Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Samma skäl lågo äfven till grund för de vid sistlidna riksdag gjorda framställningar om inskränkning eller upphäfvattde af denna priviligierade handelsrätt, och hvilka framställningar hade till följd Rikets Ständers underdåniga skrifvelse den 30 Juni 1860, hvarigenom hemsläldt blifvit ali, under vissa vilkor, den allmogen i sju härader af Elfsborgs län samt städerna Borås och Ulricehamn medgifna särskilda handelsfrihet matte uppbäfvas. Rikets Ständer1 hafva sedermera haft tillfälle att taga del af de yttranden, som från E. K. Maj:ls Befallningshafvande i Elfsborgs län samt från Magistraterna och handelsföreningarne i Borås och Ulricehamn infordrats i anledning af Rikets Ständers berörda underdåniga skrifvelse i ämnet. Samtlige desse vederbörande hafva fästat en hufvudsaklig vigt vid att vederlägga de skäl, som blifvit lagda till grund för1 de hos Rikets Ständer gjorda framställningar, och dervid förblandat dessa skäl med de af Rikets Ständer till stöd för deras förslag anförda grunder. De hafva likväl alla ansett det af Rikets Ständer då uppställda förslag, hvarigenom åsyftats att, i sammanhang med upphäfvande af gårdfarihandelsprivilegiet, gifva en dermed någorlunda jemförlig utsträckning åt den allmänna handelsfriheten, ingalunda kunna ersätta den dessa orter förbehållna handelsrätt. Men utan tvifvel ansågo Rikets sednast församlade Ständer vid behandlingen af denna Expedit!orts-Utskottets Förslag till underd. Skrifvelse, N:o 132. 7 undantagsfråga, sig icke kunna annorlunda, än i sammanhang med en allmännare reform i näringslagsliltningen, föreslå en nämnda näringsprivilegium fullt motsvarande ersättning. Genom borttagande af detta privilegium torde någon skada ej kunna tillskyndas denna eller andra orters i vissa afseenden privilegierade innevånare, eller någon rubb ning i fordna förhållanden behöfva befaras, då rättigheten göres allmän.
Nu kunde hon i stället öppna sitt hjerta på vid gafvel för denne man. Hvad hon var lycklig! Lycklig i de materiella förhållandena, lyckligast i sitt känslolif! Det var en sådan öfversvallande lycka, att Nora knappast kunde tro att den var verklig. Hon frågade sig ofta, om ej alltsammans var en förtjusande dröm, som kanske skulle efterföljas af ett förfärligt uppvaknande. Allt var ju så sagolikt, hennes hem, hennes rikedom, hennes älskare och mest ändå hennes eget mjuka hjerta. Felix Brauner å sin sida älskade Nora tillbaka med all den glöd, hvarom hans sydländska utseende vittnade att han var mäktig. Hans hjerta var lätt antändt, då han fann ett föremål, hvars utseende tillfredsstälde hans raffinerade smak och hvars uppträdande och samhällsställning ej allt för mycket råkade i konflikt med hans bildning. Han brann då af begär att ega föremålet, som tjusat honom, icke för den korta tid allenast, som fordras att mätta vällusten, utan för en lång tid. Han var mycket ombytlig. Men han hade ingenting lärt af sin ombytlighet, han hade knappast gifvit akt på densamma. Hvarje nytt »tycke» emottog hans hjerta med en ung älskares entusiasm. Han blåste hastigt upp gnistan till en häftig eld, och det sista tycket var alltid »den första, verkliga» kärleken. Då ville han ega föremålet för alltid, och om han ej på annat sätt kunde nå det, så var han till och med beredd att genom en laglig förening vinna den sköna. Nora, Nora, om du blott vetat detta! Hans fina sinne motsatte sig det råa, plötsliga närmandet mellan en man och en qvinna, hvilka äro hvarandra obekanta. Äfven fast han visste, att en qvinna redan vid första sammanträffandet skulle kunna skänka honom ett ömmare ynnestbevis, så uppreste sig hans smak mot att missbruka ett dylikt tillfälle. Han ville älska med hufvud och hjerta, innan han tillfredsstälde sina lustar. Och han ville hafva känslan af att vara varmt älskad tillbaka. Nora hade haft många företräderskor. Men under inflytandet af sitt nya »tycke», såg Brauner i henne den qvinna, som först hos honom väckt den sanna kärleken till lif.
Jag vill nu ej vidare uppehålla Ridderskapet och Adeln, utan skall instämma med de leda* möter, sora yrka den förändring i Utskottets förslag, att det vilkor icke föreskrifves, alt liden till lånets upptagande skall utältas i sammanhang med realisationen; utan att det må öfverlemnas till Konungen, att bestämma tiden. Jag har sjelf motsatt mig Rikets Ständers åtgärd att åt Konungen öfverlemna en rätt, sorn Konungen ej har i Grundlagen, att sanctionera Rikets Ständers beslut rörande myntbestämningen. Om jag ej mycket misstager mig i afseende å Konungens sätt ?tt gifva sanctionen, har Hans Majit ej ens ansett sig äga rättigheten dertill af Grundlagen. Jag har ej haft något emot, att saken åt Konungens upplysta pröfning öfverlemnas, endast det icke sker såsom en rättighet. När nu Rikets Ständer lemnat åt Konungen att bestämma tiden för utväxlingen, är det conseqvent, och ett nödigt sammanhang fordrar, att äfven åt Konungen öfverlemna bestämmandet af tiden, då lånet skall taga sin början. Hans Excellence Herr Grefve af Wetterstedt} Gustaf: Jag ämnar icke ingå i någon utveckling, och än mindre i någon förklaring öfver de ord, hvaraf Kongl. Majit Den 3 Mars f. m. sig begagnat vid afgifvandet af Dess Nådiga sanction på lagen angående myntbeslämningen. Denna sanction är känd af alla. Sådan den är, bar den af Konungen blifvit gifve n med den rätt Grundlagen Honom, i detta afseende, lemnar; sådan den år, har jag den med mitt tillstyrkande biträdt; sådan den är, är jag öfverlygad, att Svenska Folket deruti skall finna en välvillig och faderlig Konungs tänkesätt klart och tydligt uttryckte, en Konung, som mött af Sitt Folks förtroende, vill med samma förtroende gå Dess önskningar till mötes. För alt begagna mig af ett af Grefve Horn nyttjad t yttryck, beklagar jag, att Konungens Rådgifvare nu så nära Riksdagens slut icke kunnat råka i öfverensstämmelse med Grefvens egna åsigter.
» Hjärtandes, Hedda, det finns men vårt tålamod räcker knappast till att åhöra ju inte en enda kaffeböna i huset, sa ' du inte te hea det intressanta samtalet, blott ett fragment frun i går? » Heddas sömnigamin försvann i blindäraf uppnappa vi, då vi titta in i matsalen. — ken. » Bli inte ond, Malin lilla, ' jag glömde ' t » Jo, kan du tänka dig, att min skridsko fastnade ackurat. » » Du ä ' då en redig slarfva, Hedda, i ett halmstrå, och jag snafvade och föll framhur ska jag nu få kaffe te kl. 9. Kassörn blir stupa på isen, var det inte retligt? — » Ja, ond, om han får vänta. » Malin såg helt förgrymdu, och doktor Malmström kom rusande och mad ut. » Kära Malin, jag kan inte hjälpa ' t, ja ' frågade, om jag hade slagit näsan af mig, men fick så brådt, när de främmande kom. » — » Men jag svarade honom inte ett ord, för att han och du gör mig rakt olycklig mä ditt slarf, laga nu Tora skrattade bara och gjorde narr af mig ». — bara att jag får hem kaffet på ögonblicket », » Jag tyckte det var så förargligt, att just han snäste Malin och slog igen dörren. » Ja. det ska ' skulle se min kullerbytta. Han retas alltid och inte töfva många minuter, » mumlade Hedda för säger, att Tora åker mycket bättre än jag, men sig själf, gick bort till telefonen i hörnet, ringde det gör hon visst inte. » kraftigt på och satte mikrofonen till örat. &gt; Ja ' » Jag bryr mig inte om honom, han får skulle be te få Efraim Nilssons. » — Ä ' det henBlomberg, dä ä ' Hedda hos kassörn. » » Ja gärna åka med Tora hvarenda dag, om han vill ».
Då Utskottet derföre, i stället för att serskildt upptaga och besvara hvarje Författares uppgifter och förslager, följer ledningen af ofvannämnda Författning; anser det sig derigenom vinna ett dubbelt ändamål: Besil, sch Ekon, Etsk. Éetänknlidén> Det fina, att lättare må synas, på hvilka anmälanden Utskottet, med förbigående af de Öfriga, trott sig böra fästa något afseende} Det andra, att Riksens Högloft. Ständer kunna hastigare och med en öfverseende blick, i hvarje serskildt hänseende, fatta sitt beslut, då förslagen upptagas i naturlig ordning, än då de lemnäs åt sjelfva Memorialens tillfälliga, och af fremmande anmärkningar ofta afbrinna uppställning. Att Utskottet anser de Articlar, Paragtapher och Momenter uti Förordningen, hvilka icke vidröras, böra blifva oförändrade och i sin fulla helgd, lärer knappast behöfva erinras. l:o Vid i § i Mom. tillstyrker Utskottet den förändring, att Bränvinsbränningen må inskränkas till nio månader om året, nämligen ifrån och med den 16 September till och med den 15 Juni, samt således Vara inställd under de Tre Sommarmånaderna, halfva Junius, Julins, Augustus och halfva September. Detta stadgande, Som, tilökt med ännu en månad, i underdånighet tillstyrktes af 1812 års Ständer och af Kongl, Majit i Nåder då fastställdes, synes Vara det rätta och med charakteren af husbehofsbränning mest öfverensstämmande. Rättigheten att under dessa månader tillverka Bränvin medför i allmänhet förlust. En omtä ksam Landthushållare använder icke dertill denna tid, då yttre omständigheter göra tillverkning ningen mindre gifvande, då rotfrugter i brist af förvaringsmedel föga eller intet kunna användas, då kreaturen på Sommarbetet £2$ Best), och Ekon. Utsk. Beta niotiden: icke behöfva dranken, och då a<l!a användbara dagsverken böra besparas för Jordbruket.
Skulle nu, på sätt Departements-Chefen här ofvan föreslagit, jemväl detta bidrag till beklädnaden å rotehållarnes sida och, vid några regementen, å soldaternas, komma att upphöra, återstode att bestämma beloppet af det anslag, som i stället erfordras utaf statsmedel. Till beräkningsgrund härvid ansåg Departements-Chefen böra tjena regementenas eller korpsernas nummerslyrka efter plan, enär den ifrågavarande förmånen borde tillkomma ej mindre de effektiva rotenumren, för hvilka beklädnadsbidraget erlägges, än de vakanta, för hvilka della bidrag innefattas i vakans-afgiften. Likväl ansåg Departements-Chefen, att något anslag icke erfordrades för rotenumren vid Jemtlands Fältjägare-Korps, enär rotehållarne i denna provins icke för närvarande vidkännas någon afgift för manskapets beklädande, utan denna, till följd af den nyligen fastställda roteringen derstädes, i stället utgår från den då jemväl bildade Jemtlands roterings-hassa, med kapitalfond af Jemtlands gamla, till rotehållarne öfverlemnade, reservmedels-kassa, uppkommen genom dit anslagna räntor från Medelpad och med årliga inkomster af bemmansräntor, afradspenningar och augmentsräntor, som tillförene, enligt det äldre indelningsverket, voro till understöd för rustningen eller roteringen anvisade, eller nu mera af ett deremot svarande kontant statsanslag, som till roterings-kassan ingår. Likaledes förmodade DepartementsChefen, att något anslag icke vore af nöden för de vid Skånska Infanteri-regementena under en tid af 50 år från och med år 48J6, emot en afgift af 6 tunnor spanmål för hvarje nummer vakanta 585 rotar, enär Kongl. Maj:t i ett likartadt fall, eller vid upphörandet af mötespassevolans-afgiften, genom Nådig resolution af den 50 Oktober 4846 förklarat någon nedsättning i deras vakansafgift icke kunna medgifvas, enär denna såsom en påräknad statsinkomst vore uti Riks-slaten till oafkortadt belopp uppförd.
”Då jag, i frågan om Capitationselier desi så' kallade personliga Skydds-afgiften, varit af stridig tanka med Höglofl, Utskottets pluralitet, får jag emot det afgifna Betänkandet i denna del mig reservera. Jag inser alltför väl, att denna af-j gift ej kan umbäras, men tror, att den ber fördelas efter en annan och en mera rättvis grund än den närvarande. Man har hitdls såsom stöd för dess utgörande anfört, ''att hvarje medborn ”gares skyldighet vore, att med en viss del ’’af sin arbetsförmåga eller deremot svarande ”värde i penningar lemna bidrag till försvar ”och upprätthållande af den Samhällsordning, 5Ssom gifver alla samma skydd och säkerhet. 48 Bil. t. Bevilln.'Utskottets Betänkande N:o 7. Delta medger äfven jag, och att elen således bör, till sin allmänna grund vara lika för alla, men endast så vida föränderlig, som den, i min tanka, bör utgöra en viss lika del af hvars och ens inkomst, denna senare bestämd och be* räknad liksom för Bevillningen efter II Art. Mig synes det obilligt och orättvist, att en person, som t. ex. har 10,000 Hulr i årlig inkomst, skall betala samma summa som den, hvilken har 100 Btdr. Den förre njuter större fördelar af Samhälls-inrättningen, påkallar mera dess skydd, och måste vara närmare fästad vid dess bestånd; han har också många gånger Större förmåga att utgöra beskattning, Dättheten och möjligheten att skatta, måste och bör alltid utgöra en af hufvud-omständigheterna, som tages i betraktande vid alla skatters fördelning, åtminstone i de fall, der det, såsom här, verkligen låter sig göra.
Det oansenliga akademihuset, gymnasiets förra lokal i skuggan af domkyrkan fem kalla och låga rum var praktfullt smyckadt med purpurfärgade tapeter och mattor. Här skedde musik, tal af grefve Brahe, fundationsbrefvets uppläsande, prokanslers och rektors beklädande med deras insignier, sång, tal af två professorer och slutligen en students, unge Johan Stålhandskes, »gratulatoria oratio med synnerlig lyckönskan». Därefter gudstjenst i domkyrkan och predikan af biskopen, kanondunder på kyrkogården närmast utanför, muskötsalvor af kavalleri och infanteri samt höga fröjderop af den till tusendetal församlade folkmassan inom och utom kyrkan. »Gud och hela naturen, säger Wexionius, syntes hafva förenat sig att öka och höja dagens fest; ty icke allenast luften förblef klar och mild, utan en ljufvelig fläkt, som framdref de smyckade farkosterna, gaf anledning till ett skönt skådespel. Pukor och trumpeter ljödo från vatten och land, hvaraf skallet återkastades, likasom under bifallsyttringar, af omgifvande berg och boningar.» Dagen afslutades med en bankett på slottet, en middag, där alla på hennes kungliga majestäts bekostnad »blefvo härligen tracteradhe och plägadhe» vid den ovanliga timmen klockan fyra. Ehuru berättelsen därom tiger, torde få antagas, att gästerne efter nio timmars oafbrutna mödosamma vandringar, båtfärder, tal, predikningar, musik och krigsdunder från klockan sju på morgonen till fyra på eftermiddagen icke saknade aptit att göra heder åt kronans anrättningar. Två dagar därefter uppförde akademins förste unge medborgare i det större auditoriets sal ett sedelärande skådespel, kalladt »Studenterne», däri framställdes »huruledes somlige föräldrar visa sig mycket knappe att bestå penningar åt sina söner, hvilka då gemenligen blifva flitige; men andra bestå dem allt hvad de åstunda, hvarigenom sönerne blifva försumliga, ohörsamma, förlorade» o. s. v. Den ståtliga invigningen kunde förliknas vid ett rikt bröllop i fattigmans hus.
Jag hemställer om detta förhållande är billigt, och med rättsgrunder enligt, då man besinnar att Riksens Ständer funnit nödvändigt sedan i 68 j-t»let, då Postskjutsen organiserades, fyra serskildta gänger förhöja Gästgifva reskjutslegan, från 4 ända till 16 ek milen, utan att ihågkomma de PosP-kjuteande, ehuru dessas åligganden och skyldigheter så väl på i68o talet som nu, ansågos och ännu anses mera svåra och omsorgsfulla. Jag kan icke heller med de förenade Utskotten dela dea åsigt, som deras utlåtande i 4 punkter af Betänkandet synes åsyfta , nemligen att den sökta rättelsen skall bestämmas af, huruvida Statsverket derigenom skulle komma att vidkännas någon ytterligare gravation, eller om de genom Posthemmanens Rotering ingående medel skulle vara motsvarande den kostnad j som till den förhöjda Postskjuts - Z7e«*i6 September J.m. 137 legan kan erfordras. Jag tror att då en del Medborgare äro orättvist betungade, böra deerhåiia rättelse, om det också skall ske med någon uppoffring å Statens sida. De friheter som posthemmanen åtnjuta ifrån rotering och sorn Utskotten åberopar, föteslås af de fleste Motionairerne skola upphöra emot det de blifva befriade från Postföringen, och anhålla de att i likhet med Kronans öfrige Hemman blifva roteiade eller få betala Rotefrihetsafgift. Häraf synes tydligt, att Motionairerna ej handla egennyttigt, utan lära hafva giltige anledningar till sin klagan, ty annars skulle det vara orimmeiigt och bevis på särdeles sjelfförsakelse, om de skulle vilja erbjuda en större fördel i utbyte mot en mindre.
Ad vocat-Fiscaler,. dels Banken skulle vara i saknad af de fullständiga uppgifter å concursoch års-proclama-mål vid Svea Hof-Rätt och Stockholms Rådhus-Rätt, som Banken hittills, mot det obetydliga arfvodet af 33 R:dr 16 sk., årligen, egt att påräkna. Och hade Fiscals-Embetet» på grund af denna öfvertygelse och jemte anmälan» att icke något ombyte Banco Utskottets Memorial, N’,o 184- 3 efter sis'litine Rikslag inträffat med innehafvarne af berörde AdvocatFiscalsoch Actuarie-ljenster, så att hitintills ifrågavarande årliga gratificalioner i vanlig ordning utgått, hos Utskottet hemställt, att, med ändring af det i 245 §. af Banco-Reglemenlet stadgade, bär ofvan upptagne, vilkor, någon indragning af desse gratificationer icke eller för framliden må t ga rum. Med anledning häraf och då Banco-Fullmäglige, i ämnet hörde, delat den af Fiscals-Embetet här ofvan yttrade åsigt, har Utskottet föreslagit, att berörde vilkor måtte utur det upprättande Banco-Reglementet få utgå. Meranämnde §. 2^5 upplager dessutom följande anslag och gratifi cationer, nemligen: c') till vaklbeljeningen i Svea Hof-Rätt för kallelser i Bankens Rätle gångs-ärenden . „ 6: 32. —■ dtill tjenslemänncn vid Stockholms General-RostConlor, för afläggandet af Bankens bref och förandet af dess post-räkning 5o: e') till Preslerskapet och klockaren vid Storkyrko-församlingen i Stockholm, så kallade Påskpenningar, enligt följande fördelning: Pastorn .. 20: 3 Coministrar, hvardera 6 R;dr 32 sk. 20; Klockaren . 2; 10. 8. 42: 10. 8. Vid berörde ulgifts-poster har Utskottet, lika med Banco-Fullmägtige, ansett någon minskning, under tidrymden intill nästa Riksdag, icke kunna ega rum.
slrrelr viirden. sEtt Iijiirtn! Hvad slra ' jag med clet skriipet ntt gora! Nej, hit med pengar, eljest - .- -.)) Pengar hade ju fliclran iaga, och s8 .togo de henries guldsommade lrladning i pant och jagacle h e m e under spott och spe p i dbrren. GrBbande flydde fliclran till slrogen i. hvnrs under hon m a r t gloincle in sorg. Ng3: Icviillen koin somnacle hoa trgggt under stjiimehimlen, &amp; ter lycklig, Bter forhoppningsfull, ty, tanlrte llon;)) nlla mBn~lislror kunna viil iate vara 011rIa.)) Men hvnrt llou kom upprepades sanmn ' historia: alla ville ha peagar, ingen eada villo hn hennes hjiirtan. - it en maste hon liimnn sitt piirlband, Bt en mnan sitt gyllene slriirp, Bt en tredje sin skinlrnnde sloja. Den dagen det hiinde grat hon bittert, men s &amp; slog hon ut sitt gyllene h h, soin tgckte h e m e till fMtem: ~ och fortsntte vaadringen. Det var en nng, vacker, litet rticlbrusig man, so111 kom f r h ett hus, fullt af glnda manniskor. Hall slog a.rmen lcring henries lif, lcysste henne med vincloftande liippar och sode ntt hrln alskade henne. Ja, till och med l~ennes blggt fra~nstriiclzta hjarta tog haa, for att strns cliirpb v8rdslost kasta det i smutsen. Forfiirad flydde fliclcan, sedan hon likviil forst ur dyn ryclrt A t sig sin halft fortrampade gHfvn.
Mari satt framåtlutad som förr och betraktade barnet, hvars ögon voro stelt riktade åt samma håll. Hon undrade för sig sjelf, att hon så likgiltigt kunde se lilla Annis plågor, liksom om de alls intet skulle angått henne. Skulle hon redan hafva lidit till den grad, att ingen sorg mer kunde göra intryck på henne. Kall och oberörd skulle hon i detta ögonblick kunnat se alla kämpa med döden. Och några timmars än så svåra plågor voro ju i alla fall ingenting i jemförelse med ett långt och mödosamt lifs alla lidanden. Bättre att alla doge nu med ens, så att de skulle blifva saliga. Härvid kände hon åter sitt hufvud blifva virrigt, och det var som om en osynlig makt ville drifva henne att störta sig på barnen för att göra ett slut på lifvet för dem, åt hvilka hon sjelf hade gifvit det. Men när hon lyfte upp hufvudet och genom hårtestarne kastade en mörk blick på mannen, måste hon afstå från sin föresats, då hon såg hans allvarliga och forskande ögon. Med det samma försjönk hon äfven åter i sin förra slöhet; hon såg allt, hvad som tilldrog sig, och såg ändå ingenting, hörde och hörde ändå inte, led och kände ändå inga lidanden, lefde som i yrsel och brydde sig om ingenting alls. Hellu kom hem. I ena handen höll hon den fylda påsen, med den andra famlade hon efter låset, för att draga dörren till. Jag fick stekben till soppa, jublade hon. Sakta, sakta! hviskade fadren och visade med handen på vaggan. Hellu blef förskräckt. Det var som om iskallt vatten hade slagits öfver hennes kropp ända ned till fötterna. Hon ställde sin påse i en vrå och gick på tårna fram till Anni. Endast ett ögonkast, och hon begrep allt. Lilla Anni hvarken gret eller skrattade mer, hon behöfde inte mer deras hjelp. Tungt och långsamt drog hon andan der i sin vagga och såg mot taket utan att röra ögonen, liksom väntade hon på att någon skulle komma och taga henne. Hellu smög sig till sängkläderna i knuten och kastade sig ned der framstupa. Af kroppens skälfningar syntes det, att hon gret, fast inga snyftningar hördes.
I anledn. af den siste talarens anmärkn. vill jag blott fästa uppmärksamheten vid ingressen af StatsUtsk:s berättelse N:o 321 , deri upplyses, att Utsk. granskat statsverkets och Öfriga allm. fonders räkenskaper och förvaltning föV år 1831; men att Utsk. ansett sig böra afgifva särskild berättelse öfver revisionen af hvarje förvaltande verks eller cassas räkenskaper och tillstånd, för att lätta föredragningen i RiksSt:n samt undvika återremiss på hela revisionsbetänk., till följd af de anmärkningar, som i en eller annan del deraf möjligen kunnat göras. Något tvifvelsmål, om hvilket års räkenskaper granskningen omfattat, torde således icke kunna uppstå; och jag hemställer derföre, om någon återremiss är behöflig. Hr Cederschjöld, Pehr Gust.: Jag vill erinra mig, att räkenskaperna stundom blifva i vissa cassör färdiga ett år förr eller senare än i andra, så att de icke alltid revideras för samma år i alla cassör. Af denna anledn. anser jag nödvändigt, att det bestämdt utsättes hvilket års räkenskaper revisionen omfattat, och tillstyrker derföre återremiss af StatsUtsk:s förevar, berättelse, till vinnande af nödig tydlighet i denna del. Hr af Billbergh, Joh. Peter: Jag har icke deltagit uti revisionen af detta verks räkenskaper; men icke blott såsom ledamot af StatsUtsk., utan äfven såsom representant, är jag skyldig känna, att det är ett bestämdt års räkenskaper, som tillhör hvarje revision. För ifrågavar. revision hafva 183 r års räkenskaper utgjort föremål. Likaledes kan jag uppgifva, att dessa i83i års räkenskaper voro afgifna Den 24 November. inom Dec. månads slut i832 och äro de facto de räkenskaper, som äro granskade, så alt, 0111 R. o. Ad., till förekommande af en återremiss, skulle behaga sätta förtroende till min uppgift, så mycket vunnes, att man icke öfverflödigt belastade prot. här, och icke heller StatsUtsk. med ett ytterligare memor. i denna fråga.