Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om vi nu vidare följa Fichte, inställer sig här en motsägelse, i det att förnuftsväsendet å ena sidan måste sätta sin verksamhet såsom inskränkt, såsom ofri drift, men å andra sidan måste sätta den samma såsom bestämd af ett med frihet uppkastadt ändamålsbegrepp, enär den i annat fall icke kunde sättas såsom dess verksamhet. Motsägelsen är enligt Fichte att lösa på det sätt, att det uppvisas något förmedlande mellan driften och uppkastandet af ändamålsbegreppet, det objektiva och subjektiva jaget, ett förmedlande, i hvilket de båda ingå. Detta tinner Fichte i känslan, i hvilken driften ingår, emedan den är reflexion på driftens inskränkthet, men äfven det subjektiva jaget, emedan den är en reflexion. I det att nu driften tillfredställes genom handling och sålunda inskränkningen bortfaller, öfvergår känslan i ett med frihet uppkastadt ändamålsbegrepp, riktadt på driften, bestämmande handlingen53. Lätt är att inse ofullständigheten af denna lösning. Såvidt känslan är en reflexion på en inskränkning hos jaget är den en reflexion på ett för jaget själft yttre och tillfälligt. Men ett för jaget yttre är obestämbart och ofixerbart, emedan allt bestämmande och fixerande måste ske i jaget. Därför är känslan själf obestämbar och ofixerbar och kan därför icke fixeras i ett ändamålsbegrepp såsom bestämningsgrund för handlingen. Vidare måste förnuftsväsendet sätta sin inskränkhet såsom ett system af drifter och känslor, hvilka höra tillsammans till en organisk enhet och samverka för det hela, dess natur. Såsom förklaringsgrund härför måste sättas naturen i det hela och särskildt bildningsdriften i den samma. Inom förnuftsväsendets natur sträfvar hvarje drift att upprätthålla den redan åstadkomna organisationen genom att med den samma förena ett naturting såsom behöfligt för organismen. Om driften reflekteras, är den, såsom ofvan visats, känsla och närmare bestämdt längtan efter det naturting, hvarpå driften är riktad. Om längtan reflekteras, består den i det fria uppkastandet af ett ändamålsbegrepp, riktadt på driften och medelbarligen på dess objekt, är begärande.
Ansvarighetslagen för StalsRådet stadgar i 3 §. ansvar för den StatsRådsledamot, som tillstyrker Konungen att vidtaga sådant steg, hvilket uppenbarligen är stridande emot Regeringsformens bokstaf iga föreskrift uti 57 §. rörande Rikets Ständers beskattningsrätt, eller uti 6o till förhöjande af den bevillning Rikets Ständer sig åtagit, eller af sådana artiklar, hvilka i densamma till bevillning räknas, allt sådant till f örökande af kronans inkomster: dock härunder icke tegn'j) ne sädane i denna 6o §. ej omnämnde af gifter j hvilkas föremål är o inrättningar till enskildas gemensamma nytta och beqvämlighet j såsom båk-, bro-, färgoch andra afgifter af dylik beskaffenhet. Denna samtidigt med det njra Statsskicket tillkomna lag ådagalägger, att afsigten med de åboropade §§. i Regeringsformen ej varit att inskränka Kongl. Maj:ls beslutande rätt i frågor om Städernes tolag och andra lokala afgifter, hvilka ej bidraga till förökande af kronans inkomster. Med tillämpning af denna grund, och i öfverensstämmelse med hvad i dylika fall tillförene skett, var Kongl. Maj:t oförhindrad att, oansedt den befrielse från allmän Stadstolag, som för ull äfven vid införsel stadgas i den af Kongl. Maj:t under den 20 Juni 1835 utfärdade Tulltaxa, medgifva fortfarande af den serskilda afgift å samma vara till förmån för Norrköpings stad, som under namn af inqvarteringstolag dittills erlagts, äfven då införselstullen på ull var högre än nu. Hr JustitieOmbudsmannens anförande, att sistnämnde afgift icke uteslutande afsett de föremål, som i 3:dje §. af Ansvarighetslagen omförmälas, nemligen inrättningar till enskildas gemensamma nytta och beqvämlighet, synes icke vara grundadt på verkliga förhållandet.
Häraf torde vidare följdrigtigt kunna slutas, att, om enskilde företagit sig och under en längre tid med framgång fortfarit, att åt fallna samhällsmedlemmar egna kärleksfull vård och omsorg, afsedd och gagnelig för deras daning till dygdiga och för samhället nyttiga menniskor; så är det Statens icke blott pligt, utan äfven fördel, att sådana bemödanden, der så behöfves, understödja och befordra. I sjelfva England, der, såsom vi alla veta, menighetsoch sjelfstyrelse mera än i något annat civiliseradt land äro gällande, — i England, som i detta och så många andra hänseenden med rätta gäller såsom föresyn för andra riken, — England, med sin i så många rigtningar storartade enskilda välgörenhet och rikedom — äfven der lemnäs åt räddningshemmen för straffade eller eljest fallna qvinnor samt vanartade barn understöd af allmänna medel, merändels, då sådant äskas, intill hälften af underhållskostnaden. Så äfven i Frankrike, Preussen, Holland och flerestädes, der Staten med allt skäl erkänner sin pligt, att, om icke grundlägga, dock på allt lämpligt sätt befordra enskilda menniskovänners eller samfundsanstalter för förvillade medbor - Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862. 535 gares rörande till ärbar och sedlig vandel. Kolonien i Mattray för unga brottslin gar, asylerna i Paris, Strassburg och Kaiserswerth, Madgalenahemmen i Berlin, Steenbeck, Hamburg och många andra, på kontinenten och de Brittiska öarne, äro talande bevis, att sådana inrättningar icke ansetts ovärdiga eller obehöriga att af Statsmag terna gynnas. Erkännes detta, så återstår att visa, att Statens understöd för Magdalenahemmet verkligen behöfves; af hvad orsak, för hvad ändamål och af hvad beskaffenhet. En kort framställning af Skyddsföreningarnes och Magdalena-inrättningarnes öden i vårt fädernesland skall måhända bäst härom upplysa.
Dahllöf från Elfsborgs Län: att ju förr desto heldre en nj Stängsel-förordning måtte ut gifvas, hvarigenom hufvudsakligen ålades _ hvarje delegare i skifteslag att stänga i förhållande till de rågångars längd, som omgifva hans egen ego-lott, utan att, såsom nu, afseende gjordes på hemmantalet eller den större och mindre arealen af dess egor; c) af Lars Larsson från samma Län: att enahanda stängsel-skyldighet måtte ega rum, då den mötande jorden är odlad eller af odlingsbar natur. Dessa memorial och anföranden hafva Utskotten tagit under öfvervägande; och hvad först angår det af Herr von Knorring, Frans Emil, framstälde yrkande,- alt 5 Cap. Byggn.-Balken uti f. d. Lag-Comiteens Förslag till Allmän Civil-Lag mätte, med några tillägg, antagas, såsom serskild Författning rörande stängsel-skyldigheten, få Utskotten tillkännagifva, att denna fråga redan vid tvänne föregående Riksdagar utgjort föremål för Rikets Ständers behandling, i följd af Kongl. Maj:ts den 28 December 182.8 till då församlade Ständer aflåtne Nådiga Proposition med förslag till ny Stängsel-Förordning, utarbetadt i hufvudsaklig öfverensstämmelse med ofvananförde 5 Cap. Byggn.-Balken af Civil-Lagförslaget och beledsagadtaf LagComiteens för samma Cap. författade motiv. Vid den förra af dessa Riksdagar funno Rikets Ständer, efter öfvervägande af de anmärkningar och yttranden, som vid föredragning til! remiss af den Kongl. Propositionen blifvit inom Riks-Ständen framställde så väl emot de hufvudgrunder, hvarpå Författnings-förslaget hvilade, som emot dess flesta föreskrifter i öfrigt, betänkligt att då bifalla de af Kongl.
Nämn för mig här,i hast,tre kvinnonamn. En stad i Tyskland invid viktig hamn. Ett hushållsgöromål som rätt stor omsorg kräfver. Hvad björkens stam syns ha i bredd med mjällhvitnäfver. Hvad kallas af en planka minsta del? Hvad att omåttligt göra är ett fel. Idun Stockholm. N:r 39 (249) Prenumerationspris pr Fredagen den 23 september 1892. år: Idun m e d Modetidning oeh kolorerade planscher kr I d u n m. pl. P r e n u m e r. sker i landsorten å posta n s t a l t, i Stockholm h o s r e d a k t i o n Det är kanske ej fullt riktigt, att den, som nedskrifver minnesrunan öfver henne, tillhör en annan, en ny generation, som åtminstone i förhållande till henne kan anses som mycket yngre. Men kanske också just därför den, som skrifver detta, har en förutsättning att teckna de sista årens fru Limnell, den vördnadsvärda och den alltid unga gamla, hon, som lefde i nutidens alla strömningar, kände med dem alla, stod emot en mängd, egde en kristens tro och hopp och en utgifvare: FRITHIOF HELLBERG. AUm. Fredrika ••fl et ligger likasom på &lt;M. allas läppar att ef% ter fru Limnells frånfälle om den hädangångna säga något sådant som att hon hörde till de erkända celebriterna inom Stockholms literära sällskapskretsar. Men omedelbart efter en sådan sats kommer en ny tanke, en tvekan och en fråga: var det icke egentligen hon, som jämte fru Hierta skapade en literär värld här i Stockholm, var hon icke den enda, som kunde kallas en storhet däri, och är det icke les beaux restes af hennes skapelse vi ännu fortfarande hedra med namnet en literär värld? och Telef. - r a d Limnell. världsmänniskas blida tolerans. » Profeter här, profeter där oeh världens barn i midten, » sjunger Goethe; fru Limnell var icke utan sin lilla svaghet för profeter här, profeter där — prcpheten rechts, propheten linlcs — men hon glömde icke bort världens barn i midten.
Majit måtte antingen i nåder föreslå Rikets Ständer alt, såsom ytterligare understöd till fullbordandet af merberörde kanaloch slussbyggnader, bevilja en summa af 200,000 Ridr Rimt utan återbetalningsskyldighet, eller ock, utan rubbning i vilkoren för återbetalning af det lån bolaget undfått, i nåder medgifva, att bolaget finge vid Dejefors, i stället för kanal, bygga och framgent underhålla jernväg till trafikens betjenande, mot den taxa å algifter derför, som kunde varda i nåder bestämd. Med föranledande af underdånig anmälan i ämnet, som utaf Styrelsen för all männa Vägoch Vattenbyggnader uti memorial den 28 sistlidne Februari blifvit gjord och i betraktande af det högst betydliga belopp, hvarmed fullbordandet af kanaloch slussanläggningarne vid Forshaga och Dejelors skulle, enligt deröfver sednast uppgjorda 100 Exp editions -Lils kotte ts Förslag lill unden!. Skrifvelse l\':o '168. förslag, öfverstiga den från början beräknade kostnadssumma, har E. K. Maj:t, då det af Rikets Ständer vid 1853 och 1854 årens riksdag till nämnde företag beviljade låneunderstöd af tillsammans 150,000 R:dr R:m( afsell kanalanläggnings tillvägabringande, och bolagets förevarande ansökning, att, i stället för kanal, få vid Dejefors anlägga jernväg, sålunda erfordrade Rikets Ständers bifall, lunnit sig böra till Rikets Ständers pröfning öfverlemna ifrågavarande ansökning, med hemställan huruvida ej, derest Ri kets Ständer icke skulle finna anledning att, sedan bolaget numera fullbordat kanalarbetet vid Forshaga mot en kostnad, ensam öfverstigande omförmälda låneunderstöd, meddela bolaget något ytterligare statsbidrag för utförandet af den alsedda kanalanläggningen vid Dejefors, Rikets Ständer dock kunde anse skäligt, att medgifva den begärda förändringen uti planen för ifrågavarande kommunikationsled, på det sätt, att, i stället för kanal, den föreslagna jernvägsanläggningen vid
Godt foder försvinner härigenom ur rörelsen, säd är inom dessa potatisoch bränvinsgårdar en bisak , och foder en obekant qvantitet. Också inträffar det, inom det län jag närmast känner, att, oaktadt dess naturliga bördighet, säd understundom mäste från andra örter införskrifvas, och att, omkringden allmoge som på mindre hemmansdelar, genom husbehofsbränningens begagnande, af egen sädesproduetion ej äger bröd, sväller en uppsjö af millioner kannor bränvin. Följden är också den, att detta bördiga och af naturen så rikt begåfvade Skåne ej af ladugården producerar sitt eget behof, då denna provins ovillkorligen borde, i fall landthushållningen tog en annan riktning, än den bränvinsindustrien bjuder, kunna både kläda och föda «n folkmängd nära lika stor med hela det öfriga Sveriges. •4 Den 4 Mars f. m. Vårt grannrike i vester äger en provins, Holstein, som hvarken till bördighet är bättre eller lill vidden större än Skåne, och inom hvilken husbehofsbränning är okänd; den har ej endast sina egna behof uppfyllda, utan exporterar dessutom ladugårdsproducter lill nära nog lika stort varuvärde, som hela Sveriges jernexport. Vid granskningen af dessa båda länders tullspecialier synes detta förhållande och bevittnar följderna af vår husbehofsbränning. Skånes största agronomer och ekonomer, af hvilka jag må nämna en Ruuth, Macklean, Nolcken och Dycker m. fl. vinlade sig aldrig om bränvinslillverkning, ansågo den som en missräkning; men förbättrade sina egendomar, och endel af dessa samlade betydande förmögenhet åt deras efterkommande. Det är med glädje jag kan säga, att samma anda lifvar ännu en del större egendomsägare och äfven en del kloka och förstån diga böildur; men jag skulle vara nöjdare, om jag kunde säga, att de voro flere, som följde dessas exempel. Vore deremot tillverkningen fri, och hvar och en berättigad att fabriksmessig! anlägga bränneriet-, så att denna rättighet ej mera utgjorde ett monopolium endast för jordbruket, i förhållande till egendomarnes taxeringsvärde, skulle tillverkningen alltid rätta sig efter råämnenas värde och tillgång derpå.
Jag nödgas här för elt ögonblick stanna, för att särskildt fästa mig vid detta uttryck belasta, och ber alt få protestera mot den ultra-materialistiska åsigt, sorn om menniskoanden endast förmådde, så att säga, inrymma ett visst qvantum af kunskaper eller vetande, eller att man kunde proppa de andliga funktionerna — på samma sätt som magen — fulla; lika litet kan jag för min del godkänna sådana uttryckssätt, som innebära, att kunskaper och insigter (det bästa —- näst gudsfruktan och sedlighet — vi kunna gifva våra barn) vore en tung börda, hvarmed skolungdomen belastades och hvarifrån man borde belria den, dessa kunskaper må för öfrigt innefatta grunderna för den kristna salighetslära!!, naturens herrliga och lefvande böcker eller menniskoslägtets häfder och språk, och bland dessa sistnämnda vill jag ingalunda utesluta eller förringa värdet af det företrädesvis klassiska språk, på hvilket Homerus diktade och Plato tänkte. I hvad mån nådigt afseende lastades å den underd. skrifvelsen af d. 21 Nov. 1863 är nogsamt kändt. Det kan synas, såsom vore detta afseende ringa, men — enligt mitt förmenande — gick Regeringen dervid så långt den, med nödig pedagogisk omtanka och med billigt aktgilvande å erfarenheten från åren 1856—1859 kunde gå. Hufvudsakligen samma förslag, som vid förra riksdagen, är nu åter å bane; men intet enda nytt skäl är anfördt till stöd för den yrkade förändringen. Och hvilka äro väl de skäl, man förut andragit i detta hänseende? De inskränka sig till 2:ne, i enlighet med hvad nyss nämndes, nemi. dels konseqvensens fordringar, emedan andra läroämnen funnos, de der icke voro obligatoriska, dels obehöfligheten af grekiska språket vid embets-examina, i hvilka latinet inginge såsom läroämne.
R:dr, kunde landets samtlige 490 länsmän för ökade göromål erhålla en löneförhöjning af hvardera 400 R:dr, som gör 196,000 R:dr, häradsskrifvårnes löner, som till följd af någon mindre tillökning i göromål, böra ökas med till exempel 200 R:dr för hvardera, som för 112 utgör 22,400 R:dr samt för den tillökning, som expeditionerna vid landskontoren och landskanslierna kunde erfordra, afl inas en extra landskontorist samt likaledes en extra landskanslist vid hvarje landshöfdingeembete, med 1000 R:drs lön hvardera eller 48,000 R:dr, hvarefter likväl uppstår en behållning för Statsverket af omkring 69,600 R:dr R:mt. Denna vinst är ganska vacker och bör utgöra en respektabel tyngd i vågskålen för kronofogdctjensternas indragning. Men för min del anser jag denna vinst ringa i förhållande till den besparing i tid och kostnader, som allmänheten vinner på förändringen. Någon omständlig bevisning derföre att länsmännen kunna fullgöra kronofogdarnes åligganden beböfver jag icke framlägga, ty hvar och en känner att länsmännen i närvarande stund, med fjerdingsmännen till sina biträden, utföra nära nog allt, hvad kronofogden åligger. De ytterst få fall, der kronofogden sjelf uppträder, kunna mer än väl öfvergå på kronolänsmännen. Den direkta expeditionen från Konungens Befallningshafvande till länsmännen skulle utgöra en tidsbesparing, som i allmänhet är mera värd än man ens kan beräkna. Som man vet skola alla Konungens Befallningshafvandes ordres först expedieras till kronofogden och derefter från denne till länsmännen, detta utgör en alltför kostsam omväg, som genom förändringen skulle försvinna.
Herr grefve Taube har ansett att hvad Skiftes-stadgan innehåller i afseende å ego-utbyten vore tvetydigt, i Ihy, att när 6 kap. 2 § tycktes gifva stöd för den åsigt, alt delegarne skulle ega sig förena uti allt hvad till ego-utbyte hörer, men, enligt 7 kap. 1 §., såsom vilkor för ego-utbyte, vore bland annat föreskrifvet, att den till utbyte ilrågakoriine marken skulle vara sådan, att den, efter derå, jemlikt 11 kap. 1 §. företagen gradering, i vederlag tagas kunde; så och då det, på grund af (i kap. 2 § 1 morn., tillhörde skiftesmannen och gode männen att besluta i frågan om gradering, derom delegarne ej egde alt sig förena, förmenade motionären att en uppenbar motsägelse förefunnes emellan hvad uti dessa delar stadgas i 6 kap. 2 § 1 mom. och 7 kap. 1 §. Vidare har Herr. Grefven förmält, att då en Egodelnings-rält tillämpade och godkände den regeln, alt ego-utbyten i sammanhang med laga skifte böra till alla delar afslutas och besvärs-hänvisning, på sätt 18 kap. 13 § föreskrifver, meddelas, innan laga skiftet vidare forlsätles, godkände icke en annan Egodelnings-rätt att så skedde, ulan ansåge ego-utbytenas afslutande och besvärs-hänvisnings meddelande vara lagslridigt, då sådant icke skedde i sammanhang med laga skiftets afslutande. Flere exempel skulle gifvas derpå, alt landtmätare i båda dessa fallen blifvit ålagde betala kostnaden för Egodelnings-rällens sammanträde.
Lösnummerpris 15 öre 25 öre för hvarje påbörjadt tiotal stafv. Redaktionssekr. Nordling. (lösn:r endast för kompletteringar.) Utländska annons. 70 öre pr nonprad Redaktör oen utglfvare? T / tgifningstid: hvarje helgfri fredag. P a u l i ne Ah I berg. + f f r 1879 u t k o m här en b o k, som väckte stor uppmärksamhet i litter rart bildade kretsar. Frankrike, B o k e n s titel en studie af P. A., var: Victor Hugo och det nya o c h man fick snart veta, att författarehon en sällsynt roflcktionsförmåga, o c h h o n betraktades Så som h o n börjat i h e m m e t o c h skolan, fortsatte hon ute i lifvet. namnet var Pauline A h l b e r g, ett dittills inom litteraturen okändt namn, R e d a n tämligen tidigt företog hon utländska som gen af tillhörde ett ungt fruntimmer, ännu då ej trettio d e m, hvilka kände henne, förklarades äga en ning. Under nyss nämnda år år, men som högst ovanlig bcgåfi allmänhet som en mindre vanlig lärjunge. vårdarinna, Pauline en resor, ledsagad af en trogammal bepröfvad medhjälperska inom familjen. A h l b e r g s starka vetgirighet dref henne att på ort o c h ställe studera främmande folks u t k o m m o två delar af detta arhållanden o c h isynnerhet bete, och litterära tredje o c h sista delen. D ä r m e d år 1880 följde den verksamhet, och i n o m den litterära världen fullt henne långt i dessa betryggadt, o c h man ägde grunanledning förhoppningar tida att hysa stora o m hennes frambetydelse på författarebanan. riktig Under uppfattning sin förde studier. första tid i Elisabeth Pauline Christine Ahlberg föddes i Stockholm den var 4 d e c e m b e r 1851. yngst af sex syskon, barn till förste stadsläkaren härstädes, kungl.
Förordningen den 7 October 1805, i hvad den stadgar för höjel t ansvar för dem, som öfverfalla militaire embetsoch tjenstemän, till följd af Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, upphört att vara gällande. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 18 Februari 1841. Expeditions-Ut skottets Förslag till und. Skrifvelse j N.O 244' N:o 244. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 20 Febr. 1841. Preste-Slåndet den a4 — Borgare-Ståndet den 24 Bonde-Ståndet den 27 — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse } angående förändrade föreskrifter , dels i afseende på markegångs-sättningen, dels ock i fråga om terminen för uppbördens redovisande d Gottland. (Stals-Utsk. Uti. N.ris 170 och 326 samt Mern.
Jag hemställer lill Eder, Mine Hrr, om väi det folk, för hvilket en sådan lagstiftning var tillämplig, skulle kunna känna igen sig sjelfve uti det nu lefvande slägtet? Det är sålunda otvifvelaktig!, att vi på ett högst betänkligt säll hafva afväkit ifrån det slägte och den tid, då man ansåg det möjligt och rimligt att stifta en sådan lag. Den liden sökte man att binda synden, nu söker man att binda andan. Delta är visserligen fruktlöst, men man gör ändock så godt man kan, och det är alltid något. Man söker alt binda andan, så snart man i ord och handling upträder emot hvarje alfvarlig uppenbarelse lill lif. Det är en alldeles grundfalsk tanka, att Kristendomen är till formen enahanda; kristendomen är ett lif, som uppenbarar sig i verksamhet för likars bästa och sitt eget lefvernes förädling. Detta lif är icke något nedsjunkande i denna verldens dy, ulan ett verkligt lif, och man vill göra det till en död form. Det är ofelbart ock en herrlig uppenbarelse af den Allsmäktiges nåd, att delta är en väckelses lid, icke allenast för vårt land, utan för alla Europas länder, och man kan icke nog beklaga det folk, som icke förstår en sådan lid eller begriper en sådan väckelse. Om någon tviflar på detta förhållande, så beder jag Eder, Mine Hrr! betänka några af de faeta, vi nu hafva framför ögonen. Hvilken af Eder, Mine Hrr! skulle vid den sista Riksdagen hafva vågat ana, att en sådan författn., som vår nyligen antagna bränvinsbränningsförordning någonsin skulle hafva kommit i fråga, än mindre blifva godkänd och antagen? Jag vågar påstå, att ingen fanns, som anade, än mindre som trodde något sådant. Detta, Mine Hrr! är icke Den 21 J u n'i f. m. 339 något menniskoverk, ulan det är en barmhertighet af den Allsmäktige, som ändtligen förbarmat sig öfver detta folks stora elände.
H o n är alltid med sin man, då han vill ha henne m e d sig, o c h han tycks helt o c h hållet ha öfvervunnit sin gamla lust a Liflflrsäkrimjsbol. * på ålder. kr. &gt; 46,216.974 °Ä Tillg. IDUN 112 för att rymma, att söka ensamhet, då han vill vara ensam med sina tankar. Han läser tidningarna på klubben, är m e d i rektorns virakvartett, intresserar sig för tidens frågor o c h talar gärna allvar m e d de allvarlige, är för öfrigt en h e d e r s m a D, som aldrig tänker på besväret, när det är fråga om att hjälpa andra, o c h som m e d j ä m n m o d — om också ej utan en glimt af bitterhet i sitt leende — ser, hur andra förstå att begagna sig af hans välvilja. H a n tycks vara på väg att öfverlefva sina stora fordringar på sig själf — o c h en dag skall han finna, att han är gammal o c h numera har sin plats bland de r e - signerade, bland d e m, som ha intet mer att vänta af lifvet. E t t lugnt samtal mellan gamla vänner o c h kamrater, som träffas igen efter flere år o c h som gärna vilja höra, att det å ömse håll gått väl för d e m. A j a hade stannat kvar i P a r i s allt sedan den där våren o c h hade slagit sig på att arbeta energiskt. H o n b l e f sedan ej refuserad på salongen, o c h hon har fått medaljer på utställningar i franska småstäder. Hennes målningar ha fortfarande mera kraft än finhet, någon slags ursprunglighet söker man där förgäfves. H o n är lika lefnadsglad som förr o c h har blifvit ännu mera ogenerad i sitt uppträdande. H e l t unga herrar trifvas g o d t i hennes sällskap, det hurtiga o c h kamratligt fria i hennes hela sätt drager dem till henne. I fruntimmerssällskap trifs hon inte, o c h en o c h annan af de svenska parisiskorna undrar, om det är passande att umgås med henne.