Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Lunds academi är stjufmoderligt behandlad i afseende på antal af professioner, och D c n a Juni f. ni. 35 i öfrigt vill jag här icke strida med honom, 0111 de håda universiteten äro lika behandlade i allmänhet. Jag vädjar härom till allmänna omdömet och tror, alt det skall göra rättvisa åt min åsigt, att om man icke vill hylla centralisationsideen, utan bibehåller 2:ne universitet, bör man, efter min mening, dela lika emellan båda oell icke låta det ena stå efter för det andra. Jag tror äfven, att del fiån en politisk synpunkt är orätt att lemna anledning lill missbelåtenhet hos just det universitet, som genom sitt läge står i närmare förbindelse med det öfriga Europas universitet och bildning än Upsala. Hr Cederschjöld: Jag har begärt ordet för att motsäga en värd talare, med hvilken jag eljest sorn oftast delar åsigter. Hr Gr. Cronhjelm har nemi. trott, att ingen särskild profession i chirurgi och barnförlossningskonst är i Upsala behöflig. Men så länge medicinska faculteter skola bibehållas i Upsala och Lund, är det nödvändigt, att särskilda lärare der finnas jemväl i berörde del af vetenskapen. Det är icke nyttigt att börja med practiken, innan man erhållit erforderlig theoretisk underbyggnad, ty då skulle endast routinierer bildas, men icke egentliga läkare; och det theoretiska kan fullkomligt lika väl inhemtas i Upsala som bär, hvarest man i alla fall icke heller börjar den practiska cursen, innan man undergått examen i de theoretiska delarna. En ledamot har sökt visa, att en profession i laghistorien är nödvändig. Jag vill lemna det derhän; men åtminstone måste det blifva svårt att läsa öfver vår oeconomiska lagstiftnings historia, utan att göra en satir på Styrelsens åtgärder i denna del. Det skulle mången gång kanhända blifva kinkigt nog att göra reda för och reflectera öfver alla de hvarandra motstridiga författningar, hvarmed vår oeconomiska lagstiftning i flera århundraden öfversvämmat landet och förqväft näringarna, utan att man blottställde sig för missnöje eller kanhända åtal enl. tryckfrihetslagen. Hr Lagerhjelm:
Småningom öppnades tillträde äfven för en och annan konkret gestalt, figurer ur biblens parabler, krämaren, värdshusvärden, och i det engelska moralspelet ”Hycke Skorner” (tr. 1522) förvandlas moraliteten till en ram, inom hvilken en mängd farsartade upptåg försiggå123. Ser man till den sedliga tendensen, kunna till moraliteterna äfven räknas de allegoriska framställningarna af biblens parabler, — den förlorade sonen, Lazarus och den rika mannen —, samt ”Mirouer et Exemple,” profana berättelser och anekdoter, hvilka som moraliska exempel och spegelbilder dramatiskt behandlades124. I moraliteterna har dramat flyttat in på sedlighetens område, och den menskliga viljans frihet är i dess allmänhet erkänd; men också blott i dess allmänhet, ty som individ uppträder menniskan icke i dessa stycken och en sann dramatisk handling är sålunda här omöjlig. Den konflikt emellan de onda och goda magterna, som i dessa stycken förekommer, är derföre icke dramatisk; det är endast abstrakta begrepp, som drabba samman. Men en sträfvan efter det rent menskliga, efter en djupare innerlighet, yttrar sig dock omisskänneligen i dessa stycken, äfvensom i moraliteterna med specielt sedlig syftning ett försök att karakterisera röjer sig. I komposition sluta de sig dock till mysterierna såsom till högre förebilder och hafva samma episka stil. Var, som vi uti det föregående sett, det verldsliga ett ovärdigt föremål för det allvarliga dramat, så är det deremot just på detta område, som komiken så mycket friare tumlar om. Det komiska och burleska skådespelet utbildades under medeltiden vid sidan om och i naturlig motsats till det andliga och hade sannolikt sina rötter i den antika traditionen, underhållen af de kringstrykande gycklarna. Vi hafva ofvan omtalat denna menniskoklass, nämnt huru äfven de andliga ofta begagnat sig af dess tjenster, och huru genom den de andliga skådespelen upptagit en mängd burleska tillsatser. I samband dermed påpekade vi äfven sambandet emellan de gamla hedniska och de kristliga förlustelserna.
Derföre gjorde man en annan modell, hvarigenom man trodde sig kunna ersätta denna brist. Så mycket hellre berättar jag allt detta, som jag har den lyckan att här hafva Finspongs egare bland mine åhörare. Förslaget verkställdes, och ringen svarfvades på Finspong med en mindre diameter emot hvad den efter ideen borde hafva; men när bron uppsattes, insåg man genast det felaktiga i denna construction, och detta är rätta orsaken hvarföre ingen svängbro mera på Canalen kunde göras, efter man ej kunde förfärdiga fullkomliga ringar. Likväl förblifver öfvertygelsen alltid densamma, att svängbroen är den fullkomligaste af alla rörliga broar. "Visserligen har man emedlertid på några ställen kunnat ersätta den med andra, hvilka i vissa afseenden kunnat svara mot ändamålet, men det hindrar ej, att man på vissa Den 24 April f. m. 145 vissa andra ställen inser nödvändigheten af svängbroar, och önskar kunna förfärdiga dem, hvilket endast låter sig göra, dä en ring kan svarfvas af i5 fots diameter. Detta har jag yttrat såsom ett skäl för Verkstastaden; hvar och en, som vill följa mig, skall öfvertyga sig om riktigheten och vigten af hvad jag yttrat; här är det svårt, att bevisa det. Anläggningen har skett efter öfverläggning med ÖfverDirecteuren Hagström, och Verkets Mechanicus ÖfversteLieulenant Lagerheim; efter correspondence med Herr Vellford; efter rådförande med Herrar Bäld, Säfström och af Uhr, och det är efter detta man kommit till det resultat, som nu eger rum. Det är möjligt, att det oaktadt min öfvertygelse icke är riktig, men derefter har jag handlat. Som broarnas antal är 36, är det af högsta vigt, att göra dem af den art, att sällan eller aldrig ombyggnad af dem må blifva ett hinder för Canalfarten; ty om man blott räknar, att en bro sällan uthåller mer än 12 år, bladet 3 broar om året att ersätta, och derigenom uppkomme hinder hela sommaren igenom för Canalfarten. Det är och blir således af vigt för Canalen, för Bolaget och för allmänheten, som seglar på Canalen, att dessa broar göras fullständigt af jern.
På länge skulle nu hustru och dotter icke få höra något af herr Erik, ty man hade öfverenskommit att undvika allt meddelande, för att icke på något sätt derigenom misstanke skulle väckas. Fru Metta var nu åter vid sitt vanliga lynne och rustade och ordnade, för att afträda godset. Hvarje vrå fejades och skurades, hur fint och ordentligt der än förut må hafva varit. Alla verktyg och tillbehör på godset eftersågos och reparerades, och en högst ifrig verksamhet rådde öfverallt, för att hinna ordna hvad som möjligen hunnit komma i oskick, under den tid fru Metta varit borta på Wiken. ”Kära morkär”, sade Sigrid en dag, på sitt vanliga lugna sätt, ”hvarför gör J er så mycket bråk och vedermöda. Tar herr Sivard Oxe godset af oss för intet, så må väl hans fru laga här i ordning åt dem.” ”Nej, se det skall aldrig ske, att någon, och minst hon, den uppblåsta hönan, skall säga att någon behöft städa efter mig. Ha de lismat sig till herr Eriks gods, så skola de ändå inte kunna kasta spott och hån på honom för min skull.” Innan kort hade fru Metta, med träget bestyr, fått allt i skick, och nu flyttade hon med sin dotter till det lilla Wiken. Huru bittra än fru Mettas känslor voro, då hon lemnade sitt fädernegods, så glömde hon ej att ordentligt och noggrannt medtaga den lösegendom, som hon möjligen kunde. Herr Sivard Oxe hade nemligen låtit tillsäga, att fruntimmerna kunde medtaga allt linne, gångkläder, köksredskap och dylikt, som fanns i herrebyggningen. ”Det var då ändteligen en gång en gladare nyhet”, sade fru Metta en dag till Siri. ”Grannas Lasse kom i går aftons från Åbo, dit han varit för att sälja fisk, och han visste berätta att Enevald Fincke kommit hem från sin resa.” Öfver Sigrids ansigte for en rosenröd sky och hennes blå ögon fingo en stjernlik glans, men hon svarade intet. Fru
Under den tid, som ingen prest funnits på ön, har moderförsamlingens ordinarie presterskap, hufvudsakligen komministern, ungefärligen hvar 3:dje söndag rest ut till ön och predikat samt då äfven förrättat de öfriga presterliga förrättningar, som kunnat förekomma, men dels är detta för äldre män en ganska tung pligt, då färden dit ut måste ske dels åkande dels gående och dels roende, hvilket under förliden vår ådrog Komministern en långvarig lunginflammation, dels ock hufvudsakligen är uppenbart, att kapellförsamlingen under sådant förhållande skall sakna den söndagliga uppbyggeisen af ordets predikan och ännu mera deu vård och andeliga ledning, som själasörjarens närvaro på stället kan skänka. Jag anser det vara ett kristligt samhälles pligt att så ställa, att ett så betänkligt förhållande icke blifver permanent och får derföre vördsamt föreslå, att, intill dess medel till kapellpredikantstjenstens på Muskö löneförbättring genom regleringen af presterskapets löner eller på annat sätt kunna beredas, ett statsanslag af 500 R:dr Runt årligen må anvisas att från början af år 1864 utgå såsom lönefyllnad till den, som nämnde lcapellpredikantstjenst uppehåller. Och förbehåller jag mig att till Stats-Utskottet få inlemna de autentiska uppgifter och beräkningar, som för frågans fulla utredning äro af nöden. O O Stockholm den 28 November 1862. Th. Annerstedt. N:0 Motioner i Preste-Ståndet 1862. Af Biskop TIi. Annerstedt: Om statsanslag till förändrad inred ning af läroverkshuset i Strengnäs samt till inköp och inredning af annat hus till inrymmande af hibliothek och samlingar. Yid sistförflutna riksdag väcktes af mig motion om anslag af statsmedel till nytt läroverkshus i Strengnäs. Detta förslag, som tillstyrktes af Stats-TJtskottot, bifölls väl af detta Högvördiga Stånd, men afslogs af Med-Stånden. Ett fallet förslag är icke lätt ånyo väcka till lif med hopp om större framgång, men behof vet står oafvisligt för handen.
Att i Vitterheten granska eller kritisera, är, att i Vitterheten skipa rätt; och vara Granskare, eller Criticus, är, att der vara – på ett stort och högt sätt rättvis. Men det är ett särdeles ord, detta rättvis! ty det betyder vis på Rätt; och fordrar derföre nödvändigt att känna de Lagar, efter hvilka man skall dömma. Bristande kännedom om dessa lagar har gjort, att öfver Vitterhetens hela rike ligger, i allt hvad Granskning beträffar, ett töcken af barbari, en allmän vildhet. Åt denna förbistring hafva äfven de ”vackra”’ snillen så hängifvit sig, att de, å ena sidan, slagit Kritikens fackla in i synen på dem, som den skulle förelysa på vägen till Ära; under det de, å andra sidan, förgätit Svaghetens rätt till skoning, och gifvit den till spillo åt ett gäckspel för sin grymhet. Hvilken är då här den enda, eviga grunden för allmän Rättvisa? – Den Grundsanning, hvars följder alla Kritikens Lagar äro: att hvar sak skall tagas för hvad den är. Lika enfaldig, som gudomlig, kan denna Verklighetens lag ändock, just derföre att den är sådan, aldrig klart inses utan ett verkligt mått af högt förstånd och hög redlighet. Om nu det första och största misstaget på det Verkliga består deri, att taga en sak för hvad den alldeles icke är: så består, inom Vitterheten, detta misstag ögonskenligen deri, att taga en sak för vitter, som till Vitterheten icke hörer. Här möter oss alltså nu, såsom den första följden af vår eviga Grundsanning, denna första lag i rättvisa: att veta, hvad man skall dömma. – Detta är lika nödigt i Vitterheten, som det i vårt allmänna borgerliga samhälle är nödigt för en vanlig domare, att veta hvar hans lagsaga är. Saken är nämligen denna. Allt hvad som talas, allt hvad som skrifves, allt hvad som tryckes, är icke derföre Vitterhet, att det har, i någon grad, formen deraf, – eller lånar, så godt det förmår, i en bit vers eller en bit prosa, Vitterhetens uttryckssätt.
Indelningsverket enligt prima plan till grund för sitt förslag, likväl med den nådigst föreslagne förändringen, att SubalternOflicerare ej sjelfve skulle bruka Boställen, utan afkastningen ingå till deras aflöning; och att Utskottet upprättat en Stat för 3:dje BataljonsBefälet i likhet med Skånska Infanteriernes; men då Utskottet i stället uppgjort ett aflöningsproject, som efter min tanka ej kan leda till ändamålet, får jag deremot först anmärka, att Utskottet nedsatt den af Kongl. Maj:t nådigst proponerade 702 Den ai Maji e. m. stat, hvilket synes mig så myeket mer obilligt, som den nådigst föreslagne tariffen icke är högre beräknad, än att de deri upptagne löner verkligen behöfvas för dem, som skola lefva deraf. Då man besinnar, att Militären i allmänhet ej eger någon möjlighet till biförtjenst, om lian aldrig så gerna vill söka den, en förmån, som för Civila Tjenstemän alltid står öppen; att med hans tjenstgöring en myckenhet resor inom Regementet på syner, besigtningar, krigsrätter, kyrkparader, m. m. äro förbundna, hvarför han ingen ersättning åtnjuter; att hans lilla indeldta lön aldrig utfaller lill gifven tid eller summa; så torde den nedsättning, som Utskottet föreslagit, ehuru obetydlig den för somliga kan synas, ändå blifva betydlig för den, hvilken af sina löneinkomster skall taga hela sin bärgning. För det andra anmärkes olämpligheten af det sätt, som Utskottet föreslagit till vinnande af dess projecterade löneförhöjning. Utskottet har uppställt sin beräkning på indragning af en hop indelningar, som ännu icke äro vacante, och hvilka i mån af innehafvarnes afgång successift skulle komma Armeen till godo. Det vill säga, att Utskottet hänvisat
Kungörelser kunde eller borde genast å predikstolen uppläsas, eller dermed anslå lill Gudstjenstens slut vid den föreslagna andra predikslolsgången, som torde förefalla mången Prestman besvärlig, anse vi denna arbitrage och uppehåll med kungörelsernas uppläsande snarare leda till missnöje och oordning, samt hinder och olägenhet med de efter Gudstjenstens slut ofta förefallande nödiga predikoförhör och allmänna Socknestämmors hållande med församlingens Ledamöter, Vid det nya förslaget är den ordningen föreskrifven, att en påminnelse skulle lemnäs församlingen på predikstolen om afhörandet af de kungörelser och påbud, hvilka efter Gudstjenstens slut komme att uppläsas. Vid denna påminnelse, som troligen förefaller hvarje söndag, måste ju tankan inledas på verldsliga ämnen, och visserligen är då bäst, att, som nu tillgår, genast få afhöra, hvilka verldsliga pligter och prsestanda föisamlingen förestår, .för att derefter, under den öfriga Gudstjensten, kunna anropa Guds bistånd äfven om dessa pliglers uppfyllan de och iakttagande, hellre än att belasta tankan med gissningar om hvad sorn först efter Gudstjenstens slut i dessa afseenden kommer att påbjudas, och som på intet sätt lättar besvären eller befordrar andakten vid Gudstjensten. Det är efter vår öfvertygelse angeläget att icke, utan högst vigtiga skäl och anledningar, företaga någon ändring i vårt nu gällande kyrko bruk vid Gudstjensten, och att Vördige Presterskapet, vid inledande af dylika frågor, framförallt icke afser sin beqvämlighet, godtycke, minskning i skyldigheter eller utrymme för ett arbitrerande handlingssätt, helst mången med oss, och folket i allmänhet, är ömtåligt för dylika onödiga reformer, hvilka snarast kunde företagas med ett och annat i afseende på Presterskapets sed och sätt, att äfven under Gudstjensten upphemta vissa frivilliga gåfvor och löneförmoner till och med på altaret. 4 Lag-Utskottets Betänkande N.o 42- men som dock lämpligast kunde ske vid ett bäcken utanför kyrkodörren m. m.
Såsom skäl åberopas: att dessa räntor icke rimligen kunna betraktas annorlunda än andra fast egendom åsatte skatter, hvilka af kronobetjeningen uppbäras, i synnerhet sedan genom föregående riksdagars beslut uppsägningsrätten till räntepersedlarnes leverering in natura upphört för alla räntetagare, och dessa persedlar numera utgå efter 10 års medel-markegångspris; att det nu gängse sättet för ränteuppbörden, hvilken verkställes genom räntetagarnes egen försorg, medför årligen både för dem och för räntegifvare mångfaldiga besvär och kostnader samt föranleder icke sällan till långvariga rättegångar dem emellan, i synnerhet om, såsom ofta är fallet, rusthållsoch augmentshemmanen äro från hvarandra aflägse belägna eller emellan ilere egare delade; och att under sådana förhållanden räntetagarne kunna, hvarpå finnas flere exempel, i (lere år blifva uppehållne i deras tillständiga rätt till årligt utfående af de för aug mentshemman förskjutne kostnader till rustningens bestridande. Denna motion, hvilken är af vigt för innehafvarne af alla rusthållssamt aug mentshemman, uppgående tillhopa till omkring 13,500 mantal, anhåller jag måtte remitteras till Bevillnings-Utskottet och att i den blifvande Bevillnings-stadgan inrymmes föreskrift i den syftning jag nu föreslagit. Stockholm den 30 Oktober 1862. J. M. Palmcrantz. lith. till R. St. N:o 7. N:o 7. Af Friherre voll Schulzenheim; David; angående inlösen för Statens räkning af del s. k. Köping-Hult-bolagets jernbana. Sedan, genom den nu till Orebro fulländade stambanan, en sammanbindning med den ett enskildt bolag tillhörande Köping-Hult-jernvägen numera kommit till stånd, får jag, i likhet med hvad jag vid föregående riksdag framställt, vördsammast föreslå, att nämnde Köping-Hult-jernväg må blifva af Staten inlöst och med Statens jernvägs-system förenadt.
Det ar i anledning häraf och i den öfwertygeistn, at winna Ridderstapet och Adelns enhälliga bifall, sag i ödmjukhet förestår, at Ridderstapet och Adeln med en Deputation, anförd af Hans Lxeellsncs Herr Grefwe» och Landt-Marskalken, upwaktar Konungen och frambär inför Honom wär underdåniga tacksägelse-alftets." Derefter upläsies ek as Herr 8ek>mirerlovr, I^ennin§, jnlemnädt Memorial, sä lydande: Wordsamt ^lemorial. Nar Kongl. Maj:t i Dest Tal ifrån Thrane» nådigt behagat förklara Sina wälgörande tankesätt och an. damalet af Riksens Scänderö sammankallande, lärer ingen sä otacksam undersate, ingen sa kallsint medborgare finnas, som ej med warma känslor för Fäderneslandet riktar sina böjelser och all sin möjliga åtgärd til de afsigter, som instämma med Konungens enstan, Rikets uphjelpande och et allmänt wäl. Tiden, som utwecklar manga inbundna gator — Sanningen som uplyst och stall alltid uplyfa willans och fördomarnas mörker, hafwa redan lyckligen undanröjt flera fordom wadligen upkomna ämnen til söndring och twedrägt: — Wi behöfwe ej söka den kundstapen j häf. derna, at enighet bidrager til samhällens bestånd; — Wi are samtida witcnen til de olycksstormar som beredas af kallsinnighet för medborgeliga pligter — af lwiflan om samfundsdygdcrnas wärde. Himlen ware lofs at den dag är kommen, da alla Clasier af medborgare, församlade såsom i et brödralag fä höra mera an ryckcelö ofta obestämda ljud. — Konungens egen faderliga röst til Sit folk at wara eniga i det goda och werksamma i det nyttiga.
Hr Adelborg, And. Otto: Detta ämne har till alla delar blifvit af föreg:de tvänne talare så tillräckligt utredt, att deruti är föga att tillägga. Jag får blott i detta afseende nämna några ord, nemi. att, sä vida ett embetsverk skall förmå att rätt verka genom sina tjenstemän, är det nödvändigt, att äfven vid en reorganisation af detsamma, och då tjenstemän tillsättas på förordnande, de som innehaft sina platser under en sådan tidslängd, som 15 till 16 år, måste anses lika med tjenstemän på ordinarie stat och tillgodonjuta samma fördelar som dessa. Det tyckes icke vara obilligt, att när man så länge beklädt Rikets tjenst och gjort det med samma nytta och samma heder, som om man haft tjensten på ordinarie stat, man äfven ur sådan synpunkt bör betraktas, och derefter behendlas. Det är väl icke värdigt för Staten att den, under det reorganisationer af embetsverken fördröjas under en mängd af år, frånkänner embetsmännen efter så lång tjenstetid rättighet, att på äldre dagar fä pension eller lön på stat, intill dess de kunna få en plats med motsvarande lön; annars kunde ju den futtiga sparsamheten alltför mycket göra sig gällande, att sälta alla Verk under reorganisation, då man ju äfven vore vigast af med all pensionering. Jag anser 348 Den 22 April e. m. skäl vara för handen alt gifva rättvisa åt dessa embetsman och önskar att R. o. Ad. måtte återremittera denna punkt af Betänk. o n Frih. Akrhjelm, Carl: Sjelfva saken har blifvit sa full ständigt utredd af föreg:de talare, att derom torde icke vara mycket att orda. Jag anhåller att för R. o. Ad. få tillkännagifva, att då frågan om Ekmans och Forssbergs pension behandlades på utgifts-afdeln:n, så erhöll frågan en annan utgång, än den sedan fick i Flsk:s plenum. Jag tillhörde den minoritet, som biföll den åsigt, hvilken utgifts-afdelmn föreslagit och förenar mig derföre med deni, som nu yrkat återremiss af denna punkt. Hr Printzensköld:
Resultatet af den stämplingen föregående undersökningen berodde nemligen i väsendtlig män af den noggranhet och omtanka, hvarmed profspånorna aftogos, och det syntes Ofver-Direktören vara att befara att det mera invecklade kontrolleringssättet koinme att väcka och öka hågen att på hvarjehanda sätt kringgå de reglementariska föreskrifter, som förändringen skulle göra behöfliga, och utan hvilkas noggranna efterlefnad förändringen icke skulle medföra någon egentlig nytta. Om än, på sätt Öfver-Direktören för Myntoch Kontroll-verken uti sitt underdåniga utlåtande vidare utvecklat, åtskilliga svårigheter möta för afhjelpandet af de utaf Revisorerne anmärkta olägenheter i berörde hänseende, tinner Stats-Utskottet likväl dessa icke vara af beskaffenhet att utgöra giltigt hinder för ärendets skyndsamma och ändamålsenliga ordnande i enlighet med förut antydda grunder. Behofvet häraf, länge insedt och erkändt af Dikets Ständer, synes Utskottet än vidare vara ådagalagdt genom de af Revisorerne nu anmärkta förhållanden; pä grund hvaraf, och då detta ärende alltsedan år 1840 varit beroende på vederbörandes pröfning, Utskottet ansett sig böra tillstyrka. det Rikets Ständer måtte förnya sin uti underdånig skrifvelse den 8 September 1848 gjorda hemställan, att nytt reglemente för Kontrollverket äfvensom ny Kontrollstadga måtte varda till efterrättelse fastställda. § 6. Kongl. Postverket. (Rev. ber. pag. 34—42.)
Den vägen anser jag oss icke kunna gå; ty vi måste yttra en opinion, och hysa en gemensam tanka. Deremot trodde jag, alt vi genom Herr von Schulzenbeims ledning skulle hafva kommit till den verkligen vigtiga conclusion, att antingen hela definitionen borde utgå, eller att, om man icke funnit någon praktisk olägenhet af den gamla, den kunde bibehållas. Ora Ridderskapet och Adeln icke instämmer i mitt förslag till omredigering, skall jag lika gerna förena mig om, att bibehålla den gamla redactionen, hufvudsakligen på den grund, att den visat sig vara af ingen praktisk olägenhet, och att jag således icke bör tillåta mig att derpå klåfingra. Jag har blott en anmärkning till att göra; icke på §:s innehåll, men på platsen der den slår. Ridderskapet och Adeln torde erinra sig, att vi uteslutit första definitionen, om hvad med ordet skrift skall 183 Den ig Januarii f. lii. förstus. Så länge vi hade denna definition qvar, var det äfven nödvändigt att i samma § hafva en definition på' hvad en periodisk skrift ville säga. Nu åter har icke blifvit något tal om ordet skrift. Således står definitionen på periodisk skrift här icke på sitt rätta ställe, utan borde hafva sin plats i 4:de morn. af §, I 3:dje moni. af samma § omtalas först periodisk skrift. Denna anmärkning är obetydlig, men torde lik väl gillas af dem, sorn praktiskt lärt sig inse nödvändigheten af att hvarje lagbud står på sitt rätta ställe. Min slutliga anhållan är således, att, med bibehållande af redactionen oförändrad, uttrycket periodisk skrift måtte tillbakaflyttas till 4 §• 4 morn. Herr von Hartmansdorff: Då flere Ledamöter förklarat, att den gamla redactionen icke medfört några olägenheter, så vet jag intet annat skäl att borttaga tiden med sökandet af en ny, än införandet af fullkomligare ordalag. Men då samtlige Talare befunnits hafva brist derpå, blifver slutsattsen att man får ingen definition. Den gamla sattsen: Le mieux est le plus grand ennemi du bien, besannas följagtligen äfven vid detta tillfälle.