Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Bäckström, Kils Petter, från Kalmar län, Motion N:o 132, om statsanslag till förbättrande af hamnarne vid Grönhögen eller Degerhamn på Öland. Stats-Utsk. Utlåt. N:o 141. Motion N:o 133, om den ändring i Kongl, förordningen den 20 No vember 1845 angående lösöreköp, att säljaren må ega rätt att inom löreskrifven tid igenlösa sålda lösören. 16 Häckström, Nils Petter, frän Kalmar län, Motion N:o 238, om rätt till värdskapet «ä vissa till boställen åt tjenstemän på Öland anslagna kronohemman. Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Betänk. Motion N:o 239, om kronobrefbäringens öfvertagande af Staten. Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Betänk. N:o 63. Motion N:o 240, om bestämd föreskrift att utflyttningsattest för inhyses hjon skall upptaga jemväl dess hela familj. Allm. Besv.- och Ekon.- Utsk. Betänk. N:o 89. Motion N:o 241, om ändring i sättet för presterskapets aflöning. Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Betänk. N:o 91. Motion N:o 242, om ändring i gällande föreskrifter rörande fördelning af vit esböter. Sammans. Statsoch Lag-Utsk. Betänk. Bärande träd, om rättighet för egare af skaltc-frälse hemman att lösa de å egorna växande bärande träd. Motion N:o 274. Sammans. Stats-, Lag samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Betänk. N:o 50 och Utlåt. Nio 57. R. St. underdån. Skrifv. Börd af jord å landet, om ändring af lagens stadgande angående. Motion N:o 80. Lag-Utsk. Betänk. N:o 49. B. St. underdån. Skrifv.
Den unga flickan gjorde en häftig rörelse för att slita sig lös, men ett argt gläfsande från Nero kom henne att ändra tankar. "Ja", fortfor Odowalsky, "jag har länge älskat dig och vill göra dig..." "Men, tänk blott på hur fattig och obemärkt jag är", afbröt den unga flickan. "Hvad bryr jag mig om att du är fattig när jag älskar dig öfver allt." Sådana glödande ord hade Minnchen aldrig förut hört. Det nästan svindlade för hennes ögon. "För Guds skull, låt mig gå", bad hon med bevekande röst. "Farfar väntar och är orolig för min skull." "Åh, låt du honom vänta. Det går ingen nöd på honom", svarade Odowalsky och fasthöll envist den unga flickans händer. "Nej, nej, låt mig gå!" "Du får ej gå. Du måste höra mig. Jag släpper dig ej förr än du hört mig till slut och sagt ditt ja." Och vid dessa ord kramade han så hårdt den unga flickans händer, att hon nära nog gifvit till ett anskri. "Hör mig nu, Minnchen", fortfor Ernst Odowalsky lugnare. "Ända från det du var ett litet barn har jag fästat mig vid dig. De sköna qvinnor, som finnas i Wien och i hofvets salar, ha ej kunnat utöfva något inflytande på mig. Min håg har alltid stått hit ut till den enkla och sköna landtflickan. Ja", fortfor han ännu mera passioneradt, "jag har svurit inför mig sjelf och Gud, att endast du ska' bli borgfru på Miltnitz, och en Odowalsky håller sin ed, äfven om han stupar dervid. Der har du min förklaring. Går du frivilligt in på mitt förslag, nåväl då ska' vårt bröllop genast stå, men om du ej gör detta, så... så..." Han fullbordade ej meningen, utan betraktade i stället den unga flickan med hotande blickar. "Så... så", eftersade Minnchen bäfvande. "Så ska' jag tvinga dig att gå in på mina önskningar. Hör du det! Jag ska tvinga dig", slutade han med tonvigt på hvarje ord. Den unga flickan var i den dödligaste ångest.
Fyra spett hängde i taket, fullsatta med hårda brödkakor. En katta med sin unge låg i en vrå, pannor och lerkärl stodo omkring i oordning som ett tecken på, att den styrande handen för tillfället saknades. Vid ett stort uppslaget bord sutto Erikson, hans två drängar och en tredje, som arbetade för dagspenning, och åto middag, bestående af salt fisk och potatis. De hade väntat hela förmiddagen, att vädret skulle lugna af. Men vädret blef snarare värre. Det såg ut att bli en riktig tre dagars storm efter alla konstens regler, cch nu gick det ej an att dröja längre. Husbonden själf såg allvarsam ut, och middagen åts under tystnad. När den var slut, steg husbonden upp och gick in i »stugan». Han tog varligt i dörrlåset och stängde tyst dörren efter sig. En stund senare kom han tillbaka, och efter att hafva växlat ett par ord med hvarandra, gingo alla karlarne ned åt sjön. Båtarne lågo i en vik, som var skyddad för vindarna. Att segla var ej att tänka på. De stego ned i den största ekan, en farkost bygd snarlik en båt med liten köl, ej platt i botten som våra vanliga insjöekor. Ett par reservåror lades in, vattnet östes ut, och de fyra satte sig vid hvar sin åra, två och två på hvart bräde. I vanliga fall behöfs det blott en karl för att ro en dylik farkost. Men i dag gälde det på, om de skulle kunna komma fram på något sätt. Det var ingen, som gjort någon invändning, när det gälde att följa med. Men det var häller ingen, som var okunnig om, att det kunde gälla lifvet. De rodde utmed landet, där det var lugnt, och vände sedan rätt ut åt fjärden för att komma upp mot vinden och undvika att blifva krossade mot klippan, som de skulle förbi. Här låg sjön på med fullkomligt raseri. Så långt man kunde se, syntes endast sjön svart, med breda, hvita ränder af skum. Här och där ett mörkt föremål, som stack upp bland de vräkande böljorna, öar och små skär, framför dem en liten lugn fläck, som låg i lä, och rundt omkring ett starkt dån, ljudet af den oroliga vattenmassan, blandadt med stormens tjut.
Brot. 1850 # 1851. 7 Sami. 1 Afd. 19 Haft. 3 Lay-Utskottet* Betänkande, N:u 30. akttaga för rätt att hos Konungen fullfölja saken, Hofrätten borde gifva till parten ut eller till Konungen insända de inlagor med hvad dertill hörde, sorn afskrifne voro. Skyldigheten att afskrifva handlingarne blef emedlertid icke långt derefter upphäfd. Detta skedde genom Kongl. Förordningen den 12 November 1766, som i 10 § 3 mom. påbjöd att, till besparing af tid, arbete och skrifmaterialier, skulle, vid allt revisions-sökande, original-akten af Hofrätten till Kongl. Maj:t insändas, sedan parten likväl derför erlagt lösen efter taxan; hvilket påbud upplifvades medelst Kongl. Brefvet den 31 Januari 1777 ; och annan förändring har deri sedermera icke skett än att revisions-sökande blifvit, genom Kongl. Förordningen den 20 November 1845, befriade från förpligtelsen att för handlingarne i Hofrätten erlägga lösen. I dessa stadganden måste nu svaret sökas på den fråga Utskottet ofvan framställt. Vid granskning deraf synes visserligen, som skulle 1734 års lagstiftare varit af den mening att original-akten borde ligga qvar i Hofrätten; men ehvad meningen ursprungligen varit, torde nu gällande lagstiftning i ämnet i sjelfva verket ej föranleda till någon annan inskränkning i parts rätt att återfå till Hofrätten ingifne handlingar, än i det fall att missnöje emot Hofrätts dom eller utslag blifvit anmäldt och tillstånd till fullföljd deraf blifvit af Hofrätten gifvet. Då åligger nemligen Hofrätten att insända original-handlingarne, de der således i denna händelse ej få återtagas. Något uttryckligt förbud i annat fall finnes deremot icke; och hvad angår till Kongl. Maj:t inlemnade handlingar, så saknas all bestämd föreskrift i förevarande hänseende. De nu omförmälde stadganden röra emedlertid blott de saker, som fullföljas hos Kongl.
Det var däremot möjligen af någon betydelse, att den franska och engelska lagstiftningen i afseende på den gifta kvinnans äganderätt framställdes, ty därvid löstes åtminstone något af det tryck, som en stund hade legat öfver församlingen, och fruarna kunde, utan svårare fel mot kvinnans natur, yttra sig i den rent neutrala frågan, huruvida ifrågavarande franska eller engelska lagbud voro mest sympatiska för oss svenskar. Tyvärr minnes jag ej mera, huru dessa lagbud lydde — man har j u en dålig benägenhet att säkrast minnas det som personligen angår en — men är dock tämligen säker på, att de fruar, som yttrade sig, talade för den engelska lagstiftningens bestämmelse i denna sak. För hvarje tänkande människa är det fullkomligt klart, att intet lagbud i världen kan skapa lyckliga äktenskap, där inre betingelser för lyckan saknas. Men icke heller kärleken allena förmår det, om en eller båda makarne sakna finkänslighet, takt och klokhet nog att klara de klippor och skär, som skapas just af hustruns, lindrigast sagdt, kinkiga ställning till mannens kassa, antingen hon blott betraktar denna som en källa, till hvilken hon med lock eller pock måste bana sig väg, utan tanke på, att hon möjligen öser för starkt därur, eller hon — hustrun — med ängslig noggrannhet vänder på hvarje öre, för att så länge som möjligt slippa be om mera. Vi alla, män som kvinnor, känna j u nå- got till, hur irriterande det mången gång kan vara att jämt och ständigt öppna portmonnän för de aldrig trytande dagliga utgifterna, och det är icke så synnerligt svårt att förstå, att en mindre finkänslig man, som svårligen har tid eller lust att sätta sig in i denna oändliga mängd af småutgifter, som förekomma i ett hushåll, icke skall begripa, » hvar nu alla de pengar, du fick nyss, tagit vägen! » Men mannen borde dock mera allmänt förstå, att det misstroende, som ligger i dylika, jämt och ständigt förekommande utrop, kan hafva en bedröflig förmåga att pröfva en samvetsgrann hustrus både tålamod och kärlek. Vore det icke, under alla förhållanden, mest önskvärdt och värdigt för båda makarne, att lagen ställde det så, att hustrun blef åminstone i någon mån ekonomiskt oberoende, äfven i de fall då hon ej äger nå- gon förmögenhet, när hon inträder i äktenskap?
Hemman blefve tillräcklige för dess utgörande, hvarefter Hemmansegarne, då de tillika befriades från Gäst» gifveri-skjutsen, kunde blifva i tillfälle, att hålla mindre antal hästar och desto större antal bo-, skap; om vidare entrepreneurerne erhöllo tillåtelse, att, då den resande icke nyttjar eget åk - 273 tinderdäniga Skrifvelseri don, sjelfve eller genom sine förmän, verkstäf» la körningen, under ansvarighet likväl, att den resande fortskaffades inom den i Författningarne för^skrefne tid ; om, då öfverenskommelserne härom hunnit blifva mera allmänna, den på olika skjutsnings-ställen till olika belopp utgående entreprenad-afgiften sammanräknades och fördelades lika på alla skjutsskyldige Hemman inom hvarje Härad, likväl icke annorlunda, än efter den öfverenskommelse, Häradsboerne, under E. K. M:ts Befallningshafvandes bemedling, derom kunna träffa; och ändtligen om, vid sådane skjuts-' nings-slällen, der locala omständigheter, såsom långa skjutshåll och sammanstötandet af flere väjJ gar , särdeles då desse utgöra défiléer, i samma män försvåra entreprenaden, som de skjutsskyL dige Hemmanens aflägsna läge, gör det för innehafvarne betungande, att sjelfve fullgöra skjutsningen, skjutslegan blefve, ehuru sparsamt, icke utan synnerliga skäl och endast efter JK. K. Mits Nådiga pröfning, förhöjd till sådant belopp, att entreprenad, utan de skjutsskyldiges alltför stora betungande, kunde för sig gå, helst derest entrepienad för en längre tid såmedelst skulle kunna ernås. Som det likväl skulle kunna inträffa, att uti ett eller annat
RiddarhusUtskottet har tagit detta ämne i öfvervägande; men då Utskottet icke kan dela lika öfvertygelse med Herr Mund af Rosenschöld, att återremisser, hvilka å Utskotts Beränkanden ofta föranledas af blott några få Ledamöters anmärkningar, utan att desamma derför utmärka Den 2 Augusti. Ståndets allmänna tänkesätt uti ett framstäldt ärende, mera förekommas derigenom att Electorsvalen förrättas af Ridderskapet och Adelns samtliga Herrar Ledamöter än af de till Bankmän utsedda personer — tår Utskottet, sä väl med afseende derpå som att, Sedan klassifikationen ibland Ridd.iskapet och Adeln nu mera upphört, Bänkmansvalet sker inom hvar och en af Riddarhusets Bänk fördelningar, den äran nämna att det första vid Riksdagen skeende val närmast tyckes kunna uttrycka det allmänna förtroendet. Det sätt Herr Munck af Rosenschöld föreslår till ElectorerS utnämnande med Suppleanter, anser Utskottet äfven kunna för Riksdagsårendemas gång ofta medföra större tids utdrägt, då, i händelse af Electorers frånvaro, Ridderskapet och Adeln ofta kunde besväras med nya val, som nu genast och med lätthet verkstädas af det mindre antal ledamöter, hvilka utgöra en Bänkfördelning. Af denna Bänkfördelning, och deraf i de öfriga fallen uppkommande Valsätt till Electorer, kan Utskottet ej finna att någon olägenhet eller långsamhet för Riksdagsärender uppkommit, ej heller inse det af Herr Munck af Rosenschöld föreslagna valsätt innefatta en större förmon för ärendernas hastigare befordrande eller säkrare tjena att ådagalägga Ridderskapets och Adelns förtroende till särskilda medlemmar, än med det sätt som hittills varit följdt; och finner således Utskottet, för sin del, inga skäl 64 Den 2 Augusti. att uti 18 io års RiddarhusOrdnings 2i §. någon förändring föreslå. Hvilket Högloft. Ridderskapets och Adelns närmare pröfning vörd» samt' underställes. Lades på Bordet.
Men nödvändig är tidstroheten ej för a t t dikten skall bli bra som dikt. Inte finns det någon tidstrohet i Shakspeares dramer, och hvar ha vi lokalfärgen i Hamlet, Macbeth eller Othello? Inte fanns det tidsfärg i de franska klassiska dramerna, Corneilles och Racines. Och nog är tidsfärgen ringa i » Bröllopet på Ulfåsa » eller » Engelbrekt och hans dalkarlar », för a t t ej tala om » Regina von Emmeritz ». Och inte skall man tro, a t t ett stycke får tidsfärg, därför a t t dess helt moderna språk försättes med ett eller annat » mig lyster » eller dylikt uttryck. Det som ger ett historiskt drama intresse, det plägar vara helt annat än det historiska däri — det är det ' p e r s o n l i g t l e f v a n d e. En författare, som äger genialitet, ger trots anakronismer och bizarrerier mera fullödiga historiska dikter än den, som utan personlig uppfattning eller med svag fantasi troget följer det historiskt gif na. Men de kända historiska fakta har han ej r ä t t a t t förbise. Det jär och förblir ett fel hos Schiller, a t t han låter jungfrun af Orleans dö på slagfältet, då hela världen vet a t t hon blef bränd. Men a t t med de historiska fakta som grundval dikta vidare efter eget hufvud, rätten därtill kan ingen frånkänna skalden. Strindbergs dramer äro nog ej synnerligen historiskt trovärdiga, hvilket ej hindrar a t t de äro burna af intensivt och lidelsefullt lif. Det en skald ger är oftare sin egen tids uppfattning af en förgången tid än denna tid, sådan den verkligen var. Först och sist ger han sig själf, sitt eget temperament, om han har något. HT ILL VÅR ÄRADE LÄSEKRETS RIKTA VI EN VÖRDSAM UPPMANING ATT IHÅGKOMMA IDUN MED INSÄNDANDE AF FOTOGRAFIER OCH TECKNINGAR, SOM KUNNA VARA AF INTRESSE FÖR VÅR ILLUSTRATIONSAFDELNING. ALLA HAFDA KOSTNADER ERSÄTTA VI NATURLIGTVIS TACKSAMMAST.
I sammanhang med a;dra §., som afhand. lar vilkoren för förlorandet af introductionsråtten, uppkom vål inom Utskottet, då förslaget förra gången förevar, den frågan, huruvida ej 5i och 54 paragraphertie af nu varande Riddarhusordning borde uti RepresentationsStadgan intagas; hvarvid Utskottet trodde det vara lamp. ligare, att införa dessa stadganden i Andra Delen af RiddarhusOrdningen, af det skål, att då en del af RiddarhusDirectionens åligganden funnos i samma paragrapher omförinålte, det stadgande, som innefattade föreskrifter om sjelfva Directionens bildande, syntes i författningen böra föregå dessa paragrapher; men, enär det i allt fall icke kan undvikas, att i representations-stadgan på åtskilliga ställen omtala RiddarhusDirectionen, har Utskottet vid den, i anledning af återremissen företagne ytterligare gransk, ning, funnit sig böra hemställa, att på ett ställ® måtte sammanföras allt hvad sorn med introductions-våsendet äger gemenskap, samt att då någon ändring uti 51 paragraphen icke behöfver göras, Den ig Augusti c. m. 225 göras, densamma måtte'ordagrannt införas under 2 paragraphen af förslaget i stället för den af Utskottet föreslagne redaction, endast med uteslutande af sista perioden, som handlar om sättet för lottning och inskrifning af Fröknar i Adeliga JungfruStiftet under Riksdagar,|hvilket år en fråga, som tydeligen hörer till den nu mera för Riddarhusets och Adeliga JungfruStiftets angelägenheter tillsatte gemensamma Directionens Instruction, och således icke lämpligen bör linna ett rum i RiddarhusOrdningen. Näst efter den andra följer såsom en tredje paragraph ofvanberörde 54 paragraph, med den förändring i lydelsen, sorn, enligt Utskottets tanka, är med billighet och princip öfverensstämmande, och hvilken förändring af bilagde förslag närmare kan inhämtas. Vid granskning af 4 § i Utskottets förra förslag, som nu mera skulle blifva den 5, hafva åtskillige värde
Sfttej öfrige perfoner å tanbet af begge fönctt, ploitfc tift något mijjt ftåub tcfc pöra ocp pär ej äro uäutube, t arora-3 för röretfe, näring od) yrfc, i tifpet meb perfoner af enapanba luitfor ocp iufomft, få mtba bet ej ftprfeS, att be å annan ort taxering unbergått. §• 29- ©e mib SSruf, iöcrgmcrf ocp atta öfriga inrättningar, antagne perfoner, påföraå fötjanbe Söcmittning: 2trbetofolf, från ocp meb fyll b a 18 år, font icfe innepafma årotjeuft: 0e §27. töyggmåftare, ©Eepps*, ttfa meb bent i 0täbcruc. 4o 23%nialavt cd) (Sårmafare, i SM (Stater: Sörpa Klaren Sftibra b:o £t?irurger, i SM (Stafer: Sörpa (Stafett b:o 23:co 0t:br 10: 5: // // // 6: 5: S3:co9t:br 20: 12: iDtsponenter, (Srufive*, font af ©ruftoesegarc äro antagne od) för beraS räfs ning brtfiua grupparbetet, t Stut Staf er:
Ständer bestämda anslag till undersökningar m. m., i afseende på allmänna arbeten och till en ytterligare Lärare vid Marieberg. 21, 22, 23, 24, 25, 26 och 27 §. §. grunda sig på Rikets Ständers beslut, i anledning af Utskottets Utlåtanden, N:ris 3o4 och 435 Litt. D. samt 28 §. på den af Rikets Ständer gillade 8:de punkten i Utlåtandet N:o 354 Litt. E., äfvensom 29 §. på 7:de punkten af Utlåtandet N:o 354 Litt. F. med det dertill i Utlåtandet N:o 435 föreslagna tillägg. Uti 30 §. äro de Upsala och Lunds Universitet, enligt Utskottets Memorial N:o 490 samt förstärkta Stats-Utskottets Memorial N:o 570, beviljade byggnads-anslag intagna. 31 §. innefattar anslagen till folkundervisningens befremjande, enligt Statsoch Ekonomi-Utskottens Memorial N:o 190 samt Förstärkta Stats-Utskoltets Memorial N:o 535. Då nu ifrågavarande anslag skola utgå, till och med året efter nästkommande Riksdag, och följagtligen, derest Urtima Riksdag dessförinnan ej inträffar, till och med 1846; så, och enär de grunder, hvarefter dessa medel böra användas, ännu icke äro af Kongl. Maj:t pröfvade och fastställda, hafva, i öfverensstämmelse med Utskottets i Utlåtandena N:ris 354 och 435 uppgjorda och i detta afseende utan anmärkning lemnade beräkning, berörde anslagssummor blifvit uppförda till utgående först från och med nästkommande år. Stadgandet i 32 §. är hemladt från Statsoch Ekonomi-Utskottens, i afseende på det här omförmälda serskildta anslag, bifallna Utlåtande Nro 10. 33 §. grundar sig på samma Utskotts likaledes godkända Utlåtande N:o 9. 34 §. innehåller de anslag, som äro beviljade, på grund af Stats-Utskottets Utlåtanden, N:ris 508 och 551.
Den omständigheten, att de vid Riksgälds-kontoret anställde tjenstemännen i sina förhoppningar och anspråk å befordran till högre löner äro inskränkta till de jemförelsevis fåtaliga tjenster, som finnas inom detta embetsverk, der omsättningen bland personalen följaktligen måste vara vida mindre och tillfällena till befordran mera sällan förekomma, än i de öfriga allmänna embetsverken, syntes dessutom utgöra ett obestridligt talande skäl att icke allenast för de högre, utan också för de lägre tjenstegraderna anvisa sådan allöning, att innehafvarne af dertill hörande tjenster kunna, oaktadt fördröjd eller uteblifven befordran, påräkna den för lefnadsbehofvens uppfyllande erforderliga löneinkomst, helst i annat fall, och då fordringarne för inträde i Riksgälds-kontorets tjenst samt de med dervarande tjenstebefattningar förenade åligganden äro desamma, som vid de öfriga allmänna embetsverken, personer med skicklighet och förmåga att på ett mera framstående sätt gagna det verk, åt hvilket de uteslutande egna sig, sannolikt endast undantagsvis skola vilja antagas och qvarstadna såsom tjenstemän i Riksgälds-kontoret. I betraktande af nu antydda jemte flera andra särskilda förhållanden, som förekomme i afseende på den vid Riksgälds-kontoret anställda tjenstemanna-personal, ansåge Fullmägtige den af Rikets Ständer nu beviljade lönetillökningen för de äldre bland lista gradens tjenstemän inom Bankoverket äf - Stats-Utskottets Memorial N:o 223. 3 ven vid förstnämnda verk vara af omständigheterna högeligen påkallad samt den för Banken nu antagna, efter tjenstetiden lämpade, nya beräkningsgrund för lönebeloppen inom 2:dra och 5:dje tjenstegraderna vid de fall, då innehafvarne af dertill hörande tjenster icke ega befattning utom verket, vara särdeles tillämplig samt ändamålsenlig för motsvarande löneeller tjenstegrader vid Riksgälds-kontoret.
M:t förordnades att utarbeta förslag till sundhetslag för hela landet, slutade sina arbeten, hvaraf man vågar hoppas att en dylik lag snart skall af K. M:t utfärdas, hvarefter ett sådant företag, som det nu af K. M:f föreslagna, blefve en omöjlighet. Skulle emedlertid detta nu komma till stånd, så skulle det snart visa sig hvilka stora olägenheter dermed blefve förknippade för denna stadsdel och hvilka måhända inom kort skulle antaga sådane dimensioner, att man slutligen nödgades, med oerhörda uppoffringar, förflytta kasernen till en lämpligare plats. Såsom ett varnande exempel 58 Den 3 Mars f. m. i detta hänseende vill jag blott åberopa gasverkets anläggning i en centralt belägen och folkrik stadsdel, hvilket aldrig kunnat ega rum, om vi den tiden egt någon sundhetslag och hvilken anläggning nu i 10 års tid förorsakat denna trakt af staden olägenheter af mångahanda slag, hvilka snart nog torde blifva outhärdeliga, då sammanbindningsbanan blir färdig och allmänna rörelsen alltmera kommer att draga sig till denna punkt. Jag talar nu blott med afseende på allmänna sundheten och förbigår helt och hållet hvad af denna plats skulle kunna göras till prydnad för staden, om icke gasverket vore der beläget. FörUtsk:t hade det varit så mycket lättare att erhålla upplysningar om riktigheten af de åsigter med afseende på allmänna sundheten, som jag nu i största korthet haft äran vidröra, som Utsk:t biand sina ledamöter räknar en af landels utmärktare läkare och som tillika någon tid varit chef för medicinalväsendet. Utsk:ts motiv för afslag af det af enskilde motionärer framställda förslag kan jag, för min del, lika litet godkänna, nemi. saknaden af »vederbörandes hörande.» Ty om detta fick antagas såsom en allmänt gällande grundsats, så skulle aldrig någon enskild motionär, med hopp om framgång, kunna framkomma med förslag, som rörde allmänna angelägenheter, då »vederbörandes hörande» af enskilda personer aldrig kunna erhållas. Det må vara en vedertagen praxis att icke fästa afseende på dylika motioner, men det har, enligt milt förnenande, icke bordt såsom grundsats åberopas.