Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan Utskottet sålunda redogjort för anledningen till den form, Utskottet gifvit åt ofvauberörde och öfriga Betänkanden, i frågor, angående Bankens låne-rörelse, får Utskottet tillkännagifva, att, emot det af Utskottet framlagda förslag till ändring af förr omförmälde Litt. c uti mom. 2 af nu gällande Banco-Reglementes 189 §., följande hufvudsakliga anmärkningar blifvit framställde, nemligen: att 1839 års taxeringsvärde icke borde antagas såsom grunden för lånesummans bestämmande, utan att i sådant full kunde tjena såsom rättesnöre elt medium af några års taxerings-värden; att orden: ”pröfning af omständigheterna i hvarje serskildt fall'’ böra utgå, emedan en sådan pröfning måste blifva godtycklig och kunde leda både till klander och ansvar; att, till undvikande af förluster för dels Banken och dels den enskilde, genom mindre fastigbets-egares inlockande uti förevarande lånerörelse, den na gällande föreskrift, att lån icke få utgifvas inom raaximi-summan till högre belopp, än som motsvarar -|:del af fastighets på landet taxerings-värde, måtte bibehållas; att, å andra sidan, lånerätten för jordegendom i städerna, måtte, lika med hvad Utskottet föreslagit, i afseende på hus och jord å landet, utsträckas tili egendomens halfva taxerings-värde, likväl med iagttagande af stadgad maximi-summa; samt att redactionen i så målto skulle vara origtig, som Utskottet förgätit, att vid de tillfällen, då pant, som har en äldre inteckning, i Banken belånas, äfven 3 års ränta å det förut intecknade lånet bör afdragas från den del af taxerings-värdet, hvarutöfver lån icke får meddelas. I anledning af dessa anmärkningar, får Utskottet anföra, beträffande först grunden för låne-summans bestämmande, att Utskottet, i öfverensstämmelse med hvad vid nästlidne
Bifölls; samt N:o 75, i anledning af väckt fråga om beviljande vid Handelsoch Näringsdisconterne af oundgänglige kostnader i och för införandet af vexlars discontering: Bifölls. Den 22 Maj. Från Hösrlofl. Ridderskapet och Adeln. O S. D. Vid förnyad föredragning af Lag-Utskottets den 20 och 21 dennes på bordet lagda utlåtande N:o 122, i anledning af gjorda anmärkningar vid Utskottets betänkande N:o 87, öfver väckta motioner, angående Concurslagstiftningen, biföll Ridderskapet och Adeln berörde betänkande och utlåtande med den förändring, att 42 § af Concurslagen den 12 Mars 1830 skulle ändras på sätt Herr Lagergren uti dess, förevarande utlåtande bifogade, reservation föreslagit. S'. D. Föredrogs och afslogs Constitutions-Utskottets den 21 dennes på bordet lagda utlåtande N:o 49, i anledning af väckta motioner om underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t, angående åtgärder för utarbetande af förslag till Nationalrepresentationens ombildning. S. D. Föredrogs och lades till handlingarne Conslitulions-Utskottets den 2l dennes på bordet lagda memorial N:o 50, i anledning af 2:ne Stånds beslut om voteringspropositioncr i representationsfrågan. S. D. Vid föredragning af St als-Utskottets den 21 dennes på bordet lagda förnyade utlåtande N:o 325, angående upprättandet af register öfver Riks-Ståndens protocoller, blef detta utlåtande bifallet, men beslöt Ridderskapet och Adeln derjemte, att, såsom ersättning för upprättandet af registren öfver Ridderskapet och Adelns samt Borgare-Ståndets protocoller, 5 Riksdaler utöfver de af Utskottet föreslagna 15 Riksdaler borde utgifva» för hvarje tryckt ark, och skulle de öfriga Rijcs-Stånden genom utdrag af protocollet vänligen inbjudas att sig med Ridderskapet och Adeln i detta beslut förena.
Mig synes att om, i stället för denna anstalt, Kronan öfvertoge Presterskapets rättigheter och en beständig TiondeRänta grundades efter Hemmanens storlek och godhet, så att Staten blefve den, till hvilken Tionden skulle utgöras, och att så väl af denna Tionde, som af Kronans behållne räntor, der sådane kunde finnas, ansloges Presterskapets aflöning i säd, i smör, i ost, i kött, i fläsk m.in.; så undvikes den directa beröringen ReligionsLäraren och Åhörarne emellan i detta afseende; ty det vore icke sagdt, att alla i Församlingen skulle Lill Presterne der aflemna denna Tionderänta, utan de kunde också anvisas åt andra Presteaflöningar, eller lill behållning för Staten. Yid denna lönereglering borde all Likstol och alla andra löninkomster försvinna, och ett jemnare förhållande de större och mindre Pastoraterne emellan uti aflöningsväg, skulle då kunna tillvägabringas. Vid denna lönreglering skulle ej mindre Kyrkoherdarnes, än äfven Comministrarnes, Klockarnes och Kyrkovaktarnes aflöningssätt förändras, så att Tionderäntan ökades till så stort belopp, som kunde beräknas, för att utgöra Comministerns, Kloc - Den 12 December f. m. karens oell Kyrkvaktarens löninkomst af Församlingen; hvaremot Comminister» fick sina vissa Hemman anviste, Klockaren sina och Kyrkovaktaren sina, så att man då icke, som nu, behöfde alt föra på fyra ställen hvad som kan lelvereras på ett. Då det synes vara mindre lämpligt att, lill beredande af någon bergning för Presternes Enkor och oförsörjda Barn, vissa års inkomster af Pastoralier och af Comministrarnes löner anslås under benämning Nådår, under hvilken tid Pastoral vården ofta måste skötas af en nyblifven Prest, utan erfarenhet i sitt kall; men en ordentlig
Jag tror, att hvarje medborgare, som bar den lyckan att äga en Konung, säkrast betryggar Honom på Sin höga plats. Jag anhåller om bifall till betänk, Hr Lefrén, Joli. Pehr: Jag har begärt ordet vid det tillfälle, dä Gr. Lagerbjelke yttrade, dels alt R. St. ovilkorligen vore Svea rikes innebyggares representanter i allt, och äfven i den fråga, som nu utgör föremål för öfverläggning, och dels alt R. St. ägde att deruti besluta. Jag bade trott, alt en man, bevandrad i Svensk lagkunskap, skulle framställt detta påstående under förutsättning, att man undantager de frågor, hvilka angå räntor och ligga inom äganderättens område, och der ingen lagstiftning har rätt att intränga. När man icke vill respektera äganderätten i ett land, då är man icke representant, antingen man är fördelad på Stånd eller på hvad sätt som helst, utan samhället befinner sig i ett upplösningstillstånd. Jag tror att denna fråga ligger inom äganderättens område, och jag kan icke frigöra mig frän denna min öfvertygelse, Derföre skall jag ock, sä länge jag bar en röst inom detta rum, votera för äganderättens helgd och R. St:s pligt att respektera densamma. Denna tätt skall, enl. min åsigt, förnärmas, om R, St., utan att böra dem, hvars rätt är beroende af denna fråga, uti densamma nu besluta. Jag vet äfven, att örn Konung och Ständer fatta ett slikt beslut, så finnes ingen makt i verlden, som kan skydda individen. Domaremakten måste då verkställa hvad statsmakterna beslutat, men ett är alt verkställa och annat är att förändra bestående förhållanden samt fatta beslut, som ligga utom dessa makters område. Eu annan ledamot har visat huru det skall tillgå, om man såsom Den 8 September f. m. 135 grundsats antager, alt hvarje individ skall höras, och han har dervid framställt den frågan, om detta hörande skall ske Socknevis eller distriktvis. Härpå svarar jag helt enkelt, ali hvarje individs rätt är helig.
Förordningen den 24 Augusti 1813 och 3 Kap. 6 § Missgerningsbalken, rätteligen kunnat försonas med böter, för tredje resan fylleri 13 R:dr 16 sk. och för sabbatsbrott 3 R:dr 16 sk., hvilka, vid bristande tillgång till deras gäldande, skolat umgällas med sexton dagars fängelse vid vatten och bröd, hvarutöfver något ansvar för Jonas Persson lagligen ej hort äga rum; men den af HäradsRätten, genom olaga tillämpning af straff för hans så kallade motsträfvighet att kyrkoplikten undergå, ålagda bestraffning blifvit stadgad till den vida svårare och ovilkorligen urbota af tjugofyra dagars dylikt fängelse, derigenom obehörigt lidande den sakfällde tillskyndats, samt Kongl. Maj:t och Kronan fått vidkännas en i annat fall tilläfventyrs onödig kostnad för hans underhåll i häktet; uppdrog jag, medelst skrifvelse den 30 Mars 1840, åt AdvokatFiskalsEmbetet i Kongl. Götha HofRätt att emot tillförordnade Domhafvande!!, som med HäradsRätten fattat det oriktiga beslutet, utföra den talan om ansvar och ersättning till vederbörande, som lag och sakens beskaffenhet påkallade. Härförutan hade jag fästat uppmärksamhet å ett af den i Härryda kyrka vid ofvanberörde tillfälle tjenstförrättande Prestman uthändigadt och till HäradsRätten ingifvet betyg, af innehåll, att ”Jonas Persson, för kyrkopliktens undergående i kyrkan inställd, dels varit med starka drycker belastad, dels vägrat att inställa sig å pliktrummet; och då detta förhållande vore stridande mot det skick och den stilla andakt, som vid gudstjensten borde råda, blefve Jonas Persson återsänd till Konungens Befallnings O o hafvande i länet, för att till ansvar för sin motsträfvighet befordras.”
Det är ej högt räknadt, om man antager att produkten af detta arbete, detta foder och denna gödsel blir 1 ä 2 tunnor råg och 4 ä 800 kannor mjölk om året mera, än hemmanet nu ger. Värdet af dessa produkter är således hvad denna skjutsskyldigheten minst kostar denna Iilla hemmansdel. Hvad kostar skjutsen då indirekte landets jordbruk? Resultaten kan af enhvar lätt beräknas. En talare har yttrat att skjutsväsendet torde böra inom de särskilda länen ordnas af de blifvande landstingen. Sedan grunden blifvit fastställd, må detta ordnande ide olika orterna verkställas genom regeringens försorg medelst Landshöfdinge-embetena eller medelst landstingen, men ingen af dessa kan fastställa den princip, hvarpå skjutsen skall ordnas, eller anvisa dertill erforderliga medel, hvilket tillkommer R. St:r allena. Den här föredragna punkten uttalar, enligt min åsigt, den enda rätta principen, och jag ber derföre få ånyo uttala min förhoppning att R. o. Ad. behagade antaga den, på det vi med ens må komma på den rätta vägen, då öfvergången sedan kan ske mer eller mindre fort, med mer eller mindre uppoffring. Gr. Mörner, Carl: Då skjutsväsendets historia i dag så vidlyftigt blifvit utvecklad, så är härvid icke något att tillägga, men jag anser mig endast böra yttra några ord i anledning deraf, att man påstått orsaken till det ringa antal entreprenader i de södra orterna vara den, att landshöfdingarne lagt hinder i vägen för dessas inrättande. Så är ingalunda förhållandet. I Kronobergs län, som troligen har det minsta antal entreprenader, nemi. nu mera blott i Wexiö och Ljungby köping, förfors på samma sätt, som i de öfriga länen. Man försökte att åstadkomma entreprenader på alla gästgifvaregårdar inom länet, men sådana anmäldes egentligen på vägen mellan Helsingborg och Jönköping, der reservskjutsen af flera skäl är särdeles tryckande. Då de skjuts-skyldige fingo till entreprenörerne betala ganska betydliga afgifter, uppsades efter entreprenadtidens förlopp dessa kontrakt, och de skjuts-skyldige föredrogo att skjutsa sjelfva i vanlig ordning. De ansågo nemi. att entreprenören förtjente allt för mycket derpå.
Hvad åter vidkommer de grunder och vilkor, som, i afseende å assigneringar på Banken, för framtiden må bestämmas, så bör Banco-Utskottet ej lemna obemäldt, att, så vida förtroendet till enskildes invisniilgar på Banken skall kunlla i längden underhållas och befästas, hvartill det just varit Utskottets önskan och syftemål att genom dess förslag medverka, första vilkoret derföre otvifvelaktigt måste vara , att sådana missbruk och bedrägerier, som i dylik väg kunna försökas, ej få opåtaldt fortsättas, och att inga formaliteter eller invändningar må kunna göra om intet det billiga anspråk allmänheten hos ett Verk, sådant som Banken, bör ega, att cj undandragas tidig kännedom om dylika på dess rätt och säkerhet omedelbart inverkande förhållanden; att föröfrigt det kungörande i Tidningarne, hvarom fråga uppstått, ej innefattar annat eller mera, än hvad hvarje enskild kan, utan någon betänklighet och utan behof af någon föregången varning, tillåta sig, i händelse invisningar utan egande fond skulle på honom utställas; och slutligen, att Banco-Utskottets förslag, enligt hvilket en persons utfärdade Assigna tioner Banco-Utskotlcts Utlåtande N.o 65. ] 7 Assignationer skulle kunna, äfven utöfver trenne gånger, blifva underkastade cassation, utan att han derigenom för alltid förlorade sin Assignerings-rätt, så vida han nemligen hvarje gång, genom penninge-insättning inom 24 timmar, låter förse sin räkning med behöfliga tillgångar, torde onekligen befinnas vara i detta hänseende mindre strängt, än det hittills gällande stadgandet, som förutsätter assignerings-rättighetens ovilkorliga upphörande, efter det Assignationerna blifvit 3:ne serskilda gånger casserade. I betraktande af dessa omständigheter har Banco-Utskottct ej funnit skäl att frånträda hvad Utskottet , uti dess Memorial N:o 39, i fråga om vil koren för Assignering på Banken, föreslagit; och öfverlemna)- härigenom samma förslag ytterligare till Rikets Ständers upplysta pröfning och afgörande. Stockholm den 11 Julii 1829.
(Se förslaget N:o 40 Föreskriften att, om beredi mål återförvisas till Ulskotts ytterligare utlåtande, Utskottet bör dermed inkomma till det Stånd, som återremitterat, har understundom blifvit sålunda förstådd och tolkad, att, oaktadt Tre Stånd redan fattat sammanstämmande beslut i ett mål , der deras röst utgjort Rikets Ständers, och der följaktligen beslutet erhållit kraft och verkan till expedition, det Fjerde Ståndet likväl yrkat, alt från Utskottet få emottaga ett utförligt och motiverad t Utlåtande med förnyad utveckling af ämnet i hela dess vidd, eller åtminstone med besvarande af alla anmärkningspunkter. Anspråken på denna mödosamma och fruktlösa omständlighet lära tjenligast förebyggas medelst den förklaring, alt, i ofvanberörde händelse, Utskottet må endast örn sakens utgång i korthet underrätta det återremitterande Ståndet. (Se Förslaget N;o 7.) På intet ställe i Grundlagarne finnes samfäld öfverläggning Riks''Stånden emellan förbjuden, men ej heller någorstädes uttryckligen tillåten. Mot Stats-författningens grunder och National-representationens form strider dock ingalunda en sådan gemensamhet, så framt hon, vid hvarje tillfälle, eger rum med Riks-Ståndens enhälliga vilja, och för öfrigt ej utsträckes äfven Lill besluten, hvilka, i följd af sjelfva Stånds-fördelningens natur, måste serskildt fattas. Utskottet hyser den öfvertygelse, alt under en samfäld discussion, i allmänhet vid frågors remitterande och, någon gång, vid öfver'läggningen om deras slutliga behandling, meningarne skulle lättare utbytas, bättre redas och närmare sammanjemkas, allt utan ordningens och talfrihetens störande eller minskning, men med undvikande af mången omgång och många skiljaktigheter. (Se Förslaget N:o 5.) Jemlikt Riksdags-Ordningens 53 och 58 §§-, må ett Stånds beslut icke upprifvas genom ny öfverläggning, eller vid Protocolls-justeringen ändras.
Ståndet afven uu så måtte göra, och således, med afslag å Utskds Betänk., bifalla mitt förslag eller att sqvadronscheferne vid Konungens värfvade HussarReg:te måtte erhålla hvardera ,2,400 rdr och Regdsqvartennästaren 1,800 rdr i årlig lön. Frih. Åkerhjelm: Jag kan icke föreställa mig, att, då K. M. hvarken vid föreg:de eller denna Riksdag funnit lämpligt göra framställning om ifrågav.-de löneförhöjning, ehuru han dertill ej saknat ani. på grund af Reg:tschefens underd. hemställan, Han icke skulle hafva andra mera välgrundade skäl för denna underlåtenhet, än de, som nyss blifvit anförde. Orsaken ligger sannolikt i den antydan, som i förbigående blifvit gjord af den föreg:de talaren, eller att lönerna icke äro så små, som de synas på papperet. Det skulle äfven för StatsUtsk:t blifva alldeles omöjligt att tillfredsställa alla enskilda motionärers framställningar. Jag ber att få begagna detta tillfälle, för att till R. o. Ad:s kännedom meddela i hvilken hög grad anspråk göras på Staten af de enskilde motionärerna; de hafva nemi. yrkat, utöfver hvad K. M:s Propos. uptager, uti årligt anslag 705 847, som för 3 år gör 2,1 1 7,543 rdr, i anslag på en gång 23,684,085, i löneanslag 14,251,554 rdr, hvilket sammanlagda belopp, jemte en häruti icke intagen motion om återgäldande af Kabinettskassans fordna skuld, utgör omkring 40,000,000 rdr. Yid så beskaffadt förhållande kan det väl förklaras att StatsUtskd, vid tillstyrkandet af sina anslag, nödgats tillse att desamma ligga inom rimlighetens och billighetens gränser, och det måtte väl finnas riktigt att man vid en fråga, sådan som denna, fäster ett tillbörligt afs:de vid K.
Petreuses tid, du vet, hon var förr köksa hos assessorns, tjocka Lovisa, hon, som den tiden gick och slarfva' med bokhållaren. Men nu är hon minsann både dygdig och anständig. Schana andades åter. Tänk att hon kommit undan för så godt pris! Hon lät glada Katrina prata, medan hennes tankar sväfvade vidare, tillbaka dit, där »han» bodde. Men sinnesrörelsen hade varit för stark, hon darrade i hela kroppen, som om hon haft feber, och tårarne trillade ned för hennes vissnade kinder. »Hut! jag tror minsann käringen gråter», snäste Katrina och fäste en sträf blick på väninnans upphettade ansikte, »gråter och vojar sig som en annan pipsill, fy sjutton! Och för hva'? Pjoller!» Hon gick med styfva fjät och högburet hufvud, körde ut läpparne och rynkade sina buskiga, grå ögonbryn. »Pjoller, gamla harpan! Kan man tänka! Att lipa som en öfvergifven brud. Blir det slut snart, hva'?» »Gräla på bara, Katrina», snyftade den gamla flickan och snöt sig i sin bästa kyrknäsduk, »gräla på bara, själf tycker jag också att jag är så löjlig, så det är en skam. Jag tänkte, jag ville, jag jag vet inte själf.» Katrina såg på henne en stund, hennes mun drog sig till ett egendomligt vekt leende, hon slog henne på axeln med sin bara och sträfva hand, det var ett slag, som urartade till smekning, och i en blid, nästan höflig ton sade hon till slut: »Gå hem och lägg sig, Schana! I morgon klockan fem kommer han. Herre Gud vi ä' ju alla skröpliga, vet jag, och inte annat än människor! Jag ä' människa, jag också, Schana, jag ä'...» Det var inte utan att fru Lamströms sträfva stämma darrade en smula, väninnans rörelse hade smittat. »Adjö, i morgon klockan fem! Jo, jo, Schana, i morgon klockan fem kommer han.» Hon gick med raska, karlavulna steg framåt boulevarden till och försvann mellan träden.
Enligt Markegångs-Taxorna är medelpriset för en cubik fot träd uti form af ved , för inrikes Consumtion i i3 Län **), sedan Productionskostnaden blifvit afdragen , icke 2 runstycken. För samma cubikfot under form af Mast-timmer eller Bräder, erhåller Producenten, vid inlastningen till export, minst 8 sk., eller vid pass 48 gånger så mycket. Utförd och försåld i Engelsk hamn, gäller denna cubikfot 1 R:dr *) Ända till Sex R:dr Hamb. Banco för en Bjelke. **) Dessa Län äro: Norrbotten, Westerbotten, Wester-Norrland, Jemtland, Gefleborg, Stora Kopparberg, Wermeland, Örebro, Jönköping, Kronoberg, Kalmar, Blekinge och Gottland, 464 Den i5 April. i Banco, det vill säga 6 gånger mer än vid. inlastningen och vid pass doo gånger iner än i form af huggen Ved på Productionsorten. Det är således endast våra egna Författningar, som tvinga Landtmanneii att sälja de Skogs -effecter, som exporteras till så låga pris Svenska Skeppsägaren behagar att utsätta *). Detta är icke allenast orimligt och skadligt, utan till hög grad orättvist. Sådana Lagar demoralisera hela Nationer, då de deremot som äro billiga och rättvisa, medföra den mäst välgörande verkan, äfven på folkets lynne och tänkesätt. Hit kan lämpas b vad ett stort snille sagt: ”Det gifves ett medel att *) Adam Smith säger: '‘Nar en Nation ger sina egna Köpman, Handtverkare och Manufacturister ett slags Monopoliitm på den inhemska försäljningen, höjes Manufacturoch Handelsvinsten, utöfver ett billigt förhållande till Jordbruksvinsten * och deh förra drar följagtligen fräd Jordbruket en del af det capital, som på detta sistnämnde förut blifvit användt, eller i annat fall derpå skolat användas. Detta icke allenast nersätter det Verkeliga värdet af Jordbrukets produet, utan minskar äfven dess vinst.
Väsendtliga brister skulle likväl hafva blifvit afhjelpte och månget rättvist klander förebygdt, om man åtminstone velat antaga vissa kapitel i det nya förslaget. Man kan möjligen säga, att de Komitterade, sora utarbetat detta förslag, gått längre, än R. St:r hos Kongl. Maj:t anhållit om. Så begärde R. St:r, vill jag minnas, endast revision af handboken: här äro hela kapitel omarbetade. Ser man t. ex. på t:sta kap , finner man att Hrr Komitterade framställt förslag till en nästan fullständig förändring af högmesso gudstjensteu. Skulle det emellertid öfverlemnas åt mig sjelf att välja mellan den gamla handboken och det nya förslaget, skulle jag icke tveka att antaga det sednare. Det eger nemligen ett så afgjordt företräde framför den förra, att jag icke tror, det någon med deri minsta sakkännedom skall kunna jäfva detta omdöme. En sanning är det likväl, som jag anser mig icke böra förbigå, med särskildt hänseende till detta första kapitel, att ritualen för vår högmessa, sådan den tinnes i vår handbok, så införlifvat sig med folkets åsigter, att man otvifvelaktig! skulle kanske till en början störa mångens andakt genom ett för hastigt antagande af ett nytt. Uti lithurgiskt hänseende kan man icke annat än önska framgång redan åt detta första kapitel, men för det religiösa lifvets befrämjande torde det icke vara absolut nödvändigt, då man icke hört något klander emot det nu gällande, och hade något funnits, sorn varit afvikaude från tron och sanningen, så hade tvifvelsutan klandret H. 111. Måhända hade det också legat mindre vigt på ett b rådstört ad t antagande af detta törsta kap.; det hade sednare kunnat göra sitt företräde framför det gamla gällande. Antager män åter icke några af de andra kapitlen i det nya handboksförslaget, så kan jag icke finna annat, än att Svenska kyrkan och Svenska folket, derigenom gjort en stor förlust.. Så må jag framställa ":dra kap. Detta handlar nemligen om litanian och de allmänna kyrkobönerna.
M. vore sinnad att Sjelf vidkännas alla öfrige i och för förmätningen bestridde nt. gifter, tillstyrkte Statsrådet i underddiet, del nådig skrifvelse om anvisande af ofvanherörde 161,508 r:dr 13 sk. 3 rst. b:co mätte, i öfverensstämmelse med dertill upsatt förslag, som nu uplästes, varda till R. Sl:s SlatsUlsk. aflåten”. När K. M. later detta prot. komma till Ständernas kännedom, så kan jag icke inse ali någon Riksdagsman träder Statsrådets hemligheter för nära, då han omförmäler hvad som är tryckt och af alla kändt. Frih. Cederström: Hr von Harlmansdorffs mening härefter hvad jag finnér, förmodligen varit att Statsrådets ledamöter skulle mot det beslut, Konungen velat antaga lill begärande af endast en partiell godtgörelse utaf ulgifne förmälningskostnader, göra sådane enhälliga och kraftiga föreställningar, att beslutet antingen ej kunnat med rådgifvarepersonalens bibehållande varda fattadt, eller åtminstone alt besagde erinringar skulle hafva i prot. influtit. Hvad det första alternativet beträffar, kan jag ej medgifva alt rådgifvarne bordt, för alt få sälta mot Konungens afsigt i delta mål ett enhälligt motstånd, äfventyra alt beröfva Honom och riket rådgifvarepersonalens vidare fortfarande i sitt kall; och hvad den sednare fordran angår, synes mig, äfven der, svaret lätt nog vara funnet. Om nemi. protm fördes så noga som i fordna tider, t. ex. på 16- och 1700-talen, hvarvid ordagrannt infördes hvad hvar enda lliksrådsledamot yttrade, då kunde man med något skäl göra en sådan aomärkn., som den Hr von Hartmansdorff framställt, men enär det är kändt huru och på hvad sätt protm efter 1809 föres, hvilket ej för någon som läst de prot. hvilka genom Const.Utsk:s försorg blifvit R.