Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Direktören vid Länscellfängelset i Orebro Isaak Fredrik Ohlin, när han styrker, att hans helsa är så försvagad, att han icke förmår sin befattning vid fångvården vidare bestrida, samt på sådan grund erhåller afsked, må från och med måna den näst efter den, då honom beviljas afsked från Direktörs-befattningen vid Länscellfängelset i Örebro, å allmänna indragningsstaten uppbära en årlig pension för sin återstående lifstid, till belopp af 1,500 R:dr; g) att Vaktknekten vid Länscellfängelset i Gefle Olof Wennberg må berättigas att från och med månaden näst efter den, då han erhåller afsked från Vaktknekts befattningen vid Länscellfängelset i Gefle, å allmänna indragningsstaten uppbära en årlig pension för sin återstående lifstid, till belopp af 400 R:dr; h) att Vaktknekten vid Länscellfängelset i Örebro Per Pettersson må berättigas att från och med månaden näst efter den, då han erhåller afsked från Vaktknekts befattningen vid nämnde cellfängelse, å allmänna indragningsstaten uppbära en årlig pension för sin återstående lifstid, till belopp af 400 R:dr; i) att Vaktqvinnan vid Straffoch Arbetsfängelset å Norrmalm Anna Catharina Eriksson må berättigas att från och med månaden näst efter den, då hon erhåller af sked från sin befattning såsom vaktqvinna vid nämnde fängelse, å allmänna indrag - Bil. 6 till Kongl. Majlis Nåd. Proposition N:o 1 om Statsverket 1865. 33 ningsstaten uppbära en årlig pension för sin återstående lifstid, till belopp af 225 Riksdaler; k) att, sedan efter Expeditions-sekreteraren m. m.
Vidare skulle, enligt motionärens förslag, den af församlingen utgående lönen, tillså väl Pastor som Comminister, utgöraS efter nuvarande beloppet i spanmål, efter markegång, förvandladt i penningar, af Häradsskrifvarén debiteras, af Kronofogden uppbäras och i ränteriet lefverera.', derifrån presten skulle erhålla sin lön. På de orter, der skafttionde hittills levererats, borde den, efter skeende värdering, uträknas först i spanmål, och sedermera i penningar efter markegång, samt på enahanda sätt uigi. 4:o Per Haraldsson från Elfsborgs Län. Efter anförande, alt det nu vanliga löuingssättet för presterskapet vore oformligt, yrkar motionären eu firändrad lönereglering i förenämnde hänseende, såsom af behofvet påkallad; dervid han likväl icke tilltror sig kunna bestämma, hvarken till hvilket belopp eller på hvad sätt prestens lön bör utgå, emedan sådant torde böra lämpas efie" de olika provincerna, men anser bäst, att, sedan prestens årliga inkomst vore bestämd i contant, bostället taxerades, i likhet med hvad som sker för andra med boställe försedde löntagare* till sitt rätta värde, och, med afdrag häraf, återstoden utginge autingen i penningar eller spanmål.
Key framställda satsen, a t t kristendomen skulle predika en absolut försakelselara, en obetingad sjalfuppoffring och sjalfförglömmelse, utgör hufvudinneliållet af Personnes på sak gående artikel. Th. Holmberg i sitt inlägg » Kristna ideal », säger sig visserligen ej vilja lainna någon systematisk och djupt ingliende granskning af åskådningen i &gt; E n förklaring, utan endast ha för afsikt a t t uttala w några tankar och synpunkter)) livartill densamma föranledt. Dessa lians reflexioner Beröra således frhgor, som behandla konventionalismen, kvinnans inre frigörelse, kärlekens vasen, sedlighetens begrepp, öfver livilket d l t frk. Key erkännes uttala sig p&amp; ett tankvlirdt och träffande satt, oin än hennes &amp; sikter ofta locka till motsägelser. Men framför allt finner herr Holmberg, att hennes kritik öfver kristendomen livarken ar sann eller träffande. Ty, säger lian, äfven de kristna kuaiia hafda sitt jag, sin sak, sin ratt, historien länitiar de ojafaktigaste vittnesbörd om, att det icke a r kristendomen utan » den falska själfhafdelse, som är iiianskliglietens skötesynd under både förkristna och efterkristna tidsåldrar, som » hindrat världens s a m a franiitskridande, människans frigörelse inat och utåt, huinanitetens seger ». Till teologen-pedagogens skarpsinniga och slående, men fr %ii en viss hetsighet ej ' frigjorda inpass och den framstående folkhögskoleinannens inåttfulla om en högstamd idealism vittnande reflexioner, fogar nu Matliilda Roos i sin lilla bok &gt;Egoism och lycksaligliet » den troende, kristna kvinnans allvarliga, af en intensivt kand indignation präglade gensaga mot vissa satser i .En förklarir&amp;. Och att dessa djupast skulle beröra känsliga strängar i ' en tänkande kvinnas bröst ligger i sakens natur.
Det är en täppa hemma som heter Juskus, efter den finnen som först bodde där, sade han, han blev mördad och begravd nära tomten. Kring källargropen växer snår av al och björk, det är min lekplats som barn vi flyr dit! skrek han till Ziri. Orgelbruset tystnade, gatan vidgade sig, skogen började, hand i hand sprang de genom väldiga ödemarker, gröna skogar, silvervita bäckar och gick på stränderna av smala, mörka åar. De satt under väldiga, skuggiga träd och talade om kärleken, den eviga, icke jordiska kärleken, som är allvarsammare än döden och mäktigare än Niagara. Han såg in i Ziris ögon, de vidgade sig, han såg på andra sidan om dem ett land med fruktträd och blänkande hav, hennes ögon blev portar och genom dem kunde han se paradiset. Så kysste de varandra och sprang igen. Flämtande stupade de omkull framför den gamla gravhögen vid Juskus. De somnade i varandras armar. När han vaknade var Ziri försvunnen. Han låg och stirrade på den gamla gravhögen och såg hur jorden öppnade sig. En man steg upp ur graven, skakade leran av sig och stirrade med blinda ögon rakt mot solen som just steg upp röd bakom Baddobergets svarta åsar. Det var Tao, han liknade en finne och höll en slidkniv i handen. Men han var klädd i en grå vadmalsjacka, becksömsstövlar med näversulor och knivbälte med hornknappar. Han skakade i hela kroppen liksom av raseri, vacklande, raglande försökte han gå några steg framåt men föll huvudstupa ned i sin grop igen. Ett skott ekade genom skogen, David reste sig och sprang, han hörde hundskall och skyndade dit. Hans bäste vän och jaktkamrat, Harry, låg och blödde ur ett otäckt sår i sidan, han hade skjutit sig själv, han rev av honom västen och lindade den kring hans kropp som en gördel under det den döendes stövlar sparkade upp jorden och ljungen runt om och bröstet hävdes. Hans ansikte blev så skönt i döden, David böjde sig ned och såg in i ögonen, han såg hur de vidgades, de blev som ett par mörka portar, genom dem skymtade paradiset. Det var Ziri.
Jag instämmer derföre med Friherre Cederström, väl inseende, att Kyrko-Rådets Ledamöter på flera ställen till större delen består af sådane personer, som bo nära intill Kyrkorna. Herr von Hartmansdorff: Jag är icke bland deras antal, sorn bestrida nyttan af Statistiska kunskaper; tvärtom önskar jag Den 12 November fm. uppriktigt att Landshöfdingarne måtte få tillfälle i delta afseende inhemta flera och tillförlitligare underättelser andem, som stå att erhålla af Länsmän och Fjerdingsman. Men jag tror likväl icke, alt det sker medelst tillskapandet af nya myndigheter. Om man till Ledamöter af Kyrkorådet vanligen utser personer, som bo i Kyrkans grannskap, kunna ju, då fråga blifver att åt denna myndighet gifva vidsträcktare uppdrag, hennes ledamöter ökas med personer från alla trakter af Församlingen, och af alla klasser bland Sockenboerne. Det har blifvit anmärkt, att fråga icke vore derom att från de föreslagna SockenNämnderne utesluta Kyrko-Rådets Ledamöter, utan att desse jämväl kunde utgöra de förre. Frågas då, enär bägge Myndigheterna bestå af samma personer, hvarföre de ej kunna få bära ett gemensamt namn? ty benämningen lärer vara temligen likgiltig. Herr Ribbing, Arvid: Såsom hufvud sakeligt skäl för inrättande af Socken-Nämnden anföres, att man saknar utväg till Statistiska upplysningars erhållande. Nu är likväl förhållandet, att, utom de af Kyrkoherdarna upprättade Sockenbeskrifningar, som ifrån hvarje Församling i Riket nyligen ingått och inga, och för hvilkas fullständighet man redan sörjt, så är äfven för framtiden vägen öppen att erhålla desse upplysningar genom redan påbudne Hushållnings - 46a Den 12 November f. m. Sällskaper i Län, Härader och Socknar, De upplysningar i statistiskt afseende, maili sednare tider önskat, har man ock i denna väg sökt och erhållit.
De första månaderna var hon så ömkligt liten och svag, att de jämt trodde hon skulle dö, och i denna sin beständiga ångest kom Ludvig nästan till att hata systern och familjen, för det att de genom sitt uppförande mot Cécile hade, som han sade, ödelagt hans barn. Han vårdade och skötte henne nästan hela tiden sjelf, och det var egentligen för hennes skull de bodde ute på Vårnäs både sommar och vinter under ett par års tid. Till den grad hade han fäst sig vid Alice, att då Cécile nedkom med en gosse, som dog strax efter födseln, tycktes detta nästan icke vidare beröra honom; icke heller, då hon senare skänkte honom ännu en dotter, aftog hans ömhet för den äldsta. Han höll nog af den lilla Eva, men icke på långt när på samma sätt, som han älskade Alice. Ty småningom öfverflyttade han på detta barn, afladt af hans ungdoms brinnande, lidelsefulla och svärmiskt melankoliska kärlek, buret under dess moders hemliga, alltid vakna fruktan, födt i skamfull ångest och smärta, all sin hopplösa kärlek till hustrun, hvilken han märkte dag för dag mer och mer gled från honom. Han hade törstat efter att ega en menniska, – detta lilla barn med sina stora, frågande, underligt bedröfvade ögon, sin lilla lena, doftande nacke, sina små späda, buttiga händer, som släpte allt, hvad de fingo tag i, och alltid hjelplöst famlade efter stöd, – hon var hans nu, och han lofvade sig sjelf, att hon alltid skulle tillhöra honom. Han studerade henne med intensivt, nästan vördnadsfullt intresse, och han inbillade sig märka, hur hon redan liknade honom sjelf och hans slägt – ända från den starka hakan med gropen i, de ljusa grågröna ögonen, som plötsligt kunde bli svarta, och de mörka, bågiga ögonbrynen, ända till den häftiga, nervösa ifver, hvarmed hon bemäktigade sig en sak, och den skälfvande otålighet, hvarmed hon fordrade att få just det hon en gång föresatt sig att ha, utan att någonsin låta trösta eller muta sig med något annat.
Hela den Judiska racen har under flere sekler varit ansedd med afsky och det är först under den sista tiden som man har börjat alt något billigare behandla densamma. Det var under sådana förhållanden naturligt att de förtryckte och förföljde, med så mycket större kärlek och ihärdighet fästade sig vid sitt hopp om en kommande hämnare och uprättare; att de öfver hela jorden förskingrade med förtviflans kraft faslhöllo vid sina religiösa dogmer, det enda band, sorn ännu sammanhöll dem och, genom att det gaf dem känslan af att bilda en religiös enhet, gaf dem en slags ersättning derför ali man nekade dera att betrakta sig såsom medlemmar af de folk, bland hvilka de bodde, och såsom sitt fädernesland det land, der de sett dagen. Min öfvertygelse är, att hade från början tolerans och frihet dem förunnats, så skulle den sista Mosaiten längesedan försvunnit från jorden. Ja, mig förefaller hela Mosaismen såsom ett gammalt träd, hvars kärna är förtärd af ålder, och som längesedan skulle splittrats och ramlat om de ej sammanhållits af de jernband, hvarmed man omgifvit detsamma — förtryckets, ofördragsamhetens och afsöndringens jernband! Betrakta vi åter saken ur den verldsliga klokhetens synpunkt, så tror jag, att man äfven från denna utgångspunkt skall komma till eli för Judarnes sak förmånligt resultat. Man har sagt, att Judarne, långt ifrån att vara nyttiga för ett lands industri, skulle vara skadliga, emedan de blott vilja sysselsätta sig med småhandel, eller — för att utsäga det fula ordet — med alt schackra. Mig synes denna beskyllning vara oförtjent, då man på sednare tider sett judisk omtanka och judiska kapitaler använda i större både handelsoch industriella företag. O rsaken hvarföre de kanske möjligen ännu till en del, men i synnerhet förr, sysselsatt sig med smårörelse var troligen den, att de icke hade någon säkerhet, knappast till lif, och alls ej till egendom.
Han ansåg sig imellertid icke med tålamod kunna upptaga denna förolämpning, som han kallade det, och som någon förlikning icke var att hoppas, då vi funno, att den främmande, hvilken vi icke kände, var Hawerfield, hvilken, såsom du vet, har rykte för sig att vara en öfversittare, så ville jag icke ens sätta detta i fråga, i synnerhet som Cameron icke ville göra den ringaste ursäkt. — Det var imellertid eget, — sade Morley afbrytande, — att då vi kommo in i teatersalonen, och Cameron upptog hans kort och kastade ögonen derpå, syntes han så bestört och upprörd, att jag fruktade han mådde illa. — Det märkte icke jag, men det förvånade äfven mig att se Hawerfields namn, ty jag viste icke, att han var hemkommen. — Han reser om några dagar igen; det var endast för att tala med sin jurist han kommit hem. — Nåväl! Jag såg sedan, att Cameron var vid dåligt lynne, och fruktade, att som det var hans första affär, han skulle visa någon svaghet, men om morgonen, då vi kommo ut, var han lugn, och ehuru han alls icke visade någon sådan der förrädisk munterhet, som är så olycksbådande i dylika fall, så var hans blick säker och hans hand fast, när jag lemnade honom pistolen. Jag anmärkte imellertid, att han mycket noga betraktade sin motståndare, alldeles som om han glömt hvarför de stodo der midt för hvarandra, och med samma min ungefär som om han stått i ett museum framför en tafla eller en staty, och jag hviskade till honom att komma ihåg sitt sigte, ty Hawerfield är längre än han. Han smålog; i detsamma räknade lord Hartworth till tre, och Hawerfields skott small. Cameron ryckte till; han var träffad, det såg jag, men han vacklade icke och rörde sig icke ur stället, utan höjde långsamt pistolen och sköt af den i luften utan att sigta. — Åh fan! Hvad skulle det tjena till? — sade den unge officern afbrytande. — Jag tänkte detsamma. Hawerfield hade rätt väl behöft en näsknäpp; han är ofta påflugen och har alltid lycka med sig. I detsamma såg jag
Begge dessa slags förmånsrätter synes Herr Ehrenborg kunna undvaras, eller förknippas med vil» kor al Inteckning, emedan, i förra fallet, säljaren synes lika snart kunna vara i till» fälle att taga Inteckning, sorn köparen att taga Uppbud, och, i sednare fallet, Bor* genär, för hvilken utmätningen skett, bör vara obetaget, att låta dess kraft och Verkan vid Domstolen inteckna, på Sätt Lag» Comtnittéens förslag till UtsökniimsBalk. i . O , . O 4 Cap. 20 och 21 §. §. omförmäler och LigXJtskotts Betänkandets. 12^2 LagXJtskottitt Betänkandets. hvilket äfven voro instämmande med äldre Författningar, såsom Kongl. Placatet den 24 Januarii 1684 och Kongl. Brefvet den 1 Fcbruarii 1700', exaligt hvilka Seqvester till och med för Krono-fordringar icke utan Inteckning ansågs i Fast Egendom gällande. Om också i förra fallet Säljaren och i det sednare Borgenären, som Utmätning erhållit, genom
– Vi hafva betecknat de förändringar, hvilka lifvets och tingens enkla sinneuppfattning dymedelst undergår, att dess grundsanna – och derför omsider såsom förnuft-omdöme (ratio) sig bekräftande – ur-känsla (sensus) förvandlas, först till en någorlunda trogen eftereller åter-känsla (resensus), och sedan till en (mer eller mindre) dikt-drömmande skenkänsla (vesensus); vi hafva likaledes betecknat den trefaldiga Transcendens, som härvid erhåller möjligheten för sin uppkomst; och vi förstå, huru den kan sammanverka, alltefter omständigheterna, antingen med öfvervigt af någondera bland dessa dikt-rigtningar, eller med den jemnvigt af dem alla, som i hvarje fulländad lögnform af Religion och Stat möter oss verkliggjord. Med detsamma förstå vi, huru i allt detta spel af liknelse-villor är ett framskridande, från similans till simile, och derifrån till simulacrum; och vi genomskåda ända till bottnen de tre grund-bedrägligheter, af hvilka menniskorna dåras att hylla, antingen en tom skuggbild (abstract, pur idea), eller en mångskimrande skenbild (idos), eller bådas försättande i handling medelst en skråckoch skräck-fullt vördnadsbjudande skådebild (idolum). Den första, såsom en blott och bar phasis, är ett speciatum; den andra, såsom ett phasma, är ett speciosum; den tredje ändtligen, såsom ett fullständigt phantasma, är ett spectaculum. Deras inre åtskillnad består deri, att den första är en fictio (supra Naturam), den andra ett figmentum (praeter Naturam), och den tredje ett sig för factum utgifvande fictum (contra Naturam). Granska vi föröfrigt deras inbördes förhållande, så inse vi nu lätteligen, att med trenne ord: Kategori (Melaphysikens bländgyckel), Allegori (Poesiens) och Agor i (Politikens), kan det både kortast och fullständigast uttryckas.
Plenum afhörde det Di* ctamen , som Herr Directeuren af Uhr författat, var det icke utan tillfredsställelse jag fann HögloflRidderskapets och Adelns uppmark* Samhet rigtas åt en Stad , hvars läge , och i sednare tider utvidgade handelsrörelse, bör hafva ett så stort inflytande på Fäderneslandets allmänna välfärd och financer; med rättvisande af Herr af Wirs aktningsvärda afsig* ter, mätte mig tillåtas några anmärkningar emot de tankar han yttrat, mot de slutsatser dess anförande innefattar; jag är till dem för* Den 29 Mari. 339 anledd af sann Fosterlandskänsla, och hoppas, i anseende till den locala kännedom jag äger, Vara i stånd att, genom de upplysningar jag kan lemna, undanrödja några af de betänkligheter, som Herr af Uhrs påståenden nödvändigt skola föranleda hos dem af Höglofl. Ridelerskapet och Adeln , som endast genom berättelser, ofta öfverdrifne, inhämtat en ytlig kännedom om Coursförhållandet och Transitohandeln i Götheborg med deraf härrörande följder. Lika med Herr af Uhr, finner jag, att eri öfverdrifven Växelcours underminerar Statens financer, att Lurendrägeri ej allenast är skad» ligt genom den luxe, som deraf uppkommer, Utan kanske ännu mer genom den demoralisation , som dess idkande bibringar nationen; men månne båda dessa Onda hufvudsakligen härröra ifrån sednare tiders Handelsförhållanden och Transiiohandelns tillvarelse i Götheborg? jag vågar tro motsatsen , och går nu att med mina skäl styrka mitt förmodande , samt upplysa, att flere af de omständigheter i handelsvägen, hvarå Herr af Uhr begär att Riksens Höglofl. Ständer skola anhålla om Kongl. Majus Nådiga uppmärksamhet, redart länge Varit ett föremål för Regeringens verksamma åtgärd, härifrån likväl undantaget å» terkallandet eller inskränkandet af Nederlags* Förordningen. Herr af Uhr anhåller, att Riksens Ständer må inför Thronen frambära följande underdåniga önskningar: 240 Den 29 Mart. 1:0
VACKRASTE PROMENADER, ätaurationen, ERKÄNDT UTMÄRKT, INNEHAFVES ÄFVEN I ÅR AF FRÖKEN Ida Nordström. 1 PRISER SYNNERLIGEN BILLIGA. RUM FÖRHYRAS LÄMPLIGAST GENOM KAMRERAREKONTORET. Ny.agda villor att hyra. PROGRAM SÄNDES PÅ BEGÄRAN. Velocipeder. r i LINDELSE MED STAMBANAN. Modern, fullständigt utrustad badanstalt (KALLVATLENHUSQVARNA p i n k o m m i t nyheter — Billigaste förstklassiga kurort i Sverige. — SÄSONG 1 JUNI — BÖRJAN AF SEPT. LÄKARE; DOCENTEN I PRAKTISK MEDICIN VID LUNDS UNI-; ITET MED D:R Karl Petrén. SPECIALITET: Nervsjukdomar. SYNNERLIGEN TORRT OCH; OSAMT KLIMAT. VIDSTRÄCKT HÄRLIG BARRSKOG. UTMÄRKT VACKERT LÄGE INVID NYBRO KÖPING, EKET BEKVÄMA KOMMUNIKATIONER. BLOTT EN TIMMES JÄRNVÄGSRESA FRÅN KALMAR. Dessa bälten tillverkas efter amerikansk modell och äro ej att jämföra TILLVERKADE OCH AFPROFVADE I FRANSKA SNÖRmed andra omannonserade bälten — ty dessa bälten äro ej ännu upphunna LIFSSÖMMERIET, 9 BIBLIOTEKSGATAN, 1 TR. UPP, hvarken i Styrka eller välgörande egenskaper och äro dessa bälten så sinnlevereras under garanti FÖR ATT FIGUREN rikt inrättade så att den Elektriska strömmen kan regleras efter patientens PÅ ETT HÄLSOBEVARANDE OCH BEHAGLIGT SÄTT BEKLÄDES. SNÖRLIF FRÅN 5 KR. REPARATIONER. styrka, så att de kunna begagnas af både män och kvinnor, ifrån don starRESERVDELAR.
Herr Gyllensvahn yttrade: jag kanintet biträda Beredningens åsigter om skadligheten af den föreslagna Egendomsförsäljningen genom Lotterie; jag tror tvärtom, att det skulle vara ett stort Stats-oeconomiskt fel att afslå den, ty derigenom uppstod ofelbart den förlust Staten , som af tvenne värda Talare Herr v. Hauswolff och Grefve Rosen så väl blifvit framställd, och till sin grund så fullkomligt motiverad och utvecklad, att jag i detta afseende finner för mig intet vidare att tillägga. Likasom Friherre Cederström och Herr Hauswolff tror jag, alt det af Beredningen fruktade moraliska onda, intet är af den betydenhet, att det bör afskräcka Riksens ^tinder för* vidtagandet af ett för Statia 134* LagUtskoftttf Bttankanlett, nyttigt medel att inom sig sjelfve behåll la sine tillgångar, Vidare tror jag alldrig, att det är lärn-, peligtj princip-enligt, eller bidragande till någon väsendtelig nytta för det allmänna, att Staten upphäfver sig till Förmyndare för den enskilde Individuel}; denna min Öfvertygelse, rättfärdigas af äldre och nyare tiders erfarenhet; och i de Samhällen der ej den enskilda ointankaqs och spe-, culatioiiens företag äro skyddade af frihe-. ten, derifrån flyckta snart trefnad och "Välmåga. Sedan Discussionen vidare blifvit fort-?, satt, hvarunder Herr Prosten Grevillius, Herr Biskop Wingård, Herr Palm med fle-? re talat för bifall af Beredningens förslag till Betänkande, men åtskillige andre Le-? damöter hiträdt den mening sorn här ofvan blifvit yttrad, framställdes följande proposition till votering: Den som bifaller Beredningens förslag till Betänkande skrifver ja, den det ej vill skrifver nej; vinner nej, återremitteras för-* slaget till ny Redaction, Vid Voteringen blef Beredningens förslag bifallit med 29 ja, emot j nej; och skulle alltså i enlighet dermed Betan-, kandet till Riksens Höglofl, Ständer ex-, pedieras, Herr Gyllenswahn yttrade:
Om du följer mig, Theodoros, så går din väg emot en herrlig framtid. Hvad är väl jag emot dig? Eufemios, som länge varit den äldste presbytern i Athenska församlingen, har ingen förhoppning, men icke heller något anspråk eller någon åstundan att blifva annat. Den som eger krafter som du, är förpliktad och berättigad att eftertrakta en verkningskrets, som är dem värdig – der de i full mån kunna användas. Broder, du är ämnad till biskop och skall, om du vill, inom kort vara beklädd med denna värdighet. Jag säger det icke, för att underblåsa ditt högmod; jag säger det snarare, för att förödmjuka dig, ty du har hitintills gjort allt för att illa använda dina gåfvor och förspilla din lycka. – Lemnom detta ofruktbara samtalsämne, sade Theodoros. – Jag har här i Suneion en välsignelserik verkningskrets, mer än tillräcklig stor för mina krafter. Men fastän jag således icke personligen åtföljer dig till Athen, min broder, så skall du likväl blifva öfverbringaren af ett bref från mig till Petros. Jag måste tillbakavisa den beskyllning, att nybyggarne göra nejden häromkring osäker. Fredligare och laglydigare menniskor än de skall du ingenstädes träffa, och innan du lemnar oss, bör du genom dina egna ögon öfvertyga dig, att deras boningar icke likna röfvarekulor, utan hemvisten för arbetsamma, nöjda och sedliga familjer. Att vi emottagit förrymda slafvar är sannt, och vi ämna icke återsända dem till deras herrar, såsom Paulos gjorde med Onesimos. Slafven, likasom krigsfången må rymma hvarhelst han kan; rättslös inför sin herre, är han äfven utan pligter emot denne; men han har pligter emot sig sjelf och sina likar, och den första af dessa pligter är att undandraga sig slafveriet. „Kan du fri varda, så bruka det hellre“, säger samme Paulos. – O, min Gud, hvilken lära, du här drifver, broder Theodoros, suckade Eufemios.