Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
St:s Utsk. skall äga, ulan det måste söka sin kilning af offentliga embetsverks betänkande!!. Då nu dertill kommer, att StatsUtsk. liar, med begagnande af den rättighet Riksd.Ordn. lemnar, i alla dessa frågor äskat ett särskildt sammanträde med chefen för det förvaltningsverk, på hvars administration dessa frågor bero, och att samma Utsk. i vissa speciella frågor, såsom t. ex. den 0111 hamnbyggnaden vid Höganäs, för att vara ännu mera öfvertygad om riktigheten af den framställning Utsk. gjort, har, utöfver hvad som förut skett, sträckt noggrannheten af plöjningen så långt, att inan till och med anmodat personer af yrket, så väl handlande sorn skeppare, att inför Utsk. aflemna de upplysningar, som skulle kunna vägleda Utskrs omdöme; så skulle jag verkligen föreställa inig det R. o. Ad. täcktes inse, att 0111 Utskis omdömen varit ofullständiga, så måste det till någon del tillskrifvas omöjligheten för StatsUtsk. att sträcka sin pröfning längre än som verkligen skett. Uti den nu förevar, speciella frågan får jag blott lägga ett skäl till hvad Utsk. redan anfört såsom orsak hvarföre man afstyrkt anslag till Norrtelje hamn, nemi. att man trott det alla anslag, som beviljades, borde, med afseende på företagens relativa företräde, uppföras, och att detta anslag är af den beskaffenhet, att Storamirals-embelets 3:dje afdelning, som deröfver haft att yttra sig, har, visserligen under vitsordande af anslagets relativa nytta, likvisst uttryckt den åsigten, att detta företag ej kunde anses såsom ett af dem, hvilka afdelningen trott sig böra företrädesvis förorda. Det är klart, att då man ej ansett sig kunna på listan uppföra alla de anslag, sorn äro begärda, har roan nödgats inskränka sig tili de vigtigasle, och detta har vållat det missöde för Norrtelje, att D c n 22 Mars e. m. anslag ej af StatsTJtsk. kunnat t i 1 Istyrkas, hvilket jag nu endast får för R. o. Ad. äran framställa.
Jag hade trott, at da grunderne för Bewillningen är behållen inkomst, och dä man i allmänhet kommer at beräkna afkomsten af Frälse-hemman, der ingen utgäende ränta afvrages, högre än af Skattehemman, som ränta utgöra, Författningens kraf blifwir upfyldt och jämn rätt-, wisa meddelad, uran at betala twa gänger eller särskildt för Nusttjenstmarkerne, hwilket gör en gansta betydlig enskildt Bewillning för detta Ständ eller Frälfe-agare. Af denna anledning har jag äfwen, fäfom Ledamot i Bewillnings-Utffottet, lil Riksens Sränders pröfning hemställt denna mening och i sammanhang dermed anfört flere andre omständigheter, hwari jag ansett Ridderffapet och Adeln, utan jemnförelfe til de andre Ständen, särskildt betungade, i förmodan at Ridderffapet och Adeln derwid ffulle fästa någon upmärksamher. Men da jag icke haft den tilfredsställelfe at detta mirr särffildte yttrande nägonsin blikwit här upläst, an mindre, som jag förmodade, punÄe-wis med Utskottets Betänkande jemnfördt, kil pröfning framstäldt, har deraf blifwit en fölid at dehe anmärkningar saknat all upmärksamhel och pröfning, och flere Den Zi Mars. 1561 flere medgifwanden ifrån Ridderikapet och Adeln i Bewillnings-saken blifwit gjorde, hwari jag et allmännare instämmande icke förmodar. Nu är blott fraga om Rustrjenftmarkernes benämning, hwarwid jag anser grundskatt sa mycket mera olani» pelig, som veste utgå icke för jorden, uran ägandet af räntan. Detta uplyses dermed ar den som äger er Lrälse-Skatte hemman, hwarföre han utgör ränta efter jordeboken at annan man, erlägger icke Rusttjenstmarkerne och deraf utgående skyldigheter, ehuru jordägare, men deremot räntctagaren allena, aligger at answara för veste mffylder.
M. jemväl blifvit försedd med åtta tjenstgörande Hofr.råder, vågar för allt fall underdånigst anhålla, att, jemväl med fästad t afseende å den större personalen af ledamöter i denna Hofrätt, ledamots lönerna till det högre beloppet mätte få utgå, i stället för 6, till de äldste 8. Hofr.råderne, af hvilka på hvarje af de fyra divisonerna, vid möjligen sig yppande förfall för den äldste eller ordform, den näst i ordningen sittande är sjelfskrifven vice ordför., och vid sådana händelser har en vårdnad mera, utan minskning i sitt åliggande alt vara referent och föredraga å honom lottade mai. Beträffande åter t j ens tern ä n n e n vid Hofrätten, lärer någon riktigare eller billigare grund, vid ny reglering af staten, derest E. K. M. dertill täckes lemna nåd. bifall, icke kunna följas, än att de erhålla lika lönebelopp med deras vederlikar vid de reorganiserade verken, så att t. ex. S ec r e t er a ren och Adv.fiscalen erhålla hvardera 1,200 r:dr, o. s. v., efter hvarje tjenstegrad, med rättighet för Hofrätten att, vid sådan händelse, vora betänkt på en jemnare fördelning än hittills af de inom verket fallande, åt tjenstemännen anslagna spor tiar.
När han hade förmanat bönderna att hålla den ed och trohet de voro sin konung skyldige och undervisade dem att de icke skulle låta förföra sig till uppror och lifsfara för dem sjelfve; då hade bönderne svarat: Gudskelof, att vi nu få veta hvad som är det rätta, och lofvat att icke vidare låta förleda sig. Och så sände Abraham bref med lugnande ord till de norra orterna." "Nå, och påföljden blef blott en ny resning", frågade Enevald. "Ja, hertigen hade redan, det Gud må förlåta honom, sändt nya anförare till de upproriske, och de togo brefvet som Abraham skrifvit till bönderne och uttolkade det för de oförståndige, som ej sjelfve kunde läsa, och sade att der stod att Abraham skulle komma med sexhundra man, för att förlägga hos dem i borgeläger. Frågade dem ock sedan om de ville tåla detta, eller med lif och blod försvara sig emot öfvervåld. Och, rasande öfver det svek de trodde Abraham hafva begått emot dem, togo de brefförarne och kastade dem i en vak på isen." "Nå än Abraham sjelf?" "Han visste häraf intet, men bönderne lade sig i försåt för honom, ihjälslogo och plundrade hans knektar och släpade honom sjelf fången till Sverige." "Man säger att upproret nu är allmänt öfver alla de norra orterna?" "Ja, bönderne och deras ombud hafva tågat omkring och rest opp man ur huset. De der anförarne, som Abraham lät afstraffa och stegla, hafva de nedtagit och begrafvit, och rysvärda mord och deras gamla brännande och plundrande, ha de åter vidtagit." "Hvem anför dem nu?" "Hertigen har nu skickat dem till fogde en oduglig köpman från Hernösand, han anför den hop som ligger här emot oss. Den är ock den största. Öfverallt ströfva mindre troppar. De bränna alla adelsgårdar, men jag tänker de sjelfve skola få näsbränna.
Jag yrkar derpå af så mycket mera skäl, sorn denna inbjudning är särdeles olämplig, emedan, om än det ej tyckes vara fråga om annat än att Preste-St. skulle förenkla silt beslut, så att det ej fastställde så noggranna bestämmelser i afseende å användandet af ifrågav:de medel, en dylik inbjudning dock i sjelfva verket kan leda derhän, alt R. Shr åtaga sig en förökad statsskuld af 5,000,000 rdr. Jag vill ingalunda bestrida, alt Stats-Utsk:t har goda skäl att önska frågans afgörande så fort sorn möjligt, ulan är det endast sjelfva sättet alt gå tillväga, sorn jag ej anser lämpligt. Finna nemi. R. St:r det vara skäl alt öka sin utländska skuld med 5,000.000 rdr, skulle otvifvelaktigt elt sådant beslut kunna åvägabringas på ett helt annat sätt än det ilrågav.de. Af dessa skäl anhåller jag om propos. på afslag å inbjudningen. Hr Gr, o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m. Ilr von Koch, Nils Samuel: 1 likhet med HrNorden felt, anser äfven jag, att man bör vara sparsam i afseende på inbjudningar, isynnerhet då det är fråga om alt förmå elt Stånd att frångå elt förut fattadt beslut. Här är likväl ej fråga om att frångå ett beslut i hufvudsak, utan blott i en detalj, ehuru icke utan betydenhet. Förhållandet är nemi. att 2:ne Stånd, nemi. R. o. Ad. samt Borgare-St., hafva beslutat, att dessa 5 millioner skola öfverlemrias till Riksgäldskontoret, för att användas till statens behof i allmänhet, hvaremot PresteSt. beslutat, att de 5 millionerna må öfverlemnas till Riksgäldskontoret, under vilkor och med den inskränkning, att de skola användas till jernvägsbyggnader. För att dömnia af den siste värde talarens yttrande, skulle man tro att, derest detta förslag skulle antagas, man komme att öka statsskulden med 5 millioner rdr.
Det fanns emellan mannen och hans ledsagarinna, trots skilnaden i år, en påfallande yttre likhet. För begge var den grekiska profilen gemensam, och hos begge mildrades han, ehuru i olika mån, af samma individuella afvikelser. Det var svårt att af mannens utseende bestämma hans ålder. Hans lemmar tecknades ännu af en herrlig mannakraft, men kindernas linier voro fördjupade af åren och – hvad som tydligast röjde den öfverskridna medelåldern, men tillika gaf ett märkvärdigt uttryck åt hans ansigte – valken under ögonbrynens yttre bågdel framträdde ovanligt bred och lade ett drag af energi emellan pannans allvar och det nästan svärmiska i blicken. Man återfinner detta drag i antika bilder af Nestor och Akilleus. Hans hår var något glesnadt öfver pannan; hans skägg (vid denna tid en sällsynt prydnad), mörkbrunt och krusigt som håret, omgaf läppar och kinder. Hans gestalt var hög och full af värdighet. Flickans ansigte var regelbundnare än följeslagarens, regelbundet ända till typisk stränghet, och denna ökades af den klara, genomskinliga, men friska blekheten i hennes hy. Hon liknade en marmorbild; men marmorn värmdes af de stora mörkblå ögonens milda ljus och lifvades af munnens ljuft böjda linie, som för en Lavater skulle gällt som osvikligt tecken för hjertats godhet. – Hermione, sade mannen till flickan vid sin sida, – bergstoppen, som höjer sig derborta, iklädd afståndets blå mantel, är Lykoreia. På henne och hennes syskonhöjder lustvandrade, innan tviflet förjagade dem, Apollon och sånggudinnorna. Silfverskyarne, som bekransa henne, voro då farkoster från Lycksalighetens öar, landsättande sälla andar, som kommo att i de olympiskes sånger höra och i deras dansar symboliskt skåda verldsalltets mysterier. Dessa sånger, så berättar sagan, förnummos under stilla aftnar, lika denne, ner i dalen, och på deras toner sänkte sig sinnesfrid i de lyssnandes hjertan ...
Ridderskapet och Adeln har till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet blifvit remilteradt ett af Hans Excellence Herr Grefve Löwenhielm, Gustaf, väckt förslag, att på de af Rikets Fästningar, der fångar förvaras, mätte tillsättas Civila Fängelse-Directörer och Commendanternes befattning med fängelsernes inre förhållanden alldeles upphöra; och har Motionären såsom skäl härför anfört: att det nuvarande skicket först och främst innebure en grof princip-vidrighet, nemligen militärers magt öfver icke militära personer, enär fästningsfångar icke voro att hänföra till calhegorien af Pionnier-corpser och Arbets-compagnier, hvilka äro militäriskt organiserade och ställde under Krigs-lagarne; alt detta skick, som jemväl innebure en annan princip-vidrighet, nemligen militärers subordinerande under civila myndigheter, dessutom vore ändamålslöst, enär fängelsets och fångarnes behöriga handhaf vande naturligtvis måste åsyftas, men den skickligaste OJUcer ofta kunde vara den odugligaste Fång-vaktmästaren, helst Oflicerare, när de nämnas till Commendanter, icke egnat något studium åt den behandling af fångar, hvilken i moa af stigande upplysning och humanitet blifvit ett så grannlaga ämne; att således en skriande orättvisa skulle ligga deri, att en uti militäriskt hänseende oförvitlig
Det är visserligen sant, att denna brist kan genom realisation af den uppsagda spanmålen slutligen ersättas, men då utgifterna äro af den beskaffenhet, alt de äro beräknade att contant utgå pä gifna tider. 230 Den 23 0ctober f. m. så måste naturligtvis också inkomsterna vara lika beskaffade. Det är således, i min tanka, så länge statsinkomsterna bestå af naturaprestationer, alldeles omöjligt att i mer eller mindre mån undvika de s. k. öfverskotten. Dessa öfverskotter hafva hittills, såsom bekant är, ingått ifrån Statscont. till Riksg.cont., och af det sist uppkomna öfverskottet, som utgjorde 600,000 a 700,000 r:dr, finnes för närvar, icke en enda skilling qvarliggande, utan dessa summos äro i allmänna rörelsen genom utlåningar. Det är således icke på något sätt någon förlust för rörelsen, att öfverskotter finnas. Jag medgifver, att det kan innebära en oegentlighet att uppbära mera än hvad man påtagligen bchöfver, men som detta mera beror af conjuncturerna, och utgifterna deremot icke få vara conjuncturerna underkastade, så anser jag StatsUtsk:s betänk, vara riktigt, och tillstyrker bifall dertill. Hr Gripenstedt: De skäl, som blifvit anförda emot min åsigt om förhöjning af SlatsUtsk:s beräkningar, kan jag för min del icke anse gilltiga. Det första skäl, som en värd talare anförde, var det, alt riksmarkegången för detta år troligen kommer att blifva ovanligt låg. Utan att här ingå i någon slags sannolikhets-calcul öfver riktigheten af denna förmodan, så måste jag likväl bestrida, att man derpå skulle grunda en beräkning, som skall gälla för flere år. Om markegången är låg i år, så kan den blifva högre för ett annat år, och om således för ett år uppkommer en brist, så kan den under de följande åren fyllas. Det rätta är, såsom jag skulle tro, att man ser efter huru beräkningen i medeltal slagit ut under de föreg:de åren, och då visar det sig, att medeltalet för ifrägavar. fall öfversliger den summa, som jag har föreslagit.
Fabriksoch Handtverks-Ordningen af den 22 December 1846, måst upphöra, enär, i kraft deraf, alla embeten och societeter blifvit upphäfna samt någon fördelning eller taxation rörande utgörandet af förbemälda ombudsmans arfvode följaktligen ej heller lämpligen låtit sig verkställa, har af sådan anledning motionären föreslagit, att ett statsanslag, uppgående till minst 666 r:dr 32 sk. banko, måtte af de inflytande tullmedlen beviljas såsom årligt arfvode åt en i förenämnde egenskap för Stockholms stad utsedd ombudsman, samt att handtverks-föreningens fullmäktige måtte ega att besagde ombudsman utvälja och tillsätta. Enligt gällande författningar åligger det vederbörande tulltjensteman tillse, att till tullbehandling angifna varor blifva under rätta benämningar förtullade; och då någon ytterligare kontroll i detta hänseende för statens räkning icke torde vara af behofvet påkallad samt de näringsidkare, som, till skydd för sitt yrke, önska att för 4 Ståts-Utskottets Utlåtande, N:o 52. egen räkning begagna ett serskildt ombud af förenämnde beskaffenhet, synas, hädanefter som tillförene, böra bestrida de till dess aflönande erforderliga kostnader, anser sig Utskottet sakna skäl att tillstyrka, det anslag för ifrågavarande ändamål må af Rikets Ständer beviljas. Stockholm den 4 Februari 1848. Ank. till Exp.-Utsk. den 5 Febr., kl. 2 e. m. Utlåtande, t anledning af väckt motion om rättighet för de militära tjenstemän, hvilkas boställen af regementernas boställs-direktioner utarrenderas, att, då arrende-afgifterna icke inflyta, derför af staten erhålla ersättning. (U. A.)
Men orden nekade sin tjenst; de voro likasom rädda för hvarandra. De båda männerna njöto hvar på sitt sätt af detta skådespel. Erik kanske ändå mera; så tacksam var han för det Irene endast tycktes ha ögon för Stella. Slutligen vaknade Irene ifrån de magiska band, som fästat henne på ett ställe, snarlik en bildstod: – Förlåt mig, herr pastor – sade hon. För en deraf intresserad läsare må förf. tillkännage, att Ortman visst icke af konsistorium blifvit hugnad med vice pastors titel, men att han ändå höll till godo med detta epithet, helst han ansåg, att hvarje tjenstgörande prestman är en församlingens herde, som åter är detsamma som det latinska pastor. Just en lika lång tid, som läsaren behöft att genomläsa denna underrättelse jemte Ortmans dervid bifogade åsigt, räckte det äfven, innan Erik svarade: – Om jag rätt förstår, så ber fröken mig om förlåtelse för någonting, som, medan det varade, var mig kärare, än när det upphörde. Men mitt herrskap, det är väl det bästa att vi ändå ej stå här, utan ge oss af till kapellansbolet, ty jag tror vi bli mera bekanta inom väggar, lås och bom än ute under bar himmel och – på en landsväg. – Jag håller med dig, min bror – sade Harald – just di väggar, hvaraf vi inomhus äro inneslutne, liksom tvinga oss till förtrolighet, då deremot sjelfva det vidsträckta och omätliga i den yttre naturen lockar sinnet ifrån det förtroliga, enskilta och lilla. – Dock kunde man äfven resonnera rakt tvertom. Och verkeligen tror jag, att författare i allmänhet anse den friska, fria naturen mera mana till förtrolighet än qvafva kamrar, såsom de då lära titulera dem. Saker, som utan risk kunna ses från flere än en sida, är bäst hvar och en betraktar ifrån den sida, som faller sig bäst för hans syfte. – Skulle du nu icke tillagt de små orden utan risk, så skulle jag sagt, att du vore en elef af Ignatius Loyola – småskrattade Harald. De hade nu passerat landsvägen, och den rödmålade grinden, hvilken de redan lemnat, lärer ha verkat, att flickorna sågo på hvarandra, liksom de icke mera varit så särdeles rädda.
Utom — hvad som redan blifvit anfördt — att det bibehåller åt Konungen pröfningsrätten i äktenskapsmål, som, derest de skulle pä enkel rättsväg afgöras, i de flesta fall voro så enkla, att de kunde utan ens parternas personliga inställelse varda afdömde, men hänvisar till domstol mål, som näppeligen der torde kunna i vanlig rättegångsordning utredas, vill samma förslag, som dock tydligen åsyftar att underlätta äktenskapsskilnad samt ej vill veta af någon osämja inom äktenskapet, dock inskränka domstols rätt att lossa det olyckliga bandet, då domstolen nemligen, mot den oskyldiga makans bestridande, icke får bevilja skilnad åt den, som bevisligen sjelf vållat den uppkomna osämjan; men dä gör lagen ju äktenskapet till en s. k. straffanstalt, kanske äfven för den makan, som anses vara oskyldig, men icke finner sig vid att medgifva skilnad, åtminstone för den skyldige, som likväl gjort och fortfarande gör allt det onda, han förmår, för att bevisa sig förtjent af den förmånen att varda qvitt sin olyckliga maka. Föga mindre inkonseqvent synes det mig, att i ett förslag af detta syfte finna bestämd en godtycklig terminus, inom hvilken de olyckliga makarna skola anmäla sig hos domstol för att få skilnad, med påföljd att annars nödgas ytterligare lefva ett eller annat är tillsammans under hat och bitterhet, medan de ånyo genomgå varningsgraderna. Med hvilken grämelse skall icke den uppretade makan efter något nytt uppträde på det nya årets första dag tänka: ack, att jag ej begärde skilnad i går! En ytterligare inkonseqvens — och ingalunda den minsta — möter mig i detta förslag, som uppenbarligen afser att skydda de makar, som förmena sig vara oskyldigt lidande. Utskottet, som sjelfmant påtagit sig att föreslå ändringar i de för sådana fall gällande författningar, har i sitt förslag bibehållit stadgandet oförändradt, att, innan skilnad får beviljas, de oeniga makarne skola hafva undergått ”de varningsgrader, som i Giftermåls-balken 14 Kap. t § sagde äro”.
Mycket ryska hade den gamle svensken icke lärt sig, men de få särdeles betecknande orden han inhemtat fingo nu göra tjenst, uttalade med en för den af gamla, ryska invalidsoldater bestående garnisonen häpnadsväckande dålig, följaktligen i deras tycke förnäm, prononciation. Hvad hade då händt, hvad hade då timat? Med fara att upprepa hvad vi sagt, fråga vi åter: hvem kan blicka i botten af en qvinnas själ? Ej ens en annan qvinna. Tant Agneta hade försökt all sin konst för att utröna Lydias sorg, ty att hon icke var riktigt sjuk, det visste den örtkunniga, gamla gumman ganska väl, och fadern-öfversten hade svurit och till och med bedt; intet hjelpte; Lydia var sjuk och hon tålde ingen vid sin bädd, ingen utom sin fantasis ädla drömbild och sin vän Marie. Och trösterskan kom. Har ni någonsin sett huru behagfullt och raskt en ung qvinna, och qvinna hade Lydia blifvit inom ett dygn, hoppar ur sin bädd då det gäller något som angår hennes hjerta, och huru flinkt hon då kläder sig? Oss, som författare, har det förunnats att titta in i lilla borgfrökens fridlysta gemak; vi sågo det, vi, då hon slog sina vackra, hvita armar om den nästan flämtande Maries hals och med darrande stämma sporde: "Huru mår han?" Lydia hade blifvit djerf. Det uppvaknande kärleksbehofvet hos qvinnan förlänar henne ett högre mod än hennes blygsamma natur ursprungligen medgifver och Lydia frågade, likväl blott i hviskaude ton: "Huru mår han?" Marie, som numera visste allt, svarade sorgbundet: "Jag får ju icke se honom." "Men huru för du maten till honom?" "Genom gluggen", blef det nedslående svaret. "Kan man genom den der gluggen titta in till honom?" "Jaså, du är uppe, nå det var bra", ljöd tant Agnetas röst i dörren, "då får väl Hugo stiga in?" Hon svarade icke, vår väninna Lydia, men aldrig har en fästmö så rodnande emottagit sin fästman som Hugo nu blef emottagen.
Chefen för Finans-departementet, Stats-Rådel Gripenstedt, uppläste till justering ett, i enlighet med nyss (ättadt beslut, uppsatt förslag till Kongl. Maj ts Nådiga skrifvelse i fråga om eftergift a! den f. d. Lands-kamereraren i Wermlands Län, Kammarrätls-rådel Svante Lindberg, ådömda skyldighet att ersätta Kronans förlust af arrende-afgifter och krono-utskylder för boställena N:ris 1 och 2 Elfvetorp i Olme Socken af nämnde Län. Hans Kongl. Höghet Kronprinsen behagade, jemlikt StalsRådets underdåniga tillstyrkande, i Nåder gilla berörde förslag, sådant det finnes detta Protokoll bilagdt, samt befallle alt Nådig skrifvelse i enlighet dermed skulle till Rikets Ständer afgå. Ex Protocollo: L. F. Smerling. STOCKHOLM, tryckt hos Isaac Marcus, 1857. Kongl. Maj:ls Kådiga Skrifvelse N:o 132. i\:o 132. Ank. till Exp.-Utsk. cl. 24 Nov. 1857, kl. 10 f. m. Kongl. Mcij:ts Nådiga Skrifvelse lill Rikets Ständers Stats-Utskott, angående användande af medel från anslaget till fångars vård och underhåll för uppförande af en byggnad vid straffängelset i Landskrona; Gifven Stockholms Slott den 40 November 4857.
C .. Från 1896 Ars riksdag .. 167 Meddelmden fraii lpreclrika-Breiner-1pÖrb1.1ncIet ... ' 173 F r h skilcla 11Ul 176 Bilaga: FrecIrilra-Brei1ier~F6rb i~ndets berattelse för %r 1895. n. F., E n turistfiird till N o r d k y ... 179 Alrna Clcoe&gt; Laura &amp; larholm&gt; författarskap 191. Lotlen L) c~ltlr / ~~cn, Den internationella kvi.nnolrongreusen i. Berlin 1 198 Litteratur: Epa I ~ q j x e l l: Kärlek och moderlighet at ' I n a Rogberg. : Ragnhild at ' Wilrna Liiidhk, L. D.: 35: lle Blanche a: E Ellen Idstïöm 210 E n stadieresa till England . ... 215 Neddelmden fran Frebilia-Breiner-Förbudet ... .. ... 218. * - Lgdich \ a \ 7c6hlst~.ö~r~J Fredrika Breiner. : Ett biogrc&amp;skt verk. 21 ' 9 Lotten Dnklywz, Den internationella kviiinokongres~en i Berlin II ... 225 Göran I~jör~l,: niarz, Ur trenne skaldinnors diktning. Ofvers. 235 Al. L., NAgot 01-13. Englands sjuksköterskor . . ... . .. . 238 Litteratur: L. A '. : Helle och indra historier om kvinnor af Jane Gernandt-Claine, J, B.: Skepp, som förgas i stormen af Matliilda Roos, L. m: Ned eller mot sin natur d Margareta, L. Skiftande stämningar af Rust Roest, L. Frihet d Ebba von Koch ... 242 Cierdc6 !VIeger.sm: Elevhemmet i Stoclcholm.