Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Finnes emellan egor, som nu sagde äro, ej stängsel; då skall, så länge det förhållande fortfar, den ohägnade marken anses vara till gemensamt mulbete upplåten, der ej annorlunda aftaladt är. § 6. Expeditions-Utskoltels Förslag lill underd. Hägnads-skyldigheten bestämmes efter de mötande egornas beskaffenhet å den tid deltagande i stängseln äskas. Komma egorna å någondera sidan sedermera i förändradt bruk, varde hägnads-skyldigheten derefter lämpad; ej må dock, der den varit utgjord eller bestämd efter 3 §, någon nedsättning enligt 5 § kunna påyrkas eller ytterligare nedsättning fordras i den hägnads-skyldighet, som redan efter 5 § bestämd blifvit. § 7. Den, som med egor möter krono-park eller annan skog eller mark, som under Kronans omedelbara vård står och icke till nyttjande åt enskild person eller viss menighet blifvit upplåten, bafve ej rätt att af Kronan fordra deltagande i stängsel der Kronan ej sjelf fordrar, att stängas skall. Allmänning, som till delegarnes begagnande öfverlåten är, skall, ändå att den under allmän vård eller uppsigt står, lika med enskild mark anses. § 8. Egare af utjord eller urfjell håfve ej stängsel-vitsord, der ej dylik jord möter, eller annan jord, som möter, förut tagit i stängsel del. Fordras stängsel af granne, som med afseende å egornes beskaffenhet stängselvitsord eger, eller har grannen förut i stängseln deltagit och yrkar utjordens eller urfjellens egare, att dermed fortfaras skall; gånge med hvarderas deltagande i stängseln, som förut är sagdt. § 9. Innehafvare af lägenhet, som ej sjelfständig är, i thy att den under annan fast egendom lyder, håfve ej, ändå att den derifrån för alltid afsöndrad är, rätt att af egaren till den egendom fordra deltagande i stängsel, der ej sådant deltagande förut egt rum eller aftaladt finnes.
Lön 8oo t d:o i Stockholm d:o 6oo I RegementsLäkare i Gö- theborg d:o 5oo 2 d:o i Carlskrona d:o IOOO i BataillonsLäkare i Gö- theborg d:o 25o R:dr sk. T:r kP T:r kp 2 Bat.Läkare i Stockholm Lön 5oo — 20 5 d:o i Carlskrona d:o 1 2ÖO — 5o I UnderLäkare i Stockholm d:o i5o — JO I d:o i Götheborg d:o i5o — IO 2 d:o i Carlskrona d:o 3oo — 20 I Inspector vid Sjukhuset i Carlskrona d:o 4oo i5o — 3o I Contorsskrifvare till biträde derstädes d:o — IO I Inspector vid Sjukhuset i Stockholm d:o 3oo — 20 I d:o d:o i Götheborg d:o Civil-Staten i Carlskrona. 3oo 20 I I ÖfverCommissarie d:o Kammarskrifvare d:o I 200 220 — 8o »5 I Secreterare hos Befälhafvande Amiralen d:o 65o 5o I Registrator d:o 4oo 3o 1 Canzlist d:o 220 — i5 I Secreterare hos VarfsAniiralen d:o 6oo 5 o I Canzlist d:o 220 i5 l Secreterai'e hos Comrnendanten som tillika är Auditeur vid AiniralitetsKrigsRätten d:o 5oo 4° I Canzlist . d:o 220 — i5 I RättegångsVäbel d:o I 5o — 6 I Vice AdvocatFiscal d:o 6oo _ 4° I Kamererare i KammarContoiret d:o 7Öo 8o I KammarFörvandt d:o 5oo — 3o I Bokhållare d:o 4oo — 3o I Kammarskrifvare d:o 220 — i5 I d:o dto 220 —■ 15 I Extra Contoirsskrifvare, Arfvode i5o I Casseur i Cassan
Fru Brehm satt i ett hörn af den blekröda soffan och läste i en engelsk bok, som hon ämnade öfversätta; ögonen spelade flickaktigt klara och lifliga i det lilla ljusa rococcohufvudet, medan hon vände blad efter blad. Tant Marie satt i en länstol och sydde. Elsa och John hade sträckt ut sig på mattan framför kakelugnen, där det ännu glimmade svagt i en kvistbrand, och disputerade om religionen. John var nio år och trodde icke längre på någonting öfvernaturligt. »Hvar har du varit?» frågade fru Brehm. »Du ser trött ut.» »Jag gick bara ett slag nedåt Drottninggatan för att få litet frisk luft. Jag har ju suttit inne hela dagen ...» Hon tog en bok och satte sig i det andra soffhörnet, och timmarne gingo. Sedan man ätit och barnen kommit i säng, sade Märta godnatt och gick in till sig. Fru Brehm återtog sin läsning, men hon hade svårt att hålla tankarne samman. Hvad var det Märta gick och tänkte på om dagarne? Ty något var det. Hon var sig icke längre lik. Hon visste icke själf hur länge hon hade suttit i tankar med boken i knät, då hon inifrån Märtas rum hörde något som liknade en snyftning. Hon reste sig hastigt, smög på tå fram till dörren och öppnade den på glänt. Ja, Märta låg vaken och grät. Fru Brehm satte sig varsamt ned på sängkanten och började smeka hennes kind. »Hvad är det, Märta? Tala om hvarför du gråter! Du har varit så underlig på sista tiden. Tala om alltsammans!» Märta snyftade icke längre. Hon låg stilla med ögonen vidöppna ut i luften. Det stod klart för henne, att det oundvikliga var nära. Och hon berättade allt. — Fru Brehm förlorade icke modet. Olyckan kallade upp allt det starkaste och bästa i hennes natur; hon var sådan. Fram på natten höll hon en lång rådplägning med tant Marie, och man enades om, att fru Brehm och Märta borde göra en resa till Norge öfver vintern. Fru Brehm blef länge sittande i tankar, ännu sedan tant Marie hade gått och lagt sig och allt var tyst i huset. Gång efter annan hörde hon Märta vända sig i sin säng. Alltså låg hon fortfarande vaken.
Sparre har redan fullständigt utvecklat skälen, hvarföre icke försök till dråp blifvit särskildt i författningen uptaget, och att detsamma ändock icke blifver strafflöst. Utom de lagrum, han nämnde, som i sådant fall ofta äro tillämplige, är stadgandet om ansvar för bruk af lifsfarlrgt vapen företrädesvis att anse såsom ett i lagen utsatt straff för försök till dråp. Hr Adlercreutz: I fråga derom, huruvida försök till mord må med särskildt ansvar beläggas, hyser jag för min del ingen betänklighet, men, i afs:de på redaktionen af denna punkt, anser jag det Kongl. Förslaget ega företräde framför det af LagUtskrt upgjorda, hvilket sednare dessutom oafsigtligt innebär en skärpning af straffet, i det att deruti stadgas straffarbete på lifstid för mordförsök, föröfvadt äfven utan försvårande omständigheter, så framt ej tvärtom mildrande omständigheter förekomma. Jag förenar mig alltså med dem, som begärt återremiss. Hr Olivecrona: Jag har på grund af de utaf Högsta Domstolens ledamöter anförde skäl reserverat mig root denna punkt; roen, då nu återremiss blifvit yrkad, vill jag ej motsätta mig en sådan, utan förenar mig med dem, som derom anhållit. Efter härmed slutad öfverläggning, och sedan H. Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att i afs:de å förev:de g yrkats dels återreraiss deraf och dels af Hr Dalman, att §:ti skulle ur förslaget utgå, framstäldes propos. å §:ns återremitterande och blef med ja besvarad. § 3. Gr. Sparre: Vid det förhållande att R. o. Ad. beslutar ett annat innehåll af l:sta g, anhåller jag att äfven denna 3dje § blifver återremitterad. Hr Adlercreutz:
i ett annat afseende f ö r e k o m fröken L i n d h o l m, nutidskvinnan par excellence, mera lik forntidens än våra dagars kvinnor. H o n blottar aldrig, knappast för den förhon sitt hjärtelif. talar kommer lätt hon och Ehuru behagligt, kanske att utan ord, men g e n o m sin stilla gängelse vinna de samspråk. Lindholm o c h nordens g o d t tänka oss icke endast förbindande trognaste, Lifligt nas till Utgifningstld: hvarje helgfri fredag. läkekvinna Äfven infann jag anade 8:de årg. Lindholm. af septemför att Aktiebolag. urnflesta. F r ö k e n L i n d h o l m, dotter till kamreraren vid vattenledningen missionsarbetet som ett arbetsi G-öteborg N. A. hon, » V i behöfvas, » sade » s å litet vare sig i E u r o p a af Hjelmsäter, föddes i stad den 2 maj 1867. nämda Sin uneller A m e r i k a, hvarför då i c k e dervisning erhöll hon i Elemensöka tarläroverket en verkligen verksamhet, där kunna nytta? » göra H o n framhöll, att arbetet ning bland kräfdes, skaper, särskildt för D e n presbyterianska Presbyterian bristerna hvilken förBoard utsände öfvertygad o m, härutinnan digtvis framkallade ofta att onö- martyrer. vår uppmaning satte hon flickor, genomgå. tig o c h därför kun— var hunnit för hvars hon v i d femton raterna blott ening of Mission — klasser icke utan o c k takt o c h omhenne, alla K i n a s folk bilddöme. På vi Bland år kamvar hon glad o c h huri deras krets afhållen, i h e m m e t däremot kände hon sig som fågeln Hushållsbestyr i buren. H o n längtade därför som flicka i allmänhet ut i världen, men för henne var det det bar.
Är ingen till Thronen arfsberätligad Prins och har Konungen sammankallat Urtima Riksdag till Thronföljare-val, eller har Konunga-ätt på manliga sidan utgått och Riksförsamling antingen enligt 53 eller enligt 54 §§• blifvit sammankallad, ege i första fallet Konungen, och i det andra Interims-styrelsen, att, inom Åttonde dagen efter den, då Riksdagen å Riks-salen öppnad blifvit, afgifva till Riksförsamlingen förslag om Thronföljden; äfvensom i alla dessa fall hvarje Riksdagsman inom samma tid samma rätt. Har Lagtima Riksdag varit så nära för handen, som i 56 §. säges eller är den samlad, när Konunga-ätt på manliga sidan utgår, bestämme Riksförsamlingen, i öfverensstämmelse med den i 143 §. omför - Hor till Conslitutions-Utskottets Memorialj N\o 26. 35 mälda Riks-act, den dag, hvarifrån sådan Åttonde dag skall räknas, som ofvan är sagdt. Riksförsamlingen utsätte valdagen dock ej sednare, än Tolfte dagen efter sistnämnde da". §• n4- Sammankallas Riksförsamlingen antingen, enligt 52, eller enligt 54 §§■» till förordnande om Förmyndare-styrelse för omyndig Konung, ege i förra fallet Rikets Interims-styrelse att, inom Åttonde dagen efter den, då Riksdagen å Riks-salen öppnad blifvit, afgifva till Riksförsamlingen förslag om Förmyndare-styrelsen och i begge fallen hvarje Riksdagsman inom samma tid samma rätt. Har Lagtima Riksdag varit så nära för handen, som i 56 §• säges, eller är den samlad, när Konung dör och Thronföljare omyndig, bestämme Riksförsamlingen, i öfverensstämmelse med den i i43 §• omförmäIda Riks-act, den dag, hvarifrån sådan Åttonde dag skall räknas, som ofvan är sagdt.
Hr von Hartmansdorff har anfört sitt klander, såsom hade man med citationstecken tillkännagifvit sig anföra verba formalia. Sådant är icke förhållandet, och det har ej heller plägat så tillgå; utan då man åberopar innehållet, vili man, för tidens vinnande, endast uptaga det väsendtliga och förbigå det mindre väsendtliga. Att man i detta mom. afser den första upfostran, det visar tydligen mom:s hela innehåll, och derom är i min tanka ytterligare tillräckligt taladt i de påföljande raderna. Sedermera har Hr von Hartmansdorff erinrat, att det står i Ekon.Uisk:s Betänk.: den realistiska bildningens befrämjande bör ”på del omsorgsfullaste ske.” Detta har Exped.Utsk. utbytt emot orden ”icke mindre omsorgsfullt ske.” Utsk. har icke tvekat att begagna sistnämnde ordställning, enär hela denna punkt i Ekon.- Utsk:s Betänk, tydligen ådagalägger den syftningen, att den humanistiska bildningen och den reala bildningen måtte lika omsorgsfullt vårdas. Det är nemi. några räder förut yttradl ”att så väl den humanistiska som real-bildningen böra af Staten omsorgsfullt vårdas.” Delta är hufvudtanken i denna punkt af Betänk. För att låta denna hufvudlanke klart framstå, har Utsk. ansett sig böra ställa de sista orden i harmoni med det föreg:de; ty det bar bestämdt icke varit Utsk:s mening, att i den sista raden gifva den reala bildningen ett företräde; utan den frasen, att den reala bildningen bör ”på det omsorgsfullaste” vårdas, betyder i mina ögon just detsamma, som man förut yttrat om den humanistiska, att den nemi. bör med all omsorg vårdas. Exped.Utsk. har i allmänhet sökt, att i sina förslag till skrifvelser undvika onödiga superlativer. Vänjer man sig att ofta nyttja sådane, så förlora de all betydelse. R. St. hafva äfven godkänt denna åsigt vid många föregtde tillfällen. Då t. ex. de förberedande Utsk:n yttrat något ärende, någon åtgärd vara ”af yttersta vigt”, så hafva mången gång R.
Det är dessutom en gifven sanning, alt nian med en proportionaliter ringare summa upptager ?.:ne vrak än ett; och då äfven betraktas förmånen af ett större utrymme för seglalionen på ettställe, der ofta många fartyg sammanträffa, och flera sammanstötningar redan ägt rum , är de-t ock af den största nytta att nu med ens upprifva begge och göra sundet så bredt som möjligt ; hvadan jag, vid den återremiss, sorn jag föreser alt R. o. Ad. beviljar, anhåller att H. StalsUlsk. må föreslå en förslagssumma af 44i000 r:dr alt i mån af behof utgå till vrakens upptagande i Kodjupet. Ilr Nordenanckar, Fredr. Wilh.: Såsom ledamot af sammansatta Statsoch BancoUlsktn har jag haft tillfälle att taga närmare kännedom om de ai betsförelag, hvartill anslag nu äro i fråga, och jag hade derföre ämnat att något fullständigare yttra mig i ämnet; men den inbrutna natten ålägger mig alt så litet som möjligt taga R. o. Adis tid i Den aä November c. m. 3;5 -anspråk, och jag vill derföre inskränka milt yttrande till några få vigtigare frågor. Min första anmärkt), gäller sjelfva den princip, soinUtsk. följt, då Utsk. ingått i hvarje särskild frågas detaljer och ansett sig särskildt för hvarje ifrågasatt anslag höta pröfva, om det bör beviljas eller icke. Sådant tillhör den administrativa makten, och följden af detta behandlingssätt måste blifva, att misstag begås och alt mångå beviljade anslag icke kunna begagnas. På flera ställen t. ex. äro undersökningarne ej fullbordade, på vissa ställen äro inga associationer bildade, och på andra åter äro villkor föreskiifna, sorn vi ej veta 0111 associationerna antaga. Frågorna äro således icke nog förberedda, och 0111 anslagen skola kunna utgå, måste undersökningar och underhandlingar föregå.
Därute smälla piskorna, fruktmånglaren skriker sitt Voilà les plaisirs des messieurs, voilà les belles pêches, men tyst och svagt som genom en dimma hör jag det, och omhvirflas sielf liksom af fängelsekulans döda och immouvabla tystnad. Fast det var, just idag, denna olycksaliga dag i november, i den lilla dagningen som hon blef drifven bort, kiäns det som vore det weckor sedan. Drifven bort och hennes olyckliga älskare kunde ej skydda henne! Hör min bror, hör den förfärliga utgången af en dödsbedröfvad väns öde! Redan i flera dygn hade presentiment af en nalkande olycka orogat oss. Kattor sprungo snedt öfver gatorna, när vi gingo hem, och Suzon rencontrerade idel ofärd i korten. Så idag bittida, just som Suzon ännu med ögonlocken litet tunga ajusterade sin coiffure framför spegeln, som återgaf hennes ansiktes sömniga grace och Minette, som dåsigt spann i hennes knä, knackade det ... »Entrez», vi trodde det var schweizerigossen, som bar upp vårt thé och vår söta sirup, men döm om min förskräckelse, när in träder den mest fruktade af mina gamla lärare, prosten och professorn Ambrosius Westring myndig och stel som alltid. »Döling, rötägg, odåga, ovärdige son, usle och affällige Herrens tjenare, vi skola senare talas vid», se där hur han interlocuterade mig på svenska. Så vände han sig mot Suzon, la mignonne, la pauvrette, och hötte åt henne med käppen, nämde henne med de fulaste namn och lofvade att kasta polisen efter hennes skört. Suzon log först. »Mais mon petit lapin, jettez donc cet insolent sur la porte,» sade hon tranquillement och strök Minette, som sköt rygg mot hennes vackra hvita gorge. Men min tunga var som förlamad. Jag föll på mina knän utan att kunna stamma fram ett ord.
Att dessa sånger likväl knappt nog trängde till folkets öron, åtminstone helt och hållet försvunnit ur dess mun, är äfven ett bevis för, huru på ytan spelande och förbigående denna patriotism var. Om vi derföre äfven kunna antaga, att vid detta tillfälle en flägt af nationalmedvetande och sann kärlek till fäderneslandet spridde sig bland Tysklands folk, så var detta mera verkan af än orsak till rörelsen. Orsaken var närmast fremlingarnes tryckande närvaro, samt folkets deraf och af de tvungna krigstågen för eröfrarens planer störda ro. Det fremmande öfverväldet, om det endast gjort sig kännbart i en förändrad lagstiftning och förvaltning, skulle knappt frambragt något missnöje. Mycket mindre skulle detta uppstått af det blotta medvetandet, att en fremling styrde nationens angelägenheter. Det fanns tvärtom de, som deri sågo en lycka för densamma. Det inses lätt, huru svag borgen för en nations sjelfständighet en sådan, blott på den naturliga kärleken för den ärfda jorden samt för dess roliga besittning grundad patriotism är. Ja, sjelfva denna känsla för fosterjorden är lätt upplöst, om den saknar ett djupare stöd. En del af Tysklands öfverbefolkning tvingar tusentals af dess barn till årliga utvandringar, och tyskarne äro troligen den bland Europas nationer, som, mest kringspridd i fremmande länder, bäst trifves öfverallt. Lättheten, hvarmed man besluter sig att utvandra, vittnar ej om hög tillgifvenhet för fosterjorden. Ja, man bestrider ännu i Tyskland nödvändigheten af dessa utvandringar. Om en sådan verkligen icke finnes i folkets belägenhet i materiellt hänseende, så gör detta vittnesbördet endast så mycket starkare. Jemför man vidare de på utländsk ort bosatta Tyskar med t. ex. Engelsmän i samma belägenhet, så skall man vanligen finna, att de förre utan betänkande blifva undersåter i det land, der de vistas, medan de sednare endast sällan och ogerna upphöra att vara Engelsmän. Sjelfva namnet har för dessa ett behag, hvilket det tyska namnet för Tysken saknar, och denne tänker ej mera uppå ett återvändande till fäderneslandet, hvilket de förra vilja likasom hålla sig alltid öppet.
Till och med mot Hofvet blef oviljan mildrad; Nationen i allmänhet tyckte, att det herrskande partiet hade deri gått för långt; och härtill bidrog ej litet det snöpliga utförandet af det örlig, som detta parti hade företagit mot Drottningens Broder. Ledarne voro redan 1759 blifna spakare; och till tecknen derpå må räknas, att Dalin då vardt ihågkommen med en förvandling från titulärt Cancelli-Råd till verkligt eller tjenstgörande. Mer och mer blåste upp en ny parti-vind. Starka förkänningar spordes vid riksdagen 1760–62; de, som under sistförflutna åren styrt sin kosa med alla seglen hissade, sågos nu arbeta på att refva dem; – och Lovisa Ulrika återfick 1761 sin hofskalds umgänge. Han hade mellertid, i sin förvisning, träget sysselsatt sig med sin Riks-Historia. Sedan han 1751 blifvit adlad till von Dalin, och 1753 erhållit Cancelli-Råds-titeln, hade han 1755 blifvit utnämnd till Riks-Historiograph, efter Wilde, och dymedelst var fördjupandet i historiska värf, på samma gång, en ökad förpligtelse och en tröst mot lyckans vidrigheter. Af de flera vänliga tillflyktsorter, som stodo honom öppna, begagnade han nu i synnerhet Engsö och Stenhammar. ”Man trodde sig likväl finna, att från denna tiden försvagades hans helsa och munterhet”. Så förtäljer Liljestråle: som tillägger, att han under ett anfall af melancholi, och befarande allt af parti-aggets fanatiska sinnesgäsning, ”samlade i flera stora paqueter sin Rese-Journal och alla sina anteckningar öfver mer och mindre bekanta tilldragelser i vårt Allmänna, alltifrån 1734 års riksdags början, samt förbrände dem. Jag hörde honom ofta”, fortfar berättaren, ”detta sitt förhastande mycket ångra”. Men den stora förlusten för eftertiden var gjord, och kunde genom ingen ånger ersättas. Man skulle, när i sjelfva verket hans lynne alltid var mera böjdt för enslighet än för sällskap, näppligen förmoda, att han längtat till Hofvet återvända.
Det synes mig således icke alldeles omöjligt, att vi kunna komma i den ställning, att vi kunna undvara bevillningen, helst åtskilliga utgifter, som nu förekomma å riksstaten, troligen komma att öfverföras på landstingens utgiftsstat, såsom t. ex. anslagen till allmänna undervisningen, hvarigenom utgifterna härför komma att rättvisare drabba dem, som deraf hafva fördel. Denna betraktelse har ökat min önskan att i rösträtten lå en garanti, som gör census obehöflig. Det är klart, att de anmärkningar, som i afseende på arbetsordningen kunna göras mot det hvilande förslaget, icke ensamma böra föranleda till dess förkastande, men, jemte de principiella anmärkningar, jag i mitt förra anförande gjort, får jag nu såsom en ytterligare önskan framställa, att sättet för afgörandet af stasregleringsfrågor måtte förändras, och skulle jag dervid vilja förorda det sätt, som en af förslagets egna förfäktare, Gr. af Ugglas, framställt. Jag tror, att med iakttagande af de anmärkningar, jag här gjort, det hvilande förslaget skulle blifva, visserligen icke godt, men väsendtligen förbättradt och icke heller möta något särdeles befogadt motstånd inom Borgareoch Bonde-Stånden, då, 390 Den 7 December. sorn sagdt, de allra flesta anmärkninoarne och förslagen till deras afhjelpande just blifvit framställda af män, som här förordat förslaget. Äfvenledes önskar jag, att några förändringar i de öfriga grundlagarne måtte vidtagas. Enligt 87:de §:n R. F., sådan den i K. M:ts Nåd. Propos. är föreslagen, tillerkännes kyrkomötet delaktighet i lagstiftningen angående kyrkolag. Häremot har jag intet att anmärka, men tror, att, om det ock är rätt att kyrkomötet får något inflytande på kvrkolagstiftningen, är det dock alldeles origtigt, att sedan K. M. och representationen antagit en lag, den skulle kunna förkastas af en annan makt, kyrkomötet. Detta är stridande mot de åsigter, som i alla andra länder gjort sig gällande.
I skålp. — 12 Fingerborgar och Syringar af andra ämnen, än Guld och Silfver ... 1 skålp. 40 Fisk: * färsk Fri. saltad eller inlagd: Anchovis, Sardeller och Thonfisk 1 skålp. 25 Dosor; se Askar. Drakblod; hänföres under Färger och Färgningsämnen, ej specificerade. Dyfvelsträck; se Assa foetida. Ekollon; se Knapergall. Elfenben; se Ben. Enbärsmos; hänföres under Apotheksvaror. Enbärsolja; hänföres under Oljor, feta, ej specificerade. Essencer; sc Oljor, flygtiga. Bih. till R. St. Estamper; se Kopparstick. Etuis, derunder förut inbegripne Penningebörsar återfinnas under Portföljer. Fabriksvaror, ej specificerade; se Slöjdvaror. Fayence; se Porslin. Filtrerstenar; hänföras under Sten, arbetad, ej specificerad. Fiskben; se Ben. 10 Förslag till Tull-taxa. Qvantitet för Införsels* tull. Tullberäkningen. Riksmynt. Fisk: R:dr öre. Lax ... Gråsidor eller Sey 1 centner 1 25 Lax och ål . 1 centner 6 — Långor och Torsk med derunder inbegripne Rotscher, samt KlippStockoch Platteller Bredfisk .. 1 centner 1 50 andra slas .. 1 centner 2 50 Fiskskinn, oberedda eller beredda Fria. Fjedrar, ej specificerade, förtullas lika med det ämne, arbetadt, hvaraf de bestå. * Fjäder, ospritad ... Fri. spritad ... 1 skålp. — 1 15 * Fjäll, Hvalfisk-, eller Ossa Sepiae Fria. Flaskfoder förtullas lika med det ämne, arbetadt, hvaraf de bestå. Anm. Flaskorna, med deras innehåll, förtullas särskildt. * Flintsten Fri. Flintor, huggna, utom Agat Fria.
Den af Sundhets-kollegium föreslagna, vilkorliga förhöjning i extra provincial-läkarnes löner är visserligen på goda skäl grundad, men då derigenom, åtminstone till en början, endast en jemförelsevis mindre tillökning i de för sjukvården tillgängliga läkarnes antal skulle vinnas, torde denna fråga kunna uppskjutas, till dess den föreslagna organisationen blifvit i vidsträcktare mån genomförd. Med nedsättningen i det af Sundhets-kollegium föreslagna antalet af nya provincial-läkare följer ock ett minskadi behof af anslag till tjenstgöringspenningar åt sådane läkare i de orter, der läkaren af praktik utom tjensten endast kan påräkna en högst obetydlig inkomst, och således för sin bergning förblifver hänvisad till lönen. De skäl Sundhets-kollegium anfort för anställande inom hvarje län af en förste provincial-läkare, med åliggande att vaka öfver allt hvad till allmänna helsö- och sjukvården inom länet hörer, för att med full kännedom om förhållandet i della hänseende kunna tillhandagå, så väl Eders Kongl. Maj:ls Befallningshafvande, som Sundhets-kollegium, synas mig så öfvertygande, att jag icke tror denna del af Kollegii Bil. N:o 6 lill Kongl. Majlis Nåd. Prop. N:o i, om Statsverket i859. 5 i förslag kunna utan stor olägenhet skjutas å sido, helst om nya stadganden i afseende på sundhetsåtgärder och helsovården skola kunna med någon enhet och kraft göras gällande. Att denne tjenstemans belattning likväl endast småningom skall utveckla sig till allt hvad den kan och hör blifva, är emellertid antagligt, och det af Sundhets-kollegium för förste provincial-läkarne föreslagna särskilda arfvode torde derföre kunna till en början utan olägenhet ej obetydligt nedsättas. Med afseende på hvad sålunda förekommit, hemställer jag underdånigst, att Eders Kongl. Majit behagade föreslå Rikets Ständer beviljandet af följande anslag, nemligen: