Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan vi nyligen knappt undgått faran eller farhågan för Spanmåls trångmål, hvaraf bränningens inställande nästan skulle blifvit en följd, då Spannemålen i allmänhet verkeligen är i högt pris, då man är här i Stockholm bekymrad i anseende till priset å grofva brödet, och mjölet säljes här dyrare än någonsin förut, då jemväl i vissa tracter, ej långt härifrån, spannemålen berättas nog svår för den fattige att åtkomma och lösa, oaktadt förlidet år ingen missvext i landet varit, bör man tvifvelsutan både med afseende på det närvarande och hvad en annan tid ännu mer kan inträffa, vara betänkt på Bränvinsbränningens hållande inom vissa gränsor; och lära flere bland oss hafva tillstyrkt Bränvinsbränningens oafbrutna fortsättande, just i hopp om en sådan inskränkning. Det är en sanning, som icke kan nekas eller betviflas, att stora Bränvinspannor, förmonliga för sina ägare, både afverka ha» Bes v, och Ekon. Utskotts B et iink anden. 155 stigare och mera Spanmål, och hädanefter, såsom hittills, i synnerhet stola begagnas af egennyttan och vinningslystnaden, utan afseende på folkets eller det större antalets behof; Hvarigenom, och särdeles vid inträffande klenare årsvext, på åtskilliga stallen lätteligen skall yppa sig den Ledröfliga följden, nämligen öfverflöd på Bränvin och brist eller uppstegring af lifvets första nödvändighetsvara. Frågan blir nu helt enkel, om ej för denna vigtiga synpunct af ett allmänt väl, alla mindre och enskildta afseenden böra vika, och den som ärligt vill hufvudändamålet, måste ock tåla medlen, medgifva äfven vissa olägenheter eller någon mindskning i den enskilda hushålls-fördelen. Det är väl billigt, att man, i ett land af så sparsamma Sädestillgångar, hushållar äfven något sparsamt med en öfverflöds-tillverkning deraf, och man må ej undra, om folket väntar och begär denna anda, på en gång af patriotisk menniskokärlek och af vishet i hushållsförfattningarne.
Rikets Ständer torde afgöra, huruvida med platsen för ett landshöfdingeresidens bör afse länets verkliga nytta och möjligheten af skyndsamma åtgärder å dess styresmans sida, eller om några timmars hastigare kommunikation med hufvudstaden bör bestämma valet; men„ i motionärens tanka, kunde en landshöfding noggrannare bevaka norra riksgränsen, och i anledning deraf vidtaga riksgagneligare åtgärder, såsom stationerad uti medelpunkten af sitt län, än om han; residerade: uti södra delen deraf. Allni. Besv.- och Ehon.-Vtshottets Betänkandej N;o 100. 19 Efter erhållen kännedom af hvad motionären sålunda, till kompletterande af sin framställning, anfört, har Herr Stenberg deremot gjort följande anmärkningar: 1 bland de skäl, som åberopas, vore det ett, att ritning och kostnadsförslag skulle vara upprättade till en ny väg genom Luleå stad. Det vore emedlertid ostridigt, att laga tillstånd till denna vägs upptagande ännu icke är vunnet, än mindre vägen uppbruten och i fullt farbart skick, och med afseende på företagets vidsträckthet och den dermed förknippade kostnad, torde man gerna kunna antaga, att det aldrig kommer till någon fullbordan. Åtminstone lärer ännu lång tid återstå, innan man får se detsamma fullbordadt; och, i hvad fall som helst, torde det vara alldeles för tidigt att bygga den piojekterade residensflytlningen på en vägförändring, som ännu icke egt rum. Hvad åter angår förespeglingarne derom, att Luleå skulle erbjuda rikare och mindre kostsamma byggnadsmaterialier samt öfverflödigare och billigare lifsmedel, än Piteå, så hade hittills icke någon brist försports hvarken på byggnadsmaterialier eller iifsförnödenheter i Piteå, och skillnaden i priserna, om den är någon, torde vara högst obetydlig samt, till stor del, härröra deraf, alt en mängd embetsman, tillhörande landsstaten, äro bosatta i Piteå, hvarföre, om den flyttas till Luleå, en likadan verkan af denna flyttning för mo f ligen komme att derstädes röja sig.
Då under tidrymden af de sista tjugu åren blifvit af Rikets Ständer antaget vara med Grundlagen öfverensstämmande, att, när något Riks-Stånd, vid behandlingen af Konstitutions-Utskottets förslag, afgifver yttrande, som innefattar den åsigt, att förslaget icke bör antagas, denna Ståndets gemensamma tanke skall påkalla det förfarande, som i 56 § Regerings-formen är utstakadt för den händelse, att Riks-Stånden stadna i skiljaktiga beslut, och att följaktligen så väl då Stånden sammanstämmande förkasta förslaget, som ock då en sådan mening af ett särskildt Riks-Stånd gör sig gällande vid omröstning i förstärkt Könstitutions-Utskoll, förslaget skall redan å den Riksdag, då det blifvit väckt, anses förfallet; förekommer här en genom den praktiska tillämpningen häfdvunnen tydning, för hvars öfvergång till egenskapen af uttrycklig lag kunde anses förefinnas ett giltigt skäl äfven deruti, att, jemlikt 81 § Regerings-formen, Konungens grundlags-förslag kunna genast afslås, och att större anspråk på bordläggning hos Rikets Ständer till pröfning vid följande Riksdag icke lämpligen borde tillerkännas KonstitutionsUtskottets tillstyrkande i sådana ämnen. På nu anförda grunder och enär det synes vara lämpligt, att alla i Regerings-formen meddelade föreskrifter, angående grundlags-frågors behandling, sammanföras i en gemensam §, har Utskottet, med bibehållande i all möjlig måtto af Grundlagarnes nuvarande ordalydelse, för undvikande af den svårighet, som eljest kunde häruti möta för sakens framgång, uppgjort och får nu till Rikets Ständers grundlagsenliga behandling vördsamt öfverlemna följande förslag till ändring i Grundlagarnes ofvanomförmälda stadganden: Regerings-formen. § 56. Allmänna frågor, som uti Riksens Ständers Plena väckas, må ej till ett omedelbart afgörande der upptagas, utan skola öfverlemnas till behörigt 4 KonstitutionsVtuko tuts Memorial, N:o 40. Utskott, som ege, att dem utreda och deröfver sig yttra, på sätt i Riksdags-ordningen föreskrifves.
Han hade ej behöft tjenstgöra mer än sex månader i Gustaf III:s senat, för att genomskåda hans regentlynne och inse, att allenastyrandet, hvilket med andra ord vill säga «den kungliga egensinnigheten« skulle blifva hans regerings lifsande. Skammen och vådorna af sådana regentåsigter, af ett sådant styrelsesätt föranläto Fersen att göra sig qvitt talàren, efter blott ett halft års förlopp. Han var för mycket aristokrat, att endast låna sig till ett förkläde åt en konungs enskilla maktlystnad: för mycket aristokrat, att icke till och med, om det behöfts, heldre äfventyra lif och välfärd, än tjena enväldet till redskap, och ett envälde så mycket farligare, som fjettrarna doldes under de sköna konsternas blomsterkransar, förgylldes af skaldeyrans blandande glitter, förgiftades af nöjenas rus och flärdens prål. Fersen insåg oundvikligheten af en ny brytning mellan Gustaf och friheten; kände sin pligt, sin betydenhet och sin plats, om fosterlandet kallade; och fruktade långt mindre konungens misshag, än folkels förakt och den skymfliga misstankan att tillhöra hofvets släp, ty i och med detsamma skulle han förlorat sitt höga politiska anseende, sitt stora inflytande: begge – af vana, ärelust och verklig fördel – den stolte, mäktige aristokraten vida dyrbarare, än konungagunst och furstliga mågar. Och svärfadern till konungens bror kunde lika litet öppet uppträda mot konungen, som i alla fall undgå de sjelfständiges bland folket misstroende. Dessutom saknade det svenska huset Holstein Gottorp, den tiden, hvad som blef dess landsförvisade telning, prinsen af Wasa, förbehållet att få: enskild förmögenhet, och Fersen skulle nödgats låta en betydlig del af sin egen springa, för att gifva sin dotter den utstyrsel, som behöfts åt en konungs svägerska. Följaktligen blef det riksrådet grefve Fersens fasta beslut, att icke gifva sin dotter till gemål åt hertigen af Östergöthland, ehvad konungen vore benägen eller icke för detta äktenskap.
Den af Kongl. Maj:t i Nåder lämplig funné anstalt, att den visse hemman i Riket ålagrie fångskjutsningsskyldighet skall, der locala omständigheter ej göra det omöjligt, alldeles upphöra och dessa i stället ingå uti Massan af skjutsskyldige Hemman, samt fångföringen hädanefter bestridas genom Gästgifvare-skjuts, och vissa dagar i veckan bestämmas till allmänna fångtransporter ifrån Residenserne, anse Riksens Ständer bereda en jemnare fördelning af fångskjutsningsbesväret och undanröja en länge för-5 spord klagan öfver den olika känning, detsamma hittills förorsakat; och, hvad fångbevakningen angår, som är ett helt annat åliggande än skjutsJ ningen men, i brist af serskilda dertill utsedde personer, och då Krono-Betjeningen den ej medhunnit, merendels stannat på Allmogens ansvar, är tillsättandet af serskilde Gevaldiger, på sätt Riksens Ständer i underdånig Skrifvelse den 27 Juli 1815 anhållit och Kongl. Maj:t i Nåder bifallit, både billigt, för Allmogens fritagande från denna bevakning och det dermed förenade ,an. svar, samt äfven nödvändigt för allmänna säkerheten, sedan erfarenheten visat huru ofullkom-' ligt bevakningen på förra sättet kunnat besörjas, 152 Underdåniga Skrifvtlser. Kong!. Maj:t, som stadgat, att fångvården och ansvaret för bevakningen hädanefter skall lomma att tillhöra ole nyssnämnde Gevaldiger, att desse skola tillsättas af Konungens Befallningshafvande i hvarje Län, och att de höm beväpnade åtfölja fängtransportense, bär tillika funnit, af t i de fall, då inom hvarje Län fånge mäste foras till ransakning, till Krono-häkte eller till straffs undergående, och Gevaldiger^ af annan fångföring hindrad, ielea Ian deni åtfölja, äfvensom då någon missgerningsman gripe* inom Länet eller lösperson ertappas, Länsman, fjerdingsman, eller annan af Kongl. Majas
Den sista åler, som går ut derpå att ogilla Utsk:s föl farande, derföre att Ulsk. föreslagit ansvar för den befälhafvare eller de embetsman, som vid ifrågavar. tillfälle missbruka sin makt, kan jag så mycket mindre biträda , som jag för min del håller Den 17 Oclober c. m. 407 Utsk. läkning derför. Det är icke nied minn rättsbegrepp förenligt, att en författning, sorn liar för ändamål att trygga allmän säkerhet, allmänt skydd, skulle gifva det endast åt den ena sidan, niell neka det i fråga 0111 den andia Jag vill ej släppa massan på gator och gränder in uti lagstiftningen, men jag vill omsorgsfullt iakttaga all den aktning för deras rätt, som är möjlig. Jag frågar om det nr billigt, att den, som blifvit förolämpad af befälhafvaren eller på lians befallning, skall forska i andra lagar, om lian äger rättighet till elt beskydd eller ej. För min del skulle jag anse föi fattningen hafva blott till hälften uppfyllt sitt ändamål, 0111 den utedöt det beskydd, sorn folket vid dylika tillfällen bar lika mycken rättighet att begära, som myndigheterna; meli då jag således i delta afseende gillar Ulskrs betänk., derutinnan alt det bestämmer ansvar för missbruk af makten: så kan jag deremot för ingen del gilla beskaffenheten af det beskydd mot nämnda missbruk, sorn Utsk. föreslagit, ty det är i mångå afseenden felaktigt. Jag förenar 111ig idelina del med IJr Lefrén, oell tror att befälhafvare» icke rimligtvis eller med något stöd af rättvisa kail ställas lill ansvar för andra påföljder, än deni, sorn uppkommit i och för hans gillia befallningar, — att sträcka hans ansvar längre vöre lika orättvist sorn obehörigt. — Slutligen ber jag att få fästa Utskrs uppmärksamhet på, att man ej gör rätt i att alldeles utelemna frågan 0111 varningstecknels beskaffenhet.
Åkerhjelm i sin reservation för mellantiden föreslagit, och en kommité för frågans lösning blir nedsatt, lärer denne kommité taga alla detaljer i öfvervägande, hvarigenom enl. mitt omdöme skjutsfrågan blir på bästa sätt reglerad. Jag yrkar således afslag å Utslos förslag och bifall till Frih. Äkerbjelms reservation. Frih. Sprengtporten, J a k. Wilh.: Om något ytterligare skäl erfordrades emot den origtiga åsigten att betrakta skjutsskyldigheten som ett jorden vidhängande onus, kunde det hämtas från den omständigheten, att man såsom stöd för denna åsigt icke kunnat åberopa annat än den fordna våldgästningen. Detta bevisar, att skjutsskyldigheten alldeles icke är ett real onus, och om så är, är det äfven obilligt att på alla skjutsskyldiga vilja fördela detta bestyr under form af en bestående skatt. Jag måste mot denna åsigt nedlägga min reservation, hvilket jag äfven gjorde vid början af riksdagen, då frågan förevar. Utsk:s förslag synes mig innehålla bestämmelser, hvilka, enl. mitt förmenande, böra vinna R. St:s godkännande. Det åsyftar alt bereda förhöjning i skjutslegan i allmänhet, och att, till åstadkommande af entreprenader, ännu en ytterligare förhöjning måtte åstadkommas. Då emedlertid Frih. Äkerbjelms förslag är enklare än Utsk:s och leder till samma ändamål samt möjligen har hopp att vinna R. och Ad:s bifall, förenar jag mig med den siste talaren i begäran om_ bifall till Frih. Äkerbjelms reservation. Gr. af Ugglas: Jag vill icke tvista med Hr v. Kock derom, huruvida skjutsskyldigheten är ett jorden vidlådande onus eller icke. Jag vill medgifva, att det icke de jure bör så vara, men då han icke iärer förneka, att det de facto så är, får man väl icke utgå från en factisk ovigtig synpunkt för frågans bedömande. Här är nu icke fråga om etablerandet af en sådan princip. I nästa mom. förekommer formen för den und. skrifvelsen och således böra vi nu icke diskutera derom.
De flesta af hennes riksråd voro ej blott ovanligt bildade, utan verkligt lärde; och från hela Europa samlade hon kring sig ryktbara vetenskapsmän. Om undervisningsverken gjorde sig hela denna tid synnerligen mån. Geijer intygar, att vården om undervisningen var den berömligaste sidan af den inre styrelsen under förmyndareregeringen och Christina, och samma vitsord gifver han Carl XI:s förmyndareregering. Lunds (1668) och Åbo (1640) akademier grundlades; den förträffliga skolordningen af 1693 utkom. Tanken på en sjelfständig svensk vitterhet uppsteg hos den snillrike Stjernhjelm; han blef ock dess grundläggare. Det under föregående tidehvarf vaknade sinnet för svensk historia gick öfver i entusiasm för Nordens minnen. Man rigtade sin uppmärksamhet på svenska språkets odling, utan att man derföre försummade studiet af de utländska. Förvånande är den omfattande kännedom om främmande länders litteratur, som de mera bildade svenskarna från detta århundrade egde; ej blott antika litteraturen studerades, utan äfven den tyska, holländska och italienska; likaså voro den franska och nyengelska icke okända366. Med bildningen kom äfven en dittills okänd belefvenhet, och vid hofvet utbildades ”ett chevalereskt galanteri, som gaf en ädel glädtighet åt sammanlefnaden.” Men hos många af den yngre adlen var den beprisade belefvenheten endast en fernissa öfver den inre råheten. Njutningslystnad, högdragenhet och öfversitteri utmärkte de unga adelsmännen, allt egenskaper, åt hvilka kriget gifvit lif och näring. I ett öfverflödigt lefnadssätt, supande och frossande föregingo de med exempel, som lockade många till efterföljd. Ett ytterligare bevis på denna råhet har man i de ständiga duellerna emellan Christinas hofmän; ja, i så stort anseende stod duellen, att, som D:r M. Pontin i en predikan inför hofvet yttrade, man brukade säga om den, som dödat någon i en duell: ”det är en bra karl, det skall bli min bror”367.
De utaf Pv. o. Adis ledamöter, hvilka bevistade förra riksdagen, torde erinra sig de fruktlösa försök man då gjorde att åtskilja hvad som nu förstås med kammarärenden och financeärenden, och att, då man icke kunde komma öfverens derom, man beslöt alt taga en benämning, passande för hvad som helst, nemi. Civil-departement. Ärendenas fördelning emellau de särskilda styrelsegreuarna blir, utan tvifvel, eu 3o4 Den 32 Februari f. ol - af Konungens första omsorger, i händelse förslaget nnta8eS‘ Hvad angår frågan 0111 betänkts delning, så vill jag, då så mångå satt sig deremot, numera endast yttra mig olver en enda punkt, för att derigenom gifva ytterligare skäl för min åsigt. Det är nemi. /jd §:n, hvilken lyder sålunda: ”Går Konungen i fäll eller till allägsnaie inrikesorter leser, ”förordne tre ledamöter af Statsrådet, under den ordlör., ”sorn han antingen ibland Prinsar af -ill lius, eller ibland ”Statsrådets ledamöter särskildt nämner, alt förra regeringen i de mål, Konungen föreskrit ver.” Sålunda kunde det hända, att uti en af fyra ledamöter sammansatt Regering ordform tillika kunde vara föredragande. Han behöfde då endast hafva en ledamot med sig för att styra Sveriges Rike; hvaremot, om det vore förbjudet för medlemmarrie af den tillförordnade Regeringen att tillika vara föredragande, så måste alltid, jemte de fyra Regeringsmedlemmarne, finnas en femte, sorn, med skyldigheten att föredraga, förenade den alt yttra sig till prolocollet. Eldigt det nyss citerade stadgandet, blefve meningarna nti den tillförordnade Regeringen olika efter föredraganden, nemi. endast fyra, om föredraganden hofde tili de Regerande, men 5. om han vore någon af de Förvallnings-chefer, hvilka ej sulle i Regeringen. R. o. Ad. faun vid förra riksdagen detta ämne vara så vigtig! att Ståndet då ansåg ifrågavar. § böra innehålla det stadgande, att Departeinents-ehef, som vore ledamot af Regeringen borde upphöra att under tiden vara föredragande.
Den är 100 fot hög och består af fem inåt lutande afsatser, af hvilka den öfversta bildar en platform af 8000 kv.-fots yta. Uppför denna mycket branta terasspyramid för en rad granittrappsteg. Dessa börja i det ena hörnet och leda från terass till terass i sned riktning, långs yttersidan, på så sätt, att det är nödvändigt att gå hela bygdnaden rundt fyra gånger, innan man hinner upp till öfversta steget. En procession på väg till toppen företer ett ytterst måleriskt skådespel, med sina i purpur strålande dräkter, sin rikedom af guld och silfver och sina vackra brokiga fjäderbuskar. Pyramidens inre består af jord, sten och lera, och är, såsom förut nämndt, utanpå beklädt med polerad granit. I östra hörnet af pyramidens topp stå tvenne torn, 60 fot höga. Dessa hafva hvardera tre våningar, den nedersta murad i sten, de två öfre af cederträ, bärande en målad och på olika sätt dekorerad och förgylld träkupol. Endast den nedersta våningen har ingångsdörr. I de öfre våningarna är de aflidna konungarnas aska förvarad. Dit upp kommer man endast med hjelp af stegar. Också här står framför hvarje torn stenkaret med sin eviga eld, jemte en stor trumma af ormskinn. Detta är Mexikos alarmtrumma, som användes, när fara står för dörren. Tornens nedre rum äro heliga, rikt dekorerade med guld och silfver. I ett af dessa har den store solgudens bild sin plats. Den är huggen i svart agat och föreställer en ung man odödligheten. Underläppen är genomborrad af ett kristallrör med en grön fjäder inuti. Håret hänger i en fläta ned åt ryggen, upptill samladt af ett guldband. Öronen äro af guld; från deras nedersta kant utgå trådar formade som sicksacklinier, symboler af syndarnas böner, hvilka höras af honom. Hufvudet bär röda och gröna fjädrar, halsen är omgifven af talrika, dyrbara smycken, som hänga långt ned på bröstet. Kring armarna slingra sig ormar af guld.
Då Utskotten ur denna allmänna synpunct betraktat den föreslagna inrättningen för beläning af enskildes fastigheter med andre enskildes capitaler, har det tydligen visat sig, hurusom den, långt ifrån att utsträcka verkningarne och lätta begagnandet af den credit, sorn för enskilde kan uppå egande fastigheter grundas, tvärtom skall verka en inskränkning af denna credit, emot hvad som eljest kunde ega rum, till allenast den del deraf, som det allmänna, enligt grunderne för inrättningen, garanterat. Ty det allmänna tankesättet skall snart fästa hela egendomens hufvurisakliga värde vid de af Staten befästade gravationerne derå, och lemna åt fastighets-inneliafvarne alltför liten möjlighet, att på det öfverskjutande fastighets-värdet kunna anvisa betalningssäkerhet för andia förbindelser. txviri Statsoch Banea-Utslnttens Utlåtanden. De af inrättningen utstälde eller garanterade förbindelser, egenteligen ämnade att representera fastighets-värdena i landet till det bestämda hogsta beloppet, komma likväl aldrig att ega någon annan grund för sin begärliga antaglighet i liqvider man och man emellan, än densamma, som befäster gångbarheten afsila andra, under Högsta Magtens egen garantie i öfrigt utgifne, förbindelser af olika art, eller det förtroende, som i allmänhet hyses till Statens egen fasta inrättning, och orubbligheten af de förbindelser den åtagit sig. Dessa hypotheks-inrättningens egna obligationer skola således icke blifva ansedde annorlunda, än såsom andra Statspapper, medförande enahanda olägenheter af en ostadig värdeberäkning, och enahanda anledningar till ocker och penningehandel, som från dessa vanligen icke kunna skiljas, och i detta afseende skola blifva afen så mycket mera menlig verkan, sorn de framför allt komma att leda till förlust för dem inrättningen är ämnad att understödja, eller de lånebehöfvande; hvilka, i utbyte mot sina på längre tid ställde förbindelser på en viss summa, vä! erhålla lika beskaffad obligation af inrättningen, men dock ej sjelfva de penningar, hvaraf de ävo i behof, annorlunda an genom försäljning eller förvexling af dessa obligatio. ner, med alia dervid äfventyrade förluster.
Men hon måste taga sig i akt, när hon gick deruppe utan arbete, att icke pappa sjelf fick se henne sysslolös, ty då sparade han icke på näfvarne, och hon skälfde i hela kroppen, då han – just som gubben der – kom emot henne med händerna på ryggen och ett egendomligt uttryck i sitt rödbrusiga ansigte ... Så kom en annan tid, då hon gick deruppe i annat ärende än blott för att svalka sig, då hon gick der med blodet i brand och hetta i kroppen som pådriven af en dunkel åtrå, som hon icke kunde stå emot, för att möta honom, som för henne var hela den brokiga verlden, alt det der oförklarliga, lockande, som hon visste skulle finnas utom den trånga dalsänkningen, der hon lefvat långa dagar, som verkeligen så småningom blifvit månader och år, fast det förekommit henne, att de aldrig skulle taga slut. Och alt detta nya såg hon förkroppsligadt hos honom, som ju kom derutifrån och förde med sig en fläkt af hela den brusande verldsrörelsen derute – denna typ för snobben i en småstad med sina ljusa polisonger, guldbågade binocle och blå byxor med mörka reverer ... Och så blef hon till slut ändock kastad ut i det böljande lifvet, detta lif, der en skeppsbruten simmerska måste hafva goda armar för att hålla sig uppe, med våld drifven bort från dalkjusan der, hvarur hon aldrig trodde, att hon skulle komma, bortkörd från fädernehemmet, der det stod i orangernas midt, fyrkantigt, hvitrappadt, utan alt anspråk på stil ... »Deux, noir pair», ropade croupieren, pekande på tvåan med spetsen af sin raka. Hm, Herre Gud, hvad man ändock är barnslig ibland, der hade hon ju kunnat göra ett riktigt godt kap. Så skakade hon på hufvudet, skrattade till för sig sjelf kort och hest och gick fram och lade sin hand på axeln af en lång blond engelsman, som satt i en fåtölj vid spelbordet.