Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ad. täcktes antaga den af Ridd.secret. föreslagna förändring i redaetionen, så mycket hellre som den öfverensstämmer med a:ne andra Stånds beslut samt med premisserna till R. o. Ad:s eget beslut, att nemi. utvexlingsdagen må blifva den första möjliga. Det skulle sålunda bero på BancoUtsk. att anmäla hvilken dag, inom d. 1 nästk. Oct., utvexlingen lämpligen kan boi jas. Hr Rothlieb, Axel Fredr., förenade sig med Frih. Ehrenborgh. Uppå derefter framställd propos. beslöt R. o. Ad. att tiden för utvexlingens början skulle bestämmas till senast d. i instundande October. Sedan prot.utdr. derefter blifvit rättadt, blef det af R. o Ad. godkändt. Justerades ytterligare 18 prot.utdr. för d. 4 dennes f. och e. m. Öppnades Hrr Electorers lista till val af utsk:sledamöter, och befunnos hafva blifvit utsedde till ledamöter uti StatsUtskottet: efter Hr Hagelstam, Otto Julius, N:o 1088. Hr Leyonflycht, Carl Albrecht; BevillningsTJtskottet: efter Gr. von Hermansson, Carl, JN':o 325. Hr Appelbom, fullm. Hr Montgommerie, Gust.; BancoUtskottet: efter Hr af Wetterstedt, Niclas, N:o i3. Hr Natt och Dag, fullm. Frih. Boye, Fredr. Föredrogs ånyo StatsUtsk:s d. 17 sisth Juli e. m. på bordet lagda utlåt N:o 19 3, innehållande förslag till liqviderande af Riksg.cont:s skuld vid i834 års slut för upptagna lån utaf allmänheten. Hr Den 6 Augusti f. m. i37 TTr von Troil, Emil: Jag kan icke förena mig med StntsUtsk. i afseende på det sätt, som blifvit föreslaget för upptagande af nya lån.
Äfven i öfrigt hade de vid skedd granskning befunnits icke så fullständiga, äfvensom i vissa fall icke så uppställda, att de utan ytterligare utredning kunde tjena till ledning vid aflöningsfrågans behandling, hvarföre Kongl. Majit förordnat en särskild tjensteman inom Ecklesiastik-departementet att åt de inkomna uppgifterna bereda, så vidt möjligt vore, nödig fullständighet, och, efter vissa grunder, stiftsvis, öfver dem upprätta sammandrag, hvilket arbete ännu fortginge. Emellertid hade Kongl. Majit för hufvudfrågans ytterligare behandling och slutliga afgörande ansett vara af synnerlig vigt om den Kommitté, åt hvilken Kongl. Majit vore sinnad uppdraga hennes handläggning, dervid hade att följa grunder, som vunnit Kongl. Majits och Rikets Ständers gemensamma godkännande, så att, åtminstone i väsendtligare delar, någon tvekan emellan skiljaktiga meningar ej vidare kunde ega rum. Kongl. Majit hade derföre tagit de af Rikets Ständer angilna grunder för en förändring i sättet för Presterskapets aflöning under nådig pröfning och ville nu till Rikets Ständer framställa dels de förändringar i berörde grunder, hvilka Kongl. Majit ansett nödige, dels ock de ytterligare bestämmelser, rörande hvilka Kongl. Majit funnit tjenligt att beslut på förhand blefvo af Rikets Ständer fattade. Tillämpningen deraf på de olika förhållanden, som i skiljda delar af riket egde rum, samt utarbetandet af förslag till författning i ämnet, blefve ändock ett arbete, som i hög grad toge både tid och sakkännedom i anspråk. De af Rikets Ständer framställda anmärkningar mot sättet för Presterskapets aflöning, sådant detta författningsenligt är bestämdt, hade af Kongl. Majit befunnits i allmänhet grundade; men Kongl. Majit hade dock ej kunnat förbise att detta åflo - <■> Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande M 61. mng^sätt jemväl egde vissa fördelar, hvilka man vid en förändring borde söka att bevara.
Ständers bepröfvande förslag till de förberedande åtgärder, hvilka under tiden till* nästa riksdag borde i detta afseende vidtagas. Men, enär Finans-kommittéens ifrågavarande förslag ännu icke lill Rikets Ständer inkommit och Utskottet följaktligen funnit sig fortfarande förhindradt att de väckta motionerna behandla, har Utskottet, då Riksdagens slut nu är nära för handen, ansett sig böra härom hos Rikets Ständer göra anmälan, med hemställan, det Rikets Ständer som redan meddelat de föreskrifter, hvilka vid Riks-bankens styrelse och förvaltning skola under tiden intill nästa riksdag tjena till efterrättelse, måtte förklara att ofvanberörde motioner nu icke må till någon åtgärd föranleda. Utskottet får derjemte tillkännagifva, att till dess behandling blifvit från Borgare-Ståndet hänvisad en af Herr J. Sundva/lson väckt motion, innefattande åtskilliga förslag till myntvärdets betryggande, alla likväl grundade på den förutsättning, att Rikets Stander vid innevarande riksdag skulle besluta den ändring i 72 § Regerings-formen, att så väl silfver som guld skulle blifva Riks bankens standard; hvadan och enär det härom väckta förslag till grundlags-förändring är vordet af Rikets Ständer afslaget, Herr Sundvallsons berörde motion måste anses hafva förfallit. Stockholm den 11 Oktober 1860. Amk. till Exp.-Utsk. den 12 Okt. 1860, kl. 12 midd. Memorial, med förslag till Instruktioner för dels Rikets Ständers Revisorer öfver Banko-verket, dels Rikets Ständers Revisorer öfver Banko-Diskont-verket i Stockholm samt Länekontoren i orterna. Vid verkställd granskning af ofvanberörde tvänne Instruktioner, har Utskottet ansett följande förändringar uti desamma böra ega rum. Bih. till B. St.
En sannare och mera gripande bild af döden, än den Salvini framställer i denna scen, kan svårligen gifvas. Halft medvetslös och redan om-gifven af dödens mörker, sjunker han tillbaka i en stor länstol med öfverkroppen delvis öfver ett bredvidstående bord. För hans tankar leka hans lifs idoler: makan och dottern; han kallar feberaktigt på den senare. För att göra den döendes sista stund en smula ljusare uppmanar modern flickan, som är utan all aning om hvem den olycklige mannen i verkligheten är, att knäböja framfor honom och kalla honom fader. Flickan lyder. Ett matt leende upplyser for ett ögonblick Gorrados anlete, hvarpå döden redan tryckt sin prägel, én rossling banar sig väg öfver de vidgade läp-parne, venstra handen pressas krampaktigt mot hjertat, ögonen stirra utan mål ut i rymden och då den döende gör ett försök att böja sig ned mot sitt barn faller han fram-stupa på golfvet död____ Denna scen var helt enkelt sublim. Starka farger ' förvilla, som vi veta, lätt en kritiklös publik, men här användes ej sådana. Det var icke en dödskamp med konvulsiviska ryckningar, skrik och väsnande ' och allt slags osmakligt effektsökeri. Det var icke denna-misslyckade framställning, som innerst har sin grund i en vidskeplig fruktan för och en orätt uppfattning af den förlossning från själsqvalen, som vi benämna döden. Här var det den store artisten, som mätt djupet af de själsqval, han skulle framställa, och med tillit till sitt snilles ingifvelser - gaf åskådaren ett begrepp om den engel, som stundom går barmhertighetens ärende, men som nästan alltid blir misskänd. Yi kallade i det föregående Salvinis framställning af Gorrado en själsmålning och vi upprepa det; men det är en själsmålning, till hvilken färgerna gripits ur det verkliga lifvet. Derför äro de också sanna och förfela icke den rätta verkan. De känslor och stämningar, Salvini målar i Gorrado, äro lika fattliga för den ene som den andre, ty de äro ej konstlade utan af det slag som röra sig i hvarje menni-skas innersta.
Och honom härom budit hade, att han icke skulle vandra efter andra gudar; och hade dock icke hållit det honom Herren budit hade. Derföre sade Herren till Salomo: Efter sådant är skedt med dig, och du hafver mitt förbund och min bud icke hållit, som jag dig budit hafver, så vill jag ock, rifva riket ifrå dig, och gifva det dinom tjenare. Dock i din tid vill jag icke göra det, för dins faders Davids skull; utan af dins sons hand vill jag rifva det. Dock vill jag icke allt riket afrifva; ena slägt vill jag gifva dinom son, för min tjenares Davids skull, och för Jerusalems skull, det jag utvalt hafver. Och Herren uppväckte Salomo en fienda, Hadad den Edomeen, af Konungsligo säd, hvilken var i Edom. Ty då David var i Edom, och Joab den härhöfvitsmannen drog upp till att begrafva de slagna, slog han allt det mankön var i Edom. Förty Joab blef der sex månader, och hele Israel, intilldess han utrotade allt det mankön var i Edom. Då flydde Hadad, och med honom någre män Edomeer af hans faders tjenare, så att de kommo uti Egypten; men Hadad var en ung dräng. Och de stodo upp ifrån Midian, och kommo till Paran, och togo män med sig utaf Paran, och kommo uti Egypten titt Pharao, Konungen i Egypten. Han gaf honom ett hus, och förenämnd spis, och fick honom ett land in. Och Hadad fann stora nåd för Pharao, så att han ock gaf honom sina hustrus, Drottningenes Tahpenes syster, till hustru. Och Tahpenes syster födde honom Genubath sin son; Och Tahpenes födde honom upp i Pharaos hus; så att Genubath var i Pharaos huse ibland Pharaos barn. Då nu Hadad hörde uti Egypten, att David afsomnad var med sina fäder, och att Joab härhöfvitsmannen var död, sade han till Pharao: Låt mig draga i mitt land.
Har man afhört från de städer, hvarest Judarne äro i Sverige bosatta, att de hafva gått folkets rättigheter för nära, att de hafva tillegnat sig industrien eller vissa delar deraf till något förfång för Svenske män, eller att de genom lära och lefverne åstadkommit allmän förargelse? Nej ! och ändå skulle denna erfarenhet icke tillräckligt tala till deras fördel. Man har sagt att Judarne äro dåliga medborgare, att de icke ega patriotism, kärlek för det land, der de blifvit nationaliserade och såsom medborgare upptagne; men historien jäfvar detta vittnesbörd. I Frankrike, under Napoleon* tid, stridde Judarne allmänt under hans fanor, och i Tyskland under befrielsekriget 1813 och 1815 skyndade många Judar till de frivilliges leder. Så i Holland, hvarest derjemte deras gifmildhet emot Kristna fattige mycket lofordas. Exempel på den anda af samhällslif, hvaraf äfven de fattas, då de ställas i likhet med andra medborgare, kunna hemtas från Preussen, m. 11. länder. Efter utfärdandet af 1812 års lag om tillåtelse för Judarne att bedrifva åkerbruk och handtverk, hafva desse till största delen egnat sig häråt, likasom från Baijern, der Judarne 1813 erhöllo närings-frihet, inhemta*, efter embets-berättelse af år 1828 om de talrika Judar i öfre Main-kretsen, att hela ungdomen 8 Allm,. Best.- och Ekon.-Utskotlets Betänkande, N;o 37. af mankönet, med endast några få undantag, sysselsatte sig med konster, vetenskaper, handel och åkerbruk. För 7 är sedan (1821), heter det i berättelsen. räknades i samma krets 300 Israelitiska lärgossar samt öfver 50 gesäller af slagtare, klädes-väfvare, skräddare, strump-väfvare m. fl. Före detta edikts utgifvande lefde alla Judar i denna krets — 1,400 familjer — af schacker-handel, hvaremot vid Embets-berättelsens afgifvande endast 280 familjer dermed försörjde sig.
220 Prol.-Utdragj den n Octoher 1844- S. D. Föredrogos. ånyo och bifölios Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets följande belänkandeni N:o 11, i anledning; af väckt motion om indragning af Landshöfdinge-embetena, . m, nu; N:o 12, i anledning; af väckt fråga, om förändring i föreskrifterna om indelade soldaters tillträdande af torp, med afseende å deras ålder; Isbo 14, i, anledning af väckt motion, om stads-privilegier för Höganäs; N:o 15, i anledning af väckt motion omändringar uti Kongl. Förordningen den 16 Januari 1844, rörande gesällvandringen; N:o 19, i anledning af väckt motion, om en köpings anläggande vid Wrigstads gästgifvaregård inom Westra härad af Jönköpings Län; N:o 20, i anledning af väekt motion om bemyndigande för ÖfverSlåthållare-emhetet för police-ärenden i Stockholm, att ifrån hamnar och torg afvisa sysslolösa och för allmänna säkerheten farliga personer; N o 21, i anledning af väekt motion om Konglstadfästelse å Hypotheks-föreningar ; och N:o 24, i anledning af väckt motion* om sammanslående af 3äie Länsmansljenster inom Östra härad af Jönköpings Län till 2:ne sådane. S. D, Föredrogs ånyo Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskott et s memorial, N:o 13, i anledning: af skedd återremiss från Borgare-Ståndet utaf betänkandet, N:o 5: Lades till hundlif i ganne. S. D. Föredrogs oell återremitterades Banco-Utskottets betänkande, N:ö 15, med förslag lill ett förändrädt mynt-system.
Nu har Utsk:t, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med hvad K M:t äskat, föreslagit i moimtet a, att utom ordinarie anslaget ett extra anslag måtte för ekonomiska kartverket under 1867 beviljas med 60,000 200 Den 14 April f. m. rdr och i mom:tet b., att af sistnämnde belopp 20,000 rdr måtte få användas för Norrbottens kartverk. Afslås nu mom:tet b, måste deraf tvekan uppstå, om någon del af extra anslaget kan användas för Norrbotten, och kan således kartverket derstädes komma att helt och hållet afstanna. Jag förenar mig uti det yrkande, som blifvit af Frih. Klinckowström framstäldt. Gr. Posse: Med anledning af den anmärkning, som blifvit af en talare framställd, att man icke borde sammanblanda anslagen till det ekonomiska kartverket, får jag förtydliga mitt förra yttrande derhän, att jag ansett, icke att någon sammanblandning borde ega rum, utan att hela anslaget borde oafkortadt användas till de arbeten, som i landets sydligare delar bedrifvas. Dessa trakter äro nemi. bebodda och odlade, hvarför man kan hafva gagn af de kartor, som deröfver upprättas, då deremot de nordligare trakterna till stor del utgöras af ödemarker. Jag yrkar således, att hela det till Rikets ekonomiska kartverk anslagna belopp måtte användas till de arbeten, som i landets sydligare delar bedrifvas. Hr Lagerstråle: Då ifråga vide kartearbeten redan i flere år fortgått efter fastställd plan, hemställer jag, huruvida det vore läfnpligt att nu afbryta desamma. Af de till Statsrådsprotokollet från vederbörande styresman inkornne upplysningar inhemtas, att, om närvarande anslag komma att fortfarande utgå, kunna kartearbetena i Norrbottens län fullbordas om 11 å 12 år. Om anslaget fördubblas, kan man således emotse, att de skola vara afslutade om 5 å 6 år. Det är visserligen sannf, att dessa kartor uppgöras i en liten skala, men detta eger sin grund uti dessa trakters särskildta beskaffenhet.
Barnhuset är i nä underligt sätt att utackordera barn för billigt pris, ja, de minsta barnen till och med för ett belopp af 18 rdr, h. e. 1,800 öre, om året. Visserligen är det sannt, att några få af dessa utackorderade barn kosta ända till 75 rdr om året, men i alla händelser kan man lätt förstå, att den vård, som mot detta pris lemnäs dem, ej är afundsvärd. Mig förefaller detta förfaringssätt som en afbild i smått af de Bethlehemitiska barnamorden. Man kan ej heller begära, att personer mot 18 å 20 rdr om året skola egna dessa barn någon synnerligt örn omvårdnad, då för närv:de så många sysselsättningar finnas, sorn äro vida tacksammare, än att uppföda och uppfostra andras barn. En hufvudsaklig anledning till barnhusets närvule svåra belägenhet kan sökas i 13:de §:n 2:dra mom:t af dess reglemente, hvarest stadgas: »att hittebarn och sådane i Stockholm befintliga värnlösa barn, hvilkas föräldrar eller vårdare aflidit, blifvit häktade eller intagna på dårhus, sjukhus eller annan välgörenhetsanstalt, skola, om nöden så fordrar, efter skriftlig anmälan från poliskammarn eller styrelsen öfver offentligt dårhus eller sjukhus-inrättning, provisoriskt emottagas å barnhuset, intill dess föräldrarna blifvit upptäckta, från häkte frigifna, eller tillfrisknat och profves vara i tillfälle, att barnen återtaga.» Förhållandet har äfven varit att under 1863 äro afgiftsfritt på Öfverståthållare-embetets befallning intagna 200 barn; men på samma tid uppgår antalet af de barn, hvika blifvit af anhöriga från inrättningen uttagne, till endast 4. Under dessa sorgliga omständigheter har man nu begärt ett ringa understöd från Statens sida för att underlätta inlösen af 100 barn, för att åtminstone i någon mån förekomma det elände, som, drifvet till det yttersta, leder till grofva brott.
Att derföre underhållsskyldigheten ålägges presten och byggnadsskyldigheten kommunen, kan således aldrig blifva stridande mot PresteSfcs privilegier. Denna princip är också fullt öfverensstämmande med alla sednare utkomna författningar rörande boställen. K. M:s reglemente af d. 22 Februari 1750 om residenshusens byggnad ålägger landsh:ne underhållsskyldighet deraf. JVIililiae-boslälls-ordoingen af d. 23 Jan. 1830 ålägger i 21 § boställsinnehafvare underhållsskyldigheten, utan afräkning på eller sammanhang med husen; och i 22 § att ”nybyggnadsskyldigheten åter vidtager när boställshus, ett eller flera, oaktadt de på förberörde sätt blifvit vårdade och underhållna, genom ålder och bruk så förfallit alt de pröfvas icke kunna eller böra genom vidare reparation npphjelpas, utan såsom till ändamålet otjenlige måste borttagas, samt nya i stället uppföras. Till nybyggnad räknas äfven påläggning af nytt tak samt brädfodring på gammalt hus eller annan beklädnad, hvarigenom dess framtida bestånd befordras”. Genom en sådan bestämmelse på nybyggnad synes ingen tvifvel kunna uppstå genom hvad jag föreslagit, eller att underhållsskyldigheten åligger presten, och nybyggnad kommunen. En värd talare har visserligen sagt, att en större utförlighet erfordrades i stadgandet; men då jag visat att denna större utförlighet förefinnes i militiae-boställsordningen, och då ingen domare med ledning af densamma lärer kunna tveka om hvad med nybyggnad bör förstås: så kan jag ingalunda finna denna anmärkning grundad. Det är också för hvar och en, som vill göra sig reda derför, klart hvad efter min definition menas med ombyggnad, och att dermed ej menas en obetydligare reparation af innanrede; så att jag verkligen ej kan fatta hvarifrån missförstånd skulle uppslå. Ingen lärer tveka att ombyggnad af lius behöfves, då det sä förfallit att någon större reparation till väggar, tak, golf ett mäste verkställas. Jag har nu sökt ådagalägga, att det af mig föreslagna stadgande står i fullkomligaste öfverensstämmelse med vår uråldriga lagstiftning likasom med den nu gällande.
Men när Lotta, mätt och undsluppen Lenas skarpa moraler, kom ut i «fähuset», så gjorde hon det hastigt rent, under glad och lustig sång, och när Gunnar kom och tittade dit in för att höra efter hvad det var för ovanliga ljud der, kom hon oblygt fram till dörren och började skämta med honom. – Åh skäms! din uschlinge! – sade Gunnar och ryckte förtrytsamt på axlarne. – Hvad vill du mig? Skäms du intet att sjunga och tralla och komma med dumma schåser till manfolk, när du varit stad och bekänt stöld. Tvi! jag skulle gråta och sörja mig till döds i ditt ställe, och jag säger ändå, hvad jag sagt – att Elin vet intet hurudan du ä’; för visste hon det, så hyllade hon dig intet alls, så som hon nu gör. Akta dig derför, att jag intet talar om’et. Skamflat började Lotta åter sopa. Gunnar var en menniska som en annan, och dertill en ung karl: han hade kanske förut någon gång i för fri ton besvarat Lottas opassande skämt och derigenom gjort henne ännu mera påflugen, men nu nu hade han åter blott en enda, enda tanka, en enda känsla, mäktigare än sjelfva samvetet till och med, och det var Elin. Kärleken, som en tid bortåt varit likasom döfvad af annat, hade nu åter flammat upp, häftigare, omotligare än någonsin, och hvilken som verkligt känner dess allmakt, får en viss afsky för alla andra, som göra ringaste anspråk på denna kärlek. Så kändes det åtminstone inom Gunnar. Hvem följde väl någonsin en menniska, dess företag, öden och händelser, dag från dag, stund för stund? Och ändå vet man dem så fullkomligt, förstår dem så intill det allra minsta, och kan så väl fatta och begripa det framåt skridande af somligt, det bakåtgående af annat, det vanskliga och ombytliga, det föränderliga och vexlande, som tiden förer med sig, och i all evighet skall föra med sig; emedan, så länge tiden alltid rörer sig «framåt», vore ett stillestånd i något annat en nästan omöjlig sak att ens tänka sig.
En ledamot af StatsUtsk. har sagt, att han ansåge delta dess förslag innebära en lämplig försigtighet, då det uttalades af R. St. Jag för min del skulle deremot anse det innebära ett olämpligt misstroende till Konungens försigtighet. Samme ledamot har också antydt, att genom en dylik framställning borde R. St. nödga Konungen till ett beslut i detta fall, på det att han icke måtte såsom hittills vackla emellan de båda vapnen. Hvad är detta annat än en ny sida af misstroende. Slutligen har man sagt, att de penningesummor, som här blifvit föreslagna att beviljas, äro så ringa, att de icke räcka till något sådant företag, som bär blifvit Konungen förmenadt. Hvad vill delta säga annat, än alt man begagnar tillfället att gifva Konungen ett råd, en förmaning, ehuru hon är öfverflödig? Della påminner om tvedrägtstiderna, dä Konungen, på fråga, hvad han tyckte om Rådkammaren, svarade, att det vore alltför mänga praeceptorer. Vilja nu Ständerne göra sig sjelfva lill sådana, så linner jag det olämpligt, och tillstyrker äterremiss. Sedan öfverläggningen härmed ansetts fulländad, hemställde H. Ex. Hr Gr. o. Landtm., om R. o. Ad. behagade bifalla, att R. St. till K. M. ingå med en sådan tind. skrifvelse, sorn Utsk. uti inledningen till förevar, utlåt, tillstyrkt. Ropades starka nej, blandade med ja. Propos. om R. o. Ad. ansåge de emot Utsk:s ifrågavar. tillstyrkande gjorde anmärkmr föranleda till äterremiss, blef derefter framställd och besvarad med starka ja jemte åtskilliga nej, hvarpå H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, förklarade, det han trott sig finna denna sednare propos. vara med öfvervägande ja besvarad. Vidare företogos till pröfning de under följande N:ris och rubriker upptagna anslagsfrågor: l:o Departements-chefen, 2:o Departementets Cancelli-expedition och 3:o Departementets Commando-expedition.
Hvad åter beträffar det önskvärda i en mera omfattande bildning än den, som gifves af vetenskapen allenar bör man komma i håg, att förbättringen af tillverknings-processerna utgöra endast ett af de vi Ikor, som bidraga till industriens blomstring. Industrien är ett medel, icke ett mål, och menniskor arbeta endast för att vinna något, som de behöfva. Hvad detta något är, beror till en del på deras medfödda och till en del på deras förvärfvade böjelser. Om den rikedom, som är ett resultat af en framgångsrik industri, skulle slösas på tillfredsställandet af ovärdiga böjelser, om den allt större fullkomningen i tillverkningsprocesserna skulle åtföljas af en tilltagande förnedring af dem, som utföra dem, så inser jag icke gagnet af industri och ekonomisk blomstring. Nu är det fullkomligt sant, att menniskors åsigter om hvad som är eftersträfvansvärdt bestämmas af deras karak-terer, och att de medfödda böjelser, hvilka vi gifva detta namn, icke röna inflytelse af något som helst mått af undervisning. Men häraf följer ingalunda, att icke till och ined en rent intellektuel uppfostran kan, i obegränsadt omfång, modifiera det sätt, på hvilket menniskors karakterer praktiskt uppenbara sig i deras handlingar, genom att förse dem med motiv, som äro okända för den okunnige. En njutningslysten karaktär vill hafva njutning af något slag, men om man gifver honom tillfälle att göra ett val, föredrager han måhända njutningar, som icke förnedra honom, framför sådana, som göra det. Och detta tillfälle till val «rbjudes en och hvar, som i literär eller konstnärlig bildning eger en aldrig sinande källa till njutningar, hvilka hvar-ken vissna med åldren eller dufna genom vanan eller förbittras i erinringen genom sjelfförebråelsens stygn. Om den institution, som i dag öppnas, uppfyller sin grundläggares syfte, skola de utvalda förmågorna i alla klasserna af detta distrikts befolkning gå genom densamma. Intet barn, som födes i Birmingham, skall hädanefter, om det har förmåga att draga nytta af de tillfällen, hvilka bjudas det först i folkskolan och andra skolor och sedan i den Vetenskapliga Högskolan, behöfva sakna utväg att erhålla \