Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Athanasius’ efterlemnade skrifter finnas fyra tal mot arianerna och en afhandling om Ordets menniskoblifning; men hvarken i dem eller i andra afhandlingar, som äro af honom, nämnas de föregifna himmelska vittnena. Basilius den store (död 371) var en af arianernas kraftigaste motståndare. Han egnade en stor del af sin skriftställareverksamhet till deras bekämpande, men ingenstädes i hans skrifter finner man bland bibelställen, som han mot dem åberopat, de omtvistade orden i 1 Joh. 5, 7 & 8, ehuru detta mer än något annat kunnat tjena till försvarsmedel mot arianismen. Basilius’ ungdomsvän Gregorius Nazianzenus, som under sin oafbrutna häftiga kamp mot arianerna förvärfvade af ortodoxerna ärenamnet „Theologus“, anför ur Johannes’ första bref orden: „tre äro som vittna, anden, vattnet och blodet“, men iakttager en väl begriplig tystnad i afseende på de tre vittnena i himmelen. Didymus (död 395) har efterlemnat tvenne skrifter, den ena „Om Treenigheten“, den andra „Förklaringar öfver Johannes’ första bref“ (just det bref, hvarom här är fråga). Uti ingendera kan spåras den ringaste antydan på det oäkta stället. Detsamma är förhållandet med den af Epiphanius (död 403) skrifna Kättarehistorien, hvilket är desto märkligare, som hon vill vara en ortodox vederläggning af alla ditintills uppkomna „irrläror“, samt för detta ändamål åberopar en stor mängd ställen ur nya testamentet. Vi meddela till slut tvenne särdeles klara och afgörande intyg ur grekiska kyrkans litteratur. Det ena lemnas af tredje ekumeniska mötets handlingar; det andra af Cyrillus’ stridskrift „Fördömelser mot Nestorius“. Tredje ekumeniska mötet, som hölls i Efesus år 431, var skådeplatsen för en häftig strid om arten af den gudomliga och den menskliga naturens förening i Kristi person. Å ena sidan stod Nestorius med sin förnuftigare åsigt; å andra sidan Cyrillus, som tänkte sig föreningen såsom en substantiel enhet.
Tyst stod jag diir, med bliclz mot jorden, I a d a l i t lyssnande till orden, Som giiigo fr8n. den. dyra 111.iin.cl .. Visst 3Iastarn sbg, hvad c \ j~ipt jag Irancle, .Föriiann. ilen glöd mitt lij aria briiiicle. I delina saligt slröi1.a stund; T y (1.5, mitt barn. lian Merslcai~kte, Hans öga, t&amp;ilrbefbl&lt;tadt, Islankte Likt s \ j 8~1ians ljus den stilla natt; Ocl~, milda orden till. mig lj ödo, Da, de i afslcedsstii~~clen .j öclo: ' n J; ij? k t .57iXi,tt! ~h ' Jag slöt inin gosse ömt til.1 bmiirieii,: Han om min hals slog i: nii.cla armen, Log, so111 jag anm ailglar le. Stiiiii gick niecl boiioni j ag til.lbaka, Men 1.ii11ila1: Iiacle jag %tt sinaka Och. lart den Högstes n8il att se. 4tt vai: a moder: det &amp; r viiining, Ar ai-elirans oinkri11.g en tinning, Som blekiiat under sorg och nöd; Det # r att vaxa, Blifva mogen Och lik det fasta trad i skogen Å t veka rankan gifva stöd. E11 inoder giir e,j helt nr tiden, Då Iielmes lefi~adsdag ä r licteii Och nedlagd lieiuies vaiidriiigsstaf: Hoii Bor i minnets tabernakel Uti förklaracit ljus, som Rakel, Och talar aniiii ur siii graf. Förr an vi Iiunnit genoiii 1iiiidei.i Uti den heta midtlngastiiiictt ?ii. Den lille sonmat i min faliiii.
Denna kostnad var beräknad till 32 R:dr a4 skB:co arket, inberäknadt häftningen, inbindningen, tabellerna, registret &e. 1 sådant ändamål har jag satt mig i communication med en af hufvudstadens största boktryckare, af hvilken jag erhållit en skriftlig uppgift på kostnaden, som jag anhåller må blifva Exped.Utsk. meddelad. Den är af detta innehåll: ”Upplysningsvis får jag äran gifva tillkänna, att ett ark ”af de redan påbörjade betänkanden af nu blifvande bihang ”till RiksStåndens protocoll kan tryckas med samma stilar, ”eller s. k. Cicero Antiqua, i samma format eller in 4:to, ”med 1200 ex. upplaga och tillsläppa papperet samt tillika ”besörja häftningen för 23 R:dr — sk. B:co pr ark. ”Tillägges för correcturläsning 1 „ — „ „ „ ”och för mariuscripts utskrifning ”med papper — „ 36 „ „ „ ”hvilket sammanräknadt utgör 24 „ 36 „ „ „ ”så skulle behållningen för ifrågavarande entreprenör blifva ”7 R:dr 36 sk. B:co pr ark, eller då det tryckes ett ark om ”dagen af hvarje betänkande, hvilket lärer blifva nödvändigt för att följa med tiden, så skulle han öfverhufvud ”skörda en inkomst af 69 R:dr 36 sk. om dagen, eller för "veckan 4*8 R:dr 24 sk. Afsigten, som hittills varit att hus”hålla med Statens medel, tyckes nu vara att på ett förvånande sätt slösa dermed. Då det skulle kunna invändas, ”att tabeller förekomma, som fordra 5o, kanske 100 proc. ”förhöjning i arbetslönen, får jag äran nämna, att knappast ”sådant förut skett på hvart i5:de eller 2o:de ark; och bör således ej detta blifva skälet för den öfverdrifna beskattningen.”
Hela Berg skola erbjuda en outtömlig tillgång häraf och hafva Jernmalmsstreck blottade i dagen, samt på flere ställen aflossnade och nedfallna malmstycken till en storlek, hvaröfver Inbillningen skall förvånas. Herr Ornberg räknar Besv. »ek Ekon, Utsk. Betänkande)!. 789 det till tidens sällsamheter, att man för Norrbottens Län, med dess outtömliga jernmalmstillgångar, likväl från Stockholms våg nödgats upphemta ansenliga partier af Jern, och Man uf act ur-s midén, emedan de Norrländska Stång] erns braken varit inställda och overksamma i brist aF tackjern, som äfven mäst anskaffas från Södra orterna. Memorialets författare, som trott sig böra fästa Riksens Höglofl. Ständer* uppmärksamhet på detta vigtiga ämne och på medel till begagnande af da herrliga skatter, somnyssnämde orter erbjuda, föreslår slutligen, det en underdånig önskan till Kongl. Maj:ts måtte framföras, att cle förmqner, semi igenom Bergsinanna privilegiers upphörande hör vissa hemman eller orter kunde disponeras, mätte öfver flyttas pä Norrbottens Län, sedan likväl en noggrann undersökning om rätta sättet för deras nyttigaste användande derstädes föregått, pä det tackjernsbläsningen måtte befrämjas f örmedelst Allmänhetens frivilliga deltagande deruti, och att i sådant afseende en plan måtte uppgöras och. vid nästkommande Riksdag Riksens Ständer föreläggas, i fall dess införande och utvidgande icke skulle utan Statens serskildta bidras kun il? na verkställas. Uti ett sednare Memorial af den 14 sistförfiutna Aprill, har samma författare, under yrkande af sina förr ingifna motioner, gifvit anvisning på några documenter och handlingar, hvilka förmodades gifva Utskottet ledning 79° Eesv. och Ekon. Utsk. Betänkanden. vid undersökningen af detta rikhaltiga ämne; Så val med anledning häraf, som i anseende lill Utskottets förut ägande kännedom, har det gått i författning om anskaffandet, ej mindre af Kongl.
Förbindelser räntan alltid förfaller till betalning vid årets slut, eller den 3i December. 8:0 Skulle, af förekomne skäl och anledningar, Comiterade, vid något tillfälle, finna sig föranlåtne, att inskränka den först beviljade lånesumman; och den intecknade Förbindelsen, i följd häraf, komma att innehålla ett större, än det verkliga lånbeloppet, skall skillnaden afskrifvas på Förbindelsen, innan den till RiksgäldsContoiret inskickas. 9:0 Sednast efter Fem års förlopp, att räkna ifrån den irsta Januarii i83o, skall den byggnad, till hvars uppförande lån erhållits, vara uti så fullbordadt skick, att försäkring dara uti Städernes Allmänna BrandslodsBolag, enligt de för denna inrättning gällande för - ( 32 ) fattningar, må kunna vinnas; vid äfventyr att Lånet, i annat fall, varder genast, efter nämnde tids utgång» infordradt. toto Så fort försäkring å en byggnad kan erbållas, bör den, genom Låntagarens försorg och på dess bekostnad, anskaffas för minst Tre år samt BrandförsäkringsBrefvet, jemte ett af BrandstodsBolagets Direction utfärdadt Bevis, att Lånsökanden afsägt sig rättigheten BrandstodsBolaget frånträda, så länge någon del af lånet är obetald, aflemnas till Comiterade, hvilka insända dessa handlingar, jemte Låntagarens förbindelse å Lånesumman, till RiksgäldsGontoiret: tito Skulle en afbränd tomt, innan den blifvit bebyggd, ombyta ägare, må den nya ägaren inträda uti förre ägarens rättigheter och skyldigheter. 12:0 Då byggnader af sten uppföras, får lånet innestå, Utan Capital-afbetalning, under Tio års tid, att räkna från det att ifrågavarande lån till Staden återgå, men, efter dessa Tio årens förlopp, skola Sex procent, beräknade på hela lånesumman, sådan den var, innan Capitalet någon förminskning undergått, inom hvarje års slut erläggas; och sedan utaf dessa Sex proc:t först blifvit beräknad Tre proctts ränta på den qvarstående lånesumman, afskrifves öfverskottet på Capitalet, intill dess detta blifvit till fullo belaldt.
Dea 25 Junti e. m. 179 gjorda denea handtering; mera lönande, och det i moa af möjligheten att under den tillåtna tiden tillverka större qvantum, tror jag likväl icke att det nu inträffar, utan torde den, som nu bränner med en 20 kannors panna, kunna sälja sin tillverkning till samma pris, som den, som begagnar en eller flera 90 kannors, äfven om beskattningen vore beräknad lika för hvarje kanna af pannerymden , ente dan sjelfva inrättningen och dess drifvande är kostsammare i samma mohn tillverkningen är större och skyndsammare kan verkställas. Ef. ter nu gällande författning inträffar, att ett hemman, fördehdt emellan 20 Åboer, får bran na med pannor om sammanlagdt 4C0 kannors rymd, dä ett annat med större afkastning, i en agares hand, endast får bränna med 180 kannors rymd. Hvad jag nu anfort, torde bevisa, att Utskottets Betänkande icke grundar sig på någon, helt utförd princip, utan att de serskilda Stadganden, sorn blifvit föreslagne, äro sig emellan stridiga.
Fru Metta bäfvade för hennes underliga, själlösa utseende, och vågade icke tala om Enevald. Med moderlig instinkt fann dock fru Metta medel, att väcka någon uppmärksamhet hos Sigrid, i det hon började tala om sin längtan att höra af herr Erik, och föreslog att sända ett bud till honom. Med något mera liflighet, än hon på länge visat, höjde Sigrid opp hufvudet, men det sjönk åter ned då hon sade: "Nej, icke få vi ännu söka den glädjen. Ett bud kunde ge anledning till upptäckt. Väl vet jag, att far skulle längta derefter, men hans säkerhet måste gå framför allt"; och åter spann hon, som förut. "Ja, herre Gud", sade fru Metta åter, "man må väl rätt söka, med allt förstånd, att akta för upptäckt. Den förskräckelige tyrannen synes då aldrig få nog af blod. Arvid Stålarm, som vid det ohyggliga mordet i Åbo fick behålla hufvudet, nu skall han ju i Stockholm redan ånyo ha varit utförd till döds, och åter blifvit förd in tillbaka; och nu skall han åter dömmas med rådsherrarne i Linköping. Herre du mäktige, de arma fruarna alla, som så länge se sina man hotade med bödelns yxa. Och, Gud hjelpe, det säges att hertigen ger sig ingen ro, innan han får dem alla till döden. Siri, du min flicka, du borde tacka Gud och stråla som ett kyrkljus, att du lyckades i ditt farliga förehafvande." "Mor, J hafven rätt", sade Sigrid och blickade opp. "Jag bör i sanning intet annat än tacka Gud för sådan nåd." "Ja", sade fru Metta och knäppte andäktigt ihop sina händer. "Jag tänker på huru det månde hafva känts i hjertat på de Wiborgska fruarna, då de fingo höra sina afrättade herrars hufvuden, der de sitta oppsatta på fäporten, midt i julnatten börja sjunga: 'De måste oss låta fara med frid', som det allmänt säges, att de hafva sjungit ur Davids psalmer. Men hvem är det, som kommer", sade fru Metta i detsamma. "Hvem kan det vara. Han ser ut som en förnäm herres tjenare. Sorgklädd?
»Nej, och intet så fint heller,» sade Stina skrattande, »ty det var bara små-blångarn till inslag, men se det var så mycket dess hvitare, och hårdare mangladt,» fortfor hon, allt under ett godt och hjertligt skratt, »och se det sätta herrskaperna ett förfasligt värde på. Jag har mången gång på markna’n sett hur de ha betalt mer för en hvit och hårdmanglad bit, än för en annan, som varit båd finare och bredare, fast den skollat litet oblektare.» »Ja det vet jag visst!» svarade mor Kajsa med stort förakt öfver herrskapernas enfaldighet, »liksom intet det linnet blef hvitt nog när de drog till och bruka’t, och byka’t och pynta’t, och skubba’t med sin tyska såpa!» »Ja, ibland ä’ herrskaperna så konstiga,» genmälte Stina, »att man inte kan förstå sig på dem. Jag vet mången gång när grefvinnan, som annars är så god och resonerlig, låt oss pigor tvätta om ett plagg, sedan det var mangladt, eller stärkt och struket, bara för den allra minsta lilla fläck, om den nu än satt så, att den aldrig i verlden kunde synas; och tänk, den vanen hänger riktigt i mig än. Jag bykade i förra veckan, och Bergens Lena gick just om vårt då, och riktigt kontant skrattade åt mig för att jag så skubbade Johans skjortor, som alltid bli’ svarta som Guds heliga jord, af de eländiga svarta halsdukarne.» »Ja, skubba J lagom, kära Stina, det rå’r jag er,» sade mor Kajsa med en viss grötmyndig rothållare-öfverlägsenhet. »Det förstås att plagget skall vara rent och hyfseligt när det kommer ur byken, men det är bara tokeri och barnslighet att skubba sönder sitt linna. Herrskaperna ha många dårskaper som det inte är värdt att apa efter, hvarken för dem som ganska väl kunde mäkta’t, (här stack den rika bondhustrun bjert fram), sedan då för fattigt folk.»
I ANNO I / NR (SKYDDA MOT GOLFDRAG OCH KYLA I ALLMÄNHET), BAMBUSKIDSTAFVAR, RAGGSOCKOR, BANDSKOR M. 1 RIKT ILLUSTR. PRISKURANT GRATIS PÅ BEGÄRAN. CARL LILJEFORS, UPSALA. A AF AKADEMIENS UNGDOMLIGA SYBEHÖRSOCH MODEAFFÄR. SPECIALITET: CTARAERINGSARTIFELAR TILL KLÄNNINGAR O. KAPPOR. gh T D INÖFNING BLAND ERKÄNNANDE STÖRSTA LEDT PÅ S T O C K H O L M ing till ^tor ILL IDUN 1 8 9 9 AF DENTSÅNGENS TALIG, 1- I 1- OCH OCH DEN HYLLAT UTFÖRANDE C. IB. STRÅLANDE A L M A PROF. STÖRRE KÖREN. SKICKLIGHET VERKETS OCK STRÅLANDE FRÖKEN DOCK Ä N T TUNN. OCH FRÅN M E D GINGO SOM A HOFLEVERANTÖR. AF ANVÄNDBAR I RÄDDA » EFTER GÅNG OVANLIG SISTA OCH FÖRSTA GUD », » S O M ÖFVERSVINNLIGT KÖRERNA I TILL OCH UTFÖRDE FÖRTJÄNSTFULLT. VAR LIFLIGT. KÖRERSKE OCH FALLET SÄRROLL, NÄMNA AFDELNINGEN E TAGET DENNA ANSLÅENDE SÅ- NÅGRA » ÄRA NIT SÅSOM VOKALA, HOFKAPELLET TILLKOMMER BESTÅR VANSKLIGHETER. RULLADER D I N A ÅR DELS OCH DET TREDJE SOM FRAMSTÅENDE GUDS UTFÖRDES (TENOR) TIO PÅ SON » YPPERLIG KVARSTÅ FÖR VERK, FRAMHÅLLA EN » AMEN ».
»Det är visst någonting, som du själf lägger in», tillade han slutligen. Det klingade som en sarkasm; och det sårade henne som en förolämpning. »Jag tror inte på den der förgyllningen», sade hon nästan häftigt. Och med en förtviflad ansträngning att kufva sin sinnesrörelse, reste hon sig upp, gick fram till fönstret och gaf sig till att bläddra i några korrekturark, som lågo der. Hon kände en hatfull, bitter stämning stiga upp i bröstet, någonting tungt och trist, som decemberluften der ute öfver Champs elysées aflöfvade träd; och samtidigt kom det öfver henne en förnimmelse af ensamhet, af längtan hän emot någonting, hon visste icke hvad ren, frisk luft, solsken, blomdoft och fågelsång och så ändå något annat, någonting lefvande att sluta sig till, varmt och innerligt, förtroendefullt och hängifvet. Hon var trött, trött, trött. Trött på allt det mörka och tunga, som omgaf henne, trött på detta sjukrum, trött på att vara bunden vid denne döende mans vilja — kedjad fast vid ett lik. Och djupt under allt detta låg medvetandet om, att hon icke kunde göra sig fri, att han endast på nytt behöfde draga i en af de tusen trådar, med hvilka han omspunnit henne, för att åter tvinga henne till sig — full af ödmjukhet, ömhet och medkänsla. Nu hörde hon borta från bädden hans spröda, brutna röst med det nervösa tonfallet, som gjorde att det, han sade, kom att likna en befallning. »Vill du inte läsa mer?» Hon måste göra våld på sin misstämning. Hon satte sig åter på sin plats, tog ett af de gulnade bladen, och läste: Jag var så ung och lustig! Högst på kanten af berget, grönskande af frodigt vin den hvita villan låg; och utför branten jag sprang och höll Marias hand i min. Hur smidigt är hon icke växt, den lilla! Hur tjusar hennes sjögrå ögons blick! Der står hon, fast på sina fötter, stilla med kraft i hållning, gratie i skick. Hur hennes stämmas klang är hjerte-trofast! Hur själen synes genomskinligt klar. Och på dess botten tycks förståndet bofast och hennes rosenmun är underbar. Jag älskar ej likt ynglingen, som svärmar
Men lika nödvändigt det är, att dessa grunder tid efter annan icke förändras, lika angeläget är ock, att deras tillämpning rättas efter stigande konstfärdighet och derigenom tillkommet behof af skydd mot utländsk täflan för sådana tillverkningar, som dels allt mer och mer förbättras och fullkomnas, dels såsom nya äro föremål för den till flerfaldigt industriella företag väckta husfliten. — I södra delen af Elfsborgs län och dertill gränsande del af Småland hafva under de sednare 10 åren bomullsväfnad, heloch halfylleväfnad så allmänt tilltagit, att i dessa på jordens bördighet vanlottade orter sådan sysselsättning numera anses för hufvudnäring, och den alltjemt ökade befolkningens enda tillflykt. Men ehuru konstfärdigheten i sådana tillverkningar lill förvånande grad ökats, att de till godhet och utseende tåla jemnförelsc med utländningens, lida de redan mehn af, och hotas med undergång genom vissa stadganden i nuvar. tulltaxa; och dä jag har öfvertygclsen, att H. R. o. Ad. med mig delar den ekonomiska och industriella grundsats för inhemska näringars uppkomst, förbättrande och skydd emot utländsk täflan, att införseln af råämnen, sorn äro nödvändiga för näringarnas bedrifvande, genom lindriga tullafgifter, bör befordras, men deremot att införseln af tillverkningar af samma råämnen, genom höga tullufgifter, bär försvåras; får jag vördsamt föreslå: l:o Att införselsförbudet af bomullslärfter och s. k. callico höjes från 76 trådar på tummen i ränningen, eller som det i orten kallas i varpen, till 88 trådar på tummen, såsom förut faststäldt varit. 2:o Att införselstullen å dubbleradi hvilt bomullsgarn nedsältcs från Hi sk. per U till 0 sk. och å det färgade lill 8 sk. 3:o Att det fastställes en behörig drawbak, eller återställande af tullen ä råämnet bomullsgarn, vid utförseln af bomullsväfnader, tillverkade af utländskt garn eller af garn öfver N:o 26. 4:o
Vet du, när jag blir stor, så skall jag också hafva ett litet bo och en man, men det skall vara en man, som inte är grälaktig och som inte flyger ifrån mig. Han skall hafva en riktigt grann uniform, och ej som din man, blott en röd lapp på bröstet; men din man är då så stygg, att det kan vara lagom åt honom! » Nu kom barnpigan in i rummet och gjorde slut på samtalet, och dermed stängdes fönstret. Många år derefter, när den lilla flickan blifvit stor och lifvets vexlande öden hade fört henne långt bort från domherreparet i äppelträdet, satt hon en gång i sitt eget bo och påminde sig de flydda barndomsoch ungdomsdagarne. Då tänkte hon också på, huru allt slagit in, som hon anförtrodde åt den lilla grå domherrehonan. Hon hade fått en man, som icke var grälsjuk, utan god och varmhjertad, som icke flög bort ifrån henne, och som verkligen bar en lysande uniform. Några ord om handarbeten. Vid Iduns första pristäfling belönad med ett extra pris. å det tillåtas en af Iduns läsarinnor att i all anspråkslöshet sända ett J7? (?gbi litet varningens ord till sina medsystrar angående en sak, som kanske många af dem ej beaktat. Det gäller — rätt på sak — våra s. k. handarbeten. Insändarinnan, sjelf lycklig husmoder, maka och mor, är en varm vän till alla arbeten af qvinlig hand och tror sig med godt samvete kunna påstå, att hon är väl hemmastadd i de flesta sådana; ja, hon finner den qvinna vara mycket att beklaga, som är främmande för eller ovan vid dylika, ej händig eller egande förmåga att pryda sitt hem och sina kära, naturligtvis äfven sig sjelf, med hvad hennes händer kunnat tillverka, vare sig af enklare eller finare slag. Hon saknar ju då en fcr hvarje qvinna hardt när oumbärlig egenskap, som blott ovanligt stora gåfvor i andligt eller rent materielt hänseende kunna ersätta.
När så dertill kommer en liten känsla af dåligt samvete och blygsel öfver den hastiga reträtten uppför trappan, börjar min nådigas angenäma plats att blifva mindre afundsvärd. Beslut och handling äro ju ett, åtminstone hos några individer af det menskliga slägtet och följden är att ni verkligen efter återupprepade tåspetsdoppningar och ett hälft dussin, oartikulerade små nödrop slutligen befinner er bland de » svalkande vågorna. » Och nu mina damer, en fråga! Huru kan det komma sig att just de, som hisna mest för att gä i vattnet, i regeln äro de, som i det längsta qvardröja i badet? Ar det den menskliga motsägelseandan, som äfven här vid lag gör sig gällande, eller hvad är det? Mina nådiga damer; det är så skadligt att för länge dröja i vattnet, lika skadligt som att endast iklädd badkostym dröja för länge innan man kommer i badet. Hoppen eller gån beslutsamt ned i vattnet och simmen eller förblifven deruti allra högst 10 minuter, så undviken i derigenom bortdomnade fötter och händer, skroflig hud pä edra sammetslena armar oeh edra korallröda läppar och marmorhvita näsor skola ej antaga en oestetisk kulör. I skolen då komma från badet, ej såsom arma små, förfrusna foglar utan som ljufva, daggbestänkta rosor, uppfriskado och färdiga till nya strider och — nya segrar. Dolly Roon. ^o, hon uat 3en täfta, nat nu fötif tt-Hligf Eöpfe 3et » t-n fät3e; 3en » aRen, 3en fåt ' (Hea » j-eEf Retatta, j§«u * t ti-gget guåfEen ö|Wt tWLagapatllen, om an fot fi enne muitiet eget uat3e, en ttånj; - ttE£ j-ixnt-guafE wte3 flaggen * 3en fötsta Hu » » en6 mtnne, j-ag ft-cRtaga o en 6 ti / Ef a, ftånfuEE j-unvgoä^ på J^aga. momen.
M 5. göring, hvilken dé såsom beväringsynglingar inhemtat, samt dessutom hinna blifva nog gamla innan deras legotid tilländalöper.» »För att åtminstone i någon mån afhjelpa ett så menligt förhållande borde, enligt min åsigt, legokarl ej få godkännas vid högre ålder än 34, eller vid högre än 37 år, i fall han förut varit anställd i krigstjenst. Om legnings-rättigheten å ena sidan så inskränktes, torde densamma deremot a andra sidan kunna erhålla den utsträckning, att personer tillhörande Femte beväringsklassen, i fall beväringsåldern, på sätt jag underdånigst föreslagil, skulle framflyttas ett år, äfven kunde få tili legokarlar antagas.» »Dessas anskaffande' blefve genom en sådan tillåtelse mycket underlättadt förde beväringsskyldige, en fördel som i det närmaste kundo uppväga den här ofvan ifrågasatta inskränkningen i legotiden, och beväringsmanskapets tjenstbarhet komme att befrämjas genom yngre, få år förut vapenöfvade karlars antagande. Någon minskning åter i det gagn och den säkerhet staten af bevärings-inrättningen nu bar att påräkna, bör, genom tillåten legning bland beväringsmanskapet af 5:te klassen, så mycket mindre kunna uppstå, som denna klass endast sällan kan komma i fråga att till krigstjenst uppbådas samt för öfrigt, om denna beväringsklass skulle redan vara uppbådad till tjenstgöring, någon leguing lika litet som värfning, af manskap derifrån då kunde ega rum.» »De utgifter, de beväringsskyldige få vidkännas för legokarlars anskaffande uppgå årligen till ett inalles ganska ansenligt belopp, ehuru detta omöjligen kan till siffran beräknas, enär legningskostnaderne efter omständigheterna och de enskildas öfverenskommelser äro så olika, att, då de i somliga läll blott utgöra 20 eller 30 R:dr Riksmynt, de i andra deremot uppgå till flera hundrade R:dr.