Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Manar ej hennes glada, våra svaga skuldror ett förtroendevärf, som frimodiga tro på det godas makt oss att möjligen skulle medföra den olägenheten, understödja hennes arbete med samma glada att det styrkte könets sjelf förtroende och förtröstan till de goda makternas seger öfeggade dess begär att förstå och få ett finver de onda? Känna vi oss ej manade ger med i männens görande och låtande att hedra denna kärnfriska qvinna på det till samhällets bästa. enda sätt, som hon önskar att bli hedrad, När derför redaktör Borg från Helsingnämligen genom att hvar med sin lilla skärf borg vid 1887 års senare riksdag väckte och varma sympati sluta oss till den trupp motion i ämnet, hvilken motion hade till af hennes medarbetare för det stora verket, följd en skrifvelse från riksdagen till kongl. som nämner sig Föreningen till det godas maj: t med begäran om lagförslag angående befrämjande. rätt för qvinna att inväljas i fattigvårdsstyFör min del är jag öfvertygad om, att relse och skolråd, och regeringen begärde Sveriges qvinnor aldrig skulle kunna göra länsstyrelsernas och domkapitlens utlåtande en bättre gerning än att hvar i sin stad häröfver, afstyrktes förslaget helt och hållet och i mån af sin förmåga understödja detta af öfverståthållareembetet och 6 länsstyrelföretag. ser samt af 6 domkapitel. Jag slutar derför med en varm uppmaVid behandlingen i lagutskottet afstyrktes ning till Iduns läsarinnor att utan uppskof det likaledes, och för sin seger i riksdagen skaffa sig den ofvannämda lilla skriften — har det att tacka den blygsamma öfveroch säkert skola alla efter genomläsningen vigten af tvänne röster i första kammaren deraf skynda att sluta sig till » Föreningen och nitton i andra. för det godas befrämjande ». Äve. * Vid förekommen tvekan har kongl. maj:t för* Bidrag kunna antingen adresseras till Föreningens sekreterare, notarien P. Lideli, Stockholm, 41 Karlavägen, eller sändas direkt till skattmä- staren, brukspatron Hugo Tamm, Fånöö, Stockholm. klarat med afseende på qvinnas behörighet att bevittna testamente, att ordalydelsen i kongl. förordn. d.
Men, som sagdt, detta medel är allaredan en så stor konst att lära sig, att ändamålet, karakteren i operan, ofta blir mycket flyktigt och styfmoderligt behandladt. En sak är att sjunga partiet väl, en annan sak är att vara den person, som opera-dramat fordrar, d ' Ändrade var Don Juan och Figaro. (Jag såg honom icke i » Rigoletto »). Man har anmärkt mot d ' Ändrades Don Juan, att han icke nog framhöll » det demoniska ». — Hvari vill man finna det demoniska hos Don Juan, om icke just i de egenskaper som framhäfvas af d ' Ändrade — hans oemotståndliga älskvärdhet och hans gränslösa köld för andra människor, dessa två egenskaper, som så ofta utmärka de stora egoisterna. Don Juan är icke någon skurk i ordets allmänna betydelse. Han lägger ej planer mot andra, han vill ingen något ondt, utom i det fall, de stå i vägen för hans eget nöje; i detta fallet trampar han ned dem och går öfver dem, som Öfver dammet på landsvägen. Hans skönhet, hans charme, hans fullkomliga likgiltighet för alla utom sig själf, däri ligger det demoniska, som fängslar de varma hjärtan, som tror att han tänker på dem, när han blott tänker på sig själf. Don Juan är liksom Hamlet och alla de största konstnärlige typer, ingen exceptionel typ,.FRANCESCO D ' ANDRADE. men tvärtom en mycket ofta förekommande mänsklig personlighet, skildrad i stora koncentrerade drag. Egoisten par préférence det är Don Juans storhet Egoisterna äro, som man vet, för det mesta de människor, som ha mest framgång. När man hvarken skyr medlen eller följderna, mep blott söker att få sin vilja fram, så får man den. Don Juan är så viss 0111 sin makt, att han får alla andra att tro på den, men han gör inga särskildt demoniska ansträngningar därför; han behöfver blott visa sig, och vara så älskvärd, så fin, så Öm, som endast han kan vara det, för att alla skola sjunka till hans hjärta. Män och kvinnor förstå hvarandra icke vidare; som man vet utgör det en ständig ömsesidig förundran, hvarför män kunna synas om den kvinnan, och hvarför kvinnor kunna synas om den mannen?
1 mom. af berörde § lyder sålun da: ”Har någon muntligen inför menighet eller annan folksamling, till uppror uppmanat etc”. Nu finnes det många sätt att uppmana, men dä här står munteligen, så förutsätter det att den tilltalade kan öfvertygas om begagnandet af vissa uppgifna ordalag. Dessutom kan man äfven på annat sätt än gennm uppmaning förmå folk att deltaga i uppror, nemligen med trug och pock, hvarpå vi sett exempel i tyska Rhenländerna, der man sett att upprorsstiftarna med våld tvingat fredliga personer att sluta sig till upprorsskaran. Några långa förklaringar hafva dervid icke ägt rum. Man har sagt dem, ni skall följa med, eljest gäller det lifvet. För att undvika onödig vidlyftighet vill jag nu, utan vidare ordande härom, framställa en redaktion, hvarigenom jag tror, att man tillstoppat utvägen för en person som uppmanar till uppror att genom advokatoriska slinglerier undkomma lagens hämd. Den lyder nemligen som följer: ”Har någon i skrift den han utspridt eller utsprida låtit eller inför menighet eller folksamling annorledes till uppror uppmanat, äggat eller trugat, straffas, när ingen straffbar verkan deraf följt, med fängelse etc.” Med en sådan förändring utaf ordalydelsen i 5 §, tror jag att man skall kunna frambringa laglydnad, och att man, der förbrytelsen sker emot detta stadgande, skall kunna åtkomma den brottslige samt betaga honom möjligheten att genom konstgrepp slingra sig frän det välförtjenta straff, som på hans ogerning bör följa. Frih. Palmstjerna, Carl Otto: Jag tror att lämpligast vore, att Ståndet, i fall det finner den ifrågavande lagen i sitt nuvar:de skick icke fullt antaglig utan böra i en eller annan omständighet ändras, att Ståndet säger jag, det oaktadt, nu fattar sitt beslut med afseende på sä beskaffade förändringar sorn kunna anses vara nödiga, utan att man förut återremitterar betänk. Skälet dertill är naturligtvis att en sådan åtgärd förkortar tiden för ärendets behandling.
Uti det första af dessa besluten var det fem af StatsRådets Ledamöter som icke deltogo, och de ännu lefvande deribland skulle således kunna helt oph hållet undandraga sig allt svaromål härutinnan; men då, såsom här ofvan är anfördt, Hr Justitieombudsmannen icke behagat göra någon skillnad emellan ursprungliga beslutet och de för dess utförande sedermera beslutade åtgärderna, samt i synnerhet, då de i begge fallen gifne underdåniga tillstyrkanden, äfven i desse svarandes öfvertygelse, ej innebära någon den ringaste utsträckning af Kongl. Majrts grundlagsenliga beslutanderätt, så hafva de i sine förklaringar öfver anmärkningarne ej tvekat att gemensamt med de förut deltagande upptaga hela frågan till svaromål, och vilja äfven nu, i påminnelserna vid de afgifne ansvarspåståenderna, förfara på enahanda sätt, under vördsamt förklarande likväl, att de, som ej deltagit i det förstnämnde beslutet, härmed protestera emot all ansvarstillämpning å dem, i följd af samma beslut. Uti Hr JustitieOmbudsmannens den 27 September sistlidet år afgifna slutpåstående i denna fråga, söker han bortresonera Kongl. Majrts, sedan många år tillbaka utöfvade, af Rikets Ständer erkända dispositionsrätt öfver Handels och Sjöfartsfonden, och bemödar sig äfven att borttaga det positiva i Rikets Ständers sista underdåniga skrifvelse derom af den 23 Februari 1835.
Går man åter till de förhållanden, sorn upstå, sedan banorna blifvit färdiga, och ser man efter den nytta och säkerhet för det allmänna, sorn upkommer derigenom, att stambanorne egas af slaten eller af enskildta bolag, så visar sig fördelarne af Utsk:s förslag öfvervägande. Det är gifvet, att ett bolag, som eger banan i främsta rummet, ser på sitt intresse att af samma bana få, i möjligaste måtto, god utdelning och god behållning. Staten återigen kan och bör vid stambanorna se, icke så mycket på den goda utdelningen, utan så mycket mer på lättnaden och fördelen för trafiken. En stambana är icke till för den ort ensamt, genom hvilken hon går, utan för hela landet och derföre måste afseende hufvudsakligen fästas derpå, alt den göres så nyttig som möjligt för rörelsen i allmänhet, icke derpå att deraf erhålles den största inkomst som möjligt. Nå väl, på hvilketdera sättet bar man den största säkerheten att delta ändamål vinnes, antingen då Slaten, hvilken representerar det hela, eger och administrerar banorna, eller då ett bolag, sorn likväl representerar endast enskilda intressen, är innehafvare af ddssa banor. Frågan besvarar sig sjelf, och bevis om fördelen af det utaf SlatsUtsk. föreslagna systemet, torde icke behöfva ytterligare utvecklas; dermed ingalunda menadt, alt icke Staten kan vid enskildta fall fiuna fördel vid att, med sig associera enskildta.
Jag hemställer likväl vördsamligen, då det anslag StatsUtsk. ansett sig af denna orsak böra bevilja ej utgör mer än en del af hvad jag ansett vara behöflig t, om det icke vöre skäl för StatsUtsk. att bevilja det hela , nemi. 35o i stället för 200 r:dr. Det är nogsamt bekant, att, så dyra hushyror i allmänhet nu äro, blir denna summa af 200 r:dr knappt dertill tillräcklig, och då återstår ännu utgiften för ved och ljus; hvarföre jag anhåller att vid den återremiss af detta betänk-, som jag begär, StatsUtsk. härå ville fästa en närmare uppmärksamhet och till de 200 r:dr, som blifvit beviljade, lägga ytterligare i5o r:dr, helst denna summa visserligen icke skall lemna något öfverskott, sedan de utgifter blifvit dermed bestridda, hvarför jag denna summa äskat. Jag är öfverlygad, att H. StatsUtsk., likasom öfrige ledamöter af detta Stånd, har sig bekant, att ifrågavar. man , genom en ådragen ögonsjukdom blifvit försatt i det tillstånd att icke kunna sköta sin tjenst; i denna belägenhet beslöt han att nedlägga sitt embete, hvartill han ingalunda blef uppmanad. Denna sjukdom var i sig sjelf en svårighet, och något hvar skulle säkert som den största olycka motse det öde att blifva beröfvad sin syn; detta kan ingen statsmakt afhjelpa, det hör ej heller hit, men hvad sorn hör hit, är den sanning, att sedan Professor Cronstrand nedlade sitt embete såsom Vetlenskaps-academiens observator, fortfor han icke dessmindre att gagna vettenskaperna och Riket genom författandet och utgifvandet å trycket af en praktisk astronomi, hvaraf ira delen nu är utkommen. Jag är icke rätter man att bedomina den ; men måhända tillkommer det mig att säga så mycket, att det ostridigt är det Rasta arbete sorn, i den grenen af vettenskaperna, blifvit på Svenska språket författadt.
Jag anser den sistnämnda böra bibehållas såsom ett nödvändigt correctiv, men deremot 1 1 §:n icke böra antagas, såsom af en helt annan syftning. Då min uppmärksamhet blifvit fastad derpå, att en annan § i detta lagförslag, nemi. den 24, innehåller nära nog samma bestämmelser, som 1788 års författning, så kan jag med så mycket större trygghet tillstyrka borttagande af den 11. Hr von Rosen har val sökt öfvertyga oss derom, att stadgandet i denna § icke skulle gälla för den, som från ett annat samhälle intagit ifrågavar. personer, derest desse sedermera flyttade till någon annan inom församlingen. Denna åsigt kan jag icke dela, emedan första ordet i 1 1 § tillkännagifver ett annat förhållande. Här står nemi.: Den, som från annat fattigvårdssamhälle intager arbetsfolk etc., skall vidkännas en fjerdedel af den fattigvårdskostnad etc. Det är således den som intager folk. från annan församling, och ingen annan, som skall vidkännas ifrågavar. kostnad. Jag har visat, att hvad som finnes stadgadt uti 1788 års författning är så olika med innehållet af 11 §:n, att de icke kunna jemföras med hvaraudra, och då 24 §tn innehåller ungefärligen detsamma som 1788 års författning, och det icke går an att låta den skyldighet, som i 1788 års författning finnes föreskrifven, upphöra, enär ett band behöfves på församlingen, att den icke intager sådant folk, som ovillkorligen skulle falla dess fattigvård till last, så tror jag icke att ri §: 11 är ett tillräckligt surrogat för 1788 års författning, som jag önskar måtte till principen blifva bibehållen, men att deremot den princip , som ligger till grund för 11 §:n, icke måtte qvarstå; ty enligt detta stadgande skulle personer, som vore mindre samvetsgranna, kunna förfara på det sätt, att sedan de från annan församling intagit folk, och under 5 års tid begagnat deras arbetsförmåga, kunde de säga: nu vilja vi icke längre hafva eder, och derefter förfara på samma sätt med ett annat från annan församling intaget hushåll.
St. i afseende på tjenstemännen inom Bancoverket beslutat, att endast commissarierna äro ovilkorligen förbjudna att med befattning inom Banken förena annan tjenst utom densamma; consequensen tyckes ensam vara skäl nog för att låta samma stad - a56 Den ao Ma j c. m. gande äfven blifva gällande för Riksg.contrs tjenstemän. Jag kan åtminstone ej inse något skäl, hvarföre R. St. skulle vägra dem en förmån, hvilken blifvit tillerkänd deras vederlikar inom det andra af R. St:s verk. Att ett sådant förbud påkallas af trägnare embetsgöromål inom Riksg.cont. än inom Banken, tror jag ingalunda.” Jag delar med säkert många andra Hr v. Troils tanke, att tjenstegöromålen inom Riksg.cont. för de underordnade tjenstemännen icke äro trägnare än för samma tjenstemän inom Banken, och jag tror derföre, att då R. St. redan beviljat den ifråga var. förmånen för Bancoverkets lägre tjenstemän, så fordrar rättvisan att bevilja samma förmån för dylika tjenstemän i Riksg.- cont. Jag kan icke inse någon olägenhet äf en ^ådan rättighet att innehafva tjenst utom Riksg.cont., då det beslut, hvilket jag ville föreslå R. o. Ad., skulle blifva affattadt i ungefär samma ordalag som det, hvilket gäller i afseende på Bancoverkets tjenstemän, nemi. att det skall öfverlemnas till fullmägtige i Riksg.cont. att, när de finna någon dervarande tjenstemans göromål hindra honom från att hafva annan tjenst på stat, anmoda honom att lemna den ena eller andra tjensten. På dessa grunder får jag vördsamt tillstyrka R. o. Ad. att förklara, det izjtde punkten af BancoUtskts betänk. N:o 96 äfven måtte äga tillämpning i afseende på Riksg.cont:s tjenstemän. R. o. Ad. afslog Utskts utlåt. N:o 474 och beslöt, att i4‘de punkten af BancoUtsk:s utlåt.
«att församlingen hade så tillräckligt af sin rare prest, att den ej behöfde lyssna till några «strykares» predikningar, hvarken «tösers eller skrällepresters», utan trodde sig blifva alldeles saliga nog, bara de mäktade följa allt hvad högvördige kyrkherrn förestafvade dem, båd’ om söndagarne i kyrkan och vid mångfalldiga andra tillfällen, utom det att han med båd’ lefverne och allt annat tjente hvar och en rättrogen till mönster och föredöme.» Häruti instämde alla enhälligt, och i sin enthusiasm för sin herde begärde de församlade fåren, att han och ingen annan nu skulle predika för dem «e’ lita stund». Men kyrkoherden afslog detta helt vänligt, sägande: att här i den trånga stugan var ej hans rum att predika, utan bad dem vara välkomna till sin kyrka den nästföljande söndagen, samt förklarade sin öfvertygelse vara, att den husliga andakten bäst förrättas, om en hvar, före och efter dagens mödor, med samlade tankar tager den Heliga Skrift och deraf läser några blad, samt att de yngre tillfråga de äldre om hvad deruti kan synas dem tvetydigt, och att hvart hushåll inom sig bör uppmana hvarandra, så väl till gudsfruktan som kristelig vandel i allmänhet, men lemna åt sina grannar att göra detsamma inom sig; «ty», sade kyrkoherden, «uppfyller hvar och en sitt kall inom sin egen verkningskrets, så hinner han icke stort mera, och behöfver det icke heller, utan bör försöka öfvertyga sig, att grannen gör det lika så väl som han, om än kanske på ett annat sätt, och således hvarken fördömma honom eller vilja uppstå som hans lärare och förbättrare, åtminstone innan han är fullt säker att han sjelf inför Gud står högre än den han vill mästra och rätta.» «Ja, deruti har herr kyrkherrn fasligt rätt! Gud välsigne herr kyrkherrn, nu och i allan tid!
— Under tilltagande förbittring emellan Stånden, skola då de vigtiga Lagstiftningsärendena behandlas, och alla beskattningsfrågor skola då afgöras i vredesmod, hvarvid — jag säger det upprigtigt och välment — det icke synes tvifvelaktigt, hvem som slutligen segrar. ■— "När väld på Tinget dömer, står ofärd nära," säger skalden; och erfarenheten vilsordar äfven denna sats. — Ty, väld kan ej i samhället hjelpas med annat än våld, om ej visheten ingifver de Styrande krafter att skyndsamt hjelpa det på lagliga vägar. Detta är ingen hotelse; men det är en öppen förklaring af den, som icke vill våldet, hvarken såsom medel att uppreta, eller såsom medel att frelsa — och som med bekymmer ser, att förnärmandet af den talrikaste folkclassens lagliga rätt, kanske, slutligen framkallar det. Jag uppmanar Riks-Stånden, att på ett alfvarligt, rättvist och väl öfvertänkt sätt godtgöra sista Riksdagens feltag i denna sak, som otvifvelaktigt i alla landsändar väckt mycket missnöje, — Det är ej enligt med våra Grundlagar, att Statssamt Allm. Besv.- och Oecon.-Vtsk. Utlåtande IV:o 35. 29 alt Gontractshrott göras, utan att Domstolar få upptaga dem; och lika litet, att tre Stånd kunna beskatta det fjerde. Det då vidtagna beslutet i denna sak, är således påtagligen olagligt. Som detta beslut likväl redan trädt i kraft kan det icke utan trassel och oreda på en gång tillintetgöras; men det kan rättas för framtiden, och hvad mer är; det måste det.
Förfalskning af prestbetyg, i anledning af väckt motion om åtgärders vidtagande till försvårande deraf: B. II. 411, 450, A. 450. Författning, angående utfärdande af en sådan rörande den artistiska förlags-rätten; motion af Herr Emil von Qvanten: se Motioner. —, angående giftermål mellan Kristen och Mosaisk trosbekännare, om antagande af en sådan: I. 55, B. 58, B. 464, 490, 494, A. 519; U. II. 321, 372, A. 372, E. 57, 200. —, angående förnyande af Svensk myndighets beslut, som förlorat sin exsekutiva kraft i främmande stat, om antagande af en sådan: I. 55, B. 58, B. 556, 573, A. 573; E. II. 57, 199. —, angående allmänt kyrkomöte, om antagande af en sådan: I. 55, B. 58; B. III. 270, 429, 431, A. 432, 434, 435,440, 441, 442, 443; E. IV. 85. —, i anledning af väckt motion i fråga om utfärdande af en sådan, angående försäljning af maltdrycker, kaffe och thé samt andra icke sprithaltiga drycker: B. Förlags-rätten, den artistiska, angående utfärdande af en författning rörande —; motion af Herr Emil von Qvanten: se Motioner. Förmyndare, i anledning af väckta motioner om förändrad lagstiftning, angående deras förvaltning af omyndigs egendom, äfvensom kontrollen derå: B. III. 506, 511, 513, A. 518, 519, 520, 521; B. VII. 260, 261, A. 261, 262.
Prof. 1865 $ 1866. 1 Sami. 1 A/d. ‘2 Sand. 11 Häjt. 1 2 Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition N:o 76'. att det ifrågavarande, efter branden qvarstående skolhuset är så beskaffadt och så beläget, att en ändring af och tillbyggnad till detsamma, hvarigenom det för framtiden kunde befinnas tillräckligt rymligt och ändamålsenligt, icke kunna verkställas utan allt för stora omkostnader, i följd hvaraf nybyggnad vore i alla afseenden att föredraga; att för en sådan nybyggnad en särdeles lämplig, fri och öppen plats, efter sednaste branden, finnes att tillgå i närheten af gamla skolhuset mellan Kungsoch Tingvalla-gatorna; att, sedan Wermlands läns landsting, hos hvilket Domkapitlet under sistlidne September begärt 30,000 Riksdaler Riksmynt såsom hjelp till det ifrågavarande skolhusbyggnadsföretaget, afslagit denna begäran, de tillgångar, som för ändamålet finnas, äro: byggnadskassans behållning, enligt sednaste bokslut 26,461: 63. ersättning för afbrända s. k. hospitalshuset 11,475: — den genom terminsafgiften samlade nya byggnadsfonden 2,668: 93. Summa Riksdaler Riksmynt 40,605: 56. hvarifrån borde afgå: den obetalda återstoden af ett beviljadt amorteringslån å 12,000 R:dr R:mt 3,611: 26. kapital af gamla bygguadskassan, med hvars ränta
S. D. I afseende pä kortheren af den rid, som nu mera a ernar intill dest deri wanliga Riksdags terminen lill ända gär, och i betraktande deraf alt oakrat de oafgiorde Rttsdagsmälen genom sil t antal föga skulle hindra Riksdagens stukande wid den i Regeringsformen och Riksdags ordningen stadgade ndpunel, någre fä af dem likwa! aro af den '.vigt och omfattning att de skulle kunna kräfwa en. lii', tiden mindre inskränkt handläggning; anlag Högloft. Riodcrffapet och Adeln, lika med det Wällöf. Borgare-Stäadet, alt pä sätt Regerinas Formens loy.-oe och Riksdagsordningens 8c>:de §. §. stadga, hos Kongl. Maj:t borde af Riksens Stän - 346 Den 21 Julli. der i underdånighet östas, att Riksdagens mätte utöfwer den 26 dennes förlangas lill nägon -.viff rid af högst en mänad: förmodande likwäl Ridderstapel och Adel» för sin del, att denna tid af en manad, medelst en ffyndsam ärenders behandling, torde icke i hela sin utsträckning blifwa behöflig. Clt lupra. Uplästes och godkändes följande underdånig» strifwelser lil! Kongl. Maj:k: 1:0 Om Ccherners upförande i Carlscrona. 2.0 Om alln-änna Magazins Deireclivnen. 3:0 Om tillökning i en del mbetsoch tjensiemäns löner. Uplästes och lades pä bordet elt betänkande af den 15 Jnlii frän Allmänna Beswärsoch Oeconcnuä Ulikottek angående mistbrnken af gardfarihandels friheten. Li aledes ert betänkande af den i7:de dennes, fran L g och Oeconomia U'stotten, öfwer Grefwe 6^lionbor§8 med fleres memorial, rörande ändring i allmänna lagens stadgande om branstad. F'redrogs ä nyo Banco-tlrstokleks den i<^:de sistledne
St. godkännas, så kunde det i alla fall icke komma att af K. M. i nåder fastställas. Hr Mannerskantz: Efter den fullständiga utredning af frågan, som Hr Gunther lemnat, har jag intet att tillägga, Den 28 Januari. 5G3 ulan får blott yrka, alt R. o. Ad. såsom sin gemensamma tanka antager Frih. Raabs förslag; men jag mäste lill Hr von Hohenhausen lemna den förklaring, att jag icke påstått, att Ranken icke skulle äga rätt att åter börja vexling, jag påstod blott, att Banken icke skulle kunna, utöfver den befintliga sedelstocken, utgifva några nya sedlar. Gr. Gyldenstolpe: Atskillige talare hafva yrkat, att såsom R. o. Ad:s gemensamma tanka skulle till lltsk. återremitteras den redaction, som vid förra riksdagen blef af de fyra RiksStrn antagen. Jag tror, att denna redaction innebär en tvetydighet, hvarföre den också vid Utsk:s behandling icke vann dess bifall. Om man läser 72 § Reg.F., sådan den nu är, och dertill lägger den ifrågavar. ordalydelsen, sä skulle sista mom. komma att låta sålunda: ”Ägande R. St. aliena rätt att genom Banken utgifva sedlar, sorn för mynt i Riket må erkännas, så länge de, efter deras lydelse, af Banken med silfver inlösas;.” Således skulle efter ordagrann tolkning häraf följden blifva, alt de icke vidare för mynt i Riket må erkännas, så länge de icke efter deras lydelse inlösas. Så snart derföre som Banken upphörde att utvexla silfver, så hade de utelöpande sedlarne intet värde. Huru skulle det då gå lill man och man emellan? All rörelse skulle ju då afstanna. Utsk:s mening bar deremot varit, att förekomma att någonting sådant åtminstone icke mera än en gång skulle inträffa; ty i och med detsamma som det inträffade en enda gång, sä vore Banken förlustig sin rättighet att utgifva sådana sedlar, som för mynt i Riket må erkännas. Skulle man deremot bibehålla Banken vid denna rättighet, oaktadt den icke fullgör sina förbindelser, sä vore det att uppmuntra Banken alt icke fullgöra dem, hvarpå jag icke kan ingå.