Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Intet annat af de, genom Utskottets föreslagna anslag, understödda företag har visat sig vara sä väl förberedt, som delta , enär icke allenast alla sjelfegande strandgrannar, utan ock boställsinnehafvare öfverenskomma om bestridande af två tredjedelar af hela kostnaden, hvilka öfverenskommelser, under ledning af Konungens Befallningshafvande, blifvit af samtlige jordegare i officiel väg träffade och, hvad boställen och krono-lägenheter angår, äfven af behöriga auetoriteter sanctionerade, så att de kunna anses ega fullkomlig juridisk kraft. Den en enda betänklighet, i Utskottet blifvit anförd, är alt ännu icke är vor - 4 Bil. till Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 354' del undersökt, huruvida de nedanom den föreslagna strömrensningen belägna verk och lägenheter kunde genom öfversvämningar äfven-lyras. Olyckligtvis har ett sådant yttrande blifvit fäldt af en man, hvars sakkännedom allmänt erkännes. Men dels innebär yttrandet icke, alf cn sådan fara är att emotse, så mycket mindre, som jag har anledning tro locaien icke vara af betna Ide, i öfrigt grundlige, sakkännare, noggrann t'känd,; utan endast all undersökning i detta afseende icke skett; hvarvid jag serskildt får anmärka, att en sådan betänklighet vid en mängd andra dylika anslag alldeles icke egt rum, och synes mig vara alldeles olämplig. Dels har äfven en och annan ledamot af Utskottet, med tillförlitlig local-kännedom, ådagalagt osannolikheten af den befarade vådan, så att afslaget synts mig håde omotiveradt och obilligt. Jag vågar sålanda till Rikets Höglofl.
Då denna Tafla framställer en Epoque, sorn för Sverige varit högst vigtig och märkvärdig igenom ådagaläggandet af en Stor Individuel Medborgerlighet, förenad med en hög Samfundsande och Menniskokärlek; så anser jag för min del samma Tafla såsom ett för framtiden värdigt NationalMonument böra till Hans Maj:t Konungen öfverlemnas, och får i anledning deraf tillstyrka, att densamma i detta Den j5 Januarii. 43 ändamål inköpes, så vida det utan Statens för stora betungande må kunna verkställas. Herr Nauckhoff: I anledning af hvad Herr Friherre Fleming nyss anfört, anser jag mig blott skyldig förklara, att jag, långt ifrån att anse det Projecterade Konststycket onyttigt, icke på något sätt vill bestrida dess fullkomnande, så snart det ej sker på Statens bekostnad eller Statens Medel till Konstnärens kanske förtjena ta, kanske ock oförtjenta belöning användas. Herr Grefven och Landt Marskalken hemstälde, att så väl Herr Hammarskölds förstnämnde Memorial, som de i anledning deraf både den io dennes förmiddagen och i dag afgifne Yttranden mätte till StalsUtskottet remitteras, Bifölls, Föredrogs å nyo Friherre Cederströms, Jacob, deu C) dennes på bordet lagde Motion, innefattande yrkande, att BancoUtskottet icke ägt rättighet att från Götha CanalBolag begära upplysning, huruvida Bolaget vore i tillfälle vidtaga sådana Medel och Utvägar, hvarmedelst de å Discont Verkets sida ingångne förbindelser, genom Bolagets försorg må varda behörigen uppfyllda, och såsom en följd deraf Discontrörelsen återbringas uti sitt förra skick, till begagnande för Bolagets räkning, under den octrojerade tiden, enligt de till grund derföre utfärdade Reglementen. 44 Den i5 JanuariL Grefve von Schwerin, Fredric Bogislaus, anhöll att pröfningen af denna Motion mätte uppskjutas intill dess PleniProtocollet för den q dennes komme att Justeras.
St. anvisat såsom lån för Emm-åns upprensning, må förvandlas till anslag; 2:o. att, emot det att delägare, hvilka erhålla fördel af arbetet, tillskjuta den summa, som finnes dem påfiird i taxerings handlingen, dessa 35,000 r:dr jemte förut beviljade 10,000 r:dr må användas så långt behofvet det fordrar till utförande af arbetena, jordersätlningen, lösen af vattenverk m. m. i den ordning arbetsplanen innehåller, äfven om de ofvanföre hvarje arbetsstation befintlige jordägare skulle till större mängd vägra alt i arbetsföretaget deltaga; 3:o. att i händelse 11. St. icke finna för godt bifalla föregående 2:ne förslag, de enda hvarigenom arbetet återigen kan sättas i gäng, 8,098 r:dr b:co må anslås åt delägare, såsom ersättning för redan gjorda eller contraherade utgifter, hvaröfver specifik förteckning, jemte verificationer, skall till StatsUtsk. blifva inlemnad. Anleda, till villkoret i 2 punkten är den, att alltsedan år 1839 hafva en del ägare till den jord, som skall förbättras i det högst upp belägna Aspelands härad, dels alldeles förnekat alla bidrag till företaget såsom skadligt, dels uttalat missnöje med taxeringsförrättningen, utan likväl att under 5 års tid hafva vidtagit någon åtgärd för att fä densamma förändrad, och att denna minoritet, förstärkt af några delägare, som ångra ingångna förbindelser, gifvit tillkänna, att den hvarken vill begagna lån eller anslag, och att således arbetet skulle inställas till mehn för strandägare i det nedanföre belägne häradet, der stora anstalter äro vidtagne för arbetets utförande. I detta sakens skick anser jag föreskriften i 2 punkten särdeles gynsam för vinnande af det nyttiga resultatet, utan att någons rätt förnärmas. Skälen för bifall lill min vördsamma motion äro: 1 H. 58 458 Den 24 Augusti e. m. a) att K.
När Staten garanterar ett bolag en viss summa att årligen utgå och det beror på förvaltningssättet inora bolaget huruvida detta bidrag från Statens sida skall ulga lill fullo eller icke, så synes det mig icke annat än vara med billighet fullt öfverensstämmande att Staten äfven har en Direktör, som deltager i detta bolag och så mycket han förmår bidrager dertill att omtankan i förvaltningen eger rum. Gr. Gyldenstolpe har sagt att om Staten blott skulle ega en Direktör, såsom här är föreslaget, denna Direktör ovilkorligen skulle blifva öfverröstad af de andra Direktörerna. Detta är visserligen sant, men denne Direktör, som känner det inre machineriet inom bolaget, har åtminstone tillfälle, om han icke förmår att moraliskt inverka på de andra Direktörerna, att vid kommande revisioner, påpeka just de saker, hvarpå Revisorerna böra gifva akt. Det sista skälet, som Hr Printzensköld anfört, bar jag för min del funnit så förunderligt, att jag för min del icke tror det löna mödan, att här uptaga detsamma lill besvarande. Jag anhåller om bifall til Gr. Lagerbjelkes förslag. Hr Gr. o. Ordf.-n yttrade alt han nu då alla de talare som anmält sig haft tillfälle att afgifva sina yttranden, trodde sig böra återföra i R. o. Ad:s minne, att Gr. Lagerbjelke vid början af denna diskussion förbehållit sig att sedan det i det öde mom. förekommande förslag blifvit afgjordt, få framställa ytterligare förslag. För att således icke genom en ovilkorlig propos. afskära detta Gr. Lagerbjelkes förbehåll, finge Hr Gr. o. Ordfin hemställa om R. o. Ad. behagade tillåta, att Gr. Lagerbjelke sedan beslut blifvit fattadt om Utsk:s utlåt, i öde morn., finge göra de ytterligare förslag, som han förklarat sig hafva för öfrigt att framställa. Härvid ropades ja och nej, hvarjemte Gr. Mörner anmälde sig och yttrade:
Skrifvelse, N:o 40, 11 Då, enligt hvad i ofvanberörda måtto blifvit utredt, de af 1839 års Tullkommitté för tullregleringen antagna grunder blifvit af Rikets Ständer i allmänhet godkända, änskönt desamma, af förekomna anledningar, ansetts ännu icke kunna i så vidsträckt mån som kommitteen föreslagit vinna tillämpning, och då, under den sedermera förflutna tiden, ej mindre inom landet, på sätt ofvan är omförmält, större frihet blifvit medgifven för utöfvandet af handel och näringar, än äfven en del främmande länders tullagstiftning tagit en i flera hänseenden friare rigtning, samt alltså de betänkligheter, som må hafva utgjort hinder för en mera fullständig tillämpning af de ifrågavarande hufvudgrunderna, numera syntes kunna antagas hafva upphört, fann, vid sådant förhållande samt med åberopande af den utredning, 1839 års tullkommitté, enligt hvad dess till trycket befordrade handlingar utvisa, åt detta ärende lemnat, föredragande departementschefen sig, i öfverensstämmelse med hvad jemväl blifvit af den omförmälta Beredningen hemstäldt, böra för den blifvande taxeregleringen underdånigst föreslå antagandet såsom allmän hufvudgrund af en oinskränkt handelsfrihet, så att förbud mot någon varas ineller utförsel icke vidare må äga rum, äfvensom af den klassifikation och de öfriga grunder för tullafgifternas relativa belopp, som blifvit af bemälta Tullkommitté uppställda, så att samma afgifter icke må hvarken för ineller utförseln öfverskrida 23 procent af hvarje varas värde, utom i de få fall, då särskilta omständigheter, nemligen för införsel af artiklarna socker, tobak och vin samt för utförsel af malm, funnits derifrån påkalla undantag, samt med iakttagande tillika af hvad Kongl. Majit, med hänsigt till en allmännare tullfrihet vid utförsel af inhemska produkter och tillverkningar, samt till åstadkommande i möjligaste målto af mera likstämmighet med norska tulltarifeu och taxans förenkling, täckts i nåder föreskrifva; och uti hvilket underdåniga tillstyrkande chefen för Civildepartementet, statsrådet Fähraeus, som, enligt hvad ofvan är nämndt, i sin dåvarande egenskap af kanslidepartementschef uti Generaltullstyrelsen, jemväl deltagit i den föregångna beredningen af ärendet, instämde.
Jag hemställer dä till hvem som helst; jag frågar Hr von Hartmansdorff midt i zenith af sitt parlemenlära rykte; jag frågar Frih. Boye, öfvad och pröfvad i femtio års riksdagsstrider; jag frågar en hvar af eder alla om detta förhållande är rätt och örn del kan förtydas. Förvissad är jag åtminstone att både samtid och efterverld nogsamt skall inse hvilken sida det var sorn ville väl med reformerna och gjorde hvad den kunde, och hvilken som nyttjade de stora orden, men svigtade när handlingens stund kom. Och huru undandraga sig att handla nu? Jo, genom uppenbar öfverträdelse al grundlagen, enligt hvad jag kan läsa Reg.F:ns D e ii 19 April f. na. 56 §. Drita är äfven medgifvet af talare å andra sidan, såsom Hrr Lagerhjelm och Stråle; men de säga att Ulsk. icke heller iakttagit grundlagen. Dessa påståenden hafva blifvit upptagna af Gr. Spens, och hans erinringar äro ovederlagda, troligen emedan de ej kunnat vederläggas. Mine herrar! så länge allt gick den gamla, breda, vanliga vägen, så länge voro alla former goda nog, men liksom ”striden pröfvar klingan och nöden vännen,” så är det också politiska brytningar som fresta samhallsband och grundlagar, och sådana eonflicter som denna skaka dem i deras fogn ingar. När man försl uttänjer dessa elastiska lagbud så långt som möjligt och sedan afsliter ett stycke örn så behöfves, då är ej allt väl och blir det ej heller. Det är sannt, alt majoriteten rår för dagen, men, mine herrar! örn man en gång inlär den satsen, att den sorn har makt, han har rätt, och sjelf ger häfd deråt, då rädes jag alt man planterar ett frö, som kan gro och vexa fruktansvärd! för framliden. Jag har talat hårda ord, m'en jag har icke sagt dem i hänförelse eller öfverilning, utan med lugn och innerlig öfvertygelse.
Det är emellertid obestridligt att så är, och orimligheten är till den grad i ögonen fallande, och klagomålen af den beskaffenhet, att de icke kunna tillbakavisas, hvadan det är klart att sjelfva grundvalen till författnm rnåste omarbetas. Vid bestämmandet af hvad som bör göras, stadnar man dock i villrådighet; ty jag måste bekänna att Utsk:ts Betänk, icke är af den beskaffenheten att det gifver någon riktig ledning för omdömet i detta afseende. Det synes mig likväl, att om man ville vidtaga en förändring, som på jordbrukets bekostnad lättar bördorna för kommunens öfriga medlemmar, så vore det skäl att dervid iakttaga någon varsamhet; men man måste erkänna att det är en betydlig reduktion, Utsk:t här föreslagit. En återremiss af R. o. Ad. skulle, efter det yttrande Frih. Alströmer afgifvit, icke af Utsk:t kunna tolkas annorlunda än som en benägenhet att ingå på Preste-St:s beslut; och utan att vilja bestrida att det kan vara någon billighet som talar derför — så måste jag bekänna att förändringen är så stor, då man, i st. f. att hafva mantal med 100 fyrk, satt taxeringsvärdet till grund, att jag icke vid denna riksdag skulle vilja gå längre, ty då blir det säkerligen ett experimenterande med författnm vid hvarje efterföljande riksdag. Förhållandet 6—10 har sin grund i den bevillning, som utgår af fastigheter, hvaremot den resolution, Preste-St. fattat, synes mig tagen ur luften. Jag skulle således vara benägen att hemställa om bifall till Utsk:ts förslag, hvilket ingalunda hindrar att vi vid nästa riksdag kunna gå ett steg längre. 464 Den 22 Maj e. m. Frih. Alströmer: Jag hemställer till den siste värde talaren, om han icke skulle vilja afstå från sitt yrkande. Borgare-St. har återremitterat denna punkt, i hvilka ordalag, erinrar jag mig nu icke, men som de äro något sväfvande, torde Utskit komma i en svår ställning att kunna sammanjemka de olika menjngarne.
— Hör du, Anna, sade han, du vet nog, att jag aldrig brukar blanda mig i dina angelägenheter, men du tar ju inte illa upp, om jag som nära släkting och barndomsvän säger: akta dig att ha något att göra med den där herrn, det är en dålig karl. — Hvad vet du om honom? frågade jag ifrigt. — En hel del saker, som jag inte kan tala om för ett fruntimmer. — Vet du något, som går direkt på heder och ära? Jag såg, att von Dittner tänkte, att jag var intresserad för egen del. — Ja, svarade han utan den minsta tvekan, det vet jag. Det är en dålig, genomrutten karaktär, som förr eller senare slutar illa. Den kvinna, som fäster sig vid honom, går sin säkra olycka till mötes. De orden ha ringt för mina öron hela dagen. Jag känner von Dittner tillräckligt för att veta, att han ej skalle hafva fällt dem, om han ej vore fullt säker på sin sak. Petra kom upp i eftermiddag, om möjligt ännu mer tagen. Hon lät mig förstå, att hon talat med »honom» om mig och att han sagt henne, att han började hålla af mig på blotta beskrifningen — för hennes skull. Jag försökte komma med några kritiska inkast. Möjligen var han endast en kurtisör af det vanliga slag hon nyligen beskrifvit för mig. Hvem visste om han var att lita på? Men det var omöjligt. Hon hörde mig inte. Och allt hvad hon sade sedan — Nej, det skulle vara den största grymhet att störa denna jublande kärleksoch lyckohymn med tviflets skärande missljud. Nu hoppas jag innerligt, att han anser henne för ful för att riskera se henne dagligen och således ej anhåller om hennes hand, eller att fadern nekar sitt samtycke. Hvad skall jag i motsatt fall göra? Den 3 April. Hon var uppe i dag, endast några ögonblick. Jag såg genast på uttrycket i hennes ansikte hvad som händt. Han hade friat. Hon talade om för mig hur det gått till. Från första ögonblicket hade han älskat henne, men han hade tvekat i det längsta att säga henne det, därför att hon var rik, han fattig. — Hvad jag kände väl den frasen. Jag spratt till, när hon upprepade den. — Men nu hade hans känslor blifvit honom öfvermäktiga etc. etc. Borde jag talat? Jag vet det inte.
De befarade surpriserna anser jag kunna förekom mas genom andra utvägar, än en artificiel bildad Öfre Kammare, hvartill naturliga elementer hos oss näppeligen äro för handen. Denna enskilda mening vinner dock säkerligen intet gehör. Skall således en Öfre Kammare bildas, t. ex. under namn af Rikets Ständers Nämnd, så föreslår jag såsom dess beståndsdelar: Erkebiskop, Biskopar, Pastor Piimarius i Stockholm, Uni versiteternes Canzlerer, Förste Borgmästare i Stockholm, Götheborg, Norrköping, Carlskrona och Malmö, alla i kraft af deras embeten: Riddare af Svärds-Grden med stora Korset, i kraft af detta hederstecken, samt ett visst antal Serafimer-Riddare, Ordens-Commendeurer och Fidei-commiss-inneliafvare, hvardera af sina corporationer valde för lifstiden. Öfre Kammarens ledamöter böra ej få välja några Utskott, men kunna af den Nedre i sådana inväljas. Mer än ett suspensivt veto i samma sak, under två påföljande Riksdagar, torde ej böra åt denna, annars alltför conservativa, Corporation inrymmas. Bland öfriga hithörande sladganden torde mig tillåtas här endast anföra dem, som närmare sammanhänga med sjelfva val-förslaget. Innehafvare af förtroende-syssla kunna hvarken välja eller valjas till fullmägtige (jmen väl i en Öfre Kammare). Konungens Stats-Ministrar, Siats-Råd, Expedilions-Chefer, så ock de, som ifrån dessa embeten på begäran afsked erhållit, ega fritt tillträde och rådgifvande, men ej beslutande, röst, i hvilken Kammare eller Utskott dem godt synes. Votering, lill slutligt afgörande af ett mål, skall företagas å sjunde dagen efter det discussionen i Kammaren förklarades afslulad, den dagen alltså oräknad. Den, som är vald till fullmägtig för flera än ett val-district, skall inom viss tid efter delfående!, till Konungens Befallningshafvande i Länet, der han vistas, tillkännagifva hvilket val-district han önskar representera.
Härom blef nu ofta ordadt, både arla och serla, och huru långt det gick om, kunde prinsessan omsider inte annat tro, än att allt var sannt såsom tärnan sade. Hon sporde derföre, hvilken gemål konungen helst borde fästa sig. Tärnan svarade med många honungs-söta ord: »icke höfves mig att gifva råd i en sådan sak; allenast han väljer den till drottning, som blir god emot lilla prinsessan. Men det vet jag, att om jag vore så lycklig att han toge mig, skulle jag aldrig tänka på annat än hvad som kunde behaga prinsessan, och när hon ville två sina händer, skulle den ena af mina döttrar hålla hand-fatet och den andra räcka fram hand-klädet.» Detta och ännu mycket mera sade hon till konunga-dottern, och prinsessan trodde henne, såsom barn gerna tro att hvad som säges dem är sanning. Som nu dagarne gingo, fick konungen icke någon ro för sin unga dotter, utan allt bad hon så ideligen, att han skulle gifta sig med den vackra hof-tärnan. Men han ville inte. Konunga-dottern afstod likväl icke med sin begäran, utan talade derom både jemnt och samt, alldeles såsom den falska tärnan lärt henne. När hon så en dag åter hade samma tal å bane, utbrast konungen: »jag märker väl att det till sluts månde gå såsom du har satt dig i sinnet; ehuru mycket det är emot min önskan. Likväl sker det endast med ett vilkor.» ’Hvad är det för ett vilkor?’ Frågade prinsessan, och vardt mycket glad. »Jo,» sade konungen, »om jag nu gifter mig ånyo, så är det endast för din ideliga bön skull. Derföre skall du lofva mig, att om du framdeles blir missnöjd med din styfmor eller dina styf-systrar, jag då må slippa klagomål och ledsamheter å din sida.» Ja, detta lofvade prinsessan, och der blef så stadfästadt, att konungen gifte sig med hof-tärnan, och gjorde henne till drottning öfver hela sitt land och rike.
De tillförordnade Banco-och Riksgälds-Verks Revisorers förrättning kommer egenteligen att deruti bestå* att, sedan de, vid deras första sammanträde i Banquen, lifligen aflagt den för Riksens Ständers Deputerade till Banco-Werkets öfverseende vanliga Eden och densamma underskrifvit, taga en noga och behörig kunskap om Werleets Styrelse och förvaltning sedan sista Statsoch Banco-Utskotts eller tillförordnade Bancooch Riksgälds Revisorerssammanvaro;att låta göra sig redo och besked, hvad Banco-Werket angår, så af Banco-Fullmägtige, som af Banquens Commissarier och Betjening, och, i anseende till RiksgäldsWerket, af Riksgälds-Contoirets
I en till Vällofiiga Borgare-Ståndet inlemnad motion (N:o 176) liar Herr Henschen hemställt, huruvida icke lagstiftningen borde söka stäfja oskicket att antaga annat tillnamn, samt föreslagit, att »den, som vill i officiela handlingar hafva annat namn än det han, i följd af dels slägtskapsförhållanden, dels ock föräldrars eller andra anhörigas vilja, erhållit i barndomen, bör söka tillstånd dertill i stad hos Magistrat och å landet hos Konungens Befallningshafvande, som eger pröfva uppgifna skäl dertill, och, om till stånd meddelas, föreskrifva, att sökanden skall låta den medgifna namnförändringen hos vederbörande presterskap samt mantalsoch skattskrifvare inom en månad efter tillståndets meddelande antecknas, vid påföljd att ali verkan af detsamma eljest skall förfalla». Ett lagstadgande af det innehåll motionären föreslagit, synes Utskottet icke leda till det dermed afsedda ändamål. Det torde svårligen låta sig göra för de myndigheter, hvilka det skulle tillkomma att pröfva skäl, som för begäran om tillstånd att ombyta namn borde andragas, att fastställa några bestämda grunder, af hvilka bevil jande eller afslående af en slik begäran skulle betingas, och, såvida icke myndigheterna dervid skulle förfara godtyckligt, kunde de svårligen undgå att alltid lemna bifall till ansökningar i nämnda afseende. Häraf vore icke att förvänta minskning i antalet af blifvande namuombyten. Om, såsom motionären yttrar, vid arfskiften eller då eljest rättigheter äro af slägtledningar beroende, de största svårigheter att utleta sanningen förorsakas af namnombyten, torde berörda svårigheter icke minskas till följd af den omständighet, att namnförändringarne funnes antecknade hos offentlig myndighet, med mindre att tillika alltid vore att tillgå tillförlitlig underrättelse om personens vistelseort. Utskottet föreställer sig ock, att bland svårigheter, som vanligen möta vid undersökningar om slägtledningar, ombyten af namn icke äro af särdeles stor betydelse; ty endast på likhet eller olikhet i namn lärer, i fråga om slägtskap mellan vissa personer, icke ens presumtion för eller emot en sådan kunna byggas. 4 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 31.
Må silfverkrans eller guldkrona pryda det hvitnande håret, numeranter löpa risk att gå miste om minnet af brudens myrtenkrans kan hvarken tid elett eller annat af de första numren i det ler rum utplåna ur den åldrades sinne. nya kvartalet, alldenstund tipplagans Den vackra seden att på brudens hedersdag trycka bestämmes efter antalet abonnendenna doftande, lätta prydnad på hennes panna har storlek sig vid utgång en af näst gått i arf till oss från hednatiden. Länge stred det ter, som tecknat kristliga samvetet mot detta såsom hedniskt föraktade föregående kvartal. bruk, och de gamla kyrkofäderne ifrade med all makt mot dess införande. De gingo till och med så långt, att de nitiskt förklarade bärandet af en krans för afguderi. Kransen i och för sig var redan i allra gråaste forntid en mycket bruklig prydnad, ett hederstecken för sin bärare. Med kransen såsom höghetens och Kvinliga läkare i England. Icke mindre än 73 daoförgänglighetens symbol smyckade hedningarne sina mer äro i England redan berättigade att verka som gudar. Afrodite, skönhetens och kärlekens gudinna, läkare. Af dessa bo 22 i London, 16 på andra orter pryddes med myrtenkransen, medan Apollo hyllades af de förenade konungarikena, 17 i Indien och resten med lageroeh palmbladskransar. Hos de gamla spridda i olika länder. Den H * est framstående är grekerne ansågs myrtenkransen dels som ett tecken Mrs Scharlieb, en kvinna på omkring 40 år, till osårbarhet, dels som en utmärkelse af ämbetshvilken tog doktorsgraden vid universitetet i Lonmannavärdigheten, medan åt borgare, som utmärkt don, 1883 grundade i Indien lloyal-Victorial-Hospisig genom särskilda förtjänster, eller åt krigare, som tal för kvinnosjukdomar och sedan återvände till vunnit ära i fält, räcktes kransar af olivträdets greLondon, där bon innehar lärarstolen i medicin vid nar. Äfven hos de gamla romarne var kransen det nya kvinnosjukhuset. Bredvid henne har Mrs ärans, glädjens och lyckans tecken.