Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty då, såsom tillbörligt är, den grundfond af B millioner R:dr, som den erhåller i stats-obligationer icke får användas i lånerörelsen, och de 7'/2 millioner R:dr som Riks-banken skall släppa till, redan finnas förut utlånta i landet, så blir ju denna sednare fonden ingalunda större derföre att dess tillgångar hädanefter skola genom flere omvägar blifva tillgängliga för de lånesökunde. Då den inhemska penninge-tillgången blifvit absorberad och kommer ännu mera att upptagas för andra ändamål, så finnes ju icke någon annan tillgång till ökade lånefonder, än att fortgå på den utländ ska skuldsättnings-banan, som också antvdes, sannolikt med ännu större fart, än som varit möjligt för de enskilda Hypotheks-föreningarne. Man har förespeglat att genom denna öfverflyttning af lånefonden från Riksbanken till Hypotheks-banken skulle mindre jordegare lättare få amorterings-lån på billigare vilkor än hittills. I viss mån kan man tvifla derpå. Nu är minsta iånerätten i Riks-banken 300 R:dr. Enligt §§ 3 och 5 i afdelningen C erhållas */, af taxerings-värdet när det uppgår till minst 600 R:dr, således 400 R:dr, och 500 R:dr eller hälften efter särskild värdering till minst 1,000 R:dr. Men sä stadgas äfven i 4 § såsom oundgängligt vilkor att hemmanets åbygg nader skola vara brandförsäkrade i någon af vederbörande myndighet stadfästad försäkrings-anstalt, eljest erhålles icke något fastighetslån på jordegendom. Dessutom gälla dessa föreskrifter endast för sådana Hypotheks-löreningar, som hädanefter bildas och äro pligtige att ingå i allmänna Hypotheks-banken. Men månne nu befintliga Hypotheks-föreningar, äfven om de frivilligt ingå i den allmänna Hypotheks-banken, kunna förmås att medgifva något lägre minium i utlåningsbeloppet, än som deras reglementen innehålla?
St. i öfvervägande kommit: att, enär hemgift innebär upplåtelse af endast nyttjande-rätt, och, då fråga är örn fast egendom, någon ovisshet om egancle-rätten till det upplåtna ej kan genom hemgiften uppkomma, samt med naturen af hemgift ej vöre förenligt, att gåfvotagarens nyttjande-rätt skulle bero af något annat, än gifyarens godtfinnande, eller kunna betryggas emot de händelser, att eganderutten frånginge gifvaren, elier denne ville e gendomen - Exp. Utsk. Förslag till und. Skrifp. N:o 143- 337 gcndomen återtaga (i följd hvaraf inteckning till sakenhet för salunda upplåten nyttjande-rätt ej är lämplig), alla reglor för upplåtelse af fast egendom, i egenskap af hemgift, synäs vara öfverflödiga och utan ändamål, hvarföre ifrågavarande
Jag bar vid ingen af de föreg:de §§ tillåtit mig att yrka bifall till Utskms förslag, men i denna del får jag på det högsta förorda detsamma. Jag får fästa uppmärksamheten derpå, att de ställen, som i denna § afses, icke äro af den ömtåligaste bcskairenhet. Här talas nemi. l:o om vägar å landet och gator i städerna; 2:o om hus, boningsrum och hviloställen, der varutransporter befinnas, eller varor lill vidare forsling uppläggas; 3:o om sådane hus och boningsrum i skärgård och å landet, ända till en Svensk mil från saltsjön, der varor äro upplagda eller varu-upplag förut funnits under den tid, samme person af stället varit ägare eller innehafvare; 4:o om magasin, upplagsbodar, uthus, vindar och källare, samt 5:o om salubodar och bodkammare eller andra rum, der varor bevisligen till salu hållas, eller der varuförsäljning förut under samma innehafvares tid bevisligen skett. Dessa ställen, utgörande med ett ord vanliga lurendrejeriställen, måtte väl icke skäligen kunna anses såsom varande ömtålige, äfvensom icke eller en undersökning måtte kunna anses obefogad ”bos den, som för oloflig införsel eller utförsel af varor tillförene straffad blifvit?” Jag skulle således tro, att R. o. Ad. kan tillstädja den nedsättning, som Utsk:u i denna § föreslagit, och får jag densamma på det högsta tillstyrka. Gr. Posse: I öfverensstämmelse med hvad jag sist hade äran yttra, får jag äfven nu vördsamligen anhålla, att denna § måtte få åtfölja ålerremissen af den förra, på det att Utsk:n måtte komma i tillfälle att jemnare fördela böterne. Det är i synnerhet emot maximibeloppen i båda förslagen, som jag på det högsta protesterar. Frih. Cederström, Jacob:
Det är skilnad mellan en värfvad trupp, som ständigt ligger i kasern, och en dylik, som mellan mötena är spridd öfver hela landet och försörjer sig sjelf; men denna skilnad sågs förbi. En god fjerdedel af den indelta hären, de skånska. regementena, dalregementet och spridda nummer öfver hela landet, sakna egna torp; men man har aldrig hört, att de stå moraliskt lägre än de öfriga. Skilnaden mellan dem och den nya stammen vore tydligen ingen annan, än att de förre antagas och få sin lön af rustoch rotehållare, den senare deremot af staten; och icke lär väl dess moral blifva sämre för det. Men äfven detta sågs förbi af de uppskrämde. Så tillkom en händelse, som icke blef utan sina följder. Väl säger skalden, att “ i gränderna gro inga lagrar; “ men der föret ögo ^ig dock våra gardesregementen att söka dem, sedan någon lager ej annorstädes fans för dem att skörda. Gång efter annan blefvo fredlige vandrare antastade på gator och allmänna platser af de trupper, som det åligger att vaka öfver hufvudstadens sgjter-het. Och märkvärdigt nog, de krigslagar, som så strängt tillämpas, då en underordnad glömmer helsa på en förman, handhades nu med en förunderlig mildhet, då det gälde att beifra öfvervåld mot fredlige medborgare. Man och man emellan gick det talet, att garnisonens officerare ej vågade gripa in med nödig stränghet, för att ej framkalla blodspillan. Så föll ett egendomligt ljus öfver de högstämda förklaringame från herrar militärärer inom och utom kamrarné, att kasernernas långa syndaregister nu mera vore afslutadt och tillhörde en förfluten tid. Och visst är, att gardistkravallema i Stockholm och hvad der-med stod i samband slagit mer än en spik i den “ värf-vade “ stammens kista. Mäktigt bidrog ock till utgången den gamla, under sekler ingrodda oviljan mellan svärdets män och plogens män, minnet af lidna oförrätter, som från svunna tider ligger och rufvar på djupet af den svenske bondens själ * men som här i afgörandets stund bröt fram.
N. Arén 1859 och 1860 voro synnerligen ogynnsamma för föreningen, sorn derunder nödgades i sjöskadeersättningar utbetala årligen från 7 till 10^ procent af fartygens försäkringsvärde; men beräknar man medeltalet för alla fern åren, så minskas ersättningsbeloppet till endast 5i procent af värdet. Det utgjorde för åren 1856 och 1857 blott 21 procent. Efter all sannolikhet bör bolaget under vanliga förhållanden bära sig väl och medföra för rederierne ringare försäkringsafgifter, än om fartygen varit försäkrade i utländska bolag. De föreskrifter i afseende på fartygens beskaffenhet och utrustning, hvilkas, genom noggranna besigtningar kontrollerade, iakttagande utgör vilkor för inträde i föreningen, torde jemväl hafva bidragit dertill, att länets handelsflotta nu anses vara i ett vida bättre skick, än tillförene. F) Pensions-inrättningar och välgörenhetsfonder. De 1) i Calmar: a) Aflidne Direktören Fröbergs stiftelse för uppfostrande af vanvårdade barn, hörande till Calmar stad och vissa närbelägna landsförsamlingar. Utom jord och byggnader till värde af 128,571 R:dr, äger fonden i räntebärande kapitaler 271,174 R:dr. Enligt testamentsvilkoren träder inrättningen icke i verket förrän stiftarens ännu lefvande enka aflidit; b) Calmar stifts Allmänna Enkeoch Pupillkassa med en fond af 26,096 It:dr; c) Calmar stads Handlande Borgares d:o d:o med fond af 78,212 R:dr; dl) Calmar stads Ilandtverksidkande Borgares d:o d:o. Fonden är 18,000 R-.dr; e) Skeppare-Societetens i Calmar d:o d:o. Fond 44,104 R:dV; /) Arbetskarlsklassens d:o d:o. Fond 1,879 R:dr; g) Borgerskapets Begrafningskassa. Fond 1,696 lt:dr. Under
Träd på ömse sidor om allmän väg skulle afqvistas, men ej nedhuggas. Intet måste vara lättare, än att se, om träd och buskar äro afqvistade; och till skådandet häraf skulle naturligtvis vägsynens åliggande i detta fall inskränkas. Jordegarens sak blefve åter att controllera om man så öfverträdt Påbudet, att man nedfällt träd eller buskar i stället att dem afqvista. Jag kan således ingalunda finna den inskränkning uti det af mig föreslagne Påbudet, som Utskottet anser böra ega rum, vara behöflig. Träden kunna icke hindra vattnets afledande mera på lägre ställen, an på höjder. Emellan träden måste alltid finnas rum för vattnets aflopp åt sidorna , och skulle de stå så tält, att något det io H. 5 GG Den i5 Januari i. liinclrade, borde det naturligtvis bortrödjas. Man vet dessutom, att på åtskillige ställen Landsväg löper genom alléer, der träden nästan som en Berceau öfvertäcka den, t. ex. vid Ekolsund i Upsala Län och Thorsåker i Stockholms; men ehuru läget, der dessa ganska långa alléer framlöpa, är lågt, vet man icke att någon klagan af de väghållande blifvit gjord, eller föi’sök att bortskaffa dessa alleer. Utskottets Förslag lemnar dessutom för öppet fält för godtycket att spela sin röle. Hvem skall afgöra, hvar marken är så hög, att vattnet hastigt afrinner; Jordegaren eller Länsmannen? Hvem skall afgöra, hvar träden stå så glest att de icke hindra vägens torkning, Jordegaren eller Länsman? Den förre kan säga de stå glest, när dem emellan är en half aln. Den sednare, när de äro 2 å 3 famnar från hvarandra. Hvem har då rätt? All Lag, alla Författningar 1 ett Constitutionelt Samhälle böra vara enkla, klara, och icke lemna rum för godtycket. Saken är i sig sjelf så enkel, att inga exceptioner erfordras; och mycket bättre vore, om solen ej så hastigt upptorkade någon fläck på en väg, än att lemna öppet för maktspråket, det missförstådda tjenstenitet och chicanen, alt yttra sig emot den fria medborgaren.
Afgift för den bränvinstillverkning, hvarför anmälan sker hos Konungens Befallningshafvande, erlägges i Landtränteriet, och för den tillverkning, som hos Häradsskrifvaren anmäles, till Kronofogden. Skulle i Större bränneri tillverkning under en månad öfverskjuta det belopp, hvarför anmälan skett och afgift blifvit erlagd, vare tillverkaren pligtig, att inom 8 dagar efter månadens utgång till Landtränteriet inbetala den afgift, som för sådant öfverskott sig belöper, efter den uträkning, Landskontoret meddelar, då med brännerikonlrollörens skriftliga intyg styrkes, till hvad belopp öfverskottet uppgått. Detta skall, intill dess afgiften derför blifvit gulden, uti särskildt säkert rum å det ställe, der tillverkningen skett, under kontrollörens lås förvaras. Afgift för öfverskott skall utgå med en fjerdedels förhöjning utöfver hvad i 38 g finnes bestämdt, om öfverskottet stiger öfver en tiondedel af det lillverkningsbelopp, för hvilket anmälan skett och afgift blifvit förskottsvis erlagd. Ofverskotlstillverkning, som med mer än en femtedel öfverstiger nämnda tillverkningsbelopp, vare bränvinstillverkare förbuden, § 44. 1 fall åter under en månad tillverkning ej skulle uppgå till det belopp, hvarför afgift blifvit erlagd, äge bränvinstillverkare att, då ett sådant förhållande med brännerikontrollörens intyg hos Konungens Befallningshafvande styrkes, återlyfta så stor del af den erlagda afgiften, som mot minskningen i hans tillverkning svarar; dock må hvad han sålunda återlyfta får ej öfverstiga en femtedel af den erlagda afgiften och återstoden icke i något fall understiga den afgift, som svarar mot den minsta tillverkning, hvarför anmälan enligt 5 § får ske. Bränvinstillverkaren skall inom nästpåföljande månads utgång sig hos Konungens Befallningshafvande till återlyflningen anmäla, vid förlust af rättigheten dertill. § 45.
Och lång tid efter bevittnade dessa samma väggar, huru den annars så verksamme Goethe, oförmögen af arbete endast hängaf sig åt en tomhetskänsla, som intet och ingen sedan kunde fylla. Sofrummet är mycket litet, med ett enda fönster midt för sängen. Det står alldeles som det stod den 22 mars 1832 ända till den trasiga mattstumpen vid länstolen! Länstolen – en för Goethe nästan brydsamt bekväm möbel – kom dit under hans sista lefnadsår; bredvid den står ett bord med den porslinsservis, ur hvilken han drack morgonkaffe eller chokolad. Väggarna äro gröna i det lilla sofrummet, och träden i trädgården utanför fönstret bildade om sommaren de små rutornas naturliga förhänge. Det var icke blott Schillers, det var nästan alla sina vänners och sina närmastes förlust Goethe hade att genomlida i denna sin ensamma tillflykt. Sin syster och far förlorade han redan i Gartenhaus; mor, maka, son, änkehertiginnan Amalia, Karl August, dennes af Goethe så värderade gemål, Herder, Wieland, Schiller, Corona Schroeter, fru von Stein och så många, många andra gingo under det nya århundradet bort före honom. Det var som om döden först ville göra tomt omkring den väldige, innan den nalkades honom. Och när den gjorde det, nändes lifvets stränge son endast röra sin moders älskling och älskare med lätt hand. Ett par dagar före döden – och i annan mening än den till tradition vordna – var det han bad om »mera ljus», emedan han älskade det färgspel solen framkallade i taket på hans sofrum. Ännu den morgon, som blef hans sista, gick Goethe ett slag i det lilla sofrummet, sjönk så ned i länstolen, där han suttit om natten, och utan aningar eller kval som förebud lade döden sakta sin slöja af natt kring hans medvetande.
För vård af personer, soiii åtnjuta fattigiiiiderstöd, betalas i åtskilliga konimiiner af fattigkassan, men detta endast hälften af den ~rdinarie taxan. E t t önskningsmil för sköterakorna ocli friintimniersföreniiigeii vore, att de förra erhölle sin aflöning genom den senare, Iios livilken de hafva sitt basta stöd. \ ' ") Deiiim, som det s y i m, dltföi. 1coi: h a t t utvidgas. lärotid 15s redan i Ar komin: r. E t t satt, som begagnas liar och där i Baden, a r bildandet af sjukföreningar, hvilkas medlemmar erlägga 20 Pf. i minaden för att i Iiandelse af. sjukdonisfall tillförsäkra sig kostnadsfri sjukvård. D e sålunda inflytande medlen användas soni bidrag till lönen för sköterskan. Inspektion af sköterskornas verlrsainliet sker genom erfarna, af fruntiiniiiersföre.iiingen utsaiida öfversköterskor, och anses detta. vara det basta satt a t t tillse det institutionen ej förfaller eller urartar. A t t lefva nteslatan$e ' af sjukvårdsarbete anses möjligt endast. i de större komniiinerna; vid de mindre inåste skoterskan söka en. bisyssla. E n förträfflig sadaii ä r funnen af fruntimmersföreningen i # ?et den utsänder arbetslösa sjuksköterskor tiil. fattiga hen1 såsom s. k. &gt;&gt;Haiisliiilfe~, ined uppgift a t t under konvalescenstider eller följdsjukdomar se om den sjuke och vårda hem och barn så a t t ej hela fainiljeii g i r wviiid för vag ». Dessa. hemhjälpare ko~nma ofta under den tid då liustruii efter en barnsang bör ligga stilla. ; Iiar styr ocli ställer hon med liemniet, fadern och barnen till dess allt iter ä r i sitt gamla skick. Detta iir, säger en af föreningens redogörare, kauske den tacksainmaste af alla kiintimmersföreningens uppgifter. Meddelanden från Fredrika-Bremer-. Förbundet. Allmänna stijlendiefonden.
Jag ingår på Hr W. Thams anmärkning, rörtde vår lags ursprung; förmenande dock, att hvad jag yttrat om dess utländska härkomst äger användbarhet på mycket i vår rättegångsordning, men än synnerligare på hela vår collegiala lagstiftning. Medan jag nu åter tagit ordet, må jag complettera mitt nyliga svaromål till fördel för vår embetsmannacorps. Jag jemnför den tryggt med alla utländska emhetsmannacorpser. Den mängd af ärender, jag utomlands afhandiat, har satt mig i beröring med så många embetsman individuel!, att jag tryggt kan generalisera mittomdöme. Ifråga om skicklighet kan afvägningen variera, ty otvifvelaktig! utvecklas förmögenheterna i mån af en större scala för ärenderna; hvarjemte dock bör besinnas det försteg, de utländska cmbetsmännen få genom bättre embetsorganisationer. Må mig en trivial liknelse tillåtas. Hästen förmår gagna i den mån, han är väl förspänd; ja, ju bättre häst, ju mindre tål han oriktig förspänning. Item äro våra embetsman illa förspända nästan alla. I fråga om nit och redlighet förklarar jag, i stöd af min redan förmälda erfarenhet och med full medvetenhet af den noggranna sanning, jag är skyldig mina Ståndsbröder, att jag anser vår Svenska embetsmannacorps fördelaktigt uthärdande hvarje jemnförelse, efterstående för ingen utländsk och öfverträffande mången. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. ansåg Const.Utskrs mernor. N:ris 10 och 11 böra återremitteras. Ropades ja och nej. D e n i Juli t. n\. i Frill. Ehrenborgh, Casp. Wilh.: Jag nödgas bestrida, att en af de anmärkningar, sorn här blifvit gjorda, kan i denna väg remitteras till Conslil.Utsk. Hr Dalman liar nemi. gjort eu anmärkning mot samtliga Konungens rådgifvare, och den kan ej remitteras annorlunda, än i den ordning 29 §. lliksd.Ordn. foreskrifver.
VUr ?» ...J r.iilvi ('Mill! -J -1 ••Atil ii Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående eftergift af Kronans rått till dana-arf efter Andrietta Lundborg. (Stats-Utskottets Utlåtande N:o 54.) S. A. K. Hos Rikets Ständer har blifvit anfördt, hurusom vid sistförflutna riksdag, Rikets Ständer väl, uppå derom gjord framställning, medgifvit, att af Kronans tomter uti staden Marstrand nödig grund för utvidgning och ombyggnad af läroverkshuset derstädes finge kostnadsfritt upplåtas, men att, sedan E. K. Majtts bifall härtill icke lemnats, samt staden och läroverket sålunda gått miste om de förmåner, som derigenom kunnat beredas byggnadsföretaget genom erhållande af fri tomtplats och bidrag lill kostnadernas bestridande genom det gamla lärohusets försäljning, härtill icke funnes andra medel, än hvad som utaf stadens ringa tillgångar icke vore ovilkorligen behöfligt för andra ändamål, förutom de bidrag, som af enskilda personer kunde påräknas, helst stiftets bvggnadskassa, som, enligt Skolstadgan, borde lill skolbyggnader åtminstone, bidraga, numera vore alldeles uttömd samt kyrkooch skolkassan, hvilken hittills nödtorftigt underhållit byggnaden, hade skuld utöfver tillgångarna; af hvilken anledning, och med förmälan att den 28 December 1850 uti Marstrand aflidit ogilla Andrietta Lundborg, efter att hafva tillbragt hela sin lefnad i nämnda stad, äfvensom att, då, oaktadt derom utfärdade kungörelser, någon arfvinge till henne sig icke anmält, hennes qvarlåtenskap, 578 R:dr 41 sk.
Contoiret meb båba tolagen, forn af ^ullmdgtige tillika utfattet, yttra fig och befldmbt fdrflara, (juruviba tolagen, hvart för ftg, vilja i be ftabgabe vilforen ingå; och bör, Ijvab forn af tillftdbeSfomne 2fctie#egare befluteS, galla till efterrdttelfe fdr be frånvaraube. §• 27* tOleb anlebning af vdcft fråga, angåenbe af SttarflranbS ©tab foft ett fattning fdr utgiorb inqvartering, uti Ijvilfen fråga ^ongl. ‘Sftajit, genom remij? af ben 29 öctober 1828, låtit öfverlemna hviblittgarne till 3Bårt ©tat$#UtjPott, håfve (2Öi, på fatt SfBår unberbåniga fPrifvelfe af ben 1? innevaranbe månab innehåller, forflarat namnbe ©tab berdttigab att, af ?Kif$gdlb$#£ontoireté mebel, utbekomma fåban erfdttning, meb en fumma nf "Dtio ^ufenbe DciFSbaler 33anco. 5. 28.
Han hade hört de vilda skriken och anat, att något gruvligt förehades. Nu stod han vid sidan av den fallne, hans stämma ljöd över sorlet, hans armar stötte de ursinnigaste tillbaka. Hans bråda, kraftiga uppträdande och dräkten, som han bar, lyckades verkligen att vända hopens ögon från offret på honom. Skaran igenkände i den nykomne en medlem av det homoiusianska prästerskapet, medtävlaren till Petros i kraftig vältalighet. Man igenkände, oaktat den bleknade hyn och de avmagrade dragen, Teodoros. - Jag ser, vad som är å färde, sade han, i det han upplyfte den sårade på trappan, avkastade sin kåpa och lade henne under hans huvud. I viljen mörda denne man. Vad har han gjort? Den ögonblickliga tystnad, som följde på spörsmålet, bröts av en röst, som svarade ur hopen: - Han har förgivit den helige Simon. Han är kättare och giftblandare. Han skall dö! - Ja, ja! skreks i korus. - Du vill väl icke försvara en kättare och giftblandare, hördes en annan röst. Det vore underligt av en rättrogen präst. - Här skipa vi endast rättvisa, sade en karl, som steg fram ur hopen. Vi ha beslutit, att han skall dö. Dig vilja vi intet ont, men om du hindrar oss, så svara för dig själv! - Hindra er? inföll Teodoros och ställde sig framför den sårade, så att han skyddade honom mot den påträngande hopen. Icke vill jag hindra er, då I endast viljen utöva rättvisa. Långt därifrån! Jag har alltid älskat rättvisan och deltager gärna i allt, som påbjudes av henne. Men rättvisan kräver ordning. Ingen får dömas ohörd. Var är nu domstolen? - Här, svarades i hopen. Här äro vi själva domare. - Gott. Domarne äro här, den anklagade där. Men var äro den kärande och vittnena? - Här! - Vad sägen I? Skulle domarne tillika vara anklagare och vittnen? Var detta eder rättvisa? Nej, mina vänner, sådant är icke rättvisa; det är mord, och Guds lag säger: du skall icke dräpa. - Bah, vi ha nog vittnen, inföll en av männen.
Saknas tillgång till böter, som eljest efter denna förordning ådöinda åro, då skall hvad af böterna ej gåldas kunnat för den sakfållde till fängelse förvandlas sålunda: att emot böter till och med 15 Gå de öfver 150 R:dr, då ökes straffet med 1 månads fängelse för det belopp, som derutöfver uppgår till och med nästa 150-tal, så att 2 månaders fängelse svarar mot böter från 150 till och med 300 R:dr, 3 „ .. „ „ , „ 300 „ , .. 450 „ o. s. v. Ej må dock någon för bristande bötestillgång längre ån ett år i fängelse hållas, ehvad belopp böterna må utgöra. Expeditions-Utskottets Förslag till underd. Då minuthandelseller utskånkningsafgift' jemte böter enligt denna förordning ådömda blifvit, må, der tillgång till afgiften eller någon del deraf saknas, böterna ej kunna med penningar gåldas, utan skall den sakfållde i stället undergå det straff, som enligt § 52 mot böterna svarar. § 54. rf kol a böter, som olika förvandlas, på en gång uttagas, gånge de böter torst ut, som till enkelt fängelse, och dernäst de, som till fängelse vid vatten och bröd förvandlas. § 55. Af böter, så ock af minuthandelseller utskånkningsafgift, som enligt denna förordning ådömas, samt värde af bränvin, som förbrutet anses, tillfälle två tredjedelar åklagaren och en tredjedel den stads eller sockens fattigkassa, der den åtalade förbrytelsen år begången. Finnes särskild angifvare, tage lian hälften af åklagarens andel. § 56. Kongl. Maj:ts Befallningshafvande hålle allvarlig hand öfver iakttagande af hvad i förordningen stadgadt år. § 57. Landsoch stadsfiskaler, krono-, stadsoch polisbetjente, samt de personer, hvilka särskildt antagas att vaka öfver förordninget ; efterlefnad, åligge att förbry telser mot densamma åtala.
För beslut i alla öfriga ärenden, de mål undantagna, hvarom i Reg.F:s 66, 69, 70, 71 och 72 §§. särskildt förordnadt är, gälle, jemte Konungens samtycke, 3 Stånds mening; men skulle 2 Stånd stadna emot 2, för fa lie frågan och förblifve vid det, som tillförne stadgadt varit, utan att samma fråga mål kunna vid den Riksdagen ånyo väckas eller upptagas.” Detta måtte likväl ej kunna anses tillämpligt å frågan om Ridd.-fiscalens aflöning. Jag tillstyrker derföre, att R. o. Ad. förblifver vid dess förra beslut och inbjuder de öfriga Stånden att deruti instämma. Frih. Palmstjerna: Jag fruktar nästan, att jag misstagit mig, då jag hört den siste värde talaren till stöd för sin mening åberopa 75 §. Riksd.Ordn. Der står: Till grundlags stiftande &c. För beslut i alla öfriga ärenden &c. — gälle 3 Stånds mening; men skulle 2 Stånd stadna emot 2, för fal le frågan. N11 är frågan om Ridd.-fiscalens aflöning ingen grundlagsfråga och inbegripes således under de öfriga ärenden, som skola förfalla, när 2 Stånd stadna n8 Den 10 April c. m. emot 2. Jag tror till följd häraf, att Utsk. icke handlat oriktigt, då det ansett denna fråga böra förfalla. Hr Riben: Missförståndet emellan Frih. Palmstjerna och mig härrör derifrån, att Frih. vid citerandet af y5 §. just öfverhoppade den raden, som bestämmer frågan. Der står nemligen, att för beslut i alla öfriga ärender galle, jemte Konungens samtycke, 3 Stånds mening; men till dessa ärender, sorn fordra Konungens bifall, hör väl icke Ridd.-fiscalens aflöning och således icke heller till dem, som kunna förfalla. Jag ber derföre om förlåtelse, att jag ännu tror, det StatsUtsk. här misstagit sig. Frih. Cederström, Jac.: