Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Af herr Hammarberg, C.; ”Emot sammansatta Utskottens nu fattade beslut reserverar jag mig på följande grunder: Att medgifva en större fabriksbränning, oberoende af innehafvande jordbruk, anser jag framkalla en obegränsad produktion, skadlig i moraliskt samt ekonomiskt' hänseende, hvarjemte jordegarens rätt förnärmas, då hränvinsbrännings-utöfningen honom direkt eller indirekt att Kongl. Maj:ts, på kommitterades förslag, nådigst afgifna proposition, beträffande produktion samt beskattningen (de föreslagne klasser och redskap 40 Bevilln.- Lagsamt Allm. Besv.- o. Elon.-Utsköttens BetänkandeN.-o 1. emellan), blifvit beräknade och utförde så, att de skulle kunna beslå bredvid hvarandra, följer ock häraf, att då sammansatta Utskotten beslutat förhöjning eller nedsättning i beskattningen för den ena klassen, jemväl så bort ske för den andra. En sådan princip har likvist vid tillämpningen blifvit frånträdd sålunda: att då t. ex. skatten för en 18 kannors panna till husbehof höjes från 9 till 54, har man nedsatt beskattningen för 20 kannors panna från 100 till 60, och vidare i motsats af det nådiga förslaget nedsatt beskattningen för jordbruksbränningen med 33 t procent, under det den för fabriker föreslagna qvarstår med 3 r:st banko för hvarje kanna mäsk, beräknad att utgöra 2 sk. 8 r:st för en kanna bränvin, men som i verkligheten uppgår till 3 sk., enär kommitterade till 1 kanna bränvin antagit 9 ? kannor mäsk, men, öfver hufvud taget, bör vara 12 kannor. Jag anser således denna föreslagna beskattnings-grund orimlig och orättvis redskapen emellan, och dessutom alldeles för hög att i en öjvergäng utföra, hvilket belyses af följande exempel: Då 1845 års förordning beskattar 22 kannors panna enkel form, under 6 månader, med 6: 32, föreslås nu 73 r:dr 16 sk., således en förhöjning af ej mindre än 1,100 procent.
Denna kris har upphört förmodligen derigenom, att ett tillräckligt antal sedlar gått in i banken och föranledt denna penningkris i landet, som för ögonblicket tvingat folket och ibland annat köpmannaeorpsen att icke lättsinnigt utan med uppmärksamhet importera varor, så kärt dem är att kunna inom landet afsätta deni sorn utifrån inhemtas. Krisen uppkommer genom den ögonblickliga svårigheten att betala dessa varor. Jag vill icke uppehålla R. o. Adis tid med en längre deduetiou af detta angelägna ärende, utan instämmer med hvad Hr von Hartmansdorff och Hr von Troil anfört; det blir nog tillfälle längre fram under riksdagens lopp alt deltaga i denna gamla strid, som jag hoppas skall föras så, alt banken icke må bli bankrutt en gång till. Hr von Hartmansdorff: Jag hade ej velat längre uppehålla Ståndet med delta ämne: men då Hr Rosenblad började berömma sig af sin motion om förökning af bankens grundfond lill 10 millioner och framställt denna motion likasom till qvittning mot det sedel-utsläppnings-förslag, han förut gjort; sä anser jag mig böra fästa uppmärksamheten på rätta beskaffenheten af Hr Rosenblads första motion. Del är ganska berömligt alt vilja öka bankens grundfond, men väsendtligt blott för en händelse, som jag önskar mätte aldrig inträffa, nemi. den att banken nödgades inställa sin silfverutvexling och göra cession, eller utredning med sina fordringsägare. I det fallet och då banken nödgades på en gäng indrifva sina fordringar af fastighetsägare och andre , som lånat den ena eller andra disconlen m. 11., så skulle det troligen hända alt en mängd af dem ej kunde betala hvad de voro skyldige. Då skulle dessa 10 mil - 128 Den 7 Augusth lioner vara af värde för att fylla bristen oell åt hvarje innehafvare af hankens sedlar skaffa full valuta: men uti intet annat fall är denna grundfond, så vidt jag förslår, af någon väsendtlig vigt, jemförelsevis med angelägenheten att förse hanken med tillräckligt silfver, för alt inlösa sina sedlar och således hålla dem i värde.
Eriksson hade visserligen stått i skyldskap till hennes make, genom sitt gifte med Elin Fleming, men emellan riksmarsken och Arvid Eriksson, hade på sednare tider rådt ett spändt förhållande. Stålarms vänliga och fryntliga väsende tillät dock ej fru Ebba, att länge vara honom obenägen. Sedan de en stund samtalat, sade Stålarm: "Eders frudöme ville nu låta gömdt vara glömdt. Knottrade jag ibland mot herr Klas, så kunnen J vara viss på, att han icke gaf mig sämre igen. Men i ett afseende stämde vi dock alltid öfverens, och det var i vår trohet mot vår konung. Väl kunde man mången gång bli flygande ond på honom; men så lofvade han ock slå hufvu't af mig, och så var det qvitt, det ena med det andra. Och nu, ädla fru, har jag äran vara eder riddare och denna unga dames (här böjde han lätt ett knä för Kathrina) och ber jag eder icke försmå mig, sådan jag här synes. Sköna damer ha i mig alltid haft en trogen tjenare." "Ändå jag då, mig låtsar käre farbror alls icke om", sade Hebla, som i detsamma hoppade fram. "Har då käre farbror alldeles glömt mig?" Arvid Eriksson betraktade henne ett ögonblick, tog henne derpå med båda händerna om lifvet, lyfte opp henne och kysste henne. "Se på att du blifvit så stor, att jag knappt känt igen dig, yrväder. Men nog får du ännu äta några kakor bröd, innan du växer helst så der högt. Och förr än du blir åtminstone så lång, lär väl ingen ung herre ens böja knä för dig, än mindre gamle Arvid Eriksson." Fru Ebba log svagt. "Ack herr Arvid. Tiden är för sorgelig att skämta nu." "Ånej, käraste eders frudöme, ju sorgligare tid, ju bättre behöfs skämtet. Intet blir bättre med att sitta i knuten och gråta. Herr Klas är borta, och en pelare var han, det må jag säga på hans mull; men visst vilja vi dock se till att ej hertigen får klösa öronen af finska björnar.
» Men jag har själf så mycket att ställa med ekonomien och så ' nt där, » sade Albert, » att du får rätta dig egentligen efter redaktionssekreteraren; där slår redaktionssekreteraren — Toivo ». Jag såg en lång, vacker flicka, med pojkaktigt hår, men flickaktigt leende, och med bruna ögon, hvilka hade ett uttryck, som man aldrig ser annat än hos riktigt trofasta kvinnor och hos. pudlar — må ingen stöta sig på parallelen; Chateaubriand, den store skalden och statsmannen, har j u sagt, att dess mer man studerar människorna, dess mer lär man sig högakta pudlarne. Jag blef mycket belåten med min nya redaktionssekreterare, o,ch jag kunde, skam till sä J H. / CÖRNER. gande?, ej heller märka annat, än att redaktionssekreteraren å sin sida var nöjd med både min litterära förmåga och min flit och mitt uppförande. Jag tror, det var blott en enda gång vi kommo i tvist: det gällde Flauberts egenskap af, icke stor författare, ty därom voro vi båda entusiastiskt ense, utan om hans lämplighet för Familj-Journalens publik, hvilket jag på det ifrigaste bestred; naturligtvis blef redaktionssekreteraren segrare i striden. Så uppgick Familj Journalen i tidskriften Svea, och den gamla redaktionen skingrades. Sedan dess hade jag förlorat Toivo, visst icke ur tankarne, men ur det personliga sammanträffandets sfär, tills jag nu af Idun anmodats lämna några ord till hennes porträtt. Jag har skrifvit till henne om denna anmodan och till svar fått en vänlig och kärkommen epistel, hvarur jag ej tvekar lämna följande utdrag: » Hvad är det ni vill veta, gamle vän och kamrat? När jag är född och död? Född är jag den 28 maj 1860, naturligtvis af mina föräldrar, arkitekten Pettersson och Rosa af Heurlin, finska, och dotter till, som man sagt mig, en ganska framstående statsmannatalang, senator Edvard af Heurlin. - Min far, en varm konstnärssjäl, förstod sig ej på siffror, och då han rycktes bort från hustru och två späda barn, såg det mörkt ut för de senare. Men hvarje moln har sin silfverkant, och min far hade förstått att tillvinna sig hvad bättre är än guld — verkliga vänner.
Jag är för min del tvertom förvissad, alt införandet deraf skulle här, såväl som annorstädes, möta, serdeles i början, mycken ovilja, ja t. o. m. ännu mera än i andra länder, der trafiken och handeln är lifligare än de kunna vara hos oss, i vårt långsträckta och glest befolkade land. Det är nemi. klart, att just i följd af dessa sistnämnde för - 524 Den 19 Juli e. ni. hållanden blifver det för befolkningen desto färre tillfällen att snart inhämta kännedom om och vana vid förberörde förändring. Vid ett föregrde tillfälle då frågan om dicimal-systemets införande var å bane, yltrade Hr von Hartmansdorff, alt ”bland alla de nyheter och förslag, som plåga det Svenska folket, ansåge han frågan om detta system inlaga elt utmärkt rum”; — jag delar fullkomligen Hr von Hartmansdorff, åsigt i detta fall. Häri styrkes jag genom hågkomsten af huruledes då jag för flere år tillbaka besökte några af Europas öfriga länder, fann jag, till min förvåning, att man i Frankrike, der decimal-systemet redan länge varit påbjudet, räknade såväl i städerne som på landet, uti ”sous” och mätte medelst ”aune”, (styfver och aln) i stället att begagna de anbefallda vetenskapliga benämningarne på värdeoch längde-måtten, hvilka sednare benämningar man likväl, såsom bekant, är tvungen att iakttaga uti alla utskrifne räkningar och transaktioner, om de skola anses ega laglig form. Detta bevisar, alt äfven i ett land, så af revolutioner plöjdt och mångfaldigt nivelleradt, som Frankrike, äro likväl de gamla benämningarne så rotfästade, alt de ännu icke försvunnit: men då, såsom nyss antyddes, lagbudet derstädes är så strängt, att ett köp, för att vara giltigt, måste ovilkorligen upgöras på det nymodiga sättet, så har man väl varit tvungen att i dessa skriftliga afhandlingar rätta sig derefter. Detta har dock varit elt tvångsmål, men icke skett af fritt val.
M:ts nyssbemälte Befhrde, jemte den af Landshöfdingen och R. af K. N. O. Axel Adlersparre, såsom ägare till Ölands Alunverk, i detta ämne afgifne underdåniga förklaring, till K. M:t inkommit, har K. M:t, under den 5 Julii 1826, i nåder förklarat, att då, genom den redan hällne undersökningen, utredt vore, att hamnen vid lastageplatsen Degerhamn, hvilken för Lovers Alunverk är af särdeles vigt och äfven i öfrigt af Ölands Alunverk, åtskillige Ölands innevånare samt för Kronans räkning, till stens afhämtning till Carlskrona, begagnas, blifvit betydligen uppgrundad genom under de senare åren, utan sökandernes förvållande af hafsvågorne dit infördt grus och sten från hafsbottnen samt så kallade Kallfyrar eller utbränd Alunskiffer från Ölands Alunvei'k, till hvilket senare nämnde Alunverks ägare icke kunde anses vållande, så att något ansvar eller ersättning af dem derföre kunde komma i fråga; Altså och då nödigt vore, att denna hamn blefve i brukbart stånd återförsatt, hvilket, efter hvad uppgifvit blifvit, med Betänkan den. i3 mycken kostnad skulle vara förenadt, men hvarken beloppet af denna kostnad genom något specifikt och tillförlitligt förslag funnes styrkt, ej eller sättet, på hvilket verkställigheten lämpligast må utföras, uppgifvet; så hade K. M:t i nåder godtfunnit anbefalla tillförordnade Befälhtde Amiralen i Carlskrona, att, genom en beordrad skicklig Officer vid K. Mits Flotta förrätta en noggran och fullständig undersökning om ifrågavarande hamn, uppgifva det tjenligaste sältet för dess begagnande och iståndsäl.tande, samt öfver kostnaden dertill ordentligt förslag upprätta, hvilken undersökning Befälhrde Amiralen sedermera ägde att till K. M:t insända; och hade K. M:t derjemte i nåder tillåtit att Alunverksägarne emedlertid och intilldess K. Mit, i anledning af berörde undersökning, hufvudsakligen
Vm öfvervägande’ af ett inom Boade-Såndet framstäldt Förslag till ändring i de uti 3. Art.' af Kongl. Stadgan om Jagtoch Djurfång den 13 April 1808 meddelda föreskrifter i sätten för Kofdjurs utödande, hafva Riksens Ständer i på de flera skäl, som blifvit anförde uti Riksens Ständers vid sistlidne Riksdag i ämnet gjorda underdåniga hemställan, hufvudsakligen ansett, att inrättandet af Duk-Jagttyg och uppförandet af de hus, hvaruti dessa skola förvaras, för Länens innevånare medföra kännbar kostnad: att till Jagiplatsers uppbuggning, Jagttygens transporterande och utläggning, bevakningen vict Jagtplatsen under Jagningstiden och för skallens förrättande, ett betydligt antal dagsverken årligen åtgår och förspilles: att nyttan af skallen, efter hvad erfarenheten visat, icke svarat emot desse olägenheter; samt att i öfrigt hvar och en jordegare eller åbo, som eger bpskap och ané tilling till Riktat. Prot, Sdml, l3 394 Underdåniga Sknfvelser. dra kreatur, lärer vara angelägen, att, till förekommande af den skada och förlust, som af Rofdjur kan tillskyndas, sjelfmant använd? tjenliga åtgärder, hvaribland finnas åtskilliga mindre kostsamma, än de uti ofvannämnde artikel af Jagt-Stadgan föreskrifne. Hos E. K. M. få alltså Riksens Ständer i underdånighet anhålla , att, enär uti någon ort, i afseende på andra anstalter tili skadedjurs utödande, än de uti ifrå— gavarande Författning päbudne, serskild öfverenskommelse varder träffad, hvilken, i sådant fall bör till E. K. M:ts Nådiga pröfning öfverlemnas , E. K.
Förordningen om kommunalslyrelse i stad den 21 Mars 1862, § 5. mom. 2, föreskrifvet, att den egendom, som särskildt tillhör det burskapsegande borgerskapet, skall förvaltas och användas i enlighet med de föreskrifter, hvilka härutinnan gällande äro, således oberoende af kommunens förvaltning i öfrigt. Vidare i konstitutionell hänseende medför, enligt 14 § Riksdags-ordningen, egenskapen af borgare valrätt inom Borgare-Ståndet. Vid sådana förhållanden halva Rikets Ständer ansett, att 1 och 2 §§:ne, 3 § första mom. samt 5 § af 3:dje kap. Handelsbaden, innefattande hvad som hör till lagstiftningen om burskap, oberoende af dess nuvarande förhållande lill näringsrätten, böra i oförändradt skick bibehållas. Beträffande l § af 4:de Kap., som handlar om skilnaden emellan grossoch minuthandel, anse sig Rikets Ständer allenast behöfva anmärka, att, enligt 1846 års Handels-ordning, en ovilkorlig sådan skilnad bibehålies allenast för Stockholm med afseende på de vid Handels-ordningens utfärdande befintliga föreskrifterna i 14 § Riksdags-ordningen om riksdagsmannaval derstädes, men att, sedan nämnda grundlags-paragraf numera undergått en förändring, hvarigenom denna skilnad blir öfverflödig, stadgandet synes utan binder kunna alldeles utgå. — Samma kapitels 2 § gäller för närvarande endast i fråga om den straffbestämmelse af varans förlust och 40 dalers böter för olofligt idkande af handtverk eller handel i stad, som deri innehålles och lill hvilken hänvisas i 30 § 1 morn. Handels-ordningen samt 43 § 1 morn. Fabriksoch Handlverksordningen. Som emellertid denna ansvarsbestämmelse icke lämpligen kan bibehållas, om E. K. Maj:t gillar Rikets Ständers nu uttalade åsigt, att beslag ej vidare må ega rum vid beilrande af förseelser mot näringsförlältningarne, samt E. K. Maj:t vid sådant förhållande torde komma alt bestämma annat lämpligare ansvar för förseelser af ifråga - Expeditions-Utskottets Förslag till underd. Skrifvelse, N:o 132.
Den af Kammar-kollegium år 1832 föreslagna reglering af kyrkoväsendet på Gotland, hvarigenom en del af kronobonden derstädes skulle kunna till Statsverket indragas, men hvilken reglering, på sätt ofvan är omförmäldt, icke vunnit Kongl. Maj:ts nådiga bifall, förutsatte för sitt genomförande ej blott sammanslående af pastorat och upprättande i stället af koministraturer, utan äfven det med endast tre personer till aqtalet förminskade presterskapets förseende, klassvis, med lika löner samt användande af afgifter, som inom en församling utgöras, till aflöning af annan församlings presterskap. Dessa åtgärder öfverensstämma icke med de i Kongl. Förordningen den 11 Juli 1862 för presterskapets lönereglering i allmänhet stadgade grunder; och Kammar-kollegium har uti sitt sednare, den 21 Oktober 1862 afgifna, utlåtande, med frånträdande af de åsigter, Kollegium förut i ämnet uttalat, af anförda skäl förklarat sig anse ofvan omförmälda regleringsförslag, just med afseende å nyssberörda, för dess genomförande nödiga åtgärder, förete sådana betänkligheter, att detsamma icke borde vinna tillämpning vid den förestående löneregleringen för presterskapet på Gotland. Då således den förutsättning, som legat till grund för Rikets Ständers vid 1834 —1835 årens riksdag meddelade beslut angående disposition af kronobonden från Gotland, måste anses hafva förfallit, torde detta beslut na icke böra utgöra hinder för bringande till verkställighet af den redan i ett halft sekel påyrkade regleringen af presterskapets på nämnda ö aflöning och denna reglerings ordnande i enlighet med de för presterskapets lönereglering i allmänhet stadgade grunder, helst
Guérita omfamnade och kysste fosterföräldrarna med innerlig ömhet; med tårar i ögonen sände hon dem en sista slängkyss i dörren. Morgonen derpå väntade de länge på henne vid kaffebordet, men nändes icke störa henne. Till sist gick dock modern för att se, huru det var med henne, men fann rummet tomt, sängen obegagnad och på bordet ett hoprafsadt bref: » Älskade föräldrar! Gud välsigne er för hvad ni gjort för mig! Sök mig icke, ty jag kan icke, vill icke finnas. Säg Waldemar, att jag skall aldrig, aldrig glömma honom, men han skall glömma mig och bli lycklig. Eder Guérita. » Häpnad och sorg förlamade de arma föräldrarna. Icke ett ord, icke ett spår, som kunde leda dem vid deras efterforskningar, hvilka också blefvo fruktlösa. En polisman trodde sig ha sett en ung dam liknande det uppgifna signalementet stiga om bord på ett fartyg, som afseglat till Amerika samma morgon. Men det var icke Guérita, ty hon hade i en tjenstflickas simpla drägt åtföljt en ångare, som redan samma natt gått till Göteborg, och derifrån hade hon begifvit sig till Köbenhavn. (Forts.) Ur pressen. En prinsessa o m qvinnoemancipationen. Drottning Victorias dotter, prinsessan Heléne, gift med prins Kristian af Slesvig-Holstein, bevistade för en tid sedan vid den qvinliga högskolan i Egham aftäckningen af drottningens staty och höll dervid ett anförande, der hon bl. a. uttryckte sig på följande sätt om qvinnornas högre uppfostran: » Det är icke längre nödvändigt att, som för femton ' eller tjugu år sedan, betona vigten af qvinnornas högre uppfostran. Det har tvärt om snarare blifvit af behofvet påkalladt, att varna för det öfverdrifna framtidsperspektiv, som somliga måla ut för sig. Jag skulle vilja säga: må en qvinna aldrig glömma, att hon är qvinna, må hon aldrig glömma, att hennes största makt och hennes förnämsta prydnad ligger i hennes] qvinlighet.
Jag påkallar således Riksens Ständer att i den Moderation, jag föreslagit, söka bevara dessa dyrbara rättigheter. Inom Stockholms murar, der öfverflöd af nöjen och njutningar lemna förströelse, glömmas de aflägsnare Provincerna, hvilka man tror florera i samma mån, som inbillningen hänföres af verkelig välmagt inom Hufvudstaden. Äfven jag, hänförd af dessa förvillelser, skulle kunna ledas till glömska af min pligt mot hemmavarande Medborgare; men täta påminnelser från Provincerna hafva Den i5 April. 531 förnyat bilden af deras bekymmersamma ställning, och erinrat mig om min pligt att medverka till ett beslut, som jag kan underskrifva, utan att derigenom hafva beredt flera Landsorters undergång. Med högst upplifvade känslor, med det varma blod, som alltid rinner i mina ådror — vid nödlidandes rop, har jag nu framburit mina tänkesätt, sådana som de äro. Satt af Ödet i den lyckliga ställning, att hvarken behöfva frukta den ena eller andra skakningen, känner jag mig lifvad af det tillfredsställande medvetande, att i detta ögonblick ej strida för mitt enskildta interesse, men för flera Fa millers ve eller väl. Åtskillige hördes härtill yttra deras bifall. Grefve Kalling, Pehr, anhöll att Friherre Wrangel, Henning, måtte anmodas att till trycket befordra sitt nyss uppläste anförande. Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln behagade instämma i Grefve Kallings anhållan, att anmoda Friherre Wrangel, att af trycket utgifva sitt ifrågavarande anförande. Bifölls. Hr Gripensvärd, Fredric, och Hr Uggla, Göran Gustaf, anhöllo äfven att Herr von Törne måtte anmodas, att till trycket befordra sitt för en stund sedan uppläste Memorial, hvilken anhållan uppå af Herr Grefven och 532 Den i5 April. LandtMarskalkcn gjord Proposition, jemväl af Ridderskapet och Adeln bifölls. Grefve von Schwerinj Fredric Bogislaus j uppläste följande:
Som bekant tar sig en tafla bättre ut, om man sätter den i ram. Trefliga, stilfulla och billiga ramar kan man själf förfärdiga utan större svårighet. Man tar t. ex. en vanlig, ohyflad bräda, skär af den, så att man får passande längder, och hopfogar hörnen vinkelrätt och stadigt. Kamens bredd kan naturligtvis vexla, men man bör ej göra för smala ramar. Sedan öfvermålar man denna grofva ram med lämplig färg. I stället för att måla den, kan man beströ den med guldsand, rifven kork eller dylikt och går då tillväga så, att man först bestryker ramen med lim och låter det torka och därpå med kokt linolja, hvari man så jämnt som möjligt strör guldsanden. * * Ja, nu anser nog flertalet af Iduns ärade läsarinnor, att jag Kan ha talat nog i detta ämne, och så kan ju tyckas, då jag redan lyckats fullskrifva ett par spalter. Det är emellertid ej så lätt att skiljas från kära vänner, och detta får jag anföra som min ursäkt. Förhållandet är nämligen det, att det verkligen är ovanligt intressant och trefligt att tillbringa sina lediga stunder framför staffliet med oljestudien på. Har man blifvit litet mera förfaren i oljemålning, och resultaten bli passabla, fortfar man nog helst med detta slags målning, och akvarellådan — om man förut roat sig med akvarellmålning — får ligga och hvila sig och torka, så att färgerna efter en tid mera likna förstenade fikon eller dylikt än » moist colours ». IDUN 1892 Sena middagsmål. |en som tillbragt någon längre tid utom•&gt; lands, skallgärna gifva mig rätt, när j a g påstår, att dagens indelning här hemma i Sverige ej är synnerligen praktisk, och ej utan skäl förebrår man oss svenskar, att vi spilla den bästa arbetstiden på ätandet och matsmältningen. Hos oss härskar allmännt den seden — med undantag för de högre kretsarne i Stockholm och några större stä- der måhända — att förlägga hufvudmåltiden till midten af dagen. Men kan man gärna tänka sig något oförnuftigare?
Af-skaffandet af den ärftliga monarkien och den af en förmö-genhetscensus begränsade rösträtten och införandet af republik med allmän rösträtt blef det mål, hvartill de när-mast syftade. Häruti sammanträffade déras sträfvanden med ett stort antal andras, §om ej voro socialister. Julimonarkiens ofolkliga och frihetsfiendtliga politik hade snart skingrat den popularitet, hon en kort tid åtnjutit. Oppositionen — inom hvilken det borgerligt republikanska och det socialistiska elementet tillsammans bildade den venstra flygeln — tilltog derför städse i styrka. Louis Blancs djupt betydelsefulla och med öfverlägsen talang skrifha Histoire de dix ans 1830 — 1840 (5 band, Paris 1841 — 44) blef det fulländade uttrycket för denna oppositions anklagelser, strider och förhoppningar. Med djup medkänsla skildrade författaren det arbetande folkets lidanden under ett styrelsesystem, som helt och hållet var eg-nadt att främja den rika bourgeoisiens intressen, de förtvif-lade upprorsförsök, som arbetslöshet och hungersnöd framkallade hos de stora städernas arbetarebefolkningar, den hänsynslösa stränghet, med hvilken dessa försök undertrycktes af de ledande statsmännen, de tvångsåtgärder, som vid-togos för att upprätthålla ordningen, den spridning de nya lärorna, trots alla hinder, vunno bland massorna. Boken bidrog i ej ringa mån till att undergräfva Julimonarkien och förbereda dess fall. Från behandlingen af samtidens företeelser öfvergick Blanc till deras förutsättningar i det förflutna och skref sitt stora arbete Histoire de la révolution française (12 band, Paris 1846 — 64). I det första bandet, en inledning till hela verket, följde han den stora revolutionens ursprung tillbaka ända till reformationstidens rörelser.