Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om orimligheten af att hafva tolf biskopar, som äro kanske lika rikt donerade som alla våra högre Uirdomsskolor, torde ej behöfva vidt ordas; jag säger kanske, ty det har varit förbehållet den hierarchiska slugheten, alt som en hemlighet bevara dessa enorma inkomster,— vi kanna dem nästan intet. Hvad jag tror mig veta, är, att Lunds biskops-slol, med tillhörande pastorater och gods, kunde, om inkomsten deraf ställdes på behållning, ungefär gifva en sådan, af något öfver två tusen tunnor säd, eller ungefär lika med hvad 7 professorer hafva vid universitetet; 0111 den icke gifvit det, bevisar ej fel i mina uppgifter, förrän man först bevisat, alt dess inkomster varit ställda på den största möjliga behållning. Vesterås skall vara ännu rikare donerad. Oumbärligheten af biskops-embetena lärer väl aldrig falla någon in alt påstå, då biskopens kall lärer förnämligast bestå uti alt uppbära lön och representera corpsen. Biskops-visitationerna, åtminstone som de i allmänhet hittills varit förda, lära blott kunna hänföras under cathegorien lustresor, och dessa kunde, om det skulle vara behöfligl att föra deni med mer nit, kanske likaså väl, som ordförandeskapet i domcapitlen, öfverflyttns på domprosten. Erkebiskopar finnas ej i något annat reftfrmeradt land, utom England. Biskoparne i de öfriga reformerade länderna, åtminstone i grannriket Danmark, äro ej mycket mer lön te än en prof essor. Man torde invända: det är väl sanni, biskoparne äro ej till för annat, än att representera, men så länge andra corpser representeras af chefer, är det ock billigt, att presterskapet hafva sådana. Jag kan ej derpå annat svara, än att det är obilligt, att presterskapet och andra corpser hafva af Staten högt lönta chefer för den kanske höga, men för Staten helt visst umbärliga rolen att representera. Har det visat sig, att läns-styrelsen gått likaså bra, då den ensamt förvaltades af landskamererare och landssekreterare, som då den ensamt representerades af landshöfdingen, är det intet skäl som talar mot detta embetets indragande och lönens inflytande i statscassan.
Jag instämmer uti Utsk:s yttrande att: "Const.Ustk., som haft att granska de i Statsrådet sedan sislförjlutne Riksdags början intill narrande Riksmöte förda pral., har dervid varit i närmaste tillfälle, alt öfverskåda vidden och mångfalden af de göromål, sorn tillhöra ledamöterna af Konung ens Stadsråd, och att upfatta till hvilken grad vår samhälls författa., i olikhet mot förhållandet i andra konslitutionela samhällen, ökat tyngden af Konungens höga kall genom anspråket på Hans egna pröfning af en stor mängd olikartade tvistefrågor, ofta af den mörka och invecklade beskaffenhet, att deras utredning fordrar trägen möda hos embelsmannen, som har deras behandling sig updragen, och följaktligen äfven måtte vid föredragningen inför K. lVJ. för bibringande af den noggranna kännedom af ärendet, sorn dess pröfning nödvändigt förutsätter, i betydlig mån laga i anspråk den för de egentliga riksvårdande ärenderna erforderliga tid”. Jag tror likväl icke att mångfalden och beskaffenheten af dessa göromål kunna rättfärdiga Utsk:s tillgörande att föreslå bildandet af ett nytt embetsverk med åtföljande löner och omkostnader. Utsk. har såsom ett störande afbrott anfört de omsorger, som DeparUs-Cheferne måste egna åt besvärs-målen. För min del kan jag icke instämma i denna åsigt för såvida den icke inskränker sig till behandlingen af sådana besvärsmål, som icke tillhöra Depart:s-Chefens eget departement. De omsorger, som användas till pröfvande af de till hans eget departement hörande besvärs-mål, tror jag icke kunna fä namn af störande afbrott, men deremot ser jag flere sådane uti den nya institutionen, enär det har blifvit föreslaget att ärenderna skola till föredragning och afgörande inom Regerings-rätten förberedas uti det departement, till hvilket de höra. Jag är fullt öfverlygad om att de störande afbrotten föga skola komma att förminskas, enär Depart:s-Cheferne icke lära underlåta att med all nödig upmärksamhet följa beredningen och utredningen af ärendena.
Ty såsom något synnerligt steg till kriminallagarnas förbättring lärer man svårligen kunna anse Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, hvarigenom, bland annat, den sedermera så förhatliga kyrkoplikten vann ytterligare stadga och utveckling. Men 1809 års Ständer fästade genast sin uppmärksamhet å behofvet af ytterligare reformer på detta lagstiftningsområde, och anböllo hos Kongl. Maj:t om nedsättande af en Komité för ändamålet. En sådan Komité förordnades ock år 1811, och uti underdånigt betänkande hemställde komiterade, om ej flere af gällande straffarter, synnerligast spö och ris, borde såsom ändamåls vidriga försvinna och kroppsstraffen i allmänhet utbytas emot fängelse, arbetsoch korrektionsstraff, hvilka voro använda hos Europas mest upplysta folk. Detta förslag godkändes af Kongl. Maj:t och blef af honom öfverlemnadt till Rikets år 1815 församlade Ständer, hvilka jemväl uttalade sitt gillande af detsamma. Lag-ki mitéen fortsatte derföre sitt arbete på redan angifna grundval eller det så kallade penitentiärsystemet. Sorn bekant är, sönderfaller detta system i två underafdelningar, det äldre eller Auburnska, så benämnd! efter straffanstalten vid Auburn i Nordamerikanska Staten Newyork, och det yngre eller Philadelphiska, som fått sitt namn efter straffanstalten i Philadelphia i Pennsylvanien. Det förra fordrade såsom hufvuavilkor dels fångarnas inneslutande hvar i sin cell nattetid, dels ock sträng tyst - Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 3 nåd under gemensamt arbete om dagen. Det sednare åter, hvilket icke räknar sin ålder längre tillbaka än från slutet af år 1829, hvilade på principen af fångarnas fullständiga afskiljande från hvarandra både dag och natt. Af dessa systemer var endast det Auburnska mer allmänt kändt, då Lag-komitéens arbete fortgick, och på detta var ock bygdt det förslag till kriminallag, som, under benämningStraffbalk, Lag-komitéen år 1832 från trycket utgaf och som. efter ytterligare undergången revision af samma Komité, allmängjordes år 1839.'
Jag har alltid varit mån om att inte mina döttrar skulle få gå ut i lifvet så blinda och ovetande som jag till min olycka gjorde, och därför har jag försökt att vinna deras förtroende samt framför allt undervisa dem om hur människor lefva sitt lif utom salongerna. Av en ödets ironi tvingas Victoria Benedictsson under de sista livsåren när hon upplever den smärtsamma förbindelsen med Georg Brandes, att allt mer flytta över detta sedestudium från omgivningen till sig själv. På sitt eget skinn får hon erfara hur hon formats av sin stränga uppfostran, hur hon kringgärdas av sin samtids konventioner och fördomar om hur en kvinna bör vara. Ty det som i första hand ger åt Stora boken dess värde är utan tvekan det porträtt Victoria Benedictsson tecknar av sig själv. Ur myllret av avslöjande anekdoter och skarpa iakttagelser framträder allt tydligare bilden av en säregen och fängslande personlighet, en stolt och sårbar kvinna som känner det splittrade i sitt väsen och som med all sin energi kämpar för att bli hel och stark. Med stor medvetenhet och klarsyn analyserar hon sin situation. Att genom åren följa Victoria Benedictssons kamp för frigörelse på olika plan gör det möjligt att förstå allt det utom och inom henne själv som samverkade till att bryta hennes livsvilja och som ledde fram till hennes förtidiga död. Som ovan omtalats har tidigare endast delar av Stora boken givits ut i tryck, främst av Axel Lundegård i tre olika utgåvor. Victoria Benedictsson, En sjeljbiografi ur bref och anteckningar, gavs ut 1890 och en ny omarbetad upplaga trycktes 1908. Den sista och fylligaste utgåvan kom 1928 och hette Dagboksblad och brev samlade till en levnadsteckning, I-II. I Samlade skrifter 7, har han låtit trycka folksagor från Fol. I. Fredrik Böök har i Victoria Benedictsson och Georg Brandes, 1949, publicerat det mesta av de dagboksanteckningar som rör de bådas förhållande. Böök har också tryckt ett hundrasidigt utdrag ur Stora boken och Dagboken – vilket är det namn han ger de lösa pappersremsorna – i en utgåva av Victoria Benedictssons Skrifter, som kom 1950. Mycket av det som tidigare betraktats som mindre värdefullt och som förblivit opublicerat har idag ett särskilt intresse.
Ständer höatidligeu försäkrat och Banken tillkommer, ej mindre för inlösen och realiserande as Femton Millioner Riksdaler RikSgälds-Sedlar, an uti Ränta sch Capital afbetalning pä dest förstrackningar till krigen. Dä det är pä Banken i dest grundförfattningar försäkrade och oförryckt biöehällne Soliditet, som Rikets wälgäng ochbwae mans säkerhet till egendom och närings,rke beror; sä är vwedersägeligcn Swensta Folkets pligt, att säsom garanter af Banken orygaeligen uppfylla de willksr, blvarmcd Bankens Credit i Rikets nöd, blifwit af dem sjelfwa utstrzckt och begaanad. Derigenom stadgas Bankens Soliditet och Credit pä sä fast grund» att Riket wid.framtida wäbliga bändelier kan räddas genom ytterligare biträden, hwarr till ätkvmsten inom Riket nu mera blifwer för dest sjelfbestånd desto »igtiqare, som man icke kan aga förhoppning, att härefter lika som tillförene, derom kunna anlita andra Stater. Till stadgande ak den genom Banken redan wcr st !l'e realisation af 15 Millioner Riksdaler Riksgälds-Sedlar, ksmmcr Banken i följd af 1800 ärs Riksdagstestut, att ärligen undfå för detta och följande arén till och med är Igix 520,002: Till intereste och afbetalning pä Bankens förstotk till kriget 7205000: Samt i Ränta och pä Capi - Transp. e,o»o,sso: 190» 459,119: rr, ro — 459,'-9! rr, 10 1962 Den -i Julik.
Skrifvelse iV;o 156. helt och hållet förbjuda bränvinsminulering och utskänkning vid dj)7lika tillfällen, hafva Rikets Ständer dock, i betraktande af ofvananförde omständigheter, ansett nödigt att vederbörande myndighet i städerna må ega ali vid tillfällen, då minuthandel med eller utskänkning af spritdrycker kunde föranleda till svårare oordningar, densamma inställa; hvarföre äfven stadgande i dylik syftning blifvit införd! i 26 § 2 mom. af härhos bifogade Förslag till förändringar och tillägg i författningen. Vidare, och då ordalagen uti 27 § 2 mom. af nu gällande Förordning antyda, att polismyndighet i stad endast för söneller helgedagar eger förordna, hvilka timmar utskänkning må vara tillåten, samt häraf dragits den slutsats, att polismyndighet icke eger magt all för någon tid af dygnet på söeknedagar förbjuda utskänkning af eller minuthandel med bränvin, hafva Rikets Ständer, då obestridligt är alt ordningens handhafvande i hög grad skulle försvåras, derest sådan utskänkning och minuthandel finge å söeknedagar hela dygnet utöfvas, ansett nödigt alt vederbörande myndighet såväl i städerna som på landet genom bestämd föreskrift förklaras berättigad att besluta hvilka tider å dygnet minuthandel med och utskänkning af spritdrycker må vara tillåten ; och är lill följd häraf ett allmänt stadgande härom infördt uti 1 mom. af ofvannämnde 26 §. 8 27 (ny 28.) I följd af det nya stadgande, Rikets Ständer genom den nu föreslagna 26 § meddelat, har redaktionen af nuvarande 27 §, blifvit i öfverensstämmelse härmed något förändrad. § 33 (ny 34.)
Stånd, som förkunnar en lära, hvilken bjuder vördnad för lagarne, kärlek och tillgifvenhet för Konung och Fädernesland , och är mägtigt att lifva och underhålla dessa Medborgerliga tänkesätt, skall, förenande upplysningens redighet med lärdomens mognad, genom rättskaffenhet i viljan, visdom i besluten och foglighet vid öfverläggningar, utmärka sitt deltagande i de ärender, som under Riksdagens lopp blifva föremål för de församlade Riks-Ståndens Rådplägningar. Troget sin pligt skall Ridderskapet och Adeln dervid med öppen redlighet möta sina Med-Ständer, och nitiskt samverka till alla ändamål af alU män nytta. Ridderskapet och Adeln innesluter sig i det Högvördige Preste-Ståndets fortfarande vänskap. Ridderskpets och Adelns ofvannämnde Halsnings-Deputation afgick nu under Herr StatsRådet Grefve Mörners anförande till d« andra Stånden. Uppropades de 48 Ledamöter hvilka un: Den 56 November. 21 der Herr Grefvens och Landt Marshallens anförande skulle jemte Deputationen från de öfrige Respective Stånden uppvagta Kongl. Majit samt det KoDgl. Huset. Fortsattes läsningen af Riksens Ständers Revisorers Berättelse angående BancoVerkets tillstånd , hvarunder Herr StatsRådet Grefve Mörner korn tillbaka med Ridderskapets och Adelns Hälsnings-Deputation, samt återförde de öfrige Respective Ståndens hälsningar till Ridderskapet och Adeln. Sedan anmält blifvit, att de öfrige Stån-i dens Uppvagtnings-Deputationer infunnit sig i Seereta Utskotts-Rummet, lemnade Herr Grefven och LandtMarskalken klubban till Hans Excellence Herr Grefve Brahe 6amt afgick med Stora Deputationen. Fortsattes vidare läsningen till slut af Riksens Ständers Revisorers Berättelse om BancoVerkets tillstånd och beslöts att densamma skulle med de öfrige RiksStånden communiceras.
V i d institutets fruntimmersafdelning biträda prof. Berglinds fru och d ö t t r a r. A n n o n s e r böra, för i veckans nade att nummer, senast tisdag. vara som stafvelser in lemS. k. små- beräknas pr åtföljda inkomma vara 1 annonser, 10 kunna efter petitrad, böra likvid, platsaf annonser efter 25 öre, annonser efter 35 öre öfriga pr rad. Användning af kaffesump. B o s t a d e n. Dubbelfönster. D å dessa insättas, ställer m a n ett högt smalt glas m e d helt litet svafvelsyra mellan dem. A. A. A. Stockholm. p l. a t t gå frun tillhanda. Svar till &gt;N. », Ljungskile. Svar Ull » H. », Dpje station. [2910] dödsDIVERSE. a n n o n s e r, som ju särskildt beröra familjekretsarne, böra främst införas i Idun, där de mera än i någon annan tidning observeras inom hemmet och familjen. Priset å förlofnings-, vigseloch födelseannonser är 1 kr. 50 öre pr st; för dödsannonser beräknas priset efter det antal rader annonsen upptager. 4A7] Doktor A. Helgdagar Behandlar 10 — 11. Barnsjukföreträdesvis domar. [1343] [2 D o k t o r PUTSSÖKANDE. Löwenhielm, Grefgatan 8 B, Stockholm. i i n o m h u s föref. sysslor. Keflekt. r., Göteborg. Svar till - Plikttrogen 22 är », I d u n s b y r å, Stockholm. Träffas söckendagar k l. 8 — 10 f. m. o. 2 — 3 e. m. Allm. telef. K Frida N. Drycker. A. H. ex. förgätmigej, måste sönderdelas och hvarje stjärna pressas särskildt för sig, för a t t först vid applikationen åter sammansättas. E t t stycke kulört atlas, 15 c m. bredt och 75 cm. bredt och 75 c m. U D:H E.
Skrifvelse N:o /95. tjenliga, och dels sedermera förordnat en Kommitté att fullgöra de i Rikets Ständers ofvanberörde skrifvelse omförmälda uppdrag, i afseende å utredning och förslag till reglering af frågorna, rörande gästgifveri-, hålloch reservsamt kungsoch kronoskjutsningsbesvären äfvensom angående poslföriugs-skyldigheten; så har i nådig skrifvelse tili Rikets Ständer den 13 Januari innevarande år, jemte det de hufvudsakliga åsigter, som Kommittén lagt till grund för sitt förslag, af E. K. Maj:t gillades och hänfördes under följande punkter, nemligen : a) att skjutsningsbesväret för närvarande hvarken kunde eller borde på det sätt från jordbruket skiljas, att de skjutsningsskyldige från särskilda utgifter för befordringsväsendet befriades ; b) att gästgifveri-, hålloch reservskjutsningen likväl icke vidare borde vara en jorden åliggande nalura-prestation, utan såväl skyldighet som rättighet för de skjutsskvldige att bestrida sådan skjutsning upphöra, och hemmanens indelning i skjutslag icke heller bibehållas; c) alt postföringsskyldigheten borde från jordbruket skiljas emot åliggande för posthemmanen att fullgöra de onera, från hvilka de nu äro befriade, — samt såsom följd deraf posthemmanen tillförbindas, att i likhet med annan skjutsskyldig jord del taga i det allmänna skjutsningsbesväret såsom detta kommer att utgöras; d) att alla hemman, som enligt lag och författningar äro skjutsskyldige, men lör närvarande af en eller annan anledning icke utgjorde gästgifveri-hålleller reservskjuts, — i hvilket slag af jord jemväl posthemman, derest postföringsskyldigheten blefve dem frånskild, voro inbegripna, — framdeles borde, lika med dem som nu äro till skjutsning indelade, bidraga till kostnaden för skjutsningens uppehållande, samt städernas andel i detta bidrag bestämmas efter ett visst rättvist förhållande tili de skjutsningsskyldiges å landet; samt e) att deremot i afseende å kungsoch kronoskjutsningsbesväret annan förändring icke borde vidtagas, än att under förutsättning att gästgifverioch postskjutsen upphörde såsom natura-prestation, samtliga skjutsskyldiga hemman i Riket förklarades böra i kungsoch kronoskjutsning deltaga; E. K. Maj:t för öfrigt i nåder anfört, att bland dessa hufvudgrunder vore den här ofvan omförmälda, att de författningsenligt skjutsskyldige men nu icke till gästgifveri-hålleller reservskjuts indelade hemman skulle, lika med dem som utgöra detta besvär, bidraga till skjutsningens uppehållande, håde i och för sig riktigast och innefattade tillika det nödvändiga vilkoret för verkställbarheten af de förslag för skjutsningsbesvärets ordnande,
Därtill vilja vi dock äfven gärna en stund taga glasögon och studera byggnadens ursprungliga utseende och skulle då bäst vara betjänade af i rummen framlagda ritningar och planscher. Lämnades själfva byggnaden ouppmålad, skulle vi däremot med så mycket uppriktigare glädje fördjupa oss i åskådandet af små rekonstruktioner i trä eller gips. Eller kanske arkitekterna föredraga kork. Föreställ dig, att du äger ett gammalt herrgårdshus! Så komma några byggmästare och säga: Om vi skrapa bort tapeterna från adertonhundrafyrtiotalet och det oljefärgsstrukna papperet från käjsartiden, som sitter kvar under dem, skola vi sedan måla upp hela kåken i den mest stilrena barock. – Jag förmodar att du då borde svara: Nej, kära herrar, här ha mina föräldrar och farföräldrar kvarlämnat olika tapeter och möbler om hvart annat, och det ligger mig på hjärtat att få behålla allt som det stod när jag ärfde det och som det naturligt och oafsiktligt ordnat sig under decenniernas gång – detta äfven om en eller annan klut skyler en ännu äldre. Det åter som tillhört mina farföräldrars farföräldrar är förstördt vid en föregående restaurering och kan ej mer återskaffas. Däremot har jag en oxladugård, som herrarne kunna få restaurera både i barock och gotik, ty den har inga minnen, om inte för oxarne. Det är dock det glada, att de yngre arkitekterna själfva vid en aftonseidel i hufvudsak instämma med åtskilligt af det ofvan sagda, att de häftigt fördöma de skedda grafplundringarna och snarlika syskonbragder, att de med allt varmare pietet gå till sitt arbete och att en uppsats som denna därför äfven om några år skulle bli en strid om påfvens skägg. Skrifven af en icke-fackman kan den till äfventyrs förvilla sig i någon detalj, och den åsyftar blott att uttala en princip, hvilken må kallas en poetsynpunkt, men som också just därigenom är allmängiltig och som utan afbön eller prutmån inom kort skall bli en hvars.
Jag känner icke mer hvilka utvägar kunna begagnas, för att genom verkställande maktens biträde vinna de förbättringar i Samhällsskicket som tämmeligen allmänt anses vara nödige; jag ser med verkligt bekymmer huru liten fördel Folket skördat af vårt förändrade Statsskick; jag ser skatterna uti betydlig mohn ökade; jag ser vid våra Riksdagar nya anslag beviljas, utan någon serdeles föregången pröfning, huru ändamålsenligt de förre varit använde, och utan att några uya utvägar utfunnits till ökande af de skattdragandes nog mycket medtagne inkomstkällor; jag ser med en verkelig farhåga huru riktningen för de financiella Ärendernes framtida bestämmande af Styrelsen handlöst öfverlemnats åt striden emellan delade interessen, utan ledning af den medlare, som Styrelsen allena kunnat föreställa; jag ser med oro att af verkställande makten ingen tankeyttras, ingen åtgärd vidtages till beredande utaf ett lyckligare Samhällstillstånd; jag ser huru den enskildta förmögenheten dageligen förminskas under en jämt tilltagande Statsluxe; jag ser huru sakernas gång till det minsta sagdt är den samma scm före sista Regementsförändringen; jag har trodt mig understundom finna stora administrativa misstag, och jag ser ingen utväg, att för framtiden förebygga dem , om önskningsrnes väg är stängd. Svenska Historien framställer en alltför 544 Om 22 juliie.nt. besynnerlig bana af beständigt omväxlande öFJ vergångsperioder ifrån frihet till envälde och derifrån till frihet; den Framvisar Svenski Folket, såsom aldrig lidande förtrycket, meri tillika icke mägtigt att, uti några påli teliga inrättningar stadga friheten. Parti-anda, ert illa beräknad Statskonst Och kanhända myckeri egennytta hos de rådande, voro utin tvifvel ordsakerna till deri sista öfvergångeri från Friheten till enväldet; och denna Styrelseförrri har i Sverige alltid varit lika vådlig och 0- lycklig för den styrande, som för de styrde. Om
Grönsaksförsäljerskan i hörnet använde en till sopskyffel och en annan — jag hade bara sett två — dinglade utanför en slagtarbod med diverse afskräde i. Slutligen en dag, när jag sprungit mig andlös från ena ändan af staden till den andra, lockad af tonerna från ett positiv, som vefvade musiken till den olyckliga dansen, delgaf jag värdinnan mina bekymmer, och nu fick jag gåtan löst. Tarantellan var blifven en spekulation, och ingen fick dansa den på gatan af fruktan, att »affären» skulle förstöras. Stadens förnämsta dansörer och dansöser hade sammanslutit sig till ett sällskap, som under anförande af stadens barberare, en stor dansmästare, på kallelse infann sig i hotellen och dansade för främlingarne, mot kontant erkänsla förstås. De utförde äfven sång och pantomimiska föreställningar. Likt verkliga artister skulle de likväl garanteras för en viss summa, 25 francs, innan de uppträdde; eljest berodde betalningen af åskådarens välvilja, ehuru man antog, att en lira person var det lägsta belopp, som kunde lemnas. Utsigterna för mig att få se en äkta tarantella dansad mörknade således alltmer. De öfriga pensionärerna, der vi bodde, hade redan fått sitt lystmäte, och att skicka efter »truppen» för bara min och min reskamrats räkning, det föll oss aldrig in. Men en dag upplyste oss var värdinna, att tarantella m. m. samma afton skulle »utföras» i Grand Hôtel, och föreslog, att vi, introducerade af hennes son, skulle begifva oss dit som åskådare. Det var mycket vanligt, tillade hon, att hotellen sådana aftnar togo emot hvarandras gäster. En viss regel säger, att det, som icke kommer en till mötes, måste uppsökas, nota bene om man är ifrig att göra dess bekantskap. Således när middagen var öfver och lamporna tändes i salongen, begåfvo vi oss på väg till Grand Hôtel, som var platsens mest aristokratiska pension. Månen höll just på att gå upp.