Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Betänkande , i anledning af väckta frågor om ändring uti Kongl, förordningen om sockne-nämnder d landet den 2g Augusti 1843. Uti detta ämne hafva framställningar blifvit gjorda: hos Höglojl. Ridder skåpet och Adeln: af herr Friherre Raab, Carl Adam Jacob, som yrkat, att 11 och 16 §§ af omförmälda Kongl, förordning måtte erhålla följande förändrade lydelse, nemligen den förra: ''Hvar och en, som bor inom nämndens område, är skyldig att tilIstädeskomma på dess kallelse, som bör meddelas minst åtta dagar förut. Uteblifver den sålunda kallad är, utan laga förfall, bote 32 sk. till fattigvårdens kassa, och tillhålles af nämnden, genom förnyade vitén, som dock tillsammans ej må öfverstiga 10 r:dr, att sig inställa; kan han derigenom ej förmås till inställelse, anmäle nämnden förhållandet till närmaste kronobetjent, som är skyldig, o ra person vistas inom hans distrikt, honom inora 8 dagar för sockne-nämnden föreställa. Vistas person utom dennes distrikt, så gör nämnden anmälan till Konungens befallningshafvande som vidtager de mått och steg, hvilka med lag och sakens beskaffenhet öfverensstämma'’; och den sednare: ”Böter och vitén, som af sockne-nämnden ådömas, skola, då den pliktfällde saknar tillgång dertill, aftjenas med valten och bröd å länseller häradshäktet. Transportkostnaden härför delas till hälften af staten och kommunen. ” ”Alla böter och vitén, sorn utgå i öfverensstämmelse med denna stadga, tillfalla fattigvården i den församling, dit målet hörer;” och hos Hederv.
Jag vill i detta fall öfverlemna frågan till Hr Grins och Landtmilis ompröfvande, men förbehåller mig att genomdrifva hvarje ledamots åsigt, som söker att i detta fall tillvägabringa ett uppskof med föredragningen af PresteSt:s inbjudning. 1 anledn. häraf yttrade Hr Gr. o. Landtm., att han, då grundlagen icke lade något hinder för det beslut Gr. Lagerbjelke föreslagit, icke hade någon bestämd åsigt om den ordning, som vid de ifrågavande ärendernes behandling borde iakttagas, samt alt det fördenskull borde bero på R. o. Ad. att derom besluta på sätt Ståndet funné minst lämpligt. 9 H. " 33 514 Den 30 September. Hr von Hohenhausen, Mich. Sil v.: Mig synes att, sedan PresteSt:s inbjudning, ehuru den slär först pä listan, pä sätt och vis blifvit förekommen af en annan inbjudning eller en slags persvasion, hvilken tyckes innefatta att StatsUtsk. ej ansett frägan vara fullt och definitivt afgjord förr, än Utsk. fått svar ä densamma; hvarföre jag för min del, på sätt Gr. Lagerbjelke nyligen föreslagit, tillstyrker att PresteSt:s inbjudning måtte blifva hvilande, lill dess att svar blifvit lemnadt ä den nu från StatsUtsk. inkomna inbjudningen. — Jag förenar mig således med Gr. Lagerbjelke. Hr Printzensköld: Det må väl vara, alt StatsUtsk. kan hafva sin åsigt, huruvida ett ärende har blifvit fullständigt beliandladt eller icke. Det må vara StatsUtsk. förbehållet, att i detta fall hysa hvilka åsigter som heldst; det tillhör dock R. St. i sista hand att sjelfständigt, och utan hinder af StatsUtsk:s yttrade åsigter fatta sina beslut efter de omdömen, sorn inom RiksStm kunnat göra sig gällande.
Jag anhåller att Hr Rosenblad må ursägta mig, ult jag ej tror PresteSt:s beslut vara D e n *8 A j) r i 1 f. m. 407 mera iesl rict i v t i denna punkt; det innehåller i min tanke en utsträckning utöfver allt hvad som är möjligt. Dessutom skulle det, eller min uppfattning af detta förslag, genast komma alt medföra full frihet inom bergslag för alla bergsmanshamrar, hvilket jag, på de skäl jag redan anfört, icke kan tillstyrka. Tvänne af de hufvudsakligaste anmärkntna af Hr af Uhr anhåller jag att, så vidt jag förmår, bemöta. Ur af Uhr har nemi. ansett, att Utsk. förbisett Ivaline punkter, nemi. att beslut i fråga om kolhandelu borde förutgå den nya smidesstadgans utfärdande, samt att man borde hafva afsell, att genom Utskts förslag skulle taekjei nslillgången inskränkas för de på köpetackjern grundade stångjernsbruken. Hvad det första beträffar, sä kan författningen ej under de första åren verka på de ställen, der kolhandeln är hunden; men på de ställen, der den är fri, kan den icke åstadkomma någon olägenhet. På de ställen, der kolhandeln är bunden, äger delta förhållande rum, antingen pä grund af contraet, och en sådan föl bindelses lösande måste bero af en långvarig utredning, mea troligen kunna likväl sådana conlracter icke rubbas, eller också på grund af en slags lös öfverenskommelse emellan bruksägaren och allmogen, utan inför lagen gilltig kraft. Dessa åtgärder har allmogen visserligen hittills ansett bindande; men då detta är ett bestämdt missförhållande, sä bör och kommer det naturligtvis att afhjelpas.
De hade sjelfva för mycket deraf. De sågo blott den fulländade formen, den utsökta civilisationen, som de saknade. Det fanns dock för oss en motvigt mot denna poetiska blomsterverld, hvarunder slafveriets veka sömn fördolde sig, i den kärnfriska och genompatriotiska, om ock något spetsborgerliga och prosaiska anda, som kom oss till mötes från ett land, hvarmed vi då hade de lifligaste förbindelser. Det var det ärorika Holland, hvars kultur snart blef för svenskarne lika känd som dess flagga, hvilken svajade i alla våra hamnar. Det var det land, der rikedomarna hopades och de främmande verldsdelarna sattes i förbindelse med Europa, der diplomaterna underhandlade, der en äkta nationell målarkonst, laboratoriets och universitetets arbete var väl betaldt och hedradt, der aktningen för vetenskapens frihet täflade med den för medborgarens och fäderneslandets. Hit kommo de förföljda sekterna från alla länder. Här tänkte Grotius, Cartesius, Spinoza, Bayle någorlunda i fred. Holländarnas poesi företer i sin början en viss likhet med Tysklands. Meistersångarnes och ordnarnas plats ersattes af rederjikerkammare, och poesin begynte här, som nästan öfverallt annorstädes måste blifva fallet, med en filologisk, språkrensande, efter romerska och italienska mönster formbildande riktning, representerad af Heinsius och Hooft, hvilken senare börjar raden af Hollands klassiska författare och råkade in i ett visst versförkonstlingsoch concettimanér. Men smaken utvecklade sig på ett helt olika sätt än hos öfriga folk. Det blef en praktisk realism med roten i det alldagliga lifvet. Skådespel uppfördes ej för höga herrar eller lärda pedanter utan för folkhopen på gatorna med scener hemtade från marknadslifvet eller det borgerliga hemmet och genomandade af patriotisk frihetskänsla och hänförelse. Så verkade Vondel, af hvars med sångkörer försedda dramer »Lucifer» skulle förebåda Miltons religiösa flykt, och »Gysbrecht van Aemstel» blef ett äkta nationalskådespel, som både då och allt framgent af hans landsmän mottogs med lika bifall.
Herr von Hartmansdorff har missförstått mig, då han ansett mig hafva yttrat, att en Mästare uppmuntrar sina Gesäller till liderlighet för att bli af med dem. Tvärtom sker detta just för att alltid få behålla dem såsom Gesäller j och hindra dem ifrån att blifva Mästare. Dessutom utber jag mig, alt få göra en erinran rörande våra Handtverkares lefnadssätt. Den värde Talaren tyckes nemligen tro, att Skråmästare afspisa hela arbetspersonalen hemma i sitt hus; men så mycket Deri 12 November f. m. mig är bekant, finnas ganska få här i Stockholm , som låta dem äta vid sitt eget bord. De Heste gifva kostpenningar åt Gesällen som får taga sin föda på Näringsställen. Friherre Cederström: Med förundran liar jag hört ett försvar för Skråinrättningarne bär yttras. Egenteligen kommer väl detta derutaf, att man ej rätt gjort sig reda för den betydelse, som Skråförfattningarne innebära. Om man genomgår desamma, och finnér att ingen enda bland dessa Författningar befrämjar näringarnas framgång, utan att de endast inskränka Handtverkarne till en viss personal inom ett visst handtverk, för att gifva producenten en uteslutande rätt att beskatta consumenten, så måste väl i allmänhet de anmärkningar, man gjort till försvar derför, förfalla. De farhågor man yttrat mot bildande af Societeter, i stället för Skrän, måste äfven förfalla, då man genom de förra sökt bereda allt möjligt skygd, då man sökt afhålla från näringarne alla dem, som icke äga nog skicklighet, då man föreslagit medel att pröfva denna skicklighet, och endast afskalfat det skråmässiga, som, utan afseende på skicklighet, frejd och goda egenskaper, hindrar Mästerskaps vinnande, endast derföre, att man icke hos en viss Mästare arbetat en viss tid.
Då det vid sistlidno riksdag för införandet af ifrågavarande, utaf motionären öfverklagade, bestämmelse, anförda skäl, eller att det är med Bevillnings-förordningens föreskrifter i allmänhet öfverensstämmande, att husbönder och andre, som hafva personer i arbete hos sig anställda, skola vara Staten ansvarige för arbetarens utskylder, synes Utskottet väl grundadt, samt desse husbönder m. fl. hafva en ovilkorlig rättighet sig tillerkänd, att genom afdrag ä arbetsförtjensten derför göra sig betalde, finner Utskottet ej skäl att föreslå någon förändring uti ifrågakomne afseende, utan hemställer, att Herr Hesselgrens förslag ej må lill någon åtgärd föranleda. §. 144. Vid 4:de mom. af denna §. har Herr Henschen, i afsigt att bereda lindring åt de fattige, äskat, att ordet »nödtorftigt» måtte utbytas mot ordet tillräckligt, i sammanhang hvarmed Herr Henschen ock föreslagit, att, som lägre Exekutions-betjente, hvilka uttaga skatterna, efter hvad motionären erfarit, ofta ej känna innehållet af berörde moment, samt Kongl. Kungörelsen den 5 December 1792, hvarigenom stadgats, att hos dem, som »råkat i uppenbar vanmakt och kändt armod, måga, vid utmätningar af innestående kronoutskylder, de persedlar af deras lösa egendom, hvilka till nödigt lifsuppehälle, kläder och annan, efter hvarje persons stånd och vilkor noga inskränkta beqvämlighet oumgängligast fordras, ifrån slik utmätning undantagas och till deras bergning qvarlemnas,» — i bevillnings-förordningen må intagas föreskrift, att å debetsedlarne aftryckes ornförmälda 4:de moment samt nyss citerade ord ur 1792 'års Kungörelse, äfvensom en förklaring, att den ej får anses vara ändrad genom Kongl. Brefvet den 20 Februari 1794, utan att detta afser egentligen kontrollerna vid dylik afkortning för fattigdom.
E n ungdomlig värme lyste i hans mörka ögon. Så lutade han hufvudet mot handen och försjönk i tankar. Annie hade spelat egentligen blott för sig själf; med det gladde, henne att hennes toner äfven funnit vägen till en annans hjärta. Det var några timmar senare, och hon befann sig uppe på sitt rum. Hon tänkte på de två därnere: han känslig och liflig, hon sluten inom sig själf, kall och gåtlik. Tyst, hvad var detta? Några besynnerliga ljud trängde sig upp till hennes öra. Det lät som stråkdrag öfver ostämda strängar. Nu hördes tydliga toner från en fiol och därefter en melodi, helt svag, men ren och välljudande. Annie kände igen valsen ur Faust; hon vågade knappt andas af fruktan att förlora en ton. Så blef det åter tyst. Morgondagen kom och med den lösningen på gåtan. » Skulle ni vilja spela duetter tillsammans med mig, fröken Smith? » Han framställde frågan skyggt, nästan tvekande. » Ni spelade i går kväll händelsevis några af mina favoritstycken. Då kom jag att tänka på min fiol och mina noter, som legat så länge undankastade. Ser ni, jag har några gamla kära bekanta, Donizetti, Verdi, Gounod med flere. » » Ni har spelat mycket? » frågade Annie. » Åhja; Agnes och jag spelade tillsammans första året af vårt äktenskap. Det var en härlig tid. » Annie såg frågande på Agnes. » Skulle det inte plåga e r? » » Jag tror, det skulle glädja mig, » svarade Agnes. » Det skulle påminna mig om fordna dagar. » Fordna dagar? Hon hade alltså ett fordom, som hon älskade att minnas. Äfven bakom denna stelnade yta rörde sig måhända en värld af känslor. Det gick något besvärligt med samspelet till en början, men det redde sig efterhand. De gamle mästarnes verk genomgingos ett efter annat. Rolf hade ock stor förmåga att i sitt spel inlägga värme och mjukhet. Hvartenda stråkdrag liksom frambringade toner ur hans egen själ. Den aftonen brusade musiken timmar igenom på det annars så tysta Videby. Och Annie kände sig nästan upprymd till sinnes. Hon förstod, att hur det än kunde gestalta sig, detta nya lifsskede, ensam skulle hon dock aldrig komma att känna sig.
Domskanslisterna kunde uphöra; men häraf blir åter en följd, att Civilnotarierne måste förökas, — och af sådan anledn. samt med bibehållande af Hofrättens öfriga tjenstemanna-personal, utom Arkivarie-kanslisten, hvilken lämpligen kan med Registrators-befattningen förenas, och med tillökning af en ordinarie Fiskal pä den ifrågaställa femte Divisionen, tar jag mig friheten att, såsom medel för en skyndsam och ordentlig fortgång af Hofrättens göromål, ödmjukligen föreslå: l:o att på hvarje af Hofrättens fem Divisioner fördelades till tjenstgöring, vid brottmåls-expeditionen en ordinarie Fiskal, biträdd af så många extra Notarier, som Hofrätten funne nödigt förordna, och vid civil-expeditonen fem Notarier, nemi. två ordinarie och tre extra, med tjenstgöringsskyldighet en för hvarje af Hofrättens fem sessionsdagar, hvartill jemväl skulle höra upsättningen af de den dagen beslutade Domar, mot rättighet att derför tillgodonjuta lösen: 2:o att sjelfva civil-prot., hvilket borde upställas på samma sätt eller efter enahanda form som hittills, skulle, enl. 222 Den 28 December f. m. hvad jemväl i Götha Hofrätt varit vanligt, justeras påföljande dag, men deremot de den ena sessions-dagen beslutade Domar och till detta prot. hörande ulslag, sedan de derförinnan af vederbör. Referenter undergått granskning, justeras inför
Utskottet rörande dessa mål inhemtat, hafva väl icke tillfredsställande förklarat den anmärkningsvärda långsamhet, hvarmed kommissariatet sagde mål handlagt och expedierat, men, enär Fullmäktige icke lära underlåta tillse, det kommissariatet hädanefter utan dylikt dröjsmål behandlar inkomna ärenden, har Utskottet trott det nu anmärkta förhållabdet icke påkalla någon åtgärd å Rikets Ständers sida. 12:o. Angående anläggningen af strandgatan och kajmuren nedanför Riksgäldskontgrels hus. (1853 års Revisions-berättelse sid. 77—80.) Vid anställd jemförelse mellan de af Rikets sednast församlade Ständer meddelade beslut och föreskrifter rörande nyssnämnde arhetens utförande och det sätt, hvarpå desamma sedermera blifvit verkställda, har Utskottet visserligen funnit att icke alla de gifna föreskrifterna till fullo blifvit följda, men då dessa arbeten i sin helhet äro så utförda, att de framdeles böra komma att motsvara och uppfylla de ändamål, Rikets Ständer med dem äsyftat, och då, enligt Utskottets åsigt, Fullmäktige ingalunda saknat skäl till sina med hänsigt till samma arbeten och deras verkställande vidtagna beslut och åtgärder, samt arbetena numera äro fullbordade och vid derå af behörig tjensteman förrättad besigtning godkända, anser sig Utskottet äga tillfyllestgörande anledning tillstyrka Rikets Ständer att jemväl godkänna Fullmäktiges åtgärder vid verkställigheten af meranämnde arbetsföretag. 1 sammanhang härmed får Utskottet anmäla, att Utskottet frän Fullmäktige emottagit en särskild framställning angående inhägnande af den del utaf Riksgälds-kontorets tomt, som ligger emellan kontorets hus och den nya strandgatan, samt att Utskottet ofördröjligen skall till Rikets Ständer inkomma med sitt af denna framställning föranledda yttrande. 13:o. Angående decharge för Riksgälds-kontorets styrelse och förvaltning.
Skut» le aldrig något nytt, »ägvn ändring fä inkomma i ett förslag, sa wore det aldeles uran ändamål, att med desi afgörande upsköts i 5 är, efter det i al' la fall skulle afgöras oförändradt. Regeringsformens Z6 § stadgar, akt ett beredt förslag Den 26 Junti. förflag öfwer allmänna frägov, som till Ständen återkomma, mä af dem, antingen sförändradt, eller ock Med förändringar antagas. — Wille nä» gon nu inwända, att 5b Z angar allmänna frägor, lom i Ständens plena wäckas, och att sädana icke äro CoNstitUtions-Utskottets frägor, sä begär jag fä weta, hwilka frägor kunna wara allmännare, än de, svin angä Rikets grundlagar? hwil. ken fräga är allmännare, ben, som med z Ständs pluralitet kan afgöras, eller deN, som fordrar alla 4 Ständens förenade bifall? — Man behöfwer blott läsa definitionen pä allmänna frägor i RiksdagsOrdningens 44 §. Lika orätt skulle man inwända mot afgörandet NU, att en proposition af Kongl. Majn skall hwila lill nästa Riksdag. Propositionen skall dä inne» hälla (enligt 8 t L Regeringsformen) af Konungen förestagna förändringar i grundlagen. —. Men den nu i fräga warande, innehaller blott modificatio» ner af twenne redan wid förra Riksdagen wäckka frägor. Man kan wäl ej förneka Konungen den rättighet, som hwarje enskild Riksdagsman äger, att äfwen för sin del, wid en förur wäckt allmän fräga, före afgörandet göra anmärkningar eller fök resta ändringar. Allraminst kgn man förebära, döt ett i laglig ordning beredt, gilladt och till afgörande färdigt förslag, skall uvskjutas en Riksdag eller 5 är till, derföre au Kongl. Majrk deruti redan instämt, och genom sin erfarenhet och »vishet ytterligare styrkt sakens nödwändighet, eller giswil förslag om rätta sättet till werkställandek
Riksmöte redan fattat sitt beslut, icke må till ny öfverläggning inom Riks.Stånden förekomma; 2:0 af Herr Grefve Frölich, David, att då Kongl. Majlis Nådiga Skrifvelse till LänsStyrelserne, af den 22 December 1825, angående ordinarie rotering, blifvit af Contrasignariten till samma Nådiga Skrifvelse Herr Friherre af Nordin, Carl Johan, förklarad en. dast afse en förberedande undersökning om hittills oroterade hemman, som kunna vara ständig rotering underkastade, all vidare åtgärd i verkställighetsväg dermed må upphöra, och att, såsom en följd deraf, inga fatalier mot Roterlngs-Commissionernas tillämpning af högstberörde Nådiga Bref må ligga i vägen; 3:0 af Herr Grefve Horn, Cläes Fredrik, att de af Högsta Magten i denna omständig, het vidtagne åtgärder, enligt Herr Grefvens tanka, icke äro grundade på Rikets Ständers beslut, hvadan ett våld mot eganderätten anses vara begånget; och föreslår Herr Gref. ven i öfrigt, att, i den underdåniga Skrifvelse till Kongl. Maj-.t pm inställande af Statssamt AllmBesv.o.Oec.-Utsk. ZJtt.N-.o 44. 15 all verkan af den genom extra roterings. commissionerne sedan år 1823 projecterade ordinarie rotering af de hemman och lägenheter, hvilka ett sådant onus hittills undgått, som af Rikets Höglofl. Ständer torde beslutas, jemväl måtte få inflyta en anhållan om ersättning för lidande och pecuniair förlust it de personer, sorn blifvit till ordinarie ny rotering indelte. Inom Vällofl. Borgare-Ståndet: 4 o af Herr Noréus, Jean, att Utskotten må bestämdt sig utlåta öfver Motionairens yrkande, att all påbörjad eller verkställd indelning af jord, vare sig privilegierad elier af Krono-Skatteoch Frälse-natur, till ständig eller ordinarie rotering, derigenom ordinarie
Då antalet af resande härförinnan varit vida mindre, än nu för tiden, torde de hästar, som gästgifvaren borde hålla, förr varit tillräcklige för behofvet, men i den mån resandes antal ökats, har också reserven kommit mera att anlitas, hvaraf också blifvit en följd att förhållandet med skjutsskyldigheten, i stället att förut hafva varit någorlunda jenmt fördelad emellan aila skjutsskyldige inom provinsen, i sednare tider kommit att något mera träffa de hemmansägare, som utgjort reserven. Man har visserligen försökt att, så vidt sig göra låtit, göra jemkningar derutinnan, dels dermed, att reserv-skyldigheten för hvarje femte år bytts om mellan de hemman, som varit så belägna, dels med de härofvan 16 nämnde reservpenningar, dels ock slutligen dermed, att en större reserv anslagits; men det oaktadt hafva de, som utgjort reserv, ansett sig äga anledning till klagan och, ehuru försök redan 1844, i följd af Eders Kongl. Maj:ts samma år gifna nådiga förordnings blifvit gjorde, att få gästgifverierna på entreprenad utbjudna, utan att det dermed åsyftade ändamålet då vunnits, har Konungens Befallningshafvande, med anledning af nämnde klagan, likväl år 1847 ansett sig böra göra ytterligare försök dermed, och auktioner i sådant afseende under innevarande år ånyo hållits för utbjudande på entreprenad af gästgifverierna i provinsen Jemtland, dervid dock anbuden gjorts så höga, att med få undantag, de icke kunnat af provinsens deputerade antagas, då desse den 15 sistlidne Juli i frågan hade sammanträde inför Konungens Befallningshafvande.
Dock upstod ännu ofördelaktigare förhållanden, om jernvägslåuet uptoges i guld, och låntagare eller innehafvare af obligation finge rättighet att uptaga räntan i silfver, emedan under sådana förhållanden, i ans:de till de betydliga prisskilnaderna mellan guld och silfver, för Staten stora förluster kunna upstå. Jag kan således ej tro, att det ligger något utförbart i detta förslag. Bland de anmärkningar, man framställt mot det sätt, hvarpå vår lånerörelse utomlands bedrifves, måste man, som det förefaller mig, medgifva den, att Svenska allmänheten utan stora omgångar ej kan deltaga i statslånen, och att således der möta svårigheter att småningom kunna förvandla den utländska skulden eller öfverflytta den i en inhemsk, hvilket bör anses som önskansvdrdt. Jag tager mig friheten hemställa till B. o. Ad. och synnerligast till StatsUtsk:ts ledamöter, huruvida det skulle möta någon betänklighet, att i Riksg.Kont:s Reghte införa ett stadgande, som berättigade RiksgäldsKont., när så önskades af innehafvare!), att icke blott inlösa förfallna obligationer i främmande myntsort, som hos Riksg.Kont. presenteras, utan äfven fullgöra räntebetalningar derå i Svenskt mynt efter kurs, äfvensom att Kont. tillerkändes rättigheten att, på begäran af en innehafvare af en icke förfallen obligation i främmande myntsort, kunna utbyta denna, med iakttagande af noterade kursdifferencer å de olika slagen af obligationer, mot en obligation i Svenskt mynt i den form, som Riksg.Kont. bestämmer för ett inhemskt statslån. För de af Eder, Mine Hrr! som tilläfventyrs finna denna min framställning något ny, tager jag mig friheten fästa upmärksamheten derpå, att detta i sig sjelft ej innefattar något annat, än hvad en af StatsUtsk:ts ledamöter på f. m. framställt, nemi. att Riksg.Kont. Den 15 Februari e. m. kan upköpa obligationer i Hamburg.
Det var visserligen jag, sorn först väckte fråga om upp - Den i Octo ber f. m. 47 skof med afgörandet af Utskottets hemställan rörande dispositionen af besparingarne; men då Friherre Anckarswärds anmärkning häremot synes mig ganska grundad, och principen, huruvida dispositionsrätten, såsom jag tror, tillkommer Konungen enligt Grundlagen, synes böra afgöras, innan vi ingå i detaillerne och tillämpningen; så anser jag oss nu böra besluta härom, helst Herr Grefven och LandtMarskalken öfverlemnat det till Ridderskapets och Adelns eget godtfinnande; och jag anhåller derföre om proposition till afslag å Utskottets hemställan rörande besparingarnes användande, såsom, enligt min åsigt, en Grundlagsstridig inskränkning i Konungens dispositionsrätt. Herr Ribbing Arvid: Då den siste värde Talaren upplyst, att denna principfrågas afgörande kan verka på besluten om detaillerne af Utlåtandet, och således möjligen föranleda afslag å det ifrågavarande anslagets uppförande på stat; hemställer jag, om icke Utskottets tillstyrkande rörande dispositionen af besparingarne nu må uppläsas ur Betänkandet N:o i5r, och vi derefter tillse, om principfrågan är bestämdt afgjord i Grundlagen, eller ej. Vi skulle eljest göra oss skyldige till förebråelsen, att icke pröfva anledningar, som yppas till anslagens minskning, under det vi nästan uteslutande sysslosälta oss med förslag till 43 Den a Octo b er f. m. deras förökande, och Statsanslags-summans ansenliga stegring. Friherre Cederström'. Om Herr Grefven och LandtMarskaJken behagar framställa proposition till bifall eller afslag å Utskottets första Betänkande rörande anslaget till ÖfverCommendants-Expeditionen, så uppkommer ej alls någon fråga om dispositionsrätten öfver besparingarne; ty derom talar Utskottet blott i sednare Utlåtandet.