Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror mig äfven kunna upplysa derom att Åpothekare-societeten numera är föga villig att lemna ytterligare bidrag till institutet, hvilket blir ganska förklarligt bland annat deraf, atf denna societets ledamöter genom sådant bidrag i sjelfva verket bekostar uppfostran åt — icke hjelpare, utan — blifvande konkurrenter. Apothekareyrket är ett yrke af alldeles egendomligt slag. För detsamma fordras en ganska långvarig och dyrbar uppfostran, så speciel, att den icke kan vid något af rikets öfriga undervisningsverk inhemtas. En samvetsgrann och riktig utöfning af detta yrke är ock af den allra största vigt för det allmänna, ty deraf beror ganska ofta lif och död. Derföre är det, som staten på detta yrke utöfvar en kontroll, vidsträcktare och mera detaljerad än, så vidt jag vet, på något annat. Under sådana omständigheter synes det ock vara med klok hushållning öfverensstämmande, att staten, till vinnande af ytterligare säkerhet, sjelf föranstaltar och bekostar en sådan undervisning, att den kan motsvara de lagliga fordringarna, och icke lemnar den att bekostas af yrkesmän, hvilka hittills visserligen ådagalagt ett berömvärdt interesse för upprätthållande af denna undervisnings gång och utveckling, men hvilka icke på något sätt kunna anses förbundna att derpå offra produkten af många års studier och träget arbete. Man kan anmärka, att yrket i allmänhet visar sig vinstgifvande och att de säljbara privilegierna ännu qvarstå. Hvad det förra angår, så är det gemensamt för flera yrken, då de ordentligt bedrifvas. Beträffande privilegierna, så böra de utan tvilvel afskaffas, och jag känner att Åpothekaresocieteten är sinnad häruti taga ett initiatif; men otvifvelaktigt skulle staten ock kunna med bättre skäl påyrka deras afskaftande, om staten redan på förhand öfvertagit farmaceuternas undervisning. Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos., blef motionen jemte yttrandet remitterad till Stats-Utsk:t. Den 29 November f. m. 235 Hr Cederschjöld afgaf sedermera följande motioner, nemi.:
Genom dessa beslut har införselstullen å Pergamentsskinn blifvit bestämd, af Ridderskapet och Adeln till 1 R:dr 24 sk., af Borgare-Ståndet till 56 sk. och af Presteoch Bonde-Stånden till dess nuvarande belopp, 1 R:dr skålpundet. Hudar och Skinn. Karduans och Pergaments Skinn. 36 Bevillnings-Utskottets Memorial, M ii. Enär den ifrågaställa öfverflyttningen af Pergamentsskinn tili rubriken »Karduanssamt färgade eller tryckta skinn» icke lärer kunna ega rum, med mindre än att lullsatserna å båda dessa artiklar bestämmas lika, samt frågan, i händelse så skulle blifva förhållandet, är af helt och hållet formell beskaffenhet, och två Stånd i detta afseende stannat emot två, måste förslaget härom anses förfallet. Beträffande härefter tullsatserna å båda ifrågavarande artiklar, så inbjuder Utskottet, i afseende på Karduanssamt färgade eller tryckta skinn, Borgare-Ståndet alt, med frånträdande af sin skiljaktiga mening, instämma i de öfriga Ståndens beslut, och i afseende på Pergamentsskinn, Ridderskapet och Adeln samt Borgare Ståndet att, med frånträdande af sina sinsemellan vidt. skiljde beslut, förena sig med Presteoch Bonde-Stånden om bibehållandet af nu gällande tullbestämmelse; och föreslår, för den händelse desse inbjudningar icke skulle antagas, följande om röstningar: l:o angående Karduanssamt färgade eller tryckta skinn. 33:o. Den, som anser att införselstuilen å Karduanssamt färgade eller tryckta skinn bör, på sätt tre Stånd beslutat, fortfarande bibehållas vid i R:dr 24 sk. skålpundet, röstar Ja; den, det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, nedsättes denna lull till 36 sk. skålpundet. 2:o angående Pergamentsskinn, dervid Presteoch Bonde-Ståndens beslut torde få antagas till Ja-proposition i hufvudsakiiga voteringen. a) om kontrapropositionen: 54:o.
Gråda canal anser jag vara ett af dessa företag, sorn så uteslutande afser några få enskildtas fördel, att jag äfven mäste inberäkna det ibland dem, som aldrig med Statsmedel böra utföras, och är det samma förhållande med canalen emellan Wenern och Erren. Wadstena hamnbyggnad har Utskottet i första Utlåtandet afstyrkt, på skäl, som ytterligare kunna ökas, då man kastar en blick på chartan öfver Östergöthland; man skall lätt deraf finna, att för nästan hela provincens producter, communicationer med de vid canalen belägna hamnar äro vigtigare än de kusthamnar vid Wettern, hvilka endast tillåta en obetydlig del af landet att dit rigta sina varutransporter, hvilka landsorter i allmänhet göra vida bättre att med mindre djupgående fartyg underhålla gemenskapen med de större hamnarne vid canalens utlopp i Wettern. Hamnen vid Höganäs har så påtagligen ett annat ändamål än handelns underlättande och sjöfartens betryggande, att deri redan finnes en tillräcklig: anledning för att icke dertill lemna Statsbidrag. Det synes nog, att egentliga afsigten är att vid sundet få en örlogshamn, förmodligen för skärgårdsfartyg, ty en hvar, som känner belägenheten, strömsättningen, drifsandsbankerne vid denna del af kusten samt inloppets rigtning, kan lätt finna, att den aldrig, eller högst sällan, blir nöd-hamn eller lots-hamn. Men hvarföre skall icke Regeringen då öppet säga oss det? hvarföre ej ådagalägga, att en sådan krigshamn kan vara af den vigt, att den motsvarar anläggningskostnaden, och de med en sådan oskiljaktiga befästningskostnaderna? ty doljes det, är hamnen blott en föregående åtgärd, för att sedan kunna få ökade anledningar att visa vigten af dess befästande. Är nu detta verkligen så väsendtligt för vårt försvar, hvarför icke rent utsäga det? I sådant fall måste saken betragtas utur en annan synpunkt. Men såsom en för handeln nyttig eiler för sjöfarten behöflig hamnanläggning, förtjenar den icke så stor uppmärksamhet.
I anseende till arbetslönernas olikhet i olika delar af riket, hafva Rikets Ständer funnit godt bestämma, att dagtraktamente till vittne vid bränvins uppmätning och profning skall utgå med minst 1 och högst 2 R:dr, efter bepröfvande af Rorgerskapels äldste i stad och sockennämnd å landet. § 62. (ny 40.) Sedan Rikets Ständer beslutil, att för bränvinslillverkning må begagnas redskap af hvilken storlek och beskaffenhet som helst, hvarigenom 41 §, till hvilken ifrågavarande 62 § i 2 mom. hänvisar, kommer att ur författningen utgå, hafva Rikets Ständer funnit nödigt att stadga andra än hittills gällande straffbestämmelser för oloflig till verkning med enkel redskap samt, på grund af antagandet i E. K. Maj:ls nådiga Proposition alt den mindre redskapens afverkningsförmåga hör beräknas till fyra gånger pannerymden, då mäskvärmare begagnas, ansett sig, i brist af annan lämplig beräkningsgrund, böra stadna vid berörde antagande i de fäll, då lönnbränning skett med enkel, omedelbart med eld drifven, redskap, men likväl ansett skäl ej vara för hand att bibehålla särskilda bestämmelser för de läll, då mäskvärmare vid lönnbränning blifvit eller icke blifvit använd, emedan i sednare händelsen, någon annan apparat måste hafva varit anbringad i samma ändamål som mäskvärmare. I de fall åter, då redskapens - Expeditions-lits kottets Förslog till under d. Skrifvelse N:o 106. 233 skapens storlek ej kan utrönas, hafva Rikets Ständer ansett averkningen böra antagas efter 100 kannor om dygnet. På grund häraf har 62 §, 2 mom. erhållit den förändrade lydelse 40 § 2 mom. i förslaget utvisar. § 67. (ny 43.)
Naj:t mätte i ljäder täekas samtycka, att Krono-ängen 8kinnarvrän, utgörande 2 tunne28 kappeland mindre bördig jord, i olvannämnde församling, linge, till ersättning förK^rkoberde-bostället i omlormälde afseende tor everldeliga tider öfverlätas. Vk ds i ljäder anbefallde underdäniga utlatanden, ej mindre Kongl. Naj:ts oeb Rikets Kammar-blollegium, än Dess kelallningsbafvande oell Lonsistorium i linköping rörande denne ansökning afgifvit, bar Kongl. A1aj:t inbemtat, att Krono-ängen 8kinnarvran till ar r838 varit utarrenderad mot en ärlig afgift af 182 lispund bärdvallsbö, men att vid bällén auetion till ängens ytterligare upplätands ä arrenrle, vid bvilket tillfälle Kammar-blollegium lätit tillkännagifva, att ifrågavarande ansökning vore iros Kongl.
Skogshushållningen inom Länet har i allmänhet å enskilda egendomar icke gjort några väsentliga framsteg, utan den förra behandlingen af skogarne fortfarit, hvarföre äfven skogsbrist på flere ställen yppats. Afven å bruksegendomar öfverstiger årsafverkningen den årliga tillväxten, med undantag för de Bruk, hvilkas ägare, i likhet ined några få andre större possessionater, öfvertygade om nödvändigheten att mera vinnlägga sig om skogsskötseln, låtit å skogarne införa en reglerad hushållning, eller å dem antagit skogshushållnings-kunnige förvaltare. Arealen af de privata skogar, som sålunda behandlas efter rationella grunder, uppgår numera till omkring 175,000 tunnland, som i förhållande till Länets stora skogsvidd är obetydligt. Ibland privata egendomar, å hvilkas skogar en reglerad hushållning blifvit införd, må nämnas Ramnäs, Lisjö, Ferna och Karmansbo Bruk, Slagåla, Hannevad, Westsura och Skattmansö. Spår har äfven börjat visa sig dertill, att allmogen inser angelägenheten af en förbättrad skogshushållning. Sålunda har Bergsmannen unge Lars Pehrsson i Fragg, Norbergs socken, ä sin ägande skog infört en ordnad hjelpgallring och trakthuggning, hvarom Skogsförvaltaren vid Karmansbo lemnat det vitsord, att emot arbetets utförande ingen anmärkning kan göras och att den efter hjelpgallringen qvarstående skogen är en typ för växande skog, Lars Pehrssons grannar, inseende klokheten af hans företag, hafva något hvar förklarat sig ämna följa detta af honom gifna föredöme. Berättelse öfver Westmanlands Län för åren 1851—1855. 3 48 Af Länets 40 allmänningar, innehållande tillsammans 19,750 tunnland, äro fern, med en areal af tillsammans omkring 10,000 tunnland, af Länets Jägeristat till trakthuggning indelade, och fortgår uppmätandet och indelningen af de öfrige innevarande år genom Kongl. Skogsinstitutets lärare och elever.
Då likväl fast egendom, som ut le ges, icke såsom ett utlånadt capital, helt och hållet afhåndes egaren, blott med förbehåll att återfå det abstracta värdet; då egaren tvertom alltid bibehåller vinsten af egendomens förbättring och förlusten vid dess försämring eller förstöring, och då han, i följd deraf, i allmänhet kan antagas äfven elter utlegningen behålla egendomen under uppsigt och vård, så kan detta visserligen vara skål att bibehålla den gamla regeln, att fast egendom, ehuru utlegd, må, vid röst-rätts bestämmande, beräknas egaren till godo. Om frågan uppfattas från en practlskt-technrsk synpunkt, möter deremot lösören» uppskattning, i följd både af deras flyttbarhet och af deras förgänglighet, sådana svårigheter * att deras intagande i den beräkning, hvarom hår år fråga, år alldeles overkställbar^ Egaren af sådana lösören, som ingå såsom medel i ett af honom bedrifvet yrke, kan dock, på sått Utskottet framdeles får tillfälle «tt visa, under en annan rubrik erhålla förhöjning af sin val-rått, i förhållande till denna egendoms värde, men denna höjning grundas då icke omedelbart på nämnde egendom; ej elfer urskiljes dervid, om han i yrket använder egna eller lanta tillfångar. På dessa grunder har Utskottet sett sig föranlåtet att bibehålla den gamla regeln, att endast fast egendom gifver val-rått. I öfrigt har Utskottet icke kunnat binda sig vid juridisk skilnad mellan fast och lös egen - Constilutions-Uts kol tels Memorial, N\o 38. 35 dorn, hvarföre Utskottet ock undvikit alt i sitt förslag lill val-lag begagna dessa lechniska uttryck. Utskottet har i betragtande af det sammanhang, som hos oss eger rum emellan bergsbruk och jordbruk, icke eller trott sig kunna behandla dem olika, ehuru Utskottet fullkomligen erkänner, alt bergsbruket, med undantag af grufve-driftcn, bordt, enligt sin natur, få sitt rum bland förådlings-nåringar. Dernäst har Utskottet tagit i öfvervägande, huruvida någon skilnad borde göras emellan stadsoch landt-egendom.
Jag tror ej heller att denna § någonsin sä blifvit tolkad, och jag skulle t. o. m., om man ville gifva mig 1 timmas anstånd, kunna framvisa exempel på att den blifvit tagen uti alldeles motsatt betydelse. Ehuru jag således medger att den 10 g:n behöfver förändras, tror jag likväl att det af Utsk. framstälda förslaget icke är lämpligt, och då det är för sent på Riksdagen för att framkomma med något annat förslag, får jag anhålla om afslag å Utsk:s Betänk. Gr. Sparre: Då den siste värde talaren, i likhet med mig, erkänt att den ifrågav:de §:n är den olyckligaste i hela 1734 års lag, att denna § är den som hos domaremakten förorsakar mesta 424 I)en 1 Mer». tvekan och osäkerhet, så torde jag icke vidare behöfva utveckla dc skäl hvarföre jag anser en förbättring, ett förtydligande af denna § vara af nöden. Hvad åter angår sättet för denna förändring, sä blifver det beroende af den omständigheten, huruvida man hufvudsakligen tager borgenärens eller gäldenärens intresse i betraktande. Om jag kanske för mycket fäst mig vid gäldenärens intresse, så har också den siste värde talaren uteslutande fäst sig vid fordringsegarens. Men, jag fäster upmärksainheten derpå, det är icke allenast vid försträckning, utan vid alla möjliga aftäljtsom borgen kan komma i fråga. Om vid ett aftal på längre tid den ena kontrahentens säkerhet rubbas, är det väl då billigt att det skall bero på den andre kontrahentens godtycke att bryta aftalet eller icke? Ar det icke mera förenligt med rättvisan, att den person som ställt den rubbade säkerheten, anskaffar en ny säkerhet? Denna grundsats är äfven antagen i 173 4 års lag; ty denna lag medgifver gäldenär rättighet att anskaffa ny löftesman. Men nu åsterstår frågan: huru pröfva den nye' löftesmannens vederhäftighet? Hr Carleson tror, att det, enl. 17 34 års lag, helt. och hållet beror på fordringsegaren att afgöra löftesmannens vederhäftighet.
Jag har visserligen icke den kännedom om denna näring, som erfordras för att kunna bedöma huruvida den Den i G Februari e. m. 531 utan skada kan utgöra den högre beskattning, sorn före förra riksdagen åläg densamma; men hvad som verkar på min känsla i denna fråga, är det motbjudande som ligger deruti att dä Regeringen föreslår en nedsättning uti en skatt, det är de skattskyldiges egne ombud som motsätta sig den föreslagna skattelindringen. Man har visserligen sagt, att denna nedsättning skulle utgöra en skänk ät en viss klass af näringsidkare, på det öfriga folkets bekostnad, som måste fylla bristen. Det vöre visserligen bättre om eftergiften kunde motsvaras af en minskning i Statsutgifterna och således en ren eftergift äga rum såsom förhållandet var i Norrige för några år sedan. Men i alla fall tror jag icke att anmärkmn äger sin riktighet. Den kunde hafva något skäl för sig om det här vore fråga om en utaf jorden ovilkorligen utgående grundränta, som vore beräknad då nuvar. ägaren af jorden förvärfvade densamma, hvadan räntans afskaffande skulle öka egendomens kapitalvärde. Men här är icke fråga om någonting sådant, utan om en skatt, som är beräknad att utgå i mån af den tillverkning, som skei-. Om tackjernstillverkaren icke tilltror sig kunna tillverka sä mycket som hittills med den högre beskattning man nu vill ålägga honom, så skaffar han sig sjelf nedsättning, derigenom att han antingen tillverkar mindre eller ock ingenting alls. Vid sådant förhållande skulle följden naturligtvis blifva att Statens inkomster af denna näring minskades i samma mån som rörelsen afloge, och behandlingssättet af frågan kunde sättas i jemnförelse med fabeln om hunden, sorn släppte det köttstycke han hade i munnen, för att gripa efter ett större köttstycke som han i vattnet inbillade sig se en annan hund innehafva. Hr von Hartmansdorff, Äng.: Jag hade icke ämnat deltaga i denna öfverläggning då så mångå talare förut yttrat sig. Men i anledn. af hvad Gr. Spens anfört, anhåller jag få säga några ord. Han har påstått att då Regeringen förordat en fortfarande nedsättning i tackjernstiondeskatten, sä borde icke de skattskyldiges ombud sjelfve uppsätta henne.
Majtt ådagalagda behofvet af en allmännare lönereglering för Landsstaten, har under den sednare tiden blifvit allt mera framstående, ej allenast derigenom, att Landstats-tjenstemännens göromål, i följd af tidsförhållanden, ökad folkmängd och framstegen i industriel t hänseende, visat sig vara i betydligare tilltagande, hvarpå såsom bevis kan anföras, att, enligt afgifne embets-berättelser, de under år 1851 tillkomne ärenden, hvilka fordrat Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes i Länen handläggning, utgjort ett-antal af 45,574 utöfver det, hvartill de år 1841 uppgått, eller nära 25 procents tillökning, utan ock i anseende dertill, att kostnaden för resor, hvilka de fleste inom denna stat äro nödsakade att ofta i och för tjensteutöfningen utan särskild vedergällning företaga, under sednare åren genom förhöjda skjutspenningar så ökats, att mängdens förut knappa lönevilkor blifvit i alltför kännbar mån otillräckliga för' de oundgängligaste behofven, särdeles som lefnadskostnaderne jemväl i allmänhet under tiden varit i stigande. Vid dessa förhållanden anser jag mig förpligtad, att hos Eders Kongl. Maj:t göra underdånig hemställan om påkallande af Rikets Ständers medverkan för ett rättvist och billigt ordnande al Landsstatens lönevilkor. Härvid har jag, för att icke möta nya svårigheter vid regleringen, trott mig böra frångå de förut framställda förslagen om indragning af provisioner, procenter, remisslage, debetssedels-lösen, m. fl., till utbyte ernat kontanta anslag, helst de fleste bland desse inkomster i någon mån rätta sig efter göromålens större eller mindre besvärlighet, hvilket äfven och än mer är förhållandet med expeditionslösen, sorn dessutom icke utan stor svårighet kunde utbytas emot ständiga anslag.
D§ i nåDer tillkänna, att Denna gagbereDning fommer att fift Den 15 näftfommanDe September träDa i merffambet. 3 fatnmanbmig bärmeD ocb uppå af iFongl. ®}aj:t gjord framflällning om bebofroet af anjlag till aflöning för gagbereDningenä geDamöter famt öfriga foft* naDer, bafme <281 å mårt DeifögälDö-^ontor anmifat en fumma af 12,000 9c:Dr SSanco årligen till arfmoDtn för geDamöterna, ©efreterarené aflöning ocb eppenfer, att utgå, på fatt mår till jtongl. SD}aj:t Den 9 3uni innemaranDe åt aflåtne unDerDåniga ffrifmelfe närmare omförmäler, äfmenfom ett förflagö 73. §ill bereöanöe af linDring i 93åtémanö*£Koteringené utgöranDe, bafme <2Bi å ©taten upfört ett årligt anjlag af 9,000 Sv.Dr, emot Det att Drott* 95 kilarne »arba belt oc§ ballet befriabe från jfplDigbtten att förfe fSåtömannen meb foj od täcfe, Silfen ffplbigbet ©taten i (tallet ftg ifläber, Dorf unber för* behåll, att be fojer od täcfen, forn måfte åtfölja l>tnarje föåtöman »ibupforb* ringen, roarba, »ib Den, efter en fåDan jfplDig^etö öfmertaganbe af ©taten, förft inträffanDe upforDting od utan »ibäre anfpråf å någonbera ftban, till kronans förråb öfmerfemnabe. §•
Utom här ofvan åberopade, i Riksgälds-konlorets nuvarande reglemente införda, stadganden, hvilka genom deruti föreskrifna utbetalningars verkställande redan blifvit fullgjorde och af sådan anledning icke behöfva i det nya reglementet öfvetflyttas, hafva af samma anledning jemväl nedannämd - Stafs-Ulsltollels Memorial, N.o 2S0. 7 de ?§, sorn äfvenledes handla om de vid 1840 och 1841 samt iS44 0,'h , 845 flis riksdagar på Uiksgälds-kontoret anvisade utgifter, vid uppgörandet al IV)i slaget lill bifogade i cglementai iska stadganden, blifvit uteslutna, nemligen : 43 §, angående stols-bidraget för Landskrona hamns islåndsällande; 41 §, angå< nde återstoden af det vid 1840 och 1841 års riksdag beviljade arfvode för civil-ingeniörers bildande vid Mariebergs läroverk. 5o §, angående anslaget för riksarkivets flyttning samt apteringen af de för VitterhetsHistorieoch Antiqnitets-akadernien upplåtna lägenheter; 57 §, angående kostnaderne för högstsalig Hans Majrt Konung Carl XIV Johans begrafning; 58 §, angående godtgörande! af de uppgifne kostnaderne för Konun gens och drottningens kröning; 5g §, angående liqviderandet af statsves kels åteislående skuld för Lejonbackens ombyggnad ; Co §, angående anklaget för lagberedningens aflöning samt tryckningen af nämnde berednings a 1 beten; kommande det jemförelsevis mindre betydliga belopp af tryckningskoslnads-anslagct, som ännu icke blifvit ulbetaldt, att upptagas i den § af nya reglementet, hvarest föreskriften om utbetalningen af det vid denna riksdag för samma ändamål beviljade anslag skall meddelas; 61 §, angående de vid sislforflnlne riksdag beviljade tillfälliga anslag för försvarsverket lill lands; 63 § angående liq viderandet af Kri0skollegii arlilleri-afdelnings skuld ti II mihtie-boslällskassan; 64 § angående beviljade tillfälliga anslag för försvarsverket till sjös; 65 $ angående anslagen för åren i845> 1846 och 1847 till styielscns föi allmänna vägoch vattenbyggnader aflöning, lill rese-och nndeisökningskoslnader för allmänna arbeten samt lill civil-ingeniörers bildande vid förenämnde läroverk; 65 § angående anslaget till islåndsällande af broarne å den på statens bekostnad anlagda väg genom stora Kopparbergs, Gefleborgs och Jemlands län; 69 § angående 1845.
Han såg ock, att alla holmar och öar i skärgården voro betäckta af drunknade, som voro döda och hörde hafvet till, men ändå kunde tala och röra sig och hota honom med vissnade, hvita händer. Så hände det honom äfven nu. Flickan, som han sett inne bland vassen, vände tillbaka i hans drömmar. Han mötte henne på tjärnens botten, där solljuset föll ännu mycket grönare än inne bland vassen, och han hade tid att se, att hon var vacker. Han drömde sig uppkrupen på den stora granroten midt ute i den mörka tjärnen, men granen sviktade och gungade så, att han ibland var alldeles under vatten. Då trädde hon fram på de små holmarna. Hon stod under de röda rönnarna och skrattade åt honom. I den sista drömsynen bragte han det så vidt, att hon kysste honom. Det var morgon då, och han hörde, att Berg Rese var uppstigen, men han slöt envist ögonen för att få fortsätta att drömma. Då han vaknade, var han liksom yr och bedöfvad af det, som händt honom under natten. Han tänkte nu mycket mer på flickan, än han gjort förra dagen. Mot kvällen föll det honom in att fråga Berg Rese, om han kände hennes namn. Berg såg på honom liksom pröfvande. »Kanske är det bäst, att du får veta det strax,» sade han. »Hon är Unn. Vi äro fränder.» Tord visste då, att det var för denna bleka ungmös skull Berg Rese gick fredlös omkring i skog och fjäll. Tord sökte påminna sig hvad han visste om henne. Unn var en storbondes dotter. Hennes mor var död, så att hon styrde sin faders gård. Detta behagade henne, ty hon var härsklysten, och hon hade ingen lust att taga en man. Unn och Berg Rese voro syskonbarn, och det hade länge sagts, att Berg hellre satt hos Unn och hennes tärnor och skämtade med dem, än han arbetade på sin gård. Då det stora julgillet firades hos Berg, hade hans hustru inbjudit en munk från Draksmark, ty hon ville, att denne skulle förehålla Berg, att han glömde henne för en annan kvinna. Denne munk var förhatlig för Berg och för många på grund af sitt yttre. Han var mycket fet och alldeles hvit.