Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag får äfven tillägga att jag aldrig sökt lanta färgor för min patriotisme, den jag helt enkelt och okonstladt låtit bestå i trohet och tillgifvenhet för min Konung och kärlek för mitt Fädernesland} äfvensom jag än aldrig, för att gifva mig anseende af patriot , hvilket jag lyckligtvis hittills alltid haft, sökt kasta skugga på någon 3}dje man. Jag har blott yttrat min öfvertygelse i anledning af hvad jag sedt och hördt. Att i våra tidningar influtit berättelser om den lätthet hvarmed alla kronoutlagor ingått, såsom bevis på det allmänna välståndet, att dessa ofta varit i opposition med verkeliga förhållandet, det har jag trodt, tror det än, och torde ej blifva ensam om denna tro. Äro dessa berättelser i Tidningarne origtigt införde, må Herr Grefven hålla sig till redacteurerne af tidningarne, som genom en sådan oförlåtelig .vårdslöshet kastat skugga på embetsman. Aro åter desse berättelser sådane de till regeringen ingått, då är skuggan redan Dm 2.6 F eimar ii. 8st kastad af den eller de, som sådana inlemnat och då behöfves ej något drag af min matta pensel för att öka den. Om Herr Grefven dessutom behagat rätt fatta hvad jag blygsamt yttrat om mitt noviciat; så hade det afseende derpå att jag första gången vågat hos Ridderskapet och Adeln sjelf yttra mina tankar, utan att derföre medgifva att jag som Riksdagsman var novice. Detta motsades ju deraf att jag öfvervarit de 3:ne 1789, 1792 och 1800 årens Riksdagar, den sista sorn ledamot i Bevillningsutskottet, hvilka lemnade ett rikt fält att med något när sens commun, inse vigten af behandlingssättet. Och fast jag ej hvarken munteligen eller skrifteligen in Pleno framställt mina åsigter, torde de ej ändå alltid uteblifvit. Som jag fattar RiksdagsOrdningens 50 är ali personalisering origtig och öfverflödig, då man i allmänna uttryck ger sin tanke tillkänna.
Uti allmänna Kungörelsen af dcu 17 December 1799 har wäl Kongl. Majit i Näver förordnat hwad wid Ku.Mgärdacs borrlarrenveranve borde iakttagas och all sadanl ffulle ske genom anställande auc, lion,- men de häruti qifne föreskrifter inffränkas med tyvlrga ord till de KungSgardar, som dä revan wörö, eller derefter kunde bljswa lediga, ibland hwilkas antal icke knuds räknas de som redan ar 1796 wörö af Konungen upiärnc med nya arrenden; deremot hafwa Riksens Högloft. Ständer pä det mast vstridiga sätt medgifwit beståndet af arrende-contracterne afsiutade pä de är 1727 och 1748 fastställde grunder enligt hwilka pcnninge arrenden Utan föcwandling utgöras dä Riksens Högloft. Ständer »ti Dest den Junii i8cv utfärdade Bewillningö-Förordnings 2 art. ro § behagat förordna, att arrendatorer med sädane conträrter ffola uti Bewillnjng ärligen erlägga ;o pro-Cent af arrende-summan. En förmögenhets afgift har derjämte af dcsta innchafwar? bliswit beräknad och efter egendomens warde erlagd, hwilket wäl äkminstone tillerkänner innehuswaren arrende rättigheten enligt comractck sä länge dek ä dest sida ej är förwärkadt, ty utom utur den synpunkten, tycks denna afgift icke haft skugga af rättwisa. Ma det fluteligen tilläkas mig fräga om Samhället wäl kem och bör'grundas pä någon enffilds oförskyldta lidande? Om icke dit bör komma i något b.rraktande, huru föga bärande deraS undergång kan bljswa för det Allmänna, huru bet för den enskilde är wida mera känbar! akt förlora det enda han för sitt upp - Dcn 28 December. 1577 uppehälle kan hända vatäknar?
Ett ytterligare skäl har jag hemtat derifrån, att jag, såsom jag i motionen antydt, har anledning antaga, att från Danska Regeringen nyligen erbjudits att, mot vilkor af re - Den 31 Januari e. m. 235 ciprocitet, sätta Svenska undersåter i Danmark, i afseende å rätt till handels idkande, på samma fot med Danska. En särskild anledning till min framställning angående Norge och Danmark har ock varit den, att vid 1863 års National-ekonomiska möte i Göteborg, hvilket möte, så vidt jag kunde förmärka, icke hade någon politisk, men deremot en skarpt utpräglad social-skandinavisk rigtning, allmänt uttalades den önskan, att inbyggarne i hvart och ett af de tre nordiska rikena måtte berättigas att i hvart och ett af de öfriga lika med inföding idka handel, handtverk eller annat näringsvrke. lag bar ansett mig skyldig att angifva dessa motiver för min motion, emedan jag anser att man i en social fråga icke bör inblanda någon politik, eller bortvrida en näringsfråga til! en demonstration för eller mot den politiska skandinavismen. Man har här yttrat, att R. St:r icke borde besvära K. M:t med en skrifvelse i detta ämne, och att de endast borde vända sig till honom i stora och vigtiga frågor. Hvar och en ser frågan ur sin synpunkt och finner den då vigtig eller ej; jag fäster för min del stor vigt vid beholvet af större arbetsskicklighet i Sverige, och finner då denna fråga ega sin stora betydelse. För öfrigt torde det vara skäl att gifva Regeringen en direkt uppmaning angående sina önskningar, emedan den eljest numera ej opåkallad lär inlåta sig i några traktater med främmande makter; åtminstone uppmuntrar just ej dertill den nyligen vunna erfarenheten. Jag slutar nu med att anhålla om bifall till Utskds hemställan; visserligen skulle jag önska, att ordalagen i förslaget till skrifvelse något förändrades, men då frågan blott gäller en skrifvelse och ej ett lagförslag, ligger derpå mindre vigt. Frih. Sprengtporten, Jakob Wilhelm:
R:dr per nummer; hvilken afgift, om den ock borde utgå från soldaten, som, enligt de af motionären anförde resolutioner, kan anses vara förpligtad att vid möten underhålla sig sjelf, nödvändigt slutligen ändå drabbar rotehållaren, som måste medgifva soldaten sådana vilkor, att han med dem kan vara belåten. Att rotehållaren sedan äldre tider fått vidkännas underhållet vid möten, torde icke kunna bestridas, och svnes äfven af deras nästan enhälliga begifvande, då mötes-passevolancen inrättades, alt icke göra något påstående om afdrag, enligt de citerade contracten, för ifrågavarande underhåll. Då man påminner sig de många olägenheter, som det före mötes-passevolancens inrättande brukliga underhållssätt för rotehållarne medförde; den större sjuklighet, som genom en oordentlig och icke passande spisordning uppstod, och de stora medicamentsm. fl. kostnader, ofta högt öfverstigande den nuvarande passevolance-afgiften, sorn rotehållare i och för mötena fordom fått vidkännas; så torde man icke 6a Den ao Februarii e. m. kunna undgå att medgifva, det en betydlig nedsättning i afgift blifvit dem i detta afseende beredd. Men uti ifrågavarande anine är redan så mycket, både skriftligt och muntligt, afhandladt, att det vore att upptaga H. R o. Ad:s dyrbara tid, om deruti vidare ordades; så mycket mindre lämpligt, som frågan om mötespassevolance-afgifteti redan är af Konung och Ständer afgjord och således icke nu kan blifva föremål för vidare discussion. Fullkomligt öfvertygad om motionärens Iifliga önskan att för det allmännas båtnad föreslå nyttiga reformer, torde jag likväl få yttra den förmodan, att denna berömvärda åhåga denna gång måhända kommit io år för tidigt, enär den öfverenskomna, afslutade och gällande passevolancen först med 1844 upphör. De fortgående rotéjemnkningarna hafva äfven i sin mån på flera stallen betydligen bidragit till skattebördans minskande och jemnare fördelning.
Jag tror visserligen det vara mångå andra, än Konungens Rådgifvare, som erkänna, att en mängd småsaker alldeles icke borde komma till Konungens afgörande i StatRådet, utan att lämpligare vore det sådana småsaker afsöndrades från Högsta makten genom underordnade myndigheters beslut. Delta är den ena utvägen. Den andra är, att, genom StatsRådets ändrade organisation, bereda Deparhs-Cheferne Den 18 Oktober f. m. 315 tillfälle att slippa öfvervara hvarandras besvärsmål. Beggedera kunna ske, nian alt man vidtager den åtgärd, Const.Utsk. föreslagit. Hvad Konungen sjelf derom tänker kan man icke veta, om än någon bland hans Rådgifvare skulle vara af Gr:ns mening, emedan det är, icke de, utan Konungen allena, som afgör saken. Gr:n har ansett såsom en fördel, om Konungen toge initiativet rörande sättet, hvarpå de ärenden, sorn öfverflyttades från SlatsRädet, skulle afgöras. Det vigligaste är, att Konungen tager initiativet, om sjelfva afhändandet skall ega rum eller ej. I öfrigt vill jag ej säga detsamma om mina motståndare, som de sagt om mig, utan öfverlemna åt R. o. Ad. att dömma oss emellan. Ett af Gr:ns skäl kan jag dock icke lemna ovidlördt. Han har nemi. sagt, att, genom besvärsmålen, försvagas och förminskas Konungamakten. Förmedelst deras undanrödjande skulle hon stärkas och ökas, så vidt jag rätt förstått Gr:n. Detta påminner mig om en medalj, föreställande en grop med omskrift: ”Ju mera hon förlorar, ju större blir hon.” Frih. Cederström: Med afseende på hvad den siste värde talaren yttrat, finnér äfven jag att det nu icke kan vara rätta tillfället alt åter ingå i pröfning, huruvida en RegeringsRätts införande vore nyttigt eller icke. Vid innevande Riksdag har R. o. Ad. redan uttalat sin tanke derom, ty saken ”föll” icke, på sätt Hr von Hartmansdorff förmenat, utan tvertom ”steg”, och höjde sig till föremål för R. o. Ad:s gillande, sedermera af R.
Nästan litet stött öfver att ej från begynnelsen varit med om detta försigkommande, höll Gertrud likväl för mycket af Gösta, hvilken måhända näst Hennes Nåd och kanske söta Fröken Elin lilla, var den enda Gertruds hjerta någonsin talade för (Sali Patron hade visst mycken rispäkt med sig, men Gertrud hade aldrig rätt kunnat smälta att han ej var Adel, och sedan han blifvit så rik, ändå icke adlat sig) för att icke finna det mycket glädjande att Herr Gösta började bli som andra – Till ytterligare uppmuntran ville hon nu så gerna meddelat honom, huru rik han i följd af Nådi Herrskapets expositioner en gång skulle blifva, men Hennes Nåd satte sig emot det med. Nådi Herrskapet hade emellanåt underliga idéer. Så länge Gösta af Grefve Ringschölds dåraktiga och usla åtgärder fasthölls inom Grefvens familj, ville Patron låta honom vara okunnig om det öde han (Patron) åt honom beredt, och Hennes Nåd var poetisk. Hon ville ej ådraga sig den förebråelse Skalden gifver vår Moder jord. ”Hur grymt med våra qval du skämtar, med vårt begär! Det bröst som efter sällhet flämtar du guld beskär!” Vintern var kall men stadig. I det hela uthärdade Gösta den bra. Våren kom – löfsprickningstiden. Ack då måste Fru Wahl erkänna att Göstas bröst ej var att lita på, men han öfvervann äfven den. Sommarn som derpå följde var så skön att den bordt kunna göra alla sjuka friska – Äfven på Gösta hade den ett välgörande inflytande. Hans ädla nedböjda gestalt tycktes åter liksom höja sig – ifrån Elins graf. Han började kunna förtära, visst icke så mycket Gertrud och Hennes Nåd önskade, men ändock något – Sömn infann sig.
Af mina motståndares bemödanden, att gifva dei-as mening all möjlig kraft i bevisning, faller det mig in, att de tro slutmeningen i i83o års b:coreglemente ej kunna intagas i det nya reglementet. Om så vore, hade mina motståndare rätt; men jeg har utgått derifrån, att denna slutmening likasom alla de §§, som ej undergått förändring, skola bibehållas. Slutligen ber jag få erinra, i anledn. af de förebråelser jag fått uppbära af ordföranden i Conslit.Utsk., som skulle jag någonsin ådagalagt någon bei’edvillighet att gå RiksStms önskningar till mötes, att förhållandet med den sak, hvarpå här syftats, var sådant, att Boi‘gareSt. yrkade remiss af en fråga till sitt särskilda Utsk., hvilken remiss talmannen vägrade, hvarefter frågan skulle hänskjutas till Constit.Utsk.; men innan den afgick, beslöto talmannen och Ståndet gemensamt, att Utsk. fiätogs från all handläggning deraf. Jag anser således, att Utsk. var urståndsatt att handlägga ett mål, som Ståndet sjelf förklarade förfallet. Gr. Horn: Jag har aktning för det varma nit, hvarmed inan tror sig här förfäkta folkets sak; men detta nit urartar stundom till fanatism, och jag tror, att man nu kommit till denna gräns. Kännetecknet derpå är, att ehuru man är ense om målet, förbiser man vägen, som leder dit. Jag kan derföre ej annat än i högsta gi’ad här ogilla såväl stridssättet som föremålet för striden, och jag hemställer, om ej motståndarn e sjelfva fästat uppmärksamheten på en vigtig princip, då de åberopat, att Konungens rådgifvare skolat förklarat allt yttrande i den föreslagna skrifvelsen om någon K. M:s pröfning af b:coreglementet för öfverflödigt; ty just deri ser jag en våda. Vill man nu uppskjuta frågan om denna Konungens pröfningsrätt till en annan tid, så kan det hända, att anspråken då gå längre.
o111 den skandinariska, om livilken hon liade uttalanden, so111 nog skiille liögligeu både intressera och förvåna inhiigen, iiieii ined livars offentliggörande det lanipligast torde dröjas till koinniande liandelseë iiro fullbordade historiska fakta. iii. ju A t t ho11 skulle vara inne i de politiska förli~~.llandena tydligt och klart för en lirar, so111 kiinner hennes ställning i Fraiikrike. Till hennes b g r i i Rue de 4 Septeiiibre koninia de fiirskaste iinderrattelseriia direkt från ininisterbyråariie. BIinistrarne täfla oin a t t skaffa heiine upplysningar 6in allt lion önskar veta. När den stora valstriden niellaii Boiilaiiger och repiibliken - ' ty så kali inan val nu kalla denna strid - stod, sände den dlsmaktige Constans. sjalf lieniie, den engelska tidiiiiigsskrifversknn, valnotiser livar tionde minut. För a t t icke tala oin den högaktning och vänskap Tliiers i lifstiden visade lieiilie. D e tjanster hon gjort franska republiken lia ock varit stora. ocli inånga. Allt ifrån dess första början och under dess inest bekginmersaninict tider liar hon liaft en fast och oinutlig tro på den demokratiska republikens bestån? ocli liar nied sin stora förmåga fört dess talan i det inflytelserika organ, livars hela utrikespolitiska 1i %11- ning lion dirigerar, saintidigt ined a t t lion är dess pariserkorrespondent. I följd af de stora tjänster lion gjort republiken erbjöd också franska regeringen henne förlidet år liedesslegioneil, ett erbjudande som hon dock afböjde. Jag har icke skrifvit så som jag gjort för att fii nl ' qon belöning, utan därför att jag gillat edra htgarder, därför att ni gatt fram pk den demokratislia väg jag ansett vara den riktiga.
Af denna 'anleda, var det för mig omöjligt att deltaga i voteringen, och jag får derföre nu reservera mig emot det fattade beslutet. Jag tror, att det rälta vore att fastställa denna statsreglering på fyra år, efter jag förutser att, derigenom att man nu beslutat detsamma för fem år, en splittring uppkommer i besluten, emedan Presteoch BorgareSlcn redan antagit fyra år, såsom den tid, hvarunder anslaget bör utgå, och detta lian ej annat än ganska skadligt inverka på frågan i denna del. Frih. Cederström, Jacob: Elter det var jag, som väckte fråga om alt anslaget borde utgå på fem år, så anser jag mig pligtig att yttra några ord i anleda, af de reservationer, som nn blifvit framställda. Hade det varit riktigt och grundlagsenlig!, att i statsreglei :n bestämma årsanslag, hvilka ej skulle räcka till och med det år, ifrån hvilket den nya statsreglerrn fastställd varder, så hade jag ej haft det ringaste att erinra vid den tidsbestämmelse, som Utsk. föreslagit, men då, efter grundlagarnes föreskrifter, hvarje anslag skall utgå till och med det år, då den nya statsreglertn fastställd varder, så borde siffran fyra, hvilken finnes i StatsUtsk:s betänk, för tidsbestämmelsen, förändras till fem, efter Sveriges grundlag säger, att It. St. skola hvart femte år sammanträda. Af denna enkla, med grundlagarna öfverensstämmande, grund, måste årsanslagen bestämmas för fem år, så länge grundlagen säger, att B. St. skola hvart femte år sammankomma. Hv ad särskildt beträffar anslagen för gevärsfabrikationen , så följer också af sig sjelf, att man ej kan hafva conlracter uppgjorda, som afstanna före riksdagsåret, utan då nästa R. St. skola sammankomma den i5 Januari 1840, så måste contracterna uppgöras till slutet af nämnda år. Detta är nödvändigt, på det att de enskilda factorier, der gevären tillverkas, måtte på förhand kunna veta huru stora beställningar de för Kronans räkning erhålla, och på det att icke dessa faclorier skola gå under af brist på arbete. Vore verkstäderna Statens egendom, så kunde de komma att stanna.
En annan värd ledamot har i detta afseende redan anfört och upplyst, hurusom bemälde talare, då han omnämnt på hvad sätt frågan behandlats efter år 1809, stannat pä halfva vägen; jag anhåller nu alt dertill ytterligare få göra några tillägg. Det är sant, alt våra collegier egentligen kunna anses härstamma frän 1634 ars Reg.F., ehuru en eollegialbehandling af förvaltningsärenden redan förut fans; men detta bör göra det så mycket mera betänkligt, att utan närmare pröfning upplösa denna form, dä man känner, alt 1634 års Reg.F. var författad af Konung Gustaf II Adolph och Axel Oxenstjerna. Deremot är del icke alldeles riktigt, ehuru eli sådant påstående igenfinncs uti ett utlät. af 1818 års Särskilda Utsk., att den collegiala formen 1634 var detsamma som i allmänhet kallas en ministerstyrelse med bureauer. Det är visserligen sant, att Riksembetenas innehafvare, de högste medlemmarne af Konungens Råd, voro collegiernes presidenter, alt bland collegicrnas öfrige ledamöter äfven voro några af Rikets Råd, och att det således dä faus ett närmare samband emellan Konungens Råd och collegierne, än som nu är fallet. Det var dåvarande tiders enklare förhållanden, den mycket mindre mängd af detalj-göromål, som då förekommo, äfvensom den mindre utvecklingen af de industriella förhållandena, som medgåfvo dessa liders enklare former, hvilka ater nu skulle vara omöjligt att införa; men icke hade derföre ordföranderne i dessa collegier ensamme afgöranderälten, hvilket utgör egentliga kännemärket pä en ministerstyrelse med bureauer. Man behöfver i detta afseende blott erinra sig, att ett af desse collegier var Hofrätten eller Hofrätterne, sedan den blifvit delad på flere håll, d. v. s. Konungens d. v. Högsta Domstol; det var icke en man, som der algjorde.
Man har sagt, att denria möjlighet ej blifvit begagnad: en sådan yttfan synes mig icke kunna innebära något annat än att man ej känner den vara begagnad; emedan mänsklig omfattning uti vetande är begränsad; och om än ett möjligt missbruk vore intill denna stund obegagnadt, skulle det väl vara ett skäl, -att ännu längre göra Lagens välgörande syftning overksam, genom bibehållande af en sjelftagen afvikelse uti så kallad arbetsmethod j eller genom godtycklige utbyten af peso^er, rakt stridande emot Lagens uttryckliga bud? Detta bud anbefaller hazarden att verka, äfven i sådane fall som Herr Gyllenhaal medgifvit stundom annorlunda behandlas. Med Herr Friherre Ehrenborg tror jag ganska väl att Lagutskottet genast, vid förfla ögonblicket skall finna min motion olcimpelig, etnedan månge af deäs Herrar Ledamöter äfven så väl som Herr Friherren äro uppväxte linder en tid då denna klandrade praxis, i af - Bil. till Ridd. o. Ad. Pr. III Band. é Seri 7 April f m. seende på lottning, varit gängse, utan att gra olägenheter deraf försports; att de jemväl, i denna första åsigt, mycket stärkas genom Herr Friherrens sätt, att på förhand afgöra saken, det tror jag äfven; emedan en Presia dents obetviflade erfarenhet ej förfelar ett åsyftadt inflytande, derföre att hans egen modestie uppgifver den såsom ringa; men jag äger deremot det förtroende till hvart och ett af Riksens Ständers Utskott, att de ej stadna i för sta ögonblickets förvillelse, utan att de göra afseende på en Representantt rättmätiga yrkan att få lagens bok/iaflig a helgd, befriad ifrån intrång af af en småningom tillkommen origtig praxis: Då Lagen ovillkorligen säger* att Domare och Referent böra genom lottning bestämmas, så synes mig, att icke någon annan method bör Eillåtas, under hvilken invändning som helst. Af mig bör icke väntas någon uppgift å de tj&nligaste medel, att återställa lagens mening i öfverensstämmelse med bestående former: sådant lärer Utskottet ej underlåta.
Beträffande först den äf Herr Winberg väckte fråga huruvida icke det åberopade Momentet borde sålunda tillämpas, att högsta tillåtne LåneSurnrnan skulle kunna, mot behörig säkerhet, till ett Bolag utlämnas, oaktadt samma Bolags medlemmar redan hvar för sig på egne namn , deras låne-rättigbet begagnat; får Banko-Utskot-' tet vördsamt upplysa, det sådant ej instämmer med de författningars esprit , hvilka legat till grund för bemäldta stadgande, enär uti Kongl. K ungörelsen af den 1 Mattii 1770 och BankoBeglementet af år 1779 uttryckeligen namnes, att, på det hjelpen måtte blifva allmän, och äfven kunna sträcka sig till de Rikets Inbyggare, som ined mindre Egendomar äga mindre tillfällen att hjelpa sig utur sina vidlyftigheter , än andra, ingen enskild person, eller Interessentskap j odeld fastighet, eller Bolag, må upplåna mer än den fastställde Maximi-Summan , ehuru stor säkerhet än kan erbjudas. Banko-Utskottet anser häraf vara uppenbart , så väl att Bankens åberopade större säkerhet genom flere Låntagares gemensamt åtagne ansvarighet, ej kan härvid komma i beräkning, sorn att den föreslagne tillämpningen vore oförenlig med författningens ändamål, så vida följden deraf skulle blifva, att den, som, i egenskap af Bolagsman, deltoge uti flere smärre inrättningar , kunde derigenom bereda sig Låne-tillgångar af den anslagne Fonden , hvilka icke stöde att erhålla for Ägare af de störste Enskilde Egendomar. A en annan sida deremot, finner Banko* äjfi BanhorUlsiottets Betan/tanden', Utskottet både billigt och roed författningens afsigt enligt, att, örn en person ej bör Jeunna öka ?itt anspråk på låne-biträde af Banken utöfver det fastställde Maximum , derigenom alt lian söker Ian som Bolagsman , dess rättighet ej eller bör ?f sådan anledning nedsättas eller försvinna.
M. under närvar, förhållanden i nåder funnit nödigt, utan minst lill 4 månader och det 2 år efter hvarandra; ty det ginge dä ej längre an, alt lära beväringsmanskapet blott stå och gå; detta manskap måste bildas till fullkomliga soldater, när det ej vidare ägde en gammal disciplinerad stam att stödja sig på. Tror Gr. att kostnaderna för en sådan utsträckning af öfningstiden skulle kunna betäckas med vakans-afgifter för de rotar som indrogos? Jag kan på grund af kalkyler bevisa, att vakans-afgiften ej på långt när dertill skulle förslå. Men Gr. har genom de ifrågasatta indragningarne ej ens velat bereda tillgångar lill beväringens ökade exsersis, utan åsyftar blott lindring för den roteringsskyldige jor - Vi Den 30 November t. m. den, förmodligen pä del säll, ali flera af ntivar. rotar skulle gemensamt underhålla en beväringsinstruktör, eller huru den varelsen skulle kallas, hvilket visserligen för innehafvare!) af roteringsskyldig jord vore en lika angenäm som oförväntad skänk, för hvilken man dock troligen holle K. M. föga räkning. Nya betydliga anslag erfordrades alltså; och jag hemställer då hvad utsigt förefinnes, alt de skulle af R. St. beviljas, då man redan anser de nu ifrågasatta, jemförelsevis obetydliga anslagen för stora, och man då skulle få giltig anledning alt knota öfver en orimligt förtyngd beväringsskyldighet, i fall det ens kunde länkas att ett förslag derom vunne R. Sits samtycke. Min innerliga öfvertygelse är derföre, att den af Gr. yrkade indragning af indelta arméen skulle leda till en fullkomlig desorganisation af försvarsverket, så mycket äfventyrligare för riket, som detsamma omedelbart gränsar till Europas största mililär-makt. Indelta armeen, detta K.