Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Och så hade de förtrollat hennes ögon, att, när hon kom till det nattliga Suomilandet, syntes det henne som om solen sken varmt, och tycktes henne der växa blommor och gräs, och ingen snö kunde hon bli varse; och syntes det henne, som om hon komme till en stad, der folk bodde och allt såg ut snarlikt som hvad hon sett förr, och mente hon det vara gynnsamma förebud, att det var så vänliga synvillor trollen läto henne dåras af. Hon frågade nu, hvar hon skulle råka den mäktigaste af alla trollqvinnorna i landet, och visades hon till en, som skulle vara den allrakunnigaste och mäktigaste. När hon hade framställt sin begäran, svarade henne trollqvinnan, att hon väl icke sjelf kunde säga, hvar det vackraste smycke i verlden stode att finna, men att hon ville gifva henne en fogel, som skulle följa den stolta frun verlden omkring om hon det önskade, och denna skulle nog visa henne, hvar det skönaste smycket stode att finna. Och den rika frun begaf sig på väg och den lilla fogeln flög framför henne och sjöng så vackra och klara toner; men derom brydde sig frun allsintet, utan längtade hon blott efter smycket. Kom hon så till ett land, der folket i åratal kämpat emot förtryck, men nu var kufvadt, och der satte sig fogeln och sjöng så ljuft och klart, just vid dörren till en usel koja. Men den rika frun tänkte: hvem vet, kanske gömde någon här det vackraste smycket undan krig och plundring, och hon steg in. På en usel bädd låg i kojan en man; hans blickar brunno och häftigt sade han några förebrående ord åt en qvinna, som stod vid hans bädd och bjöd honom en dryck. Sorgligt men stilla vände sig qvinnan om och ernade gå emot dörren, då den i detsamma öppnades och ett fruntimmer inträdde, vackert och ståtligt. Denna gick till qvinnan och sade: "Rosina, för tre år sedan, då vi gingo ut att strida för vårt land, då när hvarje hjerta klappade af stolthet, att få gå och blöda med de andra, då stannade du ensam hemma och, jag måste medge det, jag var nära att förakta dig, då jag red ut vid din mans sida.
Det sårade honom att hon kunde vara i misstämning öfver detta. Här hade han naturligtvis funnit nyckeln till hennes tungsinthet. Hon tänkte således endast på att hon skulle få obehag! Det kunde hon tänka på nu! Åh, denna småaktiga egoism! – Det steg ett harmset ogillande i hans sinne. Han kunde icke uthärda att se henne just nu. Marianne blef orörlig qvar vid fönstret sedan Börje gått. Hon hade märkt hans missnöje och instinkten sade henne dess orsak. Hon borde ha förutsett att han skulle fatta hennes förändring så, hon borde ha förebyggt en elak tydning. Hon var ensam i verlden med honom, hon var afhängig af honom, det var för stor risk att utsätta sig för hans misshag. Hon hade plötsligt sett honom i ett nytt ljus, derför att hennes egen ställning syntes henne en annan. Den Börje, hvars dyrkan hon förr emottagit med en bismak af ringaktning, var nu hennes herre. Bandet dem emellan tycktes nu först ha tillknutits på allvar, utan ett utrymme för undflykt, och hon kände något af slafvens kufvade hat. Ty nu var hon hans. För alltid. Det enda som tycktes lefva inom henne var sjelfupphållelsedriften. Att för Börje dölja sitt sinnestillstånd, att bibehålla sin makt öfver honom, det var det enda som återstod henne. Hon måste bortförklara det obehagliga intryck med hvilket han gått. Före qvällsmaten kom han in i hennes arbetsrum. Det var nu så långt lidet på året att det icke fans någon skymning med aftonbrasa, men dagern var för svag att arbeta vid, så här på qvällen. Marianne hade derför lagt undan sin virkning och satt i en af de stora stolarne vid fönstret med händerna i skötet och försänkt i tankar. Börje nickade lätt och satte sig midt emot henne på andra sidan det lilla sybordet. »Marianne», började han, »det är dumt att ha så svårt att tala som jag. Det har plågat mig många gånger, men nu värre än någonsin. Hur skall man kunna göra klart för menniskor hvad man tänker och känner, om man icke kan säga det? Jag har många gånger, när jag varit tillsamman med dig, känt det bakvända i att ... att jag icke lärt mig att utsäga mina tankar. Jag är liksom stum.
Emedlertid och utan att ingå i något försvar för denna min åsyftan, eller i något försök till vederläggning af hvad de tvenne föregående talarne mot den föreslagna dagen invändt, får jag nu blott betyga dem min erkänsamhet för det att de sålunda redan på förhand tillkännagifvit sina tankar i frågan, och icke sparat dem till längre fram vid afgörandet af Utsk:s blifvande framställning. Det måste nemi. alltid i sin mån blifva vägledande för Utsk. att känna åsigterna från flera håll; det hade således efter mitt förmenande, varit särdeles önskvärdt och för saken lyckligt, om menin garne något allmännare på förhand kunnat uttala sig, enär Utsk. utan tvifvel bör lägga till grund för sin afgifvande hemställan, icke allenast sin egen subjektiva åsigt om det för landet nyttigaste, men jemväl den opinion som det kan möjligen förutsätta vara den rådande hos R. St:r. Lyckligast vore naturligtvis om dessa begge vilkor på samma gång kunde ernås. I alla händelser bör jag för ögonblicket ej uptaga tiden med vidare svaromål, utan torde endast detta mitt korta yttrande blifva remitterad t till Utsk. hvarest jag får tillfälle att ej allenast utveckla, vidhålla eller modifiera min egen åsigt, men jemväl dervid å andras, i ämnet uttalade och Utsk. tillhandakommande förslag fästa all den upmärksamket, de genom sitt innehåll förtjena. Erih. Raab: Jag får endast vördsamt anhålla att vid mitt förra yttrande göra det tillägg, att Utsk., enligt mitt förmenande, bör taga i nogsamt öfvervägande det, så att säga, uplösningstillstånd, som uti hela landet existerar under den s. k. friveckan och icke är slutad förr än d. 1 ja till och med d. 2 eller 3 Nov. Under denna tid är det ofta ganska vådligt får husbönderna att lemna sina hem. För öfrigt ber jag att få uprepa hvad jag i början af mitt förra anförande yttrade, nemi. att jag för min del anser den lämpligaste tiden för Riksdagens början inträffa vid årets början, ehuru icke i början af år 1860, på sätt Frih.
Uti en hos Preste-Ståndet väckt motion (N:o 33) har Doktor Söderberg, jemte omförmälande af de svåiägheter, hvarmed färj ningen öfver Fårösund, beläget emellan nordöstra ändan af Gotland och den något öfver 2,000 alnar derifrån belägna Fårön, vanligen vore förenad, tillika hemställt, att då de derstädes anställde färjemännen, som för sin ofta med lifsfara förenade möda blott uppbure en ringa afgift, uppgående till 25 öre för ensam person, hvilken färdades öfver sundet, men endast 12 öre för person, då tvänne eller flera samtidigt fortskaffades, dessutom hade sig ålagdt att utan vedergällning öfver sundet föra i tjensteärenden stadda personer samt Kronans folk, Rikets Ständer, till ersättning för nämnda åliggande, ville bevilja ett årligt anslag af 50 R:dr, att emellan färjemännen vid Fårösund och Fårön fördelas efter den grund Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i orten kunde finna lämplig. Om den för färjningen öfver nämnda sund upprättade och af Kongl. Maj:t under den 23 April 1858 fastställda taxa har Utskottet förskaffat sig kännedom och deraf, bland annat, inhemtat, att Kongl, och Furstliga personer med deras sviter, tågande trupper, kronoskjutsen, kronotransporter, kurirer, poster, brefbärare i Kronans och allmänna ärenden, fångskjutsen äfvensom ortens embetsoch tjenstemän, då de i tjensteärenden färdas, äro från erläggande af ifrågavarande afgift befriade; och då billigheten af den härför begärda ersättning icke kan förnekas, och Statsverket i likartade fall tillförene icke undandragit sig att deltaga i lättandet af dylika bördor, hemställer Utskottet, att, med bifall till motionärens framställning, Rikets Ständer måtte för berörda ändamål anvisa ett årligt anslag af 50 R:dr, att emellan färjemännen vid Fårösund och Fårön fördelas efter den grund Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i orten kan finna lämpligt bestämma.
Enligt Fullmäktiges under sistförllutna Riksdag hos dåvarande Stats-Utskott gjorda framställning om enahanda understöd för ofvannämnde Pensions-kassa, hade den minskning i kassans kapital-fond, som inträffat, oaktadt de utaf Rikets Ständer, alltsedan år 1844, åt densamma beviljade understöd, härledt sig från kassans skyldighet att pensionera ej mindre enkor och barn efter tjenstemännen och vaktbetjeningen vid det år 1832 upplösta General-assislans-kontoret, än äfven enkorna och barnen efter innehafvarne utaf flera lid efter annan indragna tjenste-befattnin - Slats-Utshollels Utlåtande Jig 243. 8 gar vid Riksgälds-kontoret, faslän genom dessa tjensters indragning antalet af kassans betalande ledamöter minskats, under det pensions-beloppen till de aflidnes enkor och barn jemförelsevis ökats; och skulle denna minskning, derest ytterligare understöd från det allmänna ej erhölles, troligen komma att än vidare fortgå, helst de afgifter, som af delegarne utgjordes, ej skäligen kunde höjas utöfver det betydliga belopp, hvartill desamma redan för hvarje delegare uppginge. Således skulle kassan sannolikt i en framlid blifva urståndsatt att uppfylla sina förbindelser och motsvara de med dess inrättande åsyftade ändamål; hvaremot kassan, efter fortsatt åtnjutande af det föreslagna understödet, under loppet af ytterligare några år, borde sedermera, och i den mån äldre pensions-tagare med döden afginge, komma i tillfälle att, utan vidare bidrag från Statens sida, bestrida den kassan åliggande pensionering. Af de, rörande detta ärende, till Stats—Utskottet nu aflemnade handlingar, har Utskottet inhemtat, att Enkeoch Pupill-kassans samlade kapital-behållning, som vid 1844 års början uppgick till 64,433 R:dr 40 sk. 3 r:st. Banko, under den följande tiden minskats och utgjorde, vid slutet af år 1856, 54,995 R:dr 7 sk. 2 r:st. samma mynt.
Jag anser mig skyldig,-med ani. af Hr v. Troil? yttrande, uplysa att äfven jag af åtskilliga ledamöter inom PresteStåndet erhållit det meddelande, att om ett sådant tillägg, som Hr v. Troil föreslagit, skulle af K. o. Ad. antagas och inbjudning till PresteStåndet skedde, de för sin del, och de trodde äfven hela Ståndet, icke skulle vara obenägne att antaga detsamma. Efter härmed slutad öfverläggning, yttrade H. Exc. Hr Gr:n o. Landtm., att derunder yrkats dels bifall till Utsk:ts hemställan och dels punktens godkännande med den förändring, att slutet af 2:dra mom. skulle lyda sålunda: »då församlingen och pastor, på domkapitlets yrkande, dertill samtycka och församlingen åtager sig bestridandet af de med åtgärden förbundna kostnader.» 264 Den 21 A pr il e m. Härefter framställdes propos. å bifall till Utsk:ts hemställan och besvarades med ja. R. o., Ad. åtskiljdes kl. 3 e. m. lil fidem, O. Krakel. Lördagen den 21 April 186*0. Plenum kl. 6 e. m. Justerades 4 prot.-utdrag för förmiddagens plenum eamt protokollet för den 29 sisth Februari. Anmäldes och bordlädes Bevillningsutskottets Utlåtande N:o 20, angående Allmänna Bevillningen; och N:o 24, i anledning af väckta motioner angående folkskoleafgiftens utgörande; samt LagUtskottets Betänkin N:o 21, i anledning af ej mindre K. Mits Nåd. Propos. med förslag till förordningar angående dels ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den, som träder till eller utsprider villfarande lära, dels ock främmande trosbekännare och deras religionsöfning, än afven enskilda motioner i samma ämnen ; N:o 22, i anledn. af K. Mits Nåd. Propos. med förslag till stadga angående Högsta Domstolens tjenstgöring på två afdelningar; Nio 23, i anledning af återremiss utaf Utskits Betänk.
Tvärtom skref han till en början att han »kände sig henne närmare när han lefde närmare den jord, af hvilken vi äro komna»; han önskar att kunna sända henne en fläkt af den lätta tillvaro genom hvilken han förnyas, samt hoppas att de, som redan lefvat tio år samman, på samma sätt förenade skola sluta sina dagar. Men just denna förnyelse – som en skön milanesiska fullbordade! – kommer honom att så småningom inse förändringen i sin känsla för fru von Stein och lättnaden af att vara fri från den långa, själiska öfveransträngningen. Fru von Stein led ej blott i sin kärlek, utan äfven i sin berättigade stolthet. Ty hon hade satt in denna på den – efter många tvifvel slutligen vunna vissheten – att hon ej var en bland många, utan den enastående, den sista kvinnan i Goethes lif. I denna tro hade hon gifvit honom sin kärlek och kände med dess upphörande jorden vackla under sina fötter. Förhållandet tedde sig för henne – med rätt, men äfven, som jag förut framhållit, med orätt – som ett af de många vittnesbörden om att kärleken ofta växer, ju mer den ger, men tynar, ju mer den mottager. Fru von Stein, som med hvarje år allt mera gått upp i förhållandet till Goethe, återfinner nu i honom icke älskaren, endast vännen. Att hon, hvars känsla icke undergått någon metamorfos, ej genast antog Goethes vänskapsförslag – den insolventa kärlekens vanliga tioprocentsackord – var naturligt. Men onaturlig och oskön är hennes bitterhet – som till och med ger sig luft i smädedramat Dido – i synnerhet som hon bort minnas att hon, den äldre, bundna kvinnan, varit den främsta anledningen att Goethe ej t. ex. i Corona Schroeter erhöll en honom värdig hustru eller det hem, som nu en annan, af fru von Stein djupt föraktad varelse beredde honom. Att Goethe ej förstod fru von Steins lidande är visst, men han förblef alltid tacksam för hvad hon varit honom och ansåg med full rätt att det enda, dem båda värdiga, var en fortsatt, vacker vänskap. Denna bjöd han henne upprepade gånger, men hon tillbakavisar den och först på ålderdomen blef förhållandet slutligen vänligt.
Detta är också ganska naturligt, ty om icke Rivieran af alla specialister samfäldt erkännes som den bästa uppehållsort för bröstsjuka, är den i alla fall bäst utrustad för en vintersejour och lättast tillgänglig för alla verldens folk. Ett franskt ordstäf säger: »man reser till Cannes för att lefva, till Nizza för att roa sig och till Mentone för att dö», om man ändrar detta till, att man reser till Mentone för att varda helbregda, tror jag fransoserna med vanlig precision gifvit en träffande karakteristik af dessa Rivierans trenne största kurorter. Cannes börjar alt mer och mer att antaga storstadsdimensioner. Nizza är som bekant en mötesplats för eliten af verldens extravagantaste och rikaste publikum, och dess nervösa lif ingalunda passande för sjuklingar, så att Mentone utan all gensägelse bäst egnar sig för bröstsjuka, och dess rivaler inom italienskt område – Ventimiglia, Bordighera, San Remo och Pegli, hvilka ifrigare besökts företrädesvis af tyskar alt ifrån 1870–71 (Mentone är franskt sedan 1860), öfverträffa icke vare sig i klimat eller läge Mentone. Skyddadt som det ligger af sjöalpernas höga bergssluttningar är Mentone fastmer Rivierans varmaste och lugnaste ort och har dessutom den fördelen att ligga nära Monte Carlo och Nizza, der tillfällen till förströelser finnas. Alla dessa förenade omständigheter hafva också gjort, att Mentone blifvit den af sjuka mest besökta platsen vid Rivieran och staden, om hvilken den man berättar, hvilken först fäst den medicinska verldens uppmärksamhet på stället, engelsmannen doktor Henry Bennet 1 att den år 1859 vid hans första besök ännu var en obetydlig italiensk småstad med några få villor och ett par medelmåttiga hoteller, börjar alt mer och mer antaga en stor kosmopolitisk prägel, hvilken dock lyckligtvis ännu ej förmått uttränga det pittoreska landtliga behag som Mentone mer än någon annan ort vid Rivieran besitter.
Jag kan för min del så mycket mindre förena mig med Grefve Frölich derom, att Contrapropositionen borde blifva, det Ridderskapet och Adeln 26 Den 4 Maji f. m. anser det ifrågavarande bidraget till Götha Canal böra utgå i den ordning Rikets Ständer redan beslutat, som jag tror detta beslut vara just hvad Ja-propositionen innehåller; hvarföre jag också tänker votera Ja. Grefve Frölich: Om jag kan fatta orsaken, hvarföre Grefve Posse anser Ja-propositionen innehålla detsamma, som Rikets Ständers redan vidtagne beslut om ifrågavarande lånebidrag till Götha Canal, så måste den finnas deri, att ordet genast i detta beslut skulle innebära, att Rikets Ständers mening varit, att medlen borde utbetalas straxt, på hvad sätt som hälst, utan något vilkor. Jag tror åter ordet genast stå der endast i den mening, att utbetalningen må ske, så snart de föreskrifne vilkoren blifvit iakttagne, nemligen förbindelser af Directionen för medlens användande till Canalen, och af CanalBolaget för deras återbetalning, men alldeles icke förr, utan desse vilkors uppfyllande. När beslutet är sådant, kan jag ej fatta, att någon likstämmighet finnes mellan detsamma och Japropositionen; hvaremot åberopande af detta beslut är den lämpligaste Nejproposition. I synnerhet är det genom hvad Grefve von Schwerin nyss yttrat, klart, att StatsUtskottels hemställan, som utgör Japropositionen, innefattar ett förslag att extendera Rikets Ständers beslut så, att man skulle förbigå de utfästade nödiga vilkoren för ulbetalnin - Den 4 Maji f. m. gen och blott komma till resultatet att betala ut medlen. Jag kan vid sådant förhållande icke frånträda, alt yrka, det Contrapropositionen må blifva sådan, som jag nyss begärt. Friherre Anckarswärd: Då Herrar Fullmägtige i RiksgäldsContoret velat åtnöja sig med en så beskaffad förbindelse, som den de affordrat CaualBolaget, inser jag ej hvad grund de haft, att förfråga sig hos StatsUtskottet.
Vi i Banken afsatt det större Creditivet till en summa af Två Millioner Riksdaler , att, enligt föreskriften och förbehållen i berörde §. af Regeriiigs-Fortnen, användas. Det mindre Creditivet håfve Vi i Riksgälds-Contoiret afsatt till ett G le Bultt l?:o Gi, 63. Den 9 Augusti.i ett belopp af En ocb En half Million Riksdaler, hvaraf en tredjedel, eller Femhundrade Tusende Riksdaler, såsom hittills, skola vara att tillgå för hvarjehanda utomordenteliga tillfällen! och behof; men de öfriga två tredjedelar, eller En million, icke, utan i fall af oundgängeliga Försvars-anstalter, få lyftas. 13- §■ Dels för att förekomma en alltför hastig indragning af den i omlopp varande Sedelstocken, hvarigenom jNaringarne genom penningebrist kunde råka i lägervall, dels ock för att på något verksamt sätt söka befordra Modernäringens, Jordbrukets tillväxt, bafve i Vi beslutit, att Ranken åter skall öppnas till Eastighets-Lån, samt Eån till Odlings företag; och håfve Vi, genom särskild Våra Fullmägtiga i Banken meddelad Instruction , fastställt, på väl till hvad belopp så beskaffade Lån årligen böra utlemnas, som vilkoren för deras erhållande, samt hvad i afseende på Renta och Capital-afbetalningar m. m. blifver alt iakttaga. M§•
Det hanr n ' mligen f örefallit mig, som om de kvinnor, hvillra ordnat sin affär på detta sätt med betalning i f örskott, äfven haft en aiimiiilrnin gsviird otur med sina fosterbarn. Måhällda är jag ej berättigad att iittala någon bestaind canklagelse mot dem, då jag endast i 6 fall fått uppgift om dylik öfverenslcoinmelse och a11.talet sk ordnade affärer följaaktligeii är alldeles för litet för atst cliiraf drags någon alliniiiigiltig slutsats. Men egendomligt synes mig dock vara., att uti 5 af dessa ofvan namnda fall lcvinnoriia under loppet af sin verksamhet haft en skdeles piffallaiide oinsiittiiiizg på fosterbarn och att, äfven om jag tager deras egna uppgifter for goda, dödligheten bland dessa varit oproportionerligt stor. Om detta ej är en tillfällighet, vore åt~ninstoiie det sannolika skdet till. ett s&amp; dåligt resultat af deras barnavhd tämligen lätt att angifva. Ty betralctar. f osterniodren siii industri emiust som af€ är, så förlorar vanturligtvis barnet allt intresse i hennes ögon, s&amp; snart den vinst, som inöjligen Eau skördas, redan till fullo influtit. Snarare ligger det d&amp; i fosterniodrelis intresse att så snart som inöjligt bli fri från deiii7.a affiir för att sedan i stället kuiiiis iiig.6, en ny. Nen att detta förhållande ej k m vara a g u d t att tillförsiikra bi.braet eu god och omsorgsfull omvirdiiad, torde väl ligga i öppen dag för hvar och en., utan .. amtt det-. sammw hiix behöfver iner $n påpekas. Hmd i hand med bristande intresse för fosterbarilets viil går emellertid enligt min ' erfarenhet. ej]. gr of 07; zazn ?y7le / om riitta, behandliilgssiittet af spada barn samt en bedröflig eimish.et i fasthållaiidet af inrotade fördoinar.
St:r i skrifvelse d. 27 Sept. 1765 i underd. hemställde, om icke »de stift, län eller landsorter, hvilka åstunda, måge å egen bekost»nad få inrätta lazarett, som ock att till befordran af detta kriste»liga och högst angelägna ändamål få nyttja samma rättighet, som »lazarettet i Stockholm och behålla alla de insamlingar, kollekter »och sammanskott, som eljest till berörde lazarett ifrån länen årli»gen utgå»; och som denna framställning vann K. M:s nåd. bifall, hafva länslazaretterne derefter småningom upstått. Sedan 1787, då K. SerafimerOrdensGillet stiftades, hafva dessa sjukvårdsanstalter varit ställda under nämnde Gilles Öfverstyrelse; men först år 1817 utfärdades instruktion för de då ordnade lazaretts-direktionerne, hvilka skulle hafva den närmare tillsynen öfver dessa inrättningar, ehuru speciella instruktioner redan långt dessförinnan voro utfärdade, nemi. år 1798 för lazarettsläkarne och 1801 för lazaretternes syssloman. Redan det förhållande, att dessa reglementen och in struk - Den 23 November*, m. 353 struktioner hafva en ålder af 42 till 61 år, synes nogsamt vittna om behofvet af desainmas reviderande och försättande i ett med den nuvarande tidens förhållanden öfverensstämmande skick, och lägger man dertill den omständigheten, att K. SerafimerOrdensGillet, till följd af K. Bref d. 9 Sept. d. å., uphört med dess befattning såsom Öfverstyrelse för dessa inrättningar, och densamma blifvit öfverflyttad till K. SundhetsColl., så förefinnes en ännu större anledning att ordna och förbättra stadganderne för lazaretterne och deras styrelse, i enlighet med de förändrade förhållanden, som nu mera hafva inträdt.
I trädgården står ett blommande körsbärsträd; syrener och murgrön klänga upp öfver muren. Rummet är glest möbleradt: en chäslong, ett bord, ett antikt skåp och några stolar. Här och der på väggarne hänger en kvarlemnad studie. På högra sidoväggen är dörren till entréen, på venstra dörren till sofrummet, och strax der bredvid en kamin. Louise ligger på chäslongen med kuddar bakom ryggen och en filt öfver fötterna. Henrik sitter framför kaminen med armbågarne på knäna och en pipsnugga i munnen. Erna sysslar med att laga té vid en spritlampa på kamin-frisen; går fram till skåpet och tar fram koppar, sockerskål m. m.; lyfter i förbigående upp en flik af filten, som fallit från chäslongen ner på golfvet. LOUISE. Tack, Erna lilla. Det värsta med att ligga sjuk är nästan det, att man är till så mycket besvär för sina vänner. ERNA. Prat! För det jag kokar litet té åt dig? Kallar du det för besvär? LOUISE. Tänk på allt annat, som du gjort för mig under hela tiden jag legat sjuk. ERNA. Det är just lönt att tala om nu, sedan allt är öfver! Om ett par dar är du så kry, att du kan promenera omkring på gatorna. Det ska' bli en känsla, det! Till Henrik, i det hon stöter honom på axeln. Lån' mig din pipa. HENRIK. Nej, jag vill ha den sjelf. ERNA. Du ska' få igen den. HENRIK. Nej, jag vill ha pipan sjelf. ERNA till Louise. Se här, hjertesnoppen, håll i det här så länge, så ska' jag gå efter grädde och bröd. Huset är inte så förmöget, att det äger en bricka. LOUISE tar emot tékoppen. ERNA går hän till skåpet och kommer igen med grädde och bröd. LOUISE. Tack, tusen tack. ERNA sätter sig på chäslongkanten. Nå, smakar det? LOUISE. Åh, så skönt. ERNA smeker henne. Lilla bleknäbb! LOUISE. Lilla kraftmenniska. ERNA reser sig och går fram till Henrik. Du vill väl också ha en kopp? HENRIK. Nej. ERNA.