Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
St. sådana yrkat: om Utsk. intygat, ali intet bemödande varit synligt att bereda minskning i Stålens utgifter genom ändamålsenliga organisationer; att handelns och näringarnas angelägenheter varit behandlade med en klandervärd likgiltighet; alt jordbrukarne, med sina tryckande bördor och onera, arbetsoch tjensteskyldigheter, icke rönt det ringaste deltagande af Konungens rådgifvare, utan tvertom sett de åtgärder, R. St. och BondeSt. enskildt i detta afseende hos Konungen begärt, afstyrkta och lemnade utan uppmärksamhet: om Utsk. yppat del betänkliga förhållande att de föredragande icke måtte ägt Konungens förtroende, så att i flera fall af vigt icke de fått väcka frågorna i Statsrådet, utan Konungen directe der tillkännagifvit sitt beslut, så att dolde rådgifvare synas hafva varit anlitade , och de ansvariges rådslag derigenom blifvit förvandlade i reservationer: om Utsk. framlagt alla bevis, som möjligen kunnat ur prot:n framletas, att rådgifvarne icke med nog kraft ådagalagt följderna af flera ifrågasatta beslut; icke sjelfve synts hafva förskaffat sig tillräckliga upplysningar i ämnena; icke vid tillstyrkandet af vissa anslag, creditiv-upptagning m. m. ägt fullständig del af Konungens afsigter dermed , och derföre sedan funnit medlen ifrågaställas till helt andra ändamål än de uppgifna; eller om Utsk. skulle hafva ansett sig böra framlägga för R. St. de fall, då Konungen sjelf ansett sig kunna förebrå rådgifvarne, att icke hafva nog upplyst honom omförhållandena;— hvad skulle väl då desse för detta rådgifvarnes förespråkare hafva sagt om Utskottet? — De skulle förmodligen sagt hvad de nu möjligen komma att i anledn. häraf yttra emot mig, att-endast partisinnet och bitterheten kunnat framställa dylika anspeglingar.
Ibland hördes huru Elin i yran ropade på honom – ofrivilligt lade Gösta då handen på låset – men han besinnade sig, tog handen åter bort – och den tioåriga gossen gret så, som annars endast ynglingar pläga gråta. För ögonblick hade Elin sans – igenkände sin Mor, bad då om förlåtelse för sig och Gösta, och försäkrade hon ej gret mera, men vid Moderns vänliga, lugnande svar blef flickan åter oredig, kallade Grefvinnan än Onkel, än Tante, någon gång Pappa – allraoftast Gösta. Vid detta sednare namn drog Grefvinnan sig alltid litet tillbaka och hennes läpp krökte sig föraktfullt, som vanligt. Hvad Grefvinnan Ringschöld för öfrigt tänkte, under de dagar hon vakade öfver sitt mellan lif och död sväfvande barn, om hon, som Fru Wahl nödvändigt ville, kände ånger, kan ingen åtaga sig att säga. Icke ens till Läkaren undföll henne något ord om möjligheten af att uppträdet i Salongen, aftonen för Elins insjuknande, stode med sjukdomen i närmare eller fjärmare förhållande, (Det allranärmaste hade Fru Wahl deremot gerna inför domstol edeligen besvurit, i följd hvaraf hon – utan all malice likväl – tröstade Grefven med att Elins nerffeber ej var smittsam,) och det enda hvaraf kunde slutas, att Grefvinnan icke helt och hållet glömt hela den qvällen, var, att hon, efter att ha ingifvit sin Man första idéen till Alfreds bortskickande, tillade: ”Den der oförskämda gossen skall åtminstone icke kosta oss båda våra barn. – Men menade hon ock härmed, icke blott som tydligt var, Gösta, utan äfven särskilt hans näsvishet mot hennes slägtingar, så betecknade yttrandet snarare ovilja och hat mot honom än någonting annat Hvad Grefvinnan tänkte och kände, kan också nu och alltid qvitta lika. Handla gjorde hon denne gången bra – och näst Gud och Doktorn hade Elin henne att tacka för sitt tillfrisknande. Vid underrättelsen att dottern numera vore utan fara, rusade Grefve Ringschöld utan näsduk in i sjukrummet – ända bort till sängen. Elin sof – för första gången på länge, stilla och lugnt.
De hafva, efter afstyrkande af förslaget, att, till lugnets tryggande i Ilufvudstaden, återköpa några från Kronans förråd åt enskild man sålda gevär, stillatigande afhört Hans Maj:ts förklaring, det KrigsGollegium skulle förständigas att, då fråga framdeles kunde uppstå om afskiljande från förråden af odugliga vapen, desamma borde, efter derom skeende anmälan, slopas och göras fullkomligt obrukbara, så att illasinnade deraf ej måtte kunna sig begagna till lugnets och allmänna ordningens störande; hvarefter och sedan hvad af beslag och andra materialier dertill kunde användbart finnas, till förrådet åter ingått, jernet, metallen och messiugen borde efter vigt på auction försäljas, tillika med hvad i öfrigt för Kronans tjenst funnes odugligt. Om ock Konungens Rådgifvares vid förstnämnda förslag afgifna yttrande kan anses såsom ett bevis, att de icke delat Hans Maj:ts tanka om den föreskrifna slopningens nödvändighet; så måste dock läggas dem till last, att de icke, på sätt 9 § Regerings-Formen förmår, uttryckligen förklarat sin mening, ännu mindre fästat Hans Maj:ts Nådiga uppmärksamhet på den af Hans Maj:t antydda farans natur, eller derpå, att den nämnda slopningen, utom peunniair förlust, äfven måste tillfoga Riket en ännu kännbarare skada, så vida det derigenom beröfvades möjligheten alt, vid en tilläfventyrs nödig resning i massa mot utländsk fiende, bruka dessa gevär, hvilka, ehuru bristfälliga, likväl till största delen säkerligen kunde begagnas med mera fördel, än inånga vapen, med hvilka man sett ett folk, i kamp för allt hvad det eger heligt, eftertryckligen försvara sig. 6o) I flera andra frågor synas Konungens Rådgifvares föreställningar hafva saknat den bestämdhet och det eftertryck, som Folket har rätt att vänta af de män, hvilka åtagit sig ett så ansvarsfullt kall. Såsom bevis på bristande nit och drift hos Föredragande har Gi) Utskottet anmärkt, att Föredraganderne för Tre Statsexpeditioner icke förr än antingen kort före, eller ock efter, Riksens Ständers sammanträde till innevarande
Kyrkorådet dem ytterligare varna »och genom föreställningar söka till enighet förmå. Har äfven sådan var»ning fruktlöst aflupit, då skola makarna förvisas till Domkapitlet, som än »ytterligare äger dem varna, på sätt Kyrkolagen innehåller. Rätta de sig »ej heller deraf, då må, sedan sex månader från den dag, varningen skedade, framflutit, Rätten efter stämning pröfva hvad endera eller begge den »osämja vålla samt makarna emellan till säng och säte döma från och med »ett till och med två år; förbjude ock makarna, der så nödigt pröfvas, »vid vite af fängelse, att hvarandra under tiden besöka.» *) af Herr Biskopen f. d. Stats-Rådet Anjou, hvilken, med åberopande af sin vid Utskottets Betänkande N:o 19 fogade reservation, hufvudsakligen instämt med Herr Olivecrona, af Herr Professor Sundberg, som yttrade: »Jag instämmer i Herr Olivecronas reservation, så vidt den rörer de varningar, oeniga makar böra undergå, innan deras sak drages inför verldslig rätt. Deremot kan jag hvarken instämma med honom eller med Utskottet i fråga om den föreslagna skilnadsdomens innehåll. Att medgifva Domaren rättighet att tillåta de makar, emellan hvilka skall för viss tid dömas till skilnad tili säng och säte, under samma tid besöka hvarandra i deras hem, d. ä. dela säng och säte, anser jag vara en motsägelse, som ofelbart måste bidraga till att försvaga eller möjligtvis rent af tillintetgöra den med skilnadsdomen afsedda verkan. Jag tror dessutom, att Utskottet saknat tillräckliga skäl till frångående af sitt förra •) De med kursiv slil utmärkte orden beteckna skiljaktigheten emelian detta förslag och det af Pre* ste-Ständet förut antagna. H iLa (/-Utskottets Utlåtande N:o iÖ. beslut i denna del, då endast några anmärkningar hos Ridderskapet och Adeln deremot blifvit gjorda, men de öfriga tre Stånden i hufvudsaken godkänt detsamma.
Om Hancostyrelsen vore så rationelt sammansatt som andra styrelser af samma slag, skulle en reglementering icke blott vara öfverflödig, utan äfven skadlig; men då detta icke är förhållandet, och It. o. Ad. således ansett nödigt att ingå i reglementariska stadganden, tror jag, att de icke heller i detta fall böra åsidosättas, och jag ser härvid helst, att borgen föreskrifves, hvaremot jag i sådan händelse anser, att försäljningspriset under någon viss tid, såsom grund för belåningsbeloppet, gerna kan borttagas. Hr von Hartmansdorff: Då jag här hört så många särskilda meningar yttras och för egen del helst öfvergår på deras sida, som yrka den storsta säkerheten, instämmer jag med Hr lagerhjelm, att borgen tillika bor fordras, och hemställer således, att redactionen af ifrågavar. mom. må erhålla följande lydelse: till högst \: d e I a r af vanliga försäljningspriset under hal få re t näst före belåningen, och med vilkor, att antaglig borgen tillika fordras: alla öfriga actier i allmänna inrättningar, och publika papper. Hr Cederschjöld: Jag är förekommen af Hr v. Hartmansdorff och anhåller blott om propos. på den redaclion, han nu sednast föreslagit. io II. 55 434 Den 31" Jul i f. m. Hr Rosenblad: Ja" anser mig böra fasin uppmärksamheten derpå, att rnan ibland kan reglementera sådana försigtighetsmått, att ändamålet motverkas. Man bör ihågkomma, att de, som skola verkställa besluten, äro menniskor; och utan att kasta någon skugga på fordna verkställare, bland hvilka jag äfven har den äran att vara, torde jag få erinra om de följder, som erfarenheten visat vara förenade med föreskrift om borgens ställande jemte de här ifrågavar. hypotheken.
Det förefaller sålunda nog hardt och orimligt, att håde förbjuda och anbefalla samma sak, så myckel mera, som med uturakllåleuheten af det anbefallda, är förenadt det äfventyr, att varda ansedd såsom delaglig i mord. —För öfrigt innebär det Kongl. Brefv.t osammanhängande och min dre val beräkna-!e föreskrifter, t. ex. den: att så ofta Förbudet emot barnamord å predikostolarne uppläses, Presterskapet derefter bör i ämnet göra alfvarsanima föreställningar , ehuru förbudet emot barnamord icke upläses från predistolarne, eller finnes infördt bland de författningar, sorn årligen skola kungöras. Vidare påbjudes, att en viss stroph utur barnmorske-eden skulle uteslutas, som i samma ed aldeles icke igenfinnes, m. m. hvilket här blefve nog vidlyftigt att upprepa. Jag blott ber Ridderskapet och Adeln fasta uppmärksamhet dervid, att här icke är frå,. Den so November f. m' m ga om alt försvåra ansvaret för den qvinna» som framföder origla barn, utan blott om tillåtelse för föräldrar» husfader och pre» sterskap, att hvar i sin stad hafva en vakande tillsyn å barnaföderskor, på det att icke blygsel för uptäckten, upskjuien ända till sista stund, da föds]osma; tor ne sig inställa, skall öfverväldiga den svaga qvinnan lili den grad, ali hon, ofia oförmögen att vårda fostret, i stället derå lägger våldsam liand. På dessa grunder förenar jag mig i det tillstyrkande Herr voh Hartmansdorff afgifvit, i det hopp att Ridderskapet och Adeln, ömmande för oskulden, skall taga det beslut , som säkrast leder lill dess värn. Herr Cederschjöld:
Vid ifrågavarande läroverk äro numera vanligtvis anställde officerare i egenskap af gymnastiklärare och torde dessa sålunda kunna bibringa ynglingarne lika om ej högre färdighet i handtering af vapen, än som under tvänne möten kan inhemtas; och får jag med anledning af hvad jag nu haft äran i korthet anföra, vördsamt föreslå: att gymnastiken vid de högre elementarläroverken måtte så ordnas, att beväringsskyldigheten för studerande vid dessa läroverk hädanefter icke måtte kunna blifva behöflig, när de genomgått fern klasser. r5 ’ o O Om remiss till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 14 November 1865. Johannes Andersson, från Skaraborgs län. Af Ola Lasso» från Christianstads län, om ändring af Kongl. Kungörelsen den 17 Juli 1847, i fråga om utarrendering af kungsoch kungsladugårdar samt andra kronolägenheter. Uti Kongl. Maj:ts nådiga Kungörelse af den 17 Juli 1847 angående åtskilliga förändrade föreskrifter till iakttagande vid utarrendering af kungsoch kungs - .trotioner i Bonde-Ståndet 1865. N:o Jtld. ladugårdar samt andra kronolägenheter, hvaraf arrenden till statsverket ingå, finnes föreskrifvet: i 1 § att, då sådan lägenhet skall under arrende upplåtas, det åligger Kongl. Maj:ts Befallningshafvande att, sedan vederbörande blifvit hörda, utsätta ett minimum hvarunder och ett maximum hvaröfver det årliga arrendet ej får gå, samt att sedermera underställa Kammar-kollegii pröfning de sålunda utsatta minimioch maximibeloppen; och i 2 § att, derest lägenhetens förra innehafvare densamma väl brukat, arrendet deraf bör honom, eller, i händelse han är med döden bortgången, hans hustru och barn hembjudas emot den af Kammarkollegium fastställda maximi-summan samt öfriga vilkor, enligt författningarna. De sålunda meddelade föreskrifter, i fråga om sättet att bestämma minimioch maximi-beloppen, äro visserligen förändrade genom Kongl.
Och skulle återremissen förvägras, nödgas jag på förhand anmäla så väl min reservation deremot, som min protest mot alla olagligen tillkomne författningar. Grefve Posse, Arvid". I sjelfva saken är jag ense med Herr Stråle. Jag delar med honom den öfvertygelse, att de Lagar som gällde 1S09, och icke då eller sedermera blifvit upphäfne, måste ännu anses gällande. Men deremot kan jag ej instämma med Herr Hjerta, som tyckes anse nödigt, att Utskotten alltid böra besvara och förklara de anmärkningar, hvilka göras vid deras Betänkanden. Det är denna principe, som har förlängt Riksdagen. Då anmärkningar göras, tror jag att Riksens Ständer böra noga pröfva dem, innan de i oträngt mål återremittera. Denna öfvertygelse, i sammanhang med den örn sjelfva saken, gör att jag tillstyrker bifall å Betänkandet. Den io Julii f. m. 357 Grefve von Rosen, Axel: Då denna fråga nu ventileras, anhåller jag få nämna, att 1772 ars RegeringsForm icke medgifver Riksens Ständer rättigheten att sanctionera sådane Lagförklaringar. Hvad som således i laglig form tillkommet, bör icke anse såsom upphäfvet, Om deremot ett sådant förhållande skulle äga rum, som Herr Cederschjöld yrkar, så skulle äfven samma application göras på alla de Författningar, sorn tillkommit från 1720 till 1772, och det skulle visserligen hafva ganska vådliga följder, Jag tillstyrker således bifall å Betänkandet, Herr Lefrén , Johan Pehr , förenade sig med Grefve von Rosen, Friherre Boije, Ludvig: Betänkandet angar hufvudsakligen en Lag för fångspillningj men under öfverläggningen har nu en annan fråga uppkommit af vida större vigt.
Diverse personer ej hörande till viss näring Sterbhus, Gåfvor och Testamenten Summa Carlshamns Stad. Hus och Tomter Jord Repslagerier Segelduks-Fabriker Skepps-Varf Tobaks-Fabriker Ur-Fabriker Diverse personer ej hörande till viss näring Summa Sölfvltsborgs Stad. Hus och Tomter Jord Väderqvarnar Diverse personer ej hörande till viss näring Summa lius, Tomter, Verk oell Inrättningar. Jord. Utsäde af Medelafkastning, sedan utsädet är afdraget Underhållna Kreatur. Uppskattadt värde. ET O Äng. Skog och Betesmark. Summa Tunnland. Hemmantal. Hvete. s CJQ Korn. Ärter. Potates. 1 Hvete. 5d OSO CJQ Korn. Hafra. Blandsäd. Arter. Potates. a Os; 05 p O X 05 Kor. Ungboskap. Svin. Hus och Tomter. Jord. Bruk, manufakturer, qvarnar och Fabriker. Summa. B e v i 1 1 Efter Irsta Art. Efter Andra Jord, Hus, Tomter, Yerk och Inrättningar. af Embetsoch Tjcnstemäns Löner. Borgerlig näring. Ständiga Räntor. Pastorers. Skjuts. ARVID VÅKE. C. G. Fehrman. Berättelse öfver Blekinge Län för åren 1843—1847. KONGL. MAJsTS BEFALLNINGSHAFVANDE» uti Jönköping© £ ö n till KOtYGI. HAJ::T i underdånighet afg i fn e FEMÅR S-BERÄTTELSE för åren 1843, 1844, 1845, 184G och 1847. P. A. NORSTEDT & SÖNER, Kongl. Boktryckare. Underdånig Berättelse om tillståndet, i statistiskt och ekonomiskt hänseende inom Jönköpings län för åren 1843, 1844, 1845, 1846 och 1847. § i liiinets allmänna beskaffenhet.
Han vallade sin hustru, läste högt för henne, talade med doktorn och gäspade dessemellan af ledsnad, så att han trodde att han till slut skulle gäspa i hjel sig. Men om qvällarne, sedan Berta somnat, brukade han gå ut ensam, och qväll efter qväll kunde han sitta vid vattenfallet, som låg strax bortom badhuset, och tankfullt stirra in i de skummande böljorna och lyssna på det dofva, enformiga bruset. Det var den enda musik han hörde. En afton i medio af augusti, då han kom ifrån sin promenad och gick förbi societetslokalen, höll man på att musicera der inne. Hans fina öra upptäckte genast att det icke var ett vanligt pianospel; blott några obestämda ackord trängde fram till honom, men de fängslade hans uppmärksamhet och kommo honom att sätta sig på bänken utanför och lyssna. Det var Beethovens »Månskenssonat» som utfördes. Den spelades med en underlig, dämpad stillhet; icke det minsta rubato i takten, endast då den skärande dissonansen sönderbryter tonvågornas jemnhet en rörelse, liksom då man skälfver till af en inre snyftning. Denna musik sammanblandades på ett egendomligt sätt med naturen rundt omkring; aftonens stillhet, den skogsklädda dalen med dimmorna, som sväfvade af och an, och längst bort i fjerran de dunkla, blåaktiga bergstopparne, vattenfallets brus, allt liksom öfverströmmades af toner, som af ett ljuft, vemodigt månsken. Efter sonaten kom en fantasi, hållen i samma melankoliskt lidelsefulla stämning, hvilken så småningom, allt som skymningen blef djupare, öfvergick till en nästan vild dysterhet. Melcher hade aldrig hört någon musik, som så våldsamt, så oförklarligt upprört honom. Han satt alldeles orörlig, bakåtlutad, med armen lagd öfver bänkens ryggstöd och ögonen fästa på himmelen. Så småningom slöto sig hans ögon, det yttre lifvet försvann och hans själ gled in i en verld af hemlighetsfull, berusande skönhet. Då musiken slutade, for han upp, som om någon gifvit honom ett slag. Den plötsliga tystnaden kom honom att känna intrycket af en kall tomhet. Han måste göra våld på sig och anstränga sina tankar för att återfinna verkligheten.
Mellan honom och August Strindberg är den stora skil-nad, att under det den senare vill afskaffa hvarje slags bildning, hämma vetenskapens utveckling, utrota konsten och till det egentliga nyttighetsområdet inskränka literaturen samt således utplåna civilisationen och återföra menniskorna till åtminstone nära nog na turtillståndet, en ny upplaga af mäster Jean Jacques ’ sträfvanden i förra århundradet, uttalar Max Nordau sig för civilisationens framåtr förande. Han insei skaldens och konstnärens berättigade tillvaro och tror, att teatern kan varda å nyo en lokal för menniskornas kult. Menniskans behof af högre, andliga impulser och af ett ideal, af en alltid tillgänglig tröstegrund o. s. v. anses af honom för verkligt och outrotligt, men mot den ” religiösa lögnen ” uppreser han sig, mot det hyckleri, som de på bildningens höjd stående visa i gin vördnad för de positiva religionerna, deras trossatser, institutioner, högtider, ceremonier, symboler och prester. Denna vördnad är, säger författaren, ” en lögn och ett hyckleri till den grad och omfattning, att ansigtena skulle vara purprade af en ständig blygsel, om man ickegjorde de flesta saker utan eftertanke och utan att göra sig reda för deras betydelse. ” Den religiösa lögnen genomtränger och demoraliserar helå v&amp;rt allmänna och enskildta lif — det * är hufvudsumman af Max Nordaus skarpa framställning i det afseendet. Med samma skärpa och samma kraft i bevisföringen yttrar han sig mot den ” monarkiskt-aristokratiska lögnen ” liksom - mot den ” politiska ”, den ” ekonomiska ”, ” äktenskapslögnen ” m. m.
Sedan Rikets Ständer till pröfning förehaft Stats-Utskottets särskilda Memorial N:is 117, 118, 119 och 126 samt de deruti föreslagna voteringspropositionerna blifvit dels af samtliga, dels af tvenne Riks-Stånd godkända, har Förstärkta Stats-Utskottet denna dag sainmanträdt -och verkställt nedannämnda omröstningar, om hvilkas utgång Utskottet härmed får meddela Rikets Ständer kännedom. lista voteringen. Den som, på sätt Stats-Utskottet hemställt, vill att Rikets Ständer, med hufvudsakligt bifall till hvad Kongl. Maj:t i nådig Proposition N:o 45 före slagit, måtte för deras del medgifva, att till Göteborgs stad för det i den nådiga Propositionen omförmälda ändamål må upplåtas gamla Elfsborgs kungsladugård jemte dertill hörande, icke skatteförsålda lägenheter, med undantag af den mark, tillsammans utgörande 88 tunnland 14^:dels kappland, som Kronan för eget behof sig förbehållit, samt staden berättigas att uppbära och disponera de grundlegor, arrenden och andra afgifter, hvilka af såväl de skatteförsålda som öfriga lägenheterna erläggas, dock utan inskränkning i den rätt, som, på grund af Kongl. Brefvet den 14 November 1854, tillkommer innehafvare af ännu icke skatteförsålda lägenheter i Carl Johans församling, att desamma till skatte lösa, samt med rättighet för Kronan att fortfarande uppbära de inflytande skatteköpeskillingarne för sådana lägenheter, hvilka, enligt högstberörda nådiga Bref, kunna, i den mån ansökningar derom inkomma, till skatte försäljas, äfvensom Bih. till R. S. Prof. 1865 $ 1866. 4 Sami. 1 Afd. 2 Band. 31 nä/t. 2 Stats-Utskottets Memorial N:o 131. med förbindelse för staden att, i den ordning Kongl.
1 Af di g B anel. 47-ch 41 eifu 2 iOi Stals-Utskoltels Utlåtande, IV:o 42$- ning böra bifalläs; eller om möjligtvis någon lyckligare förändring inom Collegii personal må kunna under tiden emotses, den begärda summan icke bora, nedsättas under, hälften.” N:o 425., Ank. till Exp. Ulsk. den i Fehr. 184i5 kl. i e. na. Utlåtande, ii anledningaf väckt fråga om löne-ersättning för em Häradshöfding i Wermland.. Cu: a.) I anledning af Kongl. Majlis, uti Dess Nådiga Proposition om StalsYerkels tillgång, och behof, gjorde framställning., att å Justitiae-slaterne i orterne, i följd af lid efter annan beslutad klyfning af Domsagor, behof uppstått af nya löner och boställs-penningar för 2ine Häradshöfdingar ii Wermlands Län och för Häradshöfdingen i den nya Domsagan af Norrbottens Län med tillsammans 225 R:dr, hvaremot å nämnde Stater, genom indragning af Lagmans-beställningarne i Upland och Östergöthland, en indragning egt rum affhjy Rtdr 8 sk., med derunder beräknad spamnål samt 17 R:dr 3o sk. i indeldta Boställs-räntor, har Siats-Utskottet, uti dess Utlåtande N:o 40, angående regleringen af Riks-Statens Andra Hufvud-Titel, tillstyrkt, och Rikets Ständer, med bifall dertill, beslutat, att de föreslagne lönerne, till belopp af 75 R:dr för hvardera, skola för nämnde Häradshöfdingar å Stat uppföras. Kongl. Maj:t har vidare meddelat, att för den ene af Häradshöfdingarne i Wermland blifvit från och med år 1831 samt intill dess lön på stat kunde för honom anvisas, beviljade 75 R:dr årligen.
Slutligen blir hon moder till Vale (§ 19), den starke krigaren, som skall hämnas Balders död. Rindr härledes af rindi, ett stycke ouppodladt land. Odins förhållande till Jord, Frigg och Rind är icke endast naturmyt. Odin är icke blott naturens, utan äfven andens gud, som förmäler sig med det jordiska sinnet: Jord är det obildade i människoanden, Frigg det ädla sinnet, Rind det trotsiga sinnet. Andra Odins hustrur äro Grid (fn. Griðr), Gunnlöd (fn. Gunnlöð) m. fl. Man jämföre hos grekerne Uranos och Gaja, Zevs och Demeter. Jord är Gaja, Frigg Demeter; hvad svarar mot Rind? De lycklige, de behöfde henne ej; de kände ej vår långa, stränga vinter (Petersen, sid. 148). Tor. Odins väsen eller åsamakten öfver hufvud utvecklar sig vidare i Odins söner; de äro utströmningar af hans allmänna väsen. Tor (fn. Þórr) är son af Odin och Jord, samt den äldste och mäktigaste af Odins söner. Han är åskans samt den kroppsliga styrkans och maktens gudom. Han är den visserligen fruktansvärda, men välsignelsebringande åskans gud, de luften rensande och jorden befruktande regnskurarnas gud. Han är förfärligt stark och fruktansvärd i sin vrede, men tillika i hög grad godmodig. Han är en oaflåtlig beskyddare af gudar och människor, men en fiende till jättarne. Han ljungar icke för att förstöra, utan för att välsigna jorden. Åkerbruket, i synnerhet jordens förberedelse dertill, är framför allt föremål för hans omvårdnad. Vare sig Tor visar sig som yngling eller gubbe, bär han ett rödt skägg. Hans natur är eld. Styrkans bälte, Megingjord (fn. Megingjarðr), omgifver hans länder; hammaren Mjöllne (fn. Mjöllnir) svingar han i sin hand och har järnhandskar att fatta honom med; han åker på en vagn med två bockar, från hvilkas tänder och hofvar gnistor utflyga, och den rodnande skyn gifver ett återsken af hans lågande blick.