Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Alströmer i anhållan att R. o. Ad. måtte bevilja den för enkan Bergman begärda pensionen. Hr Huss: Inom Utsk:t var jag af olika åsigt med pluraliteten. Jag ansåg nemligen, att enkan Bergman, till följd af mannens förtjenster, och förhållandet att han i Statens tjenst ådrog sig en sjukdom, som antagligen kostade honom lifvet, vore berättigad till pension. Jag får alltså förena mig med de föreg:de värde talarne i anhållan om bifall till K. M:ts Propos., så mycket hellre som enkan Bergmans fattigdom och nödställda belägenhet är vederbörligen styrkt. Efter härmed slutad öfverläggning, framställdes först propos. på bifall till Utsk:ts hemställan, hvarvid svarades nej, och sedermera propos. på afslag derå samt bifall till K. M:ts ifrågav:de nåd. framställning, hvilken propos. med ja besvarades. 174 Deu 0 Maj f. m. 42:dra och 43:dje punkterna. Utsk:ts hemställanden biföllos. 44:de punkten. Gr. Mörner: Det förefaller besynnerligt att på all männa indragningsstaten begäres ett anslag »till anskaffande af originalmålningar af vexter till Sveriges flora, äfvensom till utgifvande af teckningar utaf zoologiska föremål». Mig synes, att detta anslag borde haft sin plats på en helt annan hufvudtitel; men då XJtsk:t placerat anslaget här, och det vore skada om arbetet afbrötes för denna oformlighets skull, har jag blott velat påpeka det mindre formenliga häruti. Hr Montgommerie-Cederhjelm: Jag medger, att det anmärkta förhållandet kan se besynnerligt ut, ehuru vi icke sakna exempel på liknande fall, såsom anslaget till Professor Schlyter för utgifvande af Sveriges gamla lagar, som äfven varit uppfördt på Nionde Hufvudtiteln. Det kan emellertid i en framtid på annat sätt ordnas; och jag får nu anhålla om bifall till Utsk:ts förslag. Ofverläggningen ansågs härmed slutad och Ut.sk:ts hemställan bifölls. 45:te punkten. Gr. Mörner:
Fullkomligt oskyldig var icke heller Oidipus i sin faders mord; ty utom det att det icke är beskedligt, att för en ringa orsak skull slå ihjäl menniskor, så hade ock Oidipus en särskild orsak, att akta sig för sådana gerningar och särdeles icke lägga sin hand på gamle män: oraklet hade varnat honom. Efter år af bittert lidande blidkas dock gudarnes vrede, och i dubbelfragediens sednare stycke slutas hans lif med ett slags apotheos. Likaså har Aeschylus framställt Ödet i sin Oresteiska trilogi: Ödet, representeradt af Eumeniderna d. v. s. den straffande Rättvisan, kräfver der hämd af modermördaren, men den mördade modren hade förut sjelf dödat sin egen make för att få gifta sig med en annan; nu var hämden hos de gamle en pietets-pligt, och dertill uppmanas Orestes också af Apollo sjelf. Här är således äfven frågan om en strid mellan tvenne särskilda sedliga principer, hvilken icke lätt kunde lösas, och hvarom sjelfva himlens makter blifva oense. – Det antika Ödet är alltså ingen ”bödel,” ej heller något ”jordiskt hiskligt,” utan en sedlig Princip, ehuru mest verksam såsom Nemesis, d. v. s. straffande och hämnande; visserligen icke efter christendomens renade moralbegrepp, utan efter den verlds, för hvilken dessa tragedier voro skrifne. Det tragiskt sublima består der således deruti, att denne Nemesis just träffar de störste och ädlaste af menniskor, som, antingen genom förfädernes brott, eller genom conflicten mellan pligter, eller genom öfvermod eller ögonblickets passioner hemfallit under dess gissel, och måste försona sin skuld genom döden. På en föreläsning i Upsala, anmärkte Julianus, hörde jag, att föreställningen om det grekiska Ödet såsom en naturmakt, i hvars motstånd mot menniskans ”sittliche Erhebung” det tragiska skulle bestått, hufvudsakligen kommit i svang genom A. W.
Skulle, vid rättegångens slut, Domaren pröfva, att åklagaren i oträngdt mål anställt rättegången, så att namnsedelns brytande deraf blifvit en följd, vare åklagaren förfallen till Etthundrade Riksdalers böter. 9:o Hvarje skrift vare Författarens eller bans rätts lagliga innehafvares egendom. Men så framt Författarens arfvingar, eller vätts-innehafvare icke inom Tjugu år från hans död utgifnings-rätten begagnat, äfvensom i händelse ett sådant begagnande icke af dem inom hvart tjugonde år förnyas, stånde livar och en öppet att Författarens efterlemnade skrifter af trycket utgifva. Hvilken, som eljest skrift trycker eller eftertrycker utan Författarens eller hans rätts-innehafvares skriftliga tillstånd, miste upplagan, eller bote dess fulla värde, egarens ensak. Lag samma vare, om någon trycker eller eftertrycker den öfversättning af utländsk skrift, som annan man utarbetat, eller låter sin öfversättning för annans anses; men ej må Öfvevsättarens eganderätt till sitt arbete förhindra någon att en annan öfversättning af samma skrift utgifva. Expedilions-Utskottets Förslag till lind. Skrif velse, iT.o 6. jg Utgifvare af Dagblad och Periodiska skrifter häfver ej hrutit emot Författares eganderätt, då han, i dem insände anonyma skrifter utgifver. Hvilken, som å en skrift bedrägligt titelblad eller orätt Författareeller Utgifvarenamn utsätter, straffes, enligt Missgernings-Balkens 8 Gap. Diktadt namn, hvarmed ingen verklig person utmärkes, vare ej förbudet att på titelbladet utsätta, då Auctors rätta namnsedel lemnad är. §. 1. 12:te Momentet. 12:o Intet hinder vare för Bokhandelns idkande, icke eller för utgifning till föryttrande af någon skrift, vare sig inländsk eller utländsk.
Hos Höglofliga Bidderskapet och Adeln: 1:0 af Herr von Fieandt, som ansett, att de mångfalldiga olägenheter och den tids-utdrägt den af Utskottet föreslagna förberörda förändring uti nu gällande författningar skulle medföra, icke »kola blifvit med sådan noggrannhet, sorn ämnets vigt fordrade, i öfvervägande tagna, hällst i frågor, sorn röra leveranser för Arméens behof, uturaktiåtenliet i uppfyllandet af derom ingångna förbindelser ofta kunde veika på Arméens tjenstbarhet, enär vederbörande verk och auctoriteter, genom en i flera instantier utdragen Bättegång, skulle sättas utur tillfä le att, innan tvisten slutligen varder afgjord, lunna, under ovisshet om dess utgång, vidtaga andra utvägar, för att anskaffa hvad en i fullgörandet af dess åtagande försumlig Leverantör åsidosatt att aflemna; På grund hvaraf Herr turi Fieandt trott det böra förblifva vid hvad i *detta ämne nu vore stadgadt, hvarigenom , efter hans tanke, ingen kunde förnärmas, då besvär öfver auctoritetens åtgärder kunna anföras samt målet jemväl, om så nödigt pröfvades, kunde till undersökning vid ordinarie
Detta brukningssätt, liknande åkerbruket i Stora Koppaibergs Län, synes säideles lämpligt för bei gslagsot ten, der aker - 8 jordens areal är inskränkt och foderafkastningen af synnerlig vigt för behöflige dragare till bergsoch bruks-näringen. 3:o. Ett mera ordentligt vexelbruk, deruti så väl klöfver som jordfrukter ingå, iufördt af flere possessionater dels på slättbygden och dels äfven i bruksdislriklan. Härtill skulle man kunna lägga ett fjerde brukningssätt, hvilket dock endast är antaget på stadsjord, nemligen att åkern första året besås med höstsäd, andra året med vårsäd och tredje året ligger i träde och gödslas; men detta så kallade tredingsbruk, såsom icke infördt på landet, förtjena!’ endast afseende i frågan om jordbruket i städerne, der en större gödseltillgång gör detsamma möjligt. Fördelarne af den tredje brukningsmethoden, elier ett ordentligt vexelbruk, börja allt mer och mer göra sig gällande och hafva, genom skiljaktigheterne i afkastning vid egendomar, skötta efter Irsta och 3:dje melhoderne, blifvit under de sednare åren bestyrkte på ett sätt, som faller i ögat äfven för den mindre uppmärksamme; men äfven den 2:dra methoden, den man ehuru oegentligen benämnt koppelbruk , börjar att vinna förtroende, såsom tjeidig på slättbygden. De hinder, som, särdeles i en ort der den rådande jordmånen är styf lera, (hvilket är fallet i en stor del af slättbygden), försvåra ett allmännare antagande af vexelbruket, äro betydliga och icke lätt öfvervunna. Man kan icke hoppas, att en bättre och fullt ändamålsenlig åkerbruksmethod skall blifva på annat sätt, än småningom, vedertagen. Emellertid är redan mycket vunnet derigenom, att en täflan emellan brukningssätlen åtminstone är påbörjad och redan medfört det resultat, att i aila socknar klöfverodling, ehuru i smått, dock af en och annan jordbrukare idkas med framgång.
Betjänten bjöd nu omkring brickan, och hvar och en tog på värdens vink det bref, på hvilket hans eller hennes namn stod skrifvet. En högtidlig tystnad rådde härunder, och jag tror, att vi alla, gubbar, gummor och medelålders folk, började att se lika upprörda ut som värden själf, åtminstone darrade min hand så, att jag knappast kunde hålla i brefvet. » Var g o d öppna edra bref! » — sade herr X. med halfkväfd röst. Jag kan ej beskrifva, hvad jag kände i detta ögonblick, då jag, fubblande och tafatt, slet upp kuvertet, ur hvilket föllo fyra tusen-sedlar, precis den summa jag förlorat på herr X. och så en mängd mindre, troligen de sista årens ränta på penningarne. Jag minns bara, att jag började gråta så där, som ni vet att gamla fruntimmer bruka gråta, så att tårarna riktigt sköljde öfver mina fårade gamla kinder som höstregn öfver en plöjd åker. Då jag såg mig omkring, märkte jag emelI D U N lertid, att flere andra också gräto, till och med herrarne, om än naturligtvis inte så ymnigt som jag. » Mina vänner, » sade nu hr X. med darrande stämma, » huru jag led af att för tio år sedan tillfoga er så mycket orätt, det kan ni kanske förstå i denna stund, då jag till hvar och en af er, mina gäldenärer, m e d ränta betalar, hvad ni en gång förlorade på mig. Jag har lidit outsägligt och det så mycket mera, som allt j u inför lagen var rätt och jag af människorna betraktades som en hederlig karl, hvilket jag ju ej i själfva verket var. Men Gud, som ser till en ärlig vilja att göra rätt för sig, att försona ett fel, han har hjälpt mig att vinna mitt mål: att kunna betala hvad jag var skyldig, och därför lofvar och pri405 och k o m fram och satte sig bredvid min ringa person. » Nå, min nådiga, » sade han småleende, » hvad skola vi nu göra af penningarne? Vi ska ' väl placera dem ordentligt i en bank eller skaffa några af statens obligationer, ty hos mig törs man väl ej mera sätta in d e m?
Ständer skulle finna för godt, att, jemte underdånig anmälan hos Kongl. Majit, om de olägenheter, hinder och uppehåll denna Clom* mendanternas mindre lämpeliga sportel-inkomst tillskyndar Allmogen, underdånigst anhålla, att den samma måtte i Nåder varda afskaffad, och Commendanterna i Rikets Fästningar samt Casteller någon skälig ersättning i stället tillagd. Hock varder detta allt, jemte sine Ledamöters särskilta tankar i ämnet , till Riksens Höglofl. Ständers eget ompröfvande vördsamli* gen öfverlemnadt. Stockholm den 29 Juni 1815» På Höglofl. Riddersk. På Högv> Prest-Stån oeh Ad. Ledamöters dets Ledamöters vägnar vägnar jl. Lantingshausen. Bryn. Hesselgren. På Vällofl. BorgarePå Hederv. Bonde Ståndets Ledamöters Ståndets Ledamöters vägnar vägnar And, Fredin. Nils Mansson• M. M. Rosbeck. Utdrag Den 5 Juli. Utdrag af Protocollct, hållet uti Riksens Höglofl. Ständers Albnertina Besvärs ■ och Oeconomie - Utskotts Plenum, Onsdagen den <2,6 April till Betänkande, i anledning af Herr Prosten Doctor Ekelunds ingifna Memorial , rörande Gränse-Tullarnas upplvifvande imellan Sverige och Norrige; Herr Prosten Doctor Stenhammars Dictamen , angående den ännu bibehållna LandtTulls-Betjeningen i Upstäderna, och deraf härflytande olägenheter, samt Biksdags-Fullrnägtige Brynge] Ericssons med Heres ifrån Dalsland och Bohus*Eän Memorial , Törande en fri handel imellan Sveriges och Norriges intill gränsen boende inbyggare, samt upphäfvande af de för en -slik handel hinderliga Gränse-Tullar. Herr Doctor Ekelund uppläste följande Anförande: Det mäste förlåtas mig, att jag icke kan vara af enahanda tankar med hvad Beredningen yttrat, rörande GränseJTullaraa mellan Sverige och Norrige.
Det låg något förtrollande i dessa blixtsnabba rörelser, som hon knappast hann följa med, i dessa grepp, där intet enda famlade eller förfelade sin verkan, i dessa idkeliga spolningar med kokande renluktande vatten. Allt var en lek – men en lek med storartadt resultat. På mindre tid än en tjänsteflicka brukar använda endast till att ordna sina trupper, var alltsamman färdigt på sin plats, handdukarna uppsköljda, hvarje spår af den prosaiska affären undanröjd. Arbeterskorna lade af sina förkläden och doppade fingrarna i en särskildt preparerad vätska, hvarigenom händerna höllos mjuka och hvita. – Har er jungfru gått ut? frågade Louise för att säga något. Flickorna brusto i skratt. – Well, kära, vår jungfru hon plockar väl majblommor i grönan skog för allt vi veta om henne. Säg Lucy – du önskade nog få tag i henne, du, inte sant? – Det värsta är pannorna och all skurningen af panelningen – försäkrade Lucy allvarsamt – det är tråkigt. – Inte knota, lilla flicka! Lucy, du får ju hädanefter en gammal negress hvar måndag för tvätten – är du inte då nöjd, så vet jag ingen råd. Pauline klappade systern på kinden och fick tillbaka en kyss på handen. – Jag är all right Polly, men om du inte nu går upp och hvilar dig med misses Hultman, så stiger jag upp kl. fyra i morgon bittida. Pauline skrattade och flög upp för trappan, följd af sin svenska vän. Som en äkta amerikanska förevisade hon stolt det härliga badrummet och de hvita doftande sängkamrarna med små japanska halmmattor. – Ha vi icke ett litet allra käraste hem? – sade hon soligt och lade sin arm om fru Hultmans lif, – vi yankeer afguda våra hem. När amerikanerna börja resa till kontinenten, är det som om de förlorade smaken för hemlif. Jag undrar också, hur någon kan älska ett hus, som andra taga vård om: vore jag rik, skulle jag bestämdt af bara svartsjuka köra tjänstepersonalen på porten. – Det enda är Lucy – fortfor hon, medan de gingo upp för ännu en trappa. – Jag är så rädd hon förtar sig. Och så när det är hennes tur att sopa gatan om mornarna – det är ju inte roligt.
Men under åberopande af det redan anförda, får Utskottet, i anledning af de motioner, för hvilkas innehåll nu är redogjordt, vördsamt tillstyrka, att Rikets Ständer hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla om utfärdandet af en författning, hvarigenom stadgas, att med upprättandet af sådan 30 Sammans. Lagsamt Allm. lies v.- och Ekon.-Ut skot tets Betänkande J\s 14. skogsliqvid, som i -15 Kap. 3 § Skiftessladgan omförmäles, må, derest delägare derom enhälligt öfverenskomma, uppskjutas till dess skiftet i öfrigt vunnit laga kraft, och den med sådan efteråt skeende liqvid missnöjde fullfölja talan deremot i samma ordning, sorn för klagan öfver laga skifte i allmänhet är före skrifven. Vid samma § har Sven Gustaf Johansson från Jönköpings län anmärkt, att det derstädes föreskrifna sätt, hvarpå delägare, som genom laga skifte nödgas frångå sparad slåndskog, skall tilläggas ersättning derför, nemligen att han berättigas att under loppet af en viss tidrymd afverka ett bestämdt belopp af skogsförnödenheter, hade, oberäknadt den stridighet i åsigterna om rätta tillämpningen häraf, som ofta uppstått, föranledt dertill, att skogen mångenstädes blifvit onödigtvis nedhuggen, i det den till afverkning berättigade, såvida icke öfverenskommelse om lösen kunnat med tillträdaren träffas, nödsakats, för att försäkra sig om åtminstone någon godtgörelse, företaga averkningen utan hänsigt till eget behof eller till möjligheten för tillfället att med fördel afyttra det afverkade.
Jag vill icke längre uptaga tiden, utan anhåller att få sluta mig till den sednare delen af Hr von Köchs förslag, alt nemi. ofrälse större jordegare, hvilka varit eller äro embetsman, måtte få inträde bland R. o. Ad., öfverlemnande till Utsk:t att upställa förslag, huru detta skall tillgå. Hr Printzensköld, Carl: Det är visserl. sannt, att de gamla odalmännen, sora befunno sig vid Allshärjartingen, voro att anse såsom ett slags Adel; men den egentliga Adeln har utvecklat sig på helt annat sätt. Den adliga värdighet, som f. n. finnes i Sverige, härleder sig från Magnus Ladulås’ tid. Man måste således, då frågan om R. o. Ad:ns representationsrätt förekommer, betrakta densamma från den enda riktiga synpunkten, nemi. från dess ursprung och sådan den nu existerar. Då finner man att adliga värdigheten utgör ett privilegium, hvarigenom det i äldsta tider tilläts personer att frälsa sin jord. Om nu icke denna rättighet qvarstår, står dock den adliga värdigheten som ett personligt privilegium qvar; och således behöfvas alldeles icke de vidlyftiga deduktioner, man framdragit för att bevisa att ofrälse personer böra få inträde bland R. o. Ad. Jag kan för min del icke finna att R. o. Ad. kan upblandas med något annat främmande element. Antingen skall R. o. Ad:ns representationsrätt på grund af personliga rättigheter uphöra eller också förblifva sådan den är. Man kan icke tänka sig något mera besynnerligt än att på samma bänk, på hvilken jag, till följe af mitt från mina föräldrar ärfda namn, utöfvar min riksdagsmannarätt, sitter en person derföre att han råkar att hafva fast egendom till ett visst värde. Den § i R. F., som säger att Konungen eger att uphöja personer i adligt Stånd, måste först utstrykas, innan någon förändring i R. o. Adrns representation, på sätt här är föreslaget, kan ske. Jag yrkar således att förslaget måtte helt och hållet förkastas.
Madame de Rarnbouillet var ytterligt ömtalig för det simpla och fula pA alla omrbden, men i synnerhet för det simpla eller rättare sagdt det allt för hvardagliga i ord och uttryck, och denna ömthlighet dref henne till att försöka omskapa umgangesspraket, som ock&amp; i hôtel Rambouillet antog en n %got konstlad prägel. Hon bär saledes ansvaret för att hafva infört denna riktning, " le genre précieuxu, men hon har ocksa temligen orättvist fatt bära skulden för dess löjliga Bfvercirifter, ehuru de flesta tillkommit i en senare tid och i en annan krets an hennes. Hon har delat liela hôtel Rambouillet ' s öde att blifva ihiigkonimen af efterviirldeii inera för sina fel än för sina förtjänster. Madame de Rambouillet hade fyra döttrar: de tre iildsta vom bestämda för klosterlifvet, den fjärde, Julie, var hôtel Rambouillet ' s prydnad och stolthet. Genom sin " esprit " - som säkert liksom niadame de Rambouillet ' s vältalighet skulle förefallit en senare tid ratt tung och trákig - och sin fina bildning var hon sjalen i den vittra krets, der hon vuxit upp, likasom hon genom sin enkelhet och sin gladtighet var allas älskling. Aldrig har niigon varit förerniil för SA mycken ' galant " hyllning och för sa mycken ridderlig karlek som hon. Karleken tilltalade henne ej, " men hon visade den ej i f r h sig med förakt, utan förstod att förvandla den till trofast vänskapu, säger en af Iiennes vänner. Ännu mindre an kiirleken tilltalade henne Iktenskapet. Att vara, medelpunkten i sin mors lysande krets, att alskas, beundras och besjungas i kupletter och madrigaler, att inliita sig i en litteriir strid i dag med Voiture i morgon med Chapelain, det var milet fiir Julie de Rarnbouillet ' s ärelystnad, den andliga atmosfer i hvilken Iion fann sig väl.
Boyes mening först i ordningen borde proponera* R. o. Ad. till antagande; men denna mening har icke annorlunda iin under discussionen, i olika ordalag, blifvit omnämnd. Jag anser derföre oeftergifligen nödvändigt, att ordagrannt få höra Hr Frihtns åsigt, innan vi ytterligare discutera om densamma. Hr Frih. o. Landtm, uppläste ånyo Frih. Boyes förslag, så lydande: att man bör qvarblifva vid det representationssätt vi nu hafva, med de rättelser, som deruti kunna göras, och med förbindelse alt deruti intaga de nu orepresenterade. Hr Ribbing: Det förslag till propos. Frih. Boye framställt, innebär ingenting; ty om jag svarar ja eller nej dertill, blir förhållandet enahanda. När man framställer en propos, alt behålla det vi hafva, under förbehåll att framdeles göra ändringar deruti; så hemställer jag, om ej förbehållet upphäfver den första meningen i propos:n. Jag frågar derföre, om det går an att till propos. antaga en mening, hvars besvarande blir utan ändamål. Frih. Boye: Jag rår ej för, att Hr Ribbing ej fattar meningen; men jag kan derföre icke medgifva att min propos. innefattar någon slags contradiction. Principen begär jag proposition på. Nå väl! ligger någon contradiction deruti att jag icke bestämmer detaljerna. De blifva föremål lör en sednare åtgärd. Dessutom får jag hemställa till Hr Ribbing, om han ej befinner sig i den lyckliga belägenhet att göra huru han vill? Han kan votera ju eller nej, hvilketdera han behagar. Gr. Frölich:
Och eftersom vi nu mötas för sista gången, så återlämnar jag den ring du gav mig, Karmides. Se där! Rakel lade ringen i hans hand och tystnade, ty tårarne, som hon icke längre kunde bekämpa, hotade att kväva hennes röst. - Rakel, sade Karmides, dina fäders gud må skåda i mitt hjärta och döma det! Har jag handlat orätt emot dig, så må han straffa mig, såsom den hämnande rättvisan fordrar! Och om jag synes hård emot dig, så må han utrannsaka, om icke mina handlingar ledas av mina önskningar för din lycka. Vad skulle jag göra, sedan din fader visat mig tillbaka och utplånat varje hopp om ditt ägande? Huru borde jag handla, sedan jag börjat inse, att heliga plikter mot ditt folk, din tro och dina föräldrar ålägga dig att ur din själ avlägsna varje tanke på Karmides? Rakel, du skall glömma mig och åter vara lycklig. En tid skall komma, då din faders och ditt eget val bestämmer åt dig en make, som är värdig att äga ditt hjärta. Vi skola då måhända återse varandra och påminna oss det förflutna endast som en dröm, blandad av bitterhet och ljuvhet ... - Det är nog, nog, inföll Rakel. Tala icke så! Du är en usel tröstare, och dina ord, i stället för att lugna mig, bringa min själ i uppror. Jag kunde säga dig något, som skulle isa ditt blod, men när jag icke längre äger ditt hjärta, försmår jag ditt medlidande och vill icke tala till ditt samvete. Karmides bleknade vid dessa ord, vilkas betydelse han anade. Men han vågade icke framställa någon fråga, vars besvarande kunde sannat hans aning. Han teg och lät Rakel fortfara: - Låt oss därför skiljas. Vi hava intet mer att säga varandra. Farväl, Karmides! Vårt sista möte är slutat. - Giv mig din hand och låt mig föra dig härifrån, sade Karmides, då Rakel förblev där hon satt. - Nej, Karmides, lämna mig! Jag vill vara ensam med mina tankar, innan jag återvänder till mitt hem. Hon vände sig bort och lade slöjan över sitt ansikte. - Det börjar regna, sade Karmides. Natten är mulen och kylig. Jag får icke lämna dig här. Låt mig ledsaga dig åtminstone till Pirжiska gatan.