Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Att de Äldstes och Magistratens ställning till hvarandra inbördes är sådan jag ofvan sökt teckna, bevisas ytterligare deraf, att ingen författning lemnar anvisning till anförande af klagomål öfver de Äldstes beslut, och att en sådan klagan aldrig omedelbart blifvit hos högre myndighet förd eller der upptagen, hvaremot vägen till besvärs anförande emot Magistrats beslut i »ekonomioch politimål» är af särskilda författningar utstakad. Detta faktum synes mig slående. Man må tänka sig de Äldstes och deras principalers maktfullkomlighet huru stor som helst; så obegränsad kan han väl ändå ej vara, att alla de Äldstes eller Allmänna rådstugans beslut angående stadens hushållning skulle, ipso facto, blifva lagar för samhället, emot hvilka någon regress till högre myndighet ej finge finnas. Kastar man en blick på fremmande länders kommunal-lagstiftningar, så finner man, att ungefär enahanda åsigter der gjort sig gällande. Uti den Preussiska Stadsordningen för provinsen Westphalen af den 19 Mars 1856, § 36 (och likaså uti de för den Preussiska monarkiens öfriga delar utfärdade Stads-ordningar af den 30 Maj 1853 och den 15 Maj 1856) stadgas, att stadsrepresentationens beslut erfordra bekräftelse af Magistraten, så snart de röra ärenden, hvilkas verkställighet lagligen tillhör Magistraten, och i 56 § angifves, ibland Magistratens åligganden, att förbereda stadsrepresentationens beslut och bringa dem till verkställighet så vida Magistraten till dem ger sitt bifall. Vägras detta, då skall, enligt 36 §, Magistraten gifva sina skäl tillkänna och om det icke på detta sätt vinnes enstämmighet, för hvars tillvägabringande så väl Magistraten som representationen kunna begära nedsättande af en gemensam kommission, så hänskjutes saken till styrelsens afgörande. Representationen får i intet fall sjelf bringa sina beslut till verkställighet. Den förut åberopade
David; och befanns dertill hafva blifvit utsedd: N:o 302. Friherre Ilay; Fullmägtig Herr Hjerta, Gustaf; dels till 3 Ledamöter i Allmänna Besvärs och Oeconomie-Utskot-tet, efter: Herr Carleson, Jacob Edvard, Herr Gyllensvahn, Hinric Adolph, samt Herr ;if Borneman, Johan Aron ; Oeh befunno* dertill hafva blifvit utsedde : 6o6 Den j'/ November f, in N:o 4 3err Fleming; Fullm. Herr Dalman, Johar. Wilhelm. N:o 47^* Kerf Printzenskjöld, Axel, N:o 2276. Herr Berzelius, Jaeob, j Justerades följande; Utdra» af Protocollet, liållit hos Högloft. Ridderskapet och Adelil vid Lagtima Riksdagen i Stock - holme. m. den 25 November i8a3. S. D. Vid förnyad föredragning af StåtsUtskottets den 18 dennes under N:o 610 afgifne, samt den 20 derpåföljde e. m. på hordet lagde, Utlåtande, i anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottets förut ineddelte Betänkande, i fråga om ersättning af Staten för Svenske Medborgares lidne förluster genom uppbringningar; fann Ridderskapet och Adeln för godt att, med afslag å berörde Utlåtande, förklara det ersättning borde ega rum för de förluster, hvilka, enligt 1812 års Ständers gifne löfte, kunde till betalning godkännas; Och stadnade Ridderskapet oell Adeln, i afseende å de grunder, efter hvilka en sådan ersättning borde bestämmas, i följande beslut: 1:0 Att 1, 2, 3, 4» 6, y, 8, g, 10, i3, 14, 15, 57, 18,19, 20> 37 oc^ 29pune - Den * 7 No vember f. m. terne uti Friherre Hjertås, Fredric, vid Utskottets Utlåtande, bifogade Reservation af Ridderskapet och Adeln godkändes. 2:0
Alla de anmärkningar emot sednaste Jordeboken, som, i följd af hvad här förut blifvit framstäldt, vid jordransakning kunna förekomma, böra, efter Comiterades åsigt, af Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande genom antingen vid förrättningstillfället afkunnade eller sedermera meddelade beslut afgöras, och dessa beslut vid nya JordeboksLiggarens upprättande tjena till efterrättelse samt derefter, jemte jordransakningsprotokollet, med Liggaren insändas till KammarCollegium, för att derstädes undergå den vidare pröfning, som efter förekommande omständigheter erfordras. 131 Om vid JordeboksLiggarens upprättande förfares på sätt, Comiterade sålunda i underdånighet föreslagit, bör väl skäligen förväntas, att densamma skall erhålla all nödig säkerhet och fullständighet; men, på det fullkomlig visshet härom måtte vinnas, fordrar dock angelägenheten, att den undergår behörig granskning först vid Länens LandsContor och sedermera uti Eders Kongl. Maj:ts och Rikets KammarCollegium. Äfvensom i dylikt fall med rättvisa och ordning synes instämma, att vederbörande jordegare deraf undfå del för att inom viss tid framställa de anmärkningar deremot, hvartill de kunna finna sig befogade. Derigenom blefve således både Statens och de enskildes rätt bevarad samt, elter förloppet af nyssnämnde tid och sedan granskningen för sig gått, den nya Liggarens gällande kraft lagligen befästad, så att all anledning till framtida tvister angående äldre förhållanden vore undanröjd.
B:ko; att den 21 Juli, deri 22 Augusti och den 23 September samma år kungörelser varit i Postoch Inrikes-tiduingar införda ined tillkännagivande om Mamsell Lundborgs frånfälle samt med föreläggande för hennes okända arfvingar, att inom den i lag föreskrifna tid hos Magistraten i Marstrand sig anmäla oell sin arfsrätt styrka, men att, det oaktadt, någon sig icke i sådant hänseende anmält; att Marstrands stad icke innehade några för skolhusbyggnadeu afsedda medel, äfvensom att, enligt utdrag af Marstrands kyrkas och skolas räkenskaper för år 1861, derom här ofvan uppgifna förhållande blifvit bestyrkt; och slutligen, att nuvarande skolhusbyggnaden befunnes i särdeles bristfälligt skick samt tarfvade en tillbyggnad och reparation, som, jemlikt kostnadsförslag den 6 Oktober 1862 af Bark & Warburg i Göteborg, beräknats till en summa af 11,310 R;dr 65 öre R:mt. Hvad sålunda förekommit har Stats-Utskottet tagit i öfvervägande, och enär det ändamål, för hvilket Mamsell Lundborgs qvarlåtenskap blifvit äskad, är af den vigt, att detsammas ernående bör af Statsverket i någon mån underlättas, helst ett sådant byggnadsföretag blifver för staden Marstraud ganska betungande och icke heller fråu stiftets byggnadskassa något bidrag dertill lärer kunna påräknas, får Utskottet, med afseende jemväl å det ringa belopp, hvartill qvarlåtenskapen uppgår, hemställa, det Rikets Ständer, för sin del, medgifva, att den Kronan tillkommande rätt till qvarlåtenskapen efter Mamsell Andrietta Lundborg måtte få öfverstås till staden Marstrand, lör att användas till utvidgning och ombyggnad af läroverkshuset derstädes; hvarom, i händelse af Rikets Ständers bifall, underdånig skrifvelse torde böra till Kongl. Majit aflåtas. Stockholm den 19 Februari 1863. Bih. till R. St.
Rikets Ständer hafva inhemtat, hurusom stadgandet uti 33 8, alt byteshandel med bränvin skall anses lika med bränvinsförsäljning, gifvit rum för hvarjehanda missbruk, bland annat, att bränvin plägade utlemnas i minut under form af lån, med förbindelse ä mottagarens sida att återbetala varan in natura; och då det således visat sig att författningens föreskrifter icke förmått uppfylla hvad med dem åsyftats, hafva Rikets Ständer, för att afhjelpa detta missförhållande, åt ifrågavarande 33 § gifvit den förändrade lydelse, bifogade förfaltningsförslag visar. § 35 (ny 36.) Enligt denna § behöfver endast det bränvin, som sallsjövägen sändes med fartyg från stad, men ej det som på nämnda väg skeppas från landthamn, att åtföljas af tullförpassning, och bränvin, som föres sjöledes från skärgård inrikes orter emellan endast att vara älföljdl af tillverkningsbevis. Rikets Ständers uppmärksamhet har emellertid blifvit fästad derpå, hurusom berörde stadganden ej lägga hinder i vägen att en skeppare, som, försedd med tillverkningsbevis, algått frän landthamn med bränvin, efter skedd urlastning, afseglar med de tomma kärlen till utrikes ort samt der äter fyller dem med nämnde vara och, under skydd af lillverkningsbevisel, förer densamma till hvilken Svensk hamn som helst. Till förekommande af ett sådant missbruk, hafva Rikets Ständer ansett nödigt föreskrifva alt bränvin, som sändes saltsjövägen, alltid bör åtföljas af tullförpassning, i öfverensstämmelse hvarmed redaktionen af 35 (36) § äfven blifvit förändrad. Expeditions-Utskottets Förslag till under d. Enär i nu gällande författning något ansvar ej funnes bestämdt för öfverträdelse af det i 3 § stadgade förbud att afhemta såldt bränvin i mindre belopp än det minsta, som får säljas, hafva Rikets Ständer, i nuvarande 44 § infört den ansvarsbestämmelse, som för ifrågavarande förbrytelse funnits lämplig.
Jag hade nu till två middagar, klar b u l j o n g m e d stekt b r ö d, en dag juliensoppa samt en middag surkål, s o m jag kokat på efterbuljongen. Min man fann sopporna utmärkta o c h skulle ej nöjt sig med en butelj öl s o m ersättning för d e m. — Men smaken är olika. — Jag hade således god soppa till fyra middagar för tre personer, alltså 5 öre person, hvilket jag anser tillräckligt vittna mot edert påstående. Ni tycks tydligen vara van vid landtHennes gåfva till Birgittakapellet, h v a r o m u p p - gift varit synlig i tidningspressen, inskränker sig tfll en mindre matta för altaret. För några dagar sedan besökte kronprinsessan en af norska målarinnan fröken Bödtker anordnad utställning af taflor o c h gjorde där äfven uppköp. inleda gets underhandlingar med A l l m. styrelse. Ax. Taflin. Man må hoppas, att » Föreningen Samkväm för arbeterskor » hade i måndags afton ett samkväm, hvarvid d:r Maria Folkeson höll ett föredrag o m olika former af bad, med särskildt afseende på arbeterslcornas behof i sanitärt hänseende. Ofvannämnda förening, s o m nu redan existerat i tre år, har till uppgift att g e n o m anordnande af aftonsamkväm för fabriksflickor bereda dessa en nyttig förströelse efter deras enformiga o c h ansträngande arbete jämte tillfälle till bildadt sällskap. Vid dessa samkväm, s o m likna enkla bjudningar i ett h e m, sörjer man icke blott för gästernas materiella undfägnad, utan söker äfven bereda d e m någon andlig behållning i f o r m af musik, sång, föredrag o s. v. Föreningen förtjänar att på allt sätt uppmuntras o c h understödjas i sitt vackra sträfvande. Personer, s o m äro hugade att ingå s o m medlemmar i densamma eller på annat sätt vilja understödja den, böra vända sig till föreningens ordförande, fröken Gerda Meyerson, Kungsgatan 20.
Utan R. o. Ad:s förtroende, utan att R. o. Ad. delar öfvertygelse^ om renheten i mina afsigter och uppriktigheten uti mina bemödanden att motsvara hvad R. o. Ad. bör kunna förvänta af den, som bland R. o. Ad. förer ordet; utan dessa stöd uti R. o. Ad:s tänkesätt, skulle det ärofulla uppdrag, jag af Konungen erhållit, blifva mig långt tyngre, än jag förmår att bära, och min inskränkta förmåga snart blifva otillräcklig att leda de vigtiga öfvcrläggningar, sorn på detta ruin förestå. Vigtiga blifva dessa öfverläggningar, och Fäderneslandet har sina blickar riktade på oss med spänd väntan. Uti ett Statsskick, der Nationens Ombud blott sammankomma efter mellantider af fem år, måste Samhällets utveckling, verldshändelsernas lopp och förgängligheten af menskliga verk göra dessa sammankomster så mycket vigligare än uti länder, der Representationen årligen sammanträder, som en längre tidrymd hunnit medföra flera förändringar i det gamla landet, utbilda högre och klarare insigter uti de unga sinnena, och hopa ärender tilt afgörande för framtida framsteg på förbättringarnes svårbeträdda bana. Af ännu mera ökad vigt blifva dessa sammanträden, under en tid, då de för menskligheten dyrbaraste grundsatser stå upp i strid mot hvarandra, ifriga och nitfulla, icke nöjda med att vågskå larne väga jemnt på sanningens våg. R. o. Ad. har aldrig skytt striden. Våra förfäder hafva mången genomkämpat, så väl för Fäderneslandets yttre sjelfständighet, som för dess inre bestånd; och från deras mod, deras fosterlandskänsla, deras insigter och upplysta verksamhet, har Riddarhuset hämtat den glans och ägt det inflytande på Fäderneslandets öden, hvarom häfderna vela att förtälja för nutiden sagolika ting. Det är ett stort och vidsträckt arf af förfädren, men ett arf må ej förspillas eljer förskingras; och om någonsin heliga pligter öfverbyttas från förfäder till efterkommande, så är det R. o. Ad:s pligter mot Fäderneslandet.
Då skall du komma, det har du sagt. Det löftet jag uppå minnet lagt. Du kom med våren — farväl till dess! Tack för i sommar, din egen JBess. jMågra ord i frågan för dagen. - J-UT det en ironi öfver våra litterära A V förhållanden i allmänhet, att de förnämsta » händelserna » inom bokvärlden här i landet utgöras af sådana tilldragelser som den, hvilken nu sysselsätter allas sinnen? Man minnes det uppseende, som väcktes genom beslagtagandet af Strindbergs » Giftas ». Att Frödiugs » Stänk och flikar » nu drabbats af samma öde tyckes väcka mindre strid, men icke mindre uppmärksamhet. Man må betrakta denna smak för » skandal » som ett fattigdomsbevis eller icke, säkert är att den moraliska sidan af saken har en betydelse, som icke får förbises — minst af kvinnorna. Först och främst uppställer sig den frågan: hvad innebär kvarstadsbeläggandet? Och: ha vi moralisk förpliktelse att afstå från läsningen af en bok, som blifvit sekvestrerad? Vår litterära censur är icke af det ryska slaget. Den undersöker och dö- mer icke böckerna, innan de utsläppts i marknaden. Först efteråt, sedan opinionen vändt sig mot en litterär produkt och utpekat den som osedlig eller brottslig, plägar censuren här ingripa. Meningarna må vara delade om nyttan af en så beskaffad censur. Att den ryska är mer rationel skall icke bestridas, så framt censuren endast afser att skydda publiken för skadlig lektyr. Så som den litterära censuren utvecklats och tillämpas här i landet, kan den emellertid icke hafva detta till enda eller ens till första ögonmärke. T y det är uppenbart (och bestyrkes af erfarenheten), att en bok, som sekvestreras, sedan kanske halfva, eller mer än halfva, upplagan blifvit såld, blir mera läst, än om hela världens uppmärksamhet icke riktats mot densamma. Nyfikenheten spelar ju en så stor roll, och man vill ju känna det som hela världen talar om. Det blir vanligen en allmän feber att läsa boken, och de tillgängliga exemplaren vandra ur hand i hand. Vi få således söka kvarstadens betydelse och mening i något annat. Publiken kan icke skyddas, men den kan varnas. Ingen lägger en beslagtagen bok framme på sitt divansbord eller sätter den i händerna på oerfaren ungdom.
I stället att svärja den klassiska arffienden ett hannibalskt hat, rycka germanerna honom in i sina egna led och binda sin folkliga jægerskjorta för hans mun och kväfva honom med sin allt grumlande skymning. De predika konst genom att nedsmälta konstens elementära former och göra epos, drama och målning till musik, men musiken till epos, drama och målning. De förkunna religion genom att vända religionens mysterium ryggen och uteslutande syssla med den sedliga tillämpningen. Detta är ungefär hvad vi bruka tillvita den germanska subjektivismens revolution, hvars följder ingen till fullo kan uträkna. I längden blir dock en sådan travesti så obeskrifligen lättköpt och litet sägande, emedan just i jämförelse med en enkel och formfast kulturbyggnad, ett så ymnigt flöde som våra dagars gifvetvis måste te sig groteskt och obestämdt och först efter århundraden lämnar den öfverblick, efter hvilken det hela kan inskrifvas inom fasta och bestämmande linier. Väl förutse vi klart att vår rang inför eftervärlden särskildt kommer att bero på vår slutliga plats i förhållande till upplysningstidehvarfvet och renässansen, men vi stå själfva för nära. Litet veta vi om oss själfva, och det vi veta känna vi för noga, att det skulle te sig godt. Med tillfälligheter, lättare än damm, pröfva vi att väga de största tyngder. Dock skall det heller aldrig lyckas någon att med bevis förneka möjligheten, att också öfver det aristofanskt piskade »nu», hvilket bortskämda människobarn skatta så armt, en blomstermånad kan hvälfva sin himmel. Än lyser det hvar afton på jorden från oräkneliga hem, där ömhet och goda afsikter satt bo och där tänkande varelser besinna, att detta stackars »nu» omfattar den timme i evigheten, då de sitta på lifvets öfversta kungstinne såsom människor och med människors ansvar. Låt oss därför ytterligare försöka att ransaka, huruvida vi icke utan att kränka hellenismen och utan att förneka vissa likheter med t. ex. det romerska förfallet kunna vägleda oss till en sannolikhet, som innebär att också vårt »trötta dekadenssekel» möjligen inför eftervärlden kan få sitta upp bland de århundraden, som dragas i triumfvagn.
Skada blott, att det fins äfven ett litet » men », ett » å andra sidan », hvilka helt och hållet förändra ställningen. Man talar om godtyckligheten af gränserna for de grupper, hvari de skattskyldige må indelas, om andra obilligheter, som borde af-hjelpas — likasom man icke borde afhjelpa en erkänd obillighet, derfor att andra obilligheter finnas, som också be-höfva skaffas ur vägen —; utskottet talar vidare om de olägenheter, som skulle uppstå för de skattskyldige, hvilka erhölle lindring i sina utskylder, derigenom att de kunde få sin kommunala rösträtt nedsatt och derigenom förlora i » inflytande på kommunala angelägenheter samt sålunda öka de förmögna klassernas redan alltför stora betydelse ». De låta något, alla dessa skäl, hvilka med fullt fog blifvit kallade en » klimax af de obotfärdigas förhinder ». Hela sjukan uppenbarade sig dock i ett litet undanskymdt skäl som hette att, så länge skattekomitén håller på med sitt arbete, börman icke röra bevillningsstadgan. Naturligtvis. Det kan synas så for herrar jordegare, som föga känning hafva af be-villningen, tack vare de oefterrättliga bestämmelserna derom. Men om bevillningsutskottet varit mindre liberalt, så kunde man vänta, att andra kammaren, der man så mycket ordar om nit och intresse for » folkets » sak, skulle med handling visa, hvad man i ord, då det ingenting kostar, varit så liberal att lofva. Man kunde ju vänta, att den kammare » som gör anspråk på att kallas företrädesvis den » folkvalda » » nu borde ställa sig på » folkets » sida. Efter de stora ord och later man hört om dess folkvänlighet skulle man kunna ega rätt att vänta, att bevillningsutskottet hade fått sig en grundlig baklexa, att andra kammaren, som plägar förebrå den forsta för att slå döförat till för alla billiga anspråk till de fattigas bästa, nu skulle visa sig ega öppet sinne för dess kraf och anspråkslösa fordringar. Annat fick man emellertid skåda. Landtmannapartiets hela kärntrupp slöt sig tillhopa uader inspektorat af herr Liss Olof Larsson — alltid han — för att afslå motionen.
Jag hade hoppats att min Celestine nog mycket skulle ha profiterat af min undervisning och mina råd, för att ej vilja lemna gehör åt denna obestämda, ofta vilseförande känsla, som i de unga åren väckes i hjertat, utan hellre lyssna till förnuftets röst.» – «Min goda mamma, jag vågar säga att jag verkligen tänkt rätt mycket på detta ämne. Jag medger visserligen, att den känsla, som ej gillas af förnuftet, är falsk, men likaså antager jag, att det förnuft, som ej gillas af känslan, äfven är falskt.» – «Det der lärer du väl ha läst någonstädes i de der olycksaliga böckerna, som du hade till låns af Alexis; men du vet, att jag ej gör afseende på deklamationer. Jag tror mig sjelf hafva för mycken erfarenhet, för att behöfva taga ledning af andra, och likaså som jag sjelf ej ämnar öppna öronen för deras giftiga läror, som nu för tiden kringspridas af en del författare, så hoppas jag att de, som stå under min vård, skola vara döfva för dem.» – «Men det är väl en erfarenhet, lika gammal som verlden, att intet äktenskap är riktigt lyckligt, utan en innerlig kärlek emellan makarne.» – »Gammal! ja men egentligen i romaner. Det är någonting som kan väcka både ömkan och löje, att blott tänka på detta för menniskan förödmjukande tillstånd, då hon för sinnliga tankar är färdig att försumma de angelägnaste pligter. Och hur snart går inte denna flyktiga känsla öfver? men förnuftet blir qvar långt sedan den är slocknad.» – «Men hur skulle jag fylla min pligt, om jag nu till exempel hade förut lofvat min tro åt någon annan?» – «Bevara mig Gud! du förskräcker mig. Men det kan omöjligen ligga något allvar i hvad du nu säger.» – «Jo, min goda mamma, det är allvar.» – «Säg nej, Celestine. Ännu vill jag ej tro det. Hvem skulle det väl kunna vara, som här det kunde kommit i fråga att ge ett så dåraktigt löfte?» – «Albert,» sade Celestine sakta, men lugnt. – «Målarn? omöjligt! Men betänk dig väl, Celestine; det är icke på skämt som jag talar med dig.»
När man hunnit till mognare ålder, när man ser icke blott sin egen oförmåga utan hur allt och alla måste böja sig för allherskarena: tiden, sjukdomen, döden, – när vi se hur allt vexlar, försvagas, förstöres – hur intet som menskligt är kan vara af fullkomlig trygghet och varaktighet, då griper oss en känsla af öfvergifvenhet och osäkerhet och det är då som behofvet af ett högre, mägtigare, varaktigare väsende griper oss, och det är då, när vi se allt menskligt glida undan, som vi behöfva en säkrare grund för hopp och tro än menskliga individer. O. My story opens in the north-west of Ireland, and the golden sunshine of an August evening is shining over the lovely little Rhua valley, which takes its name (signifying ”red”) from the river Rhua running through it, the bright red tinge of which, telling of iron ore near the surface of the land, causes it well to deserve its cognomen. The valley stretches away towards the south as fas as eye can see, – intersected by the river, – but on the north it is bounded, some three miles off, by a broad blue line, where the Atlantic rolls up to the shore and carries back with it the tiny contribution towards its grandeur of the Rhua river.
Vill Utskottet återlemna något från ett eller flera Riks-Stånd remitteradt mål, såsom till dess befattning ej hörande , åligge Utskottet, att sist inom åtta dagar afgifva sitt utlåtande, med deruti anförda skäl, till samtliga 4o Constitutions-Utskottets betänkande. förde skäl, till det eller de Ständ, som remitterat; hvarefter samtlige Ständen, efter erhällen cornmunication , böra skyn dsamt yttra sig, under hvilket Utskott de anse målet höra. §- De allmänna beslut, som ett Stånd fattar, äfvensom hvad ett särskildt Stånd, i egenskap af Riksstånd, beslutit och annats rätt röra kan, meddeles de öfrige Stånden genom Ut - Riks Stånden, hvilka derefter böra skyndsamt yttra sig , under hvilket Utskott de anse målet höra. Se Bihanget, 3 Bandet sid. 46. RiddersUapet» ech Adelns Protocoll d. 23 April iö'8, II sid. 149, och d. 2 Maji, 1. sid. 10. Borgare - Ståndet» Dito d. 21 och 23 April, »id. 1908, 1961. BondeSlåudets Dito d. 21 April sid. 304, 4 Bandet. 57- De allmänna beslut, som ett Stånd fattar, äfvensom hvad ett särskildt Stånd, i egenskap af Riksstånd , beslutit och annats rätt röra kan, meddeles de öfriga Stånden genom Ut - drag drag &on$titutians-lftskottets betänkande. 41 drag af Protocollet. Vill Ledamot, som ej i Ståndets fattade beslut instämt, sin särskildta tanke hos de öfrige Stånden anmäla, stånde det honom fritt, genom särskildt Memorial eller Dictamen till Protocollet, hvilket må Ståndets beslut åtfölja. Lag samma vare, då någon Remiss går från Riksstånd till Utskott, eller Utlåtande från Utskott till Riksstånd ; kunnandes dock ej i något fall Utlåtande eller beslut genom enskild Ledamots eller minoritetens protest eller reservation uppehållas.