Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag kände, hur klädningen föll ned, men jag gaf mig inte tid att hala upp den. Också kom vi fram till hotellet i ett tillstånd, så Gud sig förbarma! »Det får – jag – då – säga –», flämtade jag, »att först låta stjäla bort sina galoscher och – sedan springa sin hustru lungsot på halsen, det – det – är – just – alldeles – likt en – mann», tänkte jag säga, men stannade i stället med gapande mun. Hvad hade Gustaf dragit fram ur sin ytterrocksficka i stället för sin reservnäsduk, som han ämnade putsa af sig med? Jo, en galosch! Nu stack han handen i den andra fickan och, mycket riktigt, hvad kom fram”? Jo, en galosch! Gustaf stirrade på galoscherna, jag stirrade på honom och portvakten, som nyss öppnat porten, stirrade på oss båda två. »Herre Gud, Gustaf», stammade jag till sist, »det är jag – nu kommer jag mycket väl i håg – det var just för att skydda dem för fick-tjufvar som – ock så – glömde jag alltsammans, när det blef så trefligt!» Nu sa Gustaf något som ingenting på jorden kan förmå mig att skrifva ned. Alltnog det börjar med n, och slutar med t och har den sista bokstafen i alfabetet emellan. Därpå stöfflade han i väg uppför trappan med en galosch i hvardera handen, lämnande spår efter sig, som jag med min blöta klädning gjorde allt för att utplåna, men hotellvärden var inte nöjd ändå, utan fick vi veckan därpå en ganska pepprad post för »förstörda gångmattor». När en hustru blifvit behandlad så som jag blifvit, så kan hon väl inte, såvida hon har den minsta själfkänsla, undgå att känna sig djupt förolämpad. Också kan jag till min stora heder säga, att jag inte förlät Gustaf förr än klockan 3 på morgonen. Kanske hade det blifvit litet tidigare, men vi var inte rena förr, och någon sysselsättning skulle jag väl ha, medan jag gned och tvättade.
Hans ansigte, på hvilket godhet och vekhet alltid uttrycksfullt nog stodo att läsa, blef i hast helt förmörkadt. Han drog ned de tunna mungiporna och gjorde sin oskuldsklara panna full af rynkor. Löjtnanten urskuldade sig. Han talade i öfvertygande, smekande ton: Jag har inga penningar i dag, skräddarn tog en del och Isaksson, den judrackarn, tog resten! Du får alltsammans i nästa vecka... Du vet, öfverstens systerdotter, den rika Emma Schell, oh! det är en lång historia... För resten, tror du inte på den förlofningen såsom fullgod kredit, så ha vi ju farbror August. Ja, om jag tror ett endaste ord af förlofningshistorien och allt hvad du i den vägen försäkrar, så må jag vara en stockfisk! Han tystnade tvärt, och tillade efter en paus: Farbror August ... tror du verkligen? Vid det namnet förändrade herr Adolf något uttryck och såg lifligt på löjtnanten. Om jag tror? jag vet! Han får endera dagen en utnämning, jag går upp och gratulerar och passar på ... du förstår. Herr Adolf skrattade. Hans pannas rynkor voro försvunna. Lät farbror August narra sig, ja, så var det hans ensak. Thorsten satte sig beqvämt i en emma, lade benen i kors och begynte tala om farbror Augusts svaghet för utmärkelser och ordnar. Han, Thorsten, hade på en bal hos generalguvernören talat med några ytterst inflytelserika personer, nämnt en hop om farbror August ... och påpekat att han visst gerna kunde låna ut några hundratusen, om det knep, isynnerhet om man visade honom det förtroendet att på förhand uppmärksamma honom en smula ... vid nästa kejserliga födelsedag förslagsvis, nästa orden t. ex., bara skynda en smula på...
Många hördes härtill yttra deras bifall. Herr Berghman, Ambrosius Magnus: Om Rikets nu församlade Ständer redan hunnit, hvad jag önskar och hoppas, att de innan Riksdagens slut skola göra, att nedsätta Bränvinspannerymden så, att ingen skall kunna tillverka mera Bränvin, än till eget husbehof; så skulle jag icke tillstyrka något Förbud emot Den 24 Januarii. 303 Bränvinsbränning för längre eller kortare tid. Men då ännu gällande Författning medgifver .så stor Pannerymd, att Bränning kan drifvas'såsom Fabrique och en myckenhet Bränvin tillverkas, samt följaktligen en ofantelig hop Spannmål derigenom consummeras; de ifrån flere Provincer dagligen inlöpande underrättelser om öfverdrifva höga Sädespriser, hvilka bekräftas af Herr Landshöfdingen Baron Fock, i anledning af inkomne Rapporter, nu uppgifne behof af nära 200,000 Tunnor Säd för vissa Län, synas hota med stor Sädesbrist, och att i år skall äfven inträffa, hvad man förledit år erfor, att Landet öfversvämmas af Bränvin, då i åtskilige Orter ej finnas en Kappe Säd att köpa till Bröd för den Fattige; så föranlåtes jag, att i allo förena mig i hvad Herr Landshöfdingen Skjöldebrand i sitt Dictamen nyss anfört om inställande af all Bränvinsbränning till nästa öppet vatten. Jag får endast tillägga den önskan, att ett strängt Förbud emot införande af Utländskt Bränvin måtte utfärdas, och ett vanärande Straff utsättas för den, som befattar sig med en så infam Smyghandel. Och då det första Memorial, som vid denna Riksdag blifvit uppläst å Riddarhuset och hvilket innehöll Förslag om Bränvinsbrännings fortgående efter en kraftägande Författning, blifvit belordradt till tryck, så får jag föreslå att Högloft.
Åh, förlåt mig, så visst gör jag icke. Der kommer han sjelf. Pröfva på honom får I se. Håll vad att han inte kan öppna mun utan att skända den andre. Scen V III. DE FÖRRE. STEN. Det skymmer på. STEN antyder banéret. Der är mitt kors som jag skall fästas på; den usle har iu befallt det så! Säg icke så om ålderman när jag hör det. STEN. Det har jag sagt så hela verlden hört det! HELVIG. Deri gör han orätt! Hvad har han gjort för slag efter han är så styf? Har han bygt något kyrktorn kanske? Nej, men han kunde ha' gjort det bättre naturligtvis! STEN. O! hvad det är sant det I säger, det är så sant, så sant att jag vill gå och hänga mig. HELVIG. Jag vill tro det! Och var han nöjd med sin plats i lifvet, annars går det honom aldrig väl! STEN. Var I nöjd med er plats den gången I stod i köket och drog smuts? HELVIG. Jag skall säga honom att jag aldrig drog någon smuts och om jag kommit mig upp sen, så visar det just att jag var född till något bättre än att stå i gårköket. När han kommer sig upp, så ska' vi tro att han var född till bättre, men nu när han går bakut, så tro vi inte det och det får han nådigst tillgifva oss! Pekar på banéret. der, är han färdig nu? Bär det med tålamod. Går in i stugan. Se Scen IX . STEN. CECILIA. STEN. Hör du Cecilia! så säga de alla åt mig, men 92 för den ärelöse krypa de nu, ty han har lyckats! Det är samma hvad man lyckats i, skälmstycken, stöld, mord, mened, bara man lyckats. Lyckas! Ser du, det är hemligheten af lifvet! CECILIA. Du skall icke upprepa så ofta din ovilja mot Jacques, ty du ger folk rätt som säga att det är afundsjuka. STEN. Man har rätt om man säger det; jag är det, han gör mig sämre för hvar dag. CECILIA.
Sgr Sedel-, Cassaoch Depositions-Skuld. 1:0 Sedel-skuld 2:0 Cassa-skuld (en utelöpande oannoterad Casseurs-Attest å Insättning för Låne-Afdelningens räkning) 3:o Depositions-skuld: a. För utelöpande Riksgälds-sedlar och Koppar-skiljemynts-polletter b. För utelöpande Invisningar och Attester c. För innestående medel å löpande räkning ii.. Saldo, Bankens totala öfverskott eller Capital-tillgång (Värdet af Bankens Fastigheter i Stockholm och vid Tumba, dess Myntoch MedailleCabiuett, dess åtskillig? Guld och Silfver i Bankens hvalf och hos Myntverket, jemte plåtar och kopparskiljemynt (Guldevalveradtå 5 R:dr 32 sk. pr Ducat, Silfver — ä 2 „ 32 „ Silfv.Sp. R:dr) b. Säkre fordringar hos Statsverket och Piiksgälds-Contoret, hvaribland de Obligationer, hvilka år i83o förklarades skola utgöra Bankens Grundfond c. Lån lill enskilde på rörlig pant och kortare tider d. Lån till Städer och Corporationer e. Län , utestående hos enskilde mot Inteckning i Fast Egendom till högst .i af Taxeringsvärdet . (Ärligt amortissement och deraf fortgående utlåning med 4,780,000 R:dr CirculationsCapilal. ) f. Lån, likaledes mot Inteckning, ur sprungligen bestämde atL endast med Silfver återgäldas . g. Lån mot borgen eller annan säkerhet på högst 8 år till understöd för Skiften och Odlingar (Ärligt amortissement och deraf fortgående utlåning med 300,000 R:dr CirculationsCapilal. ) h. Föi lag, lemnade till Banco-Discontens, Låne-Contoi ens, CommerceCollegii och Jern-Contorets serskilde Disconteriogs-rörelser i. Beviljade Cassa-Creditiv, insatte i Deposi ti ons-A fdel ningen k. Upplupna, obetalda räntor . I.
Man skulle tycka, att allt detta borde gifvit henne mera än nog att göra, men det hindrade henne ej att vara vår » hårfrisör ». Hon klippte och putsade håret på oss pojkar, så att särskild utgift härför besparades inrättningen. Jag minnes så väl, huru hon vid denna förrättning nästan alltid hade några lärorika smådrag ur lifvet att omtala för oss, ofta med en viss humoristisk anstrykning. Trots alla dessa mångfaldiga och mångsidiga göromål såg man aldrig någon » rusning ». Hon var en bland dessa människor, som tyckas kunna medhinna huru mycket som helst, men dock aldrig synas ha brådtom. Ett lugn, som på hennes omgifning verkade ytterst välgörande, var hennes måhända mest kännetecknande egenskap. Hvad som än hände, » mamsell » — såsom hon, äfven sedan frö- kentiteln införts, älskade benämnas — var alltid lugn. Bland så många barn, särskildt bland gossarne, var det naturligt, om en eller annan gång något missöde inträffade. D å alla stodo handfallna och förskräckta, eller förvirrade sprungo hit och dit för att skaffa hjälp, kom » mamsell », stilla och lugn, gaf order och arbetade själf med den mer eller mindre svårt skadade, till dess faran var öfverstånden. Aldrig några utrop, aldrig nå- gon jämmer, endast klara och bestämda order, som inverkade lugnande både på den skadade och på omgifningen. Att de3sa hennes egenskaper gjorde henne lämplig till sjuksköterska, behöfver väl knappt sägas. Aldrig visade sig hennes tillgifvenhet och offervillighet i en vackrare dager, än då vi voro sjuka. Hennes ansträngande dagsarbete hindrade henne ej att vaka vid vårt sjukläger eller att med moderlig ömhet gifva akt på hvarje ljud, som kunde förnimmas från sjukrummet, hvilket låg näst intill hennes egen fridfulla lilla lägenhet. Huru angenämt inverkade ej hennes harmoniska väsen på den sjuke, då hon ordnade hans hufvudgärd eller lade täcket till rätta. I sin vackra dikt » sjuksköterskan » säger skalden A. U.
– Ja, svaras det: icke just ändå Mössorna så mycket, men destomer Konungen; ty hvad i denna rigtning ursprungligen var det bättre, nämligen det ”begabbande” deri, gaf sig under deras tid full frihet, men förminskades ända till försvinning, sedan Konungen tubbat honom ”att med sin poesis aftonrodnad förgylla kroglifvet i Sverige 97. Väl kunde vi här yrka bevis för den sats, att ”begabbandet” är mindre i vissa af de yngsta Fredmans-dikterna (t. ex. i visan ”Charon i luren tutar”), än i vissa af de äldsta (t. ex. i visan ”Ack, du min Moder! säg, hvem dig sände”). Men det behöfves ej: författaren har sjelf vederlagt sig på det näst förut anförda stället; hvarest om Bellman uttryckligen säges, att till och med ”hans nit för Kronobrännerierna är – ironiskt”. Förhåller det sig åter så: motsvarade Skalden ej då alltför illa sitt uppdrag? Vågade han offentligen så gäckas med Konungens önskan? Eller framskymtar ej här (ehuru ovilligt) det medgifvande, att, om verkligen några personer – flera eller färre – blefvo drinkare genom Bellmans qväden, felet snarare låg i en omständighet, hvartill både Mössorna och Konungen voro oskyldiga: den, att en del af svenska nationen missförstod dessa dikter lika groft då, som nu? Om, i någon förnuftig mening, Bellmans poesi kan påstås äga jemväl en politisk betydelse: så är den således åtminstone en helt annan. Derom et par ord längre fram. Emellertid kan på frågan, hvad i allmänhet hans mening med sin poesi var, intet vissare svar gifvas, än denna hans egen beskrifning 98: ”En mängd små cantilener, Der, under alltihop, Bland qvistar och syrener Framglittra glas och stop; En blomsterkorg med frukt, Med väppling och jasminer, Med klara apelsiner Och pomeransers lukt”. Så att vi säkert ej taga miste, om vi anse hela hans både ethik och politik vara uttalad i denna stroph af Fredmans-episteln till Poeten Wetz: ”Frukta intet dunder:
Yid dessa verks värdering länder till efterrättelse, hvad i 68 §. blifvit stadgadt, med iagttagande, att sådana inrättningar, som ingen del af året blifvit begagnade, endast till värdet af hus och byggnader uppskattas; hvaremot alla öfriga, äfven för sina privilegier, förlag, rörelsefond och den i jemförelse dermed calculerade afkastning, skola afses, så att de verk, hvilkas å"byggnader ega ett ringa värde, likväl för den rörelse, som drifves, och den inkomst, som deraf hemtas, varda taxerade, emedan här, likasom vid handel och annan rörelse, det är årliga a thornsten, som bör uppskattas. §. 78. Skulle, efter föregången noga granskning af mantals-längderne, samt de så väl vid Mantals-skrifningen, som vid längdens uppläsande eller företeende å sockenstämma gjorde anmärkningar derå, anledning förekomma, alt någon, utan laga skäl, blifvit från skatt utesluten, böra utskylderne honom ovilkorligen påföras. Har åter, af hvad orsak som helst, en person blifvit skaltskrifven, hvilken, oförmögen att draga de ålagde utskylderna för sin nödställda och utblottade belägenhet hade bordt frikallas, ege då Taxerings-Comiteen att rättelse meddela, hvilken likväl, med de skäl, som dertill förauledt, i protocollet intages. §. 79. All taxering skall verkställas, i öfverensstämmelse med uppgifterne till Mantals - Bil. till Bevillnings-Ulskottets Betänkande j N.-o 12. 4g Mantals-skrifilingen. En hvar taxeras således enligt Mantals-skrifningen för sin person, der han embete, tjenst eller hufvudnäring idkar; för egendom och lägenhet, der den är belägen; samt för rörelsen, der den med laglig rätt eller enligt privilegier drifves; tjenstehjon alltid vid den egendom, der de äro skattskrifne och tjena. §. 80.
Lovisa, ständig ordförande uti det af henne instiktade samfund, var ensam i tillstånd att uppfylla dess rum. Med en vidsträckt kunskap i alla vetenskaper förenade hon en lika nitälskan för dem alla. Af akademiens första ledamöter voro ej några ännu lefvande förutan riksråderne grefvarne Karl Scheffer och Rudensköld,117 värdige män att intaga rummet vid Lovisas sida, både bevandrade i ålderdomens vitterhet och hvilka under vistandet vid de mest upplyste hof i Europa tillika hade fullkomnat deras smak i de vackra vetenskaperne. Bland de nya antagne ledamöters inträdestal den 9 februari 1773 var mitt118 det enda, som väckte uppmärksamhet och blef äfven prisadt af mina medbröder. Det lof, jag var skyldig drottningen, akademiens ordförande, hade ej smak af en aftvungen komplimang, det kändes härflytande från hjärtat och dikteradt af öfvertygelse. Också gjorde det hos drottningen ett synbart intryck, som mera smickrade mig än det högsta beröm. Ryktet af detta tal uppfylde inom aftonen hela slottet och skallade äfven kring staden efter några dagars förlopp. Jag är berättigad att anföra de gånger, jag kunnat uppväcka en allmän uppmärksamhet, då jag medger, att jag flera gånger varit däraf i afsaknad och äfven ett mål för vidriga omdömen. Den timade förändringen i regeringssättet såsom gynnande för vitterheten kunde vid detta tillfälle icke med stillatigande förbigås. Icke eller blef det förtegadt. Med ruset af revolution, hvaraf min hjärna ännu var uppfyld, prisade jag densamma med all möjlig hetta och med en ej mindre uttömde den sista galla mot det krossade partiet. Sedernas fördärf, språkets vanrykt, vitterhetens totala förmörkelse under demokratiens förödande välde voro tillräckliga ämnen att uppväcka den högsta ifver hos en vitterhetsälskare och äfven en medborgare. Målningen af detta förflutna välde är i korthet innefattad i en bekant strof af de vers, som i mitt tal voro inblandade: »Och på vitterhetens graf Växte Dagligt Allehanda.» Mitt tal väntade sig den heder att se sig öfversatt på ett främmande språk.
Konnossement kan ställas till viss man, till viss man eller order, eller till innehafvaren. Befälhafvaren eller aflastaren kan nämnas såsom lastemottagare. § 97. Befälhafvaren är förpligtad att i bestämmelseorten utlemna lasten till den, som, enligt konnossementet, visar sig vara behörig lastemottagare. § 98. Anmäla sig flere behörige innehafvare af konnossementer, eger ej befälhafvaren rätt att till någondera lasten utlemna, utan bör han, efter behörig protest, nedsätta densamma i förvar hos den gode man, parterne dertill utse, eller som af tullkammare, borgmästare, kronofogde eller länsman anvisas. § 99. Sedan befälhafvaren öfverlemnat lasten till lastemottagaren, skall åtminstone ett exemplar af konnossementet till befälhafvaren återställas, och lasten derå qvitteras. Aflemnas lasten å annat ställe, än bestämmelseorten, skall, derest konnossementet är stäldt till innehafvaren eller till viss man eller order, emottagaren vara skyldig att samtliga exemplaren af konnossementet till befälhafvaren öfverlemna. § 100. Rättsförhållandena mellan befälhafvare och befraktare bestämmas genom lraktaftalet. Befälhafvares och lastcmottagares rättigheter och skyldigheter bedömas enligt konnossementet; dock att, om detsamma i någon omständighet hänvisar till fraktaftalet, det sednare skall i denna del vara mot lastemottagaren gällande. Aro fraktaftalet och konnossementet i något afseende mot hvarandra stridande, håfve konnossementet derutinnan vitsord. Ej vare befälhafvare berättigad att emot lastemottagare invända att han tecknat konnossementet i god tro och under löfte om inlastning af de varor, å hvilka det lyder. 40 Expeditions-Utskottets Förslag till underd. Skrifvelse, N:o 164. § 101. Yppas tvist med anledning af olikhet emellan konnossementer, pröfve domstol hvilketdera skall såsom giltigt anses. § 102.
Och nu farväl gamla pappa Vogler med dina ärevördiga melodier, dina snäfva harmonier, din stränga kontrapunkt! Fram med Pesarosvanens insmickrande melodier, kittlande orkesterbuller och doftande koloraturblomster! Meyerbeer försökte till och med öfverbjuda Rossini i allt detta och hopade i några operor fioriturerna så lasstals att t. o. m. Rossini fann det vara för mycket blommor, Rossini som just då i böijan af 20: talet började gifva sin stil en mer dramatisk och sofrad hållning, hvilket trots den ännu frodiga koloraturblom stringen märkes i mästarens ståtliga opera » Semiramis », Rossinis sista arbete för Italien, som i^ början ansåg operan för komplicerad, för — lärd. Afven Meyerbeer hade några år förut för Torino komponerat en » Semiramis » (till Metastours librett), men den boll sig ej länge uppe. Bättre gick det med » Emma diRisburgs » och » Margherita di Angiu », två operor i mycket lydig Rossinikostym, af h vil ka den senare fick äran af europeisk turné och först gjorde kompositörens namn mer bekant, efter att i Milano vid premièren htfft stor succès, creerad af den berömde Tachinardi och den ej mindre celebra Rosa Mariani. I denna opera spårar man trots mycken banalitet och ymniga » läsefrukter » kompositörens geni, som än tydligare framglimtar i den för Fenice-Operan i Venezia 1824 skrifna » Crociatio in Egitto ». Emellertid hade Meyerbeers vänner hemma i Tyskland blifvit oroliga öfver hans långvariga Rossiniserande och de ej mindre än sex operor, som däraf blifvit följden. Hans ungdoms vän Weber skref till honom ett mycket varnande, delvis straffande bref. Meyerbeer blef nu ledsen, och — Rossini böljade bli stor i Paris. Alltså — dit! Böljan der var ej lofvande. » Margherita », blifven » Marguerite », gjorde på den (f. t. musikaliska) Odéon fiasco under kompositörens eget befäl.
Ett par teateranmälare, bland andra hr Nordensvan i Illustrerad tidning, hade nämligen sagt rent nt, att innan hr M. skrifvit ett svenskt drama, vore det tämligen problematiskt att fälla ett afgörande omdöme om hans dramatiska författareskap, åtminstone kunde man tills vidare icke erkänna annat, än hans goda blick för scenens fordringar och välde öfver dialogen. ” Godt ”, tänkte ” Furstinnan G ogol 8 ” författare; ” jag skall ge dem ett svenskt drama! ” Och han skref ” Vårflod ”. Våra läsare känna troligen mycket väl till stycket, antingen genom egen erfarenhet eller genom tidningarnes utförliga referat. Jag kan s&amp;ledes tala 0x4 det som om en gammal bekant, utan fruktan att icke blifva förstådd. ” Vårflod ” spelar i Stockholm i våra dagar och skall skildra brytningarna inom en familj, framkallade af den unga tidens literära stämningar. Man väntar således att förf. grundligt skall känna sitt ämne, och att han gjort sig till godo sina egna studier och iakttagelser. På så sätt hade ” Vårflod ' * kunnat bli ett verklighetsstycke 1 dessa bästa mening. Har hr Molanders senaste arbete blifvit det? Jag framställer frågan att af läsaren sjelf besvaras, och om han sett eller läst pje-sen, reflekterat öfver och känner till de förhållanden, på hvilka den stöder sig, är jag öfvertygad om, att svaret skall blifva nekande. Stycket är för mycket abstrakt och återger på intet sätt en sida af vårt moderna Stockholmslif, lika litet som man här i hufvudstaden finner typer, identiska med de i ” Vårflod ” uppträdande. Återigen har hr M. konstruerat efter böcker; lifvet har här lika litet som i ” Furstinnan Gogol ” varit författarens vägvisare och läromästare. En och annan sitnation är visserligen lyckligt funnen — t. ex. scenen mellan Sigrid och Kristoffer i första akten; den är fin tänkt! — men karaktererna utvecklas .ingalunda följdrigtigt, och Sigrid, som väl skall vara hjeltinnan i stycket, är i sin helhet misstecknad och faller mot sintet nästan in i det platta. Hon har ansatser till att bli en fru Wenche, men saknar helt och hållet dennas samlade karak-tersstyrka.
33^ tid nu böra utsätta den i detta fall nödiga Voterings-propositionen, så lydande: Den som bifaller, att en årlig afgift skall till nästa Riksdag, för att genom Curhusens bibehållande bidraga till den "Veneriska smittans hämmande, och utrotande, utgöras af hvarje Mantals-skrifven Person, likäl med det förbehåll, till det belopp och under det vilkor, i afseende på användande, förvaltning, disposition och Redovisning m. m., som i ofvan omförmälde Betänkande och Utlåtande utförligen omförmälas, Voterar ja den det ej vill, voterar Nej; Vinner Nej: så komma med afseende på de i detta ämne sig företeende olika local-omständighcter, Herrar Landshöfdingar att an* modas, att till befordrande af det nyttiga och vigtige ändamål, som sökes, höra innevånarne i hvarje ört, huruvida de vilja medgifva ifrågaställde afgifts fortfarande , dervid det må ankomma på innevånarne sjelfve, att bestämma nämnde afgift både i anseende till belopp och tid, samt förvaltning och redovisningssätt. aa 338 Stats-Utskottets Betänkanden. Dock varder detta Riksens Högloft. Ständers upplysta pröfning Vördsamt understäldt. Stockholm den 28 November 1S23. Riksens Högloft Stånders, till en Nämnd af 120 Ledamöter, sammansatte StatsBancosamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskotts Memorial, angående Låne-understöd af Säd till anläggning af Districteller Sockne-Magaziner i Landet. CjTenom Protocolls utdrag af den ig, 22, och 25 i denna Månad hafva Respective Stånden öfverlemnat till sammansatte StatsBancosamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskotten, att, i egenskap af Nämnd med Rikets Ständers rätt, likmätigt Grundlagarnas föreskrift, afgöra Tvänne i sammanhang med Allmänna Magazins-Inräitningens upplösning förekomne frågor, hvaruti Tvänne Stånd Stats-Utskottets Bet änkan den.