Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har tydligen i mitt skriftliga anförande sagt, att intet samhälle antagit detta system i sin helhet, och intet samhälle har försökt att införa det i dess fulländning. Besparingen af skjutskostnaden har blifvit ytterligare omnämnd, och jag har fått det medgifvande, att denna minskning i kostnaden skulle, enl. min åsigt, i sin ordning komma att minskas genom forslingen från häradsfängelserna till centralhärads-fångelset; men man har låtsat bortglömma brottmålsvittnenas ersättning, hvilken skulle komma att vida öfverstiga den kostnad, som utgöres för fångforsling. I afseende på min anmärkn. om förökade kostnader för dubbla mellanväggar af träd med sandfyllning har blifvit anfördt, att blott mellanväggarna skulle blifva dubbla men att ytterväggarna gerna kunde göras enkla, blott fängelset omgåfves med ett plank. På landet finnes dock godt förråd på stegar, hvarmedelst man lätteligen kan öfverstiga planket för att sedermera operera på den der enkla väggen huru man behagar, under det att den ende hevakaren uppehälles af en annan fänge med prat eller ärenden. Hr Akerman har omförmält häradshäktenas dåliga beskaffenhet, i min ort är det ej så. Uti domsagans ena härad finnes en arrest med 2 stora och ett litet rum. Uti 2:dra häradet innehåller arresten 4 större och ett eller par mindre rum. De större kunna lätteligen klyfvas, hvarigenom man erhölle tillräckligt utrymme för att skilja dem som äro ransakningsfångar från de öfriga. Om häktena inom Hr landshms län äro så illa beskaffade, torde det vara lätt för Hr landshm att, med sitt kända inflytande och då ingen viss byggnadsordning är i delta fall mig veterligen föreskrifven för häradshäktenas uppförande, förmå häraderna, i stöd af gällande lag, 652 Den 23 Februari f. m. alt bygga tjenligare arrester, utan att kronan skulle drabbas af denna kostnad, sorn slutligen tillkommer oss landtman att genom bevilln. återgälda; emedan det är ändock hufvudsakligen jordbruket sorn drager Sveriges största bevillning.
Vid förnyad föredragning bifölls följande Lag-Utskottets, den 30 sisilidne September, afgifna och, den i3 dennes, på borr det lagda Betänkanden: N:o I07, ofver väckt motion om ändring af 5 §. i 24 Cap. Rättegångs-Balken, i hvad den angår anslag till Doms ingifvande i Underrätt. N:o 108, öfver väckt motion, att, med ändring af 8 §. «7 Cap. Rättegångs-Balken och serskilda dit hörande Författningar, Ofyer. Rätt må åläggas, att i alla mål, som till dess handläggning höra, låta svarande parters förklaringar genom Konungens Befallningshafvande^ försorg infordra. Från Högvördige PresteStåndet* S. D. På af Professoren Bexell väckt motion, fann Preste-Ståndet sig, ined in - igo Prot. Utdrag dtn 26 October 1829. stämmande uti Välloflige Borgare-Ståndets inbjudning, böra, i en underdånig jLyckönsknings-adress', inför Kongl. Maj:t tolka Ståndets tänkesätt, i anledning af Kongl, Majlis lyckligen återvunna helsa,- och skulle Expeditions-Utskottet anmodas att den underdåniga adressen uppsätta, S. D. Återremitterades, på grund af dervid gjorda anmärkningar , Stats - Utskottet» Utlåtanden l N:o 256, så väl i anledning af Kongl.’ Maj:ts Nådiga Proposition till Rikets Ständer, angående någon jemkning i grunderna för Recognitions-skogarnes skattläggning, som i väckt fråga om åtgärds vidtagande till påskyndande af ännu oskattlagda Recognitions. skogars skattläggning ; samt N;o 257, i anledning af vackt fråga om Skattemannarätt till alla å Recognitions-skogar, i följd af 1811 års Kongl, Författning^ utbrutne hemman och lägenheter.
Hvad afståendet af arméens pensionskassa till staten vidkommer, emot förbindelse af statsverket att gälda ej allenast ackordsamorteringslånet (nära nog lika stort med pensionskassans kapitalfond) utan ock att efter gifna grunder och den i Förslaget bestämda tariffen utbetala pensionsbeloppen, så tror jag icke att någon af arméen skulle tveka att ingå på bytet, synnerligast sedan man erfarit af sista krigsbefälet, huru svårlöst problemet varit att bibehålla pensionerne vid sitt nuvarande belopp. Hvad i öfrigt arméens pensionskassa beträffar och sättet att af densamma pensionera arméens befäl, så kan man icke anse detta förhållande annat än i högsta måtto abnormt, då kassan uppkommit och underhålles på det sätt, att staten visserligen på papperet bestämt en viss summa som lön för hvarje individ, men på samma gång föreskrifvit att vissa procent af denna lön, ej af individen får disponeras och af hvilka han ej kommer att skörda någon fördel, så framt han ej tjenar till uppnådda pensionsår; kassan kan härigenom mera anses uppkommen och underhållen af statsbidrag, än genom afdrag å befälets löner, efter som dessa afdrag ej äro frivilliga.
Wettermark, i underdånighet anhållit, att, enär det honom på lön anslagna bostället Bökhult Södergården N:o 2, V* mantal Krono i Traheryds socken, hvilket, såsom beläget utom tjenstgörings-distriktet nära en mil från dess gräns och en half mil från allmän väg, icke kunnat af Wettermark, under hans tjugufemåriga tjenstetid derstädes, till bostad begagnas, utan måst utarrenderas mot 50 R:dr R:mt årligen, honom måtte tillåtas att, emot åtnjutande af hushyres-ersältning, i likhet med de länsmän, som äro i saknad af boställe, få berörda hemman till Kronan afstå; — och sedan genom vederbörande embetsmyndigheters häröfver afgifna utlåtanden blifvit upplyst och utredt, bland annat, att uti lönelörmånerne för Länsmannen i nämnde distrikt vore inberäknade räntan al bostället Bökhult med 20 R:dr och boställets afkastning 30 R:dr; att detta hemman vore, i anseende till sin aflägsenhet från tjenstgörings-orten såsom boställe åt Länsmannen otjenligt samt att inom samma distrikt ej funnes något annat hemman, som 6 StaIm-ULilio/tels Utlåtande X.o 24. kunde anses lämpligt att för närvarande dertill anslås eller mot läusmans-bostäilet Bökhult utbytas, — har Kongl. Maj:t, i öfverensstämmelse med hvad Kongl. Kammar-kollegium och Kongl. Stats-kontoret tillstyrkt, i nåder föreslagit Rikets Ständer att ifrågavarande Kronolänsmans-boställe Bökhult Södergården N:o 2, jemte boställsräntan, måtte till Kronan indragas och samma boställe derefter för Statsverkets räkning genom Kongl.
I samma stund Sveriges Konung och Ständer, å Svenska nationens vägnar, med representanterne för Norrska staten afslutat det fördrag, som innefattas i Riksakten, voro i verkligheten, äfven om Riksakten derom icke innehölle ett enda ord, Svenska Grundlagarne i alla delar deraf, som ej blifvit i det emellan nationerne slutne förbundsfördraget uptagne, underordnade detta fördrag. Svenska folkets enskilda lagar uphörde att gälla i de delar, hvaruti de voro stridande mot begge folkens, genom Unionsaklen antagne, gemensamma lag, och undanrödjandet af den ännu i orden qvarstående stridigheten, d. v. s. hvad Utsk. föreslagit, kan således endast i formelt hänseende kallas en lagförändring. Om ock våra Grundlagar fortfarande bibehålla föreskriften, att RiksStyrelsen skäll föras af Svenska Statsrådet, då Konungen är hindrad, men Riksakten deremot stadgar att i sådant fall RiksStyrelsen föres af Svenska och Norrska Statsrådet gemensamt, bör likväl, såsom jemväl tillförene skett, det sednare stadgandet, men icke det förra, tillämpas, — ett förhållande hvars rättsenlighet så mycket mindre borde bestridas, som Riksakten, såsom tillkommen år 1815, är yngre än våra Grundlagar. Utsk:s förslag att rätta Grundlagarnes ordalydelse till öfverensstämmelse med Riksakten, kan följaktligen, Den 8 April (. m. 203 pä sätt jag nämnt, icke heller tilläggas nägon vigt i annat hänseende än formelt. Hr Cederschiöld: Jag får anhålla om ursäkt derföre, att jag ännu en gång begärt ordet, men här framställas satser så vådliga, att jag aldrig under min riksdagsmannabana hört sådana, aldraminst af ledamöter uti ett Const.Utsk., framkastas. Här har ytterligare en ledamot af Const.Utsk. upträdt med ingenting mindre än den förklaring, att vi i Grundlagen hafva stadgande om InterimsRegering och att vi det hafva haft alltsedan 1815. Jag kan icke annat än ytterligare uttrycka min förvåning deröfver, att en sådan förklaring här kunnat afgifvas.
Cap. (arnt 1. mom. 18. §. 18. Cap., tiH 5?ongl. S0la/:t i fåbant affeenbe framburit ‘•XBåra unberbåniga fdrflag od> tjemfbdllanben, på fått od> meb åberopanbe af be motioer, <jXÖår unberbåniga jbrifmelfe af ben 9 i benna månab omformdler*. §. 8*. fpå gtunb af Regeringsformens 80. §. Ijafroe QGSi fdrefktft åtfTilliga frå# gor, roranbe 3nbelningSroerbet od> fembningar i roteringarne, famt till £ongl. SDlafst » underdånighet dfroerlemnat, att tvibtaga för dnbamålet nödige åtgår# ber, på fått fållande SfBåra unberbåniga (Frifroelfer innehålla# bnnlfaS inne# |>åu $Bi ocf till alla betar åberopa: 9* no. ben 12 3unii 1829, i onlebning of ÄonsT.
Hvarje ny tillökning i denna börda bör derföre enligt Utskottets tanka om möjligt undvikas; och hit torde den öfverklagade olägenheten så mycket mera böra räknas, sorn postföpngen, i anseende till dess större skyndsamhet och nödvändigheten att äfven i det dåligaste väglag och den besvärligaste väderlek obehindradt fortgå, gör denna serskildta åtgärd i synnerhet betungande, Det är äfven af sådan anledning som Utskottet vördsamt tillstyrker Riksens Höglofl, Ständer att hos Kongl. Mai:t anmäla dan underdåniga hemställan, det den ålaggde skyldigheten, att med serskild post fortskaffa brefven mellan Norrige och Dannemark och åter tillbaka, mätte hädanefter Upphöra; hvaremot öppet tillfälle torde lemnäs, att då Norrska posten på vissa bestämda tider affemnas vid närmaste PostContoir inom Svenska gränsen, densamma då kan med Sven ka posten till bestämda orter afgå. Hvilket dock till Riksens Högloll. Ständers egen pröfning vördsamt öfverlennäs. Stock* Rohn den 10 Februari 1818. Riksens Högloft. Ständers Allmänna Besvärs och EkonomiUtskotbs Betänkande i anledning af väckta frågor, sä väl om upphö - Besv. och Ekon. JJtsk. Eetclnkanclen, rande af frikallelsen för Högloft. Ridderskaget och Adeln från deltagande nied Borgerskapet uti kostnaderna för clerus Hus och Tomter i Städerna till KyrkoVrest-Scfiolae och Rectorsboställs■ Byggna-> den samt öfriga StadsEgendomar ålagda skyldigheter, som ock derom, att de onera, hvilka tillhöra Gårdsägare bland Stridernas Borgerskap, måtte utsträckas till alla Fastighetsägare i Städerna utan undantag« Uti ett till Vallöf!. BorgareStåndet ingifvet och derifrån till Utskottet remitteradt Memorial har Herr S. Cederborg anmä!t, att, ehuru Högloll.
I veckor kanhända ibland måste en fråga vänta på sin plats i tur och ordning, och under tiden skrifver och beklagar sig den otålige frågaren kanske ett par tre gånger om öfver denna behandling. Och den arma redaktionen kan platt intet göra, annat än tiga och lida. Och så svaren! Kanske inkomma tjugu, trettio på samma fråga, sedan ett, tillräckligt uttömmande, rf dan skickats upp till sätteriet och där står färdigt. En formlig registerbok måste därför också föras öfver ingångna svar. Rätt mycken tid och besvär tar vidare förmedlingen af alla byten och sändningar signaturer emellan, såsom afskrifter af poem och noter, spetsoch väfprof m. m. dylikt. 20 Matilda Mulling. sig hembära segern, och i Iduns historia har ofta bekräftats den gamla sanningen, att alla damer äro födda diplomater. Sin särskilda redaktris har ock sedan flere år Iduns tidsfördrifsafdelning. Professorskan Sophie Nordling, moder för öfrigt till tidningens redaktionssekreterare, sköter detta fack, och under signaturen » Sophie Linge » är hon ej heller främmande för de skönlitterära spalterna. » Iduns Hjälpreda » liksom dess » Mätsedlar för det enklare köket » ha sedan en lång följd af år redigerats af fru Matilda Langlet, den kända talangfulla författarinnan och särskildt på det husmoderliga området en af våra förnämsta auktoriteter. Och i bättre händer kunde nog dessa afdelningar ej ha lagts! De en gång i månaden återkommande vegetarianska matsedlarne, som torde ge månget uppslag för våra mjöl-, fruktoch srönsaksrätters tillagande, redigeras af fru Leontine Deutgen, känd framstående specialist i denna bransch. Och de fingervisningar slutligen, som en af vår hufvudstads förnämsta gourmeter, redaktör Georg Lundström (Jörgen), på matsedelsområdet lämnar läekergommarne, torde äfven de fylla sin bestämmelse. För samtliga dessa afdelningar: Tidsfördrif, Hjälpreda, Matsedlar, är naturligtvis dessutom det väloch frivilliga medarbetarskapet från vår insiktsfulla läsekrets af stor och värderad betydelse. Till några af de flitigaste och mera bemärkta af dessa » frivilliga » få vi nöjet återkomma, då vi här nedan presentera vår utom den fasta redaktionen stående medarbetarstab.
Hofrätten ankommit, äfvensom att sedan Kgens Bfhde den 21 derpå följande November anmodat Kgens Bfhde i Göteborgs län att utfärda lysning efter oftanämnde qvinnsperson, Landssekreteraren, ehuru längre tid förflutit, utan att svar härå ankommit, likväl icke å nyo inför Kgens Billdé föredragit ärendet förr, än ytterligare skrifvelse, enlig! Landssekreterarens först gjorda uppgift, den 10 December och, enligt hans senare förklaring, den 10 November 1850 aflåtits till Kgens Bfhde i Göteborgs län, och det svar med äskade upplysningar och yttranden blifvit afsändt, som den 14 December sistnämnde år till K. Hofrätten inkommit; ty och då emot Landssekreteraren sålunda förekommit, att han i afseende å omförmälte ärendes handläggning icke iakttagit den uppmärksamhet och drift, honom såsom Landssekreterare ålegat, pröfvade i förmågo af 1 kap. 12 § Itätteg.balken K. Hofrätten rättvist att härför fälla Landssekreteraren att böta trettio daler silfvermynt, som med tio R:dr banco borde utgå. Ofver detta utslag hafva underdåniga besvär icke blifvit anförda. De af mig, enligt sista berättelsen, anförda besvär hos Kongl. Svea Hofrätt öfver Domkapitlets i Upsala utslag angående tjenstefel af Komministern Isak
Staten icke egde någon laglig rätt, att lill obegränsad tid utsträcka dess anspråk emot enskilda , i afseende på jordens natur, mantal och ränta; att kronans äldre jordeböcker icke kunde eller borde anses innefatta gällande bevis om rätta förhållandet i dessa delar, och alt, i följd af dem, någon laglig rätt således icke kunde härledas, alt till krono-natur eller till Kronans egendom förvandla jord ocli fastighet, sorn under en längre tid varit uti enskild ego, och hvartill den enskilde förvärfvat éganderätt, genom arf, köp eller dylikt, samt derefter åkornmen lagfart och fasta, samt att på lika sätt frälsejord icke heller borde, på grund af jordeböckerne, till krono eller skatte kunna förvandlas, eller nuvarande mantal upphöjas, emedan det i alla tider varit Kronans, likasom enskildes skyldighet att bevaka sin rätt, och hvad hennes Embetsman dervid försummat, borde icke, efter seclers förlopp, från den enskilde kunna återvinnas. I öfverensstämmelse med hvilken åsigt, Molionairen föreslagit, att från Statens sida något anspråk icke må kunna väckas emot enskild man om förändring af hemmans natur och mantal, sådant det, enligt sista jordeböcker under tio eller kanske tjugu års tid, varit vid skattskyldigheten ansedt och beräknadt, samt att, enär i äldre jordeböcker upptagen grundränta, under de tio sista åren, oafbrutet varit ur jordeböckerne utesluten, eller ock upptagen till mindre belopp, än i de äldre, rättigheten att utkräfva den gamla högre räntan måtte genom försummad prasscriptionslid anses hafva upphört, och vid det gamla förhållandet förblifva. Troende Molionairen, alt, om granskningen af jordebockema på det föreslagna sättet begränsades, arbetet blefve verkställbar! utan tidsutdrägt och betungande kostnader för Slaten, enär det då skulle inskränka sig lill misskrifningars rättande, uteslutne lägenheters upptagande m. m.; och kunde de gamla jordeböckerne sedan tjena till historisk upplysning om äldre förhållanden, utan att likväl af dem finge dragas några slutsatser om de rätts-förhållanden, som i senare tider inträdt, och hvarom äldre handlingar icke innefattade några tillförlitliga anteckningar.
Djekne-penningarne hädanefter måtte ske lika som med de öfrige KronoUtskylderne, hvilka ingå till StatsYerket, än ock att K. M:t vid nästa Riksdag, efter föregången undersökning täcktes gifva R. St:r Nådig Proposition i ämnet. Och är inom H. BondeStåndet anmärkt, hufvudsakligen, att det vore destomeru orimligt att bibehålla ofvanuämnde afgift, som densamma känbarast träffade den fattigaste Classen ,• att bibehållandet af Djeknepenningarne stöde i strid med förslaget till en förenklad methode för GrundSkalternes utgörande och förkorrtning af jordeboken, äfvensom att man dessutom icke ägde någon upplysning eller åtminstone icke någon controll på huru medlen användes. Uti det återremitterade Utlåtandet anser Utskottet sig tillräckeligen hafva utvecklat de orsaker, af hvilka Utskottet funnit den ifrågavarande Afgiften böra, på sätt som sker, än vidare fortfara. Och som hvad ofvan blifvit anfördt icke gifvit Utskottet anledning att förändra dess i ämnet redan yttrade öfvertygelse, hvilken blifvit delad af de 2:ne öfrige RiksStånden, som bifallit Utskottets Förslag; så får, å den erhållne åter - 54 Stats-Utskottets remissen, Utskottet sådant H. R. och Allein samt Hederv. BondeStåndet tillkännagifva. Utlåtande, i anledning af K. M:ts Nådiga Remiss rörande den Forssel-ersättning, sora till Statsverket Rör gifvas af de Räntegifvare, hvilka blifvit befriade från skyldigheten att in natura lefverera Hö och Halm till Kongl. Hofstallet. Hos K. M. hafva R.
Låt sålunda t. ex. vara — för att nu först vända oss till vår på senaste tiden så flitigt bearbetade dramatiska literatur — låt t. ex. vara, att ett sådant stycke som hr Wijkanders “ Berta Malm “ kan synas hopskrifvet endast för att få tillsammans ett helaftonsspetakel och utan några som helst instinkter för det psykologiska elementets öfver-vägande betydelse i en dramatisk framställning, så står det dock å andra sidan lika säkert fast, att ett sådant stycke som t. ex. fru Agrells “ Räddad “, oaktadt en tydlig påverkan från ett visst väl bekant håll, dock är ett fullt sjelf-ständigt och allvarligt inlägg i en allvarlig fråga.Fast — äfven här torde det dock i opartiskhetens in-tresse vara skäl att i tid varna för en öfverdrift åt ett helt annat håll, hvilken öfverdrift kunde få desto lättare att göra sig gällande i en tid, då man som nu hos oss ännu får plikta för föregångarnes synder och hittills icke hunnit att öfver allt förvärfva sig något mera sjelfständigt innehåll för sitt författareskap. Sedan vi länge och väl på teatern suttit och varit nära att andligen svälta ihjäl med hr Sardou och i romanen likaledes fört en högst tarflig diet på de franska salongsäfventyren, tyckes det nu stundom vilja arta sig till en lika ensidigt eftertagande af Ibsen. Icke att detta mönster ju icke är ett bland de allra bästa, som i närvarande stund stå att finna; men det der “ dockhems-proble-metw kan dock i längden, oaktadt alla försök till variationer, komma att verka något väl enformigt. Med så verkligt originella författare som Bååth och Strindberg i främsta rummet och vidare, för att anföra ytterligare ett högt förtjent namn, fru Anne Charlotte Edgren vill det emellertid synas, som om man skulle hafva rätt till att hysa de bästa förhoppningar för vår svenska original-literaturs framtid. Endast undantagsvis synas dock den nya riktningens förkämpar hafva att hoppas något bistånd af våra äldre författare. Under det att man t. ex. i Danmark ännu kan få se män af den gamla skolan, såsom C. Hostrup i literaturen och den gamle biskop Monrad i politiken, sluta sig till de framåtsträfvande nya rörelserna, finner man der-emot aldrig något dylikt hos oss.
Men han ville ej k o m m a tillbaka till sina forna kamrater; han var j u numera det sämsta af allt: ett förloradt h o p p, en s o m svikit sin moder, sitt land o c h sitt regemente. Han hade lyssnat till sirensången vid stranden, hade ej haft kraft att styra båten g e n o m bränningarna, mot målet. Han gick u p p till de gamle generalerna m e d sänkt hufvud o c h tiggde o m transport till ett hufvudstadsregemente. De tyckte sig ej kunna neka sitt söndagsbarn denna sista gunst — och så blef han lejonet för dagen. Han, hvars röst kanhända skulle ledt hjälteleken på ärans fält, han blef en själfgjord clown åt sällskapslifvets Harlequin o c h Colombine, en stackare, som spolierade hvad han hade kvar af geni på kotiljongsturer o c h n y a klädesmoder. Man kunde knappast beklaga hans öde. Det var för litet för tårar, för grymt för löje. — Så dref han länge omkring, en rullande sten, på hvilken ingen m o s s a gror, tills han träffade henne, som förde h o n o m tillbaka till visheten, som lärde h o n o m, att den blå b l o m m a n endast växer på lidandets stig, o c h han var glad att det förunnats h o n o m att vandra den stigen för att finna den b l o m - Han hade aldrig kunnat få rätt klart för sig, huru de k o m m i t så m y c k e t tillsammans s o m de gjorde den korta tid, s o m gafs dem, ty han var numera en stel, otillgänglig man, hvilken egentligen aldrig, som m » n säger, sökte någon människa, utan s o m förde sitt eget, mänskliga lif midt i vimlet. Logogryf. Af tio delar små jag sammansatt har blifvit, Då jag i form af gåta härmed trä- der fram. Man annars uppå kullens topp en plats mig gifvit; A f y x och såg jag danad blef utträdets stam. Och fast jag sedan fått så stora, starka vingar, På platsen där man ställt mig än jag troget står.
— Det var ju i dag, som de två andra skulle brännas. Anders jakade. — Vet du Anders om de bekände till sist? — frågade hon tyst. — Åh, det var en fast ynklig syn, ska' I tro. Bägge nekade enständigt till synden. — Så du anfäktar dig mor! — inföll Lars vresigt. — Varit mer att undra på, om de varit rika och förnäma. — Den ena — återtog Anders — syntes fuller andäktig, med läsande och sjungande, knäböjande och händernas upplyftande, men Malin Matsdotter deremot skrek argt åt magister Olaus att han skulle lemna henne i fred, samt tackade derefter mäster Hvittlock och lät honom jernslå sig till händer och fötter, utan att göra något det minsta motstånd. — Gud vare då deras arma själar nådig, — sade mor Greta andäktigt. — Var hennes lättfärdiga dotter tillstädes? — frågade Lars. — Ja, far! Hon stod strax nedan för, men modern ville icke taga hennes hand! Ja hon fälde icke ens en tår, ska' I tro, utan ropade i stället, att det var dottern, som mördat henne — och många tyckte att detta var en onaturlig frimodighet. Denna beskrifning tycktes öfva en sällsam inverkan på mor Greta. När Anders slutat stirrade hon en lång stund framför sig utåt rummet, utan att yttra någonting. Under denna tystnad öppnades dörren och Fingerlisa steg in. Hon stannade nigande på tröskeln. — Stig fram Lisa och var inte rädd för oss, — sade mor Greta vänligt. — Hvar och en vittnar efter sitt eget samvete, kan tänka! — Tack mor för det ordet, — svarade Fingerlisa och förde förklädessnibben till ögonen — men inte ska' I tro, att jag ville Elsa något ondt. — Det har ingen heller sagt om dig, Lisa, men stig fram nu och stå ej längre som en tiggare vid dörren. — Nej se på unge mästarn, — utropade Fingerlisa och närmade sig Anders inställsamt. — Honom såg jag icke strax. Jo jo stackare, så han nu ser ut. Men Elsa var icke jänta att vänta på, kan tänka. Hon borde dock skämmas, för att ha' narrat en karl på sådant sätt.