Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Man har anmärkt, att stor svårighet mött och möler vid tillsättningen af ledamöterna i Utslcn, just derföre att man här alltid mäste tillse att man såvidt ske kan får en passande främste ledamot, som kan blifva Ordfide. Delta mine Hrr är en ganska betydlig olägenhet, men den skulle man kunna alldeles afhjelpa genom antagande af detta föreslag. Gr. Liljencrantz har gjort den anmärkningen att det skulle kunna hända att en ledamot af BondeSt. blefve vald till Utskis Ordfide. Man kan visserligen tänka sig möjligheten deraf, men denna möjlighet kan man icke tänka sig utan alt nämnde ledamot finge pluralitelen inom Utsk. för sig, och om så skulle ske får man också antaga att han vore passande till Ordfida oell är han passande dertill, sä må han också bekläda Ordfide-platsen, ban må tillhöra hvilket Stånd som helst. Jag för min del kan således icke annat än på det högsta tillstyrka förslaget. Gr. Liljecrantz: Det kan icke vara min mening att up taga till besvarande alla de olika åsigter, som blifvit framställda i denna fråga från motsatta sidan. Jag har begärt ordet, för att besvara den siste värde talaren, som sade, att det kunde hända att Ordfide foges från BondeSt. Jag för min del har ingenting deremot, om det skulle inträffa att en person med så utmärkta kunskaper af detta Stånd fanns inom Utsk., att han verkligen vore vuxen ett sådant kail. Men deremot förvånar jag mig öfver den obekantskap med förhållanden och den oskuld, som synes råda i den siste talarens hjerta, när han talar om att det ovilkorligen måste vara de utmärkande egenskaperna som kalla till en sådan plats. Jag är fullt och fast öfvertygad, att, på det sätt som det tillgår vid början af vår Riksdag och vid plananläggningen, så är det, åtminstone ganska ofta, andra bevekelsegrunder än den blotta förtjensten, som verka vid utseende af Utslcs Ordfide.
171 mig, då afgiften, på Herr StatsSecreteraren Baron Wirséns förslag, visligen biet förhöjd , icke i synnerhet enskildte köpmän vunnit dervid, helst desse köpmän till en stor del voro Utländningar, som efter förändrad conjuncture flyttat ur Sverige med sina samlade skatter; hvem skulle icke önska, säger jag, att utom dessa köpmän, äfven Staten deraf haft en betydlig bespard inkomst, för de till £tt värde af kanske 100 millioner i Sverige upplagda och till Continenten transporterade varor, då nu deremot förnämsta behållningen för Sverige i det hela af denna ypperliga handels-stälining tyckes vara en öfverdrifvet ökad luxe, äfven bland de lägre classer, och efter den ephemeriska conjuncturens upphörande, en aftagande förmögenhet, helst nästan hvar och en i det längsta vill hålla ut med det en gång påhegynta öfverflöd i lefnadssätt, tills han slutligen saknar det nödvändigaste till sin bärgning. Likväl, så obetydlig också denna så kallade recognitions afgift var, som England till Kongl. Majit och Kronan betalte, och en utan all fråga för liten, då vt ingen concurrenee med Danmark och andra Stater, alla i krig med England, hade att hefara, så hade dock denna det fattiga Sveriges stora frikostighet mot det rika England varit för vårt Statsverk mindre känbar, om ändå varorna blifvit någorlunda behörigen värderade, samt tillräcklig bevakning mot en dels tullfria införsel i vårt eget land kunnat blifva verkställd; kortligen, om Författningarna dess angilsnde blifvit till alla delar åtlydde och Den 29 Mart. likså rigtigt verkställde i anseende till varornas värdering, och i anseende till bevakningen, som i anseende till afgiftens ringhet.
De erinra, för att nyttja skaldens ord, om den tid, ”då Europas segrare i Nordens hyddor bodde,” och ”0111 det hjeltenainn, som trötta ryktet bar.” De tyda ock, att ”Svensken än kan bli beundrad af en verld; ty Oscar vuxit opp att föra Fingals svärd.” Och dessa dyrbara minnen såval af forntida storhet och kialt, som af en ännu icke svunnen förmåga, — månne någon af Eder, J 4 H. 39 Den 17 Mars f. ra. Sveas högsinnade Riddersman! månne någon af Manhems friborna söner skulle kunna medgifva deras afyttrande, skulle kunna bifalla, att dessa segertecken, sorn utgjort våra förfäders stolthet och för oss böra vara un heligare, linge, för att åt hvarje medborgare bespara en lumpen penning, försäljas? O nej! jag tror det icke. Fasansfullt vore elt sådant beslut, och olycksbringande dess följder. Ty om vi sälja den urgamla ära, vi ärft, hvad värde får sedan den ringa egna, vi kunna oss förvärfva? Långt bättre vore det att, om nöden så krafvel-, försälja — de hafva ju äfven ett metalliskt värde — de sköldemärken, som här omgifva oss. Ty dessa tala blott om våra egna anor. De äretecken, för hvilkas bibehållande jag ordat, tala deremot om Sveriges, 0111 Fäderneslandets anor. Gr. Mörner, Carl: I afseende på den förändrade hushållning med saltpetermedlen, som Hr Cederschjöld föreslagit, hafva H. Ex. Gr. Brahe och Frih. Franc Sparre på ett så upplysande sätt besvarat Hr Cederschjöld, att jag ej ämnat något dervid tillägga; men sedan nu Hr Cederschjöld åter sökt vederlägga, hvad emot dess förslag blifvit anmärkt, q^li bland annat påstått, att förlusten på sallpeterhandteringen vore en nationalförlust, ber jag alt i anledning deraf få yttra några ord. Jag anser snltpetertillverkningen för en så vigtig binäring och så betydligt bidragande till lättnad i skattebördorna, att jag på det högsta interesserar mig för beståndet af denna näring.
Maj:t måtte i nåder täckas tilldela benne ett årligt understöd af 3 å 400 r:dr banko, hvarigenom det kunde blifva för henne möjligt att, under iakttagagande af den strängaste hushållning, någorlunda anständigt försörja sig och en dotter; och har Kongl. Majit, uti nådig skrifvelse den 21 i näslidne månad, i betraktande af Landshöfdingen Virgius långvariga tjenstetid och derunder ådagalagda gagnande verksamhet, till Stats utskottet öfverlemna! förberörda underdåniga ansökning till det afseende, sorn, på grund af de för sökanden förekommande ömmande omständigheter, må kunna derå af Rikets Ständer fästas. Hvad sålunda förekommit har Utskottet i öfvervägande tagit; och enär, af de hos Utskottet företedde handlingar, det vill synas som den ringa tillgång enkefru Virgin har att påräkna icke kan, äfven i förening med det pensions-understöd, af 150 r:dr, hon från Arméns pensionskassa årligen lärer erhålla, anses tillräcklig för hennes tarflig» bergning, har Utskottet funnit sig böra föreslå, att Enkefru Amalia Sofia Virgin, född Tornerhjelm, må för sin återstående lifstid få å allmänna indragnings-stateu åtnjuta en pension af 250 r:dr årligen. 29:o. Sedan uli en till Kongl. Majit ingifven skrift aflidne Biskopen, Doktor F. M. Franzéns enka, Christina Elisabelh Arwedsson, i underdånighet anhållit, att, sorn de tillgångar hon för sin utkomst hade att påräkna, icke voro tillräckliga att förskaffa henne den omvårdnad hennes höga ålder och försvagade helsa påkallade, Kongl.
Maj:ts vederbörande Befallningshafvande, vid de tillfällen då Contract med enskihlte personer afslutas om Undsättnings-Spanmåls anskaffande till större belopp, måtte erhålla föreskrift att skyndsamligen lemna Stats-Contoret del af villkoren vid medlens utlemnande, på det Stats-Contoret må tidigare än först följande år, då Räkenskaperne ingå, erfara hvilka åtgärder blifvit vidtagna. b) Att, vid de tillfällen, då Undsättnings-Spanmål in natura till Länen lefvereras, Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande måtte anbefallas, att hvarje qvartal till Stats-Contoret aflemna summarisk uppgift, huru densamma blifvit disponerad. c) Att då antingen Undsättnings-Spanmål eller ock Penningeförskott i och för samma ändamål till serskildte Församlingar, emot gemensam ansvarighet utlemnas, behöriga afskrifter af quittencerne från dessa församlingar måtte bifogas den Redogörelse, som af Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande aflemnas; samt d) Att Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande måtte åligga, att till Stats-Contoret insända vidimerade afskrifter af alla dylika Borgensförbindelser på samma gång som de i mom. a omnämnde Contracter aflemnas. Såsom yttrande i anledning af dessa erinringar, får Stats-Contoret underdånigst andraga, att orsaken hvarföre de 600 R:dr, som handelshuset i Umeå Erik Forssells Söner den 12 Mars 1835 inbetalt, ändock i 1836 års Räkenskap såsom oguldne ulbalancerats, varit den, att beloppet blef inbetaldt i följd af Allmänna Magasins-Contorets anmärkning och debiterades uti Westerbottens Läns Undsätlnings-Redogörelse under titel: Extra Uppbörd, hvilket missledt Bokslutaren, att icke afföra summan uti det serskilda Conto, som med Handelshuset var uppgjordt.
Raab, Adam Christian: Jemte det jag tillstyrker bifall lill 5 §, tillåter jag mig att till densamma föreslå ett amendement. Denna § afser att bancovinsten mätte öfverlemnas till Riksg.cont.; men det kan icke ske förrän efter verkstäldt bokslut, och detta fullbordas icke förrän J af det påföljande året är för - 236 Den 10 April. flutet, hvarunder vinsten upphemtats. Derigenom skulle kunna inträffa, icke allenast att Bankens vinst af 800,000 r:dr för det år, då den insamlas, utan äfven alt \ års, eller eli qvartals vinst derutöfver komme att i Banken ligga inne. Detta skulle möjligen kunna förekommas derigenom att Banken, under det vinsten dit ingår, för densamma uppköpte räntebärande obligationer, hvarigenom en vinst bereddes Banken, som finge draga ränta på denna vinst. Härigenom uppkomme äfvenledes den fördelen att penningarne utkommo i rörelsen, och de verk och inrättningar, sorn utgifva obligationer, kunde dymedelst fä tillfälle att dem afyttra. Detta tillägg skulle lyda sålunda: ”Börande dock, sä vidt med Bankens fördel och myntvärdets upprätthållande finnes förenligt, de inflytande vinstmedlen, intill dess de lill Riksg.cont. varda aflemnade, användas lill inköp af sådane verks räntebärande obligationer, som Bancofullm. anse innebära full säkerhet”. Jag anhåller om propos. härå. Hr von Hartmansdorff: Tvenne Stånd hafva afslagit denna punkt, nemi. BondeSl., till hvars beslut jag icke erhållit ordalagen, och PresleSt., som derom yttrat sig på följande sätt: ”Med afslag å Uisk:s tillstyrkande,beslöt Ståndet, att det belopp af Bankens vinst, som, ifrån innevarande års början, intill nästa riksdag inflyter, skall för Bankens räkning användas”. lag är af samma mening som dessa begge Ständ; jag anser, att Bankens vinst icke bör pä förhand af Ständerna disponeras.
— Det är nödvändigt, att tillsyn å Eeger:ns vägnar äger ruin på verkstolligheten af denna föreskrift. Andra anteckningar, som jag gjort, hafva redan blifvit af andra ledamöter upptagna. De anmärkn:r, som reservanterne gjort, och i hvilka jag instämmer, anser jag öfverflödigt alt upprepa, emedan de naturligtvis komma att göras gällande af Ulsktns ledamöter, dä saken återkommer till Utsk:n. Jag instämmer uti anhållan 0111 återremiss. Fi ili. Cederström, Thure: Jag borde visserligen icke uppträda för alt yttra mig uti ett ämne, hvaruti jag icke äger nödig sakkännedom, för att kunna bedömma det; men jag tillåter mig dock att fästa uppmärksamhet på en omständighet, som jag anser vara af vigt, nemi. alt sammansatta Utsk:n icke till besvarande upptagit Hr von Troils, vid remiss af Gr. Frölichs förslag till lag för privat-banker, gjorda erinran i afseende på straffbestämmelse för förfalsk - 354 Den 33 Augusti f. ra. ning af dessa bankers creditsedlar. Jag anhåller derföre, att Utsk:n, vid besvarande af återremissen, ville fasta uppmärksamheten derpå, oell som jag anser det vara af stor vigt, att om förfalskning inträffar, domaren icke lemnäs i villrådighet huru han dermed skall förfara, så föreslår jag — då med afseende å brottets natur, samt dess för det allmänna vådliga följder, det icke för behållandet af nödig säkerhet kan anses tillfyllest, att den som förfalskar privalbahks-sedlar, endast derför straffas, enl. de grunder lagen uti S cap. Missg.-b:n för förfalskningsbrott i allmänhet stadgar — att i lagen för privatbanker måtte intagas det stadgande, att den som förfalskar privatbanks-sedlar skall vara förfallen till det ansvar 3 §:n af K. förordn. den io Dec. 1741 bestämmer för den som uti annans namn skrifver falsk invisning på banken, oell derigenom uti banken eller annorstädes förskaffar sig penningar eller varor. Ur Cederschjöld, Robert Theophron:
De sista händelserna torde hafva mer än tillräckligt bevisat, att det icke är de stående arméerna, utan folken, som afgöra rikenas öden; och tyckes det sålunda vara skäl att folken ej påläggas några förökade skatter för de stående arméernas bibehållande, pä annat sätt, än att underhålla en sådan beväring som i sednare lider visat sig vara mest tjenlig. Jag får derföre förklara att jag icke för min del kan lemna min röst åt någon tillökning af anslaget flir vår stående armé. Vi se att den Engelska representationen begagnat sig af de sednaste tilldragelserna för att neka till en sådan förhöjning, och att den Engelska ministéren icke allenast godkände detta, utan äfven nedsatte den begärda tillökningen i skatterna med hälften af hvad den varit begärd till; och jag skulle hemställa till vår ministére. huruvida det ej vore rådligt, att följa den Engelska ministérens exempel, på det att debet och kredit mätte komma alt gä jemt ihop. Hr Lefrén: Jag kan icke undgå alt viddetta tillfälle uttrycka min tillfredsställelse och, såsom god medborgare och gammal knekt, min glädje deröfver, att SlatsUtsk. har tillstyrkt detta, för arméen angelägna anslags utgående. Jag hoppas och tror att, om fäderneslandet blifver pröfvadt, landets fiende nogsamt skall få förnimma, att detta anslag gjort välgörande verkan. Arméen behöfver ledning då den blir förökad med beväringsmanskapet. Ledarne mäste, så vidt möjligt är, vara kunnige, och dertill fordras alt de nödvändiga öfningarna må kunna i fredstid verkställas, hvartill åter erfordras detta ifrågavar. anslag. — Jag tillstyrker R. o. Ad. att bifalla hvad som här blifvit föreslaget, och jag anhåller att R. o. Ad. måtte vara öfvertygad om, alt det är minimum af behofvet, som här är beräknadt, och att beräkningen är byggd på all möjlig sparsamhet. Hr Hammarberg, Carl Axel: Då Hr Lefrén yttrat sig i frågan i samma syftning som jag ämnat, vill jag ej uppehålla liden, utan anhåller blott om att få förena mig med honom i begäran om bifall till betänk.
Transport: 2,320,793: 16. 6. 2,479,055: 36. 31 Transport: skylderna af 133 R:dr 3 sk. 5 rst. årligen för åren 1850 med 1879, och 132 K:dr 44 sk. 8 rst. för år 1880 till deltagarne i utdiltningen af Ullasjö samt åtskilliga, i närheten deraf belägna, kärr och mosstrakter inom Stenbrohults och Wirestads socknar af Albo härad, å 6,000 R:dr, dito dito af 480 R:dr dito för åren 1851 med 1864, och 240 R:dr för år 1865, » dito i dito af kärrmark å Hyttinge och Buliulls hemmans egor inom,samma socknar, å 825 R:dr, dito dito af 66 R:dr dito för åren .1852 med 1865, och 33 R;dr för år 1866, » hemmansegarne Olof och Johannes Nilssöner, för ett utdikningsarbete vid hemmannen Tångarne-Faxagärd, och Westergärd i Stenbrohults socken af sistnämnde iiärad, å 975 R:dr, dito dito af 78 R:dr dito för åren 1852 med 1865, och 39 R:dr för år 1866, » hemmansegaren Anders Germundsson, för ett dylikt arbdle vid hemmanet Rephult i samma socken, å 1,118 R:dr, dito dito af 89 R:dr 21 sk. 1 rst. dito för dito, och 44 R:dr 34 sk. 7 rst. för dito, » f. d.
Den af Fullmägtige sålunda vidtagne åtgärd hafva Revisorerne ansett med såväl Bankens, som Allmänhetens fördel förenlig och fördenskull, för deras del, densamma gillat. Rörande Bankens metalliska Cassa samt de utvägar, som till bibehållande och förstärkning af densamma må begagnas. §. 12. Af de 2:ne lån, det ena å 600,000 R:dr med derå löpande 4 procents ränta, och det andra å 543,750 R:dr med 5 procents ränta samt hypotek af Arméens Accords Amorterings-Fonds Obligationer å tillsammans 725,OCX) R:dr, som Banken, enligt särskilde förbindelser af den 19 Oktober 1842 och den 23 Februari 1843, hos Riksgälds-Contoret upptagit, har det först omförmäldte eller det å 600,000 R:dr den 9 Maj innevarande år blifvit af Fullmägtige i nämnde Contor uppsagdt, och i öfverensstämmelse med den för lånet utfärdade förbindelses innehåll, 3:ne månader derefter af Banken återbetaldt. Sedan, till åtlydnad af Rikets sednast församlade Ständers fattade och genom Banko-Utskottets Protokolls-Utdrag af den 10 Maj Fullmägtige delgifne beslut, att räntan å det sednare lånet skulle nedsättas lill 4 procent, och de derför såsom hypotek aflemnade Obligationer till Banken återställas, Fullmäktige för berörde lån utfärdat en nv förbindelse, hvilken den 4 Juli Dö a 1 12 blifvit till Fullmägtige i Riksgälds-Contoret öfverlemnad i utbyte mot den äldre förbindelsen och det dervid fogade hypotek, hafva Fullmägtige, enär de till dem inlemnade uppgifter, angående
Ad., vid närmare skärskådande, finna att den i detta hänseende af Frih. Raab framställda anmärkning förfaller. Vidare har samme talare ansett, att det uti Utsk:s hemställan: ”bär Konungen låtit Riksdag fortfara utöfver den tid, af tillsammans 4 månader, som sålunda är R. St. för ärendernas afgörande förbehållen,” förekommande ordet ”sålunda” vore onödigt. Jag deremot anser detta ord högst nödvändigt, ty derigenom att ordet ”sålunda” slår, refereras meningen till det föregående mornils stadgande, och härigenom förutsältes, att 4 månader förflutit från den dag, R. St. erhållit del af K. M:ts Nådiga Propos. om Statsverkets tillstånd och behof, hvaremot, om ”sålunda” borttages, man skulle kunna trö, att de 4 månaderna 358 Den <!l Oktober. räknades från den dag, R. St. sammankomma, hvilket vore olämpligt samt dessutom skulle förorsaka obestämdhet i grundlagens tolkning. Samma talare har ansett det vara onödigt att orden: ”när omständigheterna anses dertill föranleda” i grundlagen inkommit. För min del erkänner jag visserligen, att dessa ord kunnat vara borta, men jag kan icke inse, att någon olägenhet upstår deraf, att de nu finnas. Deremot skulle jag anse det vara ett onödigt besvär, alt fatta ett serskildt beslut i och för dessa ord, som intet ondt göra. Vidare har samme talare sagt, att det förefinnes otydlighet i det stadgandet: ”efter hvilken tids förlopp^R. St. sjelfmant skola åter ä Rikdagsorten tillstädesvara.” Af ven della stadgande kan, så vidt jag förstår Svenska språket, icke föranleda till något misstag, ty om grundlagen föreskrifver, att Riksdagen kan prorogeras på t. ex. 6 månader, skola dessa 6 månader förflyta såsom prorogations-lid och, sä snart det skett, skola R. St. sjelfmant å Riksdagsorten tillstädesvara. Någon annan tolkning kan icke göras, ty icke lärer någon grnndlags-tolkare kunna påstå, att grundlagens mening varit, att Riksdagen skall prorogeras på ö månader samt att R. St. först 2 å 3 månader o. s. v. derefter skola å Riksdagsorten ånyo sammankomma.
En ofullständig lagstiftning är utan all jemförelse vida att föredraga framför en demoraliserande; och det ligger i sakernas egen natur, att oin man undanrycker de i lagen uppställda stöd för sveket, detta, icke längre stående på säker grund, oj skall väga att uppträda med samma djerfhet, som tillförene; hvarförutan man ej får förbise att vi nu mera ega, hvad vi ännu år 1845 saknade, en ganska allvarsam strafflag mot bedrägerier. Och en ej mindre vådlig olägenhet af ifrägakomne författning är det menliga inflytande,den utöfvat pä hela vårt rättssystem, genom de i strid mot Handels-Balkens enkla föreskrifter meddelade stadganden, att vissa köpslut om lösegendom skola ej allenast upprättas skriftligen, utan äfven på flerfaldiga sätt offentliggöras. Man inför icke ostraffadt i lagstiftningen en så skärande inkonseqvens, och måhända är det just deruti, som, på sätt föregående riksmötens Lag-Utskott ock antagit, sjelfva källan måste sökas till alla de af författningen härflufna olägenheter; ty den har rubbat en af de förnämsta grundvalarna för lagstiftningen om köpe-aftal. Men ehuru Utskottet således fortfarande anser hela denna författning böra upphäfvas, vill Utskottet, såsom redan blifvit anmärkt, derföre icke "bestrida, att Utsöknings-Balkens omförmälda föreskrifter kunna tarfva tillägg och förtydligande. Anledning till revision deraf kan ock hemtas af de i Utskottets förra Betänkande omförmälda motioner rörande upphäfvande af författningen om lösöreköp, — och har Utskottet följaktligen ansett sig böra i en sådan revision ingå. De ofullständiga stadgandena i 7 Kap. 3 § Utsöknings-Balken, om det, som må undantagas vid utmätning, lyda sålunda: ”Ku tvistas om det, som undantagas bör; lorvise då Konungens Befallningshafvande saken till Domaren, der skäl till jäf äro, och sätte emellertid godset i qvarstad. Samma lag vare, der borgenärer söka företräde hvar för annan.”
Betänkande rörande väckte motioner i afseende på Banco-Discont - Styrelsens sammansättning, och det Reglementariska för samma Discont-Verks förvaltning; fann Ridderskapet och Adeln, alt, enär sistnämnde Betänkande redan blifvit af Ridderskapet och Adeln bifallet, Utskottets ifrågavarande Utlåtande borde läggas till handlingarne. Ut Supra Utdrag af Protocollet, hållet hos Höglofl. Ridderskapet och Adeln vid Lagtima Riksdagen i Stockholm, eftermiddagen den 25 November 1823. S. D. föredrogs å nyo och bifölls Stats och Banco-Utskottens den 14 dennes under N:o Dan ?5 N. vammer e, ro. 5<|f. afgifne, samt den 17 derpåföljde e. m på bordet lagde, Betänkande, med anmälan oa de af Riks-Stånden fattade olika beslut, i anledniug af förekommen fråga om lånerätt uti Riksens Ständers Bank för allmänna Brandförsäkrings-Verket. Ut Supra S. D. Då nu å nyo föredrogs Banco-Utskottets den 18 dennes under N:o 79 afgifne, samt den 22 derpålöljde e. m. på bordet lagde, Betänkande, i anledning af yppade skiljagtigheter i Riks-Ståndens beslut rörande förslag till Reglementariske Stadganden för de i Rikets Vestra och Södra Landskaper blifvande Discont-Contoir ; fann Ridderskapet och Adeln för godt, att, under förblifvande vid Dess i desse ämnen förut fattade beslut, samt med godkännande af de utaf Utskottet i afseende derå nu föreslagne voterings-propositioner, öfverlemna berörde frågor till förstärkta Banco-Utskottels afgörande. Ut Supra. S. D.
Imedlertid hade Hospitaisinspektoren anmält hos DirektioJust. -Onibudsmans Emb.-Berättelse lill 1850 års riksdag. 24 186 nen, att Widman, alltsedan han på hospitalet intogs, visat ett ilsket och vildsint uppförande samt haft bekantskap med och besök af illa kända och för brott straffade personer; hvarföre Inspektoren, för bibehållande af nödig ordning vid hospitalet och på grund af gällande instruktionen, den 14 Maj 1844 låtit Widman intagas uti ett af de enskilda, ljusa, låsta rum, hvilka år 1842, enligt Direktionens beslut, å hospitalet för bibehållande af god ordning inreddes, och hvarest Widman alltsedan njutit kost, underhåll och vård; hvilken anmälan Direktionen den 19 Juli 1844 låtit i protokollet införa.
Enär nu emedlertid, genom ett sådant, på det historiska af sakens gång, grundadt förhållande, år bevist, att ingen utredd och ådagalagd nödvändighet, eller någon annan fördel, hvarken till de skattdragandes lindring, genom mindre -omgång i Uppbörd och Liqvidation, •och icke heller till någon ny säkerhet i förvaltningen, medelst en enklare och säkrare form, en fullständigare controil, ett förkortadt arbete eller en större redighet, gifvit anledning till den vigtiga frågan, 0111 de nu gällande Uppbördsoch Råkenskaps-methodernes förändring, Ilo Riksens Ständers utan den, som ofvan sagdt år, har sin upp* rinnelse blott såsom ett erfordradt oundgängligt vilkor för möjligheten att författa en RiksHufvud-Bok; alltså och med anledning af det skick hvaruti denne senare, från början enda och egentliga hufvudfrågan i åmnet, genom mellankomne, hår förut upptagne, omständigheter och åtgärder, blifvit bragdt, och sig ml befinner, anse Kammar-Colleginm och StatsContoiret sig ingalunda vara förment, utan tvärtom deraf påkallade, att, till utredande i underdånighet, upptaga de begge sårskilde frågorne i ett sammanhang; dervid återförande den senare, eller om Råkenskaps-methodernes förändring, till den underordnade plats, sorn den, sålunda skiljd från andre, sin egen beskaffenhet tillhörande vigtigare omständigheter, blott för Riks-Hufvud-Boks-arbetets skull, bör intaga, sa vidt som det nemligen nu mera får anses bevist, att en Riks-Hufvud-Bok, afven utan sådane för ån dringar, kan bringas till fullbordan.