Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Stats-Utstottet, har a ena sidan äfwen haf^ sädan Finance - principer för Riket i gemen om hjertat, men ock trott sig bora ä andra siöän hafwrr afseende pä hett 123 Den z Apri!. ben ofta galdbundna, Närings-Idkaren och Cultivsteuren, som, till följe af sörmänligs och länge fortfarande anbud lill publigva län-biträden kunde af sine Borgenärer blifwa oroad med kraf och upsagning. Dä först föreslogs, att hels pu bl i q va Läns - uptagningen inom sex wecker skulle wara afflutad, kunde ock jag finna terminen wara korrt; men LZ Högloft. Stats-Utstottet endast utsaste antecknings - tiden till Läns fournering, sä fick med detsamma hwar hogad Langifware flere m änaderö rådrum, att erbjuda sitt biträde Hwad äter Lell omständigheten beträffar, att Riks, gälds-Contoirets Herrar Fullmägtige icke wörö i ständ satte, att fsrwandla Utrikes län till Inlandska, dä, utom hwad som nu bestämdt för Stats-Werket blifwit require, rädt, Niksgälds-Contoirct blott singe ytterligare uptaga ;än till egne behof, men uti det nya Reglementet (8 Art. 5 ft) är tydeligen förcffttfwit: ''Att Riksgälds-Contoiret "kommer pä lika sätt som hittils, att hällas öppet för "Inrikes län mot Obligationer pä minst fem är och med "fem procents ränta, sä länge Fullmägtige pröfwa sädant "nödigt."
Men här kan det förra åstadkommas, utan att det sednare behöfves. Om GeneralAssiJlancen och Nummer Lotteriet enligt hvad jag nu yrkar upphäfvas, så kunde den Statsbrift, derigenom tilläfventyrs skulle uppkomma, med ali rätt och billighet kunna ersättas och kanske fördubblas genom en besluten bevillning å ali lux såsom guldbroderier; granna vagnar, Caraeters fullmagter och andre öfvtrflödsartiilar-, ty den som anser sig smickrad af dylikt, eller har tillfälle och smak att begagna sig deraf, har äfven råd att skatta derföre och det med vida mer billighet än jordbrukaren, som blott under svett och möda, Dm 21 Februarii, iakttagande all sparsamhet, kan skaffa sig och de sina ett taifiigt uppehälle; och har således nog tyngd af den beskattning han redan måste vidkännas. Jorden, menniskans modernäring och det verkligaste och längst beståndande, allt annat uppehållande af allt hvad vi äga, bör så mycket möjligt lindras från tung beskattning; men all flärd och lux i hvad sak som helst så mycket mer beskattas, sorn det är det enda sätt att återföra menniskan till hennes rätta och ärofulla bestämmelse: verksamhet och måttlighet samt deraf härflytande fördelar; mod, helsa, trefnad och lycka; hvaremot vällust och pragt, eller med ett ord lux, medföra så väl för samhället som den enskilta: veklighet, sjukdom, otref nåd och vanära.
Hon hade på senare tiden tagit sig för att oafsedt större och mindre förtjänst alltid beundra andra skriftställare mer än honom. Orsaken härtill låg väl till stor del däri, att hon såg, hur hans arbeten kommo till, liksom blickade in i tankevärkstaden, iakttog mekanismen och därför ej kunde anse det han skref som en ingifvelse, då däremot de andras föreföll så färdigt, så helgjutet, därför att hon blott såg det färdigt. När kamraterna talade om hennes mans öfverlägsenhet, hörde hon på och motsade ej, men det förvånade henne, hon tyckte inte så; hon såg honom ju i hans nedstämda, nervösa, slappa ögonblick, och han hade många sådana nu för tiden. Sin mening härvidlag dolde hon bättre för andra än för honom själf. Så till exempel när han blef anmodad att skicka bidrag och porträtt till en kalender, i hvilken endast Sveriges mest framstående författare voro representerade. Med ett slags barnslig glädje visade han henne namnen och sade: det är ändå roligt att vara med bland de här storgubbarne! — Jag hör, att du tycker det, jag begriper inte att du vill! sade hon torrt. Han skickade hvarken porträtt eller uppsats. För rent praktiska bestyr hade han aldrig haft håg och sinne. Dem hade hon också genast öfvertagit. Han var kanske inte fullt så opraktisk som hon påstod. I början hade hon tagit saken skämtsamt, pysslat om honom som en liten tafatt skolgosse, tills hon värkligen inte hyste det ringaste tvifvel om, att han omöjligt kunde reda sig utan henne. Detta var en öfvertygelse, som hon alls icke sökte dölja. När det var sjukligt i staden, brukade hon säga: bara inte jag blir sjuk, för då vet jag sannerligen inte, hur det skall gå med Emil, han kan inte undvara mig, inte en minut, nu är jag både hans amanuens, hans faktotum, som skall påminna honom om allt, som han glömmer, och hans »homme d’affaires». På senare tiden hade hon nämligen tagit sig för att omtala sin stora duglighet, hon var formligen rädd, att den icke skulle bemärkas och uppskattas. Hon började göra sig viktig, i synnerhet sedan hon skötte Emils affärer. Det hade också gått så omärkligt, så småningom som alla hennes öfvertag.
Till förekommande af de tvister, till hvilka författningens otydlighet härutinnan skall gifvit anledning, har alltså blifvit föreslaget, att bestämda stadganden härom måtte i den nya stämpel-pappers-förordningen inflyta. Utskottet, som funnit de af motionärerna anförda omständigheter påkalla ett särskildt stadgande, får i följd deraf hemställa, att Rikets Ständer täcktes godkänna den föreskrift, Utskottet i Éevillnings-Utskotlets Betänkande M 22. detta hänseende uti 3 § af sitt förslag i slutet af sidan 3 och början af sidan 4 infört. När någon, som förut varit eller är i kronans eller annan offentlig tjenst, tillägges högre namn, heder och värdighet af embete eller tjenst, stadgar nu gällande författning, att slämpel-pappers-beloppet, hvad militär—staterna beträffar, skall, i likhet med hvad för fullmakter på tjenstegrader i arméen är stadgadt, beräknas efter Kronprinsens Hussar-regementes stat. På de skäl, som i fråga om stämpel å fullmakter till beställningar utan lön redan blifvit anförda, får Utskottet till stvrka, att, i enlighet med Utskottets härom pag. 4 intagna förslag, beräkningen jemväl i nu anförda fall bör ske efter Skånska infanteri regementenas normalstat. För Doklorsbref, som utan föregånget prof utfärdas, har Utskottet ansett det nu bestämda stämpel-beloppet 39 R.dr, kunna jernnäs till 40 R:dr. Då för de indelta regementenas aflöning finnas fastställda normalstater, har Utskottet, på det afgifterna för fullmakter vid samma regemente må blifva lika, så länge de för aflöningen fastställda stater äro gällande, ansett att i de fall, då enligt nuvarande författning (se sid. 18), stämpel-pappers-afgiften för fullmakt å indelt lön bör efter sednaste årets markegång uträknas, de för de indelta regementena och korpserna utfärdade normalstater böra utan förändring lända lill efterrättelse; och torde detta tillägg, som finnes infördt pag. S i Utskottets förslag, af Rikets Ständer gillas.
I sin förenämnda motion har Herr af Wirsén erinrat, dels att beloppet af den ränte-irikomst, sorn genom kreditivets utlåning uppkommer, efter afdrag af den ränta, Banken för kreditivet påför, uppgår till omkring 15,000 R:dr årligen, hvilket således, förutom ett obetydligt bidrag till Bergsskolan i Falun, hvars underhåll i öfrigt af Jernkontorets egna medel bekostas, utgör hela det understöd, som för närvarande är för den ena af landets hufvudnäringar från det allmänna anvisadt, och dels att detta förhållande synes, åtminstone så länge Statsverket icke genom erforderliga anslag understödjer och medverkar till den inhemska jernhandteringens utveckling, innefatta tillfyllestgörande skäl för fortsatt beviljande af den jemförelsevis ringa förmän, som nämnda handtering genom kreditivet beredes. Utskottet anser att, så länge ännu, vid bestämmelserna om användningen af Bankens kapitaltillgångar, den grundsatsen vidhålles att afsätta särskilda större eiler mindre delar deraf för särskilda industrigrenar eller industri-idkare och på gynnsammare vilkor, än som kunna tillgodokomma den öfriga näringsverksamheten, den ifrågavarande, Jernkontoret sedan längre tid tillbaka förunnade förmånen icke nu bör detsamma fråntagas; och aldraminst skulle Utskottet kunna tillstyrka indragning af detta och andra dylika förlag i den syftning, som J. Rundbäcks och C. A. Larssons ofvanberördi motioner afse, eller att ställa Riksbankens lånerörelse till största delen eller helt och hållet på lån med längre återbetalningstider, hvari - Banko-Utskottets Memorial N:o 10. 5 genom det otvifvelaktigt skulle blifva för Riksbanken omöjligt att uppfylla sitt första och förnämsta ändamål, myntvärdets upprätthållande, för hvilket det är ovilkorligen nödvändigt att åtminstone den hufyudsakligasle delen af Bankens kapital hålles rörligt, på det Banken mä kunna, när behof göres, skyndsamt och verksamt förminska sina vid anfordran betalbara förbindelser.
zAllt jag gaf, hvad bäst jag tänkte Under långa nättersvalia, 3ien för hvad jag ädlast skänkte världen blott gaf hån tillbaka. ' Sol har bleknat. Tfunga skyar drifva rwndtomkring tillhopa, fjag är trött. Snart stormens byar vissna löf från gr af ven sopa. » lyännc armar, randa, mjälla, kring min hals sig sakta smyga. Xyänne läppar blodfullt svälla, tvänne ögon tåras blyga. » ^llskling, säg mig, hvarför klagar du, att solens ljus är borta? zAtt de Ijafva sommardagar voro som sekunder korta? ' itivarför, att du äger ingenvän i hela vida världen? 3ttt de skarpa törneslingcn såra dig till dåds på färden? ' jtiåll mig till ditt hjärta sluten, sc mig in i ögat sedan. Säg, är sommarns fägring bruten? Säg, har solen sjunkit nedan? Xörnati * — så jag Kör det hviska, och hon munnen mot mig sträcker: » Ser du här de rosor friska! jfflocka du, så långt det räcker! » » ' jack mitt barn, mitt allt på jorden! " Låt mig till din fot få falla. Sol och sommar är du vorden! jja, långt mer än allt och alla! » Algot Sandberg. 4 * ^ Lifvets driffjädrar. nomskinligt bedrägeri, eller genom andra knappast mindre orena smygvägar — i lyckligaste och bästa fall genom ett rikt giftermål, vid hvilket hjärtat ej spelar någon roll, eller där blott den välfyllda börsen är föremålet för frieriet. Kärleken — att den utöfvar och alltid skall utöfva ett väsentligt inflytande på öden och karaktärer, hvem skulle väl vilja, hvem kunna disputera däremot? Kärleken är den makt, som ger hälgd åt lifvet, som förädlar hjärtan, lyckliggör människor, försonar brott, men den kan äfven antaga demonisk gestalt och ingripa tillintetgörande på deras öden, som hemfalla åt den.
H. S:s vid innevarande Riksdag förordnade Konstitutionsutskott, genom en den 9 sistlidna Juni aflåten och den 4 derpåföljde Augusti mig tillhandakommen skrifvelse, med tillkännagifvande, att Utskottet, vid pröfning af hvad, under läsningen af de inför H. M. Konungen i StatsRådet förda protokoll, ibland annat blifvit anmärkt, aktat nödigt att, i afseende å Kongl. Maj:ts nådiga beslut angående Idof Sekreteraren C. F. Bergs underdåniga ansökning att i hufvudstaden få anlägga en Teater till uppförande af allmänna skådespel, ställa under tilltal inför RiksRätt nedannämnde f. d. StatsRådsLedamöter, såsom de der hafva den 16 December 1836, medelst underdånigt tillstyrkande i detta ärende, öfverträdt stadgandet i sista mom. af 60 §. Regeringsformen, i följd deraf anmodat mig att, efter äskad behörig kallelse, detta mål i laga ordning utföra; alltså och likmätigt 102 och 106 §§. Regeringsformen samt 5 §. i Rikets Ständers för Deras Justitieombudsman fastställda Instruktion, får jag härmed, å embetes vägnar, hos Herr Presidenten, såsom RiksRättens Ordförande, äska laglig kallelse å f. d. Ledamöterne af Konungens StatsRåd, hvilka, efter livad det, på begäran, utbekomna StatsRådsProtokollet för sistberörde dag vitsordar, biträdt den anmärkta tillstyrkandeåtgärden, nemligen: H. E., f. d. JustitieStatsMinistern, R. o. K. af K. M. O., OrdensKansleren m. m., Herr Grefve Mathias Rosenblad; f. d. StatsRådet, R. o. K. af K. M. O. m. m., Herr Friherre Gustaf Fredric Åkerhjelm; f. d. StatsRådet, numera Presidenten i Kongl. BergsKollegium, K. af K. N. O. m. m., Herr Friherre David von Schulzenheim, och Föredraganden, f. d.
Tillkännagafs att PresteStit bifallit §:n och att BorgareSt:t gifvit densamma följande lydelse: »Protokoll och beslut skola an tingen genast eller sist vid nästa sammanträde justeras; dock kan särskildt för. hvarje gång updragas åt två eller flere ledamöter att, jemte ordf:n, justeringen verkställa». §:n bifölls. § 35. Tillkännagafs att PresteSt:t bifallit §:n, samt att BorgareSt:t antagit densamma med utbyte af orden »kyrkooch skolrådet» till »kyrkorådet», och med deuna lydelse af den sednare perioden : »Denna ansvarighet fortfar till dess förvaltningen blifvit antingen godkänd, eller, örn klander anställes, af vederbörlig domstol pröfvad, eller ock till dess natt och år etter räkenskapernes aflemnande förflutit, utan att klander i laga ordning blifvit anstäldt». Gr. Mörner: Det är visserligen här stadgadt, att leda möter af kyrkooch skolråd, sedan ett år förflutit ifrån den dag rä* 148 Den 10 Oktober f. m. kenskaperna afleranats, utan att klander anställts, skola vara fria från ansvar, men för närv:de vill jag åtminstone tro, att kyrkoherden icke kan gömma sig bakom en sådan preskription, som den ifrågavide, derest han såsom tjensteman skulle tillgripa någon del af kyrkorådets och skolrådets medel eller med desamma oredligeu förfara, och detta finner jag för min del riktigt. Hr Hjärne: Då det är föreskrifvet att revision skall hvart år ega rum, och revisionsberättelsens granskning sker i kommunalstämman, skulle det förundra mig, om den décharge som blifvit en följd deraf, att ingen anmärkning från revisionens eller kommunens sida framställts, icke skulle gälla för den lörflutne tiden. Då granskning sker hvarje år, kan väl icke anmärkningar förekomma, sedan ledamöterna blifvit af kommunalstämman från allt ansvar frikallade. Jag tror derföre att denna g bör antagas.
Bredvid dem finnas väl apologistskolor; men dessa utgöra särskilda classer, och då kan man icke säga, att dessa skolor innefatta 2:ne bildningslinier. Det är visserligen att önska (och jag önskar likaså lifligt som någon), att. erfarenheten måtte mogna lill fördel för det nya systemet och att de förhoppningar, man fästat vid detsamma, måtte gå, i fullbordan; men jag anser det vara bättre att ännu dröja med iuförandet af en dylik förändring i skolväsendet, än att man snart äter skulle blifva nödsakad att förändra, hvad man nu i delta hänseende vidtager. Att derföre söka erfarenheten något vidsträcktare, är den nu står att vinna, det anser jag för min del vara ganska nödigt, och om något förslag i denna syftning kunde uppgöras, så vill jag gerna deruti instämma. Jag hade lifligt önskat, att Utsk. hade uppgjort något annat mera detaljeradt förslag, hvarigenom en öfvergång hade kunnat beredas från den method, som nu finnes i skolorna antagen, till en bättre, utan alt derföre på en gång vända om alltsammans, med äfventyr att krossa det nu bestående och ändock icke få något annat mera ändamålsenligt i stället. Utsk. har äfven såsom skäl för sitt förslag uppgifvit, att i fall detsamma antoges, så skulle derigenom en betydlig besparing i statsutgifterne uppkomma. Jag tviflar mycket derpå; och jag skulle deraf möjligen kunna finna anledning att förmoda, det Utsk. icke tagit i betraktande nödvändigheten alt bibehålla alla de skolor i Riket, hvilkajör närvarande finnas och som af orter?*-' ne icke kunna saknas. Ämnar man icke bibehålla dem och nödige lärare der, så torde vara klart, att om Utskis förslag antages, ganska betydliga förändringar i lärarnes löner, vid skolorne i stiftsstäderne blifva nödvändiga, och att i följd deraf ökade, men ingalunda minskade utgifter för staten uppkomma. Mig synes, alt, såsom Utsk. äfven i andra punkten nämner, en förberedande skola eller så kallad dass bör finnas, och att lärjungarne sedermera derifrån böra kunna ingå i en skola, der ämnesläsning finnes. Det blifver då lättare för läraren att bedömma hvilka anlag lärjungen har och hvad väg han bör gå.
Utskottet får derföre, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med hvad som uti 50 § af gällande förordning angående vilkoren för försäljning af bränvin m. m. finnes för likartadt fall stadgadt, föreslå, att bränvinstillverkares och distilleringsidkares ansvarsskyldighet bör ifrågakomma endast när förbrytelsen blifvit med hans vetskap begången, samt att ifrågavarande moment må erhålla den förändrade lydelse, förslaget under § 48 utvisar. Sammana. Bevilln.-, Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.- Utsk. Vid det förhållande att icke uti alla städer stadsfullmägtige finnas, har Utskottet ansett det i denna § förekommande uttryck: ”stadsfullmägtige i stad” böra utbytas mot det tuera allmänna: ”vederbörande kommunalmyndighet i stad”; hvilket torde af Rikets Ständer godkännas. § 67 (64). Då uti denna § blifvit såsom allmän regel stadgadt, att vid beslag hos den, som är berättigad att tillverka bränvin och sig dertill behörigen anmält, hvarken panna må utbrytas eller någon del af redskapen honom fråntagas eller han från tillverkningens fortsättande hindras, innan förste domstol i målet dömt redskapen förbruten, synes det icke vara rättvist att bland undantagen derifrån uppföra sådana fall, som de, hvilka förefinnas under moment 1: ”då något af det bränvin, som tillverkas, från mätning till beskattning undansnillas;” och moment 4: ”då tillverkare försummat att föreskrifven afgift erlägga”. Beträffande mom. 1, så enär, i händelse någon annan än tillverkaren sjelf undansnillar bränvin, det alltid måste bero på domstols pröfning, huruvida denne skall för berörda förbrytelse ansvara, synas de omförmälda strängare åtgärderna vid beslagstillfället böra ifrågakomma endast om tillverkaren sjelf från beskattning undansnillat bränvin. Utskottet hemställer derföre, att Usta mom. inåtte erhålla den lydelse förslaget under §64 utvisar.
Det lilla glödande kolet i hans tomma hjärna brann hetare och hetare, hans hjärta värkte som en böld i bröstet på honom, och medan alla hans lemmar voro som lama, arbetade hans tankar irriterande klart. De hviskade icke, de skreko och deklamerade med gälla, sårande stämmor, så att det skalf i det tomma nötskalet, där de höllo till, som i ett källarhvalf. Om han blott kunde lyfta af sitt hufvud och sätta upp det bredvid sin hattask i nätet på väggen. Han ville vara af med sitt medvetande en enda timme, en minut, en sekund! Han kunde icke härda ut med att vara vaken längre! Men icke den minsta lilla droppe af sömn föll öfver hans utpinade varelse. Natten blef mörkare och mörkare. Små- ningom sof och snarkade man på alla sidor omkring honom. Tåget rasslade framåt som ett jättevidunder, som slukar jorden kilometervis, och så började himlen sakta att ljusna, och underliga isande fläktar bebådades morgonens ankomst. Man sträckte på sig i kupén, gäspade och stirrade slött ut genom fönsterna. Man gjorde litet, toalett, åt och drack, började samtala, och ingen i hans närhet tycktes lida af något som helst. Man hade sofvit godt och började en n y dag. Men han satt blek och tyst, utan känsla för något omkring sig, plågad till det yttersta af att släpa på sitt eget kraftlösa, sömnlösa jag. I D U N 1899. — 3 — Man öppnade på ett fönster och — hur underligt! Hvad var det som sände likt en gnista af lif i hans blod? Var det luften? Det k o m en doftande fläkt af mimosa och mandelblommor, och solen, den verkliga, lefvande solen, sände en varm stråle öfver hans hand. Städer och skogar, blåa berg med underliga, obekanta former sväfvade förbi honom som andesyner. Det lät som o m tåget skyndade sig, skyndade sig fortare och fortare, som o m det längtade till något; och hvad var det där borta, som blixtrade likt silfver — strålade blått — kom närmare, bredde sig större och större och nu låg framför honom utan gräns? Det var hafvet, Medelhafvet!
Den 8 april nämner åter Schönberg Thorilds namn i ett bref till Lidén – liksom Leopold, hvilkens öfvermodiga polemik mot Regnér han ogillar, synes Thorild honom vara »kvick till sin tankekraft men skrämmande alla från sitt hjärta, dock med ännu en god dosis étourderie». Ännu mer kategorisk är den berömda theologen, sedermera biskopen P. Munck. »Thorild är en stor narr», skrifver han lakoniskt till Stricker den 18 april, men mest upprörd öfver den unge nyhetsmakaren är dock en brefskrifvare till Lidén från Gefle, phil. mag. sedermera lektorn C. Bergstén, som varit närvarande vid disputationen. Några intressanta ställen ur hans utförliga skildring af den 21 april må antecknas – de äro både sakligt lustiga och i formen gammaldags karakteristiska. »Den frihet Thorild tog sig, skulle dock swårligen passat sig i et modestare tidehvarf: e. x. då han sade en Schröderheim midt i synen, at han war Lämnare af abuser, hvilka omtaltes. Ryktet sade förut, att han lofwat göra sin Præses wäggfast. At Schythianus sade från sig præsidium, lärer wara bekant. Det war ock första gången jag hörde stora herrar af småfolk generis mascul. nias? – Infallen på ömse sidor bragte Studenterna, som klefwo upp på bänkarne, i fullt skrattlöje. Jag blygdes deröfwer och tänkte wid mig sjelf: huruvida K. C. XI skulle närwarande tålt mössen hoppa på bordet. Några hofherrar och bland dem B. Armfelt skola i en hofvagn och 6 hästar gjort Resp. mot afton et besök, försäkrande honom om K:s stora nöje, och derpå fått til swar: at detta så litet rörde honom, som då samme höge herre klappade händerna åt en actrice på Stenborgs theater. Nota phrasen, quo tempore vivimus? Dock kan det wara troligt, om det är sant, at han swarat, då han bådades till begärd examen:
— icke just för tidigt — påpekade en granskare i Stockholms Dagblad förhållandet med strykningarna deri, och nu på sista tiden har man från mera än ett håll frågat med hvad rätt dylika uteslutningar ske. Åtminstone vore det väl en skyldighet att på titelbladet eller i ett förord påpeka att öfversättnin-gen är lämpad efter den svenska publikens förmåga attfördraga den utländska spisen. I England finnes ju både bibeln och Shakspeare i upplagor afsedda för ungdom eller för läsning högt i hemmen, — ja, af Shakspeare ha ju äf-ven vi svenskar nu en sådan hyfsad upplaga. Och vi hålla nu på att få en dylikäfven af de franske realisterna, — dock ej af TJne vie, ty skall den hyfsas, så blir det icke • stort qvar af hela boken. Hvart genren leder? Den har redan ledt till sådana praktexemplar af “ sedeskildringar “ som Paul Alexis ' “ Un collage “, om hvilken Kaufmann mycket träffande och upp *: riktigt sagt att “ den är ett svineri från början till slut “. Mellan den och Maupassant är dock skilnad, det måste med-gifvas. Ty Maupassant Tean vara bättre än sitt rykte. Det är väl något för vågadt att påstå, som en literaturanmälare nyss gjorde i Nya dagligt allehanda — han var i parentes sagdt märkvärdigt gynsamt stämd mot “ Ett lif “ — att * Maupassant genom detta arbete öfverträffar sin mästare, Emile Zola, och att det går upp emot Flauberts beryktade “ Madame Bovary “. Undertecknad kan ej se annat än att Zola är lika sund som Maupassant — när Zola nämligen behandlar sådana ämnen, der han får tillfälle att visa en sund lifsuppfattning. Maupassant är möjligen mera mångsidig, — lifligare är han alldeles säkert. Hans senaste arbeten — särskildt novellsamlingen “ Miss Harriet * — visa, påstås det, ett betydande omslag till det bättre. Der fins egentligen ingenting, som ej en man och en qvinna kunna läsa högt till samman. “ Det råa är borta, det naturalistiska intet annat än öfverströmmande blodfull’ het. “ Så påstås det. Lise Fleuron är en ny roman och ändå verkar den så gammal.