Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
1 hvad mån de till Statsoch Riksg.-Kont:n inflytande medlen äro för dessa verk behöfliga, är en sak, som jag icke är i tillfälle att bedöma. 188 Den 27 Januari. 4:o Fördelen för de enskilda bankerna. Denna fördel åter, medger jag, blefve ganska stor, under förutsättning att alla de medel, som lill landtränterierna inflyta, på goda vilkor öfverlemnades till privatbankerna, som då tillgodokomme hela den räntevinst, som nu tillfaller statsverket. Derjemte fingo dessa banker den stora fördelen, att deras sedlar måste i allmänna uppbörden emottagas. Med anledning häraf torde det emellertid ej vara ur vägen att uppläsa några rader ur ett yttrande af Frih. Gripenstedt vid förra riksdagen, då frågan om Postremissvexlar förevar. De lyda sålunda: »Men jag vill nämna ännu ett sista skäl. Så snart sammanblandningen mellan staten och privatbankerne hade vunnit den utsträckning, att privatbankssedlar mottoges af kronan i dess uppbörd, skulle staten icke kunna undgå att, om någon svårighet för bankerna inträffade, taga dem under armarne; och jag tror, att det är just detta medvetande, som nu existerar, att vara alldeles öfverlemnade åt sig sjelfva — en åsigt, som redan i 1824 års banklag uttalades och sedan strängt vidhållits, — som hittills varit en verksam stimulus till en omsorgsfull och ordnad förvaltning af de enskilda bankerna. Af dessa skäl har jag för min del icke kunnat frångå den öfvertygelsen, att den ifrågav:de åtgärden, svnnerligast med afseende å de konseqvenser, som deraf torde följa, kan komma att medföra mera skada än gagn.» Då sedan detta yttrades, en sådan mängd privatbanker blifvit oktroyerade, att vi hafva en bank i nära nog hvarje stad, (i Kristianstad finnes trenne särskilda bank-kontor), blefve faran så mycket större att vidtaga någon åtgärd, som på ett eller annat sätt kunde verka förslappning och insöfva i säkerhet i stället för att vara en »stimulus till en omsorgsfull och ordnad förvaltning af de enskilda bankerna.» Af dessa nu anförda skäl, måste jag yrka afslag å Betänk:t, Hr Lagerbjelke, Bror Johan:
Den siste värde talaren har anfört exempel af kassor, hvars medel förräntas emot 6 proc., men dervid torde man ihågkomma, att Direktme öfver dessa kassor äro vid pröfvande af inkommande låne-ansökningar icke bundna af så Den 4 SI ars. 83 stränga föreskrifter, som de, hvilka äro gällande för utlåning af Hjelmare kanal-fonds medel. Detta är skälet till de stora svårigheter, som möta sistnämnde medels utlånande emot föreskrifven ränta och Riksg:s Kont:s Hrr Fullmäktige torde hafva nogsamt sig bekant, att en mängd låne-ansökningar måste afslås, emedan reglementets föreskrifter icke i allo blifvit upfyllda. Samma talare har yttrat, att Statsverket skulle komma att vidkännas förlust, derest den sökta ränte-nedsättningen beviljades. Detta yttrande kan jag ej fatta annorlunda än såsom en ironi, ty det är ju bolagets egna penningar, och icke Statens medel, som utlånas. Hr von Hartmansdorff har jemväl antydt, att i fall frågan om ränte-ersättning blifvit bragdt å bane, då kanal-bolaget erhöll afskrifning af dess skuld till Statsverket, skulle bolaget enl. all sannolikhet lemnat ett sådant förslag, såsom alldeles obehöfligt, å sido. Detta kan väl vara möjligt, men jag har likväl föreställt mig, att man vid öfverenskommelsens träffande förutsatt möjligheten deraf, att den allmänna penninge-räntans fallande skulle göra förändrade föreskrifter beträffande utlåningen utaf bolagets medel af nöden, ty i annat fall skulle ju det i afseende å räntebestämningen begagnade orden lills vidare sakna all betydelse. Slutligen ber jag att få fästa R. o. Ad:s upmärksamhet derå, att sjelfva hufvudändamålet med ifrågavar:de förslag är att kanaldirektm måtte erhålla rättighet att för de å fonden uplupne räntemedlen inköpa räntebärande obligationer i st. f. att anskaffa intecknade skuldsedlar, hvilka sednare låne-handlingar medföra en mängd svårigheter vid förvaltningen såväl för Riksg:ds-Kont. som kanal-direktionen. Jag förnyar min anhållan om återremiss äf detta Utlåt. Hr Hild t:
Ingen kan, enligt hvad jag förut omnämnt, högre än jag önska, att vi måtte kunna erhålla en sådan materiel som den Engelska, äfven om den i bonite' endast närmade sig densamma. Hr Cederschjöld har satt våra fästningsarbeten i jemnförelse med arbetet vid Götha canal. Jag hemställer, om en sådan lämpligen kan äga rum, eller om det är riktigt att anse Ständerna, i afseende på förstnämnde företag, inledas i anslag, hvilkas slutliga belopp man ej skulle kunna bestämma. Gillade ritningar samt uppgjorda kostnadsförslag utvisa hela beloppet, som till arbetets fullbordande erfordras. Men då man med visshet kunde förutse, att allt ej skolat på en gång beviljas, och man känner svårigheten af att anskaffa de mindre summor, som till detta vigtiga ändamål äskas, har man måst inskränka sig till att vid hvarje riksdag begära det minsta möjliga, för att kunna fortsätta arbetet efter den plan, man uppgjort. Hvad saltpetertillverkningen beträffar, har aldrig blifvit bestridt, att nuvarande sätt att producera saltpeter är dyrare, än om man införskref beliofvet af densamma; ej heller bar yrkats, att med produetionen borde fortsättas derföre, att den skedde endast inom riket, utan för det att man genom den kan förskaffa en betydlig förmån och inkomst åt de skattdragande, och att man genom denna produetion är i detta afseende oberoende af utländningen. Jag får äfven nämna, att Hr Cederschjöld ej lärer rätt uppfattat Frih. Sparres mening, då Frih. ej yttrat, att granna uniformer skola utgöra driffjädern till krigarens handlingar; tvärtom har Frih. just sagt, att känslan för fosterlandet och pligtens bud bör vara den förnämsta, men tillika trott, att något yttre medel behöfdes för att lifva ungdomen och lätta mödorna. Hr Cederschjöld har föreslagit, att casserade gevär böra säljas. Detta sker årligen; de söndertagas vanligen förut, så att jern och träd afyttras hvart för sig. Hvad slutligen beträffar
Detta skäl har likväl sedermera till stor del förfallit, enär numera kiinstitution/-Utskottets Memorial IS:o il. 5 plancher, som bifogas tryckta arbeten, i allmänhet åstadkommas genom stentryck, hvilket är vida billigare, än den förr vanliga koppargravyren. Utskottet har derföre trott att det gällande undantaget numera kunde, utan att derigenom någon alltför stor börda ko ninie att drabba vederbörande förläggare, upphäfvas, helst om pä samina gång antalet exemplar, som skulle kostnadsfritt aflemna*, blefve förminskadt. 1 öfverensstämmelse med denna åsigt har Utskottet ansett sig böra framställa förslag tili en sådan förändring, att den skyldighet, sorn nu gäller i fråga om tryckta skrifter, komme att utsträckas till planch er och musikal i er, 0111 hvilka sednare Tryck frihets-förord ningen för närvarande icke lernnar någon föreskrift. Vidare kan emot merberörda lagrum anmärkas, att detsamma delsieke innehåller några bestämmelser om tiden, hvarinom det foreskrifna aflemnandof bör ske, dels icke eller stadgar något ansvar för underlätet fullgörande af denna skyldighet. Genom denna brist i lagstadgandets fullständighet, har verkan af lagbudet blifvit stundom nära nog tillintetgjordt. Åtskilliga Boktryckare hafva nemligen alldeles underlåtit aflemna pligt-exemplar, och vid erhållna påminnelser om deras skyldighet i detta hänseende, hafva de invändt, att, dä Tryckfrihetsförordningen icke bestämde någon tid för aflemnandet, borde icke heller något ansvar kunna följa på en underlåtenhet, hvilken när som helst kunde afhjelpa*.
Hans klxcsllenes Grefwe stuutl», Tric. Innehållet af Herr lVlchorsn och Riddaren tkolsts och Friherre Ik. bkjsrtas lVkemorialer innefattar et och samma ämne, men som cilhörer twannc Riksens Ständers särskilldta werk. Det ena, som angar upgifwandet af Riksens Höglofl. Ständers Riksgälds - (kontors tilstä.!»!» och afskaffandet af hemligheten derom, kan ej komma under Höglofligs Ridderjkapers och Melnö öfivcrlägg - mng j emedan det skulle strida emot den elprit, som 47. §. af 1772 ars Regerings-form föreskriswcr. Saken ar i anledning af samina §. rydeligen af den beskaffenhet, at den ensamt tilhörer Konungen at determinera och således förordna om hwad, som hemligt hallas bör eller ef. Jag tror derföre, at Höglostige Ridderffapet och Adeln lärer afwakta, hwad Kongl. Maj:t härutinnan täckes finna ledande kil Dest-Folks tilfreds» ställande. Men hwad aker beträffar hemligheters iakttagande, om det som rörer kanguLn, ser jag pä intet satt, at deliberation derom kan wara stridande emot Högloflige RidderskapctS. och Adelns ratt och äfwen at i följe deraf taga sit beslut. Likwä! och som saken är af största wigt, mäste den ock såsom sadan med all war» samhet skärskadas. Jag ar »visit icke ibland dem, som sörswara hemligheters iakttagande, da de icke äro nödwändiga; men, Mine Herrar! flera skäl föranleda mig at anse en del omständigheter, hörande lil ksngusn, af sadan egenskap, at de ' böra hemliga hallas. Ingen kangas kan lublistera, som icke mäste begagna sig af dlreäir, utom den uti KlsmburL.
Jag instämmer deruti och tror, att just för det att de äro de sämste, det äfven är af behofvet påkalladt, att en sådan person, sorn önskar befrias ifrån skyldigheten att sjelf inträda inom armeens leder, icke må berättigas att sjelf uppgöra legocontractct, utan att sådant måtte öfverlemnas åt comileer. Jag tror, att just sådane comileer vore bäst i tillfälle att bland ålskillige sökande, som anmälde sig till erhållande af platser inom hären, utvälja de skickligaste och bäste, som förut tjent inom armeen. Jag tror äfven, att det vore högst angeläget att en minimisumma bestämdes, hvarunder legning icke vore tillåten, och att en del af denna summa borde på ett säkert sätt förräntas, till förmån för den legdes framtida existens, att utbekomma sedan han lemnat krigsyrket. Man har anfört, att det förhållande hvaruti Sverige står, icke kan jemföras med de Tyska staternas. Jag erkänner det rätta deruti, men ber blott att få tiilägga, att om man skulle till Konungen ingå med en i hela vårt försvarsverk så ingripande reform, som legorättens upphörande, så borde man icke blott hålla sig vid de förhållanden som äro, utan äfven vid de som komma kunde. Jag hoppas för min del, att den tid icke måtte vara långt aflägsen, dä conscriptionssystemet äfven hos oss må blifva en sanning, och då beväringsynglingarne må komma att sammandragas något längre tid än 14 dagar, samt verkligt sammansmälta med arme'en, eller med andra ord complellera densamma, i st. f. att såsom nu bilda särskilda afdelningar lill landels försvar. På denna grund tror jag, att då man har att hoppas för framtiden ett bättre ordnadt försvarssystem, vore det kanske mindre väl betänkt af Ständernc att nu ingå till Konungen med anhållan i dessa hänseenden. Jag tror, att då dylika frågor skola afgöras, böra de först pröfvas och betraktas af personer, som med sakkännedom kunna bedomina dem. En sådan pröfning kan man icke begära, hvarken af Ständernes Utsk. eller af Ständerne i massa.
Nu då Ulskottet framställt till ansvar efter 107 §. åtskils ligt sorn icke hörer dit, men icke uttryckt hvad sorn symes hafva rätteligen bordt kunna derom, såges, och sammanblandat klander och befrielse, så åro efter min mening betydliga fel i formen, h,vilka böra råttas, och derföre yrRar jag återremiss, hvaremot jag icke känner något hinder i Grundlagen. Herr Lejrétt, Johan Pehr; Då jag anmälte T>e.n io Julli e. m, 445 mig, att deltaga uti discussionen, var anledningen den, att jag under hela tiden saknade en anmärkning, i anledning af den först förefallne öfverläggningen, nemligen, att man förbigått, att ConstitutionsUtskottet lemnat en bestämd tanke öfver det sått, hvarpå Utskottet, med föranledande af anmårkningarne, ansett målet kunna slutas. Nu har jag ej något att tillägga, utan tillstyrker, att saken må företagas till afgörande, emedan jag anser målet fulltståndigt utredt. Hvad återremiss angar* ahser jag det icke Vara tänkbart* att ConstitutionsUtskottet, som haft sig ett så vigtigt kall uppdraget, kunde förflytta någon af de ifrågavarande allmänna åtgärder från 107 §. till behandling efter den ioö. Det år ej att förmoda, att ett sådant Utskott så lättsinnigt skulle hafva behandlat målen, att det nu skulle öfvergå till en annan tanke i frågor, der Utskottet äger rätt att begagna sitt veto. Deremot tror jag, att Riksens Ständer äga rått att begagna dessus veto, för att såga, om en skrifvelse enligt 107 §. skall affårdas eller icke. För min del anser jag, att den icke bör äga rum. Hvad åter beträffar en mede! våg emellan anmälan efter 107 § och fullkomligt frikännande* så an. ser jag den oformlig. Jag tror det icke vara Riksens Ständers rätt, att i detta ämne till Kongl. Muj;t framställa några andra skrifvelser, ån om endtledigattde.
R:dr, för hvilket belopp räntan efter 5 procent utgör 60,500 R:dr årligen, så komme Staten, äfven om bolaget Stats-Utskottets Utlåtande N:o 156. 7 aldrig betalade någon ränta, att på Borås’ jernväg likväl göra en årlig vinst af 32,000 R:dr. Då nu motionen endast afsåge, att Staten under anläggningstiden eller högst ett år derefter skulle åtnöja sig med nämnde vinst och afstå från ränta men efter nämnde tid göra en vinst af 92,500 R:dr eller noga räknadt 80,400 R:dr — enär bolaget endast betalar 4 procent ränta å nyssnämnde statslåneunderstöd hvarigenom Staten på räntan förlorar en procent eller 12,100 R:dr årligen så vore affären i allt fall för Staten fördelaktig, helst tvifvel icke kunde uppstå derom, att trafikiukomsten, då Amerikanska kriget upphör, kornme att mer än fördubblas. Motionären har vidare fästat uppmärksamheten derpå, att, om man afräknade inkomsten af passagerare, hvilkas ovanligt stora antal förklarades genom några, dels vid banans öppnande, dels med anledning deraf under 4 söndagar föranstaltade extra-tåg, den återstående, såsom fortfarande antagliga godstrafiken, hvaraf en del dessutom utgjorde bolagets egna effekter, blefve ganska obetydlig; men att äfven denna helt och hållet tillfälliga betydliga inkomst, som sammandraget utvisade, icke vore tillräcklig att betäcka trafikomkostnaden jemte räntan å statslånet, äfven om man icke toge i beräkning att under de 2 år anläggningen fortgått, och som motionen förnämligast afsåge, ingen inkomst uppourits. Dessutom återstode flera arbeten till banans fullbordande, hvilka bolaget ämnat af egna medel bekosta, utan att vidare anlita statslånemedlen, såvida räntefribet erhölles.
Två Ledamöter, som i detta slut instämde, anförde dertill äfven andra skäl. Den ene anmärkte, att arfvingarne hvarken gjort sannolikt, det den ena gåfvotagande under något slags återbäringsskyldighet erhållit till henne jemte gåfvobrefvet öfverlemnade 2000 R:dr, eller i någon mån visat, att den andras fader annorlunda, än till följd af föreskrifterna dels i gåfvobrefvet till hans Dotter och dels i en annan af gifvarinnan vid samma tillfälle utfärdad dylik handling (den på 4000 R:dr), hvarom nu icke vore fråga, haft om hand till denna senare ulgifna skuldebref; hvarföre denne Ledamot ansåge verkligheten af de genom sålunda bortgifna medlens öfverlemnande slutligen fullbordade gåfvoaftalen vara lagligen bestyrkt. — (Nyssnämnde uppgift om föreskrifter i sjelfva gåfvöbrefven, till följd hvaraf skuldsedlarnes innehafvare skulle haft desamma om hand, vore ett godt skäl för gåfvohandlingarnes giltighet, och troligen skulle ingen af öfriga Ledamöterna, som instämt i enahanda slut, hafva underlåtit att åberopa samma skäl, så framt detta icke befunnes vara — stridande mot faktiska förhållandet, hvilket nemligen var, såsom redan är antecknadt, att några föreskrifter om skuldsedlarna eller deras förvarande hos depositarien icke funnos i någotdera gåfvobrefvet.)
Det vöre nemligen icke allenast otroligt, att en församling, som beliöfde och erhölle ett understöd, skulle, efter någon tids förlopp, blifva i tillfälle att utan svårighet återgälda detsamma; utan det vöre älven högst sannolikt, att låne-rättigheten skulle missbrukas och begagnas af såväl behöfvande sorn icke behöfvande församlingar, hvarförutan detta sätt att lemna understöd skulle medföra göromål, till hvilkas bestridande en serskild tjensteman erfordrades. Dessa anmärkningar hafva föranlåtit Utskotten att närmare öfverväga alla de svårigheter, som skulle blifva förenade med rättigheten för fattigare församlingar att erhålla biträde af Staten till uppbyggande och underhållande af sina skolhus; och då Utskotten tro sig kunna antaga, att knappast Bih. lill R. St. 4 Sami, 2 Afd. 10 Statssamt Allm. Btsv.- och Ekon.-TJtskottens Utlåtande; N o taS. någon, kanske ingen, församling, är så medellös, alt den ju icke ulan alltför stora svårigheter kan gå i författning om uppbyggande och unJei hållande af behöfliga skolhus, om den dertill erhåller tillräckligt rådrum, och dessa uppföras med nödig enkelhet och sparsamhet, anse Utskotten sig böra afstå från det gjoida förslaget, att Staten genom lån skulle lemna understöd till uppförandet af skolhusbyggnader. Vid denna § hafva Utskotten dessutom ansett sig böra föreslå ett tilllägg, innefattande närmare bestämmelser, i afseende på åliggandet att uppföra och underhålla de erforderiige skolhusen. Då Utskotten antagit den grundsats, att hela skol-undervisningen i hvarje pastorat bör så regleras, att de nödige skol-inrällningarne bilda ett sammanhängande helt, uti hvilket den fasta skolan utgör endast kärnan eller medelpunkten, hafva Utskotten ansett deraf följa, att pastoratets invånare böra gemensamt besörja anskaffande af tjenliga skolrum, såväl för de fasta som för de möjligen behöftige flyttande skolorna, och alt, der församlingarna ej annorlunda kunna derom öfverenskomma, de dertill erforderliga medel må utgå efter de grunder, som i serskilda orter följas vid kyrkobyggnad.
Det var liksom en slitning, ett knakande i båtens fogningar, då den blixtsnabbt bortrycktes af en hvirfvel och slungades hän ibland högt stänkande skum och rytande vattenmassor. Det svindlade för Thorstens ögon. I hans hufvud gick det omkring och han måste med båda händerna hålla sig fast i båtens kanter. Men det dröjde icke många ögonblick innan de hunnit utföre forssen, efter hvad Thorsten trodde; men nu tycktes strömmen på en gång vara slut. En mörk bergvägg stängde vägen för de framilande. "Vi krossas emot berget, som det nu ser ut för oss", yttrade Thorsten med en temligen lugn stämma, då han kastade ögonen omkring sig. "Åh nej, just här svänger sig forssen till höger", svarade hon. I detsamma gjorde båten en tvär vändning i en hvirflande göl. Thorsten var nära att förlora jemvigten men han höll sig dock fast vid båtkanterna. Spetsen af båten böjde sig derpå nedåt och Thorsten kände huru det nu gick utföre. Men han hann icke ens rätt besinna sin belägenhet, förrän en bränning stänkte honom full med fradga och båten, ilande förbi bränningen, flög ut på ett jemnare vatten. "Nu äro vi lyckligt nedkomna!" sade Bolla. "Här måste vi gå i land och lemna båten efter oss. Vår väg går emellan bergen dit vesterut." Nu styrde hon till lands, och sedan de båda väl fastbundit båten, för att hindra honom att flyta bort, begåfvo de sig inåt fjelltrakten till fots. Efter en liten måltid vid stranden, hvarunder Bolla underrättade Thorsten, att de innan aftonen borde hinna till en fjellstuga, som var byggd till härberge för resande, begynte de sin vandring inåt ödemarken. Nu blef naturen allt mera vild omkring dem. Ofantliga granitblock, på hvilka ingen vegetation kunde fästa sig, lågo kringströdda. Bergsklyftorna genom hvilka de måste klättra, hade skarpa kanter och voro genom den smältande snön slippriga, så att de båda vandrande ofta måste understödja hvarandra. Emellertid skyndade de oförtrutet framåt. Det hade redan lidit emot aftonen, då de hunno stranden af en bäck.
Hvad beträffar den väckta frågan om målets dragande under förstärkta StatsTJtsk., vet jag väl, alt försök tillförne blifvit gjorda, alt få mål, af samma beskaffenhet som detta, under en dylik pröfning, men jag har alltid protesterat deremot; ty då ett mål kan förfalla, skall det förfalla, om 3 Stund sådant besluta. Jag yrkar altså bifall till memor. Hr af Ekenstam: Jag skall först upptaga den siste talarens påståeude, att då 2 Stånd bifallit Bevilln.Utsk:s afstyrkande af motionen, måste den förfalla. Jag har icke förut citerat exempel af vanlig behandling i likartade fall, utan endast uppmanat mina motståndare att anföra något sådant till min vederläggning. Men då de det ej kunnat, vill jag uppgifva ett exempel, till styrka för det jag häruti anfört. StatsUtsk:s betänk. N:o 14, sorn tillstyrkte afslflg på en begärd lindring i arrendet för Svartsjö Kungsladugård, var af 2 Stånd bifallet, men af de andra 2tne Stånden återremitteradt. Enligt Hr Cederschjölds nyss uppgjorda tolkning måste altså saken förfalla. Likväl befinnes samina fråga nu i det skick, att alla 4 Stånden blifvit ense om Utsk:s förnyade utlåt. N:o i5o, sorn är en motsats till Utsk:s första betänk, i samma ämne. Ilr Cederschjölds citationer, med tillämpning till närvar, fall, äro således ogrundade och sanningslösa. Den praxis, sorn man nu vill göra gällande och hvilken aldrig förr existerat, är således olaglig och bör, efter min tanka, genast såsom sådan undertryckas. Gr. v.
Jag har trott, att correctivet ligger i uppfostran, i folkbildningen, som skall utvecklas genom municipal-styielse och genom den läran, att menniskan betraktas med mera grannlagenhet, och alt lion icke skjutes bort derföre att hon är felaktig, i öfverensstämmelse härmed är det äfven min öfvertygelse, att straffbestämmelser, ehuru af mildare art, böra gå i bredd med nykterhetsifvern, oell att bemödandet att förleda till fylleri bör straffas svå - Den a September f. ra. 35 rare än sjelfva fylleribrottet; ty att vilja förleda någon till fylleri, anser jag så skamligt och så förnedrande, att det ingalunda kan vara adoeqvat att med lika straff belägga den som blir full och den sorn är vållande dertill; och jag föreslår derföre att böterna uti 4 morn. af i §:n må blifva i3 r:dr 16 sk., i stället för 3 r:dr 16 sk., som Utsk. föreslagit. Sista mom. af r §:n stadgar: ”Öfvermage, som af starra drycker öfverlasta!- sig, agas af föräldrar eller husbonde ”i närvaro af krono-, stadseller polisbetjent; men den som ”till öfverflödig förtäring en sådan förleder, bote 6 r:dr 32 ”sk.” Den som förleder en öfvermage till omåttlig förtäring af starka drycker, så att han blir öfverlastad, anser jag böra straffas dubbelt så hardt som den hvilken på så sätt förleder en annan, och följaktligen föreslår jag att böterna i detta mom. må blifva 26 r:dr 32 sk.; men deremot får jag afstyrka allt ansvar för en öfvermage, sorn af sådan anledn. råkat alt fela mot författningen. Det händer sällan att en öfvermage öfverlastar sig; och sker det någon gång, så corrigeras han icke genom en sådan offentlig aga, som Utsk. föreslagit, hvilken blott motarbetar ändamålet med hans uppfostran. Genom en sådan aga skall han anse sig hafva undergått ett vanärande straff, sorn skall lägga hinder i vägen för hans moraliska utveckling, icke mindre än för hans framtida fortkomst.