Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag delar hela Riddarhusets känsla för behagen af Friherre Wirséns tal, men jag kan omöjligen an* Den 28 Juni. se för riktig den ceconorniska grundsats som deri antages, nemligen att prohibitiv» Lagar skola vara skadliga, och skola synnerligen vata det då frågan är om varor, hvilka tillhöra Kfsförnödenheterna. Denna grundsats synes hatva utgjort den axel, omkring hvilken, i motsatt förhållande förstådd, det Särskildta Utskottets Betänkande har hvälft; och han skall alltid, giijad eller ogillad, medföra en afgörande verkan i Statshushållningen För olika länder måste den blifva af olika pöföljd. Antagen tor Norrige blir den nyttig 3 men an» tagen för Sverige , måste den blifva skadlig. Och jag tror mig, till bevis för den sednare mc» ningen, blott behöfva framlägga ett exempel. Det är, nämligen, utan aU tvifvel att Pålens pch Rysslands producenter vidkännas så låg produetions-kostnad, att de kunna, medfördel för dem , sända på oss Spannmål och Brännvin till ett försäljnings pris , som understiger Svenska jordbrukarens produetionskostnad ; och fölp den blir då, att våra köpmäns industri, kommissions arvodet , båtar dem, men ruinerar vår modernäring , Jordbruket. Detta exempel kan äfven gällk i afseende på flera andra varor , räknade till lifsförnödenheter. För min dej Öfyertygad om det rigtiga och sanna af det motskäl jag nu framställt, skall jag aldrig tvif* la, det ju en lika varm fosterlandskänsla ligger till grund för den motsätta meningen; och jag skall icke tillåta mig gå längre , än blott öfverlemna denna vigtiga fråga till Höglofl. Ridderskapets och Adelns egen högre,! vishet. 1 llen 2S Jvni. 631 Friherre Stael von Hollstein: Att inlåta mig j vederläggning af hvad i ämnet är anfördt, är icke min tanke; det är öfver min portée, dertill fordras en skicklig penna. Jag vill blott fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet på ett ganska vigtigt ämne.
Min äregirighet inskränker sig att. på den anspråkslösa plats jag innehar, kunna, i min ringa mån, gagna mitt fosterland; och sorn jag sålunda icke skäligen kan misstänkas att vara ledd af egennyttiga beräkningar, eller på minsta sätt vara beroende af det ena eller andra läroverket, så har jag trott att mitt ord tilläfventyrs icke skulle sakna all vigt och betydelse, hvarföre jag önskar i korthet få redogöra för de åsigter, som föranledt mitt uppträdande i denna, för den medicinska vetenskapen och för menskligheten vigtiga fråga. Innan jag detta gör, ber jag dock, att till Allm. Besv.-o. Ekon.-Utsk:ts Hrr ledamöter få hembära min varma tacksamhet för den osparda möda de haft att reda denna intrasslade härfva. Hvilken lösning denna fråga slutligen än må erhålla, så bör dock vissheten att R. St:r egnat densamma all möjlig uppmärksamhet vara i hög grad tillfredsställande för alla partier. Vid besvarandet af denna fråga har man, enligt mitt förmenande, utgått från en alldeles oriktig synpunkt. Man har än å ena än å andra sidan sökt bevisa hvad som aldrig kan 122 Den 14 Mars f. m. bevisas, nemi. det ena eller andra läroverkets större eller mindre rättighet att uppehålla den medicinska undervisningen. Så länge striden kämpas på denna bottenlösa mark, kan den aldrig blifva utkämpad. Hufvudfrågan är ju icke och kan icke vara den, huruvida universiteterna skola hafva större rättigheter än Carolinska Institutet att anställa lärdomsprof, eller tvärtom; frågan är icke om någon lumpen rangskillnad mellan de olika läroverken, och kan icke heller vända sig om deras öfriga småaktiga, ofta på afundssjuka grundade, gräl och enskilda tvister. Hufvudfrågan är, enligt min uppfattning, af mycket större vigt och ädlare natur: den gäller den medicinska vetenskapens, den studerande ungdomens och framför allt, den lidande mensklighetens rättigheter. Den gäller, huruvida den medicinska undervisningen skall efter landets tillgångar få fritt utveckla sig, eller den skall omgärdas af vissa bestämda råmärken. Ifrån denna synpunkt betraktad, den enda rätta och sanna, bör väl ingen tvekan kunna uppstå om svaret på denna fråga?
Hos Kongl. Majt har Herman Heine från Hamburg skriftligen anmält, det Nordtyska Banken i samma stad och H. J. Merck et Comp. derstädes erbjöde sig att lemna Svenska Stats-verket ett lån af Femton Millioner Mark Hamburger Banco, beräknade efter 27 Mark 12 s. per mark finsilfver Kölnisk vigt, eller omkring Tjugu Millioner Riksdaler Riksmynt, hvilket lån skulle, efter afdrag af 2i procent provision, utgå inom loppet af tre år, från den dag kontrakt derom afslutas, i tretiosex lika delar, en för hvarje månad, samt återgäldas med procent renta och \ procent amortering årligen; hvarjemte Heine under vissa förbehåll förklarat sig villig att, förrän obligationerna utfärdas, aflemna högst Fyra Millioner Mark Hamburger Banco; och har han alternativt framställt det förslag, att provisionen finge till 2 procent nedsättas, om, under enahanda vilkor i öfrigt, långifvarne lemnäs öppet att sednast inom berörda tre år från kontraktets afslutande bestämma sig, huruvida de önskade lemna ett ytterligare lån af Sju och en half millioner mark Hamburger Banco, motsvarande omkring Tio Millioner Riksdaler Riksmynt, hvarmed summan i sådant fall borde ökas. Då Kongl. Majit i sin Nådiga Proposition till Rikets Ständer af den 28 November sistlidet år, angående utförandet af de större jernvägs-anläggningar inom riket, hvilka böra af allmänna medel bekostas, föreslagit, att tillgångar till dessa företag skola genom upplåning anskaffas, har Kongl. Majit härigenom velat meddela Rikets Ständer det gjorda låne-anbudet, för den åtgärd, hvartill Rikets Ständer må finna detsamma föranleda och hvarvid äfven bör tagas i betraktande, att Herman Konyl. Maj.ts Nåd. 7 Heine Förklarat anbudet icke vara för honom eller hans hufvudmän bindande längre än till och med den 23 innevarande månad; kommande de till ärendet hörande handlingar att tillställas det Utskott, till hvars handläggning frågan hänskjutes; och Kongl. Maj:t förblifver Rikets Ständer med all Kongl, nåd och ynnest städse välbevågen. Datum ut supra. OSCA R. J. A. Gripenstedt.
Mars innevarande år en sådan framställning afgilvit och dervid till en början fästat uppmärksamhet derå, att uti Kongl. Ktingörelseu den 25 Januari 1842, nämndemän och fjerdingsman, när de tillkallades i'ör syner, värderingar, besigtningar och inventeringar för Kronans räkning, tillagts traktamente enligt hvad dem uti expeditionstaxan för förrättningar hos enskilde bestodes, samt ersättning tör resekostnaden elter gällande resereglemente, med undantag, enligt 2 och 3 §§ uti samma Kungörelse, dels af alla sådana förrättningar, sorn ålåge nämndemän i egenskap af ledamöter i Häradsrätt, äfvensom för nämndemäns biträde vid syner ocb besigtningar å ryttare-, knekteoch båtsmanstorp, hvilket allt fortfarande, såsom dittills, borde utan särskild vedergällning verkställas, dels ock för det fall då sjelfva förrättningen samt resan till och ifrån förrättningsstället inom häradet eller tjenstgöriugsorten tillsammans icke fordrade längre tid än en dag, i hvilket fall nämndeman och fjerdingsman icke skulle erhålla någon ersättning. Genom ofvan åberopade nådiga Kungörelse af den 11 Augusti 1854 hade, i anledning af Rikets Ständers framställningar i ämnet och med upphåfvande af nyssberörda undantag från den nämndemän tillerkända rätt till ersätUsinaaf ifrågavarande beskaffenhet, blifvit förordnadt, att nämndemän skulle vid sådana boställsoch torpsyner samt andra extra förrättningar, för hvilka de dittills icke varit till någon ersättning berättigade, cga tillgodonjuta skjutsersättning enligt gällande resereglemente för den i och för förrättningen tillrvggalagda väglängd, som öfverskjöte en half mil, från nämndemannens hemvist räknadt, äfvensom att de i allmänhet för dem åliggande syner och öfriga extra förrättningar finge beräkna dagtraktamente efter resereglemente! utan något undantag för det fall, att kortare tid än en hel dag till förrättningen åtgiuge.
Det var slut med slafveriet nu. Det hade redan räckt allt för länge. Hon ville tillhöra den första djerfva friskaran, som qvinnokönet sände ut på existenskampens väldiga arena. Och det var derför med en känsla af oändligt jubel, som nästan hotade att spränga hennes runda, höga barm, som hon satte sig i jernvägskupéns hörn för att fara till Stockholm. Och der skulle hon få lära både ett och annat, se allt, höra allt. Och det var slut på knusslet nu, ty grosshandlar Alm, hennes rika morbror der uppe i Stockholm, hade erbjudit sig att betala fiolerna ... Hipp, hipp, hipp, hurrah – fri, fri – så försvunno hennes föräldrar rödgråtna och tarfliga der borta i småstadsperrongens tungsinta, grå dager, och för hennes ögon vexlade oupphörligen nya landskap – som de skiftande bilderna i ett diorama – vida, snötäckta slätter, liknande frusna vatten med snökorn, som gnistrade i solljuset och blåaktiga reflexer i den vida mantelns veck, aflöfvade skogsdungar med spår af hartassar mellan björkarnes i violett förtonande stammar, samlingar af hus, dränkta i allt det hvita. Och så ressällskapet. En ensam herre, som såg riktigt intressant ut med sitt lilla franska helskägg och sina svarta ögon – gants de Suède och gamascher. Men hvarför inlät han sig icke i samtal med henne? Helt säkert en utlänning. Ja men en tungus var han nu i alla fall, som bara satt der och såg bra ut, utan att säga henne ett ord. Och ändock flyttade hon sig efter middagen i Halsberg, så han fick se hennes profil från höger, och det visste hon, var den fördelaktigaste sidan, man kunde se henne från. Men han molteg allt fortfarande. Och ändock höll hon boken, som hon läste i, så att han kunde se titeln: H. Spencer: Utvecklingsläran. Men djupet och vidden af hennes filosofiska kunskapstörst tycktes icke synnerligen imponera på honom.
För öfrigt kunde troligen icke några andra menigheter ega samma rättvisa och billiga fordringar på Rikets Ständers ädelmod och undsättnings-förmåga, alldenstund de icke, såsom Carlskrona stads-församlingar, torde kunna ådagalägga, att statens egna imältningar inneburo och underhöllo en bland de verksammaste orsakerne till de bekymmersamma förhållanden, som nu måste afhjelpas. Carlskrona vore väl en bland Sveriges folkrikare städer, men tillika en bland de fattigaste. Denna stad, som saknade all activ handel och hvars rörelse helt och hållet berodde af verksamheten å Flottans dervarande varf, vore betungad med en fattigvård, hvartill stadens invånare måste bidraga med 13 å 14,000 R.dr årligen. Staden vore dessutom i ecclesiastikt hänseende mera vanlottad än andra städer, hvarest, till Presterskapets aflönande, vanligtvis dels praebend*- pastorat, dels kronotionde-spamnål voro anslagna. Carlskrona stad egde ej heller ett enda tunnland jord, hvaraf tionde kunde utgå lill stadens Kyrkoherde, hvilken i följd häraf äfven saknade så kallad bostälIsjord. Hela aflöningen för stads-församlingarnes Presterskap måste således serskildt uttaxe - Stats-Utskollels Ull utande N-o 455. 5 ras bland församlingarnes invånare, hvilka endast utgjorde stadens folkmängd, deraf de Öfriga —A;delarne, såsom tillhörande Amiralitetsförsamlingen, voro fri kallade fran all skyldighet att bidraga till denna aflöning. I anseende till nu anförde, jemte öfriga härvid förekommande omständigheter, hvilka hufvudsakligen härledde sig från den utaf Carlskrona B ugerskap städse bestridda och motverkade reorganisationen af stadens ursprungliga kyrko-väsende, hade den lediga Kyrkoherde-beställningen inom Svenska församlingen, under 7 års tid, icke kunnat återbesättas. För redandet af berörde serdeles bekymmersamma förhållanden, och för ordnandet af ifrågavarande magtpåliggande angelägenheter, vore statens mellankomst således oundviklig. Enär Carlskrona tillförne egt, men numera förlorat de ecclesiastika förmoner, andra städer åtnjuta, vore egentligen allenast fråga om ersättning för dessa förmoner.
Jag vill försöka att, så godt jag kan, endast betrakta förevar, öfverläggningsämne ur allmän synpunkt, utan åberopande af exempel, vare sig från det förflutna eller närvar., och då förmår jag icke tänka mig en person, som kan komma i fråga till Ilidd.Sccret.sysslans erhållande, utan denna mognad i omdöme, som inser hvad hans egen frid tillhörer och just derigenom väl minnes den gamla regeln att ”ho som häfver en tjenst han akte derpå.” Månne icke den närvar, tiden i allmänhet reglementerar alldeles för mycket, och derigenom för de verkställande understundom tillskapas svårigheter, utan motsvarande gagn? Att sådane för Ridd.Secret.- sysslans värdiga tillsättande efter stadgandets uppkomst hittills icke inträffat, tror jag ej höra till frågan i sin egentlighet efter mitt sätt att se. Det torde kunna antagas såsom utrönt, att Ridd.- Secret.tjensten sysselsätter emellan riksdagarna icke fullt sin man. Hvartill tjenar det att reglementera för innehafvarens användande af den tid han från tjenstens bestridande har öfrig? Om det sker på en för denna icke hinderlig tjenst med lön på stat, eller, hvilket icke lärer kunna honom förvägras, på befattningar eller uppdrag med arfvoden eller honorarier på stat, så synes det mig i det närmaste komma på ett ut. Fruktar man för honom inflytelser från annan innehafvande tjenst, livi fruktar man då icke samma inflytelser från det möjliga begäret att förvärfva eller bibehålla nyssnämnde befattning eller uppdrag? Månne icke det oberoende man hos honom söker står säkrast att finna i hans personlighet? Jag tror det för min del och tillstyrker alltså, att, om stadgandet nödvändigt skall bibehållas, deruti åtminstone måtte få inflyta en modification, som lemnar något rum för pröfning. Och skulle utdrag af prot. härom till Ii. Ridd.Utsk. expedieras. Ut supra. Ex protocollo, IV. F. Dalman. Hörsamt Memorial.
De tände eld derpå. Njål ropade ut och frågade, om de ville förlikas med hans söner eller låta någon slippa ut. Flose ville icke veta af förlikning, men beder qvinnor, barn och huskarlar gå ut. Njål bad alla, som fingo, begagna sig af tillåtelsen. Thorhalla, Åsgrims dotter och Helge Njålssons maka, lofvade att egga fader och bröder till hämnd, Åstrid, Grim Njålssons hustru, klädde Helge i qvinnokläder och ledde honom ut med sig. Derute fattade man dock misstankar till den resliga qvinnan och då Helge hörde det, kastade han af sig förklädnaden, drog svärdet men fann snart döden. Flose bad Njål gå ut, “jag vill icke att du brinner inne.“ “Nej“, svarade Njål, “jag är en gammal man och föga skicklig att hämnas mina söner. Jag vill icke lefva med blygsel.“ Flose ropar då till Bergthora: “gå ut, husfröja, ty jag vill för ingen del, att du brinner.“ Bergthora svarar: “ung var jag, då jag gafs åt Njål; jag har lofvat honom, att ett och samma skall gå öfver oss båda.“ “Hvad skola vi nu göra?“ frågade Bergthora mannen. “Vi skola lägga oss på vår bädd, jag har länge väntat efter hvila.“ Då såg Bergthora på sin lilla dotterson och sade: “dig skall man bära ut, du får icke innebrännas.“ “Nej, mormor“, svarade gossen, “du har lofvat mig, att jag aldrig skulle skiljas ifrån dig, så länge jag ville vara hos dig. Mycket hellre vill jag dö med dig och Njål än lefva efter er.“ De lade sig i bädden med gossen emellan sig. De gjorde korstecknet öfver sig och anbefalde sina själar i Guds hand. Det var de sista ord, Njål hördes tala. Det blefve för långt att här meddela mera af den gripande skildringen, sagan gifver af “Njålsbrännans“ förlopp. Blott en undkom, Kåre, Njåls måg, för att blifva svärföräldrarnas, sonens, svågrarnas hämnare.
Och just dessa dunkla skrymslen — som voro upplagsplats för hvarjehanda bråte af sönderbrutna husgeråd samt gamla kistor och koffertar — hade tidigare haft ett oemotståndligt behag för mitt barnasinne. Nu hade jag vuxit ifrån detta tycke något, men trifdes ännu godt på den gamla vinden, där jag tillbragte så många glada timmar under barnaåren. De mörka dammiga skrymslena voro ej nu i min smak; fönstren, från hvilka man hade en så fri utsikt öfver omgifningen, lockade mig ofta att tillbringa en stund däruppe. Så låg jag, en vacker dag på vårsidan, till hälften ute genom ett af dem, såg på de förbiseglande molnen och drömde — jag vet icke hvad, men några vidunderliga saker var det visst. E d röst nerifrån den rankiga trätrappan slet mig plötsligt ur min drömvärld. » Hvad i all världen, flicka, gör du där? Jag kunde ej begripa, hvart du hade tagit vägen? » Det var faster Marie, som kom upp för trappan, bärande på en nystfot, som skulle ställas undan däruppe, och nu fick se mig ligga halfvägs ute genom fönstret. » D u kunde j u rent af stupa ut, och för öfrigt hafva svalorna bo på karmen där ofvanför, och du kunde få något i ögonen. Har du inte sett det? » Detta argument verkade, och jag drog häftigt tillbaka hufvudet. » Jag studerar molnen, faster. » » Studerar molnen! Det är visst någonting att studera; de ändra j u form och färg oupphörligt. Gå då i stället ner och studera fastlandet och öarna på din karta, så kan du ha någon behållning däraf — de förändras då inte. » » Misstag, faster. Genom vattnets ständiga inverkan. » » Asch! Kom nu inte med någon lärd föreläsning utan hjälp mig i stället att lyfta ner den här tunga lådan, som blifvit uppsatt på min koffert. Så, tag nu i. Tung var den, men det gick. » Faster skulle i sin koffert! Den som kanske aldrig varit i åtnjutande af förmånen att ha en gammal vind och en gammal faster, ägarinna till en stor gammal koffert på den vinden, vet ej heller, hur det kändes, när faster började tala om att revidera i sin koffert.
Ordf. och ledamöter, med undantag af dem, hvilkas befattningar medföra permanent egenskap, tillsättas medelst årligt förordnande af Infanteri-, kavalleri och artilleri-vapnen, alltid af olika brigader. Pröfnings-komitéerna äro afsedda, dels att höras och afgifva yttrande i alla vigligare såväl allmänna som speciella frågor, hvilka röra arméen, antingen i sin helhet, eller någon särskild del deraf, såsom dess organisation, förvaltning, aflöning, underhåll, beväpning, beklädnad, utredning, tross, undervisning, exercis, kasernering, sjukvård, &c,; dels att afgifva förslag till nyttiga, ändamålsenliga och af behofvet påkallade förändringar, hvilka antingen med arméen i allmänhet eller någon af dess särskilda delar har gemenskap. I frågor, som röra arméen i sin helhet, sammanträda alla komitéerna in pleno, hvarvid Chefen för Landtförs,vars-depart:tet förer ordet. De af Pröfnings-komitéerna afgifua yttranden skola bifogas då, med desamma gemenskap ägande frågor inför K. M. till afgörande föredragas. Ari. O. Iiommentlanl 8-Staben b). Kommendants-staben utgör en särskild korps, som består af ett för befälet i rikets fästningar och garnisons-orter nödigt antal officerare (30 st.). Hvarje befattning i Kommendants-staben utgör endast ett med a) Se Tab. 2. b) Se Tab. 3. Den 7 December. arfvode förenadt, förordnande, hvarifrån innehafvaren kan skiljas, då Konungen det för rikets tjenst så nödigt pröfvar. För inträdet i Kommendant-staben erfordras: eget medgifvande, Svensk medborgarerätt, samt att vara eller hafva varit officer i rikets tjenst. Förordnande att ingå i Kommendants-staben medför afsked från innehafvande befattning vid den stående hären. Pension af arméens pensionskassa äfvensom af anslaget ”för svårt skadade militärer” upbäres i jemnbredd med arfvodet i Kommendants-staben. Tredje A t d e säl aa ge is, liringsntaklen till lunds och dess organisation.
St., genom detta sitt beslut att de ordinarie roteringsskyldige hemmannen skulle från extra roteringen skiljas, och äfven sagt att de skulle roteras ordinarie; men som detta ej var expressis verbis utsagdt, sä förklarade R. St. att det alldeles ej vore ett af dem uppgifvit factum, att dessa hemman skulle roteras, ulan R. St. förväntade ett förslag derom af K. M., hvaröfver de förbehöllo alt få yttra sig, och K. M. förklarade derpå äfven i en skrifvelse till R. St., att detta skulle anses som ett helt och hållet afskiljdl ämne. Men sedan beslutade R. St., att alla dessa ordinarie roteringsskyldige hemman verkligen skulle med ordinarie rotering beläggas, och dervid undanlogos icke de utsockne-frälsehemman i Halland, utan man teg dermed som muren, derom var ingen fråga; hvarföre dessa hemman betraktades alt höra till dem, som skulle med ordinarie roteling beläggas. Dervid förblef det, och kunde ej annorlunda blifva, emedan det var Konungs och R. St:s sammanstämmande beslut, att de skulle från extra roteringen skiljas och med ordinarie rotering beläggas. Derföre blefvo de ock 10 är sednare roterade, och det med den noggrannhet, alt det icke finnes någon, hvarken den siste värde talaren sjelf, eller någon annan, som kan uppvisa en enda rote deraf, som ej är rätteligen roterad; och K. M. måste fastställa denna rotering på grund af de ullåtm som af förvaltningen af sjöärendena och karamarsamt krigs-collegierna blefvo afgifna. Det går icke an, att söka förvilla begreppen i frågor af så alfvarsam social beskaffenhet, som denna. Det har jemväl af den värde ledamoten blifvit sagdf, att vid 1823 års riksdag frågan behandlades af Ekon.Utsk., men att den ej tillhörde detta Utsk. utan StatsUtsk.
Hr Oxehufvud, Göran Adolph: Jag borde visserligen. instämma i Hr von HartmansdorfFs åsigter, då jag, såsom ledamot af den comité, som hade sig uppdraget att utarbeta det förslag, som till en stor del ligger till grund för Utsktns hemställan, föreslog just inrättandet af denna navigations-directeur ; men detta var på cn tid, då styrelsen var annorlunda organiserad än den nu är, och då navigalionsväsendet stod under lie collegier, eller under så mångå auctoriteter, att knappt några navigalions-lärare visste under hvilken han sorterade. J\Tu är ej förhållandet sådant. Äfven jag anser, lika med Frih. Sprengtporten, det vara tillräckligt, att Ministern för Civil-departementet kan tillse alt dessa skolor blifva på det ändamålsenligaste sätt organiserade, och alt enhet i undervisningen samt examina, sorn är det första villkoret för en sådan inrättning, kan tillvägabringas ; synnerligast då, såsom det blifvit ganska riktigt sagiit i Utsktns betänk., "till navigations-direeteurens befattning såsom examinator bär i hufvudstaden ej borde komma ”att saknas tjenlig person, och hvad som hörde lill naviga”tions-dirseteuiens befattning i öfrigt lämpligen kunde tipp* D e ii 3Q Augusti c. m. !m "dragas åt förste läraren vid läroverket i Stockholm, emot "en årlig tillökning i lön af 5oo rtdr." Således kan ju Ministern för Civil-depnrlrmentet beordra en lärare att livart tredje år göra en inspect imisresa och examinera vissa dislricter, samt tillförordna en annan lärare'att göra detsamma i de öfriga. — Hvad Ater angår hvad här af en värd talare blifvit anfördt angtde