Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ståndet täcktes besluta, att åt Riddarhus-Direktionen lemna uppdrag, icke mindre att inhemta hufvudstadens vederbörande myndigheters yttrande i afseende å de åtgärder, staden, för den händelse Ridd. o. Adeln beslöte en försköning af Riddarhusgården, torde vara benägen vidtaga med de staden tillhöriga tomtdelar, sora ligga mellan Riddarhusets område och sjön Mälaren, eller i hvad mån staden tilläfventyrs skulle vara villig deltaga i hela den ifrågavarande gårdsplanens ordnande till allmän promenadplats, än ock att upprätta och Ståndets pröfning vid nästa riksdag underställa, fullständigt förslag till ordnande på ett fullt ändamålsenligt satt af den Riddarhuset tillhöriga gårdsplan, hvarvid Direktionen egde att tillse, dels huruvida nybyggnad å tomten kunde i ett eller annat hänseende vara för Riddarhuskassan förmånlig eller för Riddarhusets egna behof oundgängligen erforderlig, dels ock huruvida icke lämplig bostad för Vaktmästaren kunde inom Riddarhusbyggnaden beredas, och till följe deraf all nybyggnad i och för Riddarhusets egna behof blifva öfverflödig, och gårdsplanens ordnande till parkanläggning på ett med Riddarhusbyggnaden fullt harmonierande sätt bäst uppfylla smakens fordringar; och borde Riddarhus-Direktionen derjemte, enär Riddarhus-Sekreterarens lönevilkor, just med afseende å det möjliga borttagandet af byggnaderna å Riddarhusgården, icke äro definitivt bestämda, taga i noggrannt öfvervägande, om och i hvad mån ersättning åt nämnde tjensteman för till han9 boställe nu hörande uthus skäligen bör ifrågakomma, samt med anledning häraf äfven vid nästa riksdag afgifva förslag till definitivt reglerande af Riddarhus-Sekreterarens löneförmåner. 2 Riddarhus-Utskottets Utlåtande N:o 9.
Det första, som gjordes, var, att det kastades lott mellan de täflande, och lotten föll så, att tunnbindaren kom först i tur och Gandolfo sist. Då lottdragningen utföll så, bleknade Gandolfo. Det var ju förfärligt att komma sist, då de alla skulle tala öfver samma ämne. Tunnbindaren valde att tala om San Sebastiano, då han var legionär i det gamla Rom och för sin tros skull fastbands vid en påle och användes som skottafla af sina kamrater. Efter honom kom den blinde, som berättade om hur en from romarinna fann martyren, blodig och genomborrad af pilar och lyckades återkalla honom till lifvet. Så kom smeden, som förtalde alla de under San Sebastiano hade utfört på Sicilien under pesten på femtonhundratalet. De blefvo alla mycket prisade. De hade många starka ord om blod och död, och folket jublade åt dem. Men de, som voro från Diamante, blefvo oroliga för den lille Gandolfo. »Smeden tar alla ord från honom. Han måste misslyckas,» sade de. »Ah,» sade andra, »den lilla Rosalia tar ej förlofningsbandet ur flätan för den skull.» Men Gandolfo kröp ihop i sitt hörn af vagnen. Han blef allt mindre och mindre. De som sutto nära kunde höra hur han hackade tänderna af förfäran. Då det ändtligen blef hans tur, och han reste sig och började improvisera, var han mycket dålig. Han var sämre än någon hade väntat. Han stapplade fram ett par verser, men det var endast ett upprepande af hvad de andra sagt. Så blef han med ens tyst och drog häftigt efter andan. Under detta ögonblick kom en förtviflans styrka öfver honom. Han rätade på sig, och det steg upp en smula färg på hans kinder. »O, signori,» sade den lille Gandolfo, »låt mig tala om det, som jag alltid tänker på! Låt mig tala om det, som jag alltid ser framför mig!» Och han började obehindradt och med väldig kraft berätta hvad han själf sett.
Stiernsvärd fortfarande visat sig vara fnrtjente af det nådiga förtroende, som åt dem blifvit lemnadt,” Den 1 Mars 1846: ”Att de mångfaldiga och lill en del alldeles oförutsedda svårigheter, som mött redaktm vid andra titelns utarbetande, och hvilka blott småningom kunnat undanrödjas, dels genom underställningar hos Chefen för Landtförsvars-dep:tet, dels genöm mödosamma forskningar i arkifven, dels ock genom en vidt utgrenad brefvexling med lokalmyndigheterna i landsorten, i förening med ämnenas mångfald och i dessa omständigheter hittils icke pä annan väg skedda utredning, förorsakat, att möda och tidspillan, vida utöfver hvad påräknadt varit, å denna titel måst nedläggas, hvarföre den verkligt erhållna arbets-produkten icke bör bedömas efter de tryckta arkens antal.” ”Öfverlemnande derjemte den arbetsrapport redaktörerne af ”Samling af gällande författningar rörande arméen, dess styrelse och förvaltning” vid Augusti månads utgång detta år till mig afgifvit, anser jag mig böra i underd. vitsorda, att arbetet med oafbruten ordning fortgått, samt att redaktö - Den 14 December. 213 reine, under sednast förflutne 6 månader användt den flit och omsorg, som kunnat af dem fordras.” ”Författningssamlingen har alltså icke blifvit fullbordad inom den tid, som i E:s K. M:s nådiga bref af d. 8 Augusti 1844 är förutsatt, eller före innevar. års utgång, och den har ej eller kunnat blifva det.
Eleverne och lärlingarne ådagalade dervid, under ledning af Engelsmannen Skinner, berömlig urskiljning om hvad som borde iakttagas vid jordens mekaniska behandling, vare sig genom val eller användande af tjenlig redskap, så att arbetets besvärlighet lättades, i hvad ske kunde, och ändamålet ändock befordrades. De bland allmogen, som härvid voro närvar., betygade deras tillfredsställelse öfver hvad de erforo, och förklarade, att de, genom de exempel de haft tillfälle inhemta, öfvertygat sig, att de, genom att efterfölja dem i hvad som låg inom gränsorna af deras förmåga, kunde bereda sig vigtiga fördelar. Många bland dem hade också redan begagnat det tillfälle de ägt, att få låna åtskilligt af den redskap de sett begagnas på Degeberg, samt att eftergöra den, för att nyttjas vid deras eget jordbruk. Efter slutadt arbete ute å marken, anställdes examen med samtlige lärlingarne inom hus. Undervisningen för dem hade numera blifvit meddelad i två afdelntr. Till den första räknades de, hvilka bevistade institutet det första året, och till den andra de, hvilka fortsatt vistandet der under det andra året. Föremålen för undervisningen i första afdelntn hade varit, utom förberedande öfning i det mekaniska jordbruksarbetet, biträde i verkstaden för vinnande af färdighet och vana att tillreda tjenliga ämnen till åkerbruksredskap, läsa innantill rent och försvarligt, skrifva läslig stil, samt in - Deu i5 Februari e. m. 83 bernia de forsla begreppen i räknekonsten. I andra afdeln:ti utsträcktes undervisningen till de allmännaste grunderna för eirculationsbruk; betingsbestämmande för de allmännaste arbeten vid åkerbruket; första grunderna för jordens afdikning oell läggning i ijenliga skiften; de väsendtligaste villkor för husdjurens ändamålsenliga vård; förande af enklare räkenskaper och dagsverks-journaler; rältstafning och rättskrifning; decimalräkning; grunderna för linealritning, planer och solida figurers uppmätning; förfärdigande af särskilda delarna i träd till de vid institutet brukliga redskaper; samt ändtligen öfning i smedsarbetet, till fulländande af redskapens sammansättning.
Efter framställning af Utskottets Secreterare, hurusom det skulle lända till redighet och ett säkrare bedömmande af Tryckfrihets-Lagens stadganden, om sjelfva saken skildes från rättegångssättet, som till så betydlig olikhet med det vanliga blifvit föreslaget, då Utskottet öfver bägge delarne afgifver Betänkande till Riksens Ständer, beslöt Beredningen att bos Utskottets Plenum föreslå, det 2:ne Betänkanden på samma gång måtte till Riksens Ständer afgifvas, det ena, innefattande Tryckfribets-Lagens egentliga föremål, och det andra rättegångssättet till deras ernående. I sammanhang härmed, och efter gifven anledning af eir Ledamot, ville Beredningen föreslå hos Utskottet att i dess Betänkanden till Riksens Ständer öfver desse ämnen ej anföra motiver utan endast resultater, emedan man eljest torde fästa sig så mycket vid de förra, att de sednare allt för länge kunde blifva oafgjorda. Upplästes Högste Domstolens den 24 Februarii 1810 afgifne Betänkande angående Tryckfrihets-Lagen, men som Beredningen ansåg de deruti anmärkte brister, genom ofvan anförde nya stadganden hufvudsakligen afhulpna, så skulle nu dervid bero, och Tryckfrihets-Lagen efter dessa ändringar å nyo redigerad i stället för utlåtande öfverlemnas till Utskottets Plenum. Bilaga O till Mern. N:o 3. 373 Bilaga O till Mern. Protocoll hållet i Riksens Högloft. Ständers Constitutions-TJtskotts nedsatte Beredning öfver Tryckfrihetsmål den 16 Junii 1812, kl. 5 e. m. Justerades Protocollet för eftermiddagen den 15 dennes, och då sista meningen deraf ändrades till hvad nu befinnes, förklarade Herr Borgmästaren Ullberg sig förblifva vid den allmänna tanka, Beredningen i går yttrade, att Bokhandlaren för transport-kostnaden njute ersättning af Statsmedlen.
Efter framställning af åtskilliga anmärkningar öfver Theatern, såsom en national - angelägenhet, den uppmärksamhet och vård, som deråt i hvarje hyfsadt Land egnas, det betydliga understöd den äfven inom Sverige åtnjuter m. m., anförer Mo~ tionairen, såsom skäl för sitt förslag, väsendtligen: att Svenska Theatern blifvit en monopoliRanstalt, och att monopolier äro oförenliga med tidens anda och vår Grund-* Besv. och Oecon. Utsk. Bet:de. N.-o i3i. 9 lag; att, oaktadt rättigheten till enskilde Theatrars anläggande genom något uttryckligt stadgande icke är medgifven, denna näringsgren för conseqvensens skull lika litet bör fjettras sorn andra; att endast den infödde, som vill anlägga en Theater, dertill förmenas rättighet, under det den främmande Konstnären, som besöker oss, förunnas att visa sina dockor, sina djur eller små färdigheter; att alla andra Stater tillåta enskilda Theater-inrättningar; att det endast är genom täflan, som man kommer till fullkomligheten, och att den Kongl. Theatern bör vinna genom en sådan täflan; att slutligen, äfven vid ett motsatt förhållande, hufvudprincipen, fri närings-rättighet, står fast, och huivudändamålet, aesthetisk bildning i förening med nöjet, skall vinnas, och det äfven utan Stats-anslag. Den på dessa grunder framställda Motionen har blifvit biträdd af Herrar Montgommeriej Gustafa och von Becker, Carl Johanj, af hvilka den förre såsom ytterligare skäl tillagt, att, då tryckerier, bokhandel och tidnings-utgifning för livar och en voro tillåtliga, en med Litteraturen så nära gemenskap egande anstalt, som Theatern, icke eller borde fjettras af skråmässiga band, i synnerhet som Regerings-formens 60 § bestämdt strider deremot; och den io Besv. och Oecon.
Ehuru Rikets Ständer anse del vara af vigt, alt personer icke qvarstå i sina befattningar, då ålder eller allagande helsa och krafter neka deni uppfylla sina åligganden, och således äfven dela den åsigt, alt åtgärder böra vidtagas, hvarigenom del må blifva möjligt lör sådana Statens tjenare, svnnerligast dem, hvilka tillhöra militär-slåndet, alt ur tjernsten afgå, kunna Rikets Ständer likväl icke biträda E. K. Mils i berörda hänseende gjorda Nådiga framställning. Rikets Ständer anse nemligen denna fråga ännu icke vara fullt utredd, och hafva fästat uppmärksamhet vid förslagets ofullständighet, bland annat, derutinnan att detsamma icke lemnar upplysning om och under hvilka vilkor pension far åtnjutas af den, som, efter erhållet afsked frän flottans tjenst, möjligen varder ä annan» stal med lön eller arfvode förflyttad. Härtill kommer ock den särdeles vigtiga omständigheten all Amiralilets-krigsmans-kassaus delegare, hvilkas rätt oslridigt deraf är beroende, icke blifvit öfver förslaget hörde; och har på grund af dessa förhållanden samt jemväl med fästad! afseende derå, att den uppgjorda pensions-slalen, grundad på de af E. K. M:t föreslagna löncrne, förutsätter att dessa skulle vara definitivt reglerade, men Rikets Ständer endast beviljat en provisorisk löneförhöjning, E. K. M:ls högstberörda Nådiga framställning icke blifvit af Rikets Ständer bifallen. Rikets Stander förmoda dock, tilt det åsyftade ändamålet må kunna i väsentlig män vinnas genom ökadt anslag till Flottans reserv-s/at, i afseende hvarå förekommit att sedan E. K. M:f, viii 1850—185L årens Riksdag, äskat eli ärligt anslag af 33,533 R:dr 16 sk. banko till bildande af en reserv-stat för flottans Officerare och Under-officerare, Rikets då församlade Ständer likväl endast beviljat hälften af den begärda summan, eller 16.6'<)
Hon spratt till, liksom om hon vaknat ur en dröm och i det hon lade handen öfver pannan, liksom för att reda sina tankar, sade hon: – Didrik, jag har alltid ansett dig mera som vän än tjenare, och som jag icke eger någon, till hvilken jag sätter mera förtroende än till dig, så vill jag säga dig, att, i händelse jag skulle dö innan min son återkommer, så är mitt testamente, jemte alla andra papper af vigt, förvaradt i denna chiffonnier Och ännu en gång, Didrik, påminn dig nu det löfte du gifvit mig, att som en far vaka öfver Edvard, hans obetänksamhet, liflighet och oerfarenhet skall säkert störta honom i tusen bryderier och kanske faror, det är du Didrik, som – då du icke kunnat förekomma dem – skall med din klokhet, med ditt lif, om så fordras – skydda honom och afvända följderna deraf. – Jag lofvar det heligt, – sade Didrik, med en ton, så trovärdig och uppriktig, att Ida räckte honom sin hand, i det hon med en röst, helt och hållet tillhörande en bedjande mor, sade: – Jag lemnar i din vård det käraste, det enda jag eger på jorden – min son, – och med andra handen dolde hon de frambrytande tårarne. Så långt i nedlåtande förtrolighet, hade den stolta damen ännu aldrig gått, och förvirrad och djupt rörd, böjde Didrik sig nästan till golfvet och förde hennes hand till sina läppar med samma känslor, hvarmed han skulle kysst madonnans fötter. Åtta dagar derefter stod Edvard med sin vän på bryggan i Malmö, färdig att med ångbåten afgå till Köpenhamn. Ida hade ganska riktigt bedömt Albrekt: han var en i alla afseenden ovanlig ung man, med förträffligt hjerta, öfverlägset hufvud och principer, vida öfver sina år, men dessa härrörde kanske till någon del ifrån hans ofördelaktiga yttre, ty Albrekt var mycket halt och ovanligt ful.
Han förvred sin mun till ett försmädligt grin, och medan han vek tillhopa papperet sade han i en ton som skulle förefalla öfverlägsen, men som i stället verkade obehagligt rå: “Flickan var kär i Erik.“ Karin stödde sig mot disken och dolde ansiktet i sina händer. Stolpe betraktade sin vän med ovilja. Hans uppförande tycktes honom så upprörande hjärtlöst. Tydligen var Stenson icke häller själf herre öfver situationen, fastän han sökte dölja sin förlägenhet under ett blaseradt smil. Från Karin hördes en darrande, halfkväfd snyftning. Vacklande och hopsjunken, gick hon inom disken och försvann bakom gardinerna till sitt lilla rum innanför butiken. Herrarne aflägsnade sig. Ingen sade ett ord. Det pinsamma uppträdet hade gjort stämningen tryckande. Till sist bröt dock Stolpe tystnaden med en fråga. “Hvad stod där på lapparne?“ “På den hvita stod präntad en sådan där naiv psalmvers, som talar om återseende i en annan värld.“ “Och på den andra?“ “Det var Erik Hägers dödsannons.“ De gingo tysta en stund. “Jag bar mig dumt åt“, sade Stenson plötsligt. Och nu öfverväldigades Stolpe af sin förtrytelse. Den bröt fram i ord med stor häftighet. “Så-å, du medger att du var dum. Men det är sannerligen inte nog med det! Plumpt, rått, riktigt brackaktigt bar du dig åt. Det är din vanliga jargon: grina åt allting och låtsa, som om ditt hjärta var en enda stenklump. — Men jag känner dig, gamle schajas du är min själ inte så öfverlägsen, som du förefaller i början!“ Åter följde en stunds tystnad. “Vi talade om romantik“, sade Stolpe i en något utmanande ton. “Jag skulle aldrig kunnat öfverbevisa dig så slående, som detta lilla drag ur lifvet gjort det.“ Den lilla gnista af triumferande öfverlägsenhet, som han trodde sig spåra i dessa ord, var nog för att rycka Stenson in i en alldeles motsatt stämning. Den kallade hela hans oppositionslust till lif. Han skrattade till, kort och hest. “Jaså, du skränar fortfarande om din objektiva romantik“, inföll han häftigt.
Som fråga således nu vore, icke om pröfning för särskilda fall af skatteköp å ett eller annat af de till Hospitalet lydande hemman och lägenheter af den beskaffenhet, att tillfälle till inkomstens uppdrifvande medelst utarrendering för Hospitalet saknades, utan om ett allmänt stadgande, hvarigenom skatteköp å slika hemman skulle, utan hemställan till Kongl. Majit, få af Hospitals-direktionen verkställas, samt förslaget afsåge en för inrättningen vigtig och synnerligen omfattande förändring uti gällande bestämmelser om dess fasta egendom, har Kongl. Majit ansett sig böra inhemta äfven Rikets Ständers beslut i ämnet samt, på grund af hvad sålunda förekommit, i nåder föreslagit Rikets Ständer att för deras del medgifva, att alla de Danviks Hospital tillhörande hemman och lägenheter, hvilka äro upplåtna under sådan ständig städjeoch besittningsrätt, som, efter föregången undersökning, belinnes ostridig, må, när vederbörande innehafvare sig derom anmäla, af Hospitalets Styrelse få till skatte försäljas under följande vilkor: l:o att skatteköpeskillingen må beräknas till ett belopp motsvarande hemmanets eller lägenhetens till Hospitalet utgående ränta för 10 år, samt för de hemman, som tillika hafva skyldighet att till Hospitalet framskaffa vissa lass sand, jemväl värdet för lika lång tid af detta åliggande; och borde härvid iakttagas att, derest för hemman eller lägenhet den nu utgående ränta belinnes vara mindre än den, som i äldre årens räkenskaper för samma hemman eller lägenhet upptagits, på särskild undersökning och pröfning må bero, hvad räntebelopp vid skatteköpet och för framtiden skall beräknas; 2:o att, vid skeende försäljningar af hemman eller lägenheter, köparnes skyldighet att köpen hembjuda, bibehålies, äfvensom Hospitalets rätttill åtnjutande af rekognitionsafgift i enlighet med Kongl. Brefvet af den 12 Stats-Vlskollels Utlåtande N:o 102. 21 Juli 1813, i fall Ilospitals-styrelscn icke linner för godt hemman eller Lägenhet inlösa: 3:o att Hospitalets frälsemannarätt till hemman eller lägenhet qvarstår, så att Hospitalet framdeles, som hittills, må kunna uppsäga räntan till leverering in natura eller till lösning efter auktions-medelpris; 4:o att, i händelse hemmanets eller lägenhetens egare, utan arfvinge eller utan att hafva derom i laga ordning förordnat, med döden afgår, hemmanet eller lägenheten utan lösen Hospitalet tillfaller; 5:o att, om några särskilda, enligt besittningsbrefvet, hemmanet eller lägenheten åliggande skyldigheter förefinnas,
Man lät mig ytterligare förstå att det vore omöjligt, om jag upprigtigt ville stanna vid kabinettsbiblioteket, att jag kunde stå i beröring med ett alldeles motsatt läger, och att ifall (nu kom sjelfva knuten) Lindeberg vid sin visit, hvilken tyvärr icke kunde förhindras, framkastade någon vink om en bjudning, jag genast måtte begagna tillfället att visa mig bestämd. Det ville säga, otacksam, osjelfständig och efter mitt eget bedömande ovärdig! Emellertid aflopp den lysande middagen, der Thomsons egen utmärkta och ansedda sällskapskrets väl emottog mig, ganska lugnt. Thomson fruktade dock jemt att få höra talas om det hotande besöket, och Mellin, som nyss hemkommit från Portugal, hedrade mig verkligen med välkomstverser. Men detta allt oaktadt höjde sig icke det allra ringaste min lifskraft. Jag var icke hvarken hänförd eller lycklig, utan nedstämd i medvetandet af att inträdet på den nya banan genast vid början visade mig så oroande utsigter. För en författare hade det möjligen varit lätt att reda sig, icke så för författarinnan, helst midt emellan två tacksamhetsförbindelser. Två dagar efter festligheten, som ej haft andra litteratörer än Arwidsson och Mellin, språkade jag och hr Thomson en förmiddag om det vanliga olyckliga ämnet, då en tryckerigosse, som sökt »patron» i salen, vände tillbaka för att säga att kapten Lindeberg frågade om fru Flygare ville taga emot honom. »För all del», hviskade Thomson, i det han försvann åt sin sida, »för all del kom i håg hvad Arwidsson sade i går, och i morgse då jag träff ...» Resten fick min värde förläggare taga med sig, ty nu öppnades dörren från salen och in i förmaket trädde en person, som jag i min enfaldiga föreställning ändå hade svårt för att tro vara Lindeberg, ty sanningen var, såsom någon sagt, att han hade det utseende som karakteriseras i det enda ordet osynligt. Men detta var endast mitt första intryck. I det följande ögonblicket hade jag erfarit hela väldet af den osynlighet som gömmer en själ, hvilken, för att röja sin kraft och sitt värde, icke har behof af en storartad staty att herbergera dem.
Majit öfverlätil att vidtaga lämpliga åtgärder för anskaffande och underhållande af erforderligt befäl vid vapenöfningarne med Stockholms stads och läns beväringsmanskap, hafva Rikets Ständer bifallit att, i enlighet med hvad E. K. Majit nu föreslagit, jemte det Lifbevärings-regementets anslag minskas med 8,000 R:dr eller till 23,911 R:dr 50 öre, anslagen för Svea och Andra Lifgardes-regementena må ökas hvartdera med 4,000 R:dr. 10:o. Svea, Göta och IVen des Artilleri-regementen. I följd af Arlilleri-depolkompaniets i Wisby öfverfiyttning till Gotlands Nationalbeväring, har E. K. Majit föreslagit, att Artilleri-regementenas anslag må förminskas med det för berörda depotkompani beräknade anslagsbelopp, utgörande: Penningar R:dr 10,038: 90. Spanmål in natura, 654,72 kubikfot, å 2 Ridr „ 1,309: 44. tillhopa Ridr 11,348: 34., hvilket deremot borde tilläggas anslaget för Gotlands National-beväring, med undantag af ett läkare-arfvode, 100 Ridr, som, under förutsättning af Rikets Ständers bifall till den här nedan omförinälda reglering af sjukvården vid National-beväringen, kunde indragas. I enlighet med hvad här nedan i fråga om Gotlands National-beväring finnes anfördt och med jemnande lill siffran af den till öfverfiyttning föreslagna spanmåls-qvantitet, hafva Rikets Ständer bifallit att Artilleri-regementenas anslag rnå förminskas med Penningar Ridr 10,038: 90. Ingeniör-korpsen. ff) I anseende till den nuvarande Sappörlruppens otillräcklighet i fält, har E. K. Maj: t äskat anslag för uppsättning och underhåll af ytterligare ett kompani sådant 22 Expeditions-Utskottets Förslag litt underd. Skrifvelse, N:o i33. manskap med nödigt befäl.
N.-o 198- alt pröfva, huruvida andra handlingar, än de nu omförmälde, måga, uppå partens begäran, honom återställas eller icke, samt, i förra fallet, huruvida återlemnandet må ske emot bevittnad afskrift, eller derförutan. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 17 November 1834- N:o 198. Uppläst och godkundt hos Ridd. och Adeln den 17 Nov. 1834- Preste-Ståndet den 17 Borgare-Ståndet den 17 Bonde-Ståndet den 17 Rikets Ständers underd. Skrifvelse, i fråga om tiden för uppsägning af ränte-hö inom Södermanlands Län, att in natura levereras. (Statsoch Oecon. Utsk. N:o 3a} S. A. K. Hos Rikets Ständer har fråga blifvit väckt om en förändrad tid för uppsägning att in natura leverera det, såsom räntepersedel i Jordeboken för en del af födermanlands Län, upptagna hö; och som Rikets Ständer anse det åsy tade ändamålet eller undanröjand et af de förmen ta olägenheter, som för närvarande skola för räntegifvare uppstå derigenom, att nämnde ränte-hö, först vid Thomasmässan af räntetagaren till leverering in natura uppsäges, bäst kunna vinnas genom ömsesidiga öfverenskommelser emellan räntetagare och räntegifvare, på sätt som å vissa andra orter skall ega rum, få hos E. K. M. Rikets Ständer i underdånighet anhålla, det E. K. M. i Nåder täcktes anbefalla Dess Befallningshafvande i Södermanland, att söka, genom Contracts upprättande emellan räntegifvare ecb räntetagare, tillvägabringa den förändring i uppsägningstiden för leverering af räntehöet in natura inom nämnde Län, som kan finnas lämplig och med båda Contrahenternes rätt och bästa öfverensstämmande. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 17 November 1834. N:o Expedilions-UtskotlelsFörslag tifl und. Skrifvelse N.O 199.