Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Departementschefen sålunda i afseende på beräkningen af Statsverkets inkomster gjorda underdåniga hemställanden och förslag, i hvilka Statsrådets öfrige ledamöter instämde, behagade Kongl. Maj:t i nåder gilla och bifalla. Herr Departemonts-Chefen yttrade vidare i underdånighet: »Med anledning af den redan vid sistlidne riksdag omhandlade frågan rörande åtgärder för att tillvägabringa jemnvigt i förhållandet mellan Statskontorets inkomster och utgifter, samt sätta nämnda embetsverk i stånd att vid alla tillfällen kunna verkställa de utbetalningar, som detsamma ålåge, hade Rikets år 1860 församlade Revisorer i sådant hänseende, bland annat, föreslagit, att vid blifvande statsregleringar åtskilliga af de utgifter, som tillhörde den s. k. Extra statsregleringen, men vore af den beskaffenhet, att medel dertill borde genom Statskontoret hos Riksgäldskontoret reqvireras, hädanefter, i stället att utgå från sistnämnda verk, skulle upptagas till utgående direkte från Statskontoret, så att detta embetsverks vid statsregleTringen beräknade utgifter alltid komme att med omkring 2,000,000 R;dr öfverstiga dess kalkylerade inkomster samt en deremot svarande statsfyllnadssumma anvisades på Riksgäldskontoret, att af Statskontoret disponeras.
Det har i öfrigt här blifvit lagdt mig till last, att jag å ena sidan, i afseende å criminal-lagförslaget, ansett Lagcomiteens ledamöter såsom en auctoritet, men att jag icke förlitat mig på dem i afseende å förslaget till civil-lag. Jag ber den värde anmärkaren lemna någon uppmärksamhet derpå , alt det är en väsendtlig skilnad mellan proceduren för stiftandet af civil-och criminal-Iag. En criminal-lag innefattar ett helt sysleme, och det är icke tänkbart, att den stora massan af folket skulle kunna så följa med sin tid, skulle äga en så grundlig philosophisk och juridisk forskningsförmåga, så mycken verldsoch menniskoerfarenhet, en sådan blick öfver bildningens ståndpunkt och samhällets behof, att den skulle kunna i dess detaljer eller ens till dess principer bedomina ett förslag till förbättring eller omarbetning af brottmålslagarna; pluraliteten måste således i detta hänseende mer eller mindre lita på främmande auctoritet. Förhållandet med en civil-lag är helt annat. Den rörer rättsförhållanden man och man emellan, och den är hufvudsakligen endast en ordning för dem; den måste ovillkorligen rälta sig efter och utgå från det befintliga, dess hufvudsak är förenkling; deröfver kan pluraliteten obestridligt, utan att äga juridisk hildning, hafva både klara och riktiga begrepp. Dessutom kan ett criminal-lagförslag svårligen styckas, utan att alldeles sönderbrytas. Af civil-lagförslaget deremot kan man ganska väl antaga en del och förkasta en annan, utan att förslaget derigenom fullkomligt sönderfaller. Man skulle t. ex. kunna antaga förslagen till utsökn.-, handelsoch rätteg.-ordning &c., utan att derföre behöfva förändra åtskilliga rälts-doctriner i Giftermålsoch Ärfda-balkarna. Dessa skäl tror jag vara tillräckliga för Den *2 April. 335 den, som vill taga skäl, att inse orsaken, hvarföre jag, utan inconseqvens och utan det aflägsnaste anspråk på egen auctoritet, kunnat tillstyrka criminal-lagförslagets antagande i sin helhet, men icke tillstyrka ett sådant beslut i afseende å civil-lagförslaget.
Don Matteo sporde henne mycket allvarligt om hon frågat sig hur hennes far, som alltid varit en rik man, skulle kunna uthärda fattigdomen. Nuteghon.Honförsökteröraläpparnatillsvar,menhonkundeejfåframettljud. Don Matteo talade och talade. Hon såg allt mera förskrämd ut, men hon gaf dock ej med sig. Han visste till sist knappt någon råd. Hur skulle han kunna rädda henne från spökhuset, från fattigdomen och från den vanärans börda, som tryckte henne? Men så kommo hans blickar att falla på den lilla madonnabilden öfver sängen. Den unga signorinan var således en troende. Då kom ingifvelsens ande öfver don Matteo. Han kände, att Gud sändt honom för att rädda denna arma kvinna. Då han åter talade, fanns en ton i hans röst, som var honom främmande. Han förstod, att det ingalunda var han ensam, som talade. »Min dotter,» sade han och reste sig. »Ni skall gifta er med don Ferrante för er fars skull! Madonnan vill det, min dotter.» Det kom någonting imponerande i don Matteos väsen. Sådan hade ingen människa förr sett honom. Signorinan darrade, som hade en anderöst talat till henne, och hon knäppte samman sina händer. »Blif en god och trogen hustru för don Ferrante,» sade don Matteo, »och madonnan lofvar er genom mig, att er far skall hafva en sorgfri ålderdom.» Då såg signorinan, att det var en ingifvelse, som ledde don Matteo. Det var Gud, som talade genom honom. Och hon sjönk ned på sina knän och sänkte hufvudet. »Jag skall göra hvad ni befaller,» sade hon. — Men se, då kyrkoherden, don Matteo, kom ut ur den lille morens hus och gick uppåt gränden, tog han plötsligen fram breviariet och började läsa. Och ehuru tvättkläderna slogo honom om kinderna, och småbarn och apelsinskal lågo i försåt för honom, såg han endast i boken. Han behöfde höra Guds stora ord. Ty inne i det svarta huset hade allt synts säkert och visst, men då han kom ut i solskenet, började han ängslas för det löfte han gifvit i madonnans namn. Don Matteo bad och läste och läste och bad.
Jag hemställer vördsamt till alla dem, hvilka afgifvit förslag till förändrad redaction af denna §, om de icke skulle vilja lorena sig uti Hr von Hartmansdorffs redactionsförslag, hvilket synes mig hufvudsakligen innefatta alla de öfriga. Hr Coyet, Julius Carl Aug.: Jag hemställer till Hr Frih. Cederström, huruvida lians mening är, att föreskriften skall gälla så väl för städerna som för landet. Frih. Cederström: Förordningen, som nu är under öfverläggning, gäller så väl för städerna som för landet. Utsk:n hafva i detta hänseende icke gjort någon skilnad, och jag linner icke heller skäl dertill, emedan det är nödigt så väl för städerna som för landet, att sockenstämmor hållas i Maj månad, i afseende på kyrkoräkenskapernas granskning, och i November månad, för controllen å inoch utflyttningar. Uppå derefter framställd propos. beslöt R. o. Ad., i enlighet med Frih. Cederströms förslag, att i §:n skulle erhålla följande lydelse: ”Sockenstämma skall hållas årligen i Maj och November månader, samt eljest när det befinnes nödigt." 2 §:n. Frih. Cederström: Utsk:n hafva i denna § sammanblandat rättigheten att bestämma det sockenstämma skall hållas med skyldigheten att uppläsa kungörelsen om sockenstämmans hållande. Contraclsproslen har rättighet begära soc - Den 6 Mars. sockenstämma, sorn icke kan vägras af pastor, men pastor mäste uppläsa oell utfärda kungörelsen. Likaledes har landshöfdingen rättighet att befalla sockenstämmas hållande, och det faller af sig sjelft, att pastor skall utfärda kungörelsen derom. Gör han det icke, blir han tilltalad såsom för tjenstefel, och consistorium förordnar en annan dertill. Jag skulle derföre tro, alt i §:n bör slutas med ordet förrättar. Uti efterföljande 3 § kommer alt bestämmas contraclsprostens, så väl som biskopens, samt de öfriga myndigbeters rättighet att begära sockenstämma och kungörelse derom, som af pastor icke kan vägras. Frih. Nauckhoff yttrade sig vara förekommen af Frih. Cederström.
1 afseende härå har, såsom mig synes, med fog blifvit erinradt, att tiden för allmänna gudstjensten kan vara temligen obestämd, i synnerhet i de landsorter, der gudstjenst af samme prest förrättas i flera kyrkor, då man ofta kan säga, att gudstjenst hålles nära nog hela den ljusa delen af en vinterdag. De personnr, som bevista konventiklar, äro i allmänhet sådana, som icke infinna sig vid den allmänna gudstjensten, och då synes mig hardt att förvägra dem att sammankomma till andaktsöfningar under högmessogudstjensten, vid hvilken tid de hafva mest behof af att sysselsätta sig med andliga ting. I afseende å denna författn. vill jag äfven anmärka, att den bestämmelse, enligt hvilken kyrkorådet eger förbjuda en predikant att uppträda, är affattad i alltför obestämda ordalag. Jag är tveksam, om det är lämpligt att fråntaga kyrkorådet denna makt, och vill icke nu yrka dess upphäfvande, men anser att ordalagen kunde vara mindre sväfvande. Jag yrkar återremiss af Betänk:t och föreslår följ:de förändrade lydelse af 1858 års förordn.: »Medlemmar af den Evangeliskt-Lutherska kyrkan vare ej förment att sammankomma till gemensamma andaktsöfningar utan vederbörande presterskaps Dén 22 Juli. omedelbara ledning; dock mä icke vid religions-öfning, som ej är att hänföra till enskild husandakt, tillträde vägras församlingens presterskap, medlem af dess kyrkoråd eller den offentliga myndigheten i orten, hvilken sistnämnda myndighet, i händelse af inträffad olaglighet eller oordning, eger att, der så nödigt anses, sammankomsten upplösa. Uppträder någon, som ej är prest eller enligt kyrkolagen berättigad att offentligen predika, vid dylik sammankomst såsom lärare med andliga föredrag, som anses störa samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommer, ankomme på kyrkorådet att honom förbjuda att i berörda egenskap inom församlingen vidare uppträda. Hvar som föranstaltar så beskaffad sammankomst, hvarom nu sagdt är, eller dertill upplåter hus etc.,» lika med författningens n. v. lydelse.
Hvad nu sjelfva saken angår, uppstår först den fråga hvad Författningarna derom stadga, som icke medgifva Arbetscommenderingari annat fall, än till Fästningsbyggnader, samt dernäst om ock Författningarne ej betryggade emot Arbetscommenderingar, huruvida icke Hemmansbrukarens naturliga rätt och billigheten, borde befria Soldaten att till arbete annorstädes användas, än till biträde vid Rotebondens eget hemmansbruk. Hvad nu först angår den första frågan, så upplysa de fleste KneckteContracten af 1682, och flere Kongl, stadfästelser derå af November 1685, att Kneckten är skylldig, särdeles i andetiden, att arbeta hos sine Rotebönder för en billig betalning, och ägde ej tillstånd att för större vinning utan Rotens lof och minne, hos andre arbeta; och, att både Contracternes mening och Regeringens omdöme derom varit sådant, att Knecktarne ej ägde rättighet att undandraga sig arbetet hos Rotebonden, upplyses af Kongl. Resolution på Allmogens besvär Den 21 Maji e, m; 27? eF 1766. § 70 af innehåll: ”att ingen upp budning af Soldater får ske till enskildt arbete, eller enskildte personers nytta, hälst sådant i förra Resolutioner är uttryckeligen förbudit, utan ankommer det i elike händelser på beting och öfverelskotnmelse, allmogen och vederbörande emellanäfvensom Kongl. Resolution på Allmogens besvär af 1756 §, 15 innehåller: ”att Soldater vid indelte Regementerne kunna icke förskonas för arbete vid Fästningsbyggnaderne, dock vill Kongl. Maj:t till någon lisa för Allmogen i Nåder låta vid desse byggnader nyttja så mycket manskap af värfvade Regementerne, som gjöriigheten medgifver vid sådana förhållanden, betryggade genom KneckteContract och nyssnämnde Kongl.
Den fordrar en ömande behjertenhet; och Deputerade waga hoppas, att Bergslaget hädanefter icke blifwer bestattadt utöfwer den proportion, som i anseende till Rikets öfrige stattejords-ägare blifwit iakttagen, hwilkct onekeligen stjer om det ensamt för mittjandet af sine Skogar, da alla andra nyttja deras utan särstild afgift, stall den gansta betydeliga Tacklcrns-Tionden, ärligen erlägga, jemte alla öfrige utstylder, och defiutom deltaga i Rotering och Conscription, och i följd af denna sednare, sakna sin paräknade, dock alltid knappa arbetsstyrka, wika tiLer pä aret längre eller kortare tid. Den 18 Julik. 1799 Bergslagets Deputerade känna mer än wäl behofwet och inkomst för Drätsel,Merkel — och hwarkcn wi eller hemmawarande Medbröder tweka, att för defia wigtiga ändamål uppoffra allt; men wi alla hopvas en billig och lika fördelning deraf; och waga förestå att den betydeliga summa, som genom erläggande af Tionde, Tackjerns-afgiftcn utgöres och af Tionde-Langderne till ziffran säkrast urrönes ost) hwilken Bergslaget hittills ensamt satt »vidkännas, hädanefter utraknadt efter ett medium af Tio ar, fördelas pa bela Landet, da Bergslaget wikt icke undandrager sig ett pa deras jord belöpande deltagande deri. Om allt hwad nu anfördt ar tages i noga öfwcrwagande, torde det gjöra tillfyllest, att werka den nu asyftade lindring uti Bergslagets onera. Likwäl torde o§ tillatas, att genom ett korrt sammandrag, wisa att Bergslagsrörelsen werkeligen förtienar all möjelig uppmärksamhet och ej bör benäm, nas med det mindre lämpeliga namnet binäring. Rikets totala Tackjerns-tillwerkning har för arén 18°?
Då det likväl af ingen kan förnekas, att icke Fullmäktige i visst hänseende afvikit från Reglementets föreskrifter i hvad rörer 107, 109 ochl74§§, och då, oaktadt den förklaring, Fullmäktige, till följd 110 Heil 11 Jan uari e. m. af Kevisis anm. afgifvit, fakta dock qvarstå, hvilka bevisa, att Fullmäktige ej till punkt och pricka fullgjort sina åligganden, så kan jag för min del icke finna annat, än att Utskit i sin déehargepunkt valt särdeles lämpliga ordalag. Få samma gång jag framställt dessa mina åsigter i afs:de på Betänkit, ber jag att till alla delar få instämma med dem, som med beundran betraktat hvad BankoFullmige åstadkommit under deras förvaltningstid. Jag nästan afundas dem, att de kommit i deli ställning, att få inför hela nationen visa, huru de, genom att försaka och åsidosätta egna intressen, satt, så till sågandes, hela sitt fortfarande lifs lycka och välfärd på spel, för att rädda fäderneslandet under denna brydsamma penningekris, hvars symptomer vi hade känningar af ända ner i Blekinge, ja till en så betydlig grad, att jag som Landshöfding började blifva rädd om mitt skinn, i följd af den plats, jag såsom sådan bekläder, och deraf följande ansvar för de medel, som genom utmätning indrifvas, och hvilka till en stor del inbetalas i Privatbanks-sedlar.
Ständers tili SiatsBancooch Riksgälds Verkens öfverseende för ordnade Revisorers Berättelse om Riksgälds-Verket, i den dcl9 som angår det under sistnämnde Verk lydande General-Assistance-Contoir • såsom ock öfver de hos Riks - Stunden väckta Motioner i samma ämne. Icikets Höglofl. Ständers tili StatsBancooch Riksgälds-Verkens öfverseende senast församlade Revisorer hafva uti deras under den 19 uästledne November till Rikets Höglofl. Ständer afgifne och till Stats-Uiskottet remitterade Berättelse örn Riksgälds-Verket anfört, huruledes af den anledning, att det under sistnämnde Verk lydande General-Assistance-Contoir, sedan Uöuerne derstädes, vid 1815 års Riksdag, blifvit förbättrade, icke ian uti dess nuvarande skick, xned den senast bestämde Fond af 200,000 R:dr Banco underhållas, utan betydlig förlust för Riksgälds Contoiret, fråga hos Revisorerne blifvit väckt örn vidtagande af någon förändiing »ted förstberörde Contoir, men att, då, för upp-. Stats-Utskottcts Ettänkanden. 17 37 rättandet af något förslag härtill, ärfordrades en vidlyftig och noggrann undersökning om inrättningens föremål, beskaffenhet och organisation, den Revisorernes inskränkta tid, sorn mäst delas åt mera angelägne och magtpåliggande förrättningar, icke kunnat medgifva, RevisortPrne måst låta bero dervid, att blott anmäla för. hållandet till Rikets Höglofl. Ständers närmare öfvervägande. Jemväl äro Motioner, rörande General-Assistance-Contoiret, inom 3me Riks-Stånd väckta och till Stats-Utskottets åtgärd remitterade. Hos Höglofl.
Om denna mening vunne något afseende, ankomme det på LagUtskottet att föreslå Nämndens organisation och befattning, tillika med sältet, huru Rikets Ständers beslut derom skulle i grundlagsenlig ordning beredas och fattas. Herr N. JE. Stråle åter, under åberopande af den granskning utaf förslaget till Civil-Lag, hvari han, såsom Ledamot af Högsta Domstolen, deltagit, har afgifvit det omdöme, att han ansåg samma förslag icke lämpligen kunna läggas till grund för den nya Lagen. Hans mening vore, att man skulle till en Codex sammandraga allt, som för närvarande är Lag, samt derefter företaga en omarbetning, med iakttagande af nödige ändringar och rättelser, dervid man ej borde borttaga något af det gamla, utan att, fullständigare än nu skett, anföra motiven härföre; och har Herr Stråle vidare hemställt, att Lag-Utskottet nu måtte fästa sig vid den fråga: om Lagförslaget behöfver omarbetas eller icke; för besvarande hvaraf likväl fordrades en noggrann undersökning, emedan förslaget innehölle många goda saker, som icke borde förkastas, samt alt Utskottet måtte inkomma med en förteckning på hvad utaf Förslaget ansågs böra bibehållas eller icke. Herr Strussenfelt, som instämt uti hvad Herr Stråle sålunda anfört, har i öfrigt gjort den framställning, att då de juridiska faculteterna i Upsala och Lund ännu icke afgifvit något yttrande öfver Förslaget till Civil-Lag, såsom skett i afseende å Criminal-Lagen, Rikets Ständer borde besluta, det ett sådant yttrande skulle infordras;— uti hvilken framställning jemväl Herr von Hartmansdorff sig förenat.
Men hvad, om jag finge lefva, kunde det blifva på de återstående bladen? Jag visste det ej, var långt ifrån några tyngande aningar, men jag trodde, hvad man sagt mig, att mitt ”äfventyrliga” sinne, såsom det kallades, skulle kasta mig in i många vågsamheter och händelser, och jag var fullt nöjd med att icke få se dessa händelser framkomma ur ett beslöjadt fjerran. Det föreföll så skönt, så fridfullt att gå hem just nu, då jag rätt fått lära hvad jag i detta nya hem hade att vänta. Men under den sista natten, som skulle afgöra mellan lifvet och döden, vek dödens vackra engel, den lilla Julia Konstantia, från min säng: lifvets stod qvar, bjudande mig med glad min sin hårda hand. Faran var öfver. Då jag fick veta förändringen i mina utsigter, intogs jag snarare af saknad än förtjusning, men mitt så spänstiga lynne, min lifliga själ försatte sig snart åter in i dagens och stundens hvarjehanda intryck; och ehuru det länge låg öfver känslan ett doft af det onämbara, ett doft, som tillhörde den flydda tiden, kändes det likväl rätt ljuft att åter få stoppa pipan åt min far och på Kristorp hålla min mors stora ridikyl, medan hon i konselj med madam Anna Lett, som ännu regerade öfver trädgården, höll på att bestämma öfver några hundra kålplantors öde, under det dessa i sin bänk med glasfönstren tåligt väntade konseljens slut och flyttningen från sitt varma hem ut i kalla lifvet. Jag vet icke hur jag kom att finna något sammanhang mellan mig och kålplantorna, men det föresväfvade mig som om både de och jag kunnat ha det bättre i det trånga rummet. Straxt härefter var det som jag firade min 16:de födelsedag och emottog rederiet öfver Kulten. Då glödde lifvet åter sprittande genom hvarje åder, och hvad kunde väl vara mera lifvande och uppfriskande än denna sjöluft, dessa sjödetaljer, detta resonerande hit och dit med skepparen. Jag var köpmansdotter och förstod fullkomligt värdet och nödvändigheten af penningen såsom medel för andra ändamål, och aldrig kom mig någon romantik att förblanda lifvets praktiska och poetiska sidor.
Jag kan för beslu tet i denna fråga icke fästa den vigt vid de statistiska uplysningarne, som den siste värde talaren, af det skäl, att deséa uplysningar hvila på upgifter, som icke kunna vara tillförlitliga Dessutom förändra sig förhållandena betydligt genom banornas anläggning. Ett land, som är mindre befolkadt och mindre kultiveradt, blir det mera just derigenom, att en jernväg drages der fram. Dessutom saknas ej heller sådana uplysningar i Utsk:s Betänk., ty der äro upgifter på folkmängden, äfvensom huru många som hafva 2 mil till den föreslagna banan. Då emellertid den värde talaren fästat upmärksamheten på dessa förhållanden, vill jag komplettera Utskis upgifter med några ord, som jag fått från Ekon.Utsk. Enl. dessa utgjorde antalet skjutshästar år 1855 vid Fittja 6,508 och vid Barkarby . Huru det åter förhåller sig med allmogens trafik å ömse sidor om Mälaren, är jag icke i tillfälle att meddela. För öfrigt var det icke min mening att närmare ingå i frågan. Den har blifvit så utförligt behandlad under de gemensamma öfverläggningarne, att jag icke kan hafva något nytt att tillägga. Min afsigt är att yttra mig öfver formen för beslutet, och utan allt omsvep får jag förklara, att jag tänker för E. o. Ad. framlägga ett förslag till förmedling af de stridiga åsigterna. Jag hyser för min del icke någon betänklighet vid att biträda Utsk:s förslag. Jag tror att, då man inlåter sig i ett så stort företag som detta, man gör rätt i att gå så raskt tillväga som möjligt, och jag tror äfven att Den 0 Juni e. m. ^ 1 71 Statens finanser kunna tåla den utgift Utsk. tillstyrkt. Jag fäster också långt större vigt vid bestämmandet af banornas sträckning, än vid summorna, och vid den omständigheten, att man måtte frångå den skadliga och kostsamma afsigten, att endast fortsätta banan från Götheborg, utan anser att man äfven bör begynna från Stockholm.
Min vän, gör henne aldrig mer! ty ni är hvarken galen eller rätt-trogen (en känslolös, eller ett barn). Att fråga – eller hvad innebär hon annat – hvarför jag icke föröfvade alla brott, lemnade mig åt alla sjelf-fördömelsens qval? O Gud, att ett sådant själs-barbari kan vara möjligt bland menniskor, som icke äro stråtröfvare! Också har jag funnit – icke en Menniska, och än mindre en Vis: men väl, i mängd, Christna – till namnet detta, till sitt innersta lif (mer eller mindre fina) slafvar, dårar eller missgerningsmän; emedan de behöfva andeligen smidas i fjettrar, då de som fria menniskor ej skulle ha nog begrepp, att icke förorätta, röfva, strypa hvarandra. Och detta gäller mest om dem, som anse sig vara Christna par principe; hopen består af sådana, som äro ditkastade af de höga dårarne, utan att veta hvarför de kommit dit – och som först i grafvens mörker vänta lif och ljus! Vän! att vara dygdig ”af religion” (så, som desse kalla det), är att vara det som barn eller slaf. Vara det som menniska och fri, kan endast den Vise. Fly då mörkret och träldomen! Kom, följ mig på Naturens ljusa väg, till Dygden, till Sällheten! Låt oss öppna våra bundna och tillslutna sinnen för Gud! Älskade, han lefver, han andas omkring dig. Han lockar dig i den annalkande vårsolen. Kom, låt oss åtnjuta honom! Hvem, om ej han, är varelsen af all Naturens skönhet? När dess gudomliga harmoni fått inströmma i er själ; när ert snille, edra passioner, sjelfva upptagits i strömmen; när ni lärt älska honom, den all-lefvande Guden – redan i en blomma; när ni lärt finna och tillbedja honom – redan i ett stoft; o, när ni så gjuter den sanna förtjusningens första tårar: då skall ni, full af en ljuflig vånda, välsigna den vännen som ”förförde” er! D. 11 Mars. Jag återtar det nöje, som för ett par dagar se’n gjorde några timmar så lyckliga.
Maj:ts Befallningshafvande hade väl ansett de elfva lägenheterna böra få af staden skatteköpas på enahanda vilkor, som genom 1854 och 1863 års Kongl. Bref stadgats, således emot erläggande såsom skatteköpeskilling af tio års arrendeafgifter, hvilket, efter beräkning af nuvarande beloppet deraf, skulle uppgå till en summa af 37,753 R:dr 70 öre; men Kongl. Kollegium hemställde på anförda skäl, att en sådan rätt måtte staden beredas, utan erläggande af skatteköpeskilling, dymedelst att jorden till staden donerades. Hvad slutligen anginge återstående delen af Elfsborgs kungsladugård eller den s. k. Hufvudgården, om 490 tunnland 20,625 kappland, hvilken Kongl. Maj:tsBefallningshafvande ansett böra för Kronans behof undantagas, men till staden under ettslags perpetuelt arrende öfverlåtas, har Kollegium hemställt, att äfven ifrågavarande Hufvudgård måtte staden underfull eganderätt doneras, eller, om detta icke vunne bifall, till densamma under skattemannarätt försäljas mot en skatteköpeskilling, motsvarande tio års arrendeafgift, eller 37,888 R:dr. Stats-Utskottets Utlåtande N:o 73. Då Kongl. Maj:t den 12 Maj förlidet år lät sig föredragas Kammar-kollegii berörda utlåtande jemte öfriga handlingar i målet, förklarade emellertid Kongl. Maj:t att framställning till Rikets Ständer om upplåtelse till Göteborgs stad för nu ifrågavarande ändamål af Elfsborgs kungsladugård med dertill hörande lägenheter icke borde aflåtas under andra vilkor, än att staden utgåfve årlig godtgörelse för den inkomst, som, efter hvad upplyst blifvit, Landshöfdingen af lägenheterna åtnjutit; hvarjemte Kongl.