Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan Riksens Ständer vid sista Riksdag icke velat i underdånighet begära fölbud emot förbrukning af vissa öfverflödsvahror, hemställer jag om icke en fri handelsrättighet mot tull till StatsCassaa måtte kunna ber Den 10 Februarii, 233 viljas och åstadkommas, 1 i kasa väl här, som i konungariket Dannemark samt äfven i konungsriket Norrige^ i synnerhet sorn man i alla Rikets Siäder kan få köpa öfverflödsvaror till huru stor myckenhet som helst, utan något hinder eller åtal. Vi hafva samma goda läge för handel, som Dannemark, och undgå häri igenom att underhålla en kostsam kustbevakning, samt en mängd Tullbetjening, hvilka elier hvad rygtet omtalar, icke vid alla ti 11— fällen iagttagit. eller kunnat fullgöra sina skyldigheter. Hvilken bland Ridderskapets och Adelns Herrar Ledamöter minnes icke åren 18 »2 och 1813. då en Dansk R:dr blott betal» tes med 14 sk. uti vårt Bancomynt, sorn nu deremot efter cours galler 1 R dr 8 sk Hvad är det örn icke Dannemarks fria handelsrättighet, som härtill bidragit? 4:0. Gönom det BorgareStåndet får en fri handelsrättighet, bör det icke längre uppskjuta att medgifva landtmannen en länge sökt och efterlängtad frihet i Näringar, samtafskaffandet af Skräförfattningarne. Denna frihet bör likväl så inrättas, att intet sjelfsvåld kommer att äga rum , utan att nödig ordning bH behälles, så att Städernas Innevånare icke bringas ur tillfälle att utgöra sine skyldigheter till Kronan och Staden. 5:0. Böra MagazinsDireetionens, Bankens och FilialDisconternes återstående fordringar med varsamhet och foglighet utsökas, så att allmänheten mot anskaffande borgen , eller an:
Jag måste beundra den ifrågavide talarens förmåga icke allenast att gifva sina ord den form, som för hans ändamål är lämpligt, utan äfven att framställa sitt eget väsende i den dager, som han för tillfället anser skola utöfva det största inflytande på bans åhörare. Jag har hört omtalas, huruledes krokodiler gråta; men jag tviflar på att den, som öfvervarit ett sådant upbyggligt skådespel, skall finna sig mera förundrad deröfver, än att afhöra den värde talarens ömma utgjutelser. Det är visserligen en stor lycka att disponera ordets makt; men det är en icke mindre, att kunna gråta, eller skratta, när man behöfver, eller gifva åt sitt väsende hvilken stämpel man behagar. För min del föredrager jag att åt mitt väsende gifva det uttryck, som öfverensstämmer med mitt hjertås innehåll; ty då vet jag att ingen af mina vänner misstager sig om min person. Jag anhåller, att, då R. o. Ad. i går ansåg sig icke kunna bifalla ett förslag, som måhända och med skäl befanns bristfälligt, dock icke mätte låta förleda sig af någon hierarkisk förföljelse-lusta; jag för min del behöfver åtminstone icke sätta näsan under någon biskopskåpa för att veta, hvad som är en medborgares rättigheter i så väl verldsligt som andligt hänseende. Hr Cederschiöld, Rob. Theophron: I förbigående ber jag att få besvara den af Hr Tersmeden till mig framställda fråga, hvad ondt religionen skall hafva deraf, att hvar och en tillätes utträda ur Svenska kyrkan, utan att behöfva tillhöra någon annan. Enligt min öfvertygelse skall ett sådant förhållande medföra det onda, att personer blifva vacklande i sin tro och att det lugn, den lycka, den trefnad och belåtenhet de hittills åtnjutit skola förbytas i sorg, oro och bekymmer. 220 D en 4 F ebrn ari. Jag begärde egentligen ordet för att besvara den anmärkn., som blifvit gjord emot 3:dje mom. i Hr Brings förslag, som handlar om proselytmakeri. Gr.
Herr JustitieRådet Isberg åter yttrade: ”Lika med de Ledamöter, hvilka redan yttrat sig i målet, finnér jag det komma Grefve Cronstedt till last, icke allenast, att sedan Kongl. Majit gillat och fastställt ett förslag till Reglemente för Styrelsen och Ekonomien vid Kongl. Majits Flotta, samt befallt, att samma Reglemente, med vissa af Kongl. Majit föreskrifna ändringar och tillägg, borde genom Förvaltningens af SjöÄrenderne försorg till trycket befordras och till vederbörande utdelas för att med år i83^ tjena till efterrättelse, Grefve Cronstedt egenmäktigt föreskrifvit och låtit verkställa åtskilliga ändringar och tillägg uti det fastställda Reglementet och, när detsamma i så beskaffadt skick var tryckt, deltagit i beslut om R. St. Just. Ombudsm. Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. 77 dess utdelning, för att lunda till allmän rättelse och efterlefnad; utan ock att, sedan Förvaltningens af SjöÄrenderne Protokoll eller Diarium för den 19 Januari 1807 blifvit i vanlig ordning justeradt och med påskrift derom försedt, hafva tillsagt Protokollsföranden att vid detta Protokoll bilägga conceptet till en underdånig Promemoria af Grefve Cronstedt, innefattande anmälan om de gjorda ändringarne och tilläggen i Reglementet, jemte de anledningar Grefven ansåg sig dertill hafva ägt; hvarförutan, 0111 än emot Grefve Cronstedts bestridande det icke må antagas såsom lagligen bevisadt, att Grefven tillika anbefallt det af Protokollsföranden derjemte uti sjelfva Protokollet gjorda tillägg om Reglementets återsändande till KrigsExpeditionen och nyssnämnde Promemorias biläggande vid Protokollet, det, efter den utredning som härom vunnits, dock visar sig, att Grefven troligen icke kunnat, åtminstone icke bordt, sakna kännedom om Protokollets förändring, den Grefven i allt fall föranledt genom tillsägelsen om Promemorians biläggande.
Och då det dessutom torde vara både obehöfligt och olämpligt, att de oeniga makarne, sedan äktenskapets väsende eller den ömsesidiga kärleken och tillgifvenheten längesedan uphört, allt för länge uppehållas ifrån vinnandet af uplösning utaf det legala bandet dem emellan. och då det i allt fall är vanligt, att den domstol, som skall utfärda stämning å den bortresta makan, när dennas vistelseort utrikes är känd, utsätter inställelsedagen till en tid, sorn icke obetydligt öfverskrider sex månader, på det att käranden skall hafva rådrum att stämningen kommunicera, är ju det ändamål, som Lag-Ulsk. med den föreslagna tidsbestämmelsen åsyftat, redan i tillräcklig grad vunnet. På grund af hvad jag nu anfört, hvaraf R. o. Ad. torde finna, att den föreslagna lag-förändringen ingalunda skulle medföra det dermed åsyftade gagn. får jag vördsamt anhålla, att det ifrågavar:de Betänk, måtte af R. o. Ad. ogillas. Ilr Tham: Det är en ganska vanlig företeelse, att i frå gor, som röra kyrkans angelägenheter, Hrr Jurister hysa olika åsigter med kyrkans målsmän. Sådant är äfven nu fallet, ty jag har redan sett tvenne jurister upstå och höja sin röst emot det förslag, hvarom nu är fråga. Om jag äfven icke skulle drifvas af upriktig öfvertygelse, skulle jag dock af känslan för det kall, som jag utöfvar, drifvas att med mina ringa krafter söka bereda motionärens förslag någon framgång. Om, mine Hrr, man vill inom ett samhälle bibehålla kristlig ordning, finnes det ingenting angelägnare än att tillse, att den grundval, på hvilken hemmet är bygdt och hvarpå familjernas välfärd hvilar, är så Den 7 Februari. 331 fast och säker, att byggnaden icke genom någon tillfällig stöt af lättsinne elter lidelse nedstörtar och blifver till stoft. Det stadgande i Gifterm.-B:n. hvars förändring nu blifvit af LagUtsk. föreslagen, måste i sanning förändras, så vida man icke fortfarande vill lemna hemmen i fara att af minsta vindkast orakullstörtas.
När man så ser saken, hemställer jag hvartill det gagnar att anslå så betydliga summor för anskaffande af dessa inventarier, hvilka böra vara så simpla meri så starka som möjligt. Jag fortfar således i min åsigt att öfverlemnande! till hvarje skola af denna afgift är fullkomligt ändamålslöst, och att den är mycket bättre använd, om den, såsom nu, får ingå till statskassan, och jag starkes så mycket mera i denna min öfvertygelse, som man icke vederlagt mitt påstående, att kommunerne skola bestå skolinventarierne, ehuru Staten aflönar läraren, och då kommunerne hafva denna skyldighet, vet jag icke, hvarföre Staten skall afstå denna afgift, hvarigenom kommunerne få en minskning i sina skyldigheter, som allt sedan skolans upkomst i landet dem ålegat. Jag yrkar afslag å denna punkt. Hr Lilljehöök: Jag tror, att Statsverket gjort tillräckligt för undervisningen, då det bekostar lärarnes löner och hvad dermed äger sammanhang. Att Staten skall åtaga sig en kommunerne nu åliggande skyldighet synes mig oriktig. Skolordningen uptager, hvilken som skall bekosta skolhusbyggnaden, och då andra än statskassan måste vidkännas denna skyldighet, finner jag intet skiil derför, att statskassan skall åtaga sig en ytterligare afgift. Jag vidhåller hvad jag redan yttrat, att alla yttre hjelpmedel för undervisningen är af största vigt, och anhåller alltså om propok. derå, Deri 21 Nortraber e. m. att | terminsafgiften skall användas till undervisningsmedel och återstoden ingå till Statsverket Hr Cederschiöld, Pre dr. Au g.: Sedan läkarevetenskapen under århundraden arbetat på att söka bota sjukdomar, men ändock icke synes hafva gjort så stora framsteg, som man väntat sig, tillhör det detta sekel att åt vetenskapen hafva gifvit en annan riktning till stor båtnad för menskligheten, och snart sagt en ny gren af vetenskapen har upkommit nemi. läran att förekomma sjukdomar. Häri kan läkaren framgå med säkra steg, och han vet, att, för de välgerningnr han gör menskligheten, han kan tryggt mottaga dess tacksamhet, hvilket icke alltid är fallet vid botande af sjukdomar.
Rörstrands egendom af ålder varit i Kronans jordeböcker lill serskildt mantal och ränta uppförd, och i sådan egenskap blifvit, efter Rikets Ständers beslut vid i8a3 års Riksdag, från Kronan och staden till enskild man, under full egandeeller skatte manna-rätt upplåten, hvarföre den till Rörstrand hörande jord, likasom Stadshagen och Långholmen, borde serskildt till Båtsmanshåll roteras; deremot å Sinkensdam och öfrige inom stadens staquet befintlige större obebyggda platser, emot Kongl. Brefvet den 4 Februarii 1817, någon raantalssättning icke egde rum, emedan dessa lägenheter voro ämnade att efter hand indelas till tomter, och, i den nion de kunno bebyggas, öfvergå till samma egenskap med de nu i staden varande bebyggda gårdar; och då för dessa, jemlikt boslutet-vid Riksdagen åren 1809 och 1810, serskild rotering i sammanhang med den borgerliga rörelsen borde ega rum, samt så vidt af de till Kammar-Collegium inkomna handlingar kunnat utrönas, dej i Rikets öfrige städer varande obebyggda platser och tomter inom städer11. es vore ej heller anledning att till sådan egenskap hänföra den t inom Stockholms barriere varande jord, ehvad den vore i tomter indelad och bebyggd eller icke; hvarföre tillstyrktes, att den grund mätte fastställas, att till stadsjord, underkastad ordinarie Båtsmansrotering, endast må hänföras den utom städernes nuvarande barriere belägna, dem tillhöriga fundations-, donationseller sjelfegande jord, som är ständig rotering underkastad; att den till Fahlu stad hörande jord bestode af ett hundrade nittiotvå tunneland Åker, ett hundrade nittiotre tunneland 29 kappeland Äng och fem hundrade sextioett tunneland betesmark, samt hade, genom KammarCollegii Utslag den 10 October iSuj, blifvit fastställd till fyra mantal, StaisSamt OcCon. Visit Betänkande N;o 28.
M. har denna vigtiga fråga i godt minne, och att R. St:r hafva att förvänta — om icke till nästa Riksdag, ty saken fordrar mogen öfverläggning — dock så fort sig göra låter, en framställning och plan för krigsväsendets ordnande. På de skäl jag nu anfört, anhåller jag således, att R. o. Ad. ville lemna bifall till Utsk:s hemställan. Den 26 Februari. 409 Hr Montgommerie, Rob. Nils Germ.: Hr Stjernsvärd har till en början ogillat det Sammansatta Utsk. derföre, att det först mot Riksdagens slut framkommit med sitt svar på dessa motioner. I afs:de härå torde jag få anmärka, att StatsUtsk. vid innev:de Riksdag varit öfverhopadt med arbete, och att de Sammansatta Utsk:n måste ordna sina arbeten efter de större Utsk:n. Emedlertid tror jag mig kunna försäkra, att Utsk. kommit till alldeles samma resultat, äfven om frågan blifvit behandlad vid Riks dagens början. Då ämnet föredrogs i Utsk., höjde sig endast reservantens röst till förmån för Hr Stjernsvnrda motion, oell bland alla de andra ledamöterne rådde en verklig täflan att tala och rösta mot densamma. Vidare har Hr Stjernsvärd tadlat Utsk. derföre att det icke omnämnt huruledes frågan blef vid 1850 års Riksdag af 2 Stånd återremitterad och slutligen af Utsk. tillstyrkt. Han har i afside härå fällt ganska hårda ord, men jag vill icke nu tillrättavisa sådana uttryck på det sätt, som de torde förtjena. Något måste man äfven vara villig att ursäkta hos en författare, som ouphörligt finner sitt arbete underkändt.
En annan värd talare har sagt, att man skulle sila mygg och svälja kameler, om man skulle beröfva fabrikerna deras skydd och deremot nedsätta tullen på födoämnen, men om den välde talarens mening är, att icke allenast uppmuntra slöjderne genom höga tullar på manufakturvaror, utan äfven alt arbetaren skall betala sina födoämnen dyrt, så hemställer jag om den värde talaren tyckes vilja svälja både myggorna och kamelerna? Jag anhåller, att II. o. Ad. icke må bestämma tullen å tläsk utöfver 36 sk. pr hU. Frih. Palmstjerna: Jag instämmer i Gr. Sparres och Frih. Cederströms yttranden, att tullen å fläsk bör nedsättas till 1 r:dr: någon större nedsättning tror jag icke på en gång bör ske, ty en nedsättning i tullen från 1 r:dr 16 sk. till 36 sk. utgör nära 50 procent, och af sådan anledn. anser jag, att man såsom medelväg bör bestämma tollen till 1 r:dr, hvilket utgör 25 procent. Dem åter, hvilka yrka höga tullafgifter på landtmannaprodukter, ber jag taga i betraktande, att den tullafgift på fläsk af 1 r:dr, gör i vanliga tider 33 proc., när fläsk kunnat köpas för 3 r:dr 16 sk. Lfå, ehuru det under sednare 6 månaderne varit i något högre pris. Jag vill icke ingå i besvarande af Den 2 Juni e. m. 321 af de förnndransvärda satser, hvilka af en och annan talare här blifvit yttrade i afseende på landtmannarörelsen. En värd talare har t. ex. sagt, att om lläsket understiger 5 r:dr, skulle det icke löna sig, att producera denna vara till försäljning. Sådant måste likväl bero af spannmålspriset och för dem, hvilka bränna brän vin och utfodra kreaturen med drank blir tläskproduktionen alltid en vinst. Dä jag för min del icke kan inverka på omdömet om tullen å fläsk, vill jag icke upptaga tiden längre, utun instäm mer med Gr. Sparre och Frih. Cederström. Frih. Cederström: På theoriernes vidsträckta fält ämnar jag icke inlåta mig.
När det var fråga om fördelning af Bankens reservfond, till hvilken summor blifvit från Bankens låneoch kreditivrörelser indragna, i och för användandet till nya Filialbankers inrättande, så har man alldeles förbisett detta ändamål och utlemnat penningar i stället till den så kallade Handelsoch Närir.gsDiskontfonden vid BankoDiskontverket i Stockholm. Detta bevisar, enligt mitt förmenande, att Fullm. kunnat, om de användt alla sina disponibla medel, hafva gifvit försträckning åt flere Filialbanker, än som de gjort. BankoReglementets 174 g innehåller ju: »Reservfonden må, i den mån medel blifva tillgängliga och Fullm., med afseende å Bankens säkerhet, finna reservfondens ställning det medgifva, af Fullm. användas, dels till försträckning åt Filialbanker till det belopp 173 g bestämmer, kommande sålunda meddelad försträckning att icke vidare utgöra del af reservfonden; dels till infriande af de assignationer, Diskontverkens Direktioner, enl. § 152, kunna komma att å reservfonden utfärda; och dels slutligen i den män allmänna rörelsen sådant påkallar,— till förstärkande af Handelsoch NäringsDiskontlonden, samt till inköp af sådana räntebärande papper, som i § 176 omförmäles, allt under iakttagande deraf, att det i § 117 stadgade maximum för Bankens sedelstock ej må öfverskridas.» Hvad särskildt beträffar Hrr Fullmäktiges åtgärd, att åt nya Filialbanker icke afse högre sammanräknadt belopp än circa 600,000 Rdr, eller högst 90,000 Rdr åt hvardera, så tror jag, i likhet med Frih. Tersmeden, att det skulle bättre gagnat allmänna rörelsen i händelse de i reservfonden varande medel blifvit på färre händer till högre belopp disponerade. Jag anser således, att Utsk:t, i sitt sätt att uttrycka sig öfver denna Fullmäktiges åtgärd, icke gjort sig skyldigt till någon sorts öfverdrift, utan instämmer jag fullkomligen i det resultat, hvartill Utsk:t kommit, eller, som orden lyda, att Utslct ej ansett sig böra öfver Fullmäktiges omförmälda åtgärd uttala något klander.
Den som uppmärksamt följer utvecklingen af samhällenas välstånd, undgår icke att göra den anmärkningen, att den öfverklagade långsamheten i framgåendet till en stor del beror deraf, att man mer sysselsätter sig med stundens kraf, än med det som planmässigt i tid måste beredas, för att kunna gå framåt med säkra och skyndsamma steg. Denna anraärkn. gäller i de flesta fall ; men det är företrädesvis ett, som jag beder att nu få göra till föremål för H. R. 'o. Ad:s uppmärksamhet. Det är en för alla känd sak, att de svårigheter, hvarmed samhället har att kämpa, ligga hufvudsakligen uti de för mången tryckande skatterna , .samt uti det ofta återkommandet af missvextår, som tillhöra landets klimat, och som icke sällan sätta Regering och Ständer uti de största bekymmer för hela folkmassors räddning från hungersnöd. Granskar man förhållandena och orsakerna till nämnda svårigheter, och gör detta icke ytligt, utan först efter tagen kännedom af detaljerna, så kan man omöjligen emotstå den tanken , som ovillkorligen trugar sig på oss, att hvad skatternas tryckande egenskap, särdeles för jordbruket, beträffar, denna beror till en hufvudsaklig del på dessa skatters ojemna fördelning qvalitativt och qvanlitativt; och hvad Statens bekymmer för dem som lidit missvext beträffar; så inses det äfven, att detta bekymmer aldrig kan komma att upphöra förr, än samhällsskicket blifvit lill den grad utveckladt, att man får försäkrings-anstalter emot missvexter, likasom man har sådana emot sjöskador, emot brandskador m. m. cl., och hvarigenom den oundvikliga olyckan utdelas på det bästa sätt emellan dem, som den träffar, och dem ,' som för tillfället undgå densamma. — Ehuru länge det Un må draga på tiden , så mäste det således slutligen hos oss likasom i andra länder inträffa, att skatterna på jorden måste jernnäs till en billigare fördelning på alla jordägare, äfvensom att ässurance-anstalter måste bilda sig, på ett eller annat sätt, emot missvexter.
Det erhöll ej heller någon ny upplaga; då deremot ”Boråsiaden”, med en viss typographisk prydlighet utstyrd af den frejdade boktryckaren Fougt, sedermera har blifvit ännu två (om icke flera) gånger upplagd. – Sluteligen ville han ock uträtta någonting för Theatern, och företog sig, i sådan afsigt, en öfversättning af Voltaires tragedi Mahomet. Döden afbröt den, då han dermed hade hunnit så långt, att af tredje akten felades blott hundrade verser. Arbetet fullbordades af vännen Regnér. Det kan ej förvåna oss, att se honom, öfverväldigad af sin tids rådande smak, stanna vid dylika mönster såsom de högsta af all vitter fullkomlighet. Mera förundransvärdt är, att den kärlek för det fordna Skandinaviens tungomål och vitterhet, som hos honom var ett fädernearf, kunde bredvid dessa fransyska sympathier oförminskadt fortgå. Förmodligen befinner sig någorstädes i handskrift fragmentet af det ”Utkast till en Afhandling om Nordens äldsta Skalder”, hvars utarbetande, börjadt året före hans död, sysselsatte honom ännu då han sträcktes på sin sotsäng. Kände vi detta, så skulle vi med detsamma känna, både huru långt han egentligen var kommen i sin bekantskap med det då redan urmodiga föremålet, och huruvida han trodde sig funnit någon utväg, att sammanjemnka Snorre Sturleson med Boileau. Regnér och Broman förtälja, att han i bemälta utkast ville ”visa, hvad styrka de äldsta Nordiska Skalderne ägt i sina tankar, ehuru enfaldiga deras qväden låta för mindre kännare”; samt att han der hade ”gjort åtskilliga artiga upptäckter om deras Skaldelära, dem han äfven upplyste med imitationer på vårt nuvarande språk, då döden afbröt detta vackra arbete”.
' 12;; Herr klätt ock DnZ, 6ukiaf, fann, at Hnsbehvfs-Qwaniar, hwilka cro fria fran all flagS afgift, borde äläggas nägon Bevillning, häldst bejamina mdrändels ärv anlaggda och nytlfas lil de stattlaggda Qvarirarrias försäng. Herr ak kkoräin, jokan. ^ HitsbehofsQwarnar hafwa i alla noer warit Magna fran afgiftcr, och någon afgift synes fä myeket mindre behöfva dem alaggas, som, i fall de göra stattlaggda Qwarnar något försäng, sudant kan i laglig ordning häfwas och rättas. gidje Artikeln uplastes och blef, ester derom af Hans Lxcellence Herr Grestren och LandtMarstalken gjord xro^olkion, af Höglosiige Ridderstapet och Adeln bi-alien. Läsning af 4tde Artikeln söreto§s. Grefwe Xalling, ?eKr. Såsom Ledamot i Bewillnings-Ukstottec har jag mig bekant, at efter öfwerläggningar, rörande Bewillnings erläggande för öfwerflödig betjening, Uistottet stadnat i det beslut, at Len, som har en minderårig Tjenstegosse med Ikvrce) stak för densamma betala lika mycket, som för en werkelig Betjent. Jag hemställer, om man ej ma fä äga i sin tjenst dylika gotzar, hädanefter som hittils, utan nägon siags afgift, häldst Kongl. Maut och Kronan hwarken winner eller förlorar, om jag kläder en sadan i Ittvrce eller ej. Grefwe lksvsnksuvr, Lie es.
Den ser mycket för god ut åt henne, den der katiga Lena, för de’ va’ ett elakt stycke när hon vax33 opp. Gud gifve ho’ nu blir god mot söster-si’. Nog ä’ svågern en galanter en, det ses nog.» Bouppteckningen försiggick äfvenledes, och Elin lemnade alldeles åt Gunnars och fader Anders’es godtfinnande att göra huru de behagade dermed, samt grät mycket vid afskedet från sina vänner och sin födelsebygd, och kunde vid resan förbi kyrkan, der modern låg begrafven, och der de nyskurna gröna torfvorne utvisade sjelfva stället, ej taga händerna från ansigtet af gråt och sorg. – Ack gråt intet så, min kära, söta Elin! – sade Gunnar, som nu tyckte sig vara skyldig att trösta henne. – Du förstör bara dina granna öga’ och får så ondt i hufve’t, och jag blir så genomledsen. Detta sista argument verkade mest: Elin försökte att göra våld på sig, och Elin lyckades äfven, samt blef snart, om icke just munter, likväl vänlig och tillgänglig. De båda resande talade mycket om den tid som skulle komma, och redan i dessa samspråk skulle en begripande förmärkt huru de mera tänkte på hvarandra än egentligen på sig sjelfva. Elin sade sig icke hafva ringaste håg att taga sig tjenst, utan ville långt hellre stanna hos sina syskon och tjena dem som piga, efter de ändå, i anseende till det der «Andersa bruk», skulle hålla en sådan. Gunnar föreställde väl Elin att hon, som aldrig gjort annat än sytt, spunnit, väft och gjort «sittgerningar», svårligen skulle kunna lära sig att «gå i fähuset, göra nytta på åker och äng, bryta löf, tröska, m. m.»; men Elin sade sig vilja försöka härmed och förklarade, att hon behöfde lära sig sådant med, nu sedan hon vore hela tjuge åren, och hon slutade med att leende säga: – Hur’ skulle det annars gå med mig, om jag nånsin blef min egen. Det gick Gunnar ett styng genom bröstet vid dessa ord: han påminde sig nu Eriks afsked af Elin, hur Erik hade gråtit och följt dem på vägen, hur han hade «klappat och kramat