Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vidkommande slutligen den i Herrar von Troils och Morsings ofvanberörde motioner yrkade nedsättning af postporto, som, enligt den förres. borde nedgå lill 8 sk. banco lodet och ega rum för alla de afstånd inrikes orter emellan, som nu fordra högre porto, samt, enligt den senares, inom Riket nedsättas a5 procent af hvad det nu är och, utom Riket, till hvad det före sista förhöjningen var; så emedan, hvad angår den inländska brefvexlingen, nu gällande Post-Taxa, i förhållande till vägens längd, icke kan anses för högt stegrad, då det postporto, som öfverstiger 8 sk., endast utgör 1 sk. för hvarje tjugonde mil, samt något missnöje deröfver i allmänhet icke försports, finner Utskottet, med jern väl fästadt afseende, så väl å den högre inkomt, som genom bibehållande af nu varande postporto tillskyndas Stats-Cassan af post-bevillningen, hvilken, såsom indirect beskattning, alltid måste vara mindre tryckande, som äfven derå, att medel derigenom beredas för tillvagabringande af förbättringar i Postinrättningen, sig icke kunna tillstyrka bifall till den föreslagne nedsättningen i postporto inrikes orter emellan; och som frågan angående utrikes brefvexlingen är beroende af derstädes existerande förhållanden, anser Utskottet lämpligast, att Rikets Ständer åt Kongl. Maj:t öfverlemna att hädanefter, såsom hittills, efter Nådigt godtfinnande, icke Bevillnings-Utskottets Betänkande, 39. * finnande, i ministeriel väg, bereda de fördelar, sorn härutinnan kunna åstadkommas. I öfrigt har Utskottet, vid granskningen af nu gällande Post-Taxor, funnit någon ändring deruti vara af behofvet påkallad; hvadan Utskottet vördsamt tillstyrker, att de för post-bevillningaas* utgörande stadgade grunder må oföräudrade bibehållas. Stockholm den 1 Juni i84o. Mikt till R. St. Pr,t. IM*.
hvadan och med afseende derå, att för berörde ändamål äfvensom för hospitals-vårdens bättre ordnande i flere delar, högre utgifter, än hittills, syntes förestå, Serafimer-ordens-gillet underdånigst anhållit om Nådig framställning till Rikets nu församlade Ständer derom, att anslag till minst enahanda belopp, som vid sednastc riksdag beviljades, eller 25,000 r:dr årligen, under den tid blifvande statsreglering komme att omfatta, mätte till ordens-gillets disposition anvisas att, emot redovisningsskyldighet, användas till betäckande af den brist i hospitals-fondens inkomster, hvilken för bestridande af nödiga utgifter till hospitalens underhåll, samt till förbättring af hospitals-vården möjligen kunde uppkomma. Och har, uti en under den 19 November nästlidct år till Rikets Ständer aflåten, af samtlige Riks' stånden till Stats-Utskottet remitterad. Nådig proposition, Kongl. Majit, med afseende å hvad af Ordens-gillct blifvet andraget, föreslagit, att förenämnda belopp måtte, för den tid och till det ändamål, Ordens-gillet uppgifvit, anvisas. På de af Serafimer-ordens-gillet i underdånighet anförda och af Kongl. Majit i Nåder åberopade skäl, tillstyrker Utskottet, att Rikets Ständer medgifva, det en summa af högst 25.000 ridr årligen må, under den tid nu skeende stats-reglering omfattar, från Riksgälds-kontoret fortfarande utgå, att, i mån af behof och emot redovisnings-skyldighet, användas till betäckande af deli brist i hospital-fondens inkomster, hvilken, för bestridande af nödiga utgifter till hospitalens underhåll samt till förbättring af hospitals-vården, möjligen kan uppkomma. Stockholm den 28 April 1854. Stata-Ulslcollets Utlåtande, S:o 108. 7 Reservation, af herrar C. C. Hörnstein och F. Cassel, som ansågo, att anlaget bort ställas till Kongl.
M. med en skrifvelse härom, hvadan jag anhåller om afslag å Utsk:ts framställning. Gr. björnstjerna, Carl Magnus: Jag är visserligen icke jurist, men nog förefaller det besynnerligt, att lagar utfärdas, som man kan öfverträda, utan att till följe deraf drabbas af någon plikt eller något obehag. Den nuv:de lagen innehåller föreskrift om lanternas hissande å lartyg, men något ansvar för underlåtenhet finnes icke stadgadt; det står icke ens att man skall ersätta den skada, som deraf kan uppkomma. Om nu ett fartyg seglar öfver ett annat till ankars liggande, som icke hissat lanterna, kan man visserligen säga att den öfverseglade skepparen får skylla sig sjelf, som icke rättade sig efter författningen, men det samma kan väl icke med rätta sägas om besättningen, som samtidigt gått till botten. Vöre det icke skäl att söka tvinga en vårdslös befälhafvare att iakttaga hvad som till allas bästa blifvit stadgadt. Man har visserligen hört berättas, att vi skulle få ett förslag till ny sjölag; det gläder mig, om så är; men detta förslag är ännu icke afgifvet, och när det kommer, betviflar jag att det hinner af R. Sl:r granskas eller bifallas, innan riksdagen afblåses. Det torde då vara skäl att, intill dess vi i detta afseende komma till ett önskvärdt resultat, antaga det här föreslagna stadgandet, som icke ändrar ett ord uti nu gällande föreskrift, utan blott tillägger ett vite för dess öfverträdande. Jag anhåller således om bifall. Frih. Alströmer, Oscar: Ehuru jag icke ansett nödigt att reservera mig mot detta Betänk., har jag dock inom Utsk:t röstat emot detsamma. Den ifrågav:de författningen af 1858 tror jag egentl. vara alt anse som ett reglemente med detaljföreskrifter huru signaler skola gifvas till sjös; och att nu stadga ett sådant vite, som Utsk:t föreslagit, anser jag olämpligt, dels erne - Deu 7 Februari. 315 dan stadgandets efterlefnad blefve särdeles svår att öfvervaka, dels ock emedan hållandet af lanterna kunde blifva alltför betungande för mindre fartyg. Jag har således ingenting att anmärka mot ett afslag.
Utskottet har föreslagit troligen för att lindra Bolaget och lemna det och Verket en ökad tillgång, att nemligen Premie-medlen, som äro anslagne till gäldande af Kolgrufvans den 1 Jan» |82Ö varande skuld å de uttagne 51,000 Riksdaler, ej skola helt och och hållet dertill använJ das, utan skulden fördelad på ,5 år, med en femtedel hvarje år liquideras; blefve afsättningen lika som den hitintills varit, vore visst en vinst för Verket härutinnan förvarad, men om åter skulle inträffa, att kol-försäljningen minskades, Bil, till Ridd. o. Ad. Pr. VII Band. 5, 86 Den s Augusti f, m. behofven för Kolgrufvans största afnämare, MagazinsDirectionen aftoge, som man har skäl förmoda och hoppas genom KronoBränneriernes indragning, skulle följden lika lätt blifva, att Bolaget finge tillskjuta utöfver beloppet af Premiemedlen, och en förlust tillfogades Verket, genom det medel Utskottets välvilja föreslagit till dess upphjelpande. Af detta skäl, som ehuru Iean hända ej på längre tid inträffar, men är möjligt, får jag anhålla, att vid skuldens gäldande utaf Premie-medlen, måtte förblifva vid hvad StatsUtskottet föreslagit. Med den grundligare sak-kännedom, den klarhet i framställnings-sattet, den sanning i uppgifter, den styrka i skäl det lågande nit som utmärker den värde Talaren, hafva vi för ett par Plenidagar sedan hört en afhandling i detta ämne, lika upplysande som kraftig och öfvertygande. Undvikande alla de personliga åsigter och betänkligheter, hvilka flerfaldigt vid detta tillfälle sig förete, har Herr af Uhr endast haft fanken fästad vid det stora allmänna.
Under sisth år har Regeringen dessutom (genom ett dekret af d. 1 Juli 1852) inrättat permamenta statistiska kommittéer i hvarje kanton (och sådane finnes till ett antal af 2,834), hvilka årligen och quinquennii-vis skola afgifva berättelser till Central-byrån i Päris. I Berlin upprättades en statistisk byrå för hela den Preussiska staten, år 1805, under Steins minister; och fastän kriget emot Napoleon någon tid förhindrade detta institut att träda i någon kraftigare verksamhet, behöll likväl Konung Fredrik Wilhelm III alltid denna angelägenhet i minnet, och sedan den förtjente statistikern Hoffmann, år 1809, afgifvit en utförlig berättelse, huru en statistisk byrå skulle ändamålsenligt inrättas, blef densamma snart derefter upprättad såsom en egen myndighet under Hoffmanns direktion. Den har sedermera i stigande utveckling lemnat mönstervärda arbeten, och åtnjuter under Dietericis ledning ett högt anseende. Österrikiska regeringen har ganska tidigt riktat sin uppmärksamhet på dén officiela statistiken. Redan Frans 1 gjorde, år 1754, början med folkräkningar, och förslag om en statistisk byrå väcktes år 1810. Den körn likväl icke i verksamhet före år 1829, och då blott såsom ett departement inom Geueral-rechnungs-direktoriet; men år 1840 blef densamma reorganiserad såsom en särskild myndighet, under namn af »Die Kaiserliche Direction der administrativen Statistik», och införliIvad med Handeis-ministéren. Dess arbeten, som förut höllos hemliga, blifva sedan 1845 offentliggjorda i »Tafeln zur Statistik der Oesterreichischen Monarchie». Hvilket högt värde den Österrikiska styrelsen lägger på statistikens befordrande synes äfven deraf, att det i embetsmännens konduitiistor skall vara särskildt anmärkt om de ega statistiska kunskaper.*)
Jag bekänner, att jag icke kan inse, hvilka af de till silfverutvexlingens verkställande föreslagne provisoriska åtgärder skulle kunna föras under benämning af till* konstlade medel, och hvarifrån man hämtat anledning att befara utländsk skuldsättning. Voro alla ändra åtgärder, sam de förenade Utskotten föreslagit, lika enkla med dem, som innehållas i de tvenne första Utlåtanden, skulle jag tro, att kritiken icke kunde bli serdeles sträng. För min del hyser jag den tanka, att sällan något funnits mera tillkonstladt, än vårt nuvarande myntsystem. Vi äga ett mynt, slagit till Riksgälds, som bade sin Den 6 J u I i i f. m. första 14-åriga gångbarhet att tacka den omständighet allena, att myntet med skrot och korn icke ville synas i dess sällskap, utan höll sig inne; sin sednare 3o-åriga gångbarhet har det att tacka derföre att ett så kalladt bättre mynt fört det i släptåg. Och detta så kallade bättre mynt, 33jprocent bättre, än det sämre, hvaruti består dess egenskap af bättre? Deruti allena, att, såsom ordspråket säger: ingen så stor stackare, att icke han har en större stackare under sig. När detta bättre mynt intet annat värde äger, än genom probabilitets-beräkningar; när det är så litet fast, så litet hardt, att i likhet med barometern, men i omvändt förhållande, det faller för torka och stiger för regn, så må det med skäl kallas ett tillkonstladt mynt, samt de näringar, som uppehållas genom detta mynt, och det välstånd, som bygges på tillvarelsen af detta mynt, vara tillkomne genom till konstlade medel, och lofva föga garanti för sitt bestånd. Dock, detta mynt, hurudant det än må vara, och jemte myntet näringarnes tillstånd, handelns och säkerhetens om hvad man äger — skuldsättning hos utlänningen är ändå värre. Man äger här ett bevis, huru ideers emigration utur ett land, och personers emigration undan ett samhälles ideer, med - I IO Den 6 Ju lii f. m. föra lika verkan; sannolikt hade ofvan uppställda sats om vådan af utländsk skuldsättning aldrig blifvit uttalad, om ej det metalliska i 4° års tid varit under emigration.
Och, då de, som i betalning emottagit Discont-Assignationer, lika med penningar, härtill blifvit förledde af den säkra öfvertygelse, att för deras prompta och ofelbara inlösen något hinder icke möjligen skulle kunna uppstå; samt med Assignationerne således icke kan vara enahanda förhållande som med Tre procents Reverserne , hvilka sistnämnde skolat låna sin Credit från ett mera serskildt förtroende till Discont-Styrelsernes försigtighet och varsamhet vid utlåningen, torde häruti igenfinnas ett ytterligare skäl, hvarföre Assignationerne blifvit ansedde böra äga företräde till contant betalning. Och, om Assignations-innehafvare tillskyndas någon förmon framföre in-. 1130 Statsoch BancoUtskottens Betcinkanden. nehafvaie af Tre Procents fordringar , Jeunna Utskotten ieke inse, att detta sker på de sistnämndes bekostnad, enär desse, enligt Utskottens Förslag, ärhål'a bättre Liqvidations-vilkor, än de kunnat förvänta, örn de skolat söka sin betalning endast ur Disconternes egne Tillgångar. 9:0 Förenade Utskottens af styrkande., att den a Tre Procents Fordrhigafnehos Götha Canal*Bolags• sam Malmö Disconter till den 1 October 1817 uplupne ränta skulle godtgöras, har af de fleste anmärkare blifvit klandradt, men godkänt af en värd Ledamot af Högvördige Preste - Ståndet och en värd Ledamot af Vällofl. BorgareStåndet.
Jag kan, hvad mig beträffar, icke annat än särdeles behjerta och deltaga i detta förslag. Den, som legat på sjuksängen under långa mörka nätter och räknat klockslagen, den kan icke annat än hysa deltagande för de olycklige, för hvilka natten icke häfver någon ända; och hvem af oss mine Hrr kan vela, om icke hos ett blindfödl barn försynen ofta nedlagt en sådan forskningsförmåga och sådane naturanlag, att de, om de blefve utvecklade, skulle kunna i rikt mått återgälda hvad de kostat fäderneslandet, genom den ära och det gagn de kunna bereda detsamma. Ilr Prytz: Den siste talaren har redan kraftigt besvarat den af Frih. Raab gjorda anmärkn. emot bifall till Hr af Zeheus motion. Jag ber blott att få fästa uppmärksamheten derpå, att om man fördelar kostnaderne, d. v. s. dessa 5,000 r:dr, blott på de 12 eleverne, så synes kostnaderne visserligen vara drygare, än att detta statsanslag borde beviljas; men man måste besinna, hvad äfven Hr von Hohenhausen anfört, att dessa 12 elever, om de intoges från särskilda orter, skulle, vid återgåendet lill hemorterne, dit medföra en kunskap, som de kunde meddela åt andra lika olyckliga. Det är således icke blott på dessa 12 elever, man bör fördela kostnaden, utan äfven taga i beräkning den nytta, som genom dem sprides efter hand till hela landet. Dertill kommer, alt kostnadsförslag^ väl upptager endast 12 frielever, men Den 7 December e. m. 233 men localen lemnar utrymme för circa 30 betalande elever derutöfver, hvilka, utan särskild kostnad för undervisningen, kunna emottagas derstädes. Det måste öka vigten af en undervisningsanstalts organiserande, der icke blott ett ringare antal fattiga elever kostnadsfritt kunna intagas, ulan äfven ett större antal emot betalning, och derifrån alla kunna utgå, danade lill gagnelighet i samhället. Jag yrkar, lika med Hr von Hohenhausen, i mensklighetens, upplysningens och nationalärans namn, bifall till det begärda anslaget. Frih.
För visso skulle det icke vara rättvist att tillvita skolorna, att de visserligen odla ungdomens förståndsgåfvor, men lämna dem utan sedlig ledning och religiösa grundsatser; ty just i våra dagar blir skolan allt mera medveten om sin plikt att uppfostra och dana karaktärer. — Men resultaten, efter dem spanar man ännu tämligen fåfängt. Jag har här påpekat några fula sjukdomssymptom, som finnas hos vår kvinnliga ungdom. Det onda kan uppträda mer och mindre ohöljdt, mer och mindre stötande, understundom helt förtäckt. Men det är ett ondt, som genomsyrar alla de mera bildade samhällslagren. Det har försimplat och skämt tonen i hela umgängeskretsar, och det har stört friden i månget hem samt förorsakat obotliga missförhållanden. Ibland skymmer detta fula lyte bort de glädjande frukterna af kvinnoemancipationen. I sådana ögonblick gripes man af misstro till framåtskridandet, och man blir frestad att anställa ofördelaktiga jämförelser mellan de unga kvinnorna vid seklets morgon och i dess afton. Man tycker sig se dessa graciösa, sirliga unga damer från århundradets början, tillbakadragna, blygsamma och hänsynsfulla. Mindre » ärliga » må- hända än nutidens unga damer. Kanske en smula tillgjorda, i motsats till vår tids sökta naturlighet. Ängsligt döljande sina känslor, icke braverande med dem. I dessa stunder är det, som man blir frestad att undra, om allt det, som under vårt århundrade gjorts för att höja kvinnans ställning, upplysning och framåtskridande, verkligen bidragit att lyfta och bilda hennes själ och ande, om det medfört några synnerligen tillfredställande resultat. Jag är nog optimist att tro att så är, men jag längtar att se nästa sekels unga kvinna framgå ur vår tids kaos ren, fri och stark — väl disciplinerad, rustad och mogen att beträda nya, fruktbringande fält för sin ande och verksamhet. * Vill du icke blifva bättre, så upphör du snart att vara god. S:t Bernhard. " Små krukor ". Pennteckning för Idun af Jenny Hallin. J eonard Zabell satt tankfull och stödde sin W runda haka med en krocketklubba, under det att hans korta åttaåriga ben fingo dingla utan stöd ned från kanten af den tämligen höga gröna trädgårdsstolen.
Med anledning häraf föreslår jag, att en skollärare bör vara berättigad till i af sin lön i pension vid 55 års ålder, efter 30 års tjenstgöring, samt skyldig att afgå vid 60 års ålder, med rättighet till hela sin lön i pension, om han tjenat staten i 35 år. 14:o. Lärarnes tillsättning är icke den minst vigtiga frågan. En hvar inedgifver säkert att anlag för lärarekallet äro lika nödvändiga för att blifva en duglig lärare, sorn V någonsin kunskaper och inslgter, och dock eger vår skollag ingen annan föreskrift i detta vigtiga fall än att den sökande skall hafva förvärfvat någon öfning och erfarenhet i lärarekallet. Ja! genom 67 § tillåtes en lärare vid universitetet att genast vinna befordran vid elementarläroverket, om han blott tjenstgjort 1 år vid det förra, men icke en dag vid det sednare. Och dock känner en och hvar, att man kan vara en utmärkt universitetslärare och ändå icke alls passa för elementarläroverket. Jag anser derför att det ligger aldra största vigt uppå, att numera, sedan skollärareplatserna icke äro några öfvergångsplatser, elementarläroverket iakttager de aldra strängaste kontroller vid tillsättandet af sina lärare. Jag föreslår således, att ingen bör till ordinarie lärare antagas, som icke minst i 2:ne år tjenstgjort vid elementarläroverket, och af dessa år åtminstone det ena vid stiftsstadens läroverk, och som befunnits tjenlig för sitt blifvande kall. Ingen 'bör utnämnas till ordinarie lärare i lefvande språk, som icke minst ett är vistats utrikes och der studerat dessa språk. Till dylika resor bör Staten lemna understöd. 15:o. Likasom det är en stor brist i vår skollag, att icke ett maximum af ynglingar, o JO O ~ som bör kunna skötas af en lärare, är bestämdt, sa är det ock mindre välbetänkt, att skollagen ej föreskri f ver, hvilket antal ynglingar bör vara det högsta vid ett och samma läroverk.
Då jag för min del ieke kan gilla den åtgärden, att updraga alla dessa förrättningar åt den, som är jäfvig, får jag anhålla att §:n måtte helt och hållet utgå, eller, om det icke låter sig göra, att den måtte återremitteras, för att få en lämpligare och mera begränsad lydelse. Sparre: Den siste värde talaren har sagt, alt det skulle vara ett fel, att jäfvig domare fullgör de i denna § domaren ålagde skyldigheter. Jag får då Iråga Gr. Mörner, i hvilket fall den jäfvige domaren skall handla? Jo, der gäldenär sjelf sökt att få sin egendom afträda eller medgifvit borgenärers yrkande derom. Om nu gäldenären afträdt sin egendom eller medgifvit att den får afträdas, kan det väl icke göra något, om en jäfvig domare haft dermed att göra; och hvad skulle väl följden blifva, om man icke lemnar honom denna tillåtelse? Jo! man skulle på landet tvingas att låta förordna en annan domare för att utgifva den offentliga stämning, gäldenären sjelf begärt. Då nu R. o. Ad., genom bifall till 7:de §:n, godkänt principen, kan jag icke finna att något är att mot denna § anmärka. Gr. Mörner: Ett sådant beslut, som här är i fråga, förutsätter en pröfning af det förklarande, gäldenären afgifvit. En sådan pröfning tror jag för min del icke bör tillkomma en jäfvig domare. Det kan visserligen någon gång vara rätt fördelaktigt för gäldenären att en jäfvig domare handlägger ärendet, enär det låter tänka sig, att derigenom stora fördelar skulle kunna tillskyndas honom. Men jag anser icke att man bör lagstifta så, att man bereder möjlighet för sådane transaktioner. Ingår man en gång på den vägen att förklara den ena åtgärden vara så enkel, att den kan af en jäfvig domare vidtagas, men att en annan deremot är så vigtig, att en ojäfvig domare dertill måste förorduas, så blir det särdeles svårt att upgöra någon säker gräns mellan den jäfvige och ojäfvige domarens åligganden.
• * * c Under titel Axel Lindahls porträttgalleri har den välkända fotografifirman påbegynt utgifvandet af en serie porträtt af musici. De hittills komna äro vackert och omsorgsfullt utförda och lofva god fortsättning. Ett storstadsbarn. j f\ I L / I I kl \ J IN Annonser mottagas endast mot kontant llqvld I förskott af 2 5 öre pr 4- spalt, petitrad ( Ingen annons införes under I krona. lemna regementet, bland dessa främst Elon Kruse. Denna motighet tog den unge mannen icke synnerligen djupt. Han förströdde sig med en lusttur till Paris och Monaco, medan det värsta sqvallret hemma i Stockholm hann lägga sig, och om hösten var han åter midt inne i de gamla kretsarne och sina gamla vanor. Intet ändrade sig, utom att han var om möjligt ännu mera syssolös än förr med ännu rundligare tid tillmätt för dagdrifvarupptågen. Med tanten, fru Linder, plägade han ingalunda något regelbundet umgänge: » den gamla, högtidliga hexan tråkade ut honom med sina sedesamma predikningar », brukade han säga; och hade det icke varit derför, att alla de unga snärtorna på fleuristateliern lockade honom till ett eller annat besök, hade hon väl aldrig fått se skymten af sin herr systerson. \ Dermed skulle hon för öfrigt ha varit mest tillfreds; efter en följd af nedslående erfarenheter från tidigare år hade hon visserligen tagit för princip att aldrig lägga sig uti sina unga arbeterskors enskilda lif eller att öfvervaka deras seder utom fabriksrummen. Men Elons uppträdande å ateliern hade redan hunnit förskaffa henne en hel del obehag, synnerligast sedan tvänne af de unga damerna kort efter hvarandra försvunnit från sin post under allt för litet tvifvelsamma omständigheter. Nu hade han emellertid senast under tvänne år vistats utomlands, och hans minne i fleuristlaget började så småningom öfvergå till en sorts sagolik myt, den några af de äldre flickorna på platsen med vidunderliga historier uppehöllo, då han nu med ens på nytt föll ned som en bomb i de gamla kretsarne. V ateliern sig emellan kallade honom, var en systersson till förestånderskan, Nej! fru Linder.
Hur skulle de härda ut med den långa resan? Bittrast af allt var dock afskedet från kavaljererna. Den lille, runde patron Julius, mer skapad för att trilla än att gå, kände sig tragisk ända ut i fingerspetsarna. Han påminde sig den store atenaren, som lugn tömde giftbägaren i kretsen af gråtande lärjungar. Han påminde sig den gamle kung Gösta, som spådde Sveriges folk, att det en gång skulle vilja rifva honom upp ur mullen. Till sist sjöng han sin bästa visa för dem. Han tänkte på svanen, som dör i sång. Så ville han, att de skulle minnas honom: en konungslig ande, som ej sänker sig till klagan, utan går hädan, buren af välljud. Ändtligen var sista bägaren tömd, sista visan sjungen, sista famntaget utdeladt. Han fick kappan på sig, och piskan höll han i handen. Intet öga var torrt omkring honom, hans egna voro så fyllda med sorgens uppstigande dimma, att han ej såg någonting. Då grepo kavaljererna honom och hissade honom. Hurraropen dånade omkring honom. De satte ned honom någonstädes, han såg ej hvar. En piska smällde, åkdonet rörde sig under honom. Han fördes bort. Då han återfick sina ögons bruk, var han ute på landsvägen. Väl hade kavaljererna gråtit och varit gripna af djup saknad, dock hade ej sorgen hos dem kväft alla hjärtats glada rörelser. En af dem – var det Gösta Berling, poeten, eller Beerencreutz, den killespelande gamle krigaren, eller den lifströtte kusin Kristoffer? – hade ordnat det så, att den gamla Kajsa ej behöfde tagas ur sitt stall, ej heller den multnande schäsen ur sitt skjul. Men en stor hvitrosig oxe hade blifvit spänd för en höskrinda, och sedan den röda kistan, den gröna kuttingen och det snidade matsäcksskrinet blifvit uppsatta där, blef till sist patron Julius själf, hvars ögon voro skumma af tårar, nedsatt, ej på matsäcksskrinet eller på kistan, utan på den hvitrosiga oxens rygg. Se, sådan är människan, för svag att möta sorgen i all dess bitterhet!