Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
t ka,f skattläggningar blifvit verLo^Uars>"B®ratte!se 1 underdånighet afgafs, och Gammelftilla Bruks samt Edst& Gronzinka’ Hammarby, Axmars, Öster-Fernebo, Ofvansjö Hamrånge "'fri"8 a| mänmngar, belägne uti instrumenter blifvit författade" n 0°° r ^ ^orsakers socknar, hvaröfver Matts och Rikets fi. h ofverlemnade till Eders Kongl. bis; hvarförutan skattläggningar^"1Oslöf? Lts,aS' derom nu afvak iecognitions-alImänningarggblifVit företal ^ °C1 WjkfJÖ Cruks afslutas, hvilket förhållande sfvo ■ g ’ men annu lcke hun™t iernverkens rerLnZ , dfven aSer rum med den å Uggelbo och Ofvansjö socknar nähöHade1”^ ttZ grufk^arne 1 forsåkers -eken af åelsing.and 'Utions-a 11 mannina har en Os,... UKen upplatne recog föranstaltad. Äfven hafva (fårens ‘'Sn,a?tare-undersökning blifvit 'örps oell andra lägenheters statk ' “anU,nÄ""e beIäSne k°'areen af Eders Kong1° Mårts och B \ b.&n!!lgar *),lfvlt verkställde; mea rbtÄ 0 ,eg?om frä \ nundre lotter än de fyra sorn f • aJimann,ngs fördelning Ä2, BntJ förtgii,Csr'vSt'^defbhasakmderfren ffVt®' '83o och ,83, aer, i saknad af medel till detta arbetes bedrik 8 vande och bestämde föreskrifter derom, kunnat ske; men sedan Eders Kongl. Majit uti Nådigt Bref af den 12
I afseende på ifrågavarande lån hafva 1827 års Revisorer jemväl anmält det af K. VelenskapsAcademien under d. i5 Mars 1826 uppgifna förhållande, samt derjemte tillkännagifva, att, enligt hvacj Revisorerne inhemtat, nämnde förhållande ännu vore oförändradt; att utgifvandet af ifrågavarande litterära arbeten ännu tillskyndade Aoademien förlust, i stället att medföra vinst, och att det vore endast af en betydligare försäljning i framtiden, som det kunde väntas, att Academien skulle erhålla ersättning försina förskotter till detta ändamål. Utskottet får nu endast anmäla, att efter den upplysning Utskottet blifvit meddeld, någon afbetalning å förenämnde lån ännu icke till ManufacturDiscontFonden influtit, samt att den från K. VetenskapsAcademien infordrade underrättelse rörande försäljningen af ofvanomförmäldte Zoologiska och Botaniska Verk innehållit, att alldeles enahanda förhållande i berörde afseende ännu äger rum, som det, på sätt förbemäldt är, till 1827 års Revisorer uppgifna. I afseende på Allmänna ArbetshusFonden hafva Allmänna ArbetshusFonden. Betänka tiden, N:o 200. 18? 1825 års Revisorer uti deras Berättelse anfort, att R. St:r i anledning af vid föregångne Revisioner gjorde anmärkningar ansett det vara upplyst, att ehuru användandet af nämnde Fond till det vid dess första inrättning åsyftade ändamål, eller anläggning af Allmänna Arbetshus i orterne, långt för detta upphört, några föreskrifter likväl icke blifvit meddelade om desi begagnande till något annat bestämdt och nyttigt föremål, utan att Fonden blifvit på serslilta tider anlitad om medel för åtskilliga tillfälliga behof och således tid efter annan minskats, så att den år 1825 rätteligen utgjorde endast 11,694 R:dr 3o sk. 9 r:st.; och enär detta förhållande i afseende på en det Allmänna tillhörig och R. Sttrs granskning underkastad Fond, syntes icke vidare böra fortfara, hade R.
Ad. bifallet. 3:dje punkten. Utsk:s yttrande blef, så vidt det angick de genom 3 RiksStånds beslut afgjorde delarne af denna punkt, lagdt till liandlingarne samt i öfrigt bifallet. 9:de punkten. Härvid förekom först Utsk:s vidblifvande af dess förra yttrande ang:de det äskade reservationsanslaget 77,000 R:dr. Frih. Den 26 Juli. 417 Frih. Åkerhjelm: StatsUtsk. har äfven här följt den princip, som nyss nämndes, nemi. att, när 2 Stånd bifallit ett föreg:de Utlät., så har Utsk. vidblifvit sitt beslut; men jag vill vid denna punkt fästa upmärksamheten derå, att om R. o. Ad. bifaller nn föredragna punkt, så är att befara att Landtstaten icke skulle få tillgodonjuta någon tillökning i lönerna, enär StatsUlsk:s förut framställda förbehåll skulle verka derhän, att de fleste Landtstatens tjenstemän icke skulle komma att åtnjuta någon lönetillökning, hvarföre jag tager mig friheten hemställa, att R. o. Ad. ville besluta ”att R. St., utan att ingå i bedömande af den upgjorda löneregleringen, till K. M:s disposition ställa det äskade reservationsanslaget 77,000 R:dr”, och på så sätt utesluta det _förbehåll, som Utsk. i sitt Utlåt. N:o 71 föreslagit. Hr von Hartmansdorff: Utsk. anmärker här huruledes R. o. Ad., likasom PresteSt., återförvisat Ulsk:s Usta och 2:dra yttranden i fråga om löneförhöjning åt Lands-slaterne (sid. II) i det förra Retänk., hvaremot punkten i sin helhet blifvit af BorgareSt. återremitterad. Det förra af dessa yttranden lyder såsom följer: ”att R. St., utan att ingå i bedömande af den upgjorda löneregleringen, till K.
Emedlertid anser jag mig, som haft tillgång alt inhemta närmare upplysningar om förhållandena, skyldig att för R. o. Ad. utveckla dessa förhållanden, på det alt man icke må gå att vidtaga ett beslut, som efter min öfvertygelse vore stridande mot hvad billighet och rättvisa klöfver. StatsUlsk. har yttrat sig på följande sätt: ”Enär, så vidt de i detta mål till Utsk. remitterade handlingar föranleda, det ville synas, som, genom meranämnde K. bref af den 3o Aug. 1743, endast besittningsrätten till kungsgården Halltorp blifvit Majoren Åderman, dess hustru och barn, för deras lifstid i nåder förunnad, samt att följaktligen och då egendomen icke kunnat å annan person öfverlåtas med bättre rätt, än Åderman densamma erhållit, Staten, sedan bemälde personer nu med döden afgått, är berättigad att återfå berörde egendom; så ock då det å Kronans vägnar i detta afseende redan väckta anspråk, på sätt ofvan nämndt är, i anseende till saknadt förordnande för Kronofogden Eneman att detsamma utföra, icke kunnat till pröfning upptagas, &c.’> StatsTTtsk. hade grundat sitt tillstyrkande, att R. St. skola ”hos K. M. i und. begära, att behörigt ombud må varda förordnadt, för att i laga ordning utföra den talan om kungsgården Halltorps återvinnande till K. M. och Kronan, samt de ersättningsanspråk i öfrigt, hvartill anledn. må förefinnas,” på det förmenande att Åderman endast för sin lifstid, samt för sin hustrus och sina barns ägde besittningsrätt lill egendomen. Delta är rakt stridande mot verkliga förhållandet. Jag tager mig friheten alt uppläsa det K. brefvet, som blifvit åberopadt, hvaraf det vill synas, att han icke allenast fick besittningsrätt för sin samt hustrus och barns lifstid, utan äfven för alja efterkommande på hela egendomen. Det K. brefvet lyder sålunda: "Afskrift. Friedrich &c. &c. Vår ynnest &c. — Oss gifve Riksens
Ju närmare det led till Johans hemkomst, dess högre slog Stinas hjerta af fröjd, och man skulle fåfängt försöka att skildra hennes nästan vansinniga glädje när, på sjelfva Julaftonen, på denna underbara stund då hjertat ovillkorligt öppnar sig för salig fröjd, likt himmelen för Bethlehemitiske herdarnes blickar, på denna högtidliga afton, sedan gröten redan var kokad och Jul-ljusen (en skänk af Mathilda) redan voro antända, Johan plötsligt i full mundering stod innanför stugans låga dörr, snart tryckande i sin manliga famn maka och barn, och kännande sig lyckligare och sällare än han någonsin varit det förut, än det förunnas dem, som ej hafva lika rent hjerta, lika friskt sinne, lika skön, fast obildad själ, som Johan, soldaten. Fyndet. SKYMNINGSBERÄTTELSE.
Fyrtioåringen tillämpar blott den vunna lärdomen, om han i de politiska striderna ställer sig på försvarsnihilisternas sida. Men om man ej kan förneka sanningen häraf, så måste nästa tanke blifva den: hvad kan göras för att råda bot for detta onda? Hvad kan göras för att höja andan inom vår svenska beväring? Det är sannt, vore den sedliga oah fosterländska andan i det hela af den rätta halten hos vårt folk, så skulle alla detaljåtgärder äfven på detta område vara öfverflödiga. Komme dessa ynglingar från hem, där äfven fosterlandskärleken hade sitt altare med en ständigt brinnande eld, då skulle de ock rodna af entusiasm, då de första gången lystrade till en svensk krigsmans kommando. Komme de från samhällen, inom hvilka pliktens majestät hålles i helgd, så skulle de blekna i känslan af ansvaret, då deras namn införas i de svenska fosterlandsförsvararnes glesa rullor. Men nu är det tyvärr icke så. Fosterlandskärleken är i dessa tider icke tänd i vårt folks djupa led. Samhällskroppen är sjuk, och ett af dess sjukdomssymptom är det nämnda beväringslättsinnet.548 EN FOSTERLÄNDSK ANGELÄGENHET. Det gäller då att, om bilden tillåtes, dietiskt behandla den sjuka organismen i det hela; jag menar, att öfver hufvud söka väcka vårt folk till fosterländsk ansvarighetskänsla genom gemensamma fosterländska uppgifters genomförande (försvarsfrågans ordnande, uppfostrans reformerande, arbetarefrågans lösning o. d.). Men det är ock på sin plats att angripa det lokala onda genom särskilda kurativa medel. Man bör därför se till, hvad göras kan för att bringa våra beväringsynglingar till besinning och pliktkänsla. Jag vågar icke i detta syfte föreslå ett så » fantastiskt » företag, som att dagen innan beväringsöfningarnas början Öfver allt i bygderna fira fosterländska fester, där de unge liksom invigdes till det heliga kallet af fosterlandsförsvarare. Det finnes icke i vårt land och i vår tid den hänförelse för fosterländska mål, som härför skulle förutsättas.
Uti alla de rikets församlingar, hvarest den till allmänt bruk årinförd, lärer ingen nu mera villja förbyta den emot återtagandet af den gamla. Och genom öfverhetens visa försorg är så föranstal* tadt, som vid åtgärder af detta slag finnes vara högst vigtigt, att ingen öfvertalas eller förbindes, än mindre tvingas mot sin villja till deras antagande, utan får bibehålla det gamla, så länge vanan och tillgifvenheten dertill föranleda. Det nya och förbättrade verkar småningom, men säkert, och dess framgång blifver förnämsta profvet på dess behof och duglighet. Det starkaste och allmännaste inkast emot antagandet af den nya Evangeliiboken har man trott sig finna uti den ännu fördröjda nya biiseltolkningen, utan hvars begagnande man ansett den förra icke bordt 3 47^ Ber®. och Ekon. Utsk. Betänknnclena komma i fråga, eller, om sådant sker, fink» tat en ny och fördubblad kostnad, när denna en gång blifver fullbordad. Visserligen måste man medgifva, att en förbättrad Bi» bel-öfversättning bade egentligen bordt föregå och bereda den Svenska kyrkans hela liturgiska reform} men, då detta icke skett, utan denna reform hunnit fullbordas, endast med undantag af Evangeliiboken; så förefinnes väl intet skäl, hvarföre detta stycka ensamt skulle bibehålla sin föråldrade drägt. Enligt sakkunnige mäns öfvertygelse, lärer ett arbste af sådan vigt och omfång, som den nya Bibel-öfversättningen, ej kunna fullbordas, än mindre blifva allmänt antaget på en mängd af år, må hända mansåldrar. Att så länge och på så oviss tid beröfva den allmänna gudstjensten en nödig förbättring uti detta angelägna stycke, synes ganska betänkligt och af intet gällande skäl föranleddt. Hvarje tid bör uttrycka det bästa, det högsta, den förmår. Det är en skatt, som man är skyldig mensklighetens sträfvande till dess ädlaste krafters utveckling. Det fullkomliga tillhörer hvarken forntid, nutid eller efterverld. Det finnes blott uti oändligheten.
— När nu härtill tages uti beräkning det förhållande, att af Garnisonen uti Götheborg, uttages erfordeligt manskap till tjenstgöring vid de 3:ne Fästningarne Warberg, Marstrand och Elfsborg, men att dervid Hustrurne och Barnen förblifva uti Götheborg, samt merendels, under det Männerne förtära sill bröd och gage borta, komma i ännu större behof af allmänt understöd, som Staden då måste utgöra; lärer detta serskildta menliga förhållande så mycket kraftigare tala för Stadens rättvisa fordran af bidrag från Staten, till utgörandet af denna ej Staden, utan det allmänna, att draga, tillkommande tunga. Utskottet har vidare ansett sig icke kunna tillstyrka något anslag för Fattigvården uti Götheborg, af det skäl, alt, om sådant beviljades Götheborg, skulle äfven andra GarnisonsStäder deraf hämta anledning Betänka uden, N:o r>5. i65 alt söka lika bidrag af Staten. Detta skäl förfaller dock väl äfven vid närmare betraktande, att 1:0 det icke innefattar rättvisa, att neka en billig fordrans fullgörande derföre, att andra kunna med skäl göra enahanda fordringar; hafva de lika rätt, så måste denna rätt ju ej heller förmenas dem; 2:0 äro de Städer ganska få, som kunna äga lika ansp/åk i denna del, när man undantager Stockholm och Carlskrona, hvilka Utskottet medgifver redan erhållit sådan hjelp, och hvilket Utskottet följaktligen äfven, visserligen med allt skäl, anser utgöra verklige prejudicater; hvaremot Götheborgs Stad i och för sin betydliga kostnad för Garnison, och dess inqvarterande, aldrig erhållit något allmänt bidrag* 3:o
Efter Kollegiernas tanke vore således alla åtgärder, hvilka hade till föremål att bringa rotarnes styrka till likhet sinsemellan, såväl inom hvarje län, som inom de särskilda länen, helt och hållet öfverflödiga och icke ledande till annat än onödiga uppoffringar å Statens sida, till visserligen ett stort antal nu lefvande hemmansegares fördel, men på bekostnad af öfriga skattdragande, som dertill direkte eller indirekte finge bidraga, utan att erhålla någon motsvarande fördel. 6 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 61. Efter öfvervägande af hvad sålunda förekommit och anfördt blifvit, hade Kongl. Majit, medelst beslut den 13 Januari 1857, funnit den då förevarande frågan om lindring eller jemkning uti roteringsbesväret för provinsen Småland icke erfordra någon Kongl. Maj:ts åtgärd. Emellertid blefvo, med föranledande af Rikets Ständers ofvan omförmälda underdåniga skrifvelse den 2 Mars 1858, Krigsoch Kammar-kollegierna anbefallda att, jemte utlåtande i ämnet, afgifva förslag till de åtgärder, som af samma underdåniga skrifvelse kunde föranledas; och yttrade Kollegierna i anledning häraf: att med den genom Kongl. Brefvet den 15 Augusti 1829 slutligen fastställda reglering af rotehjelpen i Kronobergs och Calmar län afsetts, att samma hjelp måtte för framtiden blifva af penningevärdets förändring oberoende, hvarföre den ock i spanmål bestämdes. Derigenom hade berörda ändamål också vunnits, enär, likasom kostnaden för en soldats underhåll stigit, värdet af spanmålen jemväl stigit, och ersättning sålunda ifrågavarande rotar inom Kronobergs och Calmar län tillgodokommit. Då härtill komme, att kostnaden för soldatunderhållet i sednare tider minskats äfven derigenom, att rotehållarne befriats från beklädnaden och mötesunderhället, saknade Kollegierna skäl att ytterligare förhöjning uti rotehjelpen för ifrågavarande rotar tillstyrka, desto mindre som icke ådagalagdt vore, att roteringen i allmänhet vore mera tryckande än i andra provinser, hvadan ock Kongl.
M:ts Nådiga stadfästelse, innan Riksens Ständer kunde någon åtgärd i ämnet vidtaga; så har Riksdags-Fullmägtigen för Wadstena Stad, -P. U. Huldberg, hos Riksens Ständer, med åberopande af deras omförmäldte beslut, framfört Wadstena Stadsoch Fands-Församlingars önskan, att ett Contract på förut uppgifne vilkor nu måtte uppgöras, i följd hvaraf Församlingarne, efter det Klosterkyrkan blifvit till dem upplåten, ej allenast, såsom understöd för Kyrkans reparation, finge af Staten TJnderddni^a SkrifVe/ser.’ 541 uppbara återstoden å försäljnings-summan för etet fordna Koppartaket å Kyrkan, till ett belopp af omkring 5000 R:dr, utan äfven, jemte åtnjutande af särskilde i lika ändamål före detta beviljade eller nu ytterligare förbehållné förmåner, kunde få tillåtelse att vid oftanämnde Kyrka, i stället för en ny Torn-byggnad, hvilken skulle blifva altför kostsam, uppföra en Klockstapel» Detta hafva Riksens Ständer uti öfvervägande tagit; Och sorn Riksens Ständer vid sednaste Riksdag i ämnet yttrat, att förr än ett ordentligt Contract, hvarigenom Wadstena Stadsoch Lands-Församlingar åtogo sig Klosterkyrkans försättande i fullkomligt skick och framtida underhållande, blifvit upprättadt och af K. M. I Nåder gilladt, något
I öfrigt egde Wisby hospital mycken jord, derå afkastningen under de sistförllutna tio åren tillåtit att, efter afräkning af allt som åtgått til! hospitalets hela värd och byggnadsunderhåll äfvensom af hvad till lasarettet och till uppfostringshjelp för barn m. m. utbetalts, till allmänna hospitalskassan öfverlemna årligen i medeltal närmare 5,000 R:dr. Denna afkastning skulle sannolikt vid jordbrukets förbättring på ön betydligt ökas. Det syntes motionären derföre billigt, att en inrättning med så öfverllödiga tillgångar för sitt närvarande skick, blefve på Statens bekostnad utvidgad och på ett tidsenligt sätt förbättrad, så att den landsort, till hvars förmån berörda inkomster vore gilna, icke skulle behöfva, såsom nu vore fallet, söka plats på fastlandets hospitaler; hvartill komme alt. enligt motionärens förmenande, läget för ett större hospital vore i samtart hänseende förmånligare på Gotland än på de liesta andru orter. — Dessa med liera skäl hade jemväl förmått llospitals-direktionen att, i samråd med en af Serafuner-ordens-gillet öfversänd arkitekt, utse ny plats för ett hospital straxt utanför Wisby stadsmur och att underställa Ordens-gillets pröfning en af bemälde arkitekt uppgjord ritning til! ny byggnad, beräknad för minst 50 patienter och mpd möjlighet till ytterligare utvidgning, jemte kostnadsförslag, uppgående till 128,000 R:dr. Och då flera inskränkningar, i anseende till byggnadsmaterialier, kostnad för värmeapparat m. m. syntes motionären kunna göras, borde nämnda summa icke behöfva öfverskridas ; varande på grund häraf af motionären löreslaget, att Rikets Ständer, till uppfö rande af en ny hospitalsbyggnad vid Wisby, beräknad för minst 50 patienter, mätte 36 Stats-Utskotlets Utlåtande N:o 139. (Fortsättning.) anslå en summa af 128,000
Ola Lasson har erinrat att kändt vore, det Sandhammaren, belägen emellan Cimbrishamn och Ystad, vore ett bland de för skepp, gods och manskap farligaste Ställen i våra nordiska farvatten. Visserligen hade en fyr blifvit derstädes beviljad, sä att den sjöfarande kunde iakttaga hvar stället vore beläget, men, i anseende till den starka strömmen förblefve det ändock nästan omöjligt att, synnerligast under stormnätterna, gå klar förbi detta ref, och något ställe, hvarest fartygen kunde gä in och söka räddning till dess storm och ström lagt sig, funnes ej der. Skepp och varor för stora summor samt många menniskolif hade här gått förlorade, och det vore en hemsk blick, att morgonen efter en stormnatt se dess förstörelseverk. Det starka vågsvallet och strömmen gjorde alla räddningsförsök omöjliga, äfven om olyckan inträffade på ljusa dagen och midtför strandboernes ögon, och anblicken huru medmenniskor kämpade med en gifven död, utan att något kunde, af åskådaren, till deras räddning åtgöras, blefve sä mycket fasansfullare då man visste att nästan alla dessa olyckor kunde förekommas, blott man vore pä för - Sammansatta Stutssamt Allm. Besvärsoch Ekon.-Utskottets Betänkande JW 3.. 5 h;imi betänkt att göra något derför. Sålunda funnes, vid pass en mil ofvanför Sandhammaren, vid Skillinge fiskeläge, den lugnaste vik, af ett djup, att de största fartyg kunde der ingå och derstädes ligga trygga, som i den bästa nödhamn, utan att anordnandet af denna hamn behöfde medföra några mera betydande kostnader. Den kostnad sorn härtill användes skulle, derest dräglig hamn-afgift bestämdes, gagna såväl Staten som de sjöfarande samt tillika vara en gärd ät menskiigheten. Den tillflykt Cimbrishamn nu erbjuder, kunde ej ersätta den nu föreslagna nödhamnen, ty bemäld» stads hamn lemnade ej något skydd mot nordost-stormen, hvilken dock vore den som bringade Sandhammaren de flesta offren, hvilket skydd deremot komme att skänkas af Skillinge-viken. Motionären föreslog derföre, det måtte Rikets Ständer tili Kongl.
Nej! detta är på intet sätt, jag förklarar det ännu en gång, min afsigt, så mycket mindre, som jag för egen del aldrig anfört några underdåniga Besvär, och jag dessutom icke kan uppgifva några bestämda Författningar, hvilka vederbörande StatsSecreterare och Föredragande öfverträdt eller icke iakttagit. Jag vet ock ganska väl, att jag, i sådant fall, enligt RiksdagsOrdningens 29 §., bordt gå en \ Den 17 December f. m. 9 annan väg och förete bestämda facta. Jag önskar och åsyftar blott, att för framtiden söka förekomma Besvärsmåls behandlande på sådant sätt, som jag nu baft äran anföra. Jag får således önskningsvis vördsammast föreslå ett tillägg i Författningarne rörande underdåniga Besvärs anförande hos Kongl. Majit i befordringsfrågor, nemi. att Besväranderne alltid , antingen genom en ajlåtande Nådig Skrifvelse till vederbörande Embetsverk och Auctoriteterj eller ock genom särskild Nådig Resolution måtte blifva fullständigt underrättade om skälen , hvarpå det Nådiga af slaget > vid tjensters tillsättande sig grundar. Härvid får jag äfven framställa en, af flere, ofta yttrad önskan, nemligen: alt underdåniga Besvär, med mera skyndsamhet, än någon gång skett, måtte till pröfning upptagas och afgöras, så väl i befordringsväg, (i anseende till beräknandet af lön för behöfvande Tjenstemän i hela successionen) som i andra ekonomiska frågor, hälst den vinnande parten, genom tidsutdrägt, oftast förlorar ganska mycket. Man vet till och med, att personer anfört Besvär, utan hopp att dermed vinna annat än tidsutdrägt, till stor skada för motparten. Vid juridiska och enkla ekonomiska mål, har icke sällan år och derutöfver åtgått ifrån den tid vederbörandes förklaring inkommit, tills Besvären blifvit afgjorda. lo Den 17 December f. m.
Tå nu man åsyftar ali, när oordningar vid konventiklar förekomma, de skola förbjudas, innefattar delta icke annat, än ett stadfästande af närvande praxis. Om nu praxis år sådan, vore det väl besynnerligt, om man skulle återgå till äldre strängare lagar än nn gällande pra xis. Men hvarföre är då ropet mot detta plakat så starkt? Jo, derföre att detta plakat hänger likasom damokles-svärdet öfver hvarje laglydigs hufvud, och hvar och en som vill hålla sig strängt till lagens bokstaf, öfverläder densamma. Uti min, LagUtskis Betänk, åtföljande reservation, har jag anfört hvilka förändringar jag önskade uti Utsk:s förslag; men då ingen af de talare, som här yttrat sig, antagit denna mening, och på det att det icke må bli alltför många propos:r, instämmer jag i det förslag, Hr Tersmeden, P. R., framställt, i hvilket afseende jag anhåller om återremiss. Hr von Hartmansdorff, Aug.: Ingen omtänksam styrelse tillåter okunniga personer, huru välmenande de än må vara, att sysselsätta sig med helsans vård, med läkedom för kroppen. Det är följaktligen de s. k. qvacksalfvarne förbjudet, att skrifva recepter och anväuda läkemedel, derföre, alt den sjuke kan derigenom äfventyra helsa och lif. Icke eller kan någon omtänksam styrelse tillåta okunnige personer, huru välmenande de än må vara, att sysselsätta sig med själavården. Det är derföre kyrkan icke medgifvil denna befattning åt andra än dem, som blifvit bildade till prest-emhelet och, på grund af både kunskaper och vandel, anses värdige alt utöfva ett dylikt kall. Sådan är den förståndiga och välgörande meningen med Konventikel-plakatet. Att personer, som tro sig hafva funnit ofelbara genvägar lill saligheten, skola anse sig besvärade af denna författn., är naturligt. Men det är lika naturligt, att samhället icke vill öfverlemna åt hvem som helst, att sköta det dyrbaraste menniskan äger. Det förefinnes en stor likhet emellan de kroppslige och andlige qvacksalfvarne, om jag så må uttrycka mig.