Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Inom Bjerke, Wädtle och Kullings härader träffas likväl ännu flere fruktbara trakter, med mer ochmindre god lera; och lermylla; men i Gäseneds istad** som, är sandigt och stenbundet* äfvensom; ii Redvägs* härad, hvilket 5 närmar sig denna beskaffenhet, finnas sådane bättre jordarter mera sällan och endast såsom undantag; utan består rådande jordmånen derstädes, så väl sorn uti Åhs, Kinds, Marks, Wedens och Bollebyggds härader, af så kallad mjäle eller mojord och sandblandad mylla, som i allmänhet gifver mindre lönande afkastning, ehuru, äfven inom desse härader, synnerligen uti Marks, åtskilliga trakter finnas med bördigare jordmån. Delar af Wäne, Bjerke och Kullings härader, Gäseneds härad och en del af Redvägs härad, kunna räknas för slättland, fastän sins emellan mycket olika, hvaremot det öfriga af Westgötha landskapet är bergigt och skogbeväxt samt delvis starkt couperad! och i fördjupningarne uppfylldt med sjöar, kärr och mossar, som finna aflopp genom en mängd åar och bäckar, antingen åt Wenern och, Götha Elf, eller åt Nordsjön och Kattegat. Elfsborgs Län, sorn, i dess längsta utsträckning från Norska gränsen i nordvest till gränsorna af Halland och Småland i sydost, håller öfver 30 mil, företer således stora skiljaktigheter i fysikaliskt afseende och naturliga förmåner; men der saknas likväl icke inom något härad, helt och hållet, hvarken jordmån för ett nödtorftigt åkerbruk, skog för husbehof eller Vattendrag för nyttiga, inrättningar.. Folkmängden i Länet utgjorde vid slutet af förra' qvinqvennium, enligt de år 1831 hällne mantalsskrifningar för 1832, 195,210 personer, och har sedermera, jemlikt de vid slutet af hvarje år hällne mantalsskrifningarnc för påföljande året, funnits utgöra, på sätt bilagde sammandrag utvisar: § 2. Invånare.
R:dr för 100 Thaler Preussiskt kurant eller 2f R:dr för hvarje Thaler; 2:o att de bland dessa obligationer, som under den tid desamma af Banken innehafvas, blifva utlottade, äfvensom alla nu ifrågavarande obligationer tillhörande räntekuponer, som under denna tid förfalla till betalning, deremot skola efter enahanda kursberäkning af Riksgälds-Kontoret inlösas; 3:o att, vid de till Riksgälds-Kontoret skeende liqvider för det af Banken öfvertagna lånebeloppet, sistnämnde Verk, efter ofvan uppgifna kurs, äfven godtgör den i då medföljande kuponer fö inskrifna och upplupna, fastän icke förfallna ränta för de obligationer, som Banken vid hvarje sådan liqvid bör erhålla, och 4:0 att hvarken de före nyssnämnde liqviders verkställighet utlottade obligationer, som tillhöra för Bankens räkning afsatta nummerföljder och serier eller dessförinnan förfallna ränte-kuponer skola från Riksgälds-Kontoret till Banken utlemna,s; börande, då sista inbetalningen till Riksgälds-Kontoret verkställes för den af Banken öfvertagna andelen af merberorde lån, den återstående inbetalningssumman för denna låneandel minskas med hvad som belöper för de redan utlottade och af sådan anledning från Riksgälds-Kontoret icke utgifna obligationerne. Vid pröfning den 6
Under den tid jag var Landsh., följde jag, i afseende på de underordnade tjenstemän, som skulle vara LandsSekreltn och LandsKamer:n till biträde, den pricipen, att, då personer anmälde sig hos mig för att erhålla sådana platser, jag hänviste dem att med sina önskningar vända sig till vederbörande Depart:tsChef, af det skäl, att det var denne jag ville göra ansvarig derföre, att inom hans Expedition ärenderna blefvo väl och skyndsamt behandlade; och jag ville icke gifva honom anledn. lill den anmärkn. emot mig, om arbetet inom Expeditionen icke bedrefs såsom vederborde, att jag åt honom utnämnt ett biträde, som icke nöjaktigt fullgjorde sina åligganden. Man har äfven klagat öfver den Landshrn medgifna rätt att förelägga vilen. Om icke. Landsten hade denna rättighet, att genom vitén tillhålla vederbörande domare att i rättan tid aflemna handlingar och dokumenter, kunde ju genom upskof med sådant, som icke berodde på Landsten att afhjelpa, rättvisans gång blifva mycket fördröjd. Det är väl sannt, att Landsten kunde då hos HofR:n söka hjelp, men af skäl som jag förut anfört, komme denna hjelp honom tillgodo först efter en lång tidsutdrägt, och den nödiga skyndsamheten stöde på sådant sätt ej att vinna. — På nu anförda skäl anhåller jag om bifall till Utskis Betänk., och tror att, om man skulle biträda motionärernes anmärkmr, man skulle med detsamma, i st. f. att vinna ett önskligt resultat, blott skämma bort hela den med rälta prisade institutionen af våra Landlregeringar. Hr Dalman, Wilh. Fredr. Achates: Den siste värde talaren har, genom sitt sätt att försvara Betänlct, mera än jag kunde hoppas lemnat mig vapen i händerna. Han har nemi. så lösligt behandlat frågan, att det på det högsta förvånar mig, isynnerhet som han sjelf dels varit Landsh., dels är van alt både läsa och tolka lagar och författningar.
Emellan kronoåboens och skattemannens rätt till skogen skulle i alla fall den väsendtliga skilnaden qvarstå, att, under det den förre i regeln har rättighet endast till husbehofsvirke och hvsd som derutöfver honom tillägges måste betraktas såsom en tillfällig förmån, som kan honom frånkännas, så skulle åter skattemannen ega en i skattebrefvet grundad rättighet att såsom sin egendom använda allt det virke, som efter forstliga grunder å hans område utsynas, och detta utan att erlägga någon stubböresafgift. Då likväl sjelfva utsyningen måste anses såsom en hufvudsaklig del af den rationela skogsvård, som hädanefter borde åligga jordegaren, och Kronan måste aflöna ett förökadt antal skogstjensteman för densammas besörjande, så fordrar billigheten att skattemannen, som inom sitt område ensam åtnjuter fördelarne af dessa tjenstemäns verksamhet, också i någon mån bidrager till Statens omkostnader för deras aflönande. Det torde vara lika omöjligt att en gång för alla bestämma beloppet af detta bidrag, som att vid hvarje utsyningsförrättning beräkna detsamma, och derföre böra såsom ett ytterligare vilkor vid nybyggesupplåtelserna och vid meddelandet af utsyningsrätt för innehafvare af sådana äldre nybyggen, å hvilka byggnadsoch odlingsskyIdigheter blifvit försummade, förbehållas Eders Kongl. Maj:t framtida rättighet att bestämma dessa jordegarnes bidrag till utsyningskostnaden. Som de af mig härmed i underdånighet föreslagna, förändrade bestämmelserna i afseende på nybyggens rättighet öfver deras blifvande skatteskogar skulle föranleda uppkomsten af ett nytt slag af skattehemman med särskilda förpligtelser och skyldigheter, så torde Eders Kongl. Majit icke utan Rikets Ständers hörande böra i detta ämne förordna, och får jag derföre i underdånighet hemställa att, om mitt förslag i denna del skulle vinna nådigt afseende, Eders Kongl. Majit täcktes härom aflåta nådig Proposition till Rikets Ständer.
Bland de i 1 3 §. omformälde tvångsmedel, af hvilka Kyrkorådet eger sig begagna, för ali bereda hörsamhet åt sina kallelser, skola vitén vara mindre lämplige, enär de personer, hvilkas inställelse för Kyrkorådet är nödig, oftast äro både i moraliskt och ceconomiskt afseende af den art, alt de antingen förakta bötesansvaret eller ock sakna tillgång till gäldande af hvad dem ådömes, i följd hvaraf mycken tidsutdrägt och flera öfverflödiga sammanträden för Kyrkorådets, i en vidsträckt församling på långt afstånd boende och spridda Ledamöter inträffar. Till vinnande af en skyndsammare och mera ändamålsenlig behandling af desse ordningsmål, har derföre blifvit föreslaget, att, sedan böter blifvit någon för försummad inställelse en gång ålagde, Kyrkorådet derefter må ega att påkalla Magistratens eller Kronobetjeningens handräckning, för alt få den tredskande med tjenlige medel inställd. Hvad sålunda anfördt och föreslaget blifvit hafva Utskotten till gemensam pröfning företagit, och dervid funnit en fullständigare lagstiftning i omformälde ämnen vara af behofvet högligen påkallad. För närvarande finnes ingen Lag, utan endast sedvänja, till grund för omröstning å Socknestamraor i städerne, likasom föreskrift saknas, rörande Socknestämmor och Kyrko - Jtflg’'- tmmt Zdllm. Bc»v.~ éc% Oecon.~ Utsk:s Betänkande N:ö /fö. 5 Kyrkoråd samt desse myndigheters constituerande i de Församlingav, som utgöras af både städer och hemman å landet, hvarförutan åtskillige ändringar i nu gällande stadganden torde erfordras* men då Utskotten sakna kännedom om de olikartade plägseder och förhållanden, som i förenämnde afseende, inom städerne för närvarande ega rum, oeh ej äro i tillfälle att härom inhemta upplysning eller att uppgöra förslag till Författning, hafva Utskotten, till ändamålets vinnande, ansett lämpligast vördsamt hemställa, att Rikets Höglofl.
Hvad särskildt angår vetenskapligt bildade biträden åt Riks-Antiquarien, erkänner jag vigten deraf, att yngre personer med kunskaper må kunna lästas vid Akademien och samlingarne, för att icke blott göra dessa sednare lättare tillgängliga för den större allmänheten utan äfven fruktbärande för vetenskapen. Emellertid och intill dess erfarenheten hunnit närmare angifva det antal af sådana biträden, som mindre för en tillfällig tjenstgöring än för en mera regelbunden verksamhet och med en deri mot svarande utsigt om skälig godtgörelse, lämpligen kunna användas, torde det ifrågaställa anslaget för nämnda biträden, åtminstone för närvarande, kunna sättas något lägre än Akademien föreslagit. I öfrigt, och med anledning af Akademiens framställning, tillstyrker jag i underdånighet, att Eders Kongl. Maj:t måtte hos Rikets Ständer begära, att utöfver det nuvarande anslaget till Riks-Antiquariens biträden och vaktbetjening, må på Akademiens stat uppföras: för vetenskapligt bildade biträden R:dr 1,500. för vaktbetjening n 1,936. Hvad slutligen angår den väckta frågan om anslag för bevarande af Wisby stads fornlemningar, så, och enär dessa obestridligen äro i konsthistoriskt hänseende att räkna bland märkligaste inom de nordiska länderna och af sådan anledning deras vårdande är en angelägenhet, som rörer det allmänna, hemställer jag i underdånighet, att Eders Kongl. Majit täcktes i nåder föreslå Rikets Ständer att för ifrågavarande fornlemningars upphjelpande bevilja ett anslag för år 1867 af 1,500 R:dr, att till Hospitals-direktionen i Wisby utbetalas. 19:o.
FRU HANHINEN. Var det där hennes man? FRU VÖRSKY. Nej, det var någon annan. Kom hit och se, Ville. Så här är det skuret af och väfven borta. Tjugufem alnar. Tänk, hvilken skada. Tjugufem alnar. Jag är så, så bedröfvad, att jag vore färdig att gråta. HERR VÖRSKY. Hvad behöfver man lita på alla slags menniskor? Har jag inte sagt dig det många gånger? FRU VÖRSKY. Hur skulle jag kunna tvifla på den här, som Vappu så säkert borgade för? HERR VÖRSKY. Med rätta borde Vappu nu få betala väfven. FRU HANHINEN. Hvad säger Vappu om det här nu? FRU VÖRSKY. Åh, hon. Hon håller bara med den där menniskan och tror inte det minsta ondt om henne. Föga fattades att hon inte drifvit mig till lögnerska. HERR VÖRSKY. Hon har naturligtvis gjort sig till för Vappu och dragit henne vid näsan liksom dig, tänker jag. Det måtte vara ett riktigt stycke. FRU HANHINEN. Sådan är stadens lägre befolkning öfver hufvud taget. Den lär nog att känna dem, som har så mycket med dem att göra som jag till exempel. HERR VÖRSKY. Är det hon som står där? FRU VÖRSKY. Ja. FRU HANHINEN. Åh, man ser strax att det inte är någon bra menniska. En sådan orolig blick är alltid kännetecken på ett ondt samvete. Herr Vörsky betraktar skarpt Johanna och närmar sig henne ett par steg. FRU VÖRSKY afsides till fru Hanhinen: Hu, hvad det här är obehagligt. Jag mår riktigt illa. FRU HANHINEN. Bry dig inte om det. Sådana där måste man ta i med hårdhandskar. Annars vore man förlorad. HERR VÖRSKY. Nåå, käring, hvart har du gjort af vår väf? JOHANNA förskräckt och ängslig: Jag har inte den inte jag den där HERR VÖRSKY bultar med käppen i golfvet. Redigt svar. Hvar är väfven? JOHANNA stammande: Jag vet inte hvar den är. HERR VÖRSKY. Vet du inte?
Länet med icke blott räntefria lån till ett belopp af 75,000 R:dr, att under loppet af 3:ne år med ihdel årligen återbetalas, utan äfven med ett anslag af 6,000 R:dr utan återbetalningsskyldighet, att på lämpligaste sätt användas till undsättning och beredande af arbetsförtjenst för sådane behöfvande, hvilka icke voro i tillfälle att sjelfve förskaffa sig arbete, eller kunde af egne tillgångar återbetala hvad dem tilldelades; hvarförutan, på sätt här ofvan är antydt, Eders Kongl. Majrt likaledes anvisade medel till utförande af vissa allmänna arbeten inom orten, för att äfven derigenom bereda en del af befolkningen utväg till loflig sysselsättning och bergning. 14 Genom desse, af Länets invånare med varm undersåtlig tacksamhet erkände, Eders Kongl. Maj:ts landsfaderliga omsorger voro deras både första och största behof till betydligaste delen afhulpne; men nöden bland den redan förut obemedlade arbetsklassen, och sådane, som, i saknad af erforderlig säkerhet för återbetalningen, ej kunde erhålla andel i undsättningslanen, framstod med hvarje dag i allt mörkare gestalt, och vintern, hvarigenom tillfälle till arbetsförtjenst i flera hänseenden kom att minskas, var äfven för hand, hvarföre jag i samråd med deputerade för Länets markegångs-sältning beslöt att påkalla den visserligen ofta, men aldrig förgäfves anlitade allmänna välgörenheten; en välgörenhet, sorn alltid utgjort ett framstående ädelt drag i Svenska national-lynnet. Att denna välgörenhet nu skulle tillgodokomma Jemtland, såsom den ock i rikt mått gjort, derom hyste jag ingen tvekan; men till hvad grad derå grunda någon säker kalkyl var ej möjligt beräkna. Emelmellertid stod nöden för dörren och allt uppskof endast förvärrade ställningen.
Af denna bildning bero icke allenast åsigterna om vissa handlingars straffbarhet och deras plats på straffskalan, utan äfven — och isynnerhet — sjelfva straffens arter. Hvad en förfluten tid ansåg för ett jemförelsevis lindrigt straff, kan förefalla en sednare generation barbariskt, och hvad vi anse för en sträng straffpåföljd, skulle måhända af en annan tid icke ens räknats för straff. En allmängiltig regel blir således att på ingen tid och i intet land få straffen vara sådana, att de såra sederna eller stöta det allmänna tänkesättet. Afskyn för brottet förvandlas derigenom till afsky för lagen, — och der lagen icke är aktad, der är ett allmänt laglöshets-tillstånd icke långt borta. Men det är ej nog att inse att en lag behöfver förbättras, — att de gamla straffen böra försvinna: lagstiftaren måste äfven veta, hvad han utan våda kan sätta i stället. Och vådligt är äfven på detta område allt, hvilket icke eger stöd af folkets föreställningssätt, som är lagstiftarens lefvande instruktion. Detta föreställningssätt upptager icke så hastigt eller på en gång de rättslärdas teorier, om än aldrig så sanna, om än aldrig så bevisande för några mer upplysta individer. Deraf nödtvånget för en vis lagstiftare att genom partiela förändringar af lagen småningom bana väg för ett helt nytt system. Ett sådant, på en gång antaget, kunde deremot, såsom hos oss Högsta Domstolen vid granskning af ett äldre lagförslag anmärkt, ”råka i strid med den grund, hvarifrån lagen borde utgå, folkets tänkesätt, vanor och behof, eller åtminstone länge förblifva främmande icke allenast för allmänheten, som likväl skulle efterlefva lagen, utan äfven för Domaren, som borde tillämpa den, men icke förmådde att genast i hela dess vidd uppfatta ett alldeles nytt system med alla dess mångfaldiga detaljer.” Emellertid hafva hos oss spridda röster skarpt klandrat denna metod att fortgå genom partiela lagförändringar; och att äfven en sådan metod kan medföra olägenheter, måste erkännas. Men ingen ensidig förkärlek för det ena eller andra systemet borde hindra det medgifvande, att ifrågakomne metod visat sig hos oss vara den enda möjliga och i följd deraf den bästa.
" Då samuppfostran för omkring femton år sedan först infördes vid Wisconsins universitet, tror j a g att det var högst få af professorerna, som hyste något synnerligt förtroende till dess verkningar. Planen hade af ' flere skäl befunnits fördelaktig, men vi betraktade den soni ett experiment, som lika väl kunde misslyckas som lyckas. I denna stund tror jag icke, att någon enda af professorerna skulle vilja gå tillbaka till det förra systemet, och jag tror att vi alla erkänna, att det nya lyckats rätt bra. Dock äro naturligtvis somliga mera och andra mindre nöjda med samskolans resultat. De invändningar, som i allmänhet göras mot samskoleiden, gälla sedligheten, helsnn och Eunskapsriziittet. Det befaxas, att umgänget bland ungdomen af båda kö- nen under så förtroliga förhållanden skiille leda till - osediighet. I detta afseeiide kan jag tryggt försäkra, att farliå- gorna icke besannats. Förhållandet mellan de unga männen och qvinnorna är, så vidt vi kunna döma, suridare * och gifver mindre anledning till anmärkningar än på den tiden, då de hade skilda klasser, eller i jämförelse med flertalet qviiiliga seminarier. Man befarar vidare, att flickornas helsa ej skall kunna bära ansträngningen af ett oafbrutet själsarbete. De synas likväl befinna sig vid fullt lika god helsa som yiigliiigarna. Visserligen kan denna fråga ej fullt afgöras förr än några år efter sedan eleverna lemnat universitetet; men helt visst är deras helsotillstånd fullt lika godt som de unga damernas i societeten. Äfven befarar man, att de icke. skola kunna fullgöra sitt ’ arbete så bra som männen. I denna punkt skulle det vara oriktigt att påstå, att vi icke förmärka någon skilnad. I de flesta ämnen lära flickorna sina uppgifter lika bra och komma lika långt som gossarna; i några ämnen arbeta de kanske bättre, i några sämre, t. ex. i historia och ekonomiska ämnen. På det hela taget skulle jag vilja säga, att flickorna fullgöra sina förelagda uppgifter lika bra som ynglingarna, hvaremot de lyckas mindre bra då det gäller originalitet i uppfattningen eller sj älfständigt arbete. Den enda mindre goda sida jag kunnat upptäcka i samskolesystemet är, att det tenderar till att väcka öfverdrifven håg för förlustelser.
anförde yttrande intagen, som Herr Baron sig äberopave. Herrar Rewisorers pluralitet, hade i förberörde matto, förenadt sig om Cancellie-Ukjkoklets öfwer delta ämne fattade mening, som, uppä gjord proposition af Herr Grefwen och ordföranden, r Protokollet skulle intagas. r - e r Den 18 Nowember Herr Friherre kkotenfiane och Herr Friherre kosle fränwarandc. Af Cancelie-Utskottets Protokoll för den i6 uti innewarande Mänad, som uplästeS, förekom till öfwerwägande, samma Utskotts hafde öfwerläggning vm grunderne och beskaffenheten af den calcule, §8 Den 14 November som i afseende pä proporiionen emellan reela Fonden och Banquens Utelöpandej Sedlar blifwit upgjord, och hwarä Herrar Banco-Fullmagkige grundat deras, vm Rikgälds-Sedlarnes Realisation infordrade underdäniga utlåtande Herr L^yttmästaren ^cklsrsxarrs hade deröfwer sig utlälil: Jag sinner att den af BancoJnstructionen föreffcefne proportion emellan Silfwer och Sedlar, icke är iaktagen emedan Sedlarnes mangd är ' ' " -en probabilicets-calcul, den väml!' a^Riksgälds-Sedel Massan, skulle ^ > ^calsieras. Likväl war det Banquens skyldighet första Realisations dagen, att gifwa ut Banco-Sedlar för hela Sedel-Massan, till hwad del, eker om den hel och hallen presenterades; cch i förhållande till hela denna Banco Sedel-E rimma, har Banquen, efter hwad jag kunnat inse, icke Silfwer lill den af Banco-Jnstructioneu sörejkrefne P oportionen. , - « H s - SS s Zerr äof-Iunkaren IckoWen hade anfört: Dä Herrar Fullmäglige den 22 October 1802 u>idfätt Kongl. Majns Nådiga Förordnande om
Jag föreslår derföre vördsamt, att R. o. Ad. mätte anslå en summa, i öfverensstämmelse med del af Hr OfverstelieulPnanten Edström upppjorda kostnadsförslag, af 23o,ooo r:dr b:eo, att ställas till K. M:s disposition, för att, sedan förslaget lill canalbvggnoden blifvit pröfvadt och godkändt, dertill användas under åren 1841 > 1842, 184 3 och i844i och får jag derpå utbedja mig Hr Frih. o. Landtm:s proposition. Frih. Åkerhjelm, Joli. Carl, uppläste följande: Den nti ifrågavar. Svea canal torde med skäl kunna anses vara den vigtigaste af alla nu tinder öfverläggning förevarande canalisationsoch vägganläggnings-föi singer. Jag hyser den öfvertygelsen, Svea canal kommer att blifva så i politiskt som industriell hänseende af oberäkneliga fördelar för fäderneslandet, och att denna fråga således hör med värma omfattas af livar och en af fosterlandets sanna vänner. Uti politiskt hänseende torde det lemnäs obestridligt, all del blefve både nyttigt oell måhända alldeles nödvändigt, att genom hjerta! af Riket hafva en öppen communicalionslinie emellan Rikets tvänne förnämsta städer, och hvilken ej kan så lätt sorn Götha canal göras obrukbar genom en fiendtlig flottas bloquerande af inloppet till Söderköping. Uti industriell afseende blefve deuna«cannl för de till densamma angränsande provinser utaf oberäkneliga fördelar; bland dessa är måhända den vigtigaste, alt denna canal skulle bereda möjligheten att lill ömsesidiga fördelar tillgodogöra de öfverflödiga naturalster, som 1111, i anseende till svåra och i följd deraf alltför dyrbara transporter, måste lemnäs obegagnade. Nora och Lindes bergslager äga, efter menniskoberäkning, nästan outtömliga malmtillgångar, hvilkas bearbetande för närvar, inskränkes till det qvantum, hvartill kol för dess nedsmältande lill tackjern kan uti närmaste trakter deromkring anskaffas.
Besvärsoch Ekon.Utsk:ns utlåt. Ånyo föredrogos och bi föl los Statssamt Allm. Besvärsoch Ekon.Utskms den 24 sisth Mars och den 3 dennes på bordet lagda betänkm: N:o 180, i anledn. af väckt fråga om inrättande af sockenmagaziner, m. m., och JNT:o 181, i anledn. af väckta förslag ang:de åtgärder till afhjelpande af nöden i Dalarne. Föredrogs ånyo Const.Utskis den 27 sisth Mars och den 3 dennes på bordet lagda mern. N:o 86, med förslag till ändring af Reg.F:ns 56 § och Riksd.Ordms 49 §• Frih. Cederström, Jacob: Jag anhåller att till prot. få förklara, att jag alldeles icke kan gilla det ifrågavar. förslaget till ändring af 56 §:n Reg.F:n och 49 §:n Riksd.- Ordn., emedan jag anser att det skulle komma att leda till en oändlig mängd svårigheter och till mycket stridiga heslut de olika Stånden emellan; men jag begär icke någon återremiss af betänk., för att i afseende derpå få ett uttryck af Ståndet9 gemensamma tanke, då förslaget i alla fall är af sådan beskaffenhet, att det icke vid nästa riksdag kan antagas. På begäran af Gr. Mörner, Carl Göran, upplyste undert. Rid d. Se c r e t., att samtliga de öfriga RiksStm godkänt Utskrs förslag att hvila till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag. Gr. Mörner: Då således 3:ne Stånd redan antagit detta betänk, att blifva hvilande till nästa riksdag, torde det icke vara skäl att försätta saken i större vidlyftighet; men något hvar torde inse hvartill antagandet af detta förslag skulle leda, då man på de 4 särskildta rummen kan fatta 4 särskildta beslut, utau att man äger någon den ringaste kännedom om hvarandras åsigter. Man hoppas att detta för 24 fl. 46 36i D 0 o i!\ April e. cd. slag skall leda till att förkorta riksdagsäYendenas behandling; men jag fruktar att det endast kommer att förbistra dem.