den enligt realismen tillika till för medvetandet, ehuruväl detta dess vara för medvetandet är en underordnad egenskap, icke dess väsen. Idealismen kan vara rationalistisk såsom hos Kant, Fichte, Hegel m. fl. eller empiristisk såsom hos John Stuart Mill; realismen kan vara rationalistisk såsom hos Spinoza eller empiristisk såsom hos Locke (5). Blandformer uppstå såsom i förra fallet. Vi öfvergå nu till en undersökning af den filosofiska vetenskapens förhållande till erfarenheten. Egentligen är redan med det förut anförda bevisadt, att ingen filosofisk vetenskap kan finna sin princip i erfarenheten. Men vi skola här för tydlighetens skull lägga i sär de enskilda momenterna i beviset. Först: filosofien är en uppfattning af principen för det varande, d. v. s. för det som är föremål för kunskap och härmed för kunskapen själf, vidare och i samband därmed af principen för de regler, som gälla för handlandet. Nu innebär kunskap allmängiltig nödvändighet i uppfattningen; reglerna för handlandet en allmängiltig nödvändighet i afseende å detta. Alltså: filosofien har att förklara den allmängiltiga nödvändigheten i det teoretiska och praktiska lifvet. En dylik nödvändighet kan ej komma från det individuella medvetandet, ehuru den finnes i detta, utan endast från ett allmänt mänskligt medvetande, hvars verksamhet i sig själf är allmängiltigt nödvändig. Den enda mänskliga verksamhet, som har en sådan karakter är det logiska tänkandet; alltså är detta dess verksamhet. Således måste den filosofiska vetenskapens princip vara det nämnda medvetandet såsom enheten i det logiska tänkandet, hvilken enhet visats vara »jaget». Detta medvetande är just det, som gör en vetenskap till vetenskap, eller som är verksamt vid bildandet af en vetenskap; alltså fattar det såsom princip i den filosofiska vetenskapen sig själf. Denna uppfattning är af rent logisk natur, emedan det allmänna medvetandets verksamhet, om ren eller fri från främmande elementer, är rent logisk, och tillika, emedan ingen högre grund gifves, intuitiv.
Prestersknpet har, genom 172} års privileg. 7 art., åtnjutit befrielse från skjutsningsskyIdighet för alla Ståndet tillhörande boställen och embetsgårdar, stommar och klockarebol, och på grund af Föreningsoch Säkerhetsacten af den 21 Febr. 1789, äro jemväl alla boställen från skjutsningsskyIdigheten undantagne, så att 1111 mera endast den egentliga jordbrukaren åligger att besörja resandes fortskaffning, och synes således äfven sednare tiders författningar hafva syftat till återupplifvande af den i fordna tider rådande grundsatsen, att bondens naturliga åliggande och skyldighet vore att skjutsa. K. Circulär-brefvet till Landshöfdingarne af den 8 Dec. 177% som upphäfver den i 1766 års förorda. 8:de §:n af R. St. sig förbehållna granskningsrätt öfver skjutsregleringarne, har återfört dessa under den ekonomiska lagstiftningen, och liar försatt R. St. uti den obehagliga nödvändigheten att behöfva framföra önskningar till aflijelpande af skjutsningsbesväret, som utgör en af jordbrukets tyngsta, förderfligaste och mest ojemnt fördelade skatletungor. Regeringsmaktens allena besittning af den ekonomiska lagstiftningen synes, efter vanligt förnuftsslut, hafva bort ålägga Regeringen, alt i denna maktpåliggande angelägenhet åtminstone ådagalägga någon tanke till förbättring eller afhjelpande af ett ondt, hvilket på ett så hardt, så ojemnt, så orättvist och för den fria medborgaren så förnedrande sätt, belastar Svenska jordbruket. Skjutsningsbesväret delar sig för närvar, uti håll-, reserv-, kronooch kungsskjuts.
Ank. till Exp.-Utsk. den 16 Jan. 1863, kl. 6 e. m. Utlåtande, i anledning af väckt fråga angående ombijggandet af Östra flygeln af Rikets Ständers hus. (R. A) Sedan Rikets sednast församlade Ständer, jemlikt 261 § af det för Riksgälds-kontoret nu gällande reglemente, uppdragit åt Fullmägtige i nämnda kontor att före innevarande riksdag låta uppgöra förslag till en sådan förändring ock reparation af östra flygeln af Rikets Ständers hus, att de der befintliga lägenheter försattes i ändamålsenligt skick och, så vidt förhållandena medgåfve, erhölle den utvidgning, att fullt tillräckliga lokaler kunde beredas för de Rikets Ständers Utskott, som vore i behof af större utrymme, hafva Fullmägtige, uti skrifvelse af den 20 sistlidne November, till Stats-Utskottet öfverlemnat en af arkitekten, vice Professorn Albert Törnqvist, som af Ofverintendentsembetet blifvit förordnad att uppgöra de äskade förslagen till ofvannämnde flygelbyggnads reparation och förändring, till Fullmägtige ingifven skrift, deri han anmält att, i anseende till den dåliga grund, hvarpå omformälde byggnad vore uppförd, och densammas åt sjösidan ständigt fortgående sättning, det icke vore möjligt att genom dess påbyggnad bereda ökadt utrymme, hvilket endast skulle kunna åstadkommas genom den bristfälliga flygelns nedrifning och uppförandet i dess ställe af en ny större flygelbyggnad, hvartill bemälde professor uppgjort ej mindre planoch faqadsamt inredningsritningar, än äfven fullständigt kostnadsförslag, uppgående till en summa af 49,528 R:dr 20 öre Jemte det Fullmägtige till Utskottet öfverlemnat dessa ritningar och kostnadsförslag, hafva Fullmägtige anmält: att innehafvaren af den på östra sidan af Rikets Ständers hus belägne så kallade Hebbeska egendomen under förra hälften af år 1861 genom anställd rättegång väckt påstående derom, att den emellan denna egendom och östra flygeln af meranämnda hus befintlige Stats-Utskottets Utlåtande M 35.
Men värre än allt annat var detta hemlighetsmakeri innanför reglade dörrar, som gjorde att man blef så nyfiken, att man viste sig ingen lefvande råd. Hur det var, gick tiden ändå, och nu var det julaftonsmorgon. Der stod granen redan, grön och yfvig, midt i salen och doftade jul. Och barnen slöto en beundrande krets kring sin gäst från skogen. Jerker hoppade öfver ett par stolar till tecken, att han var nöjd med granen, oeh alla kommo öfverens om, att den var stilig, derför att den räckte till tak. Endast Elsa deltog icke i de andras högljudda glädjeyttringar. Elsa var ett litet sjukligt barn med bleka kinder och något tryckt och förskrämdt i sitt väsen. Föräldrarne hade nog ej heller samma känslor för henne som för de andra barnen. Hon var ful och tafatt, gick i vägen, när det var brådt om, råkade ofta slå ut kaffekoppen öfver frukostbordet och grät vid minsta förebråelse. H o n var med ett ord misslyckad, och så blef det tidigt hennes lott att få gå för sig sjelf och drömma. Medan syskonen helt och hållet gingo upp i ögonblickets gädje, stod Elsa bakom fönstergardinen och betraktade snöflingornas jämna, mjuka fall och solskenet, som då och då lyste igenom. Hon tänkte på skogen, som granen kommit frän och kände — omedvetet men starkt en outsäglig dragning dit fjerran bort till den tysta ensligheten. Det blef stilla i salen. Elsa såg sig om, hon var ensam, syskonen hade gått ut för att köpa ljus till granen. D å smög hon sig fram oeh kröp in under det gröna trädet och satte sig på dess fot. Litet vinterkyla hängde ännu qvar i barret, litet upptinad frost sipprade utefter stammen och gaf en egendomlig lukt af uppblött bark. Elsa lutade nacken mot den fuktiga stammen och lät sina blickar glida upp genom grenverket. Då hon suttit så en stund, förekom det henne, som om det var den höga, blåa himmeln der ofvanför, och öfver den blåa himlen seglade sakta hvita moln, och det susade så underbart vackert rundt omkring, oeh hon satt midt i granskogen, och det var snö på marken, solbelyst snö med blåa skuggor på. Så tyst det var i skogen.
Sits Bank kan med egen fördel lemna den enskilda och slatscrediten, men som icke vinnes, om banken vidblifver det gamla, visserligen beqvämare bruket, alt endast belåna men aldrig tillegna sig publika papper. Det gränsar näston till löjlighet, att banken belånar sina egna obligationer till 99 proc.; och såsom bevis derpå, att publika pappershandeln varit illa förstådd i vårt land, erinrar jag endast om det vanpris af några och 80 proc., hvartill armeens 5 proc;s obligationer en gång kunnat falla. Huru mycket bättre för banken vore det ej t. ex., när kursen är låg och medgifver vexeloch silfverköp, att i stället för silfver inköpa Hamburgska papper, som när som helst kunna förvandlas till silfver och emedlertid gifva banken en ränta h 4 ptoc. Det vore i min tanke en klok beräkning, om t. ex. banken af Salomon Heijne å 97 eller 96 proc. (och kanske vore Heijne i anseende till affärens enkelhet belåten med 88 Den t3 Januari f. m. mindre) öfvertog i eller million af brukshypotheks-lånet, som annu ej är indraget. Härtill erfordras intet vexelköp. Dessa papper hafva pä Hamburger börs ett stadgadt vaide, som varierar emellan 97 och gB proc., och skola troligen, i likhet med Tyska pantobligationerna, med hvilka de närmast kunna jemföras och som vanligen noteras öfver pari, så snart alla obligationerna blifvit utsålda, lioja sig till pari. Man skulle härigenom bespara landet en årligen utgående summa af 5 proc. deraf; räntevinsten öfverflyttades på banken, i hvars ägo dessa papper ägde silfvervärde. Armeens pensionscassas obligationer å 4i proc. äro okäuda utomlands, men skulle troligtvis vinna ett stadgadt värde af 4 eller 6 proc. utöfver pari, om de icke vore tippsägbara, och om de voro ställda i utländsk myntsort.
Sedan Kongl. Majit under den 17 Oktober 1840 i Nåder behagat, jemte framställning af hvad intilldess i afseende på den förut oroterade jordens inom Riket beläggande med rotering tillgjordt blifvit, eller eljest förekommit, till Rikets då församlade Ständers granskning och gillande, för deras del, öfverlemna de redan af Kongl. Majit, för Dess del, gillade längder öfver den inom sex uppgifna län tillkomna nya ordinarie soldatrotering, tillkännagåfvo Rikets Ständer uti underdånig skrifvelse af den 15 Juni 1841, att Rikets Ständer ansett sig böra uppskjuta med pröfning och utlåtande öfver denna nya rotering, intilldess densamma hunnit öfver hela riket försiggå, dervid Rikets Ständer tillika yttrade den önskan att uti ämnet i helt få vid påföljande riksdag emottaga Kongl. Majits nådiga proposition; och meddelade i anledning häraf Kongl. Majit, uti nådig skrifvelse af den 2 Augusti 1844, Rikets Ständer de hinder, som för uppfyllande af Rikets Ständers sålunda uttalade önskan ännu mötte. 22 Kongl. MayJs A1’dd. Skrifvelse, A'.o 74. Då emedlertid numera roleringsförrättniugarne inom alla de rikets län, der soldatrotering eger rum, och berörda förrättningar kunnat i nåder anbefallas, hunnit till slut bringas, samt de upprättade längderna öfver den af roterings-kommissioncrna inom nedannämnda 13 län verkställda, af Krigsoch Kammar-kollegierna, efter förutgången granskning och rättelse, i underdånighet tillstyrkta nya ordinarie soldatrotering blifvit under äfven här nedan uppgifna dagar af Kongl. Maj:t, för Dess del, i nåder godkända, har Kongl. Maj:t nu i nåder velat till Rikets Ständers granskning och gillande, jemväl för deras del, härmed öfverlemna samma längder, enligt hvilka tillkommit följande antal ordinarie soldatrotar, nemligen: Hela rotar. Styckade rotar.
Laräie, sacor., föressogo at detta mäl mätte upssjutas til desi Lonstitutionsn more af alla fyra Ständens Talemän behörigen under - Den 19 Junit. 807 underffrifwen, eller densamma til allmän efterlefnad utgifwen. Här uppä gjordes af Herr Grefwen och Landtmarffakken xro^osluon, hwilken enhälligt Bifölls. Herr Grefwen och Landtmarffalken tilkännagaf sedermera, at beträffande det pä Rikssalen hällne p-otocoll den 6 Junii, dä elonsriculioiiLn samt Siver iges Styrelse blefws wär nu regerande Konung och Riksens Ständer erbudne, wore det llu justerLllr samt med alla fyra Talemännens pässrift försedt. Herr dlorclenstolpe. Gullers, som begärt ordet, upläste följande til protokollet: Dä ifrän 1778 ärs Riksdag, jag baft äran wara Ledamot af delta Riksstånds jag beständigt erfarit, at de ädlaste, klokaste och redligaste tänkesätt för Medborgare och Fädernesland, grundadt och styrt de fleste af Ridderskapct och Adeln rN de besiut som de uti förekommande ärender fattadt; samt äfwcn wid förkastandet af 1789 ärs Säkerhets - .^ct, hwilken genom antagning af de öfrige Riksständen emot gammal Lag, blef K-rtionen pätrugad, hwarom No. blicum genom den hittills utaf Despoter förbudne, men nu lycksaligen tillätne tryckning af Ridderffapets och Adelns krotocoller för 1789, nu först fär en uplysande kännedom, Wi elfwen en och hwar hafwa i frifft minne de mindre behagliga och ofta olyckliga följder derföre billiga mistnöjen, denna alltid hos dl»tionen förorsakat.
När han förseglat brefvet, lät han kalla sin ridknekt. Den unge Petrus infann sig. Drake ställde till honom några frågor rörande familjens på Signildsborg befinnande, och Petrus, som vid middagstiden träffat kammarjungfrun Johanna, visste att gifva godt besked på dem alla. Bland annat han berättade var det, att lagmannen efter hexornas afrättning rest till Stockholm, så att friherrinnan och fröken Maria nu voro de enda af herrskapsfamiljen, som voro hemma. Petrus befalldes derefter att genast rida till Signildsborg och lemna brefvet till Johanna med uttrycklig tillsägelse, att hon, utan att visa det för någon annan, borde öfverräcka det till sin fröken. Han skulle sedan återvända till Sjövik, men lemna sin häst i ett torp, beläget vid insjön helt nära råmärkena mellan de begge herregårdarne. Detta ärende behagade Petrus, och utan att vidare fundera öfver saken, begaf han sig på väg. Framemot qvällen återkom han. Ärendet var riktigt uträttadt. Han medförde tillochmed en liten biljett från den, som emottagit brefvet. Drake lät Petrus gå. Då han var ensam, bröt han biljetten och läste följande rader: ”Gustaf Drake, jag börjar frukta er. Jag, darrar för midnattstimmen. I Himmelens namn, kom icke!” – Bra, sade Drake och sönderref biljetten. – Jag kommer. Kort före midnatten sadlade Drake sjelf en häst, svepte sig i en kappa och lemnade för alltid sina fäders gård. Allt var i denna stund tyst i den ensliga borgen. Endast den gamle portvaktaren var vaken: gikt och andra krämpor hindrade honom att njuta sömnens vederqvickelse. Då hästens steg genljöd i porthvalfvet, öppnade han dörren till sin lilla kammare och trädde ut med en lampa i ena handen och nyckelknippan i den andra. Han lyste på ryttarens ansigte och sade: – Åh, nådig herre, är det verkligen ni? – Hvartill denna fråga? – Ert varsel har ofta bedragit mig under de sista nätterna, herre. Jag har hört slag på porten, och då jag öppnat den, har jag tyckt mig se er rida in, men om morgonen fanns ni icke i borgen. – Du är gammal, skumögd och vidskeplig.