Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
G.undlagarne nu mera icke stola uppläsas; Ulan wid anteckningen och dä inträdes P llet erhälles, ert exemplar tillställas hwarje Ledamot, anser jag samma förhällande böra iakttagas med RlddarhusOrduingen, sä mycket häldre som den innehaller en mängd smäsaker, hwilka man i annat sall lätt skulle förlora ur minnet och den utgift som härigenom tillskyndades RiddarhusC isian blefwe gansta obetydelia. Jag anhätler således att denna z förändras i likhet med hwad RiksdagsOrdningen i flikt fall föreskrifwer. 37. §. Zerr Uotblieb: Jag får till Utskottets närmare pröfning hemställa, huru vida denna § är öfwerensstämmande med 46 § i RiksdagsOrdningen, och vm allt här är iakttagit som af berörde § synes wara en följd 38. §. 39. L Zerr k^oräenkolps. önskade att i RiddarhtrsOroningen mätte utsättas, att eftermiddags plena - Den ii November62» na böra slutas kt. y, sä wida icke Ridderstapeks och Adeln innan kl. 7 derom annorlunda Lfrverenskoinmer. I T finnes föreslagit stt Pie.mm ej bör flutas förrän det till öfwenvägande foretagne mätet blifwit afgjordt; Förfigkigheten torde fordra att nägok sädant icke stidgas;' emedan framdeles, likasom denna Riksdag handt, flera mål skulle kunna förekomma hwillas afgörande lämpligast borde uppskjutas. Friherre I^MsoncrantL: Uppläsning af ett långt Betan lande mä wäl afbrytas dä Z ar flutad och timman infaller, som är utsatt till flutande af ett Plenum; Men om efter flutad uppläsning
Beredningen väl tillstyrkt tillägg efter lagda af orden af Lagen, men att äfven Ledamöter i Beredningen ansett orden af TryckfrihetsLagen, böra för mera tydlighet i stället införas.4 Herr Assessoren Arosenius ansåg tillägget af Tryckfrihetsicke behöfvas. hvaremot Herr Borgmästaren Egge och flere af Ledamöterne yttrade att ett sådant tillägg borde äga rum. 1 Justeringsdatum är ej angivet i protokollet; justeringen skedde 23 juni. 2 Stycket fr. o. m. orden Sedan Herr Grefven etc. t. o. m. orden Vid Under Rätt prof ve och af gore Domaren saken, men underställe sitt Utslag etc. (nedan sid. 222) återfinnes i C. U. M. 1810—1815, sid. 382 ff. 3 Såsom grundval för utskottets behandling af tryckfrihetsfrågan förelågo dels det af konstitutionsutskottet vid 1810 års Örebroriksdag uppgjorda, den 10 oktober 1810 dagtecknade och nu hvilande förslaget till ändringar i 1810 års tryckfrihetsförordning (tryckt i C. U. M. 1810— 1815, sid. 60 ff.) dels den kungl, propositionen af den 26 maj 1812 rörande tryckfriheten. Vid behandlingen af frågan inom utskottets första afdelning eller den s. k. beredningen öfver tryckfrihetsmål uppgjordes af denna ett nytt förslag, det här ofvan i texten omnämnda. Detta är tryckt nedan såsom bil. efter plenarprotokollet för den 19 juni (sid. 223). 4 Flertalet av de uttryck, vilkas ändrande föreslås under utskottsdebatten, äro i originalet understrukna liksom även motförslagen; för följdriktighetens skull kursiveras här alla debatterade ställen jämte ändringsförslagen. Den 19 Juni 1812 211 Uppå derom framstäld proposition blef det föreslagne tillägget af TryckfrihetsLagen etc., gilladt och skulle vidare den förändring iagttagas uti Ingressen, att i stället för den tilltalades sättes den oskyldiges. 1, 2 och 3 mom. i 1 § blefvo på sätt Beredningen tillstyrkt gillade.
Säkert är i alla fall, att denna inkomst åtgått till lärares aflöning, underhåll åt fri-elever och lärlingar, inventariers komplettering, årlig afbetalning till Statsverket af erhållet lån m. m., hvilket af Revisions-berättelserna noggrannt uplyses. — Vill man återtaga Kungs-ladugården och uplösa Institutet — vore detta visserligen menligt för den undervisning, som så ifrigt af unga jordbrukare der sökes, men Staten skulle dervid, genom förbättrade byggnader, goda inventarier och ett, som jag tror, till dess fördel förändradt jordbruk, till fulla beloppet återfå de medel, som blifvit Institutet medgifne. Hr Wolffelt tror vidare att. ladugårds-byggnaden kan repareras. Förhållandet är likväl sådant, som jag redan antydt eller att densamma är irreparabel. Redan vid tilloch afträdes-synen 1848 gjorde Institutets ombud påstående om denna byggnads utdömande och yrkade ersättning derför af den afträdande arrendatorn, men Syn-Rätten anslog blott någon mindre summa till reparation af taket, ehuru byggnadens ena gafvel året derpå instörtade. — Hr Wolffelts svåraste anmärkn. är likväl den, att Ultuna Landlbrnks-Institut mer kan anses som en Rättare-skola, än som ett högre lärdoms-verk för jordbruket, emedan der finnas 24 Rättare-lärlingar och endast 4 elever. Vid första organisation af Institutet bestämdes antalet till 6 frioch 18 betalande elever, samt till ett lika antal frioch betalande lärlingar; sedermera blef vid sednaste Riksdag föreskrifvit, att alla lärlingar skulle, till ett antal af 24, antagas utan afgift, hvaremot frielevernas antal minskades till 4. Hr Wolffelt tyckes ej hafva kännedom om, att, utom dessa 4 elever, erhålla 25 elever undervisning vid Institutet. Utrymmet tillåter ej antagandet af flera, helst sammanpackning i åtskilliga logementer redan måst ske.
Men dé Hemman, hvilkas Ränta ej Uppgick till det belopp, ätt dön kurtde anses svara emot fen Båtsmans utgörande, skulle undfå fyllnadén, antingen äf andré högre räntade Hemman, under namti afölh verskotts-ränta, eller Ock af andra till understöd lör Rustningen indeita Hemman, under namn af ReserVe-Ränta; Hessa Räntor Utgingo dock icke med förvandling, utan endast till sitt bea Stämda Dalertal i Cönrånta penningar, deruti sedermera ingert annan ändring skjedt, ån att de nu beräknas efter 3 U:t Sunt Riksdälerrt, Ber* emot skulle Rusthällen utgöra sina prestanda till Båtsmannen uti persedlar, sorn redan i 697 beräknades till 24 B:t Slmts värde. Hå Båt sinans-lndelr.ingen ålades, Var myrttt>ch varu-värdet tili ett så jämt förhållande mot hvartannat, att Rustningen då kunde anses mia* £23® Stats-TJtskottets Betänkanderii dre tryckande, enär en Båtsman den tiden kuhn de för den anslagne Räntan i det närmaste underhållas, utan att ‘nam-Rotens Sliggande, eller Reserveoch Fyllnads-Hemmans proportionerli* ga bidrag var n er betungande för den ene, än den andre; — Vacance värdet har likväl sedan den tiden undergått en stor förändring, i jämn* förelse emot penningens värde; I samma mohn , som det förra stigit, liar den senare fallit.
Framför honom lågo stora välskrifna ark med marginalanteckningar af honom själf. Det var dagens arbete, beskrifning öfver en uppfinning, som skulle inbringa honom både gods och ära. Han hade därför skäl att vara glad nu — nu då hans sträfvanden krönts med framgång, då föga annat återstod att göra än njuta af segerns frukter. Han satt en stund och tänkte öfver detta. Så tog han ett brefpapper och satte sig åter att skrifva med brinnande ifver. Men nu skulle man ej kunnat upptäcka på papperet något om » tvärsektion » eller » paralellrörelse » utan följande: » Min lilla älskade hustru! Det är nu två veckor du varit borta. Jag kan icke beskrifva huru förfärlig denna tid varit för mig! Och så att veta, att du är sjukl Älskade, dölj icke för mig, hvad din läkare säger. Jag måste veta, huru det är. — Du är mitt hela lif. » Där lade han bort pennan och försjönk i tankar. Hans hela lif! Ja, hon var allting för honom hans hopp, hans glädje, hans kraft, hans mod. Om han dugde något till, var det henne han hade att tacka, därför Hon hade räddat honom från att kasta sin personlighet på de lysande oväsentligheter världen älskar. Af den angenäme arftagaren med dagdrifvarefasonerna hade blifvit en verksam man. Och därtill hade hon sporrat honom. Och dock var han icke lycklig. Huru mycket hon än gjort för honom, hade hon aldrig låtit honom förstå, att hon älskade honom. Han hade icke rätt att fordra hennes kärlek. Då hon gick in på att blifva hans maka, hade de fullt klargjort förhållandet sig emellan. Vänskap och sympati skulle hon gifva honom, vara hans hjälp i allt det hon kunde hjälpa, hans tröst i allt det hon kunde trösta. Om han ville gå in därpå. Det hade han gjort och icke ångrat sig. Men icke desto mindre var han olycklig. Han tyckte sig ha gått i mörkret. Då hade hon tändt en fackla och lyst hans väg. Men nu ville han se solen och dagsljuset. Och solen var hennes varma lifsdfvande kärlek. Det var den han alltid längtat efter, aldrig fått och aldrig skulle få.
Han hade hela den sista tiden gått och invaggat sig i tron, att fröken Hagberg skulle komma upp till första föreställningen och nu fick han med ens en fullkomlig visshet. Det var hon. Men när han under mellanakten kom in i salongen alla menniskor kikade på honom men det generade honom icke var platsen tom. Han slog sig ner vid moderns sida och konverserade henne, men hon märkte hur tankspridd han var. Hon trodde emellertid att det var pjesens succés som upptog honom och fäste sig icke dervid. Så med ens såg hon ett nervöst ryck i hans ansigte han stod vänd emot henne och såg uppåt salongen. Den bleka damen hade kommit in igen; det var icke hon. Förgäfves genomsökte han salongen med sin kikare, från höger till venster. Han såg icke en skymt af det der ljusa hufvudet, som han inbillat sig skola finna der. Han stod och letade ända till det blef mörkt och ridån gick upp; han letade under alla de följande mellanakterna, men lika fruktlöst. Hela aftonen var han fåordig och irriterad. Modern undrade öfver orsaken till hans synbara misstämning och Pelle Wahlberg började på sitt saftiga språk hålla en längre straffpredikan för honom i »gropen». »Hva' går åt dig, buse? Du har gjort en rent skandalös lycka, och ändå är du sur som en urlakad tobaksbuss. Har jag inte skrikit mig hes för din skull, bara för det du skulle vara en smula angenäm i kväll och så sitter du och glor som en mjeltsjuk råtta! Har du ingen försyn! Upp med humöret, gubbstackare!» Hur det var försvann misshumöret så småningom och aftonen slutade med en stämning af behagligt välbefinnande. Tiden gick och William glömde. Glömde ytligt, som man glömmer när hvardagslifvets småhändelser tränga sig upp, medan tanken, känslan, den fixa idéen omedvetet ligger och rufvar på djupet. Den store sedlighetsaposteln och den lille osedlighetsaposteln kommo till staden och annonserade sina föreläsningar. »Till hvilken af de två ämnar du offra din skärf?» frågade William sin mor. »Jag vet icke. Hur ämnar du sjelf göra?» »Det är mig likgiltigt. Jag kan dem begge utantill.
För afdelningen ('andra slag«, hvarå tullen i 1863 års taxa utgör 1 rdr 50 öre, har införselsafgiften, med afseende på hvad nyss föreslagits beträffande arbeten af heleller halfsiden, äfvensom då nu ifrågavarande artiklar allmännast torde bestå af ylle, ansetts böra, på sätt jemnväl skett genom Traktaten med Frankrike, nedsättas till samma belopp som för ylleväfnader, «andra slag«, eller till 1 rdr för år 1867 och till 75 öre från och med år 1868. Till denna afdelning hafva jemnväl, i enlighet med hvad i afseende på artikeln Band finnes iakttaget, blifvit hänförda Snörmakarearbeten oäfven af silke, hvari kautschuk, guttapercha eller likartade ämnen ingå.« Bland kassaartiklar intager artikeln Socker det förnämsta rummet, eftersom omkring en fjerdedel af den hittills beräknade tullbevillningssumman ingår för Socker och Si rop. För den förra af dessa artiklar gälla nu följande tullbestämmelser: för raffineradt socker, alla slag, 1 skålpund 13 öre, för oraffineradt: a) till färgen icke mörkare än N:o 18 af den i verldshandeln gällande Holländska standard, 1 skålpund 13 öre; hvilka båda tullsatser, till följd af handelstraktaten med Frankrike, komma att från och med år 1866 nedsättas till 12 öre pr skålpund. b) till färgen mörkare än nämnde standard-nummer, äfven om varan inkommer i upplöst eller flytande tillstånd, 1 skålpund 8 öre. Då nu artikeln socker i egentlig mening icke kan hänföras till oumbärliga lefnadsförnödenheter samt enär denna artikel, i följd af dess, i råvaruform, betydligt skrymmande egenskap, samt hvad de raffinerade slagen angår, i följd af dessas ömtåliga beskaffenhet, icke gifver anledning befara det någon nämnvärd oloflig införsel deraf kan ega rum, anse Komiterade en behöflig tillökning i tullinkomst kunna företrädesvis tillvägabringas genom tullsatsens lämpliga förhöjande å denna stora kassaartikel samt hemta för ett förslag härom ytterligare stöd från de i Konungariket
Utlåtande, i anledning af återremiss af Sammansatta Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 39, öfver väckta motioner om förändrade stadganden i afseende å frejdebelyg. Vid föredragningen af ofvannämnda Betänkande har detsamma blifvit återremitteradt af Ridderskapet och Adeln, men oförändradt bifallet af BorgareStåndet och hufvudsakligen godkändt af Presteoch Bonde-Stånden, hvilka begge sistnämnda Stånd likväl vidtagit följande ändringar i det framlagda förslaget. Utskottet hade föreslagit en underdånig anhållan om den förklaring, »att i de fall, då enligt särskilda författningar det är presterskapet anbefaldt att meddela betyg om personers frejd, dermed allenast förstås intyg, huruvida den ifrågavarande personen, vid den tid då frejdebetyget meddelas, lagligen är i åtnjutande af medborgerligt förtroende, eller genom domstols utslag, deri ändring ej skett, är dömd sådant förlustig, och i sistnämnda fall, huruvida han för alltid är förlustig medborgerligt förtroende, eller vid hvilken tid den honom sålunda ådömda påföljd af brott upphör». Enligt de Utskottet tillhandakomna protokollsutdragens innehåll, har Preste-Ståndet i stället för orden »lagligen är i åtnjutande af medborgerligt förtroende eller genom domstols utslag, deri ändring ej skett, är dömd sådant förlustig», insatt orden »genom domstols utslag, deri ändring ej skett, är dömd medborgerligt förtroende förlustig», och Bonde-Ståndet beslutat följande lydelse af ifrågavarande moment: »att i de fall, då enligt Bih. lill B. St. Lagsamt Allm. Besa.- och Ekon.-Ulskollets Ullåtamle N-'o iO. särskilda författningar det är presterskapet anbeläldt att meddela betyg om personers frejd, dermed allenast förstås intyg, huruvida den ifrågavarande personen, vid den tid då frejdebetyget meddelas, är genom domstols utslag, deri ändring ej skett, dömd med borgerligt förtroende förlustig för alltid eller för viss tid och i sistnämnda fall, vid hvilken tid den honom sålunda ådömda påföljd af brott upphör».
Lika litet kan jag förstå, hvarföre Finnarne skulle förlora förtroendet till våra sedlar, just då de sågo Banken öppnas till deras invexling, då de deremot nu så villigt skänka dem sitt förtroende, utan att veta när eller huru de kunna blifva invexlade. Dessutom lår, för det närvarande, icke så mycket Svenska Bancosedlar finnas i Finnland, som tillförne, sedan Kron-utlagorna derstädes nu mera icke låra få i Svenskt mynt erläggas. Derföre har också de sednare åren ovanligt mycket vexlar och silfver härstädes blifvit af Finnarna uppköpt, och denna inströmning af Bancosedlar torde hafva vållat, att coursen Den 14 Julli e. m. 713 icke fallit i förhållande till minskningen i vår import. Med förkastande således af alla dessa, af Utskotten anförde skål, kan jag ej annat ån tvärt emot Utskottens mening i första punkten, på det högsta tillstyrka realisation. Den andra punkten nemligen ”att af Bankens drliga vinft en viss Junima md anjlds, att för Bankens rakning inköpa myntbara metaller af Guld och Silfver” leinnar jag i sitt värde. Mitt omdöme derom beror på det sätt, hvarpå denna handel skall verkställas. På samma sätt förhåller det sig med tredje punkten, nemligen : ”att hvar och en Jkulle vara tillätet att uti Banken emot mynibara metaller tillvexla Jig Bancofedlar, beräknade till det förhållande mot Specie mynt, forn Rikfens Stander bejtdmma.” Att nu bestämma något visst skillingtal, hvartill Banken skuile emot sedlar invexla silfver, anser jag högst oriktigt, och såsom kunnande blifva frö till cle största olyckor. Om deremot Bankens invexling finge ske efter ett vifst förhållande till dagens cours, så hade jag ingen ting deremot, utan skulle tvärtom högeligen tillstyrka en dylik åtgärd.
Prol. 1853 åt 1851. 7 Sami. 2 Afd 15 Hafi. 2 10 Lagsami Allm. Besv.- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, M 29. färdades dun 29 Augusti 1664; hvarjemte, till afhjelpande af de brister, som gifvit sig tillkänna vid dessa författningars tillämpning dels i norra orterna, dels i Skaraborgs län, ulkommo, i afseende på de förra, förordningen den 49 December 1683 samt för Skaraborgs län stadgan om skogarnes rätta häfd derstädes den 3 Februari 1691. De stadganden, som till allmänningarnes och krono-parkernes vård uti desse skogs-ordningar blefvo meddelade, synas mera haft till ändamål, att såsom kronans egendom freda dem från delegarnes såsom obefogadt intrång ansedda begagnande, än ordnande af deras förvaltning och vård på ett sätt, sorn kunnat göra införandet af en bättre skogshushållning möjligt. Utrifvandet af redan anlagda torp, som ej blifvit, efter af kronan förut erhållet tillstånd, å allmänning upptagne, samt derjemte ansågos kunna göra skäl till kronan för ’/4 mantal påbjöds. Till svedjande eller nybygges anläggning fordrades först Landsböfdingens bifall, innan dertill kunde af Lagmanseller Härads-Rätt gifvas tillåtelse; och stadgades, att alla, som utan sålunda erhållet tillstånd funnos svedja eller hafva nedsatt sig på skogarne, skulle fångas och såsom skadedjur bortskaffas. Desse föreskrifter omfattade likväl icke ödeskogarne i de norra orterna, hvilka, jemte det genom ofvannämnda förordning af år 1683, föreskrefs, att de kronan tillkommande sträckor deraf borde från bygde lagens afvittras, ställdes under Bergs-kollegii uppsigt, för att, bergverken till nytta, emellan bruken fördelas. Begagnandet af krono-parkerne, hvartill kronan till vallat sig uteslutande rätt, medgals emedlertid efter band, till dess genom Resolutionen på Allmogens besvär den 29 Augusti 1664, allmän bestämmelse om rättighet till skogsfång derifrån utfärdades.
På andra sidan i Ctsk:s Betänk, vill Utsk. deducera att R. o. Ad:ns mening bör tydas såsom ett instämmande i Hr Adlercreutz^ reservation. Men förhållandet var alldeles motsatt. De fleste talarne här på Riddarhuset yttrade sig för obetingadt antagande af K. M:s Propos. Ett par talade för afslag och några få för Hr Adlercreutz’s reservation. Hvad mig beträffar yrkade jag återremiss å Utsk:s Betänk., samt motiverade ganska omständligt denna min begäran. Då votering skulle företagas, hvarom icke jag anhöll, beslöts att omröstningen skulle gälla Hr Adlercreutz^ förslag och återremiss. Den förra meningen föll och återremissen segrade. Nu frågar jag enhvar, hvilkendera meningen, som vid sådant förhållande representerar II. o. Adtns? Jo! Ingalunda Hr Adlercreutz’s reservation, som afslogs genom voteringen, utan den om återremiss, hvilken med bibehållande af hufvudidéen i Kongl. Propos:n, endast åsyftade ringare modifikationer deri. Likväl påstår Utsk. att R. o. Ad. gillat Hr Adlerceeutz’s förslag? Utsk. säger vidare: »Det är emellertid af vigt att frågan, »varder, så vidt ske kan löst; och deri ligger en mening till Utsk. »att tillse, huruvida sådant låter sig göra på annat sätt, än det »K. M. i Nåder föreslagit.» Härvid framställer sig ovilkorligen den frågan, hvarföre skall ärendet lösas just på annat sätt än K. M. föreslagit? Hvarföre icke på samma sätt? helst om detta sätt är det enklaste och det som lättast leder till målet. Två Stånd, jemte Utsk., hafva ovilkorligt bifallit K. M:s förslag, och ett Stånd återremitterat detsamma, med afslag å Hr Adlercreutz’s mening, hvilken sista mening endast blifvit bifallen af ett enda Stånd. Nu inbjuder Utsk. de tre Stånden att förena sig om det fjerdes beslut. År sådant ett sätt att reda och förenkla? Ar det lämpligt?
St:s förslag behöfvas icke härtill mer ån 2 kärl, hädanefter som tillförene; tunnan uppmätes med en 6-foting eller 60-känning eller en 3-kanning; halftunnan med en 3 foting eller 3o-kanning och 1 och en half-kanning; halfspannet med 1 och en half-foting eller i5- kanning och en 75 -tumming. Sjelfva måtningssättet lämpar sig således alldeles lika beqvämt, som förr, till alla dessa tre gamla hufvudmått; äfven fördelen att vid mätningen af större par - Exp. XJtsk. Förslag till und. Skri fa. N:o 339- 123 tier, medelst uteslutande af hvar g:de tunna ur beräkningen, kunna undvika det lilla eller fyllnadsinålet, kan hädanefter bibehållas, genom uteslutande af hvar 2Usta 6-foting; och sjelfva kappens uppmätning, ehuru med flit försvårad, år dock med dessa inålkårl möjlig, och fordrar likaledes blott tvånne deraf, nemligen kannan och 75-tninmingen. Och hafva R. St. i öfrigt fästat uppmärksamhet dervid, att måtningssåttet af 1 tunna om 63 kannor, genom 60 och 3, i stället för 36 och 7, har det för sig, att det mäste medföra vinst för le veran ten. Det har nemligen hittills tagits för afgjordt, att, vid uppmätning af ett större målkårl och ett mindre till fyllnad, det senare bör lemnäs rågadt, hvilket bruk hädanefter troligen kommer att fortfara, då minskningen af fyllnads-målet skall tillskynda råntegifvaren fördel. Slutligen vilja R. St. jemväl bemöta den invändning, som till åfventyrs kunde göras, att 75-tummingen år för liten att vara Spannmålsmått. Den utgör £:delar af nu varande halfkappe; men just en sådan fyllnadsmålets litenhet skall småningom eliminera sjelfva uppmätningen af halfspann ; och med dess försvinnande skola sedermera snart halftunna och tunna icke mera brukas; under hvilken förmodan ock R.
Från dennes hem flyttade Sara Hedvall till sin sista hushållersketjänst på Stora Vrem i Qville socken, hvars äldsta medlem hon nu är. Literatur. Svensk tidskrift har utsändt sitt första häfte för året. Det öppnas med en uppsats i unionsfrå- gan af signaturen Orvar Svenske. Därefter följer en uppsats af tidskriftens utgifvare, docenten F. von Schéele, o m samundervisningen och våra allmänna läroverk, hvari ett allmänt principuttalande göres i skolfrågan i det hela. Förf. häfdar därvid individualitetens rätt inom undervisningen och önskar därför bestämdare särskillnad mellan läroverk för olika lärjungar och olika syften. Tidskriftens literaturkritiska afdelning representeras denna gång af tvänne utförliga recensioner öfver de märkligaste insatserna i senaste julliteraturen, nämligen Viktor Rydbergs nya arbeten, som med liflig sympati anmälas af Edv. Alkman, och Selma Lagerlöfs omtvistade sagoroman » Gösta Berlings saga », hvilken oväldigt granskas af Helena Nyblom. Diktens brister förbises därvid icke, men tillåtas heller icke undanskymma dess högst ovanliga förtjänster. Slutligen inrymmer häftet tvänne dikter af Sigrid Leijonhufoud och några literära notiser. Den väl redigerade tidskriften utkommer under året i 20 häften, hvardera om två tryckark, till ett prenumerationspris af 10 kronor så väl å posten s o m i bokhandeln. K O N S T. Edelfeltuiställningen. En synnerligen intressant utställning af vårt grannland Finlands obestridt förnämste mästare i penselns konst har i dessa dagar öppnats i Konstföreningens lokal härstädes och redan lockat en ovanligt talrik och intresserad publik. Det är hufvudsakligen porträttmålaren Edelfelt som i denna samling är företrädd och detta på ett rent af briljant sätt. Sju taflor af den lilla samlingen, ungefär hälften däraf, utgöras af porträtt. Bland dem är det naturligtvis i främsta rummet hans berömda bild af Pasteur, som tilldrager sig uppmärksamheten, och ensamt denna tafla gör utställningen värdefull.