Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är naturligt, att då en ledamot på detta rummet talar om Konungens önskan, hvilken vanligen, efter parlamentariskt bruk, icke plägar här mycket omröras, så är det dock med allvarlig önskan hos den individen, som talar, att gå Konungens önskan till mötes. Nu vet jag ej om jag kan taga för alldeles afgjordt att sådan vore den värde talarens önskan. Att han begagnat tillfället och vändt sig lill H, Ex. Ministern för Justilite-ärcndena skulle 640 Den 23 December. väl vara ett prof på en sådan allvarlig önskan; men om det varit endast för att få svar på sin egen önskan, så hade han haft tillfälle alt vända sig till II. Ex. enskildt. Nu får jag, som ledamot af detta Hus och medlem af Svenska nationen, förklara, att huru liflig än Konungens önskan må vara att få en ny lag, så tror jag, att nationens att få en ny criminal-lag, är lika stor, och att den varit, flere år innan Konungen uppträdde på thronen, af Svenska folket ådagalagd. Således, och fastän jag ingalunda dermed vill säga, att icke jag, som individ, gör det största afseende på Konungens önskan, tror jag dock att vi, som representanter, böra komma ihåg Svenska folkets önskningar, och det kanske i främsta rummet. Jag öfverlemnar nu ordet till H. Ex. Hr Just.ministern, i fall han anser sig böra besvara denna frågan, som jag tror, efter mitt begrepp, hade kunnat vara gjord i enrum till och med; men jag får förklara, alt om H. Ex. ämnar blifva mycket öppenhjertig i afseende på Konungens önskan, hvilket naturligtvis icke angår mig, så förändrar detta icke min önskan som medlem af representationen. Gr. Gyldenstolpe: Jag anhåller att få fästa den siste talarens uppmärksamhet derpå, att jag icke som han begagnat mig af ordet ”Konungens” önskan, utan ”Kongl. Majlis.”
Jag anser, på grund af hvad jag anfört, det förslag Hr Cederschiöld framställt egentligen icke angå den fråga Const.Utsk. velat väcka, utan syftar det snarare på att utvidga Const.Utsk:s förslag till en annan, så vidsträckt och så svår förändring, att det lätteligen kan komma alltsammans på fall, hvarföre det icke heller lämpligen bur uptagas såsom äfven rör:de ett ämne hvilket icke Const.Utsk. väckt. Den förste talaren som här upträdde har något ytterligare försvarat de af honom framställda satser, och han har såsom exempel på hvarthän det skulle leda, om man alltför mycket detaljerade frågan i stadganden, åberopat att det icke förefinnes några föreskrifter, huru med Regeringen skall förhållas om Konung dör och Kronprinsen är sjuk eller vistas utrikes och att man således äfven borde reglera härför. Jag får fästa upmärksamheten på, att denna fråga är afgjord, ithy att i och med detsamma Konungen dör, så är Thronföljaren Konung, och om den då blifna Konungen är sjuk eller vistas utrikes, är derom stadgadt i 39 m. fl. §§:r. Hvad åter beträffar det mycket omtalade behofvet eller lämpligheten af det näst sista mom. i 39 §:n, så ber jag att få framställa ett exempel på huru det skulle gå i händelse detta stadgande icke funnes. Föreställom oss att det vore utstruket ur Grundlagen på sätt Ilr Gunther önskat. Det händer att Konungen vid ett tillfälle, då Thronföljaren vistas i Skåne, sjuknar, samt att vid samma tillfälle icke något Norrskt Statsråd finnes i Stockholm. Naturligtvis skall man, enl. lagen, då Konungen sjuknar så att Han icke kan vårda Sig om RiksStyrelsen, efterskicka Kronprinsen för att Han må blifva Regent. Under den tid som åtgår innan Han hinner till Stockholm finnes ingen Regering. Men nu får man veta att Kronprinsen äfven är illa sjuk; då är man återigen utan Regering. Då finnes ingen annan råd än att skicka till Norge för att hemta de Norrska ledamöterne till en InterimsRegering, och innan de binna hit och InterimsRegeringen kan konstituera sig är man också utan Regering.
Genom de ensamt af enskilda medel bekostade och af Majoren vid Vägoch Vattenbyggnads-korpsen C. E. Nordström anställda noggranna undersökningar, hade ådagalagts, att en jernvägsanläggning mellan Fahlun och Gefle ej blott vore verkställbar, utan skulle, jemförelsevis med andra dylika anläggningar, kunna särdeles lätt och med ganska billig kostnad åstadkommas, samt att den 8!/8 mil långa väg-linien kunde läggas i en ovanligt rak riktning mellan hafvet och Fahlun, hvilken sednare stad egde dels segelbar, dels Bih. till R, St. Prot. 1853 & 4854. 4 Sami. 1 Afd. 2 Band. 49 Haft. 4 26 Stats-Utskottels Utlåtande, Jtt 274. flottbar kommunikation med flertalet af de socknar inom Stora Kopparbergs län, som icke genom Strömsholms kanal eller på annat sätt hade den kortaste utfarts vägen till Mälaren. Enligt den uppgjorda plan-kartan skulle denna jernväg utgå från kronovågen i Fahlun, följa sjöarne Tisken och Runn till Korsnäs, der gå öfver en vik af Hosjön in i Wika socken, förbi Sandviks kapell, söder om sjön Fisklösen, men norr om sjön Ryggen, vidare söder om Loltsjön, inom Stora Skedvi, samt sjöarne Häglingen och Lögkärn, inom Husby socken, derefter fortgå norr om sjöarne Ängskärn, Hyen och Tolfven inom Thorsåkers, och Axkärn, inom Ofvansjö socken, mellan sjöarne Södra och Norra Krönkärn, samt norr om Näsbyggeoch Storsjöarne, men söder om Ofvansjö kyrka och mellan Hogbo och Forsbacka förbi Tolffors bruk samt i Wahlbo socken, till tullhuset å den s. k. brobänken vid Gefle hamn, samt sluta vid jernvägen derstädes. Banan, som under långa sträckor komine att erhålla ett horisontell läge, skulle i allmänhet få en obetydlig stigning och ingenstädes högre än 1 på 60 fot. Utom bangårdarne i Fahlun och Gefle, skulle 4 mellau-stationer komma att anläggas.
Arwidsson hade en gång tillsammans med Dahlgren utgifvit den humoristiska tidningen »Kometen». En annan tid kom, då Arwidsson icke kallades till någon glad öfverläggning om en eller annan qvick eller satirisk uppsats, utan jemte två andra män kallades att vid Dahlgrens dödssäng emottaga hans högtidliga förtroende angående hans testamente till allmänheten: utgifvandet af hans samlade skrifter, för hvilket han sjelf lemnat hänvisningar. Men utom detta fingo de äfven ett annat testamente: det var berättelsen om den sjukdom, som, i så många år hjeltemodigt besegrad, utgjort Dahlgrens sorgliga hemlighet ... För att nu tala om huru Dahlgren kom att från den rena poesien slå in på romanens gebit, måste vi berätta den anledning, som förorsakade hans första, såsom han sjelf ofta uttryckte sig »födslovånda». Dahlgren hade en bror, en temligen vidlyftig och oordentlig person, om hvilken han dock drog försorg. En dag bar det sig så, att han vid sin hemkomst fann att hans klocka försvunnit, och vid förfrågan efter densamma erhöll han af brodern den upplysningen, att klockan råkat på villospår och hamnat på ett visst näringsställe. Att tänka sig Dahlgren med sitt jovialiska utseende i vrede låter sig knappast göra. Deremot är det lätt att föreställa sig, med hvilken bedröflig fysiognomi han genomsökte den magra plånboken, utan att finna någon resurs att återbringa klockan på dess plats. I denna brydsamma stund blixtrade en idé upp för honom, och som det bar till att vara under skolferierna, kunde han sätta den i utöfning. Hastigt började han kläda af sig och gå till sängs, hvarefter han befalde brodern att genast sätta sig vid skrifbordet – och nu tilldrog sig, enligt hans eget intyg, att han, sängliggande i två och ett halft dygn, under feberaktig ifver medhann att dikterande börja och fullborda en roman i två delar, bestående af nio ark. Om en sådan arbetskraft torde icke ens Alexandre Dumas den äldre hafva drömt.
Efter som barnet utvecklas ochj ju nere goda vanor det inhä nitat, dess mindre behöfver kroppsaga användas som uppfostringsmedel. Då kan man med ord tillrättavisa det, och anser jag då i de flesta fall endast två saker påkalla kroppsaga: osanning och olydnad. Kanske säger man, att ett barn, som blir strängt uppfostradt, ' griper till osanningen för att skydda sig. Ett barn skall icke ha ris för ett fel, som det genast uppriktigt erkänner, men osanning och olydnad måste strängt bestraffas. Nu tänker någon, att dessa dresserade barn bli ena förskrämda stackare. O nej! De blefvo friska, hurtiga, glada och kärleksfulla barn, som t. o. m. hade en vördnadsfull kärlek till riset. En dag, då riset fallit ner. från sin hedersplats i ett hörn, kommer min lilla Elsa och ropar helt bestört: » Mamma, mamma, jiset liggel på dolve, jiset haj fallit nej », och blef först lugn och nöjd, då riset åter satt på sin rätta plats. Jag tror nog, att det finnes barn, som kunna uppfostras utan kroppsaga, men hvad jag funnit, är att riset ofta är välbehöfligt och att agan ofta utöfvas allt för sent. Mycket försiktig bör man vara, när det gäller att gifva barnen sötsaker, framför allt må de ej fä tigga sig till dylikt, till men för magen och karaktären med för resten. Att barn kunna komma ganska långt i att behärska sin smak för godsaker, visar följande exempel. Min lilla dotter fick en dag följa med på en bjudning till värdens, en bagare. Under det vi stora njöto af kaffebordets härligheter, sutto de små, värdens lilla son och min dotter, vid ett bord för sig själfva och väntade sin tid. Bjudningen gick sin gilla gång, led mot sitt slut, vi tackade ' och gingo hem. Om en stund säger min lilla flicka: » Snälla mamma, får jag en smörgås, jag är så hungrig? » » År du hungrig, kära barn, och har fått så mycket godt? » » Inte har jag fått något, » säger hon helt stilla.
December ij56, angående straff' för inneha f vande af dyrk, rn. m., sålunda ändras, att af de deruti utsatta två straffbestämmelser af nio par spö för man och sju par ris för qvinna, eller deremot svarande fängelse vid vatten och bröd, endast sistnämnde bestraffning, eller tolf dagars fängelse vid valten och bröd, får tillämpas, då brottet första gången föröf vas ; 5:o att en författning likaledes måtte beslutas, hvarigenom, med ändring af Kongl. Förklaringen den 2.3 Mars 180J samt Kongl. Förordningen den 21 Januari iyy3 och Kongl. Brefvet den 26 October iygo, så vidt derigenom är stadgad ovillkorlig bestraffning af spö eller ris, dels för tillgrepp ur ficka, dels ock för mjölkning af annans ko, får edler get ute på marken, föreskrifves, att, då någon af desse förbrytelser första resan begås, fängelsestraff vid vatten och bröd, motsvarande det i nämnde författningar, för hvarje falt, utsatta spö- och ris-straff, alltid skal! åd ömas. Stockholm ».len 2 April 1840. Reservation: af Herr Hegardt: ”Sedan Utskottet beslutat, att, till den framställning, som Rikets Ständers Juslitias-Ombudsman gjort om afskaffande af 3 Bag-Utskottets Betänkande, N:o a5. spö- och lis—straff för hrot!- af icke urbota egenskap, foga del förslag, alt tillämpning af berörde straff hädanefter ej eller må ega rum för åtskilliga andra förbrytelser, hvilka, efter nu gällande Lag, ej kunna försonas ulan kroppslig bestraffning; så får jag, med åberopande afdeåsigter, som. jag uttalat under frågans behandling inom Utskottet, anmäla min reservation mot det af Utskottet fattade beslut om ändring i 6 §. 4° Gap. Missgernings-Balken , med afseende på straff för inbrottsstöld. Jag kan nemligen ej
Gif honom arbete och afsättning på sitt arbete, så skall han icke blott få födan för sin familj, utan äfven kunna serskildt lemna ifrån sig penningar att användas för en framtid, då sjukdom inträffar och hindrar honom ifrån alt förtjena sitt uppehälle. Jag anhåller att mitt yttrande mätte få medfölja motionen till Utsk. Jag afstyrker bifall till motionärens framställning sådan som 1 H. 12 178 Den 14 December. den nu är. Jag inser mycket väl den goda syftningen uti motionen, men motionären saknar, i min tanka, den erfarenhet, hvarigenom lian kunnat inse hvaruti det skadliga i var ekonomiska lagstiftning ligger. Gr. Löwenhjelm, Carl Gust.: Om det är med verklig glädje som hvar oell en af oss äldre se yngre ledamöter egna sig till sådana arbeten sorn den ifrågavar. motionen innefattar, så är det äfven, å andra sidan, förenligt med, nästan oskiljaktigt ifrån den redbarhet, som hvarje medlem af detta hus bär inom sig, att uttrycka sin öfvertygelse om ett ämne som är af den beskaffenhet, som det ifrågavar., då man har någon praktisk erfarenhet af saken. Det är på grund af det sisla slutet af motionen som jag uppehåller 11. o. Ad. några få ögonblick för att yttra, alt dä jag anser kommunal-slyrelsen, i den inskränkthet den nu har hos oss, innefattande endast socknarnas angelägenheter, vara ganska nyttig, så skulle jag deremot tro, att den utsträckning motionären velat gifva den är ett mistag. Jag är långt ifrån all vilja stämpla detta misstag med så skarpa nyancer, som den siste värde talaren. Jag skall inskränka mig till ett yttrande, som en ledamot förut haft, hvilket rör det praktiska af saken, nemi. att till förslagets utförande nödvändigt erfordras penningar. När man såsom Landsh. har haft dylika ärenden om hand, sä har man, enl. hvad säkerligen hvar och en här närvar., som haft dylika updrag, kan intyga, vunnit erfarenhet om, huru svårt det är, att få auktoriteter samlade, emedan de äro hindrade dels af enskildta göromål, dels af lojhet för allmänna ärenden, Synnerligast om det kostar penningar.
Herr Åke lade intet band på sitt vresiga lynne. Jag skall hänga den skurken Palikka i den högsta gran, som burit ett bastrep. Trettio långbenta räklar lofvade han mig i ärligt skotthåll. Jag skall spika hans öron öfver mitt hundstall. Vår jagt har utfallit excellent för denna årstid, anmärkte grefve Per, beredvillig att förklara nederlaget som seger. Min bäste fältmarskalk, jag vill hålla Visingsborg mot ert Lavila, att vi i Mars eller Oktober skulle hafva nedlagt trettio högdjur på denna superba jagtmark. En rörelse uppstod omkring grefvinnan. Hon hade burit middagens bukett vid sin barm och under ridten tappat detta dyrbara minne, jämte dess guldkedja och silfvernål. Man sökte utan framgång. Jagten hade långtifrån utfallit så lysande som dess tillställare hoppats, men en krigare måste vara beredd på lyckans omskiften. Det borde dock räknas såsom en seger, att den förnämste gästen återvände som pristagare. Wittstocks minne. Segern aftorkar många tårar. Efter hemkomsten från jagten var herr Åke nödsakad aflägsna sig en stund för att taga ett bad på porsris. Hans förnäma gäster hade spridt sig i grupper, de äldre i samtal, de yngre i lekar. Utom de redan nämnda och flera onämnda sågos här presidentens döttrar Kristina och Beata Kurck; friherrinnan Brita De la Gardie från Lemsjöholm; fru Beata Uggla, född Wachtmeister, från Brödtorp med sin son Klas; fru Katarina Bjelke, född Fleming, från Svedja; fröknarna Karin och Sigrid Horn från Åminne; fröknarna Sara Skytte och Elsa Duvall; den nu nittonårige Herman Klasson Fleming till Villnäs, sedan amiral och riksråd; Arvid Göransson Horn från Kankas och unge kornetten Henrik Hansson Lindelöf till Kärkis, hvilken dessa dagar skulle afsegla till Tyskland. Grefve Per och presidenten Kurck sutto i ett af tälten, fördjupade i ett samtal om Finlands styrelse. Välan, sade grefven, ni känner er assessor i hofrätten Henrik Teit. Jag designerar honom till den förste bergmästare här i landet. Se där unge Lorentz Creutz.
Den förbättring i underjägarnes lönevilkor, som sålunda blifvit i nåder medgifven, har, i förening med det biträde vid bevakningen å parken, som lemnas af de der anställde plantörerne, enligt hvad jägmästaren till mig inberättat, verkat till en betydlig minskning af åverkningarne, under det att de lagförde åverkarnes antal likväl tilltagit, hvilket förhållande synes förutsätta ett ökadt nit hos den bevakande tjenstemannapersonalen. Till underdånig åtlydnad af hvad Eders Kongl. Maj:t i nåder befallt i afseende på inköp af de hemman, hvilkas belägenhet hindrar kronoparkens noggranna bevakning, har jag från vederbörande infordrat förteckningar å dessa hemman jemte så noggranna uppgifter, som möjligt, angående deras beskaffenhet till ägor, häfd och byggnader, samt deras värde, så väl efter bevillnings-taxeringen, som ock efter beräkning af de i orten gångbara salupris. Vid insamlande af dessa upplysningar har jag varit biträdd af ortens domare, kronofogde, kyrkoherde och länsman, hvilka, efter noggrann andersökning samt med ledning af uppgifter från provins-landtmäteri-kontoret, värderat ifrågavarande hemman; och har det visat sig, att de hemman, som dels ligga alldeles inom kronoparkens yttre gränser samt dels med sina ägor inskjuta i parken, alla ägande rätt att begagna vägar och stigar öfver parken, tillsammans utgöra 54 mantal, förmedlade till 16 V, att åboerne derå utgöra ett antal af 124, att hemmanens sammanräknade taxeringsvärde uppgår till 41,256 R:dr, men att värderingsmännen uppskattat det verkliga värdet till 110,600 R:dr b:ko. Den 8 Oktober 1846 höll jag på stället en sammankomst med dessa hemmans innehafvare, dervid likväl, i anseende till deras alltför högt uppstegrade anspråk, ingenting kunde för ändamålet uträttas; men sedermera hafva åboerne å några af hemmanen anmält sig hågade att sälja sina hemmansdelar på någorlunda antagliga vilkor, derom underhandling nu pågår.
N:dr matte befrias frän all Lön-afgift: akt de Tjenstemän, hwilkas Löne-In, komster stiga deröfwer, beskattas enligt BewillningsUtskottetö sednare förflag: att, wid beräkningen af Löne - inkomster intet afdrag mä wara tillätit för hjelpare ät Civileoch Ccclesiastique Embetsman, och stuteligen, att det i allt öfrigt förblifwer wid Utskottets sörsta förslag. 2 §. Blföllos Bewillnings, Utstottcts i dest förklaring öfwer anmarkningarne gjorda förslag. z §. Bifölls Bewillnings - Utstoitets förklaring, rörande Bewillning, efter Rust-tjenstmarker, samt rörande Bewillning as Frälse-Egendvm, som ef utgör Ränta i Rusttjenst, med förbehåll, att färststdt Taxering af hus ej mätte äga rum, utan blott i allmänhet pä byggnaderne afseende hafwas, wid bestämmande af Jordegendoms warde. Widare ansägs, att den i denna Artikel förestagna Bewillning pä Arbetsfolk, borde förhöjas lill 50 procent, emot den afgift, som i Utstottcts första förstag är utsatt. Ve - Bestöts att för Krögare och Krögerstor samma Clatzer och samma afgift för Säster, skulle bibehållas, som i i8ro ars Förordning är bestämt. 4 §, Bifölls förhöjningen till 8 st. per Stig för Kolnings - rättigheten ä Kronans Allmänningar och Recognitions - skogar. 5 §. Bifölls Bewillnings, Utstottcts swar pä Anmarkningarne. 7 §- Likaledes. z §. 1 och 2 Mom. likaledes. Äfwenledes bifölls Bewillnings-Utskottets sivar pä Anmarkningarne, rörande afgift ä DisconttAclier och i andra Actie-Werk insatta Capitaler. 9 8- Om Bewstlning af Sterbhus, Testamenten, Gäswor och Fidei-CommisterB.fölls Utstvttets swar pä Anmärkningarne. ; Arrikeln.
Fröken Munktells kompositioner — bland hvilka främst står en suite för orkester — utmärka sig äfven för mycken melodirikedom, fin känsla och en lätt och flytande form. Bland hennes sånger nämna vi i främsta rummet » Sof » och » Sorrento », med framgång sjungna både här hemma och i utlandet. Om en annan sång, » Melodie », utförd i Paris på en af Amalia Riégos konserter, gifven i den kände bataljmålaren Berne-Bellecours kolossala atelier, skref Postoch Inrikestidningars pariskorrespondent i numret af den 23 maj 1885: » Ett särskildt nöje var att höra fröken Öhrström sjunga en högst intagande komposition » Melodie » af fröken H. Munktell. » Som sagdt, både här hemma och utomlands har hennes begåfning som tonsättarinna vunnit stort erkännande, framkallat mycken sympati, och vi instämma gerna i Théodore Lacks en gång om henne fälda yttrande: » Ce n ' est pas une femme qui compose, c ' est un eompositéur! » — » det är inte en qvinna. som skrifver musik, det är en kompositör! » Och detta var antagligen det högsta beröm, den spirituelle fransmannen trodde sig kunna ge. Fröken H. Munktell är född den 24 november 1852 — således ännu med hela framtiden för sig, och en vacker framtid, det tro vi oss kunna spå. Hennes anlag äro så utpräglade, hennes uppfattning så fm, att om hennes energi går hand i hand med talangen, vi helt säkert någon teaterafton i kommande år skola få helsa henne som en operakomponist af rang. Den Munktellska slägten har då med trenne namn skrifvit in sig i vår konsthistoria: Henrik Munktell, fadern, Emma Sparre (den bekanta målarinnan) och Helene Munktell, döttrarna. Och det är minsann vackert så! I dagens nummer hafva vi tillika nöjet få meddela en originalkomposition af den begåfvade tonsättarinnan. Vi äro öfvertygade om, att detta skall bereda många af våra läsarinnor ett nöje, på samma gång det bidrager till omvexling i tidningens innehåll. Viola Trieolor.
ningar kiinna göras mot koinpositionena enhet och deii logiska skärpan i hennes bevisföring, star Iion i friga om stilens liflighet, sjalfva franis t ~ n i n g s s ä t t e t s klarhet öfver allt beröin. Fh af vara 1111 lefvande prosaförfattare inom det skönlitteriira oinrådet torde i det af seendet h n n a mäta sig med henne. Det ligger en tjusning i hennes sph ?k, som verkar oeinotst~iidligt .fangslande. Hon älskar bilder, iiien bil-. derna äro alltid träffande och mklnnde. Naturbeskrifningarna iiro mättade med poesi, men enkla .och sanna. Hon fraintrollar stäiniiingar och situationer, soni ' verka med en illusorisk sanning på läsaren. Hiii. vackert ' förstår hon ej med nkgra penndrag att måla den nordiska sommarnattens mystiska skönhet, Iiiir klart stiiller hon ej framför v i r blick dessa stäinningsfulla norrliindska landskapstaflor, p&amp; en gång allvarliga och lifliga, fiilla af vemod, men äfreii fulla af kraft! Det vill en stor konst till att kiinna berätta s&amp; som Xathilda Roos gör. det, man skdl aga en konstnars sjiil, en konstnärs blick, och iugen reflekterande läsare betviflar efter genoinliisaiidet af hennes sista arbete, &gt; ~ e n &amp; n skuggor Meddelanden. FredrikaFrökel8 M. Sz ' low, en af Förbiiiidets styrelseiiiedleniiiiar, som i egenskap af sekreterare i stipendiekoinitéii företagit en resa i landsorten ' för att väcka intresse för stipendiefonderna, har samtidigt för inbjudna kretsar läinuat redogörelser för Förbundet i dess helhet. Tack vare det tillinötesghende, som styrelserna för de högre flickskolorna risat, i det de afgiftsfritt ställt lokaler till fröken Silom förfogande, liar ett större antal personer kommit i tillfälle att erhålla narniare kunskap om Förbundets verksamhet.
Riksbankens hittills vidsträckta lånerörelse, hypotheksföreningaruas inrättande och den penniugetillgång, som genom privatbankerne blifvit satt i omlopp, har hittills uppehållit och de sednare åren till och med utvidgat delta lånevingleri. Men att förlägenheten derföre skulle blifva så mycket större i samma mån som lånetillgångarne tröto, var lätt att förutse, och alt man under denna riksdag frän mera än ett håll skall uppdraga en mörk tafla öfver tillståndet, och bestorma R. St. med förslag om sedelstockens ökande, är äfven lika gifvet. — Lyckligtvis äga vi inom RancoUtsk. män med sä mycken verklig kännedom och så klara åsigter af hvad som hör ligga till grund för Statens financiella verksamhet, att jag hoppas, att detta och alla likartade försök att utvidga lånerörelsen, innan bankens egen credit blifvit betryggad, skola gå om intet. Vare det långt ifrån mig att förneka den verkligen nödställda belägenhet, hvaruti nästan alla våra näringar befinna sig. Jag tror likväl, att af dem alla är jordbruket i detta ögonblick minst att beklaga. De framsteg detsamma gjort under det sisla decenniet äro ovedersägliga; och det är likväl för jordbruket motionären begärt cn vidgad lånerörelse af 550,000 r:dr. Skulle jordbruket deraf verkligen vara i behof, så är det, jag 116 Den 7 Augusti. upprepar ilet ännu en gäng, en följd af den svindlande speculationsanda och det falska creditsystem, som utmärker vår tid, och förlägenheten kan då ej afhjelpas, förr än de mest skuldsatta egendomarne öfvergått i andra händer. Alt Sverige hotas af en svår financiel kris, så framt det ej lyckas nu församlade Ständer alt vidtaga verksamma åtgärder till dess afvärjande, torde för en hvar ligga klart i ögonen. Denna kris, som uppenbarar, sig i missförhållandet emellan vår export och import, har sin grund, dels i den hos nationen inrotade lusten för fåfänga och vanan att lefva öfver sina tillgångar, dels, och hufvudsak ligast, i landets ringa productionsförmåga.