Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom Contract med Kongl. Majit - 4 - ecb Kronan samt Enköpings Stad, af den 20 Augusti stistJ. år bär Capitaine Mekanicus M. Cronstrand derefter åtagit sig, att, emot erhållande af dessa i5,ooo R:dr Banco och några dessutom af Staden utfästade förmåner, inom nästkommande års slut, tiri erforderligt djup* uppmuddra berörde vattudrag, hvarigenom ganska betydligt gagn, måste tillskyndas icke blott Enköpings* Stad utan äfven den deromkring belägna bördiga Landsort, hvars producfer derigenom skola finna lättad oall lifligare afsättning. 2:0 Innevånare% Enligt de' af Preslerskapet förda Nativitets-' och' Mot tälltets -Ta belle r åtgjorde befolkningen i Länets 86 La nd s -Försa m 1 i n g a r och aine Städer, vid nästlidet års utgång, tillsammans 83,067 personer. Efter Mantalslängderne åter besteg Folkmängden sig blott till 81,34.3 personer, af hvilka vörö:. Mankön Qvinkön , Mankön Qvinkön . Mant als fria» • Efter den förra uppgiften skulle Länet hafva, sedan år 1827, ökat sin folkstock med 177^ personer men enligt den sednare endast med 20. Visserligen företer sig såsom ett ämne för alfvarligt bekymmer, den omständighet, hvarå ock Kongl. Mäj:ts Landsfaderliga Nådiga uppmärksamhet särskildt blifvit i underdånighet fästad; ali dödligheten bland barn under ett års ålder3 är sä störj att ungefär \:del af de föddas liela antal bortryckes innan de uppnått nyssnämnde ålder3 äfvensom numern af utflyttade och döde äldre personer varit stor i i:sta Fögderiet, som ligger närmast intill Stockholm, samt aldra och /[‘.de Fögderierne, som utgöra slättbyggd; men deremot bär Folkmängden i andra Fögderier ej obetydligt tillvext, och i ett enda, nem - ligen det 6:te, som består af Olands Härad jemte Dannemora och Leufsta Tingslag ökats med 947 personer.
De i sin tro beständige drogo sig undan i ensligheten, och solen sken på en svärmande massa, i hvilken de, som fasthöllo sina fäders lära af religiös öfvertygelse eller af omtanka för den hotade kulturen, för det menskliga förnuftets rätt och för den med henne förenade skuggan af den gamla republikanska friheten, försvunno i mängden af de lycksökare, som omfattat henne för att vinna kejsarens ynnest och enskilda fördelar. Men dessa affall i massa, hvad voro de annat än frukten af det villfarande, om ock välmenta nit eller de hersklystna afsigter, som köpt åt kristna namnet proselyter medelst timliga fördelar, embeten och penningar? Ifrån att vara en andlig gemenskap, egnad att genom den i henne verkande andens kraft småningom genomtränga och tillegna sig menskligheten, hade den kristna församlingen blifvit en kyrka, som, medan Kristendomens ande, oberoende af henne och i trots af henne, fortplantade sitt inre lif i några obemärktas ödmjuka hjertan, upphäfde sig till domare öfver själar och samveten, tillskansade sig värdigheter och privilegier, formulerade sina lärosatser på prestmötena, med begärlighet uppsög all vidskepelse, som fanns hos folket, för att omarbeta och vidare utveckla den, köpte de verldsliga tyrannernas bifall med sina läror om en kejserlig envåldsmagt och ett folkets slafveri af Gudi, sökte släcka förnuftets ljus och förföljde de olika troende med ett rasari, som öfvergick allt hvad man hitintills kunnat tilltro menniskonaturen. Legionernas affall var ej det enda, för kristna kyrkan förnedrande skådespel, som Krysanteus och Hermione bevistade i Konstantinopel. Julianus hade inbjudit till sitt palats de förnämste ledarne af de olika kristna partier, som funnos i hufvudstaden och dess omgifning, för att öfvertala dem till enighet eller åtminstone beveka dem att lefva i fred och försonlighet med hvarandra.
— sköna kulor i parentes — nöt du gatan med slitna sulor, lägg ditt hufvud, hvar sten det ges, ut och leta, gatan har stenar, gränderna eljest de ha hotell, fågeln bygger sitt näste på grenar, vargen sofver i egen fäll. Må vara, att första intrycken kändes sådana; men till all lycka hafva de icke behöft blifva varaktiga och bita sig in. Strindberg far väl nu som förr erfara, att man ogillar och beklagar åtskilliga af hans berserkshugg, men hätsk förkättring behöfver han ej frukta, det har nog visat sig af de honom egnade hyllningarne; välment och uppriktig välönskan möter honom vid det nya skede, som synes förestå i hans utveckling. » Det brända templet vill jag återställa », lofvade Fritjof vid sin hemkomst, och då förlät maa honom snart den tempelbrand, som vållat hans bannlysning. Så ser sig väl nu äfven Strindberg hafva återfått gamla vänner och vunnit nya, ja äfven forna motståndare räcka honom nu handen till glömska af forna strider. Den bakgrund, mot hvilken han vemodigt ser det närvarandes lif bryta sig, ligger väl måhända längre bort i tiden än hans Stockholmslif för ett halft decennium sen. Dentycks nästan ligga 14 är tillbaka vid den tid, då han » i vårbrytningen » börjat beträda sin författarbana där borta » i Fjärdingen och Svartbäcken ». Då hade vi sett slutet på Napoleon HLs tidehvarf, nu slutet af Bismarcks, och det är den motsatsen, som han så känsligt förnimmer. Allt är skyddadt, solidt och präktigt, Och som bakgrund syns en kasern. Fosterlandet är vordet mäktigt, kryat upp sig med blod och järn. Ser så inånga nya pagoder, unga bonzer med chic och pli svansa rundt kring afgudastoder, öfva svartkonst och trolleri, hexprocesser och åtal väcka, lysa i bann och satta i cell, hoppas ännu få solen stäcka, tända brasor för skjutet spjäll.
Jag börjar tro att hans mycket omordade egoism icke är konstlad, utan rena, rama verkligheten. Vi promenerade på kyrkogården i går, han var hygglig och språksam emot mig, men jag tyckte ändå så rysligt illa om honom, ty hans sätt emot Hilda är icke endast högfärdigt och retsamt, det bär en anstrykning af råhet och är så till ytterlighet oförskämdt att man ej kan annat än känna sig tillbakastött deraf. Han tål bestämdt hvarken medgång eller att man låter honom komma sig för nära in på lifvet. Han saknar det enklaste savoir vivre. Och det smittar, det är det värsta. I går kom den beskedlige artisten och ville komplimentera mig för mina ”studier” och tror du icke att jag kände mig så bunden af den der öfverlägsne ironikerns närvaro att jag affärdade artisten med ett: ”när började ni göra er till? Ni förefaller så oöfvad,” hvilket narrade dem alla till att skratta, och naturligtvis var författarämnet genast färdig att hugga in på syndaren: ”Ja du har verkligen en alldeles nedrig benägenhet att buga dig och komplementera vid alla tillfällen, det ser så fånigt ut, att du inte kan föreställa dig” etc. etc.86 Och tror man inte också att den beskedlige artisten blef smittad, så att han i sin tur skulle göra sig qvick på Hildas bekostnad, härma hennes skånska och tala om ”svarmisk” och ”maunskain” m. m. i samma stil! Till slut började det förarga mig så att jag när Axel blef för oförskämd emot Hilda, tog upp handsken för hennes räkning och gaf honom så godt igen. ”Jag tror att Ernst Ahlgren satt sig i sinnet att göra mig ursinnig,” sade han slutligen, ”och der är verkligen inte långt igen.” Det stående skämtet med Hilda nu för tiden är att han talar om att hon har sex hundra kronor i sparbanken, och att han vill låna dem af henne och derför ställa sig in. ”Sex hundra kronor är verkligen alldeles för litet till det,” sade hon. ”För sex hundra kronor har jag stält mig väl med mycket sämre personer än ni,” blef svaret. ”Nej nu är du verkligen oförskämd,” sade artisten med en förtrytelse som icke var spelad.
Utlåtandet i anledning af vackt motion angående beredande af s. k. semester för civile embetsoch tjenstemän, m. m. (U. A.) Genom remiss från Ridderskapet och Adeln har Stats-Utskottet fått till behandling emottaga en hos bemälda Riks-Stånd väckt motion (yfé 137), deruti Friherre von Platen, Ludvig, enär genom införande af s. k. semester, eller rätt tili viss tids tjenstledighet årligen, för civile embets-och tjenstemän, samt genom antagande af ett utaf samma semester föranledt tillägg till bestämmelserna angående den till pension berättigande lefnadsoch tjensteålder, en väsendtlig fördel skulle kunna beredas det allmänna på samma gång som tjenstemannen, i sådant afseende underställt Rikets Ständer följande förslag: »Civile tjenstemän uti de Statens embetsverk och förvaltningar, der tillräckligt antal finnes af e. o. tjenstemän, hvilka kunna vikariera, må berättigas att årligen åtnjuta högst sex veckors tjenstledighet, efter den fördelning, som vid årets början af vederbörande styrelse göres; hvaremot den tjensteman, som af sådan ledighet sig icke begagnar utan jemväl under ifrågavarande tid med tjenstgöring fortfar, må blifva pensionsberättigad så lång tid före den genom gällande författning bestämda tid, som den tidrymd, under hvilken han icke af den honom förunnade ledighet sig begagnat; och skall ordinarie tjensteman, utan särskild ersättning, bestrida den högre befattning, hvartill han under tiden förordnas. Den extra ordinarie tjenstemanen åter må tillgodonjuta en efter graden af bestridt förordnande lämpad skälig ersättning;')
Domstol — det pröfvades, utan hinder deraf, att Tryckfrihetsdomstol förut deri dömt (hvarom den sakfällde i underdåniga besvär gjort anmärkning) — Tryckfrihetsdomstolens beslut undanröjdes icke, och likväl upptogs saken å nyo — Consistorii behörighet godkändes — dess beslut i saken gillades — Kongl. Maj:ts nådiga Utslag blef, att ”sorn den tilltalade, efter att hafva ulgifvit de tvenne ”ofvannämde skrifter, vid förhör inför Consistorium bestämdt förnekat åtskilliga bland de lärosatser, hvilka af den evangelisk-lutherska kyrkan blifvit ”till allmän efterrättelse antagna, och från hvilka den tilltalade genom aflagd ”prested förbundit sig att icke afvika; alltså och då han jemväl uti sina un”derdåniga besvär än vidare fortfarit att yttra samma från allmänt antagna ”grunder afvikande meningar, fastställdes Consistorii fattade beslut”. Beslutet R. St. Just. Ombudsm. Det kommer säkerligen icke att utplånas ur svenska lagskipningens liisoria. Men när historiens röst en gång blir hörd, skall hon ännu från en något senare tid hafva att berätta en nära likartad händelse. Ett Domkapitel företog sig år 1845 att inkalla en Prestman, som från trycket utgifvit en skrift, deri han ansågs hafva yttrat villfarande meningar, för att häröfver höras och den åtgärd undergå, hvartill lag och författningar kunde föranleda. Han tillfrågades, om skriften vore af honom författad och utgifven, hvilket han bejakade — om de afhandlingar, den innehöll, blifvit af honom hållna såsom predikningar, hvartill han svarade nej — samt huruvida han stöde fast vid de satser och meningar, han deri uttalat, hvilket hail med ja besvarade. Härefter frågades honom, huruvida han ej, enär hans ännu vidhållna öfvertygelse rörande åtskilliga vår kyrkas grundsan/iiilgar stöde i uppenbar strid med kyrkans antagna, uti Guds heliga Ord grundade lära, funne tjenligast och med sitt samvete mest förenligt att frivilligt afsäga sig prestembetel.
Skrifvelse, N:o toj.. nämnde förordning stadgas, utan hinder af hembud, använda sina skogsalster som dem lämpligast och ändamålsenligast synes. Rikets Ständer hafva denna fråga i öfvervägande tagit; och ehuru hvarje hyttelag är att betrakta såsom ett bolag, hvars serskilde delegare äro förbundne att med sin skogsoch kol-kontingent bidraga till byggnads och värmning? utgörande inom hyttelaget, anse likväl Rikets Ständer hyttelagets anspråk icke böra sträcka sig längre, än till fullgörande af dessa skyldigheter, delegarne sedermera obetaget, att fritt förfoga öfver sina skogsoch koltillgångar. Genom det i författningen stadgade hembud vinnes icke heller, enligt Rikets Ständers tanke, det dermed åsyftade ändamål, att förhindra bergsmansskagarnes användande till annat, än tackjernsblåsning; ty om medintressenterne i hyttelaget af en eller annan orsak förklara sig icke vilja lösa kolen, blir följden den, att egaren al' kolen säljer dem till hvem som helst, och skogstillgången skulle således, äfven med iakttagande af nu gällande föreskrift om hembud, kunna frångå hyttan. Deremot måste det förhållande, att kolen vanligen stå högre i pris inom än utom bergslag, jemte det, att de icke tåla en längre transport, utan att alltför mycket fördyras, enligt Rikets Ständers öfvertygelse, säkrast förekomma deras förbrukning utom bergslag, till men för tackjernsblåsiiingarne, enär följaktligen någon försäljning af kol icke med fördel kan ega rum, 0111 den icke kan ske till annan närgränsande hytta i bergslaget, hvarigenom alltså skogseffekterne komma att, ehuru \id annan hytta, likväl användas i och för det afsedda ändamålet.
För mången torde det vara likgiltigt, hvilka verkningar som uppkomma af Financiella operationer, men ingen kan vara liknöjd att bibehålla den frihet, som vi en gång med ära förvärfvat oss. Ehuru jag på intet vis kan dela deras tänkesätt, som i denna tidpunct kallsinnigt anse såsom likgiltigt för Staten, hvilken som är ägare af Svensk jord, så kan dock denna illiberalitets-sats ingalunda jemföras med de olyckor, som ofelbart inträffa, om den större och verksammaste delen af Nationen, genom dels redan gjorda indragningar, och dels genom verkan af de åtgärder, hvartill Utskotten tyckas syfta, tröttnar vid Ständers magt, önskar en förändring, lätt att göra då den påkallas af allmänna rösten. 1765 års Riksdag, dess olyckliga följder, som påförde oss 1772 års Revolution och SäkerlietsActen m. m. borde erinra oss hvad som är att förlora vid ett af Ständer förhastadt steg. Ridd. 0. Ad. Prot. Utan att hvarken tro mig infallible, eller att hafva uppgifvit det rätta sättet till beredande af en lycklig ställning uti vårt PenningeVerk, kan jag ej hindra uttrycken af min enskildta öfvertygelse för vådan af ett bifall till Utskottens Betänkande. Mine Herrar! bäfvom att iooo:detals Familier förbanna dem, som varit orsaken till deras olyckor. Samvetets förebråelse blifver ett svårt straff att uthärda; och bäfvom ännu mer, om Nationen skulle önska en ändring, och högljudt anropa hjelp af den, som äger nog hjerta och kraft att draga den ur sin förlägenhet. Nöden drifver ofta vanmagten till våldsamheter, hvars följder ej kunna beräknas för ett Land. Med ett stolt småleende anser man dylika skuggbilder, som man väl vill kalla dem, men det göricke jag. Med frihetskänslan i sitt bröst möter Svensken frimodigt alla faror; men han söker dem ej: Slafven blott blundar dervid. Det är alltid bättre att förekomma faran, än att invänta den; och finnes någon större, än förlusten af vår Constitution, af vår frihet?
För dem , som anmäla sig att endast under frenne månader utöfva bränvins-bränning, blifver den i tariffen utförda afgift till hälften förminskad. Skulle Kongl. Maj:t, med anledning af stadgandet i yrde §. af denna Författning, för en eller flera städer tillåta större pannerymd än 90 kannor, ankommer det på Kongl. Majrt alt, med ledning af här ofvan stadgade beskattnings-grunder, bestämma den afgift, sorn för sådan bränvinsbrännings-redskap bör erläggas. §. 3o. Den till bränvins-bränning berättigade, sorn ej åstundar utöfva den i 1 Art. 3 §. bestämda rättighet, med så stor panne-rymd, tariffen efter JBevillningssamt Allm. JBesv.- och Ekon.-Utshottens Utlåtande, ISf:o 5. 23 egendomsvärdet tillåter, betale panne-afgift endast i non af den pannerymd, lian nyttjar. §. 3i. Vill någon uti flere smärre pannor inom samma verk, ebvad de brukas till drankning eller klarning, fördela den på det bela belöpande panne-rymden, vare sådant oförvägradt, dock utan förändring i den fastställde, efter pannornas sammanräknade rymd, utgående afgilten; och hvarvid iagttages, att tillökning för mäskvärmare eller rectifications-apparat, eller anbringandet af båda delarne, beräknas endast för den panna, hvartill dylika apparater begagnas; dock må denna medgifna rättighet ingalunda tydas till förvexling med de i 5:le classen afsedda redskap. §. 32. I de händelser, då Kongl. Maj:t i Nåder finner nödigt att för längre eller kortare tid påbjuda bränvins-bränningens inställande, skall pannerymds-afgiften förminskas med en sjettedel för hvarje månad, ett slikt förbud varar. §. 33. Destillerings-pannor af högst sex kannors rymd, kokrummet inbegripet, må utan serskild afgift och beräkning nyttjas på de vilkor och för den tid, som i §. omförmäler.
St:r bestämdt inskränkte antalet till de Ersättningar, som kunde ifrågakomma, inom de 161 mål, som förut varit anmälde. Inom desse äro ock, på sätt Afdelningens Betänkande vitsordar, innefattade: alla de nu af K. M:t 3^8 StatsUtskottets anmälde 19 särskilde ansökningar, men ej den 20 af Handlanden Eldrup, som, för dess långt efteråt är 1824 i Södra America Jidne uppbringuing af Briggen Sophia, ej kan komma under enahanda betraktande. Uti samma åberopade skrifvelse, yttrade R. St:r vidare: ”Sedan R. St:r sålunda utmärkt, hvilka af de an”mälte Reclamationsmålen böra blifva föremål för den ”förnyade granskningen, samt tillika uppgjort de grunJ‘der, efter hvilka en sadan granskning skall förrättas , ”så få, för verkställigheten deraf, den R. St:r, i anseende till Riksdagens nu för handen varande slut, ”icke äro i tillfälle att sjelfve åstadkomma, R. St:r ”hos E. K. M:t i underdånighet anhålla, det täcktes, ”i sådant afseende, E. K. M:t i Nåder förordna en ”Committé', med nådig föreskrift] för Committerade, ”att, med noggrann tillämpning af ofvan faststälde ”grunder, utreda och granska de ifrågavarande Re”clamationsmålen, samt föreslå hvardera Reclamen”tensersättningsbelopp. Och, på det ett länge Ön”skadt slut i detta för Reclamenterne af så mycken ”vigt varande mål desto snarare må kunna ernås, vå”ga R. St:r jemväl underdånigst hemställa, örn icke ”Committerade kunde föreläggas, att inom 1824 års ”slut till E. K.
M. förklarat sig vara betänkt atl jemväl i mått, mål och vigt införa decimalfördelningen, och delta just på grund af R. St:s vid 1823 års riksdag fattade beslut. Frågan synes således endast reducera sig dertill, huruvida man, vid decimal räkningens införande uti ett system för mynt, mått, mål och vigt, skall fästa afseende på den kosmopolitiska åsigt Hr biskop Agardh i sin reservation uttiyckt och sorn här vunnit flere anhängare, eller att man bör söka förskaffa sig ett för hela verlden gemensamt system i berörde afseenden. Med all den aktning för den utmärkte vetenskapsmannen och skicklige stilisten, kan jag icke undertrycka den tanken, alt det vid genomläsningen af hans reservation föreföll mig, som om den aktade representanten i detta fall hyst allt för sangviniska förhoppningar om den närmaste framtiden. Jag fruktar alt dessa förhoppningar icke blifva realiserade förr än den af många lilliga sinnen förespådda verldsrepubliken inträffar. Jag kan likväl icke inse till hvad resultat dylika utopier skola föra. För min del anser jag det vara säkrast alt skaffa sig så mycket godt man kan fä för det närvar., och öfverlåta ät framtiden 25 Den 4 Mars f. m. att sjelf ombesörja sina angelägenheter efter då varande förhållanden. Då icke några andra grunder, än de af mig nu berörde, anförts till stöd för påyrkad återremiss, kan jag icke heller inse behofvet deraf, utan finner mig föranlåten att begära propos. till bifall å betänk. i dess helhet. O Hr von Hohenhausen, Mich. Si 1 v.: Återremiss af Utsk:s betänk, har blifvit begärd, på grund af nyss upplästa reservation; men ehuru man alltid med nöje läser hvad som flyter ur denne reservants penna, i anseende till så väl den stilistiska talent som de genialiska idéer den framkastar, måste man likväl i praktiska ämnen af sä prosaisk beskaffenhet som det förevar., icke låta förblända sig af skenet och med förhoppning om framgång grunda sina beslut på osäkra förutsättningar, huru snillrikt de än må framställas.
Däraf en bestämd indelning af tiden, i hela det väldrig med samma lätthet kunna sköta ett anfå de själfva detta oroliga, utslitna, som så görande tillstånd, som består i att icke plågas tidigt tar glädjen ifrån dem, och de göra just eller hindras af yttre ting. * Denna uppsats har för ett par, tre år sedan icke heller andra glada. Det är en husmoders uppgift att för flcre varit offentliggjord på danska språket i en föga spridd, En tjänare intresserar sig mest för ett areller färre skapa en sådan tillvaro, alltså lägga numera upphörd tidskrift. Den är emellertid alltbete, som är honom betrodt, och som han i grunden till, att en del människor gå gladare, för god och innehåller alltför många tänkvärda sanningar för att ej förtjäna att komma till en större lugn får fullända och så slutligen får sitt tack lyckligare och friskare till sitt arbete, — hon läsekrets. Och då vi nu med den framstående förfor, men han blir hvarken en duktig eller pålitsjälf inberäknad. fattarinnans medgifvande här införa uppsatsen i svensk lig medarbetare genom att beständigt afbrytas När man en tid har lefvat pä hotell eller, dräkt, äro vi öfvertygade om, att den skall med ineller vara under uppsikt. tresse mottagas af alla våra talrika läsarinnor. ännu värre, har sett, hur ett oordentligt, oroligt Bed. Om hvar och en i ett hushåll hade sitt behem kan förstöra och förslappa all handlings kraft, ser man, hvilken stor betydelse ett välstyrdt hem har. Ja, ett hem! De flesta veta nog, att det är en god sak, men de glömma, att den, som hufvudsakligen skapar ett hem, är husmodern, och att därför hennes ämbete är ett välsignadt ämbete. Allt, som kan lätta, förbättra, försköna tillvaron för hennes omgifning, bör därför vara henne kärt, och till allt arbete, som hennes hushåll bjuder henne, bör hon gå så lätt och lycklig, som den går, hvilken vet, att hon gör ett nyttigt arbete. (Forts.) E t t Skiss af m å l. ELENA, 6 r (tudentska! Ja, där låg den nyss eröfrade hvita sammetsbaretten, målet för årslång sträfvan.
och de goda till pris », och dessa ämbetsmän hade, åtminstone i de högre graderna, heraldikens osvikliga insegel på det upphöjda och ädla. Konungadömet är Guds härlighets afspegling, hvar-af kyrkan, adeln och byråkratien, hvar i sin mon gifva reflex; det vore då rent af en dödssynd att ej villigt offra, hvad all denna härlighet kostar. Från konungen utgår rättvisan: hvad han genom sina organer befaller, det är rätt, och för undersåten gäller endast att blindt lyda. öfver kyrkan hvi-lar den gudomliga visdomsinspirationen; hvad hon genom sitt presterskap förkunnar, det är sant, och för lekmannen gäller det endast att blindt tro. Hvad » ädlingen » gör, det är ädelt, och derför tillkommer honom ödmjuk vördnad. Folket skall hållas i sträng tuktan för att obetingadt lyda, lefva i en » lycklig » okunnighet för att blindt tro, och arbeta i sitt anletes svett för att kunna tillräckligt betala. Men det hade gått, som det plägar gå, när människan vill upphäfva sig till Guds ställföreträdare här på jorden. Man talar så mycket om » hädelse » i våra dagar; men här förelåg en af de maktegande förkunnad och i hela samhällsordningen nttalad hädelse af förfärligaste slag, sådan icke ens Lennstrand och Branting, ja allraminst de, kunnat tillåta sig den. Men den straffade sig sjelf i sina egna omedelbara följder. Gudsrepresentationen lyckades nämligen så klent, att sjelfva förutsättningens orimlighet derigenom trädde i öppen dag. Furstarnes och hofvens skändliga sedeslöshet vände upp och ned på alla sedlighetsbegrepp; inför de makt-egandes godtycke stod folket rättslöst; genom de i lagens namn drifna utpressningarne blef den stora massan utarmad; kyrkan, som på intet sätt gjorde skäl för epitetet » helig »; bannlyste mer än en gång erkännandet af uppenbara fakta, det » upphöjda och ädla * ståndet gaf det mest eklatanta exempel af lågsint kryperi för makten och oädelt öfversitteri mot de lingare.