Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
N:o 67 må ställas främst på listan för nästa plenum; och begagnar jag detta tillfälle för alt tillkännagifva, att ett tryckfel insmugit sig i memorialet, om rättande hvaraf Const.Utsk. gått i författning, och hvilket består deruti, att det kommit att heta: allmänna val i stället för samfällda v ajl. Frih. Hamilton, Hugo: Då det är af stor vigt för riksdagsärendenas gång, att ifrågavar. memorial snart blir liandlagdt, så anhåller jag att få förena mig uti Gr. Anckarsvärds begäran. Hr von Hartmansdorff, A u g. : Som min afskrift af föredragn.listan icke sträcker sig till Const.Utsk:s mein. Nto 67, så anhåller jag ali få vela hvad detsamma innehåller. 43o Den a8 November f. m. Rubriken å Const.Utslcs mern. N:o 67 upplästes, så lydande: ”i anledn. af de från samtliga RiksSl:n till Const.- Utsk. hänvisade anmärkn:r vid mein. N:o 38;’’ och tillkännagafs tillika att N:o 38 anginge national-representationens ombildning. Gr. Horn, Claes Fredr.: Utan att bestrida Gr. Anckarsvärds begäran, anhåller jag blott att undantag måtte få aga rum för den händelse något skriftligt memorial från StalsUtsk., med förslag till voterts-propositioner skulle inkomma, hvilket då torde få föregå Const.Utsk:s omnämnda memorial. Frih. Hermelin, Aug. Söderling: Jag anhåller att få instämma uti Gr. Anckarsvärds begäran, emedan det är af mycken vigt för Const.Utsk., att det utaf Hr Grefven uppgifna memorialet snart afgöres. Hr Rosenblad, Reinh.: Jag har ingenting alt er inra mot Gr. Anckarsvärds anhållan att Const.Utsk:s mern.
Maj:ts Befallningshafvande att rätta förelupen olaga vattenuppdämning; se Uppdämning. — om kostnaders bestridande för tryckningen af Kungörelsers utfärdande af; se Tryckning. — 102 Konungens Befallningshafvande, om dess rättighet att stadga vite i Oeconomieoch Police-mål; se Vitén. — om åtal emot Vederbörande Landshöfdingar för deras försummelse att till StatsKontoret insända de för RiksHufvudböckernes uppgörande anbefallte nödiga Omslut; se Omslut, se LandsCancelli. — om TabellFormulairer för Landshöfdingars Berättelser om årsväxten m. m., Maji II. 5, 213. Koskull, Friherre Anders, yttranden, Jan. I. 612. Jan. II. 109. Koskull, Friherre Gustaf Adolph, yttrande, Jan. II. 86. KrigsAcademien, Kongl., om Löneförbättring för LärareStaten vid; se Löneförbättring. KrigsCollegium, om Revision af förvaltningen af de under dess disposition ställde Cassör, Junii I. n5, 197. Junii II. 378. Exp. Julii 3. Konungens Svar, 3oo. Krigsfonden, angående, samt särskilte Commitlerades förvaltning af Allmänna medlen, Junii I. 115, 172. Junii II. 378. Krigsmän permitterade, om förekommande af deras kringvandring, Dec. 58o,583. KrigsRevisionen, 0111 tillökning i löner för Embetsmännen i; se Löneförbättring. Kronan, om frgmlidne Landshöfdingen von Echstedts Sterbhus befrielse från ersättning till; se von Echstedt. 103 KrigsCommitteen, om förskott från Banken till inlösen af dess In visningar; Junii II. io5, 240. Krogar, om inskränkning uti antalet af, Jan. II. i58; se vidare Bränvin.
St:r derpå icke kunna ingå; ty utom bestämmelserne ang. kas - Den 2 Mars. 15 sans vård har pluraliteten framställt sådana anspråk på pensions säkerhet, att, om de antoges, skulle de vara en inskränkning i R. St:rs rätt att använda sina medel. Det beror nemi. på R. St:r att för hvarje Riksdag bestämma eller återtaga anslag, men för pensioneringen skulle här utfärdas en lag af civillags natur och som således icke kunde rubbas utan af Konung och Ständer gemensamt. Som jag tillhörde minoriteten, var jag glad att dessa vilkor, liktydiga med afslag, uppsattes; och som R. St:r icke under sådana förhållanden kunna mottaga kassan, är derom icke mycket att orda. Likväl kan jag icke underlåta att förklara Utsk:ts afdelning min tacksamhet och gläder mig öfver att dess förslag blef Utsk:ts beslut, ty stor fara hade varit för handen, om pensionskassan inkommit i det stora svalg, som kallas Statsverket. Man säger att vi skulle fått större pensioner, och kanske hade vi äfven fått det i, början, men huru länge de utgått, det kunna vi icke nu veta. Vi hafva nemi. sett att man kan komma till bistra tider, då man får tillgripa hvad som helst, såsom till en början att försämra myntet, och -då hemställer jag, om det icke iir bättre att hafva litet än intet. Om arméen sjelf fått sköta sina jordagods, t. ex. dem som tillhöra Wadstena krigsmanshus, liksom Upsala akademi sköter sina, så skulle vi haft mycket större inkomst. Nu deremot har man sålt dem till skatte för en ringa penning, såsom t. ex. ett hemman för 4,000 rd:r, under det Upsala akademi sålt 1^ för 57,000 r:dr. Stundom har man på olika inkomsttitlar beröfvat oss medel, utan att de blifvit ersatte. Under Gustaf III:s tid t. ex. fick kassan betala ackordsafgifter. Det är bättre att arméen behåller hvad den har, och att Staten, som väl ändå bör veta att arméen, som offrar lif och blod för dess val, skydd och sjelfständighet, är värd något i pensioneringsväg, fyller hvad som fattas.
Äfven tjänarna deltaga mer eller mindre i kretsen, alldeles som i gamla tider. &amp; * Den bild, jag här sökt lemna, kan väl i sina hufvuddrag gälla för småstadslifvet i hela det öfre Italien — men också endast i sina hufvuddrag. Italienarna äro segt konservativa i sina vanor, och sekler af splittring i små samhällen och den adifferentiation » som kommer af isolering utplånas icke af ett par tiotal år af politisk enhet. Skilnaden i lokaltyp och hvardagsvanor, uppfattning och lynne kan ännu vara ganska utpräglad mellan invånarne af helt näraliggande samhällen. Man gör klokt i att hågkomma detta, innan man drager allt för bestämda slutsatser, både af det man får se i Italien ... och det man hör berättas därom. Cecilia Wccrn.August Blanche såsom författare1). Länge. hade man sett efter en pånyttfödande kraft, stor nog och stark nog att skrifva något för scenen, pjeser som icke blott dugde läsas och deklameras, utan^egde teknik nog att spelas och ses med framgång. Efter Gustaf III: s död aftynade med ett slag hela den rikhaltiga och goda produktion, som i " Sverge framfödde en dramatisk literatur och höjde Sverges teater till en aktningsvärd skådebana. Väl egde man diktare, en Nicander, Ling, Stagnelius, men teatern var ej i stånd att uppföra deras stycken, hvilka i intet fall lämpade sig för scenen. Väl fick man ibland äfven se en ny svensk produkt, af Lindeberg, af Beskow, af Åkerhielm, af Kullberg, men dessa » original » egde ingen betydelse. De voro på sin höjd aktningsvärda försök. Då spelades i Mars månad 1843 Blanches första stycke Positivhata-ren på Nya Teatern. Hufvudrollerna utfördes af en bror till Emelie Högqvist, af Mamsell Laurent, Stjernström, Zetterholm och fru Isberg, hvilken såsom bekant var författarens halfsyster.
Häraf synes klart, att saken bör behandlas så, som reservanterna framställt den och jag får på sådana grunder vördsamt anhålla om återremiss af betänk. Häruti instämde Frih. Palmstjerna, Carl Otto. Hr Rääf, Leonh. Fredr.: Genom det H. Ståndets förtroende kallad till ledamot i StatsUtsk., och vid ärendets första liand - Den 13 Maj. 555 läggning arbetande på den afdelning, till hvilken detta mål var remitterad!, äger jag om detsamma en noggrann kännedom. Klaganderne grunda sina påståenden på 2:ne skäl, ett af rätt, ett af billighet. Det löfte K. Carl Xf utgaf 1680 är icke affattadt i så bestämdt bindande ordalag, som StatsUtsk. tyckes vilja tillkännagifva. Ordalagen, äro de som man begagnar när man vill uppskjuta eller undvika ett ärende, termen, som beklagligtvis ofta af de sökande antagas såsom bifallande; men, om dessa uttryck äfven vore fullt bindande, bör man likväl betänka, att de afgäfvos 1680, att redan då fanns och länge bade funnits ett indelningsverk, för hvilket, men icke för ett sednare, sökandernes begäran och det påstådda K. löftet kunde hafva varit bindande. Det nu gällande indelningsverket inrättades 1687, icke genom påbud af en envåldsmakt, ulan genom kontrakt med rotarne, och det skulle således vara mycket märkeligt om ett löfte, gifvit 1680, skulle kunna anses inverkande på ett 7 år sednare upprättadt kneckte-kontrakt; hvartill kommer att den nu bestående roteringen ännu en gäng granskades, jemkades och fastställdes 1693—95, sålunda 13 till 15 år efter den åberopade handlingen, utan alt densamma ej eller då ansågs gällande.
Detta kan dock icke vara billigt då, sedan målet är dragit under öfverrätts pröfning, den sakfällde icke kan åläggas utgifva böterna förr, än öfverrätteu fastställt underrätts utslag. Hr von Hohenhausen, Mich. Silv.: Att kammarcollegii ifrågavande cirkulärbref tillämpats, på sätt Utsk:n i deras nu föredragna betänk, anfört, derpå är redan motionen ett bevis och denna tolkning af detsamma torde vara ganska allmän. Det torde dock vara angeläget att vederbör:de kontrollerande embelsmyndigheter få vela huruvida ådömde böter blifvit till kronofogdarne inbetalte eller icke, och delta kan man endast med visshet få reda pä derigenom, att den sakfällde styrker att hans mål ännu är beroende på öfverrätts pröfning. Delta har väl varit anlednm hvarföre den en gång för ett visst fall gifna föreskriften sedermera fortfarande tillämpats på alla orter. Det är mig ganska kärt att förnimma det en författning i ämnet är att förvänta från K. M., ty sannerligen är det icke af behofvet påkalladt att en föreskrift lemnäs, huru styrkas skall, att böter lagligen äro utestående och att någon försummelse icke ägt rum å uppbördsmannens sida. Men jag bar derföre icke någon särdeles åstundan att få bifall på detta betänk. Jag reserverade mig emot det förra tillstyrkandet. Jag kan emellertid icke bestrida att å andra sidan billighetsskäl kunna åberopas för yrkandet att de sakfällde borde vara befriade från ifrågavande onus, men att ålägga vederbör:de att genom skrifvelser underrätta hvarandra om förhållandet med utestående böter, på sätt i förra tillstyrkandet föreslogs, anser jag vara alldeles för oneröst, såväl för hofrätterne, som för K. befh:de. Emellertid lemuar jag saken derhän, dä det lärer vara likgiltigt antin - 350 Den 18 September. gen betänk, bifalles eller afslås, enär man har hopp om att snart få en fullständig författning i ämnet.
Uti en från hedervärda Bonde-ståndet till Utskottet remitterad motion har Riksdags fullmäktigen Johannes Johansson från Jönköpings län yttrat den öfvertygelse, alt Krigs-akademien vid Carlberg skulle vara icke blott ”öfverflödig,” utan äfven ”för riket skadlig/’ och såsom stöd för denna öfvertygelse hufvudsakligen andragit, hvad anginge Krigs-Akademiens förmenta obehöflighetj hurusom derstädes icke meddelades undervisning i de klassiska språken, hvilka deremot vid Rikets elementarläroverk tillförene räknats bland undervisningsämnen för hvarje yngling, men att, efter den ombildning, dessa läroverk numera undergått, det vore lärjungens målsman öppet att låta sin myndling sysselsätta sig endast med de till den humanistiska bildningen egentligen hörande ämnen, i hvilket fall ynglin gen vid sin afgång från ett fullständigt läroverk, hvaraf inom hvarje stift minst ett funnes, innehade det kunskapsmält härutinnan, hvilket Krigs-akademien hittils baft till mål att bibringa sina elever. Vid Krigs-akademien meddelades visserligen jemväl tillämpnings-kunskapen för krigs-ståndet, men detta läroverk vore dock icke derföre ”omistligt,” enär, såsom kändt vore, samma kunskap kunnat inlierntas vid privat militärskola på deri korta tiden af nio månader.
4t ■”Hvad beträffar aflöningen för ex p ed. eli efer n a i ”de sex nya stats-departementen, så enär angelägenheten ”fordrar, att dessa embeten städse innehafvas af personer, ”sorn, jemte dertill erforderlig skicklighet, äga den arbetsförmåga, som för dessa mödosamma och maktpåliggande befattningar erfordras, samt det derföre är af ”vigt, att desse embetsman erhålla en sådan aflöning, att ”de, utan bekymmer för nödig utkomst, kunna åt tjenste”befaIlningarna utslulande egna sina omsorger, har Utsk. ”funnit sig böra föreslå ett arfvode af 3ooo r:dr för hvardera af de sex ifråga var. exped.cheferna.” Äfven här nödgas jag hemställa, huruvida det föreslagna arfvodet må anses nöjaktigt och fullt motsvarande exped. chefernes befattning. Hvar och en, som förmår och tillika vill göra sig full reda för rätta beskaffenheten och vigten af dessa befattningar, dem StatsUtsk. sjelft benämner ”mödosamma och maktpåliggande, ” skall otvifvelaktig! medgifva, att en sådan exped.chef, med ”erforderlig skicklighet och arbetsförmåga, ” — såsom StatsUtsk. sig uttrycker, — är förtjent af bättre lönevillkor. Jag föreslår alltså vördsammast, att exped. c lie fern e i de sex nya stats-departementen må anvisas årlig aflöning till ett belopp af 4000 r:dr b:co för dem hvardera. Slutligen anhåller jag vördsammast, att dessa mina anmärkningar måtte få åtfölja den återremiss af StatsTJtskrs utlåt., hvarom Gr. Anckarsvärd redan gjort begäran. I sammanhang med denna lönefråga, och med föranledande af så val StatsUtskts utlåt., som slutet af Gr. Anckarsvärds nyss upplästa yttrande, utbeder jag mig att få framställa ett särskildt förslag, rörtde pensionsrättför de ledamöter af Statsrådet, sorn från sina befattningar afgå. Uti StatsUtskts nu förevar, utlåt. N:o 32, fyttrar Utskottet pag. 3:
«Men jag är väl i alla fall skyldig mig sjelf att ställa smädeskrifvaren till tals?» «Men om du nu förlorar ...?» «Så har jag i alla fall inte tigande låtit skammen bli sittande på mig.» Farbrodern retade allt mera upp sig, kanske derför att han insåg sig ha orätt och icke ville erkänna det för sig sjelf. Han afklippte tvärt allt vidare ordande i saken. «Jag vill inte, att slägten, att vi andra inblandas i sådant rusk. Ja, nu ska vi inte tala vidare om den saken, för det är onödigt besvär. Kort och godt: om du icke helt och hållet afstår från dina processplaner och bestämdt förpligtar dig till att låta det vara dödt, så– får–du–in–gen–skil–ling af mig!» Truls satt orörlig; han hade blifvit helt kall med ens. Plötsligt reste han sig, helt blek. «Ja, då får det hela gå som det kan,» sade han kort. Farbrodern kallades ut i detsamma. Han hade blifvit stående, förvånad öfver Truls’ sista ord och ton, eftersinnande, men utan att se på den unge mannen. Derpå gick han hastigt ut. Truls trädde in i stugan för att hemta rock och mössa och ridspö. Der satt kusin Karna ensam vid det långa furubordet och skötte sitt. «Adjö, kusin Karna,» sade Truls och räckte henne handen. Den unga flickan hade hastigt rest sig upp. «Ska du allaredan rida hem igen,» utbrast hon och såg på honom. Truls hade uppfångat blicken: den sade så mycket som att hon visste, att något stode emellan honom och hennes far, och att hon ungefär visste, hvad det kunde vara, och att hon var så innerligt ledsen öfver att icke allt det der kunde vara borta, och att hon icke visste sina lefvande råd, hur man skulle komma ut öfver dessa obehagligheterna. Hon såg så hjelplös och bedröfvad ut, att Truls tyckte han kunde bli rent af kär i henne. «Nå,» svarade han och log, «så här i julstöket ha alla menniskor nog att göra med sitt. Det är bara sådant onyttigt folk som jag, som kan finna på att färdas på landsvägarne så till års.»
Vidare skulle då icke fördelningen emellan länen blifva rättvis, alldenstund, såsom i början af mitt anförande blifvit visadt, allmogen i olika provinser erlägger mantalspenningarna till så olika belopp. Det missförhållande, som derigenom skulle uppkomma, faller genast i ögonen, örn 2 H. 8 58 Den j5 Februari e, m. man jemför de af motionären uppgifna beloppen af man talspenningarna för hvarje län med länens folkmängd. Man finner då t. ex., att Stora Kopparbergs län med ungefärligen samma folkmängd som Jönköpings län, betalar blott något mer än hälften så mycket i mantalspenningar; att Upsala län med dubbelt så stor folkmängd, som Jemtlands län, betalar mer än tredubbelt i mantalspenningar o. s. v. Jag föreslår derföre i stället, att anslaget till de ofvannämnda communala behofven tages af bevillningen efter i Art., på sådant sätt, att en viss del af den personliga skyddsafgiften skiljes ifrån de öfriga medlen, som till Riksg.cont. ingå, och insättes för hvarje län särskildt i dess ränteri, för att användas inom samma län efter stadgade föreskrifter. Denna del kunde antingen bestämmas så, att den utginge till lika belopp för män och qvinnor, t. ex. med ta sk. för hvarje person, eller ock efter samma grund, efter hvilken sjelfva bevillningen utgöres, så att af hvarje mans afgift toges dubbelt så mycket, som af hvarje qvinnas. Genom denna jemnare fördelning skulle de af motionären föreslagna extra-anslagen till vissa län blifva obehöfliga; emedan medlen, sålunda beräknade efter folkmängden, böra, om de rätt användas, förslå i det ena länet, så väl som i det andra.
Till så beskaffade brott trodde dock bemälde Justitie-Råd ej alla de i 47 § uppräknade vara att hänföra. De i 3 § omförmälda förfalskningsbrott, hvilka skett endast i afsigt att sig eller annan forthjelpa eller underhåll, sjukvård eller annan slik förmån åt sig eller annan förskafla, förutsatte nemligen vida mindre ondska hos den brottslige än sådane förfalskningar, som af vinningslystnad eller skadebegär begingos och borde derför ej heller stämplas med samma vanärande påföljd som dessa. Den, som sålt eller utbjudit veterligen förfalskade lifsmedel eller läkemedel, som för menniskors lif eller helsa äro farliga, vare, äfven om han icke egt kännedom om det förfalskades farliga egenskap, förfallen till ansvar enligt 31 eller 32 §, men icke borde han, i detta fall, anses mera vanfrejdad än om det vid förfalskningen begagnade ämnet icke varit farligt. De i 41 och 42 §§ samt 2 och 3 momenten af 43 § omförmälda brott syntes äfven kunna begås under sådana omständigheter, att ärans förlust skulle för dem blifva en alltför sträng påföljd; och hemställde dessa Justitie-Råd på grund häraf, att af de i 47 § uppräknade lagrum måtte uteslutas 3, 51, 52, 41 och 42 §§ samt 45 § 2 och 3 momenten. Justitie-Rådet Iggeström anförde: ”Vid stiftandet af lag angående förfalskningsbrott är det al nöden, att göra sig noga reda för brottets väsende och egenskaper. Alla sammanstämma deri, att såsom vilkor för brottets tillvaro erfordras, det gerningen skett i afsigt att bereda sig eller annan vinning eller att skada göra. Meningarne dela sig åter i fråga om hvad till brottets fullbordan hörer. Sveriges nu gällande lagstiftning utgår från den grundsats, att så snart förfalskning i afsigt, sorn sagd är, bevisligen egt rum, måste gerningen anses som ett fullbordadt brott, änskönt afsigten dermed ej varit vunnen. Genom sjelfva förfalskningen åstadkommes nemligen alltid något, hvilket kan missbrukas till skada för enskilda eller det allmänna.
Q O Rikets Ständers skrifvelse af den n Maji 1829, angående upphäfvande af Syrde punkten i Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, 1 fråga öm underställning af Under-Rätts Utslag i mål rörande edsörebrott. 1829 d. 8 September; Tal ä Ptiks-Salcn, samt Förordning expedierad. S0'0 Rikets Ständers skrifvelse af den 11 Maji 1S29, angående fritt val af Rättegångs-ombud. 1829 d. 8 September ^ svar å Riks-Salen, och förklaring utfärdad. Bil. till R. St. Just. Qmbudsm. Emh, Ber. d. i5 Jun. 1834. 27 11:0 Rikets Ständers skrifvelse af den 11 Maji 1829', med förslag (ill ett nytt moment, vid slutet af 14 §• i Instructionen lör Justitiae-Ombudsmannen. • i83o d. 1 Mars; svar å Riks-Salen. Tillägget intaget i Instructionen ©eli utfärdad samma dag. 12 0 Rikels Stäp ders skrifvelse af den a5 Maji 1829, med an mälan om förrättadt val af Justitiae-Ombudsman och dess Suppleant. Ad acla. ' 13 • O Rikets Sländers skrifvelse af den 29 Maji 1829, angående utgifva ode på Statens bekostnad af en fortsättning af den så kallade Lagsamlingen. 1829 d. 3o September; Handbref af H. Ex. Justitia^ Stats-Ministem aflåtet till Assessorerne Grefve N. Snoilsky och C. M.
Län; så får jag, med anledning häraf, äran föreslå den högst nödvändiga, och med rättvisan förenliga förändringen i Statssamt Ekonomi-Utskottens förslag osia Navigations-skolors placerande inom Riket —- att den Skola, som är föreslagen att anläggas i Gefle stad, må blifva förflyttad till Sundsvall, hvarigenom de nordligaste sjöfarande kunde få någon lättnad i den långa Väglängd, de med betydande kostnader ändock komma att vidkännas, och sorn troligen öfverstiger de flestas förmåga. Då man som motskäl anfört, att största skepps-byggerler samt skeppsfart verkställes i Gefle stad, och att sådant borde anses som en verkande orsak till Skolans förläggande derstädes, så får jag vädja till hvars och ens bedömande, sorn eger närmare kännedom om allt hvad som lill, så väl den practiske sam theoretiske kunskapen hörer — om, under den vanliga Navigalions-gursen: skeppsbyggeri elles skeppstackling hörer eller då inheintas. Genom Statssamt Allm. Besv.- och Ekon-Utskottens Betänkande, N\o ii. 17 Genom denna af mig föreslagne förändring kunna Gefle stads Skeppare-candidater besöka Stockholm på 18 mil och Sundsvall circa mil, och ega således val af arne Skolor, då deremot, om Skolan blifver förlagd i Gefle, måste Haparanda-boer resa q4 m'h Luleå-boer 77 mil, Piteå-boer 72, Umeå-boer 5o mil, Hernösands-boer 27 mil och blifver ett proportioneradt förhållande med alla de Öfriga, norr om Gefle belägna, städer, oberäknad! det större antal af landtboer inom alla nordliga tragter som egna sig åt sjöyrket.” Häruti instämde Herr Professoren A. A. Grafström. Af Herr Foenander, som ansåg Utskotten böra hafva fästat mera afseende å hans yrkande om inrättandet af en Navigations-skola i Carlshamn, helst Staten ej behöft bidraga dertill med större anslag än 400 ^ 5oo R:dr. Ank. till Exp. Utsk. d. 1 Aug., kl. 10 f. m.
För hvarje dag vardt han allt snäsigare mot dem, som kommo i beröring med honom, och han jagade slutligen genom sitt vresiga lynne på flygten alla sina gamle vänner. Sedan kom en tid, då han icke mer lemnade sin stuga, för att icke behöfva möta någon eller tala vid någon. — Fisket, — brukade han säga, — lönade sig icke mer. Mångelskorna vilja icke betala mer än tredjedelen af hvad fisken är värd. Dess utom hade han mist flere nät och båten hade fått en läcka, som han nog aldrig skulle få tid att laga. Den ende, som oftare besökte honom, var Anders Barberare. Långt ifrån att vara välkomnare än någon annan, fick emellertid äfven denne tåla mer än ett utbrott af gubbens dåliga lynne. Men kära minnen hviskade förmodligen i ynglingens öra och förtogo stundens obehag; och det torde hafva varit ovisst om, hur långt gubbens gnat skulle hafva sträckt sig, för att icke Anders skulle hafva känt trefnad i den låga stugan vid Hornsgatan. En qväll frågade Anders: — Har då far aldrig fått veta, hvart mor tog vägen? — Gick nog ner sig i förargelsen! — svarade gubben trumpet. — Kunde aldrig tåla ett förståndigt ord den menniskan! — Mor Greta var dock en präktig hustru åt Er, far. — Ja, men andligen högfärdig var hon, och rakt emot Guds ord vitnade hon — derför råkade hon också till slut ut för den ondes klor. — Men säg då far, — återtog Anders, efter en stund, i hviskande ton, — hur kunnen I tro att det gått så illa med mor? Intet enda af vitnena har ju sagt vid rätten, att det sett henne i Blåkulla? — Tror du då inte, pojke, att han, som har makten der, kan hålla någon undan för sig. Alla som sjelfmant gifva sig i hans våld, sade magister Sparrman i sista böneottan, varda för evig tid förtappade, deras spår äro det torra löfvets i stormen och de bindas vid afgrundens nedersta bål med en kedja, som aldrig brister. Der skola de sedan stå på yttersta domens dag bakom ett svart töcken, hvilket skall skilja dem från allt, som de haft kärt här i jordelifvet.