Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Liksom allt hvad Thaulow gör, vittna dessa småbitar om hans skarpa blick for naturen och hans mästerskap i att återgifva den; man behöfver för resten blott se denna kraftige gestalt, dessa trofasta ögon för att inse, att hans konst måste vara ärlig. Ett enklare och sannare framställningssätt än i Thaulows arbeten har man svårt att finna; jag erinrar endast 0111 hans tafla i Luxemburgermuséet. G. Munthes stora bild » Eggedal i Norge » är en kraftig, väl observerad bit norsk natur af mycken karakter och verkan. A. Schultzberg, akademiens begåfvade stipendiat, lär, efter afslutad » Salon », sända de bilder, med hvilka han eröfrat sin tredje-medalj, men ännu den 18 juli voro de ej upphängda, hvilket är skada för konstnären, som helt visst med297 FRÅN KONSTUTSTÄLLNINGEN I GÖTEBORG. dem kommit att göra bättre figur än med de skäligen intetsägande jättedukar, han nu utställer. O. A. Arborelius, R. Norstedt, G. Rydberg, Charlotte Wahlström återgifva med finess äkta svensk natur, likaså John Kindborg, W. Behm, G. E. Westman m. fi. S. A. Thörne utställer en anmärkningsvärd » Tidig morgon », som lockar många beundrare. C. Olsson, som studerat i Paris och för Larsson, har lemnat en större målning i den ultramoderna stilen; talang, t. o. m. mycken talang, visar bilden onekligen, men likväl gör den mera intryck af att vara en imitation af en bättre förebild, än ett själfständigt arbete. Här finnes nog både ljus ' och luft, men månne ej på bekostnad af sanningen. Herr och fru Pauli samt Alf Wallander, den senare på en afdelningsskärm, utställa äfven utmärkta landskap, som täfla med det bästa af landskapsmålarne ex-professo. Marinmålningen är på ett värdigt sätt representerad genom Olof Jernbergs » Marin från Vestkusten » samt större dukar af Svensson, Lindman m. fl. Djurmålnirigen kan skryta med några arbeten af första rang. Främst ställer jag Bruno Liljeforss ' » På hemväg från jakten », som i mitt tycke kan räknas till konstnärens bästa taflor.
Då nu den tid tilländagått, som uppå R. St:rs underd. äskande blifvit för deras sammanvaro nådigst beviljad, oell deras fortsatta verksamhet för denna Riksdag numera beror på K. M:s pröfning af de återstående oafgjorda ärendenas mängd och betydenhet, torde det vara tjenligt att R. St:r, till fullgörande af det i förenämnda §§ föreskrifna grundlagsbud, skrida till ifrågavar:de ärendes behandling. Yid de sistförflutna Riksmötena hafva R. St:r utsatt sådan dag, trenne gånger till d. 1 5 Nov., den sednaste gången till d. 15 Okt. Mot d 15 Nov. förekomma svårigheterna af de, i anseende till ångbåtsfartens uphörande näst före denna tid, de landväga företagne, långvariga, besvärliga och kostsamma resor, jemte flere omständigheter. Mot d. 15 Okt. kanmviindas, att tjenstebjonsflvttningen, som för husfadren ofta anses angeläget att öfvervaka, då just förestodo; att bruksbolagsstämmor, till beramande af det d. 1 Nov. började nya bruks-årets ekonomiska förhållanden, mångenstädes pläga hållas vid medlet eller under sednare hälften af Okt. månad; att jordfrukterne ännu icke alla äro och öfverallt hunnit inbergas före den tid, då afresan hemifrån borde anträdas, för att ankomsten till hufvudstaden må kunna ske före medlet af besagde månad, flere andra förhållanden att nu förbigå, hvilka synas hafva vållat, att det vid sisth Riksmöte fattade beslut, ang:de den nu pågående Riksdagens börjande d. 15 Okt. icke blef enhälligt. För att gå en medelväg, som i viss mån synes förena åsig terna, och icke medför de olägenheter, som i ofvanantydda hänseenden blifvit alternatift anförda, och hvarom utförliga diskussioner återfinnes vid de sednaste Riksdagarnes handläggning af enahanda ämne, anhåller jag att vördsammast få föreslå, det R. St. behagade bestämma d. 1 Nov. 1859 att blifva den dag, då R. St:r till nästa lagtima Riksmöte skola sammanträda.
Ett slags flytande lim b: redes på följande sätt: tre vigtdelar lim sönderbrytas i små stycken och öfvergjutas med åtta lika vigtdelar mjukt (d. v. s. icke kalkhaltigt) vatten, hvarefter det får stå några timmar. Derefter tillsätter man en half vigtdel saltsyra med tre fjerdedels vigtdel zinkvitriol samt håller slutligen blandningen under tio till tolf timmar vid en temperatur af 85 till 90 grader Cels. Detta lim stelnar icke och utgör ett särdeles godt bindeämne. Fanny — g. L ä k a r e r å d. G. H-s. Adr. Hamngatan 3, A. En * oläck » vän af Idun. Se svar till Lfetitia. i n:r 9. H. A. Fotbaden äro nästan nödvändiga. Om ni tar dem på qvällarna och på morgnarna tvättar lotterna med källkallt vatten med grundlig frottering efteråt, så löper ni ej fara att förkyla eder. Angenott. Se svaren Ina i n:r 9 och till Lilly i n:r 13. Drick kaffe högst en gång dagligen. S / I vilja särskildt fästa uppmärksamheten pä iduns i arr.plighet for piatä- sökande och platsutbjudande annonsörer, äfvensom för alla Öfriga slags l I LJ ombesörjer lus ntriitiiuslyri åt Iduns mot en (dock I I Kj L J IN annonser so * n beröra familjekretsen. — Annonser mottagas endast genom S.Gumselius annonsbyrå och hes redaktionen. Abonnentsamlare antagas. Modetidnings Alla m o t fraktkostnader. saker abonnenter skickas Dubbelt porto och f ö r u p p d r a g åt m o t efterkraf torde och få andra returneras medsändas. Se svar till G. H — s här ofvan! En ung, bildad flicka önskar till hö- G. S. E. Använd under ett par månaders sten plats i familj för att gå frun till tid den behandling, som föreskrifvits för Lilly i n:r 13. hända. På lön göres intet afseende. W. A. Tag hvarje morgon kall afrifning Goda rekommendationer kunna erhålöfver hela kroppen (helst med lakan); förtär las.
Stats-kont. uträknar derefter beloppet i penningar för livar och en och utfärdar anordningar serskildt för hvarje embetsverk och dessa anordningar, försedda med vederböns qvittencer, jemte den räkenskap, som deröfver i Stats-kont. föres, underkastas slutligen vederbörlig revisions-kontroll i Kammarrätten. Allt detta arbete och all denna tidsspillan vore man naturligtvis helt och hållet ifrån, om K. JVI:s propos. bifölles. Hvad ljuspenningar för extra ord. tjenstemän och betjening angår, så har Utsk., bland andra skäl, mot förslaget användt det, att denna inkomst vore den enda upmuntran, som komme de unga I jenstemännen vid deras inträde å tjenslebanan till del. Tvenne föreg:de talare hafva ock fästat upmärksamhelen på vigten af denna upmuntrans fortfarande. För min del förmår jag icke inse, huru i våra anspråksfulla tider, ett par Lffi talgljus årligen kan innebära tillräcklig upmuntran att qvarhålla sig vid ett embetsverk, om icke andra och väsendtligare interessen dertill verkade. En vida kraftigare upmuntran innefattas deremot i utsigten till sådane gratifikationer, som förslaget afser, nemi. för de arbetsamme och skicklige, 172 Den 5 Mars f. m. — och andra är det hvarken interesse eller pligt för Staten att uppmuntra. En uppenbar orättvisa ligger deremot i det förhållande, hvaraf del hittills visser), icke saknats talrika exempel, att, medan en eller annan extra ordinarie, som haft den industrien alt bereda sig inträde i >] dussin eller kanhända flere embetsverk, och då tiden för ljuspenningarnes ulanordnande för äret stundar, på alla dessa ställen gör sig påmint med renskrifvande af några få expeditioner, derigenom kan blifva vedergälld med 12 Lf? talgljus eller mera, den extra ordinarie, som i svett och möda äret om arbétat i ett enda verk, får nöja sig med 2.
Sedan äfven Adeln 1810 åtagit sig denna afgi t, erlägges den nu af alla personer emellan i5 och 63 år, och äfven öfver 63 år i vissa fall, med undantag endast för den icke jordägande gemenskapen af krigsfolket och beväringen, när den i krigstid uppbådas till tjenstgöring. För ståndspersoner och borgare är afgiften öfverallt lika, nemi. 3 mark eller 12 sk., men allmogen erlägger den, icke blott på olika orter till olika belopp i penningar, utan äfven på några ställen in natura. Sålunda erlägges blott 2 mark i Skinnskattebergsoch Norbergs-bergslager, i Wermland och en del af Dalarne; i nori a delen af Dalarne betalas blott 12 öre, i Westerdalarne icke mer än 8 öre, och i Jemtland och Härjeådalen af den besutna allmogen — intet. Vissa socknar af Stora Kopparbergs län utgöra sin skatt i kol lill Fahlu bergslag, och andra i Westmanland likaledes till Sala bergslag. I anleda, af dessa olikheter hafva också R. St. i83o beslutat, att grunderna för mantalspenniugarnas utgörande borde bringas lill mera likhet öfver hela Riket, i sammanhang med någon framdeles skeende jemkning af jordens beskattning. Jag öfvergår nu till sjelfva motionen, hvilken jag i huf vudsa - Den i5 Februari e. m. 5? vudsaken biträder, men till hvilken jag önskar få bifoga några anmärkningar. I afseende på lämpligheten af medlens anordnande direcle från länsränterierna är jag af samma tanka, som motionären; emedan jag anser, alt det blott skulle leda till onödig omgång oeh tidsutdrägt, om sådana anslag, som beviljas af R.
Nio 6, principen, att penningerörelsen bör till orterne fördelas, ocli ej allt mera concentreras, oeh slutligen fruktar jag, att, om enskilda föreningar lyckligt utbildas, nya Ständer kunna återfinna Banken temligen skuldsatt, och detta endast derföre, att den måst tvinga sig qvar uti en onaturlig och efter tillgångarne för stor lånerörelse.” ”De utaf Utskottet föreslagne Cassacreditiven öfverensstämma icke i min tanka med principerna för en god Bankrörelse. Meningen med Cassacreditiv är aldrig att bereda creditivtagaren räntevinst, endast alt bespara honom ränteförlust. De dragna assignationerna böra således erhålla en form, som hindrar dem att blifva löpande i landet såsom mynt, de böra således helst vara liandskrifne, eller erhålla form af vanligt vexelbref, eller också utgifvas på minst 200 Riksdalers valeurer, __ ty en graverad assignation på 100 R:dr, utgifven i aflägsnare landsort, kan länge hålla sig i omlopp. Äfven ifrån en annan åsigt måste jag ogilla den nu föreslagna lånerörelsen. De ifrågavarande creditiven skola snart öfvergå till en sorts stora stående lån, då creditivtagaren kan vid årets början lyfta hela sin summa å 5^ procent, utan att derå under årets lopp göra någon afbetalning, så vida icke Styrelsen ålägger honom qvartalsinsatser. Hvar och en inser, att detta ej är denna rörelses natur, och en Bank, som på sådane vilkor beviljat stora creditiv, måste hållas i en oviss ställning om sin blifvande sedelmassa, och sin metalliska fond. Jag hade äfven trott, att billigheten fordrade, att en nybörjad utlåning borde ske efter renare grundsattser, och de dertill anslagne fonder hållas rörlige, för att i första rummet kunna indragas och användas till Bankens behof, innan den redan privilegierade lånerörelsen anlitas.
Att, under åkerbrukets, enskiftenas och odlingarnes rätta utvecklingsperiod, hvilket man kan kalla de sednare 10 åren, under stora ansträngningar att använda alla möjliga krafter till förbättringar och utvidgade odlingar och må hända skynda dermed mera än krafterna medgåfvo och förståndigt var; att under sådana förhållanden mötas med tvänne nära nog totala missväxtår, under det en äfven å andra orter kännbar penningeförlägenhet kändes, öppnade sår, som ej så snart kunna läkas. Såren blefvo så mycket djupare, som ymniga och lätta lånetillgångar hade föregående åren blifvit i stor skala anlitade. När man härtill lägger alt spekulationerne hade dessutom sträckt sig i öfverdrifvet mått till egendomshandel, i hvilken både stora egendomar och en mängd hemman och hemmansdelar ingingo, hvartill krediten fortfarande behöfde anlitas, under det att egendomarnes värde voro i stigande och nära nog ingen gräns för deras värden, så kan man lätteligen fatta följderna af den stagnation, som uppkom genom brist på produkter att afsätta och genom brist på cirkulerande mynt, hvarmed redan ingångne förbindelser och de stundliga behofven skulle liqvideras. Känningen häraf skulle blifva så mycket starkare, som bristen ej kunde afhjelpas genom ett återhåll, ty stegen voro redan tagne, voro för stora och för allmänna. Ett ovarsamt begagnande och användande af de tillgångar, som varit tillgängliga och som onekligen släpptes allt för hastigt och allt lör mycket på en gång ut, måhända med beräkning af långifvarne, alt derigenom ernå en deremot svarande och kanske obillig vinst, skulle naturligtvis skuldsätta fastighetsegare och näringsidkare till ett belopp, som ej kunde ulan tvångsmedel återbetalas, när samma källor, från hvilka lånen blifvit gjorde, på en gång och på flera månader stängdes, antingen af försigtighet eller af brist på tillgångar. Emellertid hade dessa i och för sig sjelfva skenbara tillgångar uppstegrat både fastighetsoch varupriser, hvilka äfven under naturliga förhållanden ej kunde stå på samma höjd och skulle ovilkorligen än vidare falla i samma mån det förut cirkulerande myntet indrogs och krediten blef störd.
Det finnes derföre äfven flera, som äro uprikliga nog att alls icke vilja inlåta sig på dessa moliver, utan anföra religionsintoleransen såsom sin enda grund. De säga helt öppet och utan blygsel: ”Judarne hafva allt hvad de kunna begära, de hafva rättighet att blifva Christna.'1'' Till dessa vilja vi icke tala, i afseende på detta deras motiv, ty fanatismen, der den verkligen finnes, är döf för skäl och bevis. Vi vilja endast erinra dem derom, att det sätt, hvarpå de anse christendomen böra utbredas, utom att det är inhumant och ochristligt, äfven i yttre måtto förfelar sitt mål. Fortfarande förtryck upmanar en stark och i sig sjelf ädel motståndskraft hos de Mosaiske trosbekänDarne. Det ligger långt ifrån oss att bedöma deras motiver, som under nuvarande förhållanden öfvergå från Judaismen till christendomen; men vinsten för det christna samfundet torde ofta vara tvetydig nog; alla dessa kunna beklaga sig, att ett missbruk af statsmakten sätter deras, vi antaga det gerna — rena handling i ett misstänkt ljus. Huru skall man kunna vänta, att den ädelsinnade och mera energiske Juden skall känna sig upmanad alt taga kännedom om en religion, som säger sig vara kärlekens, men under århundraden för hans trosförvandter visat sig såsom hatets och det blodiga förtryckets, att öfvergå till de christna, så länge dessa döma honom lill förnedring och förtryck och derföre anföra christendomen såsom skäl. Så snart förtrycket försvinner, utplånas äfven denna känsla och i de länder, der en förbättring skett i Judarnes ställning hafva de långt ifrån att ökas, såsom man förespeglar, årligen förminskats. Det är hatet och förtrycket, som under århundraden hållit judendomen uppe och hindrat mosaiternas fullkomliga amalgamering med de chrisina.” Härtill skulle jag vilja tillägga några ord, serdeles som de stå Väl tillsammans med hvad som yttras ang:de Judarne och deras ställning till Christna Stater pag. 405, 7:de häftet af Die Gegenwart: eine encyklopädische
När åter, hvad lackjernshandeln vidkommer, nu mera inga hinder äro för Bruksegare, att, af hvilken tillverkare sorn heldst, upphandla sitt eget behof och nödiga förlag af Tackjern; men författningarne deremot försvåra enskildas försök, att vid förekommande tillfällen och tiM förfång för andra Idkare af näringen slå under sig alltför stora, till försäljningen vid tjenlig conjunctur ämnade, förråder, hvarigenom, väl till dess enskilda fördel men andras skada, Tackjernspriserne öfver deras naturliga gränsor upptvingas, såsom följd af uppkommen tillfällig brist på nödig rudimaterie för Stångjernssmidet; så synes nuvarande tids beskaffenhet, då äfven Tackjernsöch Stångjerns-tillverkhingen, efter ali sannolikhet* och enligt bvad beräkningar och erfarenhet öfver hufvud antyda, äro uti ett någorlunda proportioheradt förhållande till hvarandra, icke någon ytterligare förändring af gällande författningar i den delen påkalla, heldst som den anmärkte inskränkningen i T^ckjefnshandaln för Bruksanläggningar, som till en del eller helt och hållet äro grundade på egna blåsningar, när skälige hinder dervid möta, antingen för tillfället genom Bergscollegium eller, örn ständigt fortfarande hinder verka blåsningens upphörande, genom Kongl. Majit kunna erhålla köpetackjernsratt. Qzo Best), ech Ekon. XJtsk. Eetänkanden För öfrigt, och som det är Utskottet bekant, att Kongl. Majit innevarande år förordnat visse Gommitterade, att, efter granskning af no gällande författningar, föreslå de rättelser och tillagningar, hvilka Bruksoch Bergshandteringens fördelar och framgång fordra, så föreställer sig Utskottet, att detta ämne äfven lärer blifva ett föremål för deras uppmärksamhet, och att, efter en på sakkännedom grundad granskning, sådande tillstyrkanden deraf lära följa, som Rikets sanskyldiga nytta påkallar. —•
Men så länge inga sådana garantier finnas, och så länge man i lagen uttryckligen intagit den grundsats: att hvar och en, huru qvalificerad han än må vara, skall äga rätt att flytta dit han för godt finnér, och 222 Den 12 Augusti f. m. man deraf måste draga den slutsats, att hvar och en, som ej är brottslig, skall ega rättighet alt välja hvilken bostad han behagar, utan att gifva kommunen någon säkerhet att kunna befria sig från bördan af lians försörjning; så tror jag man gör bäst uti, att ej låta det bero på kommande tider att säga, om författningen är ändamålsenlig eller ej. Tvertom synes det mig vara af högsta behof, att man tillägger församlingen den rätt, som ifrågavar:de förslag innehåller; ty det mäste vara gifvet, att församlingen ej vägrar inflyttning för en person, som gifver full säkerhet för att någon fattigvård för honom ej kan ifrågakomma. Dessutom är det naturligt att då församlingen, i händelse af obelåtenhet med en persons inflyttning, äger rätt att sådant anmäla hos vederbörlig myndighet, som skall pröfva huruvida den inflyttade der bör undergå mantalsskrifning eller ej; så ligger häruti för församlingen en säkerhet, att ej lättsinnige personer, eller s. k. ”skojare”, derinom taga sin bostad, utan att församligen kan sådant förneka. Dertill kommer, att den som kan sig försörja, äfvenledes eger en obestridlig rätt alt inflytta, utan att sådant kan honom förvägras. Nu deremot, då jag sjelf sett exempel på huruledes en person, som till följe af en slägtings tillåtelse att sätta sig ned hos honom, inflyttat från en socken till en annan, i denna sednare vistats onder flera år, utan att det för denna församling varit möjligt att få honom bort, enär om än åtgärd vidtagits för ett sådant ändamål, det för honom varit ganska lätt, alt, från sitt på blott \ mils afstånd belägna rälta hemvist, till nämnda församling återvända; så innebär det, i min tanke, den största orättvisa att blott en nyck å den inflyttandes sida skulle leda derhän, att församlingen måste på fattigvårdens bekostnad underhålla hans hustru och barn.
Med anledning af denna Rikets Ständers Skrifvelse, nedsatte Kongl. Majit den 4 Februari 1859 en kommitté, bestående af en professor från hvartdera af de tre medicinska läroverken, samt två praktiska läkare under ordförande af dåvarande Chefen för Ecklesiastik-departementet. Denna kommitté af sakkunnige män afgaf den 30 Juni samma år ett underdånigt Betänkande, hvaruti fyra af de kommitterade föreslogo: alt med indragande af såväl de vid Universiteterna i Upsala och Lund befintliga medicinska fakulteter, som af Kongl. Medico-Carolinska Institutet, ett enda medicinskt läroverk inrättas i Bih. till R. St. Stockholm, för hvars behof således alla de vid ofvannämnde undervisningsanstalter befintliga inrättningar och materiella hjelpmedel, såvidl möjligt är, skulle komma att användas. Jemte detta hufvudlörslag och ”med afseende på de möjliga svårigheter eller oförutsedda hinder, som kunde komma att verka fördröjande på verkställigheten af detsamma”, framställde kommilterade eli interimsingalunda eli ”alternativt” förslag, enligt, hvilket kommitlerade ansågo medicinska undervisningen, ‘'sä godt sig göra låter”, om ock ofullkomligt, genom alt förena de tre befintliga medicinska läroverken til! enig och ordnad samverkan ”kunna provisoriskt ordnas för tillfället och intilldess kommitterades förutnämnda hufvudförslag, hvilket kommilterade framställt såsom otvilvelaktigt det enda rätta, hvarigenom medicinska undervisningen i vårt land på eli fullt ändamålsenligt sätt kan ordnas”, blefve till verkställighet befordradt. Kongl.
De skäl, motionären åberopat, synas likväl hvarken i det ena eller andra hänseendet tillfyllestgörande. Det ifrågavarande bestyret med räkenskaperna angående kyrkans och folkskolans medel kan nemligen icke anses så fremmande för prestens befattning, som motionären förmenat, utan står tvärtom i nära samband med pastoralvården, så länge denna äfven innefattar den tillsyn å kyrkans egendom, som genom lag är Pastor anbefalld och, efter motionärens eget förslag, icke heller skulle upphöra. Besväret dermed är också alltför ringa, för att detsamma skulle kunna sägas inverka på prestens öfriga tjenstoåligganden, och då motionären sjelf anser hvarje skrifkunnig person skicklig att föra nämnde räkenskaper, torde hans farhåga, att en och annan prest är dertill alldeles oskicklig, befinnas ogrundad, helst, efter hvad kändt är, dessa räkenskaper icke äro af någon vidlyftig beskaffenhet. Hvad åter ansvaret för de ifrågavarande medlen beträffar, delas detta af kyrkovärdar, hvilka med visshet tor le kunna antagas öfverallt vara utsedde bland församlingens redbaraste och mest erfarna män, och hvilka icke lära underlåta att till sin egen säkerhet tillse, det de personer, åt hvilka kyrkans medel utlånas, äro vederhäftige; hvadan en nykommen Pastor torde för dessa mäns uppgifter i berörde hänseende kunna hafva fullt förtroende. Uti denna Pastors och kyrkovärdarnes gemensamma ansvarighet, jemte de föreskrifter i afseende på kyrkokassans vård, som genom lag äro gifne, ligger äfven tillräcklig säkerhet mot medlens förskingring vare sig genom svek eller vårdslöshet, ett förhållande, som erfarenheten bekräftat, i det nemi i _ Sammansatt a Lagsamt Allm. IS c sv.- och Ekon.-Ulsk:ls Betänkande N:o 7. 3 gen de exempel derpå, att någon kyrkokassa af antydde anledningar lidit förlust, äro högst få och ieke torde kunna antagas inträffa mera sällan, om Pastors befattning med räkenskaperna uppdroges åt en särskild kassör.
Deraf skall finnas: att man genom ett ordnadt TullSysteme ville med högre tull mot utländskt intrång försvara allt, som var Svensk NaturProduction, eller af Svenska rudimaterier tillverkadt: alt denna Tull, för att tillfredsställa opinionen, föreslogs högre än behofvet kräfde: — och att sådan skyddstull tillämpades å alla på utländska rudimaterier grundade fabricater, hvarmed Fabrikören borde vara belåten, så vida han, genom förvärfvade kunskaper och täflan med utlänningen i sitt yrke, ville göra sig värdig detta skydd, och icke på orimligt uppstegrade priser grunda en yppighet i lefnadssätt, som icke öfverensstämmer med det exempel lian bör hämta af andra länders fabriksidkare. BevillningsUtskoltets förslag förkastades af BorgareStåndel genom origtigt begrepp om deras eget interesse; det antogs deremot af de öfrige 3 Stånden, och bifölls till en ded af Regeringen. Det är icke min afsigt alt klandra, att Regeringen till en början så mycket inskränkte den handelsfrihet Ständerna lö - 3i6 Den 3o December f. m. reslagit. Måhända var denna försigtighet nödvändig; men särdeles tillfredsställande måste det vara för hvar och en, som, med öfvertygelse att befrämja sitt fosterlands väl, sökt medverka till att lossa de fjettrar, som hindrade Svenska handelns nyttiga utveckling, att finna det Regeringen, med vunnen öfvertygelse om nyttan af ett friare HandelsSystéme, genom nya Tullförfattningen af 1826 undanröjt flere af de deremot lagda gamla hindren, samt i afseende på verkställigheten vidtagit nödiga förändringar med Tullstyrelsen och bevakningen, hvarigenom det blifvit bevist hvad BcvillningsUtskottet i8a3 förutsatte, att hvarken vilja eller kraft felades till beredande af det goda ändamålet, som söktes. Undersökom nu, hvad verkan den nya sakernas ordning medfört, och huruvida de högljudda klagomål, som deremot höjas, äga någon grund.