Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Under förmälan, att de medel, Hospitals-syssloman för hospitals räkning innehafver, icke skulle vara under tjenstetiden underkastade någon inventering, samt att årlig sådan inventering vore så mycket mera af nöden, som vid sysslomans död någon gång i dessa medel befunnits brist, hvilken icke kunnat af den obetydliga uppbördsborgen betäckas, har Riksdagsmannen Carl Nilsson från Östergöthlands län, uti en inom hedervärda Bondeståndet väckt, till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet remitterad, motion, föreslagit, att Rikets Ständer må hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om det tillägg uti instruktion fiir Hospitals-Direktionerna i riket, att dessa skulle årligen inventera de medel, hospitals-sysslomän hade om händer samt, derest brist genom uraktlåtenhet eller felaktighet i detta afseende uppstode, för samma brist ansvara; men då uti en af Kongl. Serafimer-Ordens-gillet den 3 Juni 1801 utfärdad instruktion för hospitalsoch lasaretts-sysslomän, bland annat stadgadt är: uti 8 §, att hospitals-syssloman åligger att om uppbörd af alla till hospitalet anslagne medel och räntor, äfvensom om utgifterne, för hvarje månad afgifva rapport till vederbörande föreståndare (Landshöfding och Biskop) hvilka, i anledning deraf, ega låta kassan och magasinet inventeras, då sådant pröfvas nödigt; uti 9 §, att qvitto å inflytande medel icke är gällande utan annotation i Lands-Kontoret och att medlen, så fort de levereras, skola uti en med tre lås och nycklar inrättad kassakista nedsättas, samt att sysslomannen sedermera eger att, efter behof och pröfvad reqvisition, till utgifters bestridande nödige belopp deraf utbekomma; samt i 10 §, att hospitalets lånehandlingar, som i samma kista böra förvaras, skola minst en gång om året genomses och till deras rigBih. till B. St.
Och han beskref för mig hur stor och stark hon var, hur ointelligent, hur hon inte brydde sig om läsningen, utan bara satt och flyttade sig intill honom, hur snål hon var efter beröring – så der alldeles händelsevis. – ”Bara sinlighet – ingenting annat,” förklarade den präktige doktorn, trodde sig se hur hon plågades af sina lustar och hans oemotståndlighet. – Inte ett rum för misstanken att han tog emot en allmosa! – Ljufva illusioner! Han tror att Anna Whitlock äfven var förälskad i honom. Beviset härför var att hon velat ta hans lilla Fausta som fosterdotter. Återigen ett välgörenhetsverk upptaget som kärleksbevis. Han påstod att han icke kunde lemna Fausta utan att gifta sig med Anna, och det ville han icke; han fann henne för karlavulen. Anna säger om honom att han liknar de italienare, som komma hit upp för att sälja gipsbilder. Det är någonting förfeladt och sorgbundet hos honom. Hon säger vidare att han är en medelmåtta, som alltid drömt sig till någonting stort. Hans hustru beundrade honom gränslöst, för hennes oerfarenhet var han det misskända snillet, den store mannen, den som en gång skulle bryta sig igenom och göra storverk. Hon höll lifslögnen uppe i honom: ”han hade funnit sin publik.” Denna hans ”publik” hade ett par stora bruna barnaögon, som så förvånade sågo ut i verlden och aldrig kunde le. Dessa allvarliga ögon har Fausta ärft. À propos Fausta, så anförtrodde han mig hviskande, liksom skyggt, att trots det slags förälskelse han kan känna för det vackra lilla barnet, så önskar han bara ett: att hon vore död, så att han slapp att pinas af tanken på att han borde draga försorg om henne. – ”Jag känner ingen faderskärlek,” sade han hastigt, med en snabb misstänksam blick, som vore han rädd att jag skulle förråda honom. Det är i alla fall skada att jag af mitt pligttrogna samvete hindrades från att anteckna alla våra stämningsfulla märkvärdiga samtal. Jag skall framdeles söka taga igen något af det försummade. Jag ville då af hänsyn till det löfte jag gifvit Meijer icke anteckna det, för den händelse Axel skulle få bläddra i min stora bok.
2:dra punkten, deri afstyrkes bifall till den ifrågavide af Hr Cederschiöld, Gustaf, väckte motionen. Hr Cederschiöld, Gustaf: Det torde tillåtas mig att börja med besvarandet af Utskits sista argument. Då man förut i dag talat om egenkärlek och fosterlandskärlek, och vindicerat den sednares berättigande framför den förra, så är det deremot här just egenkärleken, som framstår i den aldra skarpaste dager. Vi skulle dä här upträda som talare icke för att med våra rådslag uträtta något godt och för det allmänna nyttigt, utan för att vinna efter* verldens beundran för våra utmärkta personligheter! Det sades för några år sedan i ett annat Stånd, »att Europa hade sina ögon fästade på detsamma»; i analogi härmed säger nu RiddarhusUtskit, att efterverlden har sina ögon fästade på Riddarhuset, att den kommer att med största noggrannhet studera och beskrifva de talare, som här upträda, och att man således genom ett sådant upträdande kan göra sig förvissad om ett odödligt namn. Om vi verkligen riskerade ett sådant öde och en så sträng efterräkning, så skulle åtminstone jag för min del icke våga upträda på detta rum, utan jag har vågat det endast i fullt förlitande på sanningen af Hr Printzenskölds yttrande, att våra anföranden vandra till viktualiebodarne. Hvad Utskit säger derom, att historieskrifvarne ofta införa sina hjeltan talande, eger visserl. sin riktighet, men vi måste Den 17 December. dervid komma ihåg, att de ord, sorn desse hjeltar tala, iiro af författaren dem lagde i munnen, och aldrig blifvit af personerna uttalade. Jag har i min motion yttrat, att en historieforskare kan vara lika mycket besvärad af öfverflöd på material, som af brist derpå. Låtom oss nu tänka oss i hvad belägenhet en sådan måste råka 100 år härefter! Under denna tidrymd inträffa 33'/3 Riksdag. För hvarje sådan utgöra samtliga ltiksStåms prot:r jemte bihanget mera än 60 band, således för ett sekel öfver 2000 volymer, som måste genomgås för att få kännedom endast af Riksdags historien under den tiden.
Uti en till Kongl. Majit afgifven underdånig skrifvelse den 18 Juni 1858, hade ett Embetsverk anmält, att, sedan en enskild man gifvit bemälde Embetsverk tillkänna, det han i ett enskildt lius bär i staden hade förvarade åtskilliga från Kronans förråd på auction inköpte vapen och dessa sedermera blifvit till Artilleriförrådet afförde och der för köparens räkning qvarhållne, så hade köparen uti en sedermera till samma Embetsverk ingifven skrift hemställt, att berörde vapen måtte för Kronans räkning inköpas. Sedan Krigs-Collegium afstyrkt detta återköp och Konungens Rådgifvare l) den 14 September 1858 förklarat sig finna intet äfventyr för lugnet i Hufvudstaden uppkomma deraf, att ett så ringa antal vapen lemnades i en enskild mans hand, och derföre tillstyrkte att gevären måtte till köparen återlemnas i samma förseglade lådor, deruti de vid emottagandet varit inlagde, så förordnade Kongl. Majit icke destomindre, att ifrågavarande gevär skulle i förrådet qvarblifva och den af köparen för dem fordrade summan, 2,285 Ridlr 16 sk. Banco, till honom af Krigs-Collegium utbetalas; och ville Kongl. Majit förständiga Krigs-Collegium, att, då fråga framdeles kunde uppstå om afskiljande från förråden af odugliga vapen, desamma borde, efter derom skeende anmälan, slopas och göras fullkomligt obrukbara, så att illasinnade deraf ej måtte kunna sig begagna till lugnets och allmänna ordningens störande; ”hvarefter och sedan hvad af beslag och andra materialier dertill kunde användbardt finnas till förrådet åter ingått, jernet, metallen och messingen borde efter vigt på auction försäljas, tillika med hvad i öfrigt för Kronans tjenst funnes odugligt.” N:o 60. Den 19 October 1858 förklarade efter slutad föredragning Kongl. Majit Sig anse nyttigt, att ytterligare en Rese-Inspector med hufvudsaklig bestämmelse för bevakningen i Skåne blefve vid Tullverket anställd. Konungens Rådgifvare m) yr - /) Tit.
Prot, igij-igiS' y.dc Sami, N:r *19. **ti i74 6 Stats-Utskoltets F.etänkanden. att Herrar Fullmäktige erhålla föreskrift, att tills vidare, och intill nästa Riksdag, endast efter provisionella förordnanden låta förrätta de Tjenster, hvilka nu äro eller framdeles kunna blifva ledige, så att de för sådans Tjenster anslagne Höner, vid tjenstgöringens upphörande, ovilkorligen komma att indragas. Detta allt underställes vördsamligen Riket* Höglofl. Ständers granskning och ompröfvande. Slutligen, och till upplysning om förhållandet vid General-Assistance Conioiret nästledit år 1817, bifogas Ofver-Commissariernes härom till Herrar Fullmäktige afgifne Berättelse Ditt. A., och får Statg-Utskottet härvid tillkännagifva, att de hos Öfver - Commissarierne hällne Protocoll till och med nästledit års slut blifvit af Utskottet granskade, och att något vid dem icke varit att erinra, Äfvensom Utskottet öfversett samtlige Departementer och Förvaring* - rummen vid General - AssistanceContoiret. — Den vid General-Assistance-Contoiret för år 1816 afslutade Kufvud-Bok med dertill hörande verificationer har väl blifvit till Stats - Utskottet öfverlemnad, men osäkert är »huruvida Utskottets tid, som måste delas åt andra göromål af mera vigt, kan medgifva någon revision af nämnde Hufvud-Bok. Hvilket Stats-Utskottet äfven ansett sig böra hos Riket* Höglofl. Ständer vördsamligen anmäla. Stockholm den 4 Junii 18x8. Stats-Vtskottets Betänkanden. 1747 Afskrift. Litt. A. Ödmjukt Memorialf Underteicknade få härmedelst i ödmjukhet afgifva sin vanliga Ars - Berättelse oin GerieralAssistance - Contoirets tillstånd och förvaltning för nästledit år 1817.
Derjemte har Riksdags-Fullmägtigen frita Gefleborgs Län Lars Ericsson hos Hedervärda Bonde-Ståndet andragit, atl, då ny brottmålslag, ehuru påtänkt, ännu icke blifvit utarbetad, samt det af trycket utgifna förslag till allmän Civil-Lag förmodades icke Bih, till Rih-St. Prat. 1818 __ 1850, 7 Sami, \ Afd. S 5-dje B.det, yxle lid, 2 LagVlskottets Betänkande N:o l58. komma under Rikets nu församlade Ständers granskning, hvarföre ej eller den emot samma förslag gjorda anmärkning, att FörliknirtgsDom6tolar äro deruti förbigångne, nu ej eller kunde varda pröfvad ; så trodde Motioriairen sig böra fästa uppmärksamhet å vigten och angelägenheten af dylika Domstolars införande, hvilket icke tycktes tala uppskof. Det vore förödmjukande, att Sverige i upplysning och nyttiga inrättningar stöde efter sine grannriken Danmark och Norrige, hvarest, vid derstädes frän längre tid tillbaka inrättade Förliknings-Domstolar , hälften, oin icka |:delar, af tillernade rättegångar t godo biläggas. Orsaken till saknaden al sädane inrättningar i fäderneslandet kunde dock icke ligga i de serskilda Ståndens privilegier — ty intet Stånd egde fördel af att anstifta och mångdubbla rättegångar — utan horde fastmera sökas uti <*n väldig skara a£ sporteltagande Jim bets-och Tjenstemän, hvilkas interesse torde vara: ’ju flera processet' desto mera Protocollsoch Dornslosen samt andra sportlur•" Del skäl, hvarpå man vid en föregående Riksdag skall motarbetat denna motion, nemligen att Häradflhöfdir.garne å Landet , enligt Lag, tillika äro sjelfskrifne Förliknings-Domare , vore dock icke giltigt; ty erfarenheten visade, att vid ett Ting , dit flere hundrade mål kunna vaia instämde, som inom få dagar måste afgöra*, LagXJtskotlstS Be lärt k ande N :o 158.
Uti denna Reservation Instämde Herrar Hammarhjelm, af Uhr och: von Törne simt Riks agsFullmä'gtigarhe Bergman och Pehr Pehrsson; och lillade Herr von Törne särskildt: ”jag aftser det nu tagne Beslut i intet afseende svara emot d» Norra Provincernes behof. Hvad Jemtland särskildt beträffar sä har jag Sockenvis hort Länet* Innevånare och nästan alla hafva förklarat sig nöjde att anlägga Socken-Magaziner, så mycket nödvändigare, som i Jemtland blott finnes ett Magasin hvilket rymmer blott 6ooo T:r då likväl 30.000 T:r, vid inträffad svårare missväxt, utgör Länets behof, och Magazitierhe i Sundsvall och Huddiksvall äro på så långt afstånd att i nödens Stund man ej medhinner att få Spannemålen »a St at* • U.ts k o t tets Betsa leanden. 459 hastigt derifrån transporterad, sorn hehofvo: fordrar. Dertill kommer att både Hernosands och Gefleborgs Dans Innevånare, vid inträffande missväxt i Jemtlän!» ofia blifva besvärade aff ifrån nämnde M g.tzitier forsla denna Siantieinål till Jemtlands .Lånegräns, hvilka tryckande bördor lätteligen kunde undvikas om förslaget"-gillades att anlägga District-Magaziner.” På begäran skulle dessa yttranden medfölja. Utskottens Betänkande till Riks-Sianden. In Fidem ThEngelhart. Litt. : I. p> , ■ 'i , ■ 1 *", Transumt af Protocollet, hållet hos Riksens Högloft. Stan - söp St-its,-Utskottats B etan k un d o n. ders Stats-, Bancosamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskott viel sammanträde å Stora Riddarhus-Salen, dea 21 Augusti 18.23* c S, I). Uppljisjes och justienades, de. i frågan otn.
Frågor om rättighet dertill, eller ersättning derför, pröfvas af K. M:s Bef:h:de och Consistorium gemensamt vid ecclesiastika, af K. M:s Bef:h:de och RegtsChefer vid militie och af K. M.‘s Bef;h:de ensamt vid Den 27 Pcbruarii. civila boställen och Kronans öfriga lägenheter, samt underställas derefter vederbörande Collegii fastställelse; besvär i dessa mål afgöras af K. M. i StatsRådet. 7:0) Oeconomiska besigtningar och laga syner hållas på innehafvares eller brukares bekostnad; besigtningar hvart 3:dje år och deremellan, så ofta det af vederbörande pröfvas nödigt; vid militielägenheter af Regrsskrifvare eller Auditör med a:ne tillkallade Nämndemän i Reg:tsfullm:s och brukares närvaro; vid ecclesiastika och civila samt öfriga kronolägenheter af Kronofogde och 2!ne Nämndemän i närvaro af brukare och Consistorii-ombud för ecclesiastika, samt Krono-ombud för civila boställen och öfriga lägenheter. Laga syner förrättas hvart io:de år af första domstolen i orten, der lägenheten är belägen. Dervid bör dom uti rättsoch utslag uti ceconomiska frågor särskildt meddelas, i anseende till dessa frågors olika myndigheter tillkommande pröfning, då besvär anföras. I anledning af vid besigtning utrönt förhållande kunna vederbörande uppsigthafvande myndigheter förordna särskild laga syn, innan förenämnde 10 år tilländagått. Besvär deröfver fullföljas i administrativ väg. Dessutom bör laga syn vid hvarje afoch tillträde anställas. 8:oj Besittningsoch brukningsrätt förverkas genom uraktlåtna skyldigheter. Frågor derom tillhöra Synerätt i första och Hofrätt i andra instantien samt slutligen K. M. i högsta domstolen. 9:0) Frågor om rätta förståndet och förändringar af conti-act upptagas af Afoch TillträdesSynerätt och fullföljas hos vederbörande administrativa myndigheter samt K. M. i StatsRådet. 10:0) Utflyttning i följd af skifte och ersättning derföre.
Dessutom får man val icke glömma de mångfaldiga tullnedsättningar, som K. M:t anbefallt utan sammanhang med någon handelstraktat. Och då besluten härom lättats till Statsrådsprotok., har väl frågan om lagligheten, vid protokms granskning varit under Konst.- Utskits bedömande. Icke behöfdes väl nödvändigt, att Riksdagsmannen Björknian skulle framställa en anmärkningsanledning, för att Konst.-Utsk:ts ögon skulle öppnas för befintligheten af en sådan fråga. 1853 års Konst -Utsk. har dessutom just i det Betänk., som i Hr Ramsays reservation åberopas, utrvckligen erkänt Konungens obestridda makt att nedsätta tullar. Jag vill ingalunda förneka R. St:rs befogenhet att med anledning af den Franska traktaten tillämpa 107 § R. F., men sådant bör då grundas på åsigten om traktatens skadlighet och icke på dess olaglighet. Ehuru nu ingen särskildt fäst sig vid utfärdandet af lagen om räntans frigifvande, ber jag likväl, då detta ämne är af en allmännare vigt, att med några ord få bemöta den utförliga reservation, som härom blifvit afgifven. Då R. F:n stadgar, att en lag, som R. St:r för sin del beslutat, skall anses förfallen, derest icke K. M. före nästa riksdags början icke blott sanktionerat, utan också utfärdat lagen, så lära R. St:r vid sisth riksdag, då de uti den underd:a skrifvelse, som åtföljde deras lagförslag om räntans frigifvande, öfverlemnade åt K. M. att för lagens utfärdande välja den gynsammaste tidpunkten, icke kunna afsett någon annan eller längre tidrymd, än den som förflöt före denna riksdags början. Frågan reducerar sig således derhän, huruvida emellan de båda riksdagarne någon gynnsammare tidpunkt varit förhanden, än den som af K. M. blifvit vald. Att något fördelaktigt ögonblick icke kan hafva blifvit försummadt, torde vara klart redan deraf, att ett krig med alla dess oberäkneliga inflytanden på penningeförhållandena fortgick i vårt grannskap ända till kort före lagens promulgerande.
St. nu hafva hopp om en riv ministere, men jag hemställer om icke erfarenheten från det föregående är tillräcklig för att icke i detta fall bygga för mycket på blotta tomma hoppet, isynnerhet då vi hafva sett, att de af pressens organer, som anses tillhöra Regeringens sak, ifra för att de nyligen tillsatte ledamötcrne af Styrelsen mätte så snart som möjligt åter gå bort. Jag tror då, att äfven om man har förtroende för den nye Just.Statsministern, hvilket jag för min del icke vill minska, man icke uppå detta förtroende kan bygga mycket för en kommande riksdag, emedan man icke vet, om denne minister då står qvar. Derföre är det jag anser, att Ständerne, då de från början tagit initiativet i denna sak, äfven böra foitfaia qlt befordra dess handläggning. Frågan är helt simpelt den: skola vi få en ny lag eller icke? Om meningen skall vara någon med alla dé communicationer i della ämne, som sedan år 1809 ägt rum emellan Konungen och Ständerna, med alla de ganska stora kostnader, som blifvit nedlagda, icke blott i penningar, utan äfven i arbete, i flit, forskningar och snille vid förslagets utarbetande, samt med alla de utgifter, som åtgått till dess utskrifning och tryckning, äfvensom nu sednast i och för lableauernes uppgörande; om meningen är, att vi skola få en lag, som, fastän den i några detaljer kan anses hafva brister, af nationen och Regeringen sjelf blifvit erkänd, ntt till sina hufvudsakliga delar hafva företräde framför den gamla samt vara af högsta behof påkallad, åtminstone hvad criminal* lagen angar: så tror jag, att frågan ej längre bör uppskju* tas på Sländernes sida, utan att de böra göra allt hvad de kunna, för att komma till målet, hvarigenom Ständerne åt* minstone kunna visa, att det ej är deras fel, 0111 nationell längre blir i saknad af ett förhättradt lagverk.
Och fastän det är klart, att man menar en ny sällhet: så visas dock i följden af denna bok, huru alldeles långt det, som man far efter, är ifrån det man menar. Derföre vågar han recommendera dessa undersökningar åt alla dem, som interessera sig för hans arbeten, eller i allmänhet tro att hans tankar kunna gifva dem anledningar till någon högre upplysning”. I denna recommendation instämma vi, såsom man ser, af all vår förmåga. Och då vi nu gå, att kasta en blick på Thorilds latinska och tyska skrifter: vilja vi, till hvad om hans politiska författarbana blifvit framställdt, endast tillägga ett par korta anmärkningar; båda dock, tvifvelsutan, af vigt. Det är, för det första, en besynnerlighet, att Washington och det fria Nord-Amerika, som i Thorilds ungdomstid voro föremål för så allmän hänryckning, och som äfven af hans vän Lidner lofsjöngos med de eldigaste verser, ingenstädes – så långt jag kan påminna mig – af Thorild nämnas172; hvarken i tryck, eller i handskrift. Är detta en blott tillfällig tystnad? eller är det en kallsinnighet för personer och bemödanden, hvilka syntes honom prosaiska och halfva, då de jemnfördes, under hans ungdomsdagar, med det storartade af Englands folklynne, och sedermera med det på annat vis storartade af de Fransyska Revolutionärernes stormkraft? En annan omständighet, som icke bör förbises, är den moderata stämningen af hans republikanism under hans ynglingsålder. Redan i de första numren af ”Nye Granskaren” varnar han för det falska frihetsnitets ytterligheter. Så t. ex. säger han der: ”Öfver Tryckfriheten är all lag, genom hvilken Samhället består och verkar, all rätt, genom hvilken en Medborgare har varelse. Angripa enskildt någondera, tillhör ett hett, villadt och fanatiskt hufvud. De äro för heliga, att göras till gäckspel för den allmänna Villan. ... All förändring bör gå den visa och heliga Ordningens väg173”. På ett annat ställe heter det, lika träffande i dag som 1784: ”Af en Konung fordren J alla dygder. Visen mig edra egna”!
Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet på vådan af täta, icke af nödvändigheten påkallade förändringar i den Oeconomiska Lagstiftningen, på följdtrne a£ Beslut, som fattas, att bota en ofta inbillad ögonblickets förlägenhet, utan att allmännare å» sigter och det helas väl dervid fa komma i beräkning, har jag vunnit mitt ändamål, och ehvad utgång som må följa, är jag tillfredsstäld, att med den rätt mig på detta rum tillkommer , hafva fritt fått yttra mina tankar i ett äraRidel, ech Ad. Fröt. 1, B. 33» 34* Den 10 December. ne af större vigt och allmännare omfattning, än det till äfventyrs alltid ansetts innebära. Många yttrade härtill deras bifall. Herr Heykenskjöld , AdolJ Detlof, anförde skriftligen: Då flere Motioner blifvit väckte angående Brännvinsbränningens inställande, får jag äfven yttra mina tankar i detta ämne, och utbedja mig H rr Grefvens och LandtMarskalkens samt Högloft. Ridderskapets och Adelns tålamod med afhörande deraf, såsom dicterade af ett hjerta, som alltid är varmt för Fäderneslandets sanna väl. Då vi kasta vår blick på lörflutna tider, finna vi att i6co först Biännvin blifvit tillverkadt i Sverige; att år 1638 den första Förordning utkommit i detta ämne, och att ifrån Krono Bränneriernes inrättande kan man säga att Brännvins - bränningen stigit till en förvånande höjd: Atr för Sverige, hvars Provincer en del lemna Säd till afsalu en del åter måste köpa denna vara, (och således af motsatt interesse) kunna erhålla en fullkomlig och till alla Provincer passande Förordning för Brännvins-bränring, anser jag nästan omöjligt, och bevisas af de mer än ioo:de Förordningar, som utkommit för och emot denna tillverkning:
Höghets, att om dertill Deras Majestäter täckas vidtala en och annan betydande person, lärer framgången ej bli tvetydig.» – »Bra, det der låter höra sig,« yttrade konungen, drottningen och kronprinsen nästan på en gång; ty allas önskan hade Beylon sökt främja, allas vigt för ändamålet hade han erkänt, allas egenkärlek hade han således smickrat. Man beslöt att följa hans råd, och verket greps an utan tidsutdrägt. Drottningen hade aldrig varit mera förekommande, än nu, mot alla som nalkades henne. Hon sökte genom sitt uppförande vinna Hattarna, under det hon ville afväpna Mössorna. Aldrig förr hade Fersen blifvit så fjäsad af den stolta herrskarinnan. Aldrig hade hon med sådant deltagande gjort sig underrättad om någons helsotillstånd, som nu om Fersens svågers, öfverståthållaren Lantingshausen, hvilken låg på sitt yttersta. Aldrig, sedan brytningen med Tessin, hade hans systers sköna stjufdotter, Charlotte Sparre, som under hans beskickningar gjort ett så fördelaktigt uppseende vid utrikes hof, och nu var gift med Fersens broder, af Lovisa Ulrika omfattats med så mycken gunst och vänskap, som nu. Aldrig hade hon så utbredt sig öfver någon qvinnas behag, som öfver den unga, onekligen förtjusande grefvinnan Meyerfelts, den sjelfskrifna hjeltinnan nu på alla hoffester. Det föll sig ju också derföre helt naturligt, att hennes make, den inflytelserike riksdagsmannen af Hattpartiet, grefve Meyerfelt, blef delaktig af den öfverflödande nåden, som utsträcktes äfven till hennes föräldrar, presidenten i Krigskollegiet grefve Wrede Sparre och hans fru. Drottningens kända åtrå, att rikta sina mineraliesamlingar, gaf färg åt hennes täta meddelanden till Bergskollegiets president, baron Lilljenberg. Om Fredrik Gyllenborg ännu lefvat och suttit i detta embetsverks karmstol under den guldstickade sammetshimmeln, så skulle hofvet förgäfves uppstämt sina sirensånger; men Lilljenberg hade hvarken hans djupa blick eller hans sinnesspänstighet, och fastnade också i snaran. Presidenten i Kammarkollegiet