Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då nemi. det synes som skulle Collegial-institutioner i denna reorganisation vinna ett öfvervägande samtycke, är 556 Den a Maj. det väl betänkt, som mig synes, att låta fattigvården och sundhetsvården icke komma under EcklesiastikCollegii behandling, utan låta dessa ärenden fortfarande i andra instansen behandlas vid KammarR.n och SundbetsColkm. Hr Ribbing har således i den form han åt sin motion gifvit, egnat ett alldeles tillräckligt afseende på det erkända reorganisations-behofvet, och längre i detta afseende må ingen begära att Rikets nu församlade Ständer skola gå, om de icke skola rent af förfara tvärtemot den plan de för detta ämne redan antagit som den enda rätta. Således icke blott i hufvudsaken, utan äfven med afseende på det egendomliga hvaruti Hr Ribbings motion vid denna Riksdag skiljer sig från hvad som i detta ämne antogs vid sednaste Riksdag, yrkar jag fullt bifall till Hr Ribbings motion, och önskar jag blott att af samma motionär hafva fått något tydligare utredt på hvad sätt han föreslår att den ifrågav:de central-myndigheten skall inrättas, om förslaget för densammmas organisation skall i underd:het begäras af Konungen, eller om någon annan utväg för ett sådant förslags framläggande inför K. St:r bör sökas, sedan det blifvit kändt, att Chefen för EcklesiastikDepart. jemte StiftsConsistorierne, med undantag af ett enda, afrådt K. M. att gå R. Stms redan yttrade begäran till mötes med afseende uppå förev:de ämne. Torde hända behöfdes intet annat än en vid denna Riksdag af R. St:r förnyad underd. begäran med den förändring Hr Ribbing föreslagit, för att bestämma K. M. i sitt förfarande rörande detta ämne, såvida prelaturen i vårt land icke har en afgjord öfvervigt öfver allt hvad R. St:r än månde besluta. Hvad sjelfva organisationen af ett EcklesiastikColkm beträffar, anser jag med Hr Ribbing att det bör sammansättas med hälften prester hälften laici.
Med bifall till ConstitutionsUtskottets hemställan, i Memorialet N:o 5, d. 29 sisth Martii, om Deputerades förordnande till uppsigt öfver Grundlagarnes felfria tryckning, beslöt BorgareStåndet, att öfverlemna denna befattning åt Riksens Ständers Committerade till Tryckfrihetens vård, uti hvilket Beslut MedStånden skulle inbjudas att sig jemväl förena. S. D. e. m. Upplästes StatsUtskottets Utlåtanden af d. 3 dennes. iso Trot. Utdr. d. 7 April i823- N:o S°t öfver de hos BorgareStåndet gjorde anmärkningar, emot Betänkandet om Dagtractamente för Magistrats-personer och Handtverkare vid publike syner, samt N:o 81, likaledes emot Betänkandet om understödet för Carlskrona Stads Fattigvårdsinrättning. Och som de förra Betänkanden blifvit af öfrige RiksStånden bifallna, lät ock Borgare Ståndet dervid bero. S. D. Vid förnyad föredragning af BancoUtskottets Betänkande N:o 2 , d. 20 sistl. Martii, med bilagda särskildta Utlåtanden under Litt. A—M, i anledning af Riksens Ständers Revisorers Berättelse, 1820 och I822 om BancoVerket, stadnade BorgareStåndet uti följande Beslut. 1:0 Att HufvudBetänkandet bifölls, med förbehåll för Ståndet, att, i hvad samma Betänkande angår ordningen och sättet för val af BorgareStåndets Ledamöter bland Ständernes Revisorer, samt det mera som dermed Står i sammanhang , få framdeles efter sitt CancellieUtskotts hörande, dessa frågor särskildt afgöra. 3:0 Att Utlåtandena: Litt. A, om liqvid för det nya Koppar-Skiljemyntet. Litt. Troi. Utdr. d. 7 April 1343. i»< Litt. B} om Metall-Panterne. Litt. C, om Beiäningsrättighet för Bergslagshyttor.
Därmed försvinner den sjukliga öfverdriften i den moderna kvinnans själslif, en öfverdrift, som ej har något ge mensamt med den rena kärleken i äktenskapet och familjelifvet. Så svårt det än kan vara för en ung, själfständig kvinna att bryta mot de en gång fastställda, af ålder häfdade förhållandena inom sällskapslifvet, är det likväl endast hon, som kan åvägabringa en förändring till det bättre i våra moderna förhållanden. Om än sällskapslifvet utom hus förvandlat natt till dag, bör hon likväl på det område, hon herskar öfver, hålla fast vid den fastställda naturens ordning. Hon bör gifva barnet, hvad det behöfver: ro, enkel kost, munter, ofarlig lek, allt med måtta och i rätt tid. Barnkammaren bör vara luftig och solig, och öfverallt bör finnas det solsken, som skapas af oföränderlig modersömhet utan extas, utan öfverdrifter, hvilka nära den barnsliga fåfängan, men ej gifva hjärtat värme. Sätt Eder därför genast ned, då Ni läser dessa rader, och låt den vackra föresatsen bli verklighet! Dröj ej längre: den minsta gåfva af godt hjärta gifven kan bli till välsignelse! Så måtte då allas edert beslut bli detta: just nu! Ingen, som något kan offra, om än aldrig så ringa, skall tveka att vara med, när det gäller de fattiga barnens sommarfröjd. Bidragen insändas till Redaktionen af Idun, Stockholm, i postanvisning eller postsparmärken (ej frimärken). V i d försändelsen bör tydligt angifvas, att den är afsedd för » lduns skollofskoloni ». Alla inflytande bidrag redovisas i Idun. Modern är läkarens bästa medhjälperska, om hon blott förståndigt vill iakttaga sina barn; ja, hon är den bästa specialist, där det gäller psykiska sjukdomssymptom hos hennes kära. Det är hon, som upptäcker de första fröna till öfverdrifven känslighet i barnahjärtat, den första början till vrede och missmod, den första ofördragsamheten syskonen emellan. Den öfvermodiga måste böja sig under ett klander, den missmodiga får en uppmuntrande blick, den kraftige ger hon en stor uppgift, och den svaga sluter hon till sitt hjärta. Så- lunda bringar hon allt i den rätta jämnvikten, och hennes läkemedel förfelar aldrig sin verkan.
"Vore han icke så tyrannisk och envis, så skulle hertigen längesen tagit Finland under sin styrelse, och detta betryck och blodsutgjutelse och allt ondt, vore då borta." Så hade Sigrid småningom fattat en slags instinktlik förskräckelse för Fleming, hvilken väl icke helt hastigt kunnat skingras, ens om hon vetat att hennes mors funderingar slagit om betydligt till hans fördel, sedan hon sjelf lidit af böndernes framfart, och han dessutom hedrat hennes hus med att der dröja en natt, och slutligen och mest, emedan han visat Siri välvilja. När Siri hörde af att Enevald skulle stanna i Åbo, rodnade hon, det undrade hon sjelf i sin själ öfver; men nog vore det bra roligt, att der få se honom ibland, tänkte hon. Det blefve ändå en bekant bland alla dessa fremmande menniskor, som hon nu skulle träffa tillsamman med. Hon fruktade stundom att ungdomen i Flemingska huset skulle se henne öfver axeln. Till namnet kände hon dem alla, äfven något till lynnet, genom sin fars berättelser. Johan, den äldste, den unge, ridderlige, ende sonen; Karin, nästan jemnårig med henne sjelf, Hebla, några år yngre, och slutligen den unge Peder Banér. Då tiderna började mörkna för dennes fader, riksrådet Johan Banér, hade han sändt Peder, sin andre son i ordningen, till Finland. Den unge Peders mor, fru Christina Sture, anförtrodde gerna sin son i sin goda väns, fru Ebbas vård. Finland var, åtminstone tills vidare, en säker vistelseort för dem, som hade något att frukta af hertig Carl, och vägen derifrån till Polen var öppen. Det syntes derföre föräldrarne godt att gossen trifdes på Åbo slott, och fru Ebba hade skrifvit till fru Christina och bedt att i det längsta få qvarhålla honom, hvilket ock bifölls. Fru Christina hade ändå många barn omkring sig hemma, och hennes tankar voro ofta upptagna af bekymmer öfver hennes herres då redan osäkra ställning till hertigen. Så väl Fleming sjelf, som isynnerhet fru Ebba, hade med nöje fattat tillfället att göra herr Erik Liljeholm en tjenst, genom det vänliga anbudet att beskydda Sigrid. Klas
Af de 15 arbeten, som ingått i Theodore Monod från Paris, » Iduns romanbibliotek », sedan det år 1893 beFöljande dagar voro dock konferensens medgynte, ha ej mindre än 10 utgjorts af för oss lemmar tillsammans, dels besågos olika hem och direkt författade och med höga pris och honorar institut för K. F. U. K.-arbetet i London, dels belönade originalarbeten af namn sådana som gjordes utfärder till olika platser. Lördags e. m. Elin Ameen, Ave (Eva Wigström), Sigrid Elmvoro alla delegerade inbjudna till Mr. och Mrs. blad, Frans Hedberg, Vilma Lindhé, Mathilda Evans, Trent Park. Af resan skedde med extraLönnberg, Johannes Sundblad, Mathilda Roos m. tåg från London till en station, där 12 — 15 vagfl., 1 af den norske författaren Berndt Lies, af oss nar, en del dragna af 4 hästar, hämtade oss. Vi med svensk originalrätt inköpta, berättelse Justus åkte genom den härligaste trakt med böljande Hjälm, och endast 4 af utomskandinaviska öfveråkrar, gröna ängar, där boskapen betade, och små sättningar. Att vi just nu ansågo oss böra omtäcka byar, där hvarje hus hade sin lilla trädväxla med en god öfversättning bör förefalla särgård. Trent Park hade en slottslik byggnad af skildt förklarligt inför det nära förestående åtrödt tegel, väggarna inklädda i slingerrosor och görandet af vår pågående stora romanpristäfling, vildvin, rummen inredda med all den lyx och hvilken torde tillföra vårt romanbibliotek mer komfort man kunde vänta. Som vädret var det än ett framstående svenskt originalarbete. härligaste man kunde tänka sig, grupperade vi IV) att vi slutligen omöjligt kunna utgrunda, hur oss i parken — sedan vi hälsat på värdfolket — eller gjorde vandringar nedåt floden eller genom brefskrifvaren af vår » Breflåda » kunnat draga de härliga drifhusen. Förfriskningar serverades den slutsatsen, att en stor del af i Idun publii ett stort tält. Vid sextiden samlades vi under cerade bidrag skulle vara gratisarbete.
Men allt detta var blott paranteser i hans upptagna lif, och först de allra sista åren han lefde under ensligheten på Järfva tog han på allvar itu med litterära sysselsättningar för att fylla de timmar, som förut så illa velat förslå för hans bråda sysselsättningar och jäktande nöjen. Det är nu han öfversätter inledningen till Robertsons stora historia öfver Karl V, det är framför allt nu han skrifver det enda arbete, som har en verkligt litterär karakter – hans historiska anteckningar från Gustaf III:s tid. De stå i främsta ledet bland de memoarverk vår svenska litteratur äger. Helt visst, det är ingen Retz eller Saint Simon, hvarken en statsman eller en psykolog, som i dem kommer till orda. Liksom öfverallt hos Schröderheim saknas fördjupning och system. Hvad han lämnar är med undantag af den ypperliga skildringen af Gefle riksdag, hvilken utomordentligt gifver intrigerna kring Gustaf III vid denna tid och den om Ludvig XIV:s hof erinrande hetsjakten om konungens gunst, blott en rad silhouetter och croquiser, tecknade med säker och lätt hand, anekdoter, men berättade med fulländad konst i en osökt ton, alldeles parlando, kåserier af en åldrad världsman, som lutad mot en kakelugnskrans, medan härdens eld långsamt kolnar, i god ro berättar minnen, hvilkas blotta hågkomst elektriserar honom själf. Medan Fersen och Adlerbeth pretendera att skrifva djup historia i Taciti eller åtminstone i Suetonii manér och Ehrensvärd och Engeström se med diplomatens ögon, skildrar Schröderheim halft novellistiskt sina interiörer och ingen af dem kan måla en liten scen med sådan gratie och sådant lif som han. Jag vet intet mer fulländadt kabinettsstycke från det Gustavianska hofvet än den lilla gouache, elegant som en Lafrensen och skälmsk som en Baudouin, i hvilken Schröderheim tecknar hertigens af Småland födelse. Det är skildringen af de assisterande läkarna »archiater
Ättika blandad mod så mycket bränvin, att den icke är tyngre än vatten, förtullas så, som holle den halfva sin vigt alkohol. Det prof, som härtill erfordras, är så enkelt, att det. af ett barn kan verkställas med hvilken areometer som helst, blott den är så inrättad, att den kan simma i rent vatten. Införes i tulltaxan ett sådant stadgande, i likhet med det som under artikeln bränvin är infördt, så kan ej späduingen bli starkare än omkring 18 procent, då den annars kan uppgå till 100.“ N:o 88. Alik. lill Exp.-Ulsk. ilen 2 Juli 1860, kl. 1 e. ni. Memorial, i anledning af Riks-Ståndens skiljaktiga, beslut, angående tullbevillningen. I likhet med hvad vid de sednaste riksdagarne egt rum, har Bevillningsutskottet, som under denna dag afgifvit särskildt Utlåtande (N:o 27) rörande de delar af Utskottets Betänkande Nio 23 angående tulibevillningen med dervid fogade förslag till Inoch Utförsels-tarifer, hvilka blifvit till Utskottet återremitterade eller eljest icke af samtliga liiks-Stånden definitivt afgjorda, ansett sig böra, för påskyndande af de till Utskottets handläggning hörande ärendens gång, nu samtidigt afgifva förslag till sammanjemkning af de redan fattade beslut, hvarvid skiljaktighet förefinnes, samt till de voteringspropositioner, öfver hvilka, der sammanjemkning icke kan tillvägabringas, omröstning lärer böra anställas i förstärkt Bevillnings-lJtskott; och får Utskottet härvid tillika anmäla, att de delar af ofvannämnda Betänkande och förslag, hvilka hvarken i förrberörda, under denna dag äfgifna, utlåtande finnas upptagne eller här nedan oinförmälas, blifvit af samtlige Riks-Stånden gillade och godkände.
Måndagarne får hon arbeta åt sig, de öfriga dagarne i veckan åt mig. Den dryga lönen? Ja, den kan j u tyckas vara dryg att utbetala, men hvad få vi ej i gengäld? En ordinär tjänarinna har, i medeltal, hundra kronor i lön om året. Således ej tre öre i timmen, om arbetsdagen, kort tilltagen, är tolf timmar. För denna stora lön skall hon skänka dagens alla timmar och stundom flere af nattens, hela sin personliga frihet. Glad eller sorgsen skall hon arbeta! Frisk eller sjuk likaså! Arbeta gärna och gladt, ty vi tycka illa om sura miner. Detta tills hon blir gammal och utsläpad, i allmänhet från plats till plats. Då hon blir äldre vill ingen hafva henne. H o n är då som en utkramad citron, musten är tagen, resten duger e j. En gammal välmående fru af mina bekanta drager visserligen försorg om en gammal tjänarinna, som varit i familjen mellan trettio och fyrtio år, och som vaggat barnen på sina knän. Hon har troget tjänat i goda dagar, men ock i sorgens bittra och, som det påstås, utan lön. Hon är nu barn på nytt, men det talas ock i oändlighet o m, hur dyr hon är och hvilket kors m. m. Kan man, bör man då och då afsätta en skärf för deras ålderdom; det blir j u ej så mycket, ty litet hvar har i allmänhet svårt draga sig fram. Tidens lösen är att genom så litet arbete som möjligt komma till så så stor inkomst som möjligt och det skulle j u vara underligt om tjänarne ginge oberörda därutaf och ej sökte förbättra sina villkor. Det finnes oändligt många slarfviga, då- liga tjänare, men ock bra många tråkiga fruar, som aldrig kunna göras till lags, och hvilkas älsklingstema är deras » pigor » och deras oräkneliga fel. Det är aldrig ens skull att två träta, och betraktar man tjänarinnefrågan i sin helhet, är jag viss, matmödrarna hafva mycket att förebrå sig. Jag bör i min tjänarinna se en like — af en kärleksfull Gud satt i världen att verka lika fullt som jag — och är hennes kall ringare, blifva mina plikter och mitt ansvar så mycket större.
Dessa beröfvas således genom böternas uttagande deras en gång vunna äganderätt. Det är i sjelfva verket icke mera den aflidne, utan hans arfvingar och sterbhusdelägare, som i hans ställe straffas för den begångna förbrytelsen; och den oskyldige får lida i stället för den skyldige. Af Den i Mars e. m. i53 Af dessa skäl får jag vördsamt föreslå, det måtte genom allmän förordning stadgas: A fl ider tilltalad eller till böter fälld person, förrän dessa är o hos honom uttagna eller för klagans fullföljande ä r o nedsatta, kommer all vidare fråga om åtals fullföljande eller doms verkställande medelst böters uttagande att förfalla. Ersättning för tillfogad t lidande, orsakad förlust eller kostnader må af den aflidnes qvarlåtenskap i laga ordning utsökas. Detta sednare tillägg är så mycket mera nödigt, som jemväl tvifvelsmål och olika meningar uppstått, huruvida en afliden tjenstemans arfvingar kan åläggas ersätta den förlust, som genom hans vållande kan hafva blifvit tillskyndad. Skulle en motsatt åsigt, än den jag nu yttrat, göra sig gällande, hemställer jag dock, att ett allmänt lagsladgande måtte utfärdas, på det domare och executorer måtte veta, hvarefter de hafva sig att rätta. Om remiss till LagUtsk. får jag vördsamt anhållä. Dessa 2:ne anföranden lades på bordet. Hr von Sydow, Axel Reinh., hade ingifvit följande anförande: Genom tid efter annan utkomna författningar hafva Gästgifveri-ordningarna af år 1734 och 1766 undergått så beskaffade förändringar, att de endast i vissa fall äro gällande, och de föreskrifter, som ännu qvarstå, påkalla rättelse, särdeles i hvad angår rättigheten att begagna gästgifvarskjuts, som i saknad af bestämda föreskrifter, vid förändrade omständigheter och utvidgade näringsfång, blifvit utsträckt öfver de skjutsskyldigas egentliga åligganden och nu oftast är beroende på gästgifvars och hållkarlars godtyckliga förfarande. I en del
Om man vill gå till grunden af bristernas orsak, så skall man igenfinna den uti DomareStatens löningssätt, och dess verkan pä befordringssättet, Domaren i lägsta in. scantien, Häradshöfdingen, är i allmänhet-— sedan de flesta Häradshöfdingebostället! nu mera blifvit, genom odling, bragta till stör. re afkastning ■— så väl lönt, att han icke kan, utan förlust i inkomst, och följaktligen icke heller vill söka eller emottaga någon högre Ordinarie Embetsgrad; och då således icke allenast hela Ordinarie HäradshöfdingeClassen, utan äfven alla de Tjenste-' män, hvilka önska blifva Ordinarie Häradshöfdingar, måste afräknas från antalet af Sökande till de lägre Öfverdomaregraderna, så blir följden, att detta antal är mycket inskränkt, emot hvad det samma förr var, samt att Regeringen sällan eller aldrig träffar ibland sökanderna till de lägre Öfverdomaregraderna någon särdeles Domare-erfarenhet. I stället för att man, i fordna tider, då man ifrån Häradshöfdinge-tjensten sökte befordran till Assessorseller Lagmansembetet, aldrig framkom till de sednare förr än efter en längre tid samlad Domare-erfarenhet —• är nu mera vägen så genad, att erfarenheten icke kan hinna under tiden samlas. Den yngre mannen måste förr i de lägre graderna söka mognaden och afbida tiden, men har nu oftast i sjelfva bristen af äldre medsökande en gifven rätt till den befordran han söker. Följden af allt detta är, att erfarenheten — denna sannskyldiga Den 5 Maj. e. m. 16 g grund för all menniskans upplysning — är i allmänhet större hos Domaren i lägsta in. stantien, än hos de flesta ÖfverDomare. Och så länge denna olycka åtföljer Svenska Lagskipningen, det vill säga, så länge domstolarnas granskningsrätt står i omvändt förhållande emot hvad den, med afseende å erfarenhetens större upplysning, borde äga, skola också bristerne fortfara, och hjelpen fåfängt sökas i Organisations-förändringar.
Jtä 96, af Friherre af Ugglas, Gustaf, angående sättet för anskaffande af medel till Nordvestra och Östra stambanornas fullbordande, tillika med åtskilliga i anledning deraf afgifna yttranden ; JVs 97, af Herr Fitinghoff, Conrad Blechert, om beviljande af ett anslag å 76,250 R:dr för väganläggning Irån Ramsele socken till Tåsjö kyrka; JVs 125, utaf Herr af Fonlin, David Fredrik Constans, om beviljande af ett anslag å 61,000 R:dr för omläggning af landsvägen emellan gästgifvaregårdens Serarp och Hvetlanda i Östra härad af Jönköpings län; M 127, af Herr Silfverstolpe, David Wilhelm, om beviljande af ett anslag å 200,000 R:dr för uppförande af en byggnad för Topografiska korpsen, jemte ett derom afgifvet yttrande; M 134, af Herr Danckwardt, Carl Gustaf, om jernvägsfondens förstärkning genom inhemsk kredit; JV2 135, af densamme, om anslag för åstadkommande af tillverkning utaf jernvägsskenor inom riket; samt JV2 136, af densamme, om beviljande af ett anslag å 150,000 R:dr för anläggning af en väg emellan sjön Bolmen och Wieslanda jernvägsstation. S. D. Remitterades till Banko-Utskottet en af Herr Cederskjöld, Rudolf, väckt motion, M 132, rörande banklagstiftningen. S. D. Remitterades till Lag-Utskottet en af Herr Treffenberg, Curry, väckt motion, 131, om ändring i 2 Kap. Strafflagen. S. D. Remitterades till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet följande motioner:
Ty huru skulle det vara möjligt, att med full säkerhet afgöra en sak, utan att känna denp — Kari icke möjligtvis just denna kännedom bestämma Riksens Ständer att låta Ban. quen stå qvar på dess gamla fotp Jag kan åtminstone icke föreställa mig möjligheten för en Riksdagsman, som vill, efter goda skäl, och med full öfvertygelse besluta, att afgöra någon enda, och i synnerhet en så vigtig sak, som Banquens framtida förhållande och functioner, utan att känna dess tillstånd. Om någon, vid frågan om re - 172 JBanco-UisholUts Betänkandcn. paration af ett allmänneligen öfver kl agad t bristfälligt hus, fick det besked af sin Arch i teet, att, i händelse husegaren behagar besluta reparationen, skulle huset besigtigas, men i alla fall vore det onödigt; så hade han allt skäl att öfvergifva en så fattig rådgifvare. Min fulla öfvertygelse är, att Riksens Ständer, ehvad beslut än må för fjnancevteglej-ingen tagas, och just i och för detta besluts grundlighet och nytta, ega både behof och rättighet att få känna Banquerts tillstånd, eller åtminstone af Banco • Utskottet få höra klara och ufvertygande skäl,'hvarföre ett sådant meddelande vore vådligt och skadande. Visserligen må det i denna, som alla andra frågor, anses upplysande, att i fordna tiders förhållande söka ledning och rättelse för den närvarandes behof. Dessa återkallade minnen behöfva dock icke gå längre, än sjelfva ändamålet fordrar, samtidens upplysning. Jag anser nu varande Banco-Utskott ingalunda pligtigt att försvara, och ännu mindre att vidhålla sista Banco.Utskottets åsigter och beslut. De må fortstå under sanningens och framtidens dom. Jag känner mig desto mera förpligtad’ till detta vad, som äfven jag hade äran vara Ledamot af 1818 års BancoUtskott, hvars justincation i nu varande fråga hvarken är behöflig eller på sitt ställe. I följd af det vacklande i sjelfva grunderna har ock det tredje af Betänkandets resultater fått den okestamdhet, äbrri utmärker det hela.
Maj:t i nåder förklarat, att, då, rörande boställs-regleringen på Oland, blifvit förordnadt, att, utom kronofogdarne, häradsskrifvarne och länsmännen, äfven provincial-medicus, två veterinär-läkare och i hvarje socken en skolmästare borde, till visst utsatt hemmantal för hvarje, med bohemman förses; men kronobetjeningen, sorn sine bohemman först borde erhålla, dä ännu saknade fyllnad deri, funne Kongl. Maj: t att för närvarande hvarje åboledigt hemman, som l ärtill finge an.>lås, kunde, utan afseende på läget, anses användbart till beholvet; på grund hvaraf, och då angeläget vore, derest ändamålet med den förordnade boställeregleringen på Oland skulle kunna vinnas, att alla de till boställen användbara hemman icke finge skatteköpas, Kongl. Maj:t ansåge sig icke kunna Rikets Ständers ifrågavarande underdåniga hemställan annorlunda bifalla, än att, sedan alla andra till bohemmans erhållande berättigade tjenstemän å ön hunnit dermed förses och boställe äfven åt skolmästaren inom en socken kunnat anslås, det meddelade förbudet emot skatteköp å kronohemman på Öland, hvlika af barnlöse åboer och enkor innehades, finge för samma socken upphöra, och Konungens befallningshafvande i följd deraf ega att inkommande ansökningar om skatteköp äfven å sådana inom socknen belägna kronohemman till bifall i vanlig ordning anmäla. I)å, efter hvad sålunda blifvit upplyst, redan är stadgadt vid hvilken tid den af motionären äskade förändring i de serskildt för Öland gällande författningar, angående skatteköp å kronohemman derstädes, skall inträda, hemställer Utskottet, att Jan Samuelsons i ämnet väckta motion icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Stockholm den 28 Juli 1848. Stalt Utskollelt Memorial, N:o 292, 7 N:o 292. Ank. lill Exp.Utsk. den 29 Juli, kl. 2 e. m.