Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ingen enskild gren har skuld derför: nej allt, hemmets lärdomar, försåvidt de som ofta äro grundade på schablon, snäfva utilitetshänsyn och oförnuftig aktning för dagens pluralitetsmeningar, skolans, försåvidt de endast äro artificiella produkter utan sammanhang med lifvet, kyrkans, försåvidt de meddelas dogmatiskt, utan vädjan till lärjungarnes vaknande åsigter, allt det der, som faderna in-begripa i uttrycket “ en utmärkt uppfostran “ är blott och bart en barlast, så mycket mera tryckande och onödig, som den till två tredjedelar utgöres af osant eller halfsant gods. Det är konseqvenserna af ett sådant uppfostringssy-stem, som Kielland gifver oss med “ Gifts “ hufvudhandling, • och det tragiska, det djupa i boken är just skildringen af Abraham, huru denne genom tidens skoloch uppfostringsmetod blir en karakterslös lismare, från att hafva varit ett barn med goda anlag att blifva en uppriktig, frihetskär personlighet. Till detta är den bjärta bi-episoden om “ lilla Marius “ med dess qvicka, men något godtköpsaktiga dia-triber mot de klassiska studierna lagd, en episod, hvilken, ensidigt tecknad som den är, på Jångt när icke berör en med samma öfverväldigande styrka som sjelfva hufvud-handlingen. I Kiellands kritik öfver skolväsendet är, som man väl kan tänka sig, icke mycket nytt, men det är ju heller icke ens iätt att pocka på, att diktare skola blända oss med nya, osagda tankar, deras pligt och uppgift är det fastmer att samla, sammanställa och utbreda de idéer, hvilka börja gro och växa upp rundt omkring dem, och Kielland tillfredsställer härvidlag alla anspråk. Han har i “ Gift “ öst ur en af de bästa källor, som i denna väg står en nutidsman till förfogande, en bok, som hvarje bildad man och qvinna borde känna till, Spencers nyligen öfversatta arbete om uppfostran, och alla de reformer, han särskildt i det ypperligt skrifna samtalet efter professorns middag antyder, stamma från den engelske tänkarens sunda och tanke-klara verk.
Om så skett skulle följden häraf naturligtvis blifva den, att hvarje motionär framställer förslag, blottade på all utredning, och Utsk. tvingas till alla möjliga uplysningars inhemlande, hvarigenom långsamhet i ärendernas afgörande skulle upkomma, hvilket åter, enl. mitt omdöme, skulle gifva anledn. till ett rättvisare klander än Hr Frihms. Jag har ansett mig böra yttra dessa få ord, på det att åtminstone någon röst må hafva höjt sig mot ett sådant ärendernas behandlingssätt som Frih. Klinkowström ansett sig höra anvisa Utsk. Hr Gr. o. Landtnäs nu först lill bifall å Utsks hemställan framställda propos. besvarades med Nej, hvarefter förevande punkt, på grund af de deremot gjorde anmärkn:r återremitterades. 17:de lill och med, 20:de punkterne. Biföllos. 21:sta punkten. Frih. Klinkowström: Afven å ifrågavar:de punkt, deri Utsk. ansett sig icke kunna gifva ett ringa anslag af 1000 R:dr b:ko år - Den i Juli. 13 ligen lill Råby räddnings-inslitut, anser jag mig böra yrka ålerreraiss. Det bär visat sig, alt della institut, som i 12 år fortsatt sin verksamhet, lemnat vård ål 56 barn, hvilka eljest troligen hemfallit till korreclionsinrättningarne. Af dessa barn hafva endast 4 återfallit i laster och vanart. Det är mycket troligt, att om R. St. beviljade anslag lill inrättande af flere dylika anstalter inom åtskilliga delar af landet, skulle sådant icke blott ur moralisk ulan äfven ur den så mycket omtalade statsekonomiska synpunkten verka serdeles godt. Jag tror nemi. att derigenom skulle en betydlig minskning i fattigvårdsafgifterne upkomma. Den åsigt, som nuvar:de StatsUtsk. och föreg:de Ständer följt, nemi. alt Slaten icke bör inträda på delta område ulan öfverlemna erforderlige åtgärderne ål enskilda omlänksamheten och ål kommnnerne, den åsigten, säger jag, är enl. mitt omdöme origtig.
Till svar, på Herr Munck af Rosenschölds anmärkning, får jag blott erinra om de såkallade eilfverlånen, hvilka han, såsom en ifrig be - Den 5 Mars f. m. fordrare af alla lån och ofia Åberopande silia Riksdagsanor, troligen äfven var nied om alt tillstyrka vid förra Riksdagen. Hvad Ater Grefve Björnstjernas anmärkning beträffar, så erkänner jag riktigheten deraf, att silfret står i Banken för låntagarnes räkning och går gerna in på den modifikation han föreslagit. Herr Tham: Jag har ingenting att invända mot Herr von Hartmansdorffs förslag såsom contraproposition, då Utskottets förslag blir Japroposition. Jag fruktar ej eller utgången af den förestående voteringen, då två Stånd redan bifallit punkten oförändrad, och jag är öfvertygad att BondeStåndet kommer alt göra detsamma; men besynnerligt förefaller det mig, att de Herrar, som förut så nitiskt ifrat för undanrödjandet af alla anledningar till förluster för RiksgäldsContoret, just äro de som söka alt bereda RiksgäldsContoret en betydlig förlust genom ett förslag, som skulle hafva till följd, att RiksgäldsContoret ej fick en enda skilling utlånad, förr än silfverutväxlingen tagit sin början. Ty, ehuru stor den förlägenhet än är, hvari jordbruket sig befinner, tror jag likväl icke att någon skall förskrifva sig i ett mynt, som icke finnes. Det blir således dessa Herrars skuld, om RiksgäldsContoret kommer att förlora derpå, att medlen blifva outlånte. 33o Den 5 Mars f. tw. Herr Munck af Rosenschöld: Det är i sanning bedröfligt, att en Ledamot af StatsUtskottet kan så litet urskilja den olika beskaffenheten af de silfverlan, som vid förra Riksdagen beslutades, och de nu ifrågavarande lånen. Vid de förstnämnde var aldrig fråga om capitalets återgäldande i silfver.
BorgareStåndet, i följd deraf hos Kongl. ”Majit i underdånighet anhållit, det Kongl. Majit ”täcktes i Nåder förordna en Committée till utredande af dylike förluster; men som Kongl. ”Majit härå, genom Resolution den nite Augurd samma år, i Nåder yttrat: ”att då Riksens 300 StatsTJtsiottets BetänÅanden. 'Ständer icke anslagit någre medel till ersättande af ifrågavarande förluster och inga odispo'nerade Fonder, tili ett sådant ändamål voro anviste, funne Kongl. Majit Sig utur stånd, att 'kunna å BorgareStåndets ofvanberörde underdå'niga ansökning, för det närvarande något afseende göra;” så vågar jag nu å detta ämne utbedja mig Tit. synnerliga upmärksamhet. Och. 'då icke allenast ofvannämnde Riksdagars Fullmägtige och Representanter redan yttrat så ädehnodigt och benäget tänkesätt mot lidande Medborgare, förenadt med stadgadt löfte om hjelp, utan ock närvarande Riksens Högloft, 'Ständer, otvifvelaktig^ dela detta tänkesätt lika, torde jag, såvida detta tänkesätt någonsin skall kunna realiseras och det gifna löftet upfyllas, få ödmjukast hemställa, att nuvarande Riksens Höglofi. Ständer måtte taga detta ämne till slutligt afgörande och vidtaga de åtgärder, hvilka, 'i öfverensstämmelse med Statens tillgångar och 'lidande Medborgares billiga väntan, kunna le'da till ändamålets vinnande. Marth. Thunell.” Afskrift. "K o n g 1.
Gamle herr Matts mente väl bäst vara, att låta saken ligga ogild; men mig skall ingen förolämpa, om än min herre och man icke är hemma för att försvara mig; såsom han ock sällan är hemma, utan mest i Flemingens följe." Fru Metta tog i detsamma ned en stor nyckel från sin spik i nyckelskåpet, och gick till fiskboden, för att efterse sitt förråd af torra gäddor. När hon vände och synade sina gäddor, sade hon vid sig sjelf: "ja man må väl vårda en sådan välsignelse, vår not i år blifvit hugnad med. Det blir godt nog att kännas vid, och så kan man ha något att ge en fattig menniska, hvilket nog väl behöfves i dessa tider, då ingen annan har mat att sticka i munnen, än herr Clases knektar. Ja, det säger jag för sann, om än herr Erik håller honom i ära. Men se det gjorde saken, att jag lät drängarne lägga en julkaka i notkilen i första notvarpet, det syns att det halp, och vi fick fisk. Gamle herrn på Storby mente att det vore signeri. Bara gammelprat! Är inte bröd guds gåfva, och hvad är det för ondt i att locka fisken? Men herr Clas, han lemnar hvarken kakan eller fisken, allt skall knektarne ha. Vore jag karl, jag skulle ge den bondeplågarn hin svarte, och hålla mig till hans fursteliga nåde, hertig Carl. Men herr Erik, han är så from, och är som förhexad i Flemingen. Finge jag honom nu bara hem, jag skulle visa honom den afskriften af hans furstliga nådes bref, som de hade skickat hit med Månsas Lisa. Der får man nog si hur Flemingen far fram och förtrycker landet, och ställer till uppror mot kungen. Ja gud hjelpe herr Erik.
Häremot invändes, utan tvifvel, att innehafvarne af Bankens sedlar derigenom skulle gynnas på Bankens andre borgenärers bekostnad; men likasom bank-sedlar aldrig kunna sättas i samma kategori, sorn andra kredit-papper, så kunna aldrig bank-sedlarnes innehafvare betraktas såsom Bankens borganärer i den mening som innehafvare af andra fordrings-bevis. Desse sistnämndes förhållande till Banken är nemligen grundadt på ett af dem sjelfve direkte med Banken ingånget kontrakt, vid hvars afslutande de sjelfve varit i tillfälle bedöma möjligheten af vinst eller förlust till följd af aftalet. För sedelinnehafvaren, som icke stått i någon sådan underhandling med Banken, måste förlust alltid anses såsom en omöjlighet. Oberoende häraf är stadgandet af en viss praescriptions-tid, inom hvilken, dä Bank upplöses, dess sedlar böra till inlösen företes, för att betalnings-rätten skall qvarstå. I detta fall får Bank-sedelhafvaren skylla sig sjelf, om han försummar att begagna sig af praescriptions-tiden, om hvilken han genom flere gånger upprepadt kungörande fåll kännedom och erinran. 12 Sammansatta Bankooch Lag-Ulsk. Betänkande JY; A. Af det nu anförda inses, hvarför § 21 af Utskottets förslag innehåller stadganden, sorn afvika från nu gällande lagstiftning. Riksdags-fullmägtigen Nils Svenssons yrkande, alt enskilde Banker må åläggas att i samtlige Länens residens-städer i hela Riket hålla ombud för invexling af sina Bank-sedlar mot Rikets Ständers mynt har Utskottet ej ansett böra bifallas, enär, då det står hvar och en fritt att vägra mottaga enskilda Bankernes sedlar, det vöre obilligt att genom lagstadgande tvinga desse Banker, att hålla ombud för invexling af sedlarne på ställen, der desse när som heldst, till följd af bristande förtroende, kunde upphöra att cirkulera.
Uti underdånig skrifvelse af den i5 April 184r> hade Rikets sednast församlade Ständer, dels förklarat sig instämma i den vid föregångne revisioner yttrade åsigt, att de af Kongl. Kommerse-Rollegium för Manufaktur-Diskontens kreditiv på Rikets Ständers Bank begagnade tvenne räkningar under N:is 5 och 8, å den förra hvaraf bokfördes den Manufaktur-Diskonten, från äldre tid tillbaka intill år 1779, under diskont-villkor anslagna summa af 202,185 R:dr 6 sk. 1 rst, jemte de af Rikets Ständer, vid 1815 och 1818 års Riksdagar, beviljade tillökningar i detta kreditiv af tillsammans 708,713 R:dr 36 sk. 7 rst, och å den sistnämnde det, jemlikt Kongl. Brefvet den 20 Juli 1786, till Kongl. Kollegium utbetalda diskont-lån å 89,101 R:dr _ 5 — 5 sk. 4 rst'. borde, för vinnande af enkelhet oell lättnad vid bokföringen, sammanslås, och endast den äldre räkningen N:o 5 för Manufaktur-Diskonten hädanefter begagnas, dels i underdånighet anmält, det Rikets Ständer beslutat, att hela det i och för Manufaktur-Diskontens lånerörelse från Banken beviljade, ofvannätnnde äldre understöd af i,ooo,ooo R: dr må, såsom kreditiv, få begagnas och i räkenskaperna upptagas. Dessa Rikets Ständers beslut liar Kongl. Majrt, enligt skrifvelse till Kongl. Kommerse-Kollegium af den 5 Maj i?4r> ' n^“ der gillat; hvarefter och sorn, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, Rikets Ständer, på sätt deras underdåniga skrifvelse af den i Mars 1841 utvisar, för utvidgning af ifrågavarande Diskont-låner örelse, beviljat ett ytterligare kreditiv å Banken af 5oo,ooo R:dr, att af Kongl.
51 att några, fast mindre kostsamma Consumtions-artiklar, måste, utan serskild betalning, hållas till handa åt dem, af hvilka Klubben besökes, och då dessa artiklar, i anseende till qvantileterne, icke kunna i förväg bestämmas, samt, vid detta förhållande, månadtliga accord härom möjligen skulle kunna föranleda till en större utgift, så har Utskottet icke funnit skäl detta förslag tillstyrka, helst Utskottet hyser den öfvertygelse, att H:rr Taleman icke underlåta, att tillse, det all möjlig sparsamhet nu varder iakttagen. Beträffande åter frågan om mathållningen vid LandtMarskalkens så kallade Soireer, så kan Utskottet icke frånträda den uti Betänkandet yttrade åsigt, att kostnaden för denna mathållning kan och bör betraktas, såsom motsvarande de månadtliga summor, hvilka, i och för representationen, bestås de öfrige Talemännen; i följd hvaraf Utskottet anser, att ora en blifvande LandtMarskalk skulle linna lämpligt låta mathållningen vid de så kallade Soirtferne upphöra, det vore utom all fråga, att, så framt de öfrige Talemännen undfå månadtliga penningeanslag till representationskostnaders bestridande, LandO.Tarskalken också måste vara berättigad, att, för enahanda ändamål, erhålla en viss månadtlig summa, lämpad efter H. R:s o. A:s större personal. För öfrigt får Utskottet tillkännagifya, att det ifrågavarande Betänkandet blifvit, under den 26 sisth Januari, bifallet af Högv. PresteStåndet samt Hederv. BondeStåndet. Den 28 Mars 182g. 52 Stats-Utskottets i N:o 99- Utlåtande, i anledning af Utskottets Memorial N:o 68, i fråga om tryckning af Allmänna IadraguingsStaten för år 1828. H. R. o. A. har, den 2 innevarande månad, återremitterat till Utskottet berörde Memorial, sedan tvifvelsmål uppstått, huruvida detsamma innefattade ett tilleller afstyrkande af den ifrågakomne tryckningen.
På ängen i solskenet hvila Då tycks mig som båten gungar Fåren i flockar, rygg vid rygg, Framåt i sakta, vaggande takt, Och svärmar af sjungande, dansande mygg Men rundt om stranden stå tryggt på vakt Fram genom löfhvalfvet sila; Lummiga träd och dungar. Trollsländan blixtrar förbi mig Det skvalpar ... det v a g g a r. det söfver ... Som tanken, flyktig och skygg. Det tar mig med hemlig makt. Här vill jag i tystnaden dröja! Det susar öfver min panna, Jag binder min båt vid ett vaggande strå; Det tynger omkring mina ögonbryn, Längs stranden bugande alar stå, Näckrosor dansa i ring för min syn. Som djupt öfver vattnet sig böja, Det vaggar, det kan icke stanna! Hör! Och öfver mitt hufvud kling-ar Skyarne brusa som vågor, Och bränningar dåna ur s k y n. lens oändliga blå. Jag spritter ur mina drömmar Och sätter mig upp, förvirrad, förskräckt. sofvit? Det mäktiga dån, som mig väckt, Ar hafvet, som kring mig strömmar I mörka, tumlande vågor, Och vass-strå ' t, som band mig, var knäckt! Och ån och jag äro skilda! Den flyter bakom mig i drömmande fred, Men rundt omkring mig går fjärden vred å kom! Låt oss brottas^ du vilda! L Sofvande förde miavödetMot dina bränningar ned4 &lt; (Illustratör: Jenny Nyström.) EllenLundbetg; - fl Nyblom. D U N » Baler? Jo, kungsbalen på nyåret, då mammorna uppträda i uppstufvad moiré-antique och döttrarna i någonting, som jag skulle vilja kalla créme de blasque. Soaréer — • nej, gudskelof! Men supéer excellerar man i på vintern, där gamla ungkarlar sådana som vi inte ha så ledsamt, efter som maten är god och man får dra sin lilla spader.
TryckfrihetsComitéen vara närmast att deröfver till JFIofRätten ingifva ett sakkunnigt utlåtande. Visserligen sage jag häldst att man, såsom sagdt är, ginge denna punkt alldeles förbi; men om vi ej kunna slippa den, så anhåller jag, att min anmärkning äfven måtte tagas i öfvervägande. Friherre Cederström: Jag har svårligen kunnat föreställa mig, förr än jag nu kunnat höra det, att man kunde sätta i jemnförelse en Domstolens infordrade förklaring af en part, och ett utlåtande af en Comitée. Det må vara den värde talaren förbehållit att anse det som samma sak; men om han skulle blifva till ansvar ställd, som ledamot i TryckfrihetsComiteen, för ett tryckfrihetsbrott, så kan väl ej hans utlåtande få inverka på Rättens beslut. Comiteen utlåter sig då blott till eget försvar. Hvad Herr von Hartmansdorff yttrat, om oformligheten af närvarande öfverläggning, kan jag ej ingå på. Det är redan af Herr Grefven och LandtMarskalken yttrat, huru det skall tillgå, således är den frågan förbi. Hvad mig beträffar, kan jag ej gå in på att tillstyrka hörandet af en au thori tet, hvars skyldighet det vore att utlåta sig, och det med den stora rättighet att vara utan ansvar. Jag får begära votering i fall ej Ståndet skulle instämma i min mening. Hans Excellence Herr Friherre La - Den 27 Januari i e. w. 149 gerbjelke: Herr Cederschjöld har begynt silt anförande med anmärkning öfver det missöde, han säger sig hafva iråkat, att vara af olika opinion med mig. Efter den sista voteringens utgång torde han finna detta missöde, om det så kan benämnas, vara betydligen förmildradt. Utgående för öfrigt i sjelfva principerna af denna fråga från olika synpunkter, är det icke besynnerligt att vi äfven i tillämpningen tänka olika. Den värde Talaren nämner, såsom grund för sin motsatta mening, tryckfrihetens ingripande i svenska Folkets rättigheter. Ingenting är sannare än detta ingripande.
Parterne afträdde, hvarunder Härads-Rätten tog målet i öfvervägande, och sedan de å nyo inkallade blifvit, afkunnades följande Utslag: Sedan Krono-Länsmannen Välbetrodde Anders Muting denne dag med Embets Memorial inkommit, och påstående gjort det resanden Uno von Trasenberg, som honom i Embets-ärender öfverfalla skolat, borde til ansvar ställas, och böta ethundrade Daler Silfvermynt, samt göra offentelig afbön, och Härads-Rätten sedan vittnen hörde blifvit, och målet utredt, pröfvat skäligt i förmågo af 18 Cap. 8 § Missgärnings-Balken, pligtfälla välbemälte Trasenberg til 40 Dal. Silfvermynts vite eller 66 R:dr 32 sk. Banko Specie, thy ansåg Härads-Rätten Trasenberg lagligen öfverbevist, dock aldenstund Härads-Rätten med lugnt medvetande om rättskaffensheten af sina åtgärder, är öfvertygad om, at i oväldige och tänkandes omdöme Krono Länsmannen Anders Muting lika litet skulle förlora genom en underlåten afbön, som vinna någon uprättelse genom en sådan; alt derföre frikallade Härads-Rätten Uno von Trasenberg ifrån dess görande. Och angående hvad von Trasenberg särskilt anfört rörande förment oriktig Domstol, så hörer slikt ej til Härads-Rättens uptagande, utan förvises Herr v. Trasenberg, at i den delen å ort och ställe som vederbör, sin talan anmäla, om han dertil sig befogad finner.” Häröfver förklarade Trasenberg missnöje, med anhållan om anvisning til Besvärs anförande, af hvilken oväntade begäran vice Häradshöfdingen fann sig så besvärad, at han endast mundteligen förklarade, at som detta vore urbota mål, kunde Trasenberg endast gå suplicando til Kungs. Pligtfäld och öfverbevist, blef nu Trasenberg och Sofi återförda, med hemlig hälsning ifrån Häradshöfdingen att icke vara rädda, och at stiga in i hans rum, dit han sjelf äfven snart ankom.
Vid Eriks läppar voro vid Stellas hals, under det hans armar sakta omfamnade hennes lif, hviskade Stella honom i örat: – Jag älskar dig. Och då han ännu intet sade, talte Stella: – Och du älskar mig? Då lemnade Erik hennes omfamning och såg icke ens i hennes öga, då han svarade: – Min himmelske fader, förlåt en Herrans tjenare, som redan alltför ofta förglömt dig för denna flicka, som ändå är blott en jordisk varelse. Förlåt den, hvars tankar och böner till dig grumlats och fått färg af känslor, ack ... kanske alltför varma för detta barn. Erik var icke en Herrans tjenare af den art, som vill, att så säga, bannlysa en varm kärlek till «en jordisk verelse» ifrån prestens bröst, mera än från lekmannens. Icke heller yrkade han på att man bör älska «förnuftigt» och med sans. Endast det att han aldrig föreställt sig det en jordisk kärlek kunde vara så varm och så ... himmelsk. – Kanske Gud har velat lära oss en del af sin egen kärlek – sade Stella med ett vemodigt, mildt och tröstande anlete. Och liksom Erik blifvit mildt och ljuft förvandlad genom dessa Stellas ord, besvarade han nu hennes fråga med: – Ja, jag älskar dig. Enkla ord, hvilka dock aldrig komma ur modet; evigt unga ord, hvilkas klang stundom är oss så ljuf. Enkla, vältaliga ord! En lång stund sade de intet, utan de greto. Eriks tårar vätte Stellas hals, Stellas tårar vätte Eriks kind. Omsider sade Stella med ett löje midtigenom tårarne: – Minns Erik, hvad jag utbad mig af min vän, innan mina frågor, innan ... – Ja min Stella, du bad mig predika i morgon – svarade Erik och slet sig sakta lös ifrån Stella – och jag vill lyda dig. Nej icke lyda dig ... men likagodt ... jag skall predika. Och snart var han i sitt eget rum och skref sin predikan, med ett lugn och ett mod, som förundrade honom. Den kraft, vilja och förmåga, hvarom han för några timmar misströstade, föll sig för honom nu så lätt. Det himmelska ordet tycktes honom icke mera grumlas af den jordiska kärleken. Kap. XI.
Jag vill gerna släppa Fändriks-boställena; ty Under den tid man står i den motsvarande officersgraden, behöfver man ännu utbilda sig och genom resor o. s v. förvärfva kännedom om verlden. Deremot tror jag, hvad Löjtnansgraden beträffar, man upnår sällan denna grad förr än efter trettionde lefnadsåret, att Staten, derest personer inom denna grad hade tillfälle att på sitt eget hem upöfva sin förmåga som jordbrukare, skulle deraf skörda lika mycken vinst som om Per eller Pål finge arrendera deras boställen och draga fördelarne af desamma. Jag önskar och hoppas, att Utsk. eller den Komité, som enl. motionärens åsigt skulle tillsättas, måtte taga dessa anmärkn:r i öfvervägande. Jag vill dock slutligen nämna, att det förefaller mig eget, att en enskild motionär vid den ena Riksdagen efter den andra yrkar, att just hans förslag skola komma under granskning, då den, som har öppna ögon, icke kan undgå att se ett sträfvande eller ett. bemödande hos Regeringen att förbättra den hittills varande ställningen. Om Regeringen således icke funnit sig uti att till alla delar uptaga Hr Stjernsvärds idéer, uttryckta i hans förslag, ser jag icke egentligen någon nödvändighet, att dessa förslag skola af en särskild Komité granskas. Måhända är detta en för långt drifven gensträfvighet emot den, som jag känner på mig, åsyftar att vända upp och ned på vårt indelningsverk, och jag har derföre endast velat i förbigående yttra dessa ord, tör öfrigt öfverlemnande åt Utsk. att i sjelfva saken besluta. Frih. Stael von Holstein, Fab. Wilh.: Om jag icke misstagit mig om Ilr Stjernsvärds mening, torde den vara, att då Den 6 December e. m. 467 motionären velat vägra de anslag, som Regeringen föreslagit för Arméen, så har sådant skett, emedan han i sin motion föreslagit ännu högre belopp till löner för samma personer. Det förefaller mig icke underligt, alt han gör detta i sammanhang med en fullkomlig omorganisation af Arméen, då dertill skulle finnas icke allenast fullkomligt tillräckliga medel, utan jemväl öfverskott.