Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Näst efter orden »blifvit kallad, och så vidare.» föreslogs följande tillägg: Inträffar den händelsen, att två eller flera Personer, öfver hvilka särskildt röstas bör, undfått lika röster, företages först votering om den ordning, hvaruti de till omröstning må framställas. Skulle, sedan alla omröstningarna sålunda för sig gått, likväl ingen Person hafva erhållit den här föreskrifna pluralitet, anställes ny omröstning öfver alla dem, som vid första voteringen blifvit satte i fråga, skolandes den, som då erhåller de flesta rösterna, utan af seende på rösternas antal, anses behörigen vald. Enär någon af de, i förenämnde ordning under omröstning stälde, blifvit af Electorerne kallad, upphöra valförrättningen och etc. 102 Riksdagen 1810. 102 §. Likaledes, att efter orden »i tjenst varande Presidenten,» göres följande tillägg: Skulle så hända, att så många af Biks-Rättens Ledamöter äro af laga förfall eller jäf hindrade att deltaga i dess öfverläggning ar och heslut, att de öfrige ej utgöra Tolf, åligge då Ordföranden att i stället till Ledamot i Riks-Rätten kalla den Embetsman inom samma Verk, som är näst i ordningen efter den hindrade, eller ock, om detta med de Militaire Ledamöterne inträffar, den äldste General eller Amiral, som af jäf eller förfall ej hindras. 103 §. Förra Constitutions-Utskottet föreslog äfven, att orden »En af samtlige Ledamöterne utlottas först, hvarefter de öfrige röste man för man» utgå alldeles och att i deras ställe må införas: I den ordning, 69 och 97 §§ föreskrifva, röste samtlige Ledamöterne man för man. Vid denna § har Bonde-Ståndet vid sistlidne Riksdag yrkat det stadgande, att, om någon af Högste Domstolens Ledamöter, på sätt i denna § stadgas, afskedas utan att vara öfvertygad om något tjenstefel, borde Konungen, med Stats-Rådets tillstyrkan, väl äga att lemna honom Pension, men likväl endast i händelse, hans vilkor och omständigheter det oundvikeligen tarfvade. 108 §.
Derför var det ej, såsom han sjelf föreställde sig, endast utsigten att lättvindigt erhålla offermedel åt alkemiens Moloch, som dref honom att omfatta korsarens blodiga och afskyvärda yrke; han drefs ännu mer dertill af längtan efter ett vildt, stormande lefnadssätt. Det var kontrastens poesi, som omedvetet rörde sig på bottnen af hans lynne. Han njöt sin tillvaro endast i sådane ögonblick, då han om natten, innestängd i sin tysta, tornkammare, afvaktade degelns orakelsvar, eller ock då orkanen hotade honom med undergång eller striden rasade man mot man med knif och änterbila. Den feberoro, hvaruti han nu befann sig, ökades genom annalkandet af tidpunkten för den politiska kupp, i hvilken en verksam roll var anförtrodd åt honom och af hvilken numera icke blott hans ärelystnad, utan äfven hans genom alkemien hastigt undergräfda materiella ställning väntade så mycket. Den komplott, i hvilken han var invecklad, mognade mer och mer. Genom flitig brefvexling med de förnämsta konspiratörerna blef han nästan dagligen underrättad om de mått och steg, som vidtogos, och de förändringar, som egde rum i utsigterna för sammansvärjningen. Men om denna misslyckades? Hvad vore då att göra? För detta fall måste i förväg en utväg till räddning vara öppnad ... och i alla händelser måste han i tid vara betänkt att bevara sista spillran af sin förmögenhet till ett förtvifladt spel med lyckan, ifall han ej före sin med stora steg annalkande materiella ruin hunnit fånga „det röda lejonet“... Och utsigten på denna fångst förekom honom osäker nog i de stunder, då han utmattad och förtviflad lemnade ugnen i sitt laboratorium, för att styrka sina lifsandar med en bägare rusande vin. I en sådan stund beslöt han, att så fort sig göra läte, förpanta eller sälja sin egendom. Hans kassa var tömd, han behöfde penningar till fortsättningen af sina experimenter, och han ville för hvarje inträffande händelse hafva sin förmögenhet lika flyttbar som sig sjelf. Han erbjöd Vanloo att köpa Sjövik.
Men massan skall tillvälla sig en makt — eller massans ledare skola i hennes namn utöfva en makt — att förkasta och vanfrejda allt, hvad som i litteraturen icke behagar dem eller är hinderligt för deras afsigter; och med tyngden af den folkgunst, som de förvärfva genom anfall mot alli, hvad som höjer sig i samhället, genom uppretande af afund och hätskhet mot styrelse och samhällsförde lar, skola de nedtrampa den verkliga upplysningen, så vidt denna står dem i vägen. De skola i litteraturen utöfva samma makt, som folktalaren på torget utöfvar, lika litet deri hindrade af den bättre litteraturens kritik, som folk ta fa ren hindras af den undervisning, hvilken i läroverken erbjudes åt dem, som eler söka vetenskaplig bildning. Att ännu mycket återstår, innan en sådan våldsmakt öfver upplysningen, i upplysningens namn, hunnit hos oss utbilda sig; är ett hopp, som jag gerna vill inbegripa under det, jag redan yttrat, att denna punkt hos oss ännu icke är uppnådd. Men att äfven hos oss den väg är beträdd, på hvilken en sådan makts utbildning måste fortgå, förnekas väl svårligen af någon, som äger ett omdöme i ämnet, och icke sjelf tillhörer de litteratörer, som leda rörelsen. För dessa åter kan det väl vara godt att taga opinionsväldet i försvar, så länge de dermed befrämja sina planer till samhällshvälfningar, hvilka på annat sätt ej stå att genomdrifva och dem de nu anse för nyttiga. Men för att snart ångra sig, behöfva de en dast fä en hastigare framgång, än de troligen hafva beräknat. Efter hvälfningarnes fullbordan är nemligen deras roll slutad; och de måste börja att spela en helt ny, eller ock afträda från skådeplatsen. De skola då inse, att deras läror och förfaringssätt duga att förstöra ett samhälle, men aldrig att åter upprätta eller att bibehålla det. och att så vida ett sådant är al nöden. 4 R. St. Just. Ornbudsm. Emb.-Berättelse för år i849. helt andea läror och ett annat förfarande mäste användas.
Ehuru för frågans bedömande i sig sjelf likgiltigt, anser Utskottet sig emedlertid upplysningsvis böra nämna , att, sedan Myntningen så väl för Banken som hvarje enskild genom Kongl. Majt:s och Kronans försorg kostnadsfritt verkställes, de besparingar, som i sådant afseena de skulle kunna vinnas , ej korrimo Banken utan Kongl. Maj:t och Kronan och det allmänna till godo. Det ena och andra öfverlemnas Vördsamt, till de respective Stånden närmare upplysta om-1 pröfning. Stockholm den 10 Mauri igig. Blhnag till Riks~SlFröt. iSf7-lSr8 6',‘t Saml> Na? iS, M.’ 136 Statsoch Banko-Utskottens Betänkanden. Rikets Högloft. Ständers Statsoch Banko-Utskotts Betänkande, angående justering inför båda Utskotten gemensamt, af de föreskrifter som skola gälla för Rikets Ständers båda penningeVerk, Uti éU inom Högiofl. Riddnrskapet och Adeln uppläst anförande, som till Statsoch Banko-Utskotten blifvit remitteradt , har Herr Presidenten rn. m. Friherre F. Tersmeden , med hermad anledning af den sedan förra Riksmötet inträffade händelse, att Banko-Utskottets vid j 8 t 5 ars Riksdag för Styrelsen af Banko-Verket gifne instrUCtion i den del, sorn angar RiksgäldsCorttoirets Estra Diskont-rättighet i Banken, befunnits ej vara öfverenstämmande med RiksdagsBeslutet och det för Riksgalds-Contoiret utfärdade Reglemente, fästat Högiofl. Ridderskapets och Adelns Uppmärksamhet pä vådan af en sadan skiljaktighet, jemte nödvändigheten att de föreskrifter, hvilka skola vara gemensamma för Rikets Ständers båda Penninge-Verk, blifva öfverensstämmande både till mening och ordalag, och i sädant ändamål föreslagit den anstallt, att, innan desse föreskrifter expedieras, de uti Statsech Banko-Utskoltan gemensamt måtte undergå justering.
Men hvilken af de store mästarne skulle ej velat byta bort något litet af sitt världsrykte för att hafva fått sitta och spela på denna solbelysta trappa och skänka bedröfvade sinnen frihet och ljus? Selma Lagerlöf. E n g r la * t i s present af synnerligen högt värde, som hvarje år k o m m e r alla Iduns prenumeranter till del, är det rikhaltiga och omvexlande julnumret. Såsom synes innehåller detta års j u l n u m m e r ej mindre än 28 bidrag på vers och prosa af lika många pennor eller dubbelt så många som andra de rikhaltigaste i jultidningarnas långa skara. Därjämte äro i texten inströdda 28 teckningar och vignetter, de flesta af våra båda mest framstående artister på detta område, Jenny Nyström och Viktor Andrén. Linné, å den åt hans minne helgade promenadplatsen. Där står en liten parfvel på ostadiga ben. Han bär en fotsid, gul kragkappa och en puddingformad, broderad mössa i samma färg. I ena handen har han en målad bleckhink och i den andra en träsked, hvilka föremål likväl ej för tillfället sysselsätta hans tankar. Det rosiga ansiktets uppspärrade ögon fixera en annan liten en, som passerar, åtföljande en tjänstflicka, hvilken med sömnvandraremin bär en ännu mindre på armen. Den lille, som går för sig själf, är iklädd en fotsid blå kappa och i samma färg äfven en puddingformad, broderad mössa. Han får i siu tur syn på den lille gule, och under inflytande af å ena sidan vanans attraktion till barnjungfrun, å andra sidan intressets dragningskraft till den gule, beskrifver han kring denne en halfcirkel och kommer allt längre ur barnflickans spår. Denna vänder sig instinktlikt om och får i det samma syn på ett nästan tomt säte i närheten af den urspårade samt slår sig ned där med den lilla i knäet. På andra ändan af sätet sitter en mer till åren kommen, stickande tjänstkvinna, hvars soliditet i dräkten och öfverlägsna trygghet i minen utvisa, att hon tjänar hos förnämt folk. Den blick hon stundom riktar på den gule utvisar äfven, att hön är dennes besoldade skyddsande.
XJtorn det årliga rentan till sex för hun‘ drade, som för de redan upplånte 30,000 R:dr Banco skall erläggas, medtager en betydlig del af de Stadens inkomster, hvilka för a/ndfa angelägnare behof äro påräknade, mäste Staden äfven vara beredd på den händelse, sorn säkerligen inträffar, att Bån - Capitalen varda uppsagde, och hvarigenom Stadens Invånare , hvilka garanterat lånen, komma att försättas uti största förlägenhet. Jämlikt Riksdags - Beslutet af den 2 Maj 1810, hafva Riksens Höglofl. Ständer pröfvat rättvist och billigt, att inqvarterings-besväret afhjelpes i de Städer, der Garnison är förlaggd , medelst Caserners och Byggnaders anskaffande på Statens bekostnad. Och då Malmö Stad, med anledning häraf, vid sist hållna Riksdag i Orebro är 1812, utaf särskildta under Riksgälds* Contoirets Förvaltning stälda medel, undfått ett län af 50,000 R:dr Banco med fyra proCents renta och två proGents årlig afbetalning på Capitalet , för att användas till uppbyggande af Clasern och Stall för de derstädes förlagde 3:ne Escadroner af Kongl. Mörnerska Husar Regementet, vågar jag anhålla , att Staden Ystad äfven matte undfå ett penninge-understöd af tjugu å trettio tusende Riksdaler mot enahanda vil«. kor, sorn lånet till Malmö Stad blifvit bevil * 1 jadt, Den 7 Juli. 779 jadt, för att dermed dels kunna betala de i och för Casern byggnaden redan åsamkade skulder och dels fullfölja den Byggnaden, sorn ännu återstår; och torde denna min vördsamma anhållan finnas destomera billig, sornden grundar sig på ett Riksens Höglofl. Ständers Beslut, likasom den hegärde Summan icke heller lärer kunna anses för högt tilltagen, enär Staden Ystad, i anseende till dess folknummer och förmögenhet, icke lärer kunna jemföras med Sraden Malmö, som undfått femtio tusende Riksdaler. Stockholm den 19 April 1815. Gustaf Hagerman.
St. i underd. anhålla, att, derest Fullmägtige kunde blifva i bel\of af E. K. M:s bemedling, i ministeriel eller annan väg, för alt, till realisationens upprätthållande, bereda Banken Credit eller Creditiv å utländsk ort, samt Fullmägtige derom göra underd. anmälan, E. K. M. då täcktes en sådan bemedling i Nåder meddela. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 22 Maji 1835. Uppläst och godkändt hos Ridd. och. Adeln den iS Maji i835. Preste-Ståndet den 25 Borgare-Ståndet den 26 Bonde-Ståndet den 26 Förslag till den handling, hvarigenom Herr Landtmarskalken samt Herrar Talmän, å Rikets Ständers vägnar, berättiga Fullmägtige i Banken att af sluta Credit eller Creditiv å utrikes ort, till ett belopp af högst 2 millioner R:dr Specie. (Banco-Utsk. Bet. Sora Sveriges Rikes Ständer funnit godt, vid innevarande Riksdag, besluta, det må Fullmägtige i Rikets Ständers Bank, tili förstärkande af Bankens Expeditions-Uiskottels Forsla" till und. Skrifvelse JV.-o 353. Bankens metalliska Gassa, i elen nion Lehöf deraf gores, förskaffa sig å utrikes ort Credit eller Crediliv till ett belopp, motsvarande högst Två millioner R:dr Silfver, efter 1664 års Myntfot, med den, genom Kongl.
§. att i hvarje Län bur vara ett Hospital och ett Lazarett, så vida sådant vinpas kan, utan rubbning i de af Priyate ad pios usus. gjorde inrättningar: alt i Hospitalen intagas, tills vidare, förnämligast dårar oell svagsinte, dernäst andre med obotlige och ohygglige sjukdomar behäftade personer, soto på annat sätt ej kunna hafva skötsel och omvårdnad, samt dernäst, och så vidt allmänna Hospital-Fondens g* Betänkande om Fattigvården i Riket'. inkomster det medgifva,’ andre fattige och orklöse menniskor, sora sjelfva till sin föda och underhäll ej något kunna bidraga, och skäligen ej kunna anses för sådane, hvilka Församlingarnq enligt Kyrkolagen sjelfve böra försörja: att Hospitalshjon ej få uppehålla sig annorstädes än i Hospitalet, eller med tiggeri besvära Inbyggarne: att hvar oph en, vid intagandet skall betala 16 B:d 32 sk. (nu mera enligt Kongl, Brefvet den 22 Mars 1811, 33 R;d 16 sk. B.co) men, om han det ej gitter, hetale Församlingen, der han sist sig uppehållit, och dele sig emellan efter hemmantalet: att hvad Hospitalshjonet eger skall tillfalla Hospitalet, och bör efter hans död förvandlas: alt, om hjonet något ärfver, vare samma Bag; dock må honom räntan deraf efter behof tilldelas: att Konungens Befallningshafvande bör hos Ordens-Gillet anmäla faderoch moderlösa barn,' hvilka anhörige icke förmå dem underhålla, samt gifva förslag å den, som deras vård och föda sig åtaga vill och gitter; då för ett barn till 6 år bestås 32 sk. månadtligen, till 10 år 24 sk. och till 14 år 16 sk., af nästa Hospitals-inkomst, hvilket understöd jemkas efter tillgången, och så att hvarje
För hvarje anka, som utsläppes, för hvarje nytt misstag, som begås, en dygdig harm, liknande den fröjd, som fyller en pojkes hjerta, när hans skolmästare begått ett fel eller den underordnades sedliga förtrytelse öfver en förmans försummelser! Vi öfverlåta åt läsaren sjelf att döma, hvilken som här spelar den ömkligaste rollen, domaren eller den anklagade. De tidningar, som bäst hålla sig uppe i den finare publikens ynnest, äro de, som fortsätta traditionerna från pressens äldre dagar * Kunna de dertill under den gamla masken insmuggla något af det nya innehållet, är deras framgång gifven. Det är icke lätt att karakterisera dem med ett ord. Detta ord skulle väl då vara försigtigheten. Lättare är det deremot att beskrifva systemet. Man föreställe sig det symboliska uttrycket att gå som på nålar i konkret bild, och man liar en sådan tidnings bild lifslefvande. Eller man kan uttrycka det så, att de hvarje morgon eller afton utföra den s. k. äggdansen, ett af de största konststycken, som finnas, och som består deri, att vederbörande med Jnbehål-let danstempo akta sig för att söndertrampa en massa agg, som läggas rundt omkring den olycklige dansören. Det fins emellertid ingenting, som öfverträffar den menskliga konstfärdigheten, och icke ens denna uppgift öf-verstiger dess krafter. Man vet också icke hvilketdera mart skall göra * om man bör förargas öfver eller beundra tid-ningsstilens traditionella omsvep, valda ordalag och mystiska antydnigar. Vissa regler gälla naturligtvis för äenna stil. I kortaste sammanfattning lyder deras hufvudsumma så: återgif de flestes mening, sträfva efter en obestridlig auktoritet, som ingen kan stöta sig på. Sjelfva ordet de flestes mening är ett nonsens, och den fordran, som, ligger i * detta ord, en uppenbar orimlighet.
Ehuru jag icke ansett mig höra tillstyrka motionerne i bela deras utsträckning, sa att församlingarne skulle hell och hållet befrias från den enligt lag dem åliggande byggnadsskyldighet i fråga om preslgårdar, tir jag likväl, lika med Utskottens afdelning, som förberedt betänkandet, af den öfvertygelse, att ett närmare bestämmande vore af nöden i fråga om underhållsskyldigheten. Denna åligger nemligen boställsinnehafvarne, enligt innehållet af 26 kap. 2 § byggninga-halken: ”och vare -”'han (kyrkoherden) skyldig alt dem (husen) underhålla på egen kostnad.” 1 samma § förekomma likväl följande ord: ”När the af ålder och bruk och ej af prestens vanryckt förfalla, tå skola socknemän them bygga och ”bättra’’; och delta sistnämnde ord har gifvit anledning lill den tolkning, som småningom, serdeles i vissa orter, gjort sig gällande, och hvarigenom socknemännen blifvit ålagdt verkställa äfven mindre betydliga reparationer. Delta är, enligt, mitt förmenande, ett uppenbart missförstånd af 26 kap. 2 § byggninga-halken, hvilket lagrum är hemtadt ur Kongl, resolutionen på allmogens besvär den 1 Aug. 1727, § 12. Enligt denna §, som fullkomligt öfverensstämmer med äldre författningar i delta ämne, äro församlingarlie endast förbundne att bygga de 7 laga husen, samt att, ”då the tarfva ansenlig förbättring, tillföra allt hvad som behöfves, och uppbygga husen på theJ’ras bekostnad.” Med dessa ansenliga förbättringar kan således icke förstås annat än ombyggnad. All annan reparation än den, som kan hänföras till ombyggnad, anser jag följaktligen åligga innehafvare)! af kyrkolid debol, likasom af andra boställen.
Under Riksens Ständers eller deras Utskotts öfverläggningar och pröfning, må icke uti något annat fall eller på något annat sätt, än denna Grundlag bokstafligen före skrifver, komma frågor om Embetsoch Tjenstemäns tilloch af sättande; Regeringsoch Domaremakternas Beslut, Resolutioner och Utslag; enskilta Medborgares och Corporationers förhållanden, eller verkställigheten af någon Lag, Författning eller Inrättning. De exempel Herr Ribbing framdragit, hade sålunda, enligt Grundlagen, ej här bordt få nämnas. Grundlagen tillerkänner endastCon - Den 18 Ja nu ar i i f. m. stitutionsUtskottet, och StatsUtskottet i vissa fall, anmärkningsrätt, äfvensom denenskilte Riksdagsmannen har rätt uppgifva anmärkningsanledningar mot Konungens Rådgifvare. A andra sidan, i fall jag rätt fattat sammanhanget af hvad Herr Ribbing uppläste, har den värde Ledamoten ej uppgifvit någon bestämd autoritet. Jag kan ej eller gil la det resultat, hvartill Herr Ribbing velat komma, äfvensom att han klandrat det den ena Cassan försträckt den andra. Jag kan ej eller ingå i någon discussion härom, då jag ej känner de Instructioner, hvilka i detta fall äro gifne, eller om försträckningar få äga rum; men att den ena Cassan skulle ersätta den andra med 6 procents ränta, strider emot lag; ty om man ej förbundit sig till ränta, kan man ej åläggas att en sådan betala. Dessutom skulle sådana räntebetalningar, olika Cassör emellan, vara skadliga då Staten äger dem båda; Staten skulle då betala med den ena handen och gifva med den andra. De egentliga anspråken vid den af Herr Ribbing citerade anmärkning hafva förmodligen varit KammarRättens a5 anmärknings-procent. Jag finner således, för min del, skäl att yrka, det Herr Ribbings förslag måtte blifva lemnadt utan afseende. Herr Ribbing: Det är ett besynnerligt stridsätt man mot mig begagnar. Då jag begär, att en underdånig anhållan hos Kongl. 282 l>c ti 18 Ja 1111 ari i f. m.
Stats-Utskottels Memoria!, AV o 142. 7 skall Ikläda sig gemensam ansvarighet för dess återbetalande, åsyftar nemligen ingenting annat, än full garanti för denna återbetalning, jemte minskadt besvär för Riksgäld s-kontoret, som skall lånet utgifva och indrifva, och detta dubbla syftemål kan fullkomligt vinnas äfven med den inskränkning i ansvarigheten, som här är föreslagen, enär den erbjudna säkerheten är mer än tillräcklig, och alla öfriga vilkor kunna bestämmas i hufvudsaklig öfverensstämmelse med de grunder, som för dylika läns erhållande äro fastställda. Väl har det blifvit anmärkt, att ett sådant medgifvande till förmån för gamla staden i Lidköping skulle blifva ett prejudikat, på hvilket andra städer kunde grunda likartade anspråk, men då ytterst få samhällen torde i detta hänseende vara i fullkomligt lika ställning med Lidköpings stad, så lärer ett sådant fall sällan eller aldrig vara att förvänta, och om det någon gång skulle inträffa, så skulle ju samma medgifvande äfven då utan ringaste våda kunna göras. Möjligen skulle man kunna tycka, att då tointegarne i den nya staden icke vilja deltaga i ansvarigheten med tomtegarne i den gamla, så röjer detta en sådan ogenhet och osämja mellan innevånarne af samma samhälle, att det stora samhället, eller Staten, till rättvist straff derför, icke bör göra den ringaste eftergift, utan strängt vidhålla sin en gång fattade princip; men härvid är först och främst att erinra, att frågan om skyldigheten att gemensamt deltaga i tomtreglerings-kostnaden ännu är föremål för rättegång mellan tomtegarne i den gamla och den nya staden, och att det, under sådana förhållanden, icke torde allt för mycket böra förtänkas tomtegarne i den nya staden, att de icke på förhand vilja förbinda sig till någon ansvarsskyldighet i detta fall, helst underrätt redan lärer frikänt dem från en sådan skyldighet, samt att det i allt fall icke blir den hjelpförvägrande, utan den hjelpbehöfvande delen af staden, som blifver lidande genom en sådan stränghet. Nu har visserligen det Högloft.
Om det »varit brukligt, att Utskotten, lika sou» Ständen, rädplägat Ständswis, skulle jag tör hända hafiva ansett ett annat öswerläggninggoch vmröstningssätt såsom en Constitutionsfräga; men dä israil uräldriga tider Ledamöter as alla fyra Ständen alltid rädplägat under ett tak, dä under öfwerläggningarne det således är individuel!, icke Smndet, som yttrar sig, som ger och hämtar öfwerty-, gelfe, tyckes det wara enligt med detta redan antagna öfwerläggningssätt, att pluralitetens tanka wid en votering pä samma sätt inhämtas, son» under en öfwerläggning. Uti ingen af föregående Riksdags-Ordningar finnes någonting nämndt om voteringssättet i Utskotten. Det hittills brukliga kan endast anses som en följd af Nidderskapets och Adelns dubbla representation. Dä nu Nidderskapet och Adeln sjelflve afstätt derisrän för framtiden, är fwärigheten i detta afseende upphäfiven; och dä Constitutionen innehäller, att en Niksdags-Ordning skall tvid denna Riksdag utfärdas, och detta ämne onekligen hör till dem, svin ingä nti formen af öswerläggningarne och sättet att bereda och inhämta besluten, följaktligen till dem, som utgöra huftvudföremälet för en Niksdags-Ordning, skulle jag för min del anse ett uppskof uti asgörandet af denna fräga äftven sä stridigt emot Constitutionens afsigt, so»» emot Niksdags-Ordningens fullständighet och emot den rätt Ständerne äga att utaf oh »vänta ett fulländadt arbete." Uti Hlvad Herr Grefwe Mörner salunda an - 160 Expeditioner till Riks-Ständen. fört instämde de fleste af Utskoitets Herrar Ledamöter. Iu tiäom Bilaga till Mem. N:o 3. Utdrag af Riksens Högloft. Ständers Constitutions-Utffotts Protoroll den 2 Augusti 1809.