Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Delta hörer icke till någon sådan detail, att det kan anses inbegripet uti beslutet, att blott de allmänna föremålen för de ifrågavar. befattningarna skola i grundlagarna bestämmas. Hr Stuart, Carl Gust.: Jag delar den siste talarens tanka deruti, att om chefen för just.ärenderna skall tilläggas högsta åklagaremagten, bör sådant särskildt i grundlagen uttryckas ; men då jag icke kan instämma deruti, att högsta åklagaren må vara ledamot i Konungens Conseil, utan i det afseendet äro af samma tankar, som Gr. Horn ra. fl. här yttrat, hemställer jag, att såsom ytterligare anmärkning vid förevar. 6 § må antagas, det benämningen helt enkelt ber lyda: en chef för Just.departementet, hvartill jag räknar endast befordringsmål och cabinettsärender i justitieväg. En talare har ansett, det en person icke skulle kunna sköta en sådan befattning. Jag har visserligen icke någon tid varit revis.secreterare, ännu mindre -§tdels sekel; men jag vågal? hysa den tanka, soia skulle brottmulsfördragningen kunna Den 6 October e. m. besörjas af underordnade personer. Derföre, och o:n man för redighetens skull först vill bestämma, att högsta åklagaremagten icke skall tillhöra någon ledamot af Konungens Conseil, behöfde det derefter endast heta: en chef för Just.- departementet. Gr. Frölich, David: Jag instämmer deruti med Hr Lefrén, att särskildt beslut, huruvida chefen för åklagaremagten skall förenas inom chefskapet för Just departementet, kan fattas utan rubbning i det föregående beslut, att endast de allm. föremålen för hvardera departementet skola i grundlagen bestämmas; men jag kan icke med honom instämma deruti, att åklagaremagten verkligen hör tillhöra Just.ministern, och med den siste talaren skulle jag tio, att det blefve redigare, om man först särskildt bestämde såsom Ståndets gemensamma tanka, att högsta åklagaremagten icke finge tillkomma chefen för Just departementet. I förmiddags gjorde Hr v. Hartmansdorff några invändningar emot mitt yttrande, att det icke linnes något land, der en sådan förblandning emellan det högsta juridiska embetet inom landet och den högsta åklagaremagten äger rum, som bos oss.
O m ock Bran d måhänd a e j ligge r s å V ä l fö r hr Lind - bergs begåfning, s å måst e ma n doc k erkänna, att de n framståend e skådespelare n ga f e n go d bild a f de n unge, trosstark e prästen, so m drager till strid s mo t världens halfhe t i tro oc h lefverne. Särskildt va r han s framställnin g a f go d verka n i sist a akten. Viss a briste r i versen s framsä - gande, särskild t oc h e j sälla n förekommand e oriktig betonin g a f orden, bord e doc k bortarbe - tas. A f d e öfrig a uppträdande, blan d hvilk a märktes sujette r båd e frå n opera n oc h dramati - ska teatern, förtjän a särskild t h r Bceckström so m prosten oc h fr u Sandell som Gerd att omnämnas. Hr oc h fr u Lindber g hyllade s me d liflig t bifal l och mång a inropningar. Til l stycke t utförde s den a f h r Henneberg komponerade, särdele s an - slående musiken. — Matinén inledde s me d e n högstämd prolo g a f Daniel Fallström, so m själ f framsade densamm a oc h därfö r fick mottag a lif - ligt bifall. På kvälle n had e K. Dramatiska teatern anordnat e n festföreställning, so m bevistade s a f e n högtidssmyckad oc h fulltali g publik. Efte r e n stämningsfull prolo g a f Frans Hedberg, framsagd af direktö r Fredrikson, gic k täckelse t up p fö r skaldens mäktig a ungdomsdik t » Fr u Inge r til l Östråt ». I fr u Inger s gestal t ådagalad e fr u Anna Lisa Hiuasser-Engelbrecht ännu en gång hvad börds och anda s bar n ho n ä r geno m storstila d anlägg - ning oc h mönstergil l diktio n a f si n roll.
Hos den qvinliga skönheten deremot, såsom uttryckande öfvervigten af Kärlekens element, är det en alltid förblifvande väsendtlighet, att framförallt vara behaglig och huld. Skönheten är, öfverhufvud, ett åskådningens nöje (ett delitium visus). Men det får ej glömmas, att det ursprungliga och hufvudsakliga i denna åskådning är andesinnets syn; och således, att den sköna företeelsens intryck äro blott i den mån äkta eller sanna, som det verkligen är nyssnämnda syn eller syn-organ, hvaraf den yttre-sinnliga synen bestämmes. Hvarje i sanning skönt föremål förlustar derföre ännu mer andesinnets syn, än natursinnets; nämligen genom sin för den andliga synen uppenbara betydelse, att vara någon viss den himmelska lifs-formens afspegling. Deraf kommer, att när Gud stundom visar sig i himlaverlden under antagen engla-skepnad, hvilken dock åtskiljer sig från alla de öfriga genom en egen gudoms-gloria kring hans anlete, synes han visserligen alltid i majestätisk skönhet, och såsom det högsta af allt skönt; men ändock skön endast i förhållande till det mått, hvari de honom betraktandes inre är brinnande af kärlek och klart af vishet. Alltefter som englarne tilltaga i dessa, synes dem Herren ännu skönare, eller (om så får sägas) ännu mera sig lik; hvadan han ock – i viss mån – skådas olika af hvarje himmel och hvarje samhälle, äfvensom af hvarje engel inom ett och samma samfund. Detta förhållande mellan skådning och föremål, att de sednare visa sig skönare alltefter som den förra stiger i eld och klarhet, är således äfven det allmänna förhållandet mellan englarne och deras omgifningar.
Sommaren 1864 bebodde hertigparet det med utsikt öfver Öresund naturskönt belägna Kulla Gunnarstorp, som då tillhörde grefve von Plåten, men sedermera genom arf tillfallit hans dotter, grefvinnan Wachtmeister. Det fria, friska lifvet i den sydsvenska provinsen, långt från storstadens tvång, inverkade helt säkert icke obetydligt på hertiginnan, då det för henne gällde att välja plats för ett blifvande sommarhem. Aret därpå byggdes lustslottet Sofiero. Samtidigt uppfördes i fri renässancestil Kulla Gunnarstorps nya byggnad, på hvilken inga kostnader sparats för att in i de minsta detaljer göra den solid och prydlig. Från de högre våningarna och tornets rotundor har man den härligaste utsikt öfver nejden, Öresund och danska landet. Den utmärkta tafvelsamling, som fordom prydt Kulla Gunnarstorp, skänktes af exc. grefve de Geer, hvilken förut ägde det stora godset, till hans äldsta dotterdotter, grefvinnan Elisabeth Wachtmeister, på samma gång han däraf stiftade ett fideikommiss åt hennes så väl manliga som kvinnliga descendenter. Samlingen, som innehåller omkring 80 nummer, har numera sin plats på Vanas. Strax efter sitt tillträde till regeringen utnämnde konung Oscar grefve Axel Wachtmeister till sin kabinettskammarherre och senare till öfverstekammarherre, hvarefter familjen skiftesvis varit bosatt i hufvudstaden, på Vanas och Kulla Gunnarstorp. A r 1890 utnämndes grefvinnan Wachtmeister till drottningens statsfru, i hvilken egenskap hon tjänstgjort till innevarande år. Vid tal om hennes tjänstgöring vid hofvet yttrade hon nyligen, att hon alltid vetat att värdera lyckan af att få stå en sådan drottning nära. Utsedd att tjänstgöra äfven hos kronprinsessan Victoria, var hon som hofmä- starinna närvarande vid förmälningen i Baden och alla högtidligheter, som stodo i förbindelse därmed, samt åtföljde sedan det unga fursteparet på dess resa till Sverige, liksom hon sedermera i samma egenskap var anställd hos kronprinsessan vid prins Gustaf Adolfs födelse. Jämte dessa uppdrag på högsta ort har grefvinnan Wachtmeister med varmt intresse deltagit i åtskilliga arbeten för de fattiga och ringa.
Hammarstedt 5 " A l m a Fohström 13 Af ton vandring; af Ernst Högman G " Fröken Kristine Dahl o c h kriget m o t korsetTre sonetter; af Ijotten von Kranier 7 ten 13 Flickornas b a l; ett skottårsminne af Xenia ... 9 * Alma Häckner; af L. S 14 Odins d o m eller Huruledes skottdagen till• ' Fanny H j e l m; af Claes Lundin 15 k o m m i t; af Cervus ... 9 Skottår förr o c h n u! af J. F — lm - 9 * Hanua Palme, född v o n B o r n; af Johan Nordling 16 M o r; af Nonny Lundberg .. — 10 17 En b l o m m a från Alger; af Anna Knutson ... 11 * Pauline A h l b e r g; af Claes Lundin " ' " Fröken K e y s granskare. — 17 Skidfärd; af Nemo 12 ' " Sofia Dorothea Holmberg, en trotjänarinna; » Familjens gamla flickas af Anni. 13 af I. 18 Bilder ur bibeln; två dikter af Fågel Blå ... 14 I prästgården; af Lotten von Krcemer .. 15 ' " ' " Till fyrahundraårsminnet: Gustaf Vasas gemåler, skildrade för Idun af Ellen Fries ... 19 Två ö d e n; af Emil Linders 16 20 " Katarina Larsson; af E. S — g Den bundna systern; af Ernst Högman 17 - Porträtt af konung Oscar I I 21 Nu är d e hvita sippornas tid; af Reinhold " Klara Schuman; af Mari Mihi 22 Winter - 18 " Louise Reuterskiöld, född Nordenfalk; af På T y n n e l s ö; af Daniel Fallström 19 Mari Mihi 23 Vårafton; af Ellen Lundberg, i. Nyblom 20 " Fröken Alexandra Gripenberg samt Elisabeth V ä l k o m m e n hem, v å r hvite drott!
Det har tillika blifvit yttradt, altMotionairens (Herr Rothliebs) mening förmodligen ej varit sådan, densamma af Utskottet blifvit tillämpad och uppfattad , nemligen att Jordbrukaren skulle erhålla lån å sin spannmål såsom pant; helst de båda omständigheterna , att spannmålen skulle finnas i Låntagarens eget förvar, samt att han för Iånesumman skulle ställa fullkomligt vederhäftig borgen, tycktes bestämdt motsäga detta; utan ansåges Motionairens afsigt hafva varit: att spannmålsupplaget skulle medföra rättigheten till Läns erhållande j för att freda Innehafvaren deraf från behofvet att sälja i otid eller till underpris ; men att Säden alldeles icke skulle betraktas såsom pant eller pantför skrif ven för Lånsumman; ty derföre skulle fullkomligt vederhäftig borgen ställas. Banco-Utskottet vill ej bestrida , att meningen Banco-Utskottcts Utlåtande N:0 102. \<f meningen med Motionen möjligtvis kunnat vara den, som här blifvit nämnd, ehuru den då onekligen varit mindre tydligt uttryckt; ty förslaget, att Låne-understöd måtte beviljas på en spannmåls-qvantitet af minst 5o tunnor, under rättighet och skyldighet för Jordbrukaren, att i eget ma» gazin förvara spannmålen, samt, i händelse den föryttrades , genast inbetala lånet, (se Betänkandet Nto 66 pag. 32) tyckes snarare föranleda dertill , att Spannmålen komme att utgöra den egentliga panten , och Borgen blott ett ytterligare säkerhetsmått j än att saken skulle i omvändt förhållande betraktas. Vare härmed huru som helst, så är det dock endast under den hos BondeStåndet nu framställda förändrade åsigt af ämnet, som detsamma hos Banco-Utskotlet kunnat åter upptagas, enär trenne Riks-Stånds bifall redan, under den 1 och q September, blifvit meddeladt, i anledning af Stats-, Bancooch Oeconomie-Utskottens gemensamma Betänkande , N:o 66, som afstyrker Bill. lill ftiki. SI. Bancolåns meddelande åt Jordbrukare emot pantförskrifning af deni tillhörig, och i deras eget förvar liggandeSpannmål.
Bella gick och fröjdade sig häråt en hel vecka och sökte under tiden komma Hanna närmare. Hon gick ibland och satte sig bredvid henne under qvarterna och sökte inleda ett samtal. Ibland gick det, då Hanna var på det humöret, ibland fick hon endast korta, trumpna svar eller ett halft ovänligt: låt mig vara i fred. Det oaktadt tröttnade Bella ej att försöka vinna henne. En oförklarlig sympati drog henne ständigt till Hannas sida, och kamraterna sågo med afund huru hon allt oftare föredrog hennes sällskap framför deras. Det harmade isynnerhet Jenny Stenman och Agnes Lund, hvilka begge voro förälskade i Bella och täflade att vinna henne med högar af karameller och hemlighetsfulla förtroenden. Bella var vänlig mot dem, som mot alla, men hon tröttnade småningom vid deras innehållslösa pladder och längtade tillbaka till Hannas sunda, kraftiga, alltid väckande samtal. Hannas tillbakadragna, litet öfverlägsna sätt retade dem. De hade i början försökt ställa sig väl med henne, hon var ju den bästa på klassen, men alla deras bemödanden strandade mot Hannas kärfva: jag vill helst vara i fred. De drogo sig tillbaka med en viss hämndkänsla, hvilken ingalunda minskades af att Bella så gerna tycktes vara med Hanna. Der voro flickor af många slag på fjerde klassen, och det gjorde att den aldrig hade någon riktig sammanhållning. Der voro barnsliga, outvecklade flickor, som på lediga stunder ännu roade sig med pappersdockor och dylikt. Der voro halft blaserade unga damer, hvilka redan varit med i stora verlden och talade om baler och kurtis med en erfarenhet, som väckte någras afund, andras åtlöje. Der fans vidare några riktiga „pojkflickor“, hvilka älskade sport af alla slag, voro fulla af upptåg och bullrade under qvarterna. Och slutligen fans der några allvarsamma, tänkande flickor, hvilka med vaken blick följde lifvet omkring dem och sökte uppfostra sig sjelfva så godt de förmådde. Bella stod så att säga på gränsen mellan alla dessa olika naturer: hon var på en gång barnslig och tänkande, qvinligt behaglig och dock käck. Derför passade hon så bra med dem alla och var det enda bandet mellan dessa stridiga elementer.
Att ett VäxelContoir .aldri" varit Riket nyttigt, utan ett tärande Palliative, helst icke Handelsvågen kan hjelpas genom VäxelContoiretj som allenast cacherar den sjukdomen på kostsam fot, som en gång skulle upptäcka sig sjelf, om icke bättre botemedel finnas. Sedan blefvo alla Växel Operationer, med Rikets eller Bankens medel, inställde tillden i Junii 1758, då Regeringen åter ingick ett nytt VäxeiContract med de förra Associerade, och till dem öfverlemnade en ganska betydlig del af Statens Inkomster. Detsamma fortfor till medlet af Maj månad 1761, då Riksens Ständer gjorde, efter hvad de sjelfvc sig yttrat, en lycklig ända derpå , sedan Coursell, alla uppoffringar oaktadt, stigit till 73 Mark. De Summor, som Riket och Banken på förenämnde VäxelOperationer tillskjutit, uppgifvas af SecretaUtskottet vid 1765 års Riksdag, till ett belopp af Ett Hundrade Tjugutvå Tunnor Guld och 21,909 Daler 4 Öre Kopparmynt. Om, af hvad jag nu haft äran anföra, Cours och Agio befinnes vara tvenne sins emellan skiljaktiga förhållanden, då låg Cours egentligen vittnar om ett missfördelaktigt Resultat af Landets Exportoch Importhandel, deremot högt Agio endast bevisar ett missfördelaktigt förhållande emellan det reela Myntet och dess Representant eller Sedelmassans storlek; så följer äfven, att de Botemedel, sorn 453 Den g Januarii. vidtagas till hämmande af så beskaffade oredor, noga höra lämpas efter det ondas egen art och beskaffenhet, samt icke förblandas med hvarannat, om ändamålet, som är enskild och allmän välmåga, möjligen skall kunna uppfyllas, och en så lycklig belägenhet sedermera bibehållas.
Vid flere tillfällen och sednast vid förra riksdagen hafva Rikets Ständer erkänt och bekräftat den Presterskapet enligt dess privilegier medgiliia rättighet, att nemligen de Presterskapet lagligen, eller genom häfdvunnen vana tillhörande inkomster icke böra förminskas eller till annat ändamål användas; men härmed sammanhänger på det närmaste den af Rikets Ständer jemväl ofta uttalade åsigt, att Staten icke har någon förbindelse alt utöfver de betydliga aflöningsförmåner, som sålunda blifvit Presterskapet tillerkända, ytterligare till deras underhåll bidraga, hvilken grundsats så allmänt blifvit iakttagen, att äfven i de särskilda fall, då Rikets Ständer, i anseende till behofvet af nya presterliga befattningars inrättande inom vissa glest bebyggda och fattiga orter, dertill beviljat understöd, sådant skett endast lill dess vederbörande kommuner sjelfva skulle blifva i tillfälle att sina själasörjare underhålla. 148 Expedilions-Utslcoltets Förslag till anderd. Siri/velse N:o 197. Geuom att nu anslå särskilda tillgångar till e. o. Prestmans aflönande skulle således Rikets Ständer erkänna en förbindelse, att i vidsträcktare män, än allt hittills egt rum, aflöna och underhålla Kyrkans tjenstemän; men sådant skulle, enligt Rikets Ständers tanka, icke allenast för Statsverket, med afseende på de ökade anspråk, som deraf torde framkallas, utan äfven för Preslerskapet kunna medföra betänkliga följder, då nemligen församlingarnes ordinarie själasörjare kunde häruti söka rättighet alt fritaga sig från den vigtigaste delen af religionsvärden, hvarförutan det obestämda förhållandet mellan det ordinarie Preslerskapet och de bredvid och öfver detta ställda religionslärare kunde i många fall föranleda missämja och förvecklingar. Den vigtiga grundsatsen, alt det ordinarie Preslerskapet ensamt har åliggandet och ansvaret för religionsvården inom församlingarne, bör derföre, enligt Rikets Sländers åsigt, fortfarande vidhållas, åtminstone så länge icke nödvändigheten oalvisligen fordrar, att Staten, genom särskilda åtgärders vidtagande, ingriper i den ansvarsfulla verksamhet, som tillhör Kyrkans antagna tjenstemän.
Horn, i anledn. af den skedda uppläsningen af hvad jag yttrat, alt StatsUtsk. blef erinradt utaf en dess ledamot, Gr. von Platen, om grundlagens tydliga bud; men att Utsk. det oaktadt affärdade sitt prot.utdrag. 1 afseende å hvad Gr. Frölich behagat yttra att jag retirerat ifrån saken derföre, att jag icke besvarat hans uppmaning, så får jag förklara, att jag ej upptog uppmaningen; men om Gr. Frölich vill helsa på mig, så skall han få svar på allt hvad honom lyster. Hr von Heyne: Jag hyser den tillförsigt till Hr Frih. o. Landtm., alt vi ej erhålla någon annan förklaring, än den som är förenlig med Hr Frih. o. Landtnäs öfvertygelse, och att den är god, det vet jag. Jag väntar mig ingen annan framställning, än ett enkelt läggande till handlingarna utan allt bedömmande. Hr von Hohenhausen: Det var i anledn. af Hr Lefre'ns anhållan om ett tillägg vid sakens läggande till handlingarna, som jag begärt ordet, och ber då att få instämma helt och hållet med hvad Hr von Hartmansdorff i denna sak anfört. Jag tror alt den enkla och vanliga ordningen är den rätta, eller ock den, som Gr, Spens föreslagit. Huset har icke ingått i pröfning om sjelfva förhållandet, och då är det icke med parlementariska former öfverensstämmande att vi här yttra oss med något gillande deraf, då ord blifvit begagnade, innefattande så mycken skarphet, som dem vi nyligen bort oss föreläsas. Jag önskar således att R. o. Ad. helt enkelt lägger denna sak till handlingarna, med begagnande antingen af de ord Gr. Spens föreslagit, eller följande den vanliga ordningen. Hr afSi!le'n, Wilh. Gideon, anhöll att få förena sig med Gr. Spens. Gr. Frölich: Jag förenar mig äfven med Gr. Spens och får förklara, alt då Frih. Cederström icke behagat göra afseende på min uppmaning utan hedt mig helsa på sig, har han i en sådan inbjudning icke ådagalagt betydligt mera politiskt courage än förut.
Hvad först angar förre Riksdagsmannen Jo* ras Jonssons den 20 sisth Sept, här vid Syne» Rätten gjorde anmälan, som skulle, på 30 års tid, någon Fårafvel vid Lindo Kronq-lägenjret icke blifvit underhållen, men Hö derifrån jiffördt och bggagnadt vid andra Egendomar; såjjph emedan Jonas Jonsson erhållit tillfälle att sin angifvelse L: bevis peda , eller ock densamma hos ve,derbörande till laga åtgärd anmäla, men han, utan att sig härstädes inställa, eller, i händelse af förfall, sådant styrkt, endast insändt en obe vittnad - Den 7 Juli. •vittnad attest, daterad Hasta den 30 Sept. 1811. underskrifven af Eric Oisson, Jon Andersson, Arby Lars Nilsson och Olof Persson , af hvilka de frenne sistnämnde tecknat sina Bomarken-; ty och da attester, om de för gällande skola anses , böra vara bevittnade, eller ock Persanerne närvarande' för att dem erkänna, eller edeligen bekräfta rigtigheten deraf; men Jonas Jonsson derom icke fogat den mindsta anstalt, finner Härads Syne-Bätterv, att Jonas Jonssons anförande och ofvanberörde attest, såsom stridande emot hvad flera Synings-Instrumenter innehålla , icke afseende förtjenar ; Herr Bruks-Patron v. Wahrendorff och Krono-Ombudet öppet lemnadt, att i anseende till gjordt påstående emot Jonas Jonsson särskildt utföra , om de sig så befogade finna. Beträffande sedermera Hufvudfrågan; så alldenstund Kongl. Maj:t den 21 Juli 1752 i Nåder förklarat Herr Borgmästaren Kierrmau berättigad , att vid åbo-rättigheten blifva orubbad bibehållen, så länge han Lindö Hemman till Eårafvels underhållande nyttjär, och Herr General -Liéutenanteii 111. m. Baron
Har af de samfäldt intecknade, oc/i //// gemensamt bevillningsvärde uppskattade fastigheterna, en eller annan sedermera styckad blifvit, och äro de serskilde delarne derefter, antingen serskildt intecknade, eller i serskilda egares händer komne, ware d» hvarje del, e//er c/e-ss förhållande till hela den styckade fastigheten, /ör denna fastighets andel i den gemensamma inteckningen. Häftar en eller annan af de samfäldt intccknade fastigheterna för serskild inteckning, som äldre är, svare då för så stor del af den gemensamma gälden, att denna del, sammanlagd med den serskilda inteckningen, uppgår till det belopp, för hvilket den serskildt intecknade fastigheten, i förhållande till de öfrige efter förut stadgad fördelningsgrund, svara bör. 22 Lag'Utskottets Utlåtande N:o 103 So/tes inteckning i flem fastigheter gemensamt, och är ej i skuldebrejvet utsatt, för huru stor del af gä/den hvardera fastigheten ansvara bör, då skall för Domstolen företes vederbörligt taxeringsbevis å tiel bevi/lnirtgsvärdc, hvardera fastigheten näs/förflutna året åsatt blifvit, hvilket bevis, vid inteckningens beviljande, i intecknings-pralocotlel inlagas bör. §• Förhlifver oförändrad, sådan den uti förra Betänkandet är föreslagen. Tvänne Ledamöters serskilda meningar bifogas. Stockholm den 24 September 182g. Bil. t. LagUtskottets Utlåtande N:o 103. 13 Reservationer: Af Herr -Friherre Stael von Holstein: Dä Utskottets Betänkande redan är af Tvä Stånd bifaller, fruktar jag, att, om Utskottet till samma Betänkande gjorde något väsendlligt tillä gg, och det sålunda förändrade Betänkandet tilläfventyrs af de Två andra Stånden antogs, frågan kunde komma att förfalla. För att ej härtill gifva anledning, har jag ej velat yrka godkännande af det förslag, jag likväl för enskild del ej kan frånträda.
Utskottet sig i första rummet böra erinra om det i Vägoch Vattenbyggnads-styrelsens underdåniga utlåtande uppgifna, allmänt kända förhållande, att de vid statsbidrags beviljande eller i afslutade kontrakter fastställde terminer för en mängd allmänna arbetens utförande, efter derom i underdånighet gjorda ansökningar, vanligen blifvit förlängda. Då dylika ansökningar sålunda ganska ofta bifallits för arbeten, som hvarken i afseende på kostnader och svårigheter vid förberedandet och utförandet eller i andra hänseenden kunna på något sätt jemföras med det stora företag, hvarom nu Stalt-IJltkollils Utlåtande, Jti., 214. är fråga, har det bolag, hvilket åtagit sig verkställigheten deraf, visserligen icke utan skäl trott sig kunna påräkna att enahanda forman jemväl skulle detsamma medgifvas. Då för närvarande icke fullt ett och ett halft år återstå utaf den för fullbordandet af jern,vägsanläggningen, med allt hvad dertill hörer, bestämda tid och det synes knappast möjligt för bolaget att utan allt för stora uppoffringar under denna korta tidervmd utföra alla de arbeten, som måste vara verkställde innan jernvägen kan gödkännas såsom färdig och varda till allmänt begagnande upplåten, så skulle följaktligen afslåendet af ansökningen om arbetstidens numera nästan ovilkorligen nödvändiga förlängning, sannolikt tvinga bolaget att genast afstå från den räntegaranti jemte de öfrige förmåner, som genom Rikets sednast församlade Ständers beslut och den i öfverensstämmelse dermed bolaget meddelade oktroj blifvit detsamma tillförsäkrade. I sådant fall komme också förmodligen hela jernvägsarbetet att öfvergifva.?, och en jernbana, hvars åstadkommande vid sednaste riksdag ansågs vara af synnerlig vigt och fördel för hela landet, framgent lemnäs ofulländad, hälst bland påföljderna för denna jcrnbanas uraktlåtna fullbordande, icke finnes stadgadt, att bolaget då är skyldigt till staten öfverlåta densamma jemte derå nedlagda arbeten.