Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Så fylde han åter glasen; hon tog emot sitt och drack, utan att ändra ställning — blundade — hade en förnimmelse af att någon böjde sig närmare, mycket nära, men att det alls icke var henne det gälde. Och hon tykte sig höra en röst, som gång på gång hviskade: »jaså, jag vågade inte ... oh, hur vacker, hur vacker ... du, Margit!» Då öppnade hon ögonen — tillslöt dem plötsligt ånyo och nästan stelnade af skrämsel. En muskulös arm hade stadigt lagt sig omkring hennes midja, och en lysten mun prässats mot hennes hals ... hon kände ännu huru ondt det gjorde. Alt hade skett så snabt, så öfverraskande — nästa sekund var hon redan ute på golfvet, alldeles yr, ämnade säga något eller ropa — flydde uppför trappan, omedvetet ordnande håret vid tinningarna, fick dörren öppnad ... »Hvart nu så brådt? — En något framåtlutad gestalt kom emot henne ned från kommandobryggan. Det var Sixten Erik Berger. När Margit kände den friska, sältiga sjöluften mot sitt ansikte, måste hon söka stöd mot järnräcket, där handen gripit tag. Men hon hämtade sig snart igen, hvarpå det första ögonblickets osäkerhet och harmsna förvirring slog öfver i barnsligt trots. Var hon kanske stäld under något slags bevakning? Hade ... hade hon svikit någons förtroende? Hon stod orörlig och rak, retad af kusinens menande fråga, huruvida fröken Ransdotter möjligen fått nog af den förbjudna frukten? »Hvad vill du här, Sixten?» »Tack — men din kära faster blef orolig. Och det är ju så godt att jag kommit, eftersom Gardberg är försumlig ... och du så där uppskakad.» »Ja, jag blef otålig»... »Låt oss då säga otålig. Hvar har du ditt — bagage? Han tog i dörrvredet. »Nej, nej, Sixten, du får inte gå dit ner, de ha inga apelsiner ... hör du, jag vill det inte ... Sixten,» — hon stampade, nästan i förtviflan; rösten lät gråtfärdig.
Den i3 April. tror mig hafva visat, att Bolagets ställning ej var hemlig, utan nogsamt känd redan år 1826, då bristen antyddes i Revisorernes Berättelse. Det måtte då ej kunna anses för mycket begärdt, att Bolaget derefter fortsatt arbetet i förhållande till för handen varande medel, och icke med den öfverdrift, att för 14 dagar ej mer än 5ooo R:dr funnos öfriga af anslaget, och att Rikets Ständer ej kunna erhålla tillräckligt rådrum att fatta sitt beslut i denna vigtiga angelägenhet, utan nödsakas på förhand yttra sig om förskott till arbetets fortsättning. — Aldrig har jag tillvitat Grefve von Platen att hafva gått hemligen till väga i fråga om Götha Canal. Våra Protocoller vittna tillräckligt om den öfverdrifna öppenhet och gränslösa öfverlägsenhet, hvarmed Grefven alltid behandlat Rikets Ständer i detta afseende. Men man har såvida inledt Rikets Ständer i det äfventvrliga företaget, att man börjadé arbetet på hela Canal-linien, innan man inhemtat någon erfarenhet om calculerna slogo in, och att man föreställde omöjligheten af att stanna med arbetet, sedau Canalen mellan Wenern och Wettern blifvit fullbordad, hvarigenom folket åtminstone kunnat få hemta andan. Redan 1815 var Canalarbetet så utsträckt på hela Östgötha-linien, att nästan allt var på en gång börjadt. —- Man säger, att skatterna ej behöfva ökas för att bestrida det ifrågavarande bidraget till Ca - Den i3 April, nalén. Med tillfredsställelse har jag hört omtalas det brillanta tillstånd, hvari Riks* gäldsContoiret nu skall befinna sig. Men jag hemställer, om dess tillgångar väl äro annat än redan uppburne skattemedel, och om icke, när man tager deraf lill Canalen, man derigenom borttager möjligheten att minska de blifvande skattebidragen. Allt anslag till Ganalarbetet blifver således i alla fall en ökad tunga för Folket. —Mig har blifvit förebrådt, det jag yrkat, att Bola* get borde falla och depossideras.
Greifswald den 24 October 1797. Ett bref med en 50-riksdalers-sedel har jag rigtigt bekommit, och aflägger derför min ödmjukaste tacksägelse; så mycket upprigtigare, som det just kom gudomligen väl till pass. Jag känner väl, huru mycket högre det nöjet måtte vara, att så ge, än att så få. Dock förbittrar mig, att ett så kungligt sinne ej längesedan blifvit af oss mera firadt och gjordt till ett lysande exempel. Förborgade dygder, äro som skatter i jorden. Hus-dygder äro väl ändtligen det bästa i huset. Men de storsinta, de öfversvinneliga, systems-dygderna ha en kraft, som rör och upphöjer alla menniskor. Hvad äro också dessa ”Monumenterna” annat, än en kunga-nyck? än ett ädelmod åt fäderneslandet? än ett nit för vår ära, af den, som för oss alla känner äran? Har något mer af dessa ännu utkommit? ingenting om Dagsnäs och Oden? Det i hjertat gläder mig, att se M. N. Herre citera Olf 100 Rudbeck. Hvad är, rentaf, M. N. Herres tanke om honom? Jag är i hela själen en Göt: och känner fröjd af allt detta; och fägnas långt mer af fornhäfd, än af nyhet. – Greifswald den 11 September 1799. Hade vårt Bibliothek haft den önskade boken, så kunde jag längese’n ha skickat den, och sjelf väntat på ett nytt exemplar: ty här forskar ingen så djupt; minst med någon så liflig håg. Först för ett par månader sedan ankom den från en Auctionarius i Berlin. — Jag har sedan väntat att få öfversända den med en Göteborgsk Prest, som här magistrerar. – Jag tycker nu, att Herr Hof-Intendenten verkligen så är i Svenska Litteraturen en fader, att min hjertliga fägnad och vördnad vid denna tanken ständigt förhöjer min egen personliga erkänsla. Lefve, lefve den ädlaste man, som jag på min tid lärt känna! den ende, hvars snille och dygd förstått att förena Verlden med Naturen 101 och Lifvet med Odödligheten!
Herr Cederschjöld1 I anledning af hvad den siste värde Talaren yttrat om Kongl. Maj:ts rätt att förklara Lag; får jag blott påminna, att en sådan Lag-förklaring, enligt 88 §. RegeringsFormen, icke gäller längre än tiij nästa Riksdag, då det på Riksens Ständer ankommer, att förklaringen godkänna eller ogilla; i hvilket sednare fall ”den icke längre bäfver gällande, eller af Domfiolarne iakttagas eller åberopas må Uppå' derefter af Herr Grefven och handtMarJKalken] förnyad proposition , fann Ridderskapet och Adeln för godt, att Lag-Utskottets Ben 10 Julii f. m. Betänkande, i anledning af de dervid gjorde anmärkningar, till Utskottet återremittera. Föredrogs å nyo Constitutions - Utskottets den 10 sistlidne Junii under N:o 29 aflåtne, samt den 28 i samma månad eftermiddagen på bor. det lagde, Memorial, i följd af StatsRådsProtocollens fulländade granskning. Grefve von Schwerin, Fredric Bogislaus, Uppläste följande: (Se Bilagan N:o 2.) Friherre Lagerbjelke, Guftaf, anförde skrif., teligen: (Se Bilagan N;o 3.) Hvarefter Friherre Lagerbjelke munteligen yttrade; Jag har väl hittills ieke hört, att den omförmälte §:ns directa tillämpning blifvit under discussionen yrkad. Men som resultatet af en öfverläggning rörande ConstitutionsUtskottets HufvudBetänkande, nödvändigt måste blifva antingen gillande af de framställde anmärkningarne, eller vägran, att dem, med hänsigt till 107 antaga, har jag trott min vördsamma hemställan vara lämpelig och form-enlig. Ett annat behandlings-sätt af ärendet, in - t 366 Den xo Julii f. m. hebärande törhända mer förändring i formen, än i verkligheten, har hyss blifvit föreslagit.
Vid hvarje qvartals slut, eller ock oftare, om soldaten med o) Se vidare Tak. 15. 164 Den 11 Mars f. m. permission eller på annat sätt från sin corps afgår, verkställes i den af hvar oell en soldat ägande munderingsoch liqvidations-hok, uppsummering af dess debet och kredit; skulle dervid vara fallet att dess kredit, oberäknad! munderingsfonden, som alltid bör vara eller först göras fulltalig; upptager ett öfverskott och soldaten derjemte äger alla sä väl stora som mindre munderingens persedlar, i fullt brukbart skick, sa blifver det varande öfverskoltet till honom ulbetaladt. linder soldatens vistelser på sjukhus, der särskild sjukhusbeklädnad bestås, eller då han är permitterad, rymd eller hålles i allmänt häkte, äger han icke alt sig tillgodo beräkna det för mindre munderingens underhållande honom anslagne belopp. Skulle soldat med afsked eller döden afgå under loppet af de 6 första tjensteåren, tillfaller dess mindre mundering och munderingsfond kronan; sker dylik afgång efter fullgjorda 6 tjensteår, tillfaller så väl mindre munderingen som munderingsfonden soldaten eller dess rälts-innehafvare. Stora munderingen, antingen den är uttjent eller icke, är alltid kronans tillhörighet. Bevärings-mundcringen utgöres af persedlar, som hafva bestämd brukningstid, hvarefter de med nya af kronan ersättas. Som likväl bevärings-manskäpets tjenstgörings-skyldighet under fredliga förhållanden inskränker sig lill en högst liten del af året, sä har brukningstiden för detta manskaps munderings-persedlar blifvit bestämd, så väl i förhållande till den tid de årligen begagnas, som ock med hänseende till högsta möjliga tiden för deras varaktighet. Då beväringssoldalerne till ständig tjenstgöring uppbådas, beräknas brukningstiden för deras mundering lika med stammens. Bevärings-munderingen är till sin fullständighet, olika för bevärings-soldaterne och för bevärings-rekryterne.
– Och ej för glömska voro skrifna de afskedsord, med hvilka Thorild lyktar: ”O Konung! Släck ej detta stora snilles ljus, qväf ej detta hjertas höga ömhet! Dö ej, utan att hafva välsignat mitt Fädernesland! Det är lätt, det är ett blott behag, att vara den störste af Konungar. Icke trotsande på en vansklig makt, tag endast styrkan af alla stora förstånd och hjertan; och genom denna herrska så trygg, så hög i ära, som lycksalig Andre Konungar må drifva med gyldene spiror sin mennisko-fänad, än på bete, än till slagtning, lika utan snille och utan ära. Men detta Folk, Eders Majestäts aldrig kufvade Folk, frågar ännu, och frågar efter tio Revolutioner: ”är detta rätt? är detta stort”? En Gud kunde göra sig heder af att styra ett sådant folk: och, i sanning, om det ej hade vett och mod till att knota, så vore det ju en blind hop af slafvar; så borde då en storsint Konung med harm le åt sin egen höghet och kasta en så ovärdig spira. Men – för en Konung af så stort snille och så stor makt, som Eders Majestät, tycker jag nu ej mera återstå i lifvet, än att, i lugn, roa sig med att blifva gudomlig; det är: att göra allt det, som man har tänkt mest Rätt och Stort på jorden”. Nog: Gustaf III bibehöll sin synpunkt. Naturligtvis bibehöll äfven Thorild sin. Men på honom, med hans eldiga medvetande att hafva velat det rättaste, det både för Folket och Konungen sjelf bästa, – med hans öfversvallande mått af ungdomsifver och sjelfkänsla, – med hans från Grekland, Rom och England hämtade samhälls-idealer, – gjorde Konungens sätt att behandla ämnet en oangenäm och skadlig inverkan. Det är synbart, att han nu stämdes, för lång tid, till en viss afvoghet mot Konungen och en viss bevågenhet mot dem, som kallade sig ”Patrioter”.
Det följer i öfrigt af sig sjelft, att jordegarens ifrågavarande rättighet ej får sträckas till större del af landbons egendom, än som motsvarar gälden; äfvensom det alltid står landbon öppet att i laga ordning återfordra, hvad som derutöfver kan hafva blifvit honom afhändt och att för sålunda tillfogad skada yrka ersättning. På dessa skäl vidblifver Utskottet sitt förut afgifna Betänkande, hvilket alltså till Vällofl. Borgare-Ståndets och Hedervärda Bonde-Ståndets pröfning oförändradt återlemnas. Stockholm den 2g Juni 1840. Riksdagsfullmägligen Per Sahlström från Stockholms Län har reserverat sig deremot, att Utskottet ej fästat afseende på hvad i sista momentet af fjerde anmärkningspunkten finnes anfördt; äfvensom Herr von Röök och Herr Halling hafva åberopat deras vid förra Betänkandet fogade reservationer. STOCKHOLM, Nord $ t rom sk a Boktryckeriet, 1840. t Lag-Ulskoltets Tillåtande, N',o 69, 1 N:o 69. Ank till Exp. Utsk. Jen 7 Juli, kl. *12 f. m. i Utlåtande, i anledning aj gjorde anmärkning ar vid Utskottets Betänkande N:o 38 lifver vackt fråga om Stockstraffets upphörande. Högloft. Ridderskapet och Adeln, VälloQ. Borgare-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet hafva till Lag-Utskottet återremitterat ofvanberörde, af Högvördiga Preste-Slån det ht fallne Betänkande.
N:o 136, angående en rättelse, i anledning af Utskottets N:o 112, rörande väckt motion om ändring af 4 och 5 §§. i 17 Gap. Ärfda Balken och af 3 §. i 8 Gap. Jorda-Balken, samt örn upphäfvande af Kongl. Förordningen den 19 Augusti 1762. S. D. Föredrogos ånyo och biföllos följande Statssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskuttens den 3:dje dennes bordlagda Utlåtanden: N:o 41, i anledning af väckt motion om anslag till förhöjd lön åt en Skollärare i Östhammar. N:o 42, i anledning af väckt motion om inrättande af en Skola i Arwika köping. N:o 43, i anledning af väckt fråga, att säterier, äfvensom rå- och rörshemman, måtte deltaga i Fjerdingsmans aflöning. N:o 44, angående dispositionsoch jordegande-rätten till de så kallade kyrkohemmanet) i Halland. N:o 46, i anledning af väckt fråga, alt de så kallade bibeltrycks-medel, som årligen erläggas af Pastorerne på Gottland, måtte användas till folkundervisningens befrämjande derstädes. N:o 47, i anledning af väckt fråga om ulgifvande af en Officiel tidning. N:o 48, 2 anledning af väckt motion, att den span mål, som upphandlas för Stats-verkets räkning, matte levereras elter vigt. N:o 51, i anledning af väckt fråga om skyldighet för embetsoch tjenstemän, m. fl., att, då de företaga resor i Kongl. Majrts och Kronans ärenden och på dess bekostnad, färdas på ångfartyg, der sådant sig göra låter.
Då Pilatus hörde nämnas Galileen, frågade han, om han var en Galileisk man. Och då han förnam, att han var under Herodis välde, försände han honom till Herodes; ty han var ock i Jerusalem på den tiden. Då Herodes fick se Jesum, vardt han ganska glad; ty han hade i lång tid haft åstundan till att se honom; ty han hade mycket hört om honom, och hoppades få se något tecken göras af honom. Och han frågade honom om mång stycker; men han svarade honom intet. Stodo ock öfverste Presterna, och de Skriftlärde, och klagade svårliga på honom. Men Herodes med sitt folk föraktade honom, och begabbade honom, och klädde honom uti ett hvitt kläde, och sände honom igen till Pilatum. Och Pilatus och Herodes vordo vänner emellan sig på samma dag; ty emellan dem hade tillförene varit ovänskap. Då kallade Pilatus tillhopa de öfversta Presterna, och föreståndarena, och folket; Och sade till dem: I hafven fått mig denna mannen, såsom den der hafver förvändt folket; och si, jag hafver förhört honom i edor närvaro, och finner dock ingen af de ogerningar med denna mannen, der I anklagen honom före; Och ej heller Herodes; ty jag försände eder till honom; och si, man kunde intet komma på honom, det döden värdt var. Derföre vill jag näpsan och släppan. Ty han skulle om högtidena gifva dem en lös. Då ropade hele hopen, och sade: Tag denna af vägen, och gif oss Barabbam lös; Den der låg i fängelset, för ett upplopps skull, som i staden skedt var, och för ett mandråp. Åter talade Pilatus till dem, och ville gifva Jesum lös. Då ropade de, och sade: Korsfäst, korsfäst honom. Då sade han tredje resona till dem: Hvad hafver han då illa gjort? Jag finner ingen dödssak med honom; derföre vill jag näpsan, och gifvan lös. Men de lade åt med stort rop, och begärade att han skulle korsfästas; och deras och de öfversta Presternas rop vardt ju mer och mer. Då dömde Pilatus, att så ske skulle, som de begärade;
Elfte paragrafens mom. 1 skulle, enligt Utskottets förslag, erhålla följande lydelse: ”För fastighet, som innehafves af landtbo eller arrendator, röste innehaf ”varen. Ej må egaren kunna sig förbehålla att för sådan fastighet rösta.” Detta förslag har utan förändring blifvit antaget af Pr este-Ståndet och Bonde-Ståndet, hvaremot Bengare-Ståndet ansett momentets sednare punkt böra utgå samt Hilders kapel och Adeln förändrat momentet till följande lydelse: ”Landtbo eller arrondator röste för fastigheten, der ,ej egaren .sjelf i kontraktet rösträttigheten sig förbehållit.” Då momentets andra punkt, hvilken mti Utskottets förslag varit afsedd till förhindrande deraf att en jordegare, som upplåtit sin egendom till landtbo '.eller .arrendator, skulle kunna i upplåtelse-konträktet [förbehålla sig . att, fastän han joko .sjelf innehade eller brukade egendomen och tilläfventyrs icke vore .inom socknen Bih. till B. St. Prot. 1859 £ 1860. 8 Sami. 42 Häft. 2 Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Memorial N:o 193. boende, han likväl fortfarande skulle få å kommunalstämma utöfva rösträtt för egendomen, således blifvit antagen endast af tvänne Riks-Stånd, men förkastade af de öfriga två, samt, äfven om punkten uteslutes, i allt fall det med densamma afsedda ändamål lärer få anses i tillräcklig mån vunnet genom momentets af tro Stånd godkända första punkt, hvilken åt innehafvaren af utarrenderad egendom förbehåller rättigheten att rösta för egendomen, hemställer Utskottet vördsamt att ifrågavarande punkt af ll:te § mom. 1: ”Ej må egaren kunna sig förbehålla att ”för sådan fastighet rösta,” må anses hafva förfallit. Samma paragrafs mom. 2, 3 och 4 hafva af alla fyra Riks-Stånden blifvit utan förändring antagna, hvadan något utlåtande derom af Utskottet icke påkallas.
Om remiss till Stats-Utskottet anhålles vördsamt. Stockholm i December 1865. Georg Nyqvist, från Wermlands län. Motioner i Bonde-Ståndet 1865. Af Jöns Rundbäck från Göteborgs och förande af ett representanthus samt till erforderliga medel. Bohus län, om uppom anvisande af der - Sedan nu vår älskade Konungs högsinta förslag till ny Riksdagsordning blifvit på ett så upphöjdt och vackert sätt af samtliga de fyra Stånden antaget, så torde det vara vår sista stora skyldighet att på samma gång detta ovärderliga testamente af oss öfverlemnas, vi tillse, det den nya ständerförsamlingen får en passande och ändamålsenlig öfverläggningslokal. Att detta, så fort ske kan, måste anordnas är desto mera af nöden, som, hvad kändt är, den lokal vi ännu begagna, i flera hänseenden är lika bristfällig, som den gamla representationen sjelf varit. Då emellertid det nu torde vara omöjligt att på förhand beräkna kostnaden för den nya representantbyggnaden, torde man lämpligen kunna öfverlemna bestyret om och utförandet af densamma till Rikets Ständers Herrar Fullmägtige i Banken och Riksgälds-kontoret, hvilka i förening med andra sakkunnige män måtte ombestyra utförandet häraf, på samma gång nödiga medel dem härtill lemnäs, likasom någon summa torde böra anslås till premier för den eller dem, som inkomma med det bästa förslag till en dylik nationalbyggnad. Som vidare motiver till detta mitt förslag torde vara öfverflödiga, får jag, på grund af hvad anfördt blifvit, äran hemställa: att Rikets Höglofliga Ständer måtte, ju förr desto heldre, gå i författning derom, att ett nytt, ändamålsenligt, nationen värdigt representanthus måtte uppföras, antingen på den plats Rikets Ständers hus nu innehar eller på något annat lämpligt ställe inom hufvudstaden, och att för detta ändamål nödiga medel måtte anvisas. Om remiss till vederbörligt Utskott anhålles vördsamt. Stockholm den 9 December 1865. J. Rundbäck, från Göteborgs och Bohus län. Bih. till R.
Detta Memorial Kar af Hedervärda BondeStåndet blifvit remitteradt till Utskottet; sedan Bancofullmägtigen Anders Danielsson från Elfborgs Län, tillika med sämteliga Riks; dagsfuilmägtige från Vestmanlands, Kronobergs, Jönköpings, Hallands och Gottlands Län, med Eric Svensson sig förenat, och det Hedervärda Ståndet äskat, att Utskottet mätte, i sammanhang med ofvannämnda motion; afgifva yttrande angående en allmän öfversigt; jemnkning och reglering af Roteringén i alla de Landsorter, der sådant ej redan föregått; Vid öfvervägande af Riksdagsfullmagtigeh Eric Svenssons i ofvariberörde måtto, gjord® Förslag, har Utskottet väl funnit, det kunna blifva både nödigt och nyttigt, att én jemrik•hing Rotarna emellan företages; soth kunde befordra ett närmare samband och beqvämligare läge af de Rotar, som äro inroterade för en och samma Soldat; men då Utskottefc har sig bekant, att Kongl. Maj:ts och Rikets KammarCollegium äger rättighet att till pröfning upptaga alla så beskaffade frågor och att, utan någon föregående underdånig anmälan hos Kongl. Maj:t, jemväl hufvudsakligen afgöra dem, hvarpå Utskottet bland mån-: ga exempel af det slaget, endast vill anföra; att välbemäldta Kongl. Collegium, medelst Utslag af den 14 Augusti 1809, bifallit vederbörande Rotehållares ansökning öm utbyte Best), och Ekön, Utsk. Beänkandeit, rich förändring af Rotarne N:r 545 och 571 ■vid Åhs Compagnie af Elfsborgs Regemente, och den 29 Juni 1810 likaledes utbyte och förändring af Rotarne N:r 102 och 117 vid ändra Majorens Compagnie af Kronobergs Regemente; anser Utskottet dylika frågor vara af en så alldeles enskild beskaffenhet, att de icke böra eller kunna blifva föremål för Riksens Höglofl.
Åter och åter betäckte han det lilla ansiktet med kyssar, han smekte ömt de runda armar, som omslöto hans hals, och hviskade de hjärtligaste smeknamn i gossens öron. Skilsmessan kändes äfven för Ada bitter, men hon ville ej vidgå det, utan väpnade sig med sitt högmod mot själfförebråelser och hoppades bestämdt, att Edvard skulle komma tillbaka. Men då vecka efter vecka förgick, utan att den djupt kränkta mannen återkom, tillslöt hon mer och mer sitt hjärta för honom, och icke ens Willys stumma smärta öfver förlusten af fadern förmådde böja hennes styfva sinne. Barnet hängde med all den hängifvenhet, dess lilla hjärta var mäktigt, fast vid sin gode fader. Ingen förstod såsom han Willys tankar och känslor, ingen kunde berätta så härliga sagor eller sjunga så vackra visor som han, ingen förmådde så leka med barnet som den man, hvars högsta glädje var hans son och hans maka. Därför sörjde Willy sin far så djupt, att intet kunde förströ honom, sedan fadern ej mer var hemma, och då han till följd af moderns hårdhet slöt sin sorg inom sitt eget bröst, blef smärtan honom slutligen öfvermäktig och lade honom på sjukbädden, ja, förde honom till grafvens rand. Midnattstimmen var inne, och klockans slag väckte Ada ur hennes drömmar. Förskräckt spratt hon upp. Hon hade försummat att i rätt tid ge Willy medicin. Hon hade hvarken märkt, att betjänten ansat om brasan eller ställt på bordet en beslöjad lampa, hvars matta röda sken nu föll på det sjuka barnet, som i feberyrsel kastade sig af och an på bädden och slog vildt omkring sig med händerna. Febern tycktes hafva nått sin höjdpunkt, och dödsångest bemäktigade sig den stackars modern. Och ingen hade hon hos sig, ingen som kunde hjälpa och trösta henne; till och med Gud syntes hafva öfvergifvit henne. Krampaktigt sluter Ada barnet i sin famn och beder; det är första gången på många, många år. Ifrigt beder hon för sitt barn. Det är, som hade hon svårt att finna ord i början, men det går snart lättare, och hon slutar med att lugnt framsäga den aftonbön, hon plägat läsa som barn, hvilken, förut bortglömd, nu fallit henne i minnet.