Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Af handverkspersonalen är, i enlighet med kommitterades arméeorganisationsförsiag, 1 Gevärshandverkare vid hvarje bataljon af infanteriet i staten uppförd (i stället för, såsom nu omvexlande eger rum, 1 Gevärssmed och I Klockmakare). Då handverkare inom infanteriet har sig nu tilldelad 2:ne nummerlöner vid regemente och 1 \ sådan lön vid corps, föreslå kommitterade, som visserligen anse lämpligast alt handverkarne stå i nummer, men af förut uppgifna skäl icke velat tillstyrka nummerlöners användande uteslutande för aflöningsbehof, att blott en nunnnerlön må anvisas hvarje handverkare, men med tillägg af 150 Rdr såsom kontant lön, hvarigenom äfven den nuvarande aflöningen kommer att vid de flesta regementen blifva något förhöjd. Inom kavalleriet, der någon förändring i handverkarnes nuvarande antal och fördelning icke är afsedd, har deras lön, som utgör enligt 1833 års normalstat 225 Rdr, blifvit i billigt förhållande till lönen vid infanteriet, upptagen till 300 Rdr, att utgå endast i kontant, enär, då handverkaren icke behöfver vara beriden, det är olämpligt att nummerlön, med hvilken tjenstehäst följer, åt honom anvisa. 32. Då det egentliga ändamålet med regementenas musik är att utgöra under exercis och marsch på samma gång en ledning för trupprörelserna och ett lämpligt medel för sinnesstämningens öfvande, hafva kommitterade åsyftat en sådan reglering af indelda arméens musik, hvarigenom delta ändamål skulle kunna vinnas med möjligaste inskränkning i kostnaden. Härvid har dock icke fått förbises det nu rådande obilliga förhållandet, att arméens befälspersonal bidrager i väsendtlig mön till bestridandet af kostnaderna för musiken. Ett upphörande eller åtminstone en nedsättning för framtiden af dessa bidrag hafva kommitterade desto heldre funnit sig föranlåtne att antaga, som någon skyldighet i detta afseende icke åligger eller kan åläggas arméens befäl; och äro uppå delta antagande jemväl befälets löner af kommitterade bestämda, utan hänseende till afgifter för musiken.
Grefve G. F. Taube, hvilken, efter år 1833 erhållen öfverlåtelse af gällande contract, på arrende innehaft kronohemmanet! Edeby i Lofö socken, Färentuna Härad af Stockholms Län, bestående af 3:ne serskilde under Drottningholms kungsgård lydande hemman, Vestergården, Mellangården och Nedergården, hvartdera om | mantal, genom Färentuna Härads Syne-rätts den 27 Augusti sistlidet år gifna lagakraftvunna utslag, blifvit för åsidosatte byggnads-skyldigheter dömd arrende-rätten Förlustig och förklarats skyldig ej allenast att ersätta den skada, Kronan kunde komma att vidkännas genom minskadt arrende under återstående arrendetiden, utan äfven att till Kronan utgifva kostnaden för felande nybyggnader och reparationer, skattad till 6,744 R:dr 22 sk. Banco, samt Landtbrukaren Axel Odelberg, som för Grefve Taubes arrende-skyldigheter ingått i borgens-förbiudelse, hos Kongl. Kammar-Collegium sökt och den 27 November förlidet Bih. till R. St.
Till det mesta instämmande de grundsatser, som af den sista värda talaren blifvit yttrade, tillstår jag, att jag ej kan utgrunda hvaruti denna ga - Den 20 Februari f. nr. ianli består, men finner nu, att man lärer vilja vinna den derigenom, alt en så stor summa, som man berättar de tre Stånden hafva beslutat, insattes i reda penningar. Jag tror, lika med Frih. Stjernstedt, att detta belopp bör bero af bankbolagen att sjelfva bestämma. Med några ord hoppas jag kunna visa, alt om 10 eller 20 proc. mer eller mindre contant inbetalas, så vinnes ej det ändamål man dermed söker. — Naturligtvis är det hvar och en förståndig directions ögonmärke, då den lånar ut af bankens credilsedlar, att deras utelöpande belopp skall hafva ett visst förhållande till den inneliggande riksmynts-cassan. Den direction, som släpper detta ur sigte, är icke vuxen sitt kall. Om t. ex. 4° proc. af grundfonden skall contant insättas, så manas directionen derigenom att efter en viss antagen proportion emellan inneliggande riksmyntscassa och utelöpande creditsedlar och till undvikande af ränteförlust, genast på en gång släppa ut liera creditsedlar än om mindre vore inbetaldt. Om man t. ex. antager att dubbel summa creditsedlar emot inneliggande riksmynt kan utgifvas och 4° i:^r ®ro inbetalte, så lemnar man ut 80 r:dr; men om endast 10 r:dr aro inbetalde, så lemnar man ej ut mer än 20 r:dr. Det blir således bestämdt samma förhållande, och lika mycken förmårga att göra téte emot utvexling i det ena som andra fallet. Jag anser således mycket bättre, att man börjar med en mindre contant insats, då fluctuationer i allmänna rörelsen undvikas. Det är bättre att så småningom föröka den utelöpande credit-sedelstocken i förhållande till dea tillvext riksmy ntscassan får genom bankens omsorgsfulla styrelse. Förlitar man sig endast och allenast på den contanta insatsen, så bedrager man sig alltför mycket.
Desie inffränkte sig likwäl, sä wida mig bekant är, til reducrion af 122 man och 220 hästar af LifGardet til häst och 200 hästar af' Mörnerska Husarerne. Sä wäl de Officerare af förstnämnde Regemente, som i anledning häraf blefwo reducerade, som hela Officers corpsen ivid f. d. Swenska Gärdet, hwilket förut war uplöst, stäldes pa ätta ars åtnjutande af sine löningswilkor. Befälet wid Adelsfanan och wid f. d. Östgötha Cavallcrie behöllo deremot löner och boställen pä lifstid. Principen til denna skilnad i behandling har jag aldrig kunnat utfinna, och jag tror mig weta, alt äfwen inom 1829 ars Skats-Utskott wörö tankarne delade. Såsom merendels bortcommenderad eller af tjenste» sysselsatt under 1809 ärs Riksdag, kunde jag dä ej Härom wäcka motion, och afhölls derifrån wid igro ärS Riksdag genom den gräns för öfrverläggningsämtten desie Ständer sig föreskrefwo. Jag anhäller fördenskull om tilständ att nu kalla Ståndets upmärksamhek pa detta amne och frägar hwad grund kan wäl gifwas för denna skilnad i behandling? Manne att det ena är indelt och det andra wärf»vadl? Omöjligen!! Det är redan illa nog att rvärfrvade Officerare äro sa swagt lönre i jemförelse med en del af indelte, utan att deras sysilor också skola wara osäkrare. Ej eller kan för Adelsfanans be - frd Ben 22 Iunii. befäl anföras det skäl, att det är såsom tjenstgöran* de att anse, emedan det när som hälst kan cominenderas, ty Swenska och Häst Gardets reducera, de Olsicerare more ej blott a'k salom tjenstgörande <m anse utan wöro wer?eligen tjenstgörande när de reducerades. Jag wel, atl man ansör särskilda Konungabref och förordnanden.
Hvilken motvilja, hvilken leda jag får för dig!» »Ar det så? Låt oss då gå hvar åt sitt håll. Den saken är enkel», sade modern i det hon reste sig från bordet med ett lugn som stack alltför bjert af mot sonens bitande bitterhet för att kunna vara naturligt. »Så säger du med munnen», fortfor han i det han förgäfves sökte anslå sin kallt sarkastiska ton. Men rösten darrade. Hennes synbara lugn verkade på honom som en förolämpning som när man håller en spegel för ansigtet på en menniska när vreden förvridit hennes drag. Han blef besinningslös som en sårad tjur. Han rusade blindt framåt framåt. Han kände ingenting, tänkte ingenting, hade blott en enda förnimmelse: att han måste rifva henne ut ur detta lugn, som tryckte honom likt en skam. »Men i ditt sinne vet du, att om du inte förifrar dig, om du bara behåller kallblodigheten, så har du ett öfvertag, så har du i sjelfva vårt rent animala förhållande af mor och son ett hemlighetsfullt band öfver mig, som jag inte skall kunna vrida mig ifrån. I ditt sinne ler du öfverlägset åt mina försök att stryka dessa band af mig. Du vet att om du bara inte förgår dig, om du bara är den oåtkomliga, lugna som aldrig tycks begära någonting, som endast är likgiltig, då skall jag inte kunna frigöra mig. Ah, du känner mig! Men du känner mig inte nog.» Modern var blek ända ut på läpparne, ögonen hade svartnat som kol och hon grep hårdt om en stolrygg, men rösten var så djup och tydlig och lidelsefri som om hon talat till en flock besökande i sitt museum. »Säg icke mer just nu» och hon fäste de kyligt svarta ögonen på hans nervösa, rörliga ansigte »låt mig behålla min sjelfbeherskning; det är bäst för oss båda. Du kan få gå. Jag håller dig icke kvar» hon slog ut med båda händerna, som för att visa att der icke fans några band »och du kan komma igen, om du får lust. Vi äro då fria båda. Men säg icke mera nu!» »Skall det betyda, att din vrede är så förskräcklig?» sade han hånfullt. »Det skall betyda att jag är mycket häftig och att mitt tålamod har en gräns.»
Om R. o. Ad. nu skulle antaga detsamma, vore Ståndet derigenom förhiudradt att antaga förslaget N:o 2. Jag får derföre föreslå, att första punkten af Betänka lägges till handlingarne. H. Exc. Hr Gr. o. Landtm, förklarade, det han ej kunde framställa den af Hr Adelborg nu begärda proposm, enär nyssnämnde § i R.F. uttryckligen innehåller, att öfver hvilande grundlagsiörslag endast med ja eller nej skall kunna beslutas. Gr. af Ugglas: Då Hr Adelborgs sista yttrande tyckes innebära, att han, liksom kanske åtskilliga andra Ståndets Ledamöter, icke rätt förstått H. Exc. Hr Gr. o. Landtm:s förklaring, anhåller jag, det H. Exc ville ännu en gång meddela Ståndet, att R. o. Ad. är i alla händelser oförhindradt, att till behandling företaga och bifalla förslaget N:o 2. I ani. häraf yttrade H. Exc, att han, för att efterkomma Gr. af Ugglas’ önskan, ville uprepa sitt förut gjorda tillkännagifvande, att det läge i sakens natur och jemväl vore i den under andra punkten a( Utsk:s Mern. intagna anin. påpekadt, att, om än ett RiksSt. antagit förslaget N:o 1, samma Stånd vore oförhindradt. att till afgörande företaga och antaga förslaget N:o 2, för den händelse, att förstnämnde förslag ej blefve af samtlige MedStrn antaget. Härefter framstälde H. Exc. propos. å det nu förev:de grundlagsförslagets antagande, och då svaren dervid uf föllo med starka ja, jemte några nej, förklarade H. Exc. sig hafva funnit ja öfvervägande. Frih. Stael von Holstein: Då jag icke anser det löna mödan att begära votering, får jag endast anmäla min reservation mot det nyss fattade beslutet. Sedan H.
Son, får Utskottet, med åberopande af de upplysningar förenämnde utlåtande N:o 16 derom innehåller, och hvaribland jemväl förekommer, att, genom Peterssons nithilia bemödanden, återstoden af kapitalet, utgörande 5,059 R.dr 4 sk. 6 rst., blifvit, efter afslutandet af redovisningarne för samtlige gäldenärernes konkursmassor, Lönekontoret godtgjord, tillkännagifva, att, eldigt det utlåtande som från Direktionen öfver Lånekontoret blifvit i anledning af förevarande ansökning infordradt, år 1852 till kontoret influtit en icke påräknad utdelning utur urarfva-boel efter aflidne Grosshandlaren Paul Melin af 322 R:dr 10 sk. 5 rst., hvarigenom summan af oguldna öfverräntan minskats till 4,093 R:dr 18 sk. 9 rst., allt banko; Och har bemälde Direktion, vid det förhållande, att öfrige nu qvarlefvande gäldenärerne för besagde lån, nemligen J. R. Melin, eller andre bolagsmannen i handelsbolaget Paul Melin & Son, hvilken, efter er hållen lejd till riket återkommit, och förre Landtbrukaren Wedelin, befinna sig, utan några tillgångar, i saknad af det nödvändigaste, samt att utsigterna för Petersson att, med en talrik familj, sig uppehålla, sedan år 1851 betydligen försämrats, till ansökningen tillstyrkt bifall.
Jag vill blott nämna, att Sverige, utom honom, troligen icke nu stått på den punkt, hvad ångmachiners fullkomnande vidkommer, serdeles i application till skeppsfart, hvaruti vi för närvarande, till hållighet och beqvämlighet, kunna täfla med hvilket land som helst; och hvarvid man ej får lemna obemärkt, att ehuru redan i så många år mönster af Herr Owens machinerier kunnat tagas, och fastän han icke ägt uteslutande privilegium till sådanes förfärdigande, likvist ingen ännu tilltrott sig, eller lyckats att täfla med honom uti slika arbeten. Jag anser derjemte så mycket mera nödvändigt, att en sådan man uppmuntras, som han öfvergifvit sitt eget land för ett främmande, och här låtit naturalisera sig och sin konst, samt under sina mångåriga mödor lärer haft sig ganska ringa inkomster besparda, men väl lidit motgångar och större förluster. I betraktande häraf, äfvensom att den Stat, som är njugg i beräkningen, då en ovanlig konstflit bör uppmuntras, samt derigenom afskräcker skickligheten att bosätta sig inom dess landamären, alltid skall bli stående på en lägre punkt af den allmänna Den 7 September f. m. 133 bildningen, än andra mera frisinnade, får jag härmed tillstyrka: att Fabriksidkaren Owen må, såsom en skyldig gärd af Staten åt hans flit, uppoffringar och förluster, erhålla den projecterade afskrifningen å 32,ooo R:dr B:co af sin skuld till ManufacturDisconten. Och som det är af stor angelägenhet, att en man, med den verksamhet honom både är tillerkänd och skall tillerkännas, äfven blir iståndsatt med sina nyttiga arbeten fortfara, får jag likaledes tillstyrka, att det af honom begärda lånet å 5o,ooo R:dr må, genom serskildt anslag, emot de erbjudne säkerhelerne beviljas. Hvad sist vidkommer den föreslagne pensionen, tror jag den vara för honom mindre väsendtlig, att nu, under sin verksamhets-period tillerkännas.
Hvad åter beträffar frågan om behofvet af en lag, som stadgar här ifrågavar. äfventyr för dem, som ej fullgöra sina inbetalningar, så är jag af den tanka,j alt delägarnes''förbindelse är gällande genom actieägarncs godkännande af bolagsreglorna. Dertill behöfves således ingen lag; men då olika meningar härom uppstått, och man trott det vara för allmänheten nyttigt att hafva ett sådant stadgande, vill jag ej motsätta mig, att det intages i lagen, ehuru öfverflödigt det är, enär mycket annat, som är öfverflödigt, blifvit infördt, och detta då äfven kan följa med. Hr von Troil, Emil: Jag är af den tanka, att i actiebanker hela capitalet inom kort tid bör insättas, på det banken må grundas på realcredit; men sedan medelst vote - Den 21 Mars £ ra. ring i sista plenum genom en sinkadus bestämdes ett belopp för teckningssumman, hvarigenom privatbankers uppkomst är nära omöjlig, finner jag ej annat medel att hjelpa detta, än alt afslå den nu ifrågavar. §, och sedan en lagfaren ledamot upplyst, att ingen lag beliöfves, för att försäkra gällande kraft åt föreskriften om actieägares förlust af actien vid försummad inbetalning, tror jag således, att denna § helt och hållet kan borttagas. Frih. Stjernstedt, Theodor! Jag instämmer med Hr v. Troil, att om man ej förut beslutat ett så stort hinder för privatbankers uppkomst, hade denna § kunnat qvarstå; men nu anhåller äfven jag-, att den må utgå, helst man ej för solidariska banker stadgat en sådan föreskrift. 21 § i Gr. Frölichs förslag upplästes. R. o. Ad. ansåg såväl Utskrns 20, som Gr. Frölichs 21 § böra förfalla. 21 § af Utskottens förslag. Om denna § antoges, skulle den komma att slå i motsats mot den redan antagna § i Gr. Frölichs förslag, hvarigenom upplåningsrörelsen blifvit inskränkt lill 5o proc. af grundfonden. Den kan således ej bifallas, utan måste utgå. Hr von Troil:
lärarinna dels i Rasbo socken, dels i Upsala till 1 juni 1888, då hon lämnade sin plats och genomHon satt med ögonen stirrande ut i rymden. Så gick en kurs hos fröken Elsa Borg, hvarefter hon bröts tystnaden af en häftig hostattack, som s k a tillsammans med fru Westlind samthrr Sjöholm och kade furstinnans hela kropp. » Jag är en stackare, » sade hon ansträngdt. » NejWalldén lämnade hemlandet den 18 april 1889 för att utgå till Kongo. Här verkade hon såsom nej, j a g b a r icke lång tid härnere kvar. Men, lärarinna med stor framgång och allt såg s å lofHerren vare lofvad! Jag h a r ett hem däruppe vande ut. Förlidet år kom hon till hemlandet för ofvan skyar och stjärnor. Låtom oss sjunga en Sjung om det saliga att stärka sina krafter, men h o n hade dock icke sång, innan vi skiljas. länge ro att stanna här. I slutet af året reste hemmet. » hon därför med missionär Skarp, som då ock Och sången tonade: återvände, samt hans fru. Länge fick hon dock » Ack, saliga hem hos var Gud, icke fortfara med sitt ånyo påbörjade arbete. Den där den lefvande elf rinner fram, 5 april erhöll hon vanlig lindrig feber. Den 8 där de frälste i skinande skrud inställde sig hematurian. Och den 20 ändades böja knä för det slaktade lam! » " hennes lif. Efter en kort, gemensam bön bröt sällskapet upp. Furstinnan tillvinkade dem från verandan sitt farväl. Hon såg så trött ut. När Anna Lugn och Kerstin åkte tillbaka in Djurgårdsteatern återupptog i måndags det roliga till staden, var Kerstin mycket tyst och tanklustspelet » Fruarna Montanbréche ». Stycket visade full. sig hafva i behåll sin gamla dragningskraft. Ut» Hvilken kvinna! » sade hon cn gång till sin fördt med rask fart och lif, höll det åskådarne väninna. » Ack, den som kunde likna henne i hela tiden i den muntraste stämning.
Under tiden för denna berättelse har en af ortens vigtigaste angelägenheter blifvit löst, i thy att den både tunga och ojemn t fördelade roteriugsbörda, hvarmed provinsen Jemtland från äldsta tider hardt varit tryckt, numera är vorden för framtiden så ordnad, alt provinsens invånare derigenom fått en förnyad, kär anledning att tacksamt erkänna och vörda Eder Kongl. Maj:ts landsfaderliga omsorger för deras väl. böre det af Konung Cail XI under den 15 November 1689 för Jemtland gillade Indelningsverk var kneklehållet derstädes obestämdt och till - 21 fälligt; men enligt det derigenom antagna kontrakt af den 7 September 4688 bestämdes ett dragonhåll af 4,048 man gemene och korporaler; hvartill sedermera, jemlikt Kongl. Brefvet den 30 April 1690, kom ett kavalleri-kompani af 400 man, att ställas under befäl af Chefen för Dragonregementet, hvilket likväl aldrig varit beridet, eller de såkallade rusthållarne betungade med hästars och sadelmunderingars anskaffning och underhåll. Vid den roteindelning, som blef en följd af förenämnde stadganden, gjordes föga eller intet afseende å de roteringsskyldige hemmanens förmåner och deraf beroende förmåga att roleringen uppehålla, utan hvarje hemman eller hemmansdel sattes till hel rote; dock anslogos af hemmansräntor inom provinsen 20 daler silfvermynt till hvarje dragonrole; äfvensom till understöd åt rusthållen likaledes anslogos hemmansräntor och afradspenningar i Jemtland jemte augmeutsräntor i Medelpad, till ett belopp af 40 daler silfvermvnt för hvarje nummer; hvarjemte, i anseende till den svaga rustningsräntan vid kavalleriet, det genom nådigt Bref af den 24 Mars 1692 stadgades, att 600 daler ograverade hemmansräntor i Medelpad skulle indelas, att, vid skeende afgång på munderingar, för rusthållarnes gemensamma räkning såsom ett reservkapital vara att tillgå.
Utsk. af Rikets Ständers underdåniga anhållan, att de oeconoraiska Författningar, som blifva utfärdade, först efter en viss tid måtte sättas i verkställighet. Under den ig sistlidne Februarii liar från Högloft. Ridderskapet och Adeln, Vällofl. Borgare-Slåndet, samt Hedervärda BondeStåndet, Utskottets i ofvanberörde ämne och under den 5 i samma månad afgifne Betänkande blifvit återremitteradt, på grund af anföranden, innehållande hufvudsakligen, att de af Herr Iliessleiterj uti dess vid Betänkandet fogade Reservation, uppgifne flere händelser skola styrka, det Regeringen icke ansett Rikets Ständers underdåniga skrifvelse den 12 Julii 1823, rörande viss tid för verkställigheten af Oeconomiska Författningar vara af den vigt, alt behörigt afseende blifvit fästadt derå, och då dylika Författningar, när de efter kungörandet verkställas med en hastighet, som icke står i billigt förhållande till möjligheten att göra verkställigheten ändamålsenlig, alltid skola hafva ett högst menligt inflytande både på den enskilde medborgarens och det allmännas väl, är det yrkadt vordet, att Rikets Högloft. Ständer måtte förnya 3o Besv. och Oeeon. Vtsk. Utl.-de. N;o i3~. deras i förenämnde skrifvelse gjorda underdåniga anhållan. Vid besvarandet af hvad sålunda anfördt blifvit, får Utskottet vördsamligen yttra, att de i ofvanåberopade Reservation uppgifna händelser, hvarigenom styrkas skulle, att åtskilige Författningar blifvit, efter utfärdandet, för tidigt satte i verkställighet, ingalunda bibringat Utskottet öfvertygelsen om nödvändigheten att förnya den underdåniga anhållan, Rikets Ständer redan vid i8a3 års Riksdag framburit.
Vill man nu vara förvissad om, att ej någon obehörig inteckning graverar ens hemman, ser jag, under nuvarande förhållande, icke någon annan utväg, ån ali man måste vid hvarje ling utlösa gravationsbevis; men som delta ej torde vara lämpligt, jemte det 512 Motioner i Bonde-Ståndet 1862. N:o 329. jag anser ofvanberörda Kongl. Förordning lemna domare alltför stort rådrum att efter eget godtfinnande uti intecknings-protokollerne intaga hvilka handlingar som helst; så och till förekommande af de olägenheter, som här ofvan blifvit anförda, får jag härmed vördsamligen föreslå: då inteckning sökes på ej mindre lifstidsstädja och undantagsaftal, ån ock all annan afhandling om nyttjanderätt till fast egendom å landet, som på viss tid eller lifstid upplåten är, tillämpas enahanda grunder, som i lag föreskrifna äro, angående inteckning af skuldebref, så att inteckning ej må beviljas, med mindre hemmansegarens åtkomsthandlingar dervid företes, samt denne antingen i afhandlingen inteckning medgifvit, eller ock blifvit i saken hörd. Om remiss lill vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 29 November 1862. Nils Pelersson, från Calmar län. Af H. Öbom från Norrbottens län, om anslag åt en provincialläkare inom Neder-Luleå socken. För närvarande utgöra Piteå och Neder-Luleå socknar i Norrbottens län ett provinciallåkare-distrikt med station för läkaren i Piteå. — En läkare för båda dessa socknar, af hvilka Piteå med Elfsby kapellförsamling har en folkmängd af omkring 11,800 och Neder-Luleå något öfver 8,000, är dock alldeles otillräcklig. — Dessa socknars vidsträckta yta, utgörande för Piteå 41 qvadralmi! och för Neder-Luleå 10 qvadratmil, gör det nära nog omöjligt för en läkare, alt ombesörja sjukvården i dessa båda socknar. — Mången gång är det i sådana vidsträckta distrikter omöjligt att kunna anskaffa läkare, förrän all hjelp är för sen, om ock läkaren vore oförhindrad alt vid kallelse genast begifva sig till den sjuke.
Om ocksa de sanningar han framstiiller icke gro nya, s&amp; uttalas de dock med en sidan omisskanndig karlek till ungdomen, med s i mycken tro pii dess bildbarhet t.ill att Astadiromma en bättre tidsanda och s&amp; mycken förhoppning om att saken kan lyckas, om man f&amp;r öga för bristerna, att det, när man läser boken med dess m h g a subjektiva hansyftningar, förefaller som om man samsprAkade med en gammal och god viin, meddelade sina bekymmer och fick rad, uppmuntran och trbst i gengäld. Vi skola icke inga pA nagon närmare utlaggning af arbetet, men vi önska det stor spridning och framför allt, att man icke blott läser det utan ock modigt och förtröstansfullt griper sig an med att i egna förhllllanden söka tillämpa dess kloka fingervisningar. A. K-dt. Herman Bang: Digte. Förstin I an eller hvad? mzuspci. Det gifves, sager hr Bang, dagar d&amp; lians sjal likt spindeln sitter ensam och spinner - tomhet. Resultatet af denna intressanta gymnastik föreligger nu i en samling " Digte. " Och hr Bang har presterat det mesta möjliga. Med smak och komfort har han lyckats arrangera At sig ett verkligt litet gehenna (diktadt, d. v. s. poetiskt) med forstorande trymiler fran golf till tak. Och som en Dalai-Lama i fickformat, med attityd af Oswald, slutscenen, ligger han och beundrar, stirrande i speglarne - " det store Tomme. " " Det store Tomme " tager sig för öfrigt, tycka vi, nästan bast ut rent typografiskt, i det lackert glesa trycket. Hr Bangs smarta &amp; r kolossal. Det g i r dock an s&amp; länge han har den att gladja sig ht. Men ibland &amp; r hels lifvet dödt, och sjalfva det sista lefvande, sorgen, " dröjer blott kort i likets hus ' - " sorgen, det sista, skuggan efter lifvet som gick. " DA har det " moderne Sjaeleliv " ' intrade, och den intressanta, den gr&amp;, den geniala likgiltigheten kommer.