Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Eli sådant resultat saknar visst intet sin vigt, men icke sträcker det sig till de följder, som de förmodat, hvilka anse en sådan rätt för Banken ensam tillräcklig alt trygga både realisation och landels rörelse. Betänkligheterna vid denna rörelse ligga egentligen, på salt jag i ett till Utsk. vid riksdagens början remilleradt utlät, yttrat, i den lätthet, hvarmed äfven den mest nitiska förvaltning skulle underkastas misstydning. Slån har nu sell de enklaste och som det skulle tyckas till sin beskaffenhet nära axiomaliska åtgärder af Bancostyrelsen underkastas ett obilligt klander, men vid ingen slags Bankåtgärd skulle skenbara anledn:r så lätt kunna erbjuda sig, som vid den nu ifrågavar. Som Bankens säkerhet fordrar varsamhet vid kiip och försäljning af vexlar, vid antagande af namn, måste ej sällan inträffa, att curslistorne komme att visa vexlar sålda för bättre pris — lägre curs än Banken gifvit för sina (de sämre betalas alltid sämst). Dä härtill kommer, att Bankens mellankomst måste slöra många enskilda mäktiga börsintressen, måste från dessa håll lätt misslydningar vara att vänta, som snart skulle finna genljud. Men vill man saken, utan afseende på dess olägenheter, så Den 13 November f. m. 213 Iiiir man ställa föreskrifterna klokt, d. v. s. sa litet sorn möjligt binda henderne på en klok och nitisk förvaltning. Som ålerremiss otvifvelaktigt kommer att äga rum, får jag anhålla, att nedanstående anmärk:r måtte få åtfölja. Vid § ]. Uppköp af vexlar på Götheborgs hörs af Deputerade i Stockholm är overkställbar!, och, dä överskjutande vexlar lätt kunna skickas hit, obehöflig!. En bestämd förfallotid för de vexlar, som finge uppköpas efter högst 128 sk., borde också utsättas, och endast s. k. direcla vexlar fä emottagas. Jag föreslår derföre följande redaction af denna §.
I anledning af Jöns Månssotis förslag, att Pastor uti församlingarne måtte vid val till Skollärare ega att beräkna endast en embelsröst; så anse Utskotten sig böra destoheldre afstyrka detta förslag och bibehållandet af det uti denna §:s 2:dra och 4:de mom. uti ifrågavarande hänseende meddelade föreskrifter, som Ordföranden uti Skolstyrelsen, enligt 2 §:s Usta morn., alltid är Kyrkoherden i församlingen eller den Prestman, som hans ställe företräder, samt lian bör vara mest i tillfälle alt närmare inse och pröfva förtjensten och skickligheteu hos de till ledige Folklärare-plalser sökande. Berörde förslag torde alltså böra förfalla. Hvad angår Olof Larssons hemställan, i afseende å kunskapsmåttet hos de Lärare, som skulle antagas uti de af honom föreslagne byskolor; så och med afseende å hvad Utskotten här ofvan under § 1 yttrat, samt enär, uti de mindre skolorne inom en församling, menigheterne sjelfve ega att utse Lärare, utan att dessa genomgått Seminarium; få Utskotten hemställa, att äfven detta förslag måtte få förfalla.
Dessa förändringar och missbruks afstaffande anser jag wara ett för Riksens Ständer gansta angelägit öfwerläggningsämne wid denna Riksdag, sä at Swensta Allmänheten en gäng mätte uphöra at wara ett offer för dessa illasinnade Jurister, och anhälles at detta Memorial mä til Lag-Utskottet warda remitterat. Stockholm den 12 Junit iLV. L U. 8tael von Uloll8t6in. Remitterades til Lag-Utstottet. Herr Grefwe» och Landtmarstalken tilkännaqaf, at tiden nu war inne, dä han borde sig i Hemliga Utskottet infinna, hwarföre Herr Landtmarstalken anmodade Hans EMence Grefwe Qi-Lks, IAÄ2NU8 at emottaga klub ban och fortsätta Ridderstapets och Adelns sammankomst. Grefwe I)e la sklcod, förklarade, säfom Ledamot i Hemliga Utskottet, at om under den äterstäende tiden af vlenum allenast upläsandet af Memorialer och Akter och ingen ventilation förekomme, wille han gerna för sin del begifwa sig ifrän sin rätt, at biwista Ridderstapets och Adelns sammankomst, men önskade i widriat fall, at när Hemliga Utskottets Ledamöter pä Konungens kallelse mäste bortgä, Plenum äfwen mätte uplösas. Herr Grefwen och Landtmarstalken försäkrade, at endast nägra mäls föredragande och remitterande skulle sysselsätta Ridderstapet och Den 26 I«!ik. 46i och Adeln under det äterstäendeaf detta Plenum och ingen ventilation äga rum; hwarjämteHerr Landtmarstalken tilkännagaf, at de öfrige närrvarande Ledamöterne af Hemliga Utskottet, Herr IvIjnAspor, Lercjt ^dolpv, och Herr , Jokan hinric, äfwen pä samma wilkor samtykt, at ifrän Plenum bortgä.
Gråvädersstämningen har blifvit modern; men kommer något derhän, att det kallas modernt, är det en öfvermogen frukt, som redan boknar på ena sidan. När någon talangfull bok letar sig in i ett aflägset land som vårt, råkar den ut för samma lycka, som påstås förfölja ett visst väggkryp: den blir mormor på en natt; den ynglar en oöfverskådlig rad af efterbildningar. Ett par dylika böcker ha ynglat gråvädersstämning öfver vår litteratur, oaktadt svensken eljest afgjordt behagas af det oförvägna och lysande. Vi förstå ej hans håg för efterbildning. Vi äro kringvandrande zigenarebarn och så snart någon gör min af att sätta oss i skola, hoppa vi öfver bänkar och bord. – Förifra dig inte, – hviskade den allra yngste tanken allvarligt. – Må hvar och en tala efter temperament. Just i ett aflägset land, der luften tidvis käns instängd och tryckande, är gråvädersstämningen mångens verkliga temperament. Glädjen har blifvit glömd i Vesterlandet och visar han sig, blir han icke längre igenkänd utan får ett skymfnamn. Gå för öfrigt till dig sjelf och du skall nödgas medgifva, att du i många frågor ser lifvet melankoliskt och mörkt. Lifvet är en tung vandring i backen upp mot kyrkogården, och gråväderstankarne gå i spetsen med prestafverne. Gråväderstankarne äro vesterländingar och hylla den vesterländskt gestaltade uppfattningen, att skall något bemötas med aktning och eftertanke bör det bära mörk kolorit samt framför allt inrymma en sorg. De äro nemligen ättlingar af sjelfva den kristna lifsåskådningen. Jag betraktade någonstädes, jag mins ej hvar, ett stålstick föreställande Kristi korsfästelse. Hvarken Kristus eller korset hade dock framställts på taflan; man såg endast korsets mörka skugga öfver marken och den församlade menigheten. Detta stålstick synes mig symboliskt. Korsets skugga ligger än i dag öfver Vesterlandet och gråvädersstämningen är denna skuggas yttersta förtoning. Minnet af att kristendomen grundlades med ett lidande beherskar de flesta af våra begrepp.
Uppå derefter af Hans Excelleiice Herr Gref. ven och Landt Marskalken gjord proposition, blef Herr Sparres berörde hemställan af Ridderskapet och Adeln bifallen. Företogs till pröfning Statsoch BancoUtskottens den 23 dennes afgifne, samt den 25 derpå följde på bordet lagde, Utlåtande, öfver Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition af den 12 dennes, rörande behofvet af särskilta penningetillgångar till upphandling af spannmål. Friherre Cederström, Jacob". Vid det nu uppläste Betänkandet förekommer, att Utskotten föreslagit såsom en positiv anstalt till förminskning af Spannemåls consumtionen, det ali bränvinsbränning af Spannemål, åtmindsto* ne i de orter, som anmält sig till erhållande af Spannemåls understöd, genast må förbjudas och inställas. Jag föreställer mig att detta Utskottens Förslag varit ett misstag; ty man kan taga för gifvit, att uti en Province några glltid skola finnas, hvilka äro i behof af Spaa. Den 27 Junii e. M. 525 neroåls undsättning, 1 synnerhet till utsäde? men mängden i Provincen kan likvcll hafva tillgång nog för att bränna, och då skulle, derest Utskottens förslag amogs, massan af Provincens innevånare betagas en rättighet och tillskyndas förluster, för det 50 eller 60 personer begärt understöd. Dessutom skulle ett sådant stadgande åstadkomma afund emellan de provincer, hvilka icke få bränna, och de sorn obehindradt få begå gna denna rätt. Jag anhåller på dessa skäl, att Betänkandet matte varda åtefremitteradt. Grefve Spens, Carl Gustaf: Då fråga blifvit väckt om återremiss af det under pröfning varande Betänkandet, och några ställen deri förekommer mig, såsom tarfvande en ytterligare granskning af Utskotten, utbeder j3g mig att få framställa de anmärkningar jag varit i tillfälle att dervid göra.
Man fann efter denna eruption blott och bart ett triumvirat, af hvad man skulle kunna kalla » herremän », sluta sig till partiet och dess sträfvanden, nämligen grefve Arvid Posse, friherre John Ericsson och herr Emil Key. Af dessa hamnade dock snart grefve Posse, förr statsutskottets energiske ordförande och partiets synliga chef, i den lugna talmansstolen, friherre Ericsson drog sig vid 1875 års allmänna val tillbaka från det offentliga lifvet och herr Key befans ensam qvar såsom partiets stöttepinne, sedan äfven herrar Mankell och Dufva af Stockholms valmän blifvit från förtroendet uteslutne, just på grund af deras anslutning till landtmannapartiet. Uppenbarligen höllo hufvudstadens valmän fore, att det icke var deras sak att förse landtmannapartiet med skickliga och dugliga chefer. Sedan sålunda de bästa elementen blifvit afsöndrade eller stötta tillbaka, blef landtmannapartiet allt mer ett verkligt bondeparti. Det är från det gamla bondeståndet, hvars arftagare partiet är i rätt nedstigande led, som andra kammarens majoritet i arf tagit alla sina intressen, tänkesätt och vanor. Det förhåller sig således så, att här en fjerde-del af den gamla fyrståndsrepresentationen, och dertill den hvilken mindre än de andra varit af uppfostran och erfarenhet skapad att taga en dominerande ställning i vårt politiska lif, i sin hand har makten. Detta framhållet, må å den andra sidan icke förnekas, att flere af partiets mer fram-stående ledamöter söka på ett berömligt sätt icke blott sätta sig in i föreliggande frågor, utan äfven att efter bästa förmåga reparera hvad i deras uppfostran blifvit iorsum-madt; men den stora massan af partiet, de djupa lederna med sin okunnighet och sina anspråk, måste göra, att det välde partiet kommit till, är att beklaga. Genom det sista ministerskiftet, hvarigenom grefve Posse blef ministérens förste man, har landtmannapartiet i viss mån kommit i en annan ställning. Det skall nu på sitt sätt föreställa ett regeringsparti, och ganska märkligt skall blifva att se, huru det förut oppositionsvana partiet skall bestå i en dylik ställning. Yi få längre fram tillfälle återkomma till detta ämne.
Statsministern för utrikes ärenden föredrar dessa mål i närvaro av hovkanslern. Besluten meddelas Statsrådet så att de får någon kännedom om denna Riksstyrelses gren. § 12 Konungen äger rätt att ingå avhandling och förbund med främmande makt, sedan han hört Statsministern för utrikes ärenden. § 13 Vill Konungen börja krig eller sluta fred, kallar han till ett utomordentligt Statsråd, Statsministrarna, Statsråden, Hovkanslern och samtliga Statssekreterare och framställer för dem skäl och omständigheter och äskar deras yttrande. De bestämmer sig var och en för sig och avger yttrande till protokollet. Konungen äger nu makt att fatta det beslut han finner bäst för landet. § 14 Konungen har högsta befälet över krigsmakten till lands och sjöss. § 15 Kommandomål avgör Konungen i närvaro av den ämbetsman, som har den befattningen. Han skall vid ansvar yttra sin mening över Konungens företag samt om hans mening skiljer sig från Konungens föra sina betänkligheter och råd till ett protokoll, vars riktighet Konungen besannar med sin påskrift. Finner ämbetsmannen att företaget är vådligt beroende på otillräckliga medel eller felgrundade antaganden, tillstyrker han att Konungen kallar till ett krigsråd däröver. § 16 Konungen bör med rätt och sanning styrka och befordra, hindra och förbjuda vrångvisa och orätt, ingen fördärva eller fördärva låta till liv, ära, personlig frihet och välfärd, utan att han är lagligen dömd, ingen avhända eller låta avhända gods utan rannsakning och dom efter Sveriges lag, ingens fred i hans hus störa eller störa låta, ingen förvisa från sin ort, ingens samvete tvinga utan skydda var och en vid en fri utövning av sin Religion, så vida han inte stör samhällets lugn eller åstadkommer allmän förargelse. § 17 Konungens Domsrätt består av tolv män sex frälse och sex ofrälse som i domarämbetet ådagalagt insikt, erfarenhet och redlighet. De kallas Justitieråd och är Konungens Hösta Domstol .. § 18 Denna domstol tillkommer att avgöra alla ansökningar. § 19 Inkommer frågor hur lag skall tolkas, åligger det Högsta Domstolen att försöka förklara. § 20 I fredstid skall de mål, som från Krigsdomstolarna dragas under Konungens prövning avgöras i Högsta Domstol.
Att varumängd och deras mätare penningen balancera hvarandra är visserligen sannt; men det är lika sannt, att ökade förlagscapital frambringa ökade producter, der nya grenar för industrien eller tillfällen att med större kraft och förfining bearbeta de gamla finnas, och der de högre classernas håg, såsom här, onekligen med hvar dag mera riktas till besparing och arbetsamhet, hvaraf jemväl är anledn. att hoppas, det de lägre snart, oansedt bi'än vinets motverkan, skola efterfölja; men deremot medgifves, att om vi vilja låna för att frossa eller förstöra på improduetiva föremål, eller om vi, liksom Spaniorerna under Philip II, vilja lägga händerna i horss och med restrictioner och monopolier belägga all rörelse, om man, utan att inrätta och i deras början understödja systematiskt beräknade creditanstalter under kloka, men liberala lagar, i stället vill med fanatisk intolerans qväfva hvarje uppspirande telning deraf och låta strypsystemets och procenteriets sbirrer fortfarande få uppsöka sina offer vid misstroendets fackla, då medger jag visserligen, att allt Mexicos silfver och Perus guld, inpractiseradt i landet, äfven utan ränta, skulle gå lika hastigt derutur till andra länder, der folket är mera fritt, arbetsamt och säkert under visare lagar och mera stadgade styrelseprinciper. Men stadig II. * 9 66 Den 3 Februari f. ni. gade styrclseprinciper finnas ej i Sverige, säger man. Jag är likväl icke utan allt hopp om dessa bättre vilkor för Sverige. Det onda, det falska och det osäkra synes hafva uppnått sin vändpunkt. Hyste jag ej denna tro, ansåge jag det icke för en pligt att, lik Romaren, icke misströsta om sitt fosterland, så skulle jag icke ett ögonblick befatta mig med att ens tala om, mindre arbeta för realisationens betryggande, hvilket ändamål vore ett nonsens, ett oting, om man ej ställer så till, att nationen kan förtjena mer, än lion depenserar.
Af det anförda ansåg motionären vidare tvänne lagfrågor uppkomma, nemligen förordnandet af en Sjö-Oflicerare till Actor, på sätt i andra lauders Amiralitits-Rätter tillgår, och försvinnandet af Högsta Domstolens befattning med ifrågavarande Lagsamt Allm. Besv. och Ekon.-Ut skott ens Betänkande, N:o i5. i3 mål, hviken senare fråga dock torde fordra en grundlagsenlig behandling. äfvensom att ifrågavarande motion åsyftade alla likartade förhållanden vid krigsmagten lill lands. Hvad sålunda blifvit framställdt, hafva Utskotten tagit i öfvervägande och dervid ansett sig böra vördsamt erinra: alt, genom 14 Cap. 2 §. af Kongl. Majrts Krigs-Artiklar den 3i Mars 1798., redan finnes stadgadt, att Krigs-Rätt, såsom Förste Domstol för upptagande och behandling af mål och ärenden, rörande Militär-väsendet, endast får, med undantag af Auditeuren, utgöras af Militär-ledamöter af det vapen, hvartill den tilltalade hörer; att denna domstol, jemlikt 12 §. samma Capitel, tillkommer att uti alla förekommande frågor ransaka och, utom gröfre brottmål, desamma afdöma, samt att, jemlikt 24 §•, actoralet vid alla tillfällen, då målseganden ej sjelf målet åtalan, åligger Väbeln i Regementet att utöfva. Då denna domstol, hvars vidtagne åtgärder med målet sedermera måste ligga till grund och ledning för detsammas ytterligare behandling vid de högre instanlierne, sålunda lill sammansättning och göromål, i Utskottens tanka, bofin nes öfverensstämmande med hvad motionären yrkat, anse Utskotten någon framställning om ändring af hvad hittills i della afseende finnes stadgadt icke erfordras.
Då ingen enda anmärkning blifvit gjord, att någon afgift blifvit pålagd utöfver hvad Rikets Ständer åtagit sig, men summan det oaktadt gått till högre belopp än Rikets Ständer påräknat, och det, ehu - Den i October. 19 ru procenten å en mängd artiklar blifvit nedsatt, så hemställer jag, om man kan säga, att de ökade inkomsterna varit en ökad skattebörda. Man kan säga, att beräkningen förra Riksdagen var oriktig derföre, att man ej vågade, vid antagande af ett nytt systeme, göra beräkningen större* Således i händelse vi skulle göra en nedsättning i denna bevillning, vore det en nedsättning i skatt, icke något bibehållande af hvad som är, likasom det icke är någon ökning att bibehålla hvad. som nu utgöres, ehuru beräkningen med säkerhet kan antagas större, än vid förra Riksdagen. Det är derföre icke sagdt, att de inkomster, som nu antagas, skola för eviga tider vara en normal-beskattning. Kunde de umbäras, vore det väl. Men jag fruktar, att med de anspråk, som man kan göra på vårt samhälles förvaltning i närvarande skick, det icke kan ske. Anser man Staten som ett oumbärligt vilkor för produktionen, ett produktionsmedel, en näringsanstalt, och det är i visst afseende rätt, ty om ej den funnes, och det skydd den lemnar, så kunde få näringsföretag äga runi. Kostnader fordras, som ej kunna umbäras, och som med civilisationen stiga. Då vi hittills varit så lyckliga, att blott erlägga obetydligt, till skulds betalande, fruktar jag att en nedsättning i summan ej är att vänta; men deremot har 44 H. a* 20 Den i October. en nedsättning ovilkorligen skett genom det försämrade Myntet. I förra plenum har jag uppgifvit den, utan att någon kunnat bestrida den, nemligen en vilkorlig nedsättning af en Million Riksdaler. Detta har sin grund deruti, att vår utrikes skuld försvunnit, som eljest fordrat denna summa. Jag kan således ej instämma i de raisonnernenter Herr Hjerta framställt. Hvad sjelfva saken beträffar, tillåter jag mig icke att ingå uti pröfning, om summan erfordras, eller icke.
Allt som han trängde sig fram tog än ett fjun emot här, än ett annat der, det var alldeles som för en menniska att gå och bära ett stort träd med grenar och rötter genom en skog, så många hinder kommo der före. Än var der en liten insekt, som fallit på rygg och låg och kraffsade af alla krafter med fötterna i vädret, men ändå icke slapp opp, och honom måste fläkten hjelpa på benen; än hade en liten blomma fastnat med hufvudet under ett grässtrå och slapp ej fram i ljuset, förr än fläkten så länge ruskade om grässtrået, att blomman fick löst sitt hufvud. Då sprang just en långbent harkrank förbi och sade: „hvad du är dum, bry dig om din sak och låt andra sköta sin“, och så trafvade han bort med ännu längre steg än han kommit. Men lilla fläkten följde ändå ej det visa rådet, utan nästa insekt eller nästa blomma hjelpte han ändå. Men nu for en väderil genom dalen och gjorde en förskräcklig jordbäfning i hela gräsriket, hundra blommor kommo ur sitt läge, och tusen små insekter blefvo alldeles förirrade ur sin kosa, och den doftande blommans frö bortfördes med förskräcklig fart. „Usch, sådan vildbasare“, sade fläkten, som höjde sig helt hufvudyr från den kullerbytta han blifvit tvungen att göra. „Hvart monne nu mitt frö tog vägen?“ Derpå svingade han sig så högt han orkade, när han nu hade intet att bära och se, der låg fröet nedfallet på en sticka, just på kullen, dit han velat föra det, och hastigt var han nu der och fläktade det från stickan ned i mullen. Men nu hade det blifvit qväll ren, och nu var han trött af lek och arbete, och en präktig sängkammare hittade han åt sig, blå med silfverfärgade sirater, och der somnade han, ännu skrattande åt sin lyckade färd. Men andra dagen blef så het och så lugn, att alla fläktar sofvo hela dagen; och sådana dagar kommo flera och deremellan regnade det och stormade, så att inga små fläktar vågade sig ut på färd.
F ö r kapitalister, sarskildt fruntiinmer, liar det lange varit ett önskniiigsmål att kiinna öfverlamna vården af sina värdepapper och skötseln af sina affärer åt iiagon person eller institiition, som med. absolut sakerliet förenade piiiiktligliet ocli noggraiinliet i utförandet af det anförtrodda uppdraget afvensoin prisbilligliet. En sadaii institiition ar Stockholms Enskilda Banks Notariatafdelning (LilZa N y g a t a n 2 7, expeditionstid 70-4), so111 iiiider garanti af Stockliolriis Eiislrilda Rniik åtager sig vård ocli förvaltning af enskilda personers ocli kassors värdepapper. Om en person hos Notariatafdelningen deponerar obligatioiie~, inkasserar Notariataf delningen vid förfallotiderna kiipon - ger och tillliaiidahåller deponenten influtna medel. Vidare efterser Xotariatafdeliiiilgeii iitlottningar af obligationer och iiiiderrattar deponenten i god tid, ifall en denne tillhörig obligation blifvit utlottad, samt laiiiiiar förslag till ny plnceriiig af det ledigblifria kapitalet. Oin inteckningar deponeras Iios Notariatafdelningen iinderrattai. Notariatafdelningen galdenaren d5iroiii att rantorna a inteckningarna skola till afdelningen inbetalas, livarefter de inedel, son1 .inflyta, till deponenten redovisas. Vidare tillser Notariatafdelningen att inteclrningarne blifva i vederbörlig tid förnyade. Oin en 110s afdelningen cl&amp;poiierad inteckning genom iinderliten förnyelse skulle förfalla, ersiitter Stockholins Eiiskililn Bank därigenom nppkomrneii skada. E ' örvnriiigsrilfgift: 6 0 öre för hr pr 1,000 kronor af depositioileiis varde, dock ej under två kronor. Laderplastik. Alla slags verktyg för läderplastik säljas billigast hos PER FROM, St ockholrn. OBS.! Saxur och kiiifvnr sliptls.
– Nej, min herre, det var ämnadt åt Tore, jag har rest härs och tvärs igenom Europa, och jag har inte upptäckt en sak, som de inte stulit idén till från Amerika ... se på deras järnvägar, deras åkerbruksredskap, deras system och ställ på hvartenda område ... i allting marschera de långsamt efter oss; finns inte hufvud ... finns ingen invention i Europa ... Tore satt irriterad och egendomligt missmodig. Han hade själf ansett sig och äfven gjort sig känd bland landsmän som svenskhatare. Hade han blifvit konstnär, är det troligt att hans demokratiska instinkter minskats med åren, hans brist på börd och intellektuell underbyggnad hade då öfverskylts, och han hade kommit att slå rot på de höjder, dit hans konst fört honom. Men nu växte och frodades hans underklassinstinkter. Därhemma kunde han icke som blott och bart hygglig och intelligent människa göra sig jämlik den klass Louise tillhörde, icke ens då den klassens människor hvarken voro hyggliga eller intelligenta. Och dock hade han fått så mycken smak för lifvets förfining, att han icke längre trifdes i den sfer, där han födts. Han var en ensam man bland sitt folk, och i det exklusivt fosterländska såg han intet rum för den del af nationen, han tillhörde, utan vädrade endast frön till öfversitteri mot sin person. Därför hade han med hela sin slutna, brinnande själ kastat sig på Amerikaförgudningen. Hvad betydde ett stycke jord, några språkljud, några säregna bruk och en viss luft mot hans själs rättigheter? Där dessa kränktes, fanns intet att älska. Han njöt af yankeetidningarnas patriotiska bravader, och då han i svenska och svensk-amerikanska organ fick fatt i något, som riktigt skadegladt dräpte gamla ideal, svällde hans håg af triumf. Det skulle de ha – det var förbaskadt rätt! Hans konst hade sällan förmått lyfta honom öfver sitt tunga, själfmedvetna jag, men lifvet härute ryckte honom med sig, det verkade befriande, lättande, nästan jublande som ett konstverk. Han fann skönhet i den stora ändamålsenligheten, i att människoviljan beständigt åstadkom så underbara resultat.