Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vagnar komma och gå, viga akrobater springa bredvid för att kasta sig upp på kuskbockarne, men blifva till straff slagna med stora oxblåsor, ett vapen, hvarmed man afvisar allt för närgångna personer; några glada dominos med djurmasker springa omkring och upphäfva för hvar och en de möta de mest omotiverade helsningstjut. Confettistånden belagras af köplystna, och utefter stranden dansas en hvirflande stormgalopp till musiken på en förbiåkande vagn. Öfverallt kastas, pratas, skrattas och kurtiseras. Det är med möda, du kan tränga dig fram till den restaurant, der du ämnar dinera. Nere vid hafskanten har en riddare en förtroligtête a tête med en nunna, som för ögonblicket förmodligen icke tänker på celibatet, och ett stycke derifrån sitter en engelsk kusk. Icke ett damkorn har fastnat på hans svartglänsande stöflar, icke en confettismula har fläckat hans ståtliga livré. Med aristokratiskt förakt har han vändt ryggen åt promenaden och stirrar betänksamt i vågorna. Men hafvet, som har en mera demokratisk natur, ler med, ler som det toge del i alla ystra cancansprång, ler, som det hört alla dumheter, som i Nizza hviskats i dag på verldens alla tungomål. Lefve karnevalen! Blomsterdagen. Det är blomsterdagen, den stillaste, den elegantaste af Nizza’s karnevalsdagar. Marken är hvitpudrad af dam och confetti, liksom öfverhöljd af en fin nedtrampad snö. I går var massans fest med en confettikastning utan hejd, utan sans; i dag hafva den fina verlden och framför allt damerna sin. På Avenue de la gare råder det vanliga bullret, men af det särskildt för dagen karakteristiska ser man föga. Först på Place Masséna får man en idé om dagens fest. Hela torget är fyldt af vagnar i tränne långa rader, som knappast röra sig ur stället. Framåt, så långt man kan se, idel vagnsräckor eller rättare rörliga blomstergårdar, ty fordonens konturer försvinna nästan under öfverklädningen af prunkande blomsterguirlander.
Vid det flygt igaste genomseende af Reg.Frn finner man att R. o. Ad. har fullkomlig rättighet att vid riksdagar sig infinna eller icke infinna, äfvensom Reg.Frn icke förbjuder någon ledamot af detta Stånd, att, om han endast vill ett par gånger under riksdagen taga detta rum i ögonsigte, efter fulländad! arbete härmed begifva sig hem. Olämpligheten af ett slikt förfarande är påtaglig och, då R. o. Ad. i sin Ordn.Stadga bestämt vissa böter för vida mindre förseelser, tror jag, att R. o. Ad. äfven kan besluta sådana i detta fall. Jag hade förmodat alt, under del mången med otålighet väntar pä den stora katastrof, sorn skall göra Sverige så oändligen lyckligt, och hvilken icke torde vara så lätt att genomdrifva, vi pä grundlagsenlig väg kunde frångå våra former, .lag anser för min del Bänkm:s-valen vara en af de vigtigaste åtgärderna vid riksdagsförhandlingarna, enär på dessa val bero Eleclorsoch Ulsk:s-valen och följaktligen äfven riksdagens utgång. Då emellertid hvarje Ständ äger att besluta om den Ordmsstadga, det inom sig önskar gällande och det för hvar och en mäste vara nedslående att se den hitintills visade liknöjdheten för Bänkm:s-valen, har jag ansett mig böra fortsätta min motion. Uppå härefter af Hr von Engeström, Jonas Fredr. Malli., framställd begäran, blef förevar, motion lagd på hordet. Upplästes följande af Hr Cedercrona, Joli. Ulrik, inlemnade motion: Med auledn. af StatsUtsk:s utlåt. N:o 444 och 560 vid 1840 och 1841 års riksdag, ingingo R. St. d. 10 Juni 1841 till K. M. med und. skrifvelse (N:o 399) med anhållan: S. A. K. ”Hos R.
Exp. Utlåtande, i anledning af Täckt motion, angående föreskrifters meddelande, i afseende på rättigheten till bosättning å och begagnande af åtskilliga Kronoholmen i Götheborgs och Bohus län. (I. A.) Sedan ålskillige kronoholmar, 116 till antalet, belägna inom Götheborgsoch Bohus län, blifvit, jemlikt Kongl. Kammar-kollegii kungörelse den 25 April 1845, i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts och Rikets Ständers beslut, utan afgift till kronan, tills vidare upplåtna lill frill och allmänt begagnande af hvarje svensk undersåte, hafva riksdagsfullmäglige Lars Wenander och Olaus Eriksson från berörde län, i anledning af de dryga kostnader försa tillingarne, hvarinom desse holmar äro belägne, redan fått vidkännas i bidrag till underhåll åt de å ifrågavarande holmar bosatta merändels utfattige inbyggare, uti ett hos hederv, Boude-ståndet afgifvet och till Slats-utskoltel remitteradt memorial hemställt, att Rikets Ständer ville StalsUtskottets Utlåtande, N:o 141. 7 lill Kongl. Maj:l aflå!a underdånig skrifvelse, med begäran om meddelande af den förklaring, atl inga andra må få bosätta sig på mer berörde kronoholmar än sådant; personel', hvilka antingen förut äro medlemmar af den socken, hvartill kronoholmen lyder, eller ock till bosättningen undfått församlingens tillåtelse, äfvensom att socknarne tillerkännas rättighet att för fattigvårdens räkning uppbära afkaslningen af kronoholmarne, utaf hvilka i allmänhet någon sådan visserligen icke vore ali påräkna; hvarjemte rnotionärerne föreslagit, att, lill undvikande i framtiden af förnyade tvister emellan strandsittare och inhyseshjon 0111 fördelning utaf arrendet, utgörande omkring 20 eller 30 rd:r rgs., af 2;ne inom Thorsby socken varande, , till kreatursbete utarrenderade, kronoholmar, Brunskäl och Sälö kallade, föreskrift i ämnet måtte meddelas.
Lån bos enskilde inskränktes och de penningar, som emot Statsobligationer i RiksgäldsContoret inflöto, kunde dels längre tider blifva obegagnade, dels utgifvas i Hufvudstaden och de orter, der de Lånbehöfvande i låneväg icke deraf kunde hämta någon nytta. Jag anser mig äfven emot införande af StatsLånsSystemet äga anledning att fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet på det omdöme derom, som vi hafva att af främmande Magter förvänta, då, efter ett mångårigt fredslugn och goda skördar, vi öppet bekänue att vi icke af egne tillgångar kunna bestrida våra vanliga Statsbehof; och då till omdömet derom orsakerne sökas, huruvida man skall tro sig finna dem i vanmagt eller misshushållning, befarar jag alt vårt hushållningssätt och utsträckningen af våra Statsbehof i fredstid skola verka menligt till Utlänningens omdöme om vår förmåga, i det fall att StatsLånsSyslernet måste antagas, hvilket deremot icke skulle föranledas deraf att en indragning i fredstid af några Tusende man Soldater genom vacancer och till lättnad i Statsutgifterne bifölles. Måtte det SlatsLånsSystem, som hotar de större och på resourcer rikare Stater med faror för undergång, blifva för oss varnande exempel att i vår in - Den 8 December e. m. inskränktare krets icke ingå på samma bana oell icke hos oss införa ett sådant System, utan hellre sjelfve bära de oundviklige beskattningstyngderne, än kasta dem pä efterkommande; mätte vi njuta tillfredsställelsen öfver vårt handlingssätt och derigenom förtjena samtidens högaktning och efterkommandes erkänsla. Att detta anförande måtte, till StatsUtkottet remitteras anhålles ödmjukligen. Lades på bordet. Grefve Gyllenborg Johan Henning> bade ytterligare inlemnät följande, som upp* lästes:
489: 50. yy yy yy 179 yy 1,700 yy 1,800 å 3: — 537: — yy yy yy 268 * ) „ 1,800 yy 2.000 å 6: — Summa R:dr Bunt 1.608: — 15.394: — Al bifall till Utskottets förslag skulle dessutom det missförhållande uppstå, att tjenstemän med 650 R:drs lön skulle erlägga 35 1/3 procent lägre bevillning än den minimi-afgift, som i 40 § är stadgad för en mängd personer med i ali*) Antalet 268 är approximativt beräknadt på grand af antalet i de näst föregående lönegraderna. 2 a Bil. Ull Bev.-Utsk. Bet. N:o 5. mänhet ingalunda afundsvärda vilkor, såsom t. ex. handtverkare, hvilka, utan mästerskaps eller burskaps förvärfvande, erhållit tillstånd att såsom försörjningsmedel åstadkomma handtverkeri-arbeten, gesäller, lägsta klassens kypare, samt brödförsäljerskor m. fl., hvaraf följden, om någon rättvisa skall iakttagas, helt naturligt måste blifva den, alt nedsättning i bevillningen äfven för dessa bör ega rum. Hvar och en, som opartiskt betraktar saken, skall också tinna och erkänna, att den för närvarande stadgade bevillningen ingalunda är obillig, utan tvärtom, särdeles på de lägre iöne-beloppen, så måttlig, att den icke bör gifva grundade anledningar till missnöje hos deni, af hvilka den utgöres. Så t. ex. utgör den stadgade afgiften af löne-inkomst 0111 500 å 400 R:dr B:ko blott t R:dr s. m. eller 1/4 å 1/3 procent, samt den af inkomst örn 400 å 500 R:dr B:ko ej mer än 1 R:dr 32 sk. eller 1/2 ä 5/8 procent 0. s. v.
Men jag hoppas, att vi dock skola så långtframskrida påden Constitutio* nella banan, att den tid en gång kommer, då äfvenSvenska Medborgare med för v .ng skola läsa och knappt vilja tro, att då Konungen sjelf föreslagit en bestämd gräns för Commandomål till förekommande af den Militaira förvaltningens ingrepp i de civila Auctboriteters, en del af Lagstiftande makten förkastat ett så liberalt förslag, oaktadt samma makt (Riksens Ständer) vid nästföregående Riksdag ansett nämnda gräns ej vara i våra Grundlagar nog tydligt uttryckt, och ConstitutionsUtskottet dä på samma grund i ett anmärkningsmål ej ansett sig befogadt, att till ansvar använda den §., som derom stadgar, samt sedan godkändt Konungens Förslag om denna j$:s förtydligande. Om derföre tillägget vore öfverflödigt i ett afseende, skulle dock dess antagande befria §. från dea vid sista Riksdag, der tillagda felaktighet, att ej vara nog tydlig. Jag medger, att knappt något Rikes Historia kan framta exempel af ett Förslag från executiva makten till inskränkning af dess egen myndighet, och att det ovanliga häruti kunnat väcka farhågor hos en och annan, som ej närmare undersökFörslaget, eller kännt dess motiv och ändamål ; i synnerhet då man tillika fick höra, att Förslaget var blott negativt och ej positivt, och att förslaget beskref en Circel m. m. dylikt. Äro väl Tio Guds Bud mindre positiva eller bindande, fast de fleste i formen äro negativa? Då fragan är om att inskränka en Den 15 Maji c. m, 187 menniskas eller en myndighets befattning, så är det åtminstone likså nödigt, att uttrycka, hvad han icke får befatta sig med, som hvad han får befatta sig med. I Konungens Förslag uttrycktes begge delarne, meni detäldre stadgandet blott den ena delen. Förslaget innehöll utomdess ordagrannt äfven det » äldre, blott positiva stadgandet, och ett tillägg, som, oaktadt sin negativa form, hade en positiv bestämning.
Ser man efter, hvilket Utsk., som borde förstärkas med afside på förev:de fråga, är det klart att, då man sagt att i statsregleringsfrågor är det blott StatsUt$k:t, i bevillningsfrågor Bevilln.Utskit, som bör förstärkas, man dermed velat gifva tillkänna, att det Utsk., som handlagt frågan, och till följe deraf eger största sakkännedom ang:de densamma, borde förstärkas, för att besluta med R. St:rs rätt. Jag anser derföre att det vore onekligen i princip rättast att förstärka det Utsk., som handlagt frågan; och Konst.Utskit har vissell, icke motsatt sig detta, ehuru det såsom skäl deremot anfört att deraf skulle blifva en följd att allt för mångå Utsk. behöfde en tillökning i personal. Om äfven detta skulle inträffa, att 3:ne Utsk. behöfde förstärkning för att votera med R. St:rs rätt, och om dertill användes samma personer, så är detta enligt mitt förmenande icke elt fullgiltigt skäl. Det kan ju t. ex. hända att Ekon.Utskit i en invecklad ekonomisk fråga behöft sammanträda med StatsUtsk:t, med anledn. deraf att någon millin behöfts för utförandet af ett af Ekon.Utskit tillstyrkt företag, och då, ehuru StatsUtskit på grund af sin plats före Ekon.- Utskit nämnts först, är det dock Ekon.Utskits ledamöter, som handlagt ärendet och således haft största kännedom derom. Hvad beträffar bränvinsförsäljnings-lagarne, så behandlas dessa af sammansatt Bevilln.-, Lag o. Ekou.Utsk.; men det är alldeles odisputabelt att det hufvudsakligaste af frågan rörer Ekon.Utskit. Det är endast vid bränvinsskatten, som Bevilln.Utskit har att i främsta rummet skaffa. Eör min del anser jag derföre att det Utsk., som i första rummet handlagt frågan, borde förstärkas; och detta torde nu vara högst nödvändigt att bestämdare uttrycka, så mycket mera som en viss tveksamhet gjort sig gällande t. o. m. bland Konst.Utskits ledamöter.
St., emot erhållande af denna inkomst, skalle hafva förbundit sig att för everdeliga tider, såsom spelhusets hufvudvärdar, garantera dess bestånd och ansvara för dess förluster; så följer del af sig sjelf, att R. St. ej kunna egenmäktigt frigöra sig från denna förbindelses uppfyllande, utan den andre contrahentens bifall. Men om deremot, såsom, jag vill förmoda, nämnda garanti och ansvarighet endast villkorligt och på bestämd lid blifvit af R. St. lemnade, så är det naturligt, alt R. St., ifall villkoret är uppfyldt och tiden tillandaltipen, äga makt att besluta, det de ej vidale vilja hvarken draga någon vinst af lotteri-inrättningen, eller för dess förluster ansvara. Af ett så beskaffadt R. St:s beslut skulle dock Nummer-lotteriets upphörande ingalunda blifva en omedelbar följd. — Det vore nemi., efter mitt omdöme, K. M:s ostridiga rättighet att derefter upplåta värdskapet å detta spelhus åt enskild person. Då det lärer tillkomma K. M. ensam att stadga förbud emot hazardspel, så måste det äfven vara K. M. ensam förbehållet att upphäfva detta förbud, och att lemna enskilde personer rättighet, så väl att öfvertaga den af R. St. förut inneliafda lotteri-inrättningen, som äfven att idka andra hazardspel; — en rättighet, som man likväl torde kunna vara förvissad om att K. M., emot R. Si:n önskan, aldrig begagnar. På de skäl jag nu anfört, och under förutsättning, att genom närmare undersökning och utredning af verkliga förhållandet upplysas skall, dels att lotteri-vinsten, långt ifrån att vara en af Statens ordinarie inkomster, tvertom är af den mest extra och tillfälliga natur, dels ock att den tiderymd, under hvilken R. St. förbundit sig alt ansvara för lotteriinrättningens bestånd, för längesedan tilländalupit, får jag nu vördsamt hemställa, att R.
Jag ser nog i edra ögon, huru litet det är – men tänk på hvad jag utstått, dessa långa nätter, som ingen ända haft. Dagarne håller jag mig upprätt; ty så usel vill jag icke bli, att alla menniskor ska läsa det, som endast är mellan mig och min Gud.” Han tystnade några ögonblick. Äfven Erika teg; hon hade intet ord att säga den olycklige, ångerfulle syndaren. ”Mamsell Erika, står det icke i Guds ord,” sade han och sökte förgäfves att möta hennes sänkta blick, ”att ingen synd är så svår, ingen skuld så stor att icke ett förbättradt lif kan utplåna den? Ensam förmår jag dock icke, såsom jag redan sagt er, att fullborda ett arbete; deremot strider mitt sinnelag – men ni mamsell Erika, som är god och mild, en ljusets engel, ni skulle, det vet jag, ännu kunna göra mig till menniska. Men jag ser nog af er rörelse att ni tänker på annat; ert samvete tror ni uppmanar er att anklaga oss. Gör då som ni vill; men öfverväg noga följderna! Ni skall intrassla er i en långvarig ransakning, utan att ni får oss fällda. Och detta kan aldrig ske, emedan inga vittnen finnas. Vi neka bestämdt till allting, och gå fria från saken. Er återstår då endast minnet att i grund ha förstört en menniska, hvilken ni kunnat rädda och dra tillbaka från afgrunden.” Den grufliga striden i Erikas hjerta begynte på nytt. ”Lemna mig tre dagars ro,” suckade hon, ”jag måste hafva tid att reda mina förvirrade tankar.” ”Undanflykter – om tre dagar eller tre veckor är ni säkert lika villrådig. Aldrig skall ni förlika er med den rysliga tanken att blifva Birger Haraldsons hustru, förrän det oåterkalleligen är afgjordt. Sedan känner jag er för väl, att icke veta det er själ, som är så stark, också skall uppfylla det ni åtagit er.” ”Gör hur ni vill, Birger,” sade Erika och upplyftade med möda sitt sänkta hufvud.
Förvånad såg jag mig omkring efter den från hvilken kulan och rösten utgått, men min ledsagare som släppt den lossade pistolen och redan lyftat en annan, ryckte mig hastigt ur min ovisshet. Redan hade jag med ena handen fattat honom i armen och med den andra i strupen. Förgäfves bemödade jag mig att slita mordgeväret ur hans hand; men under striden brann skottet af och kulan sårade mig i axeln. Den främmande lät nu pistolen falla, och värjde sig med styrka. Vi kämpade förtvifladt och med öfvermenskliga krafter, ty det anade oss båda, att vi stridde på lif eller död. Änteligen lyckades det mig att kasta honom till marken, och nu satte jag knät hårdt mot hans bröst. Under fäktningen hade plåsterlappen lossnat, som betäckte hans ansigte, hvilket nu låg ohöljdt och vidrigt grinande emot mig. Det var Jussuf. – Gruflige! är du då öfverallt? ropade jag med upplågande vrede och gaf honom med pistol-kolfven ett starkt slag i ansigtet, så att att han förlorade sansningen. Min vrede var nu afkyld, och jag ruskade honom så länge, tills han omsider återkom till lif. Förrädare! sade jag, i det jag satte spetsen af min sabel på hans blottade bröst, du har tusen gånger förtjent att dö; men du har dock engång skänkt mig lifvet och jag gifver dig ditt, om du säger mig, hvar du gjort af Fanny! – Jussuf upphof ett vildt skratt, och begynte utösa en mängd förbannelser öfver min dumhet; ty ännu grämde det honom, att jag försålt mitt dyrbara fynd, hvilket han jemte perlan redan ansett som sitt rof. – Svara! ropade jag åter. Hvar är Fanny? – Fanny! utbrast han med ett ännu förfärligare löje. Jag vill icke lefva mer, då jag förlorat allt och nu ser mig öfvervunnen af en pojke. Henne har jag utplundrat och sedan mördat. – Så far då åt afgrunden! – röt jag och sänkte stålet i hans hjerta.
När nu en så beskaffad öfverlåtelse af räntor åt löntagarne blifvit gjord, när hvad militiaestaten beträffar 80 § Reg.F. ytterligare innehåller: att Krigsmak 24* - 372 Den 23 September f'. m. ten till häst och fot såväl sora båtsmanshållet af rotering och indelning förhlifver vid de med landet och städerne upprättade kontrakter och indelningsverk, hvilka lill deras hufvudgrunder skola orubbade vara, intilldess Konungen och R. St. finna nödigt någon ändring deruti samfäldt göra”; så hemställer jag, huru det kan blifva en möjlighet, att i förstärkt StatsUtsk. söka tillvägabringa en förändring i den lagstiftning, sorn på del af mig förr oranämda sätt tillkommit. Man skulle derigenom draga 80 § Reg.F. under votering i nämnde Ulsk., hvilken olaglighet jag dock tror, att den värde talaren icke vill medgifva skall fä äga ruin. Om man derföre skiljer emellan hufvudsaken och verkställigheten, så skall man förgäfves söka, att komma till det resultat, som här af Ulsk. blifvit förordadt; och Utsk. hade bordt inse, att om en sådan förändring, som den af StatsUtsk. föreslagna, skulle bifallas, kommer detta, att medföra rubbning i det af Konung och Ständer fastställda indelningsverk och derigenom alla löntagare tvertemot de K. förordna-, hvarvid de hafva att trygga sig, att gä i mistning af hvad dem genom dessa förordningar blifvit tillagdt. Jag kan således icke annat än på det högsta ogilla Utsk:s förslag, att indrifva denna fråga till votering i förstärkt StatsUtsk. Jag har icke hört Hr von Hartmansdorff gilla detta förslag, ronde de delar, hvilka icke anga presterskapets aflöning och indelta räntor, hvilka äro af detta Stånds privilegier skyddade mot all förändring. Tvertom har jag hört denne talare uttryckligen förklara, det han äfven i de delar, hvilka icke angå sistnämnde privilegier, ansåg Utsk. hafva olagligen förfarit.
Jomför man vidare dermed 3:dje punkten, der det heter: ”uti förenämnde tillgångar erhålla länen förmånsrätt, enl. den bilagde tabellen”; lägger man slutligen dertill hvad som förekommer i 4:de punkten, att deputerade skola utses till upprättande af förslag till arbelförelag och dermed ingå lill K. M., sorn dock har sig förbehållet att pröfva huruvida medlen till de föreslagna arbetena få användas; så kan man väl ej påstå, alt [Jr Nordenanckar utdelat penningarne till bestämd siffra på hvarje län, utan endast åsyftat at förskaffa hvarje län en förmånsrätt dertill, såvida det kunde förete nyttiga och ändamålsenliga företag att använda summan uppå. Jag vill icke vidare upptaga tiden med denna frågas debatterande. För min del är jag öfvertygad, att denna motion alldeles icke är så riksförderflig, som man velat stämpla den lill, isynnerhet som vi ännu hafva, nästan i hvarje län, mera att göra till det helas förkofrande, än som kan under mansåldrar medhinnas. Jag anhåller om propos till remiss. Ofverläggningen förklarades härmed vara slutad, hvarefter II. Ex. Hr Gr. o. La ndtm. yttrade, att Frih. Cederström nu för andra gången yrkat, att Hr Nordenanckar motion vore i olaglig ordning väckt och begärt H. Ex. yttrande derom; men då H. Ex. redan, när Frih. Cederström första gången framställde en sådan mening, hade gifvitsin tanke tillkänna, trodde H. Ex. sig vid detta tillfälle icke behöfva annat än åberopa hvad han förut yttrat samt förklara, alt han ansäge motionen väckt i öfverensstämmelse med Riksd.Ordms 56 §, och att således för H. Ex. icke molte något hinder för framställande af propos. å remiss af denna motion. I öfverensstämmelse med härefter framställd propos. biföll R. o. Ad., att Hr Nordenanckar ifrågavar. motion finge remitteras till StatsUtsk. II. II. o. Ad. åtskildes kl. -J till 10 på aftonen. In fidem protocolli. Albert Munck. Plenum kl. 10 f. m.
Den som har aktning för opinionen, låter af sjelfva åtalet rätta sig; den det icke har, rättas hvarken af högre böter eller stockstraff Lämpligare vore, att den, sorn af 28 t)e-n » Julii c. ut,. fylleri gör vana, blefve af Presterskap et inför KyrkoRåd eller Sockenstämma varnad. Förvandlingen af böterne till fängelse vid vatten och bröd synes mig obillig, och ännu hårdare det stadgande, att hvem som helst kan, emot böternes erläggande, förskaffa sig rättigheten till arbete af en för fylleri dömd person, som icke sjelf kan erlägga böterne. Derigenom dömes den felaktige till en temporär lif-egenskap. Om straff-lagarne i fylleri-mål någonsin uppfyllt sitt ändamål, att minska eller förekomma så beskaffade förseelser, hade deras orättvisa haft någon ursägt nu äga de den icke, då erfarenheten knappt lemnar exempel af en enda derigenom förbättrad. I fall af återremiss torde dessa anmärkningar få dermed till Lagutskottet åtfölja. Den 5 Julii f, m. Bilagor till Pleni-Protocollet för elen 5 Julii förmiddagen. N:o i. Friherre Anckarsvärd, Carl Henric'. De constitutionella ordningafne hafva lika såsom allt annat i naturen en bana för utveck. lingen att genomlöpa, till uppnående af den stadga, jag tror böra utgöra det samvetsgrannaste syftemålet för Representantens verksamhet. Öfvergången från enväldet tillde lagbundna styrelseformerne, har alltid och allestädes varit ett revolutionsverk, och det ligger i sjelfva sakens natur, att den lagstiftning, som ifrån ett sådant hastigt öfvergångstillfälle leder sitt ursprung, måste innebära många brister, vållade dels af tidsomständigheternas inverkan, dels af svårigheten att i ett sådant ögonblick kunna förese och ihågkomma allt.