Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hos Rikets Ständer har fråga blifvit väckt om öppnandet af transito-handel mellan Sverige och Norrige; i hvilket afseende blifvit aufördt, hurusom i sednare tider något exempel knappt torde kunna företes, att ett land, som har en del af sina landskap närmare belägna till en grannstats hamnar än till sina egna, blifvit förvägradt att till grannstatens stapelstäder, utan erläggande af tull, införa de varor, det utrikes ifråh behöfde, och att derifrån mot en mindre afgift transito landeller flodväg vidare transportera den till sina egna gränsetnllkamrar, för att der låta dem undergå behörig förlullning; att sålunda t. ex. Pohlen kunde föra sina varor transito öfver Preussen, Böhmen likaledes genom Preussen och Sachsen, södra och vestra Tysklands Stater öfver Belgien och Holland, samt Schweitz både öfver Belgien, Holland och Frankrike, oaktadt dessa stater vore i politiskt hänseende från hvarandra fullkomligt åtskiljda; alt deremot mellan de nära politiskt förenade länderna Sverige och Norrige icke förefunnes ett sådant på billighet och ömsesidig fördel grundadt kommunikationsmedel, hvilket dock för ett och annat af Sveriges landskap, såsom Jemtland, vore af vigt, enär detta landskap hade betydlig fördel af att hemta utrikes förnödenhets-varor från Norriges vid Atlantiska hafvet belägna hamnar, i hvilka man nemligen genom befrielsen Irån så väl Öresunds-tullen, som algifter lill Handelsoch Sjöfarts-fonden, tolag m. m., — den längre transporten oberäknad, — erhölle varorna för vida bättre pris än i någon hamn vid Östersjön, hvartill komme alt transporten öfver Norrige vore mindre dyr och kqmmunikationen deremellan och utlandet under alla årstider öppen, hvilket ej vore förhållandet med den Östersjöhamn, Sundsvall, hvarifrån Jemtland eljest måste hemta ifrågavarande varor, äfvensom 136 Expedilions-Utskottets Förslag till underd.
I afseende pä den del af 4:de Kap., sorn handlar om kassor, af g i fl er och redovisning, är af Herr Hydin yrkadt, alt, i stället för den i 135 § omförmälda frivilliga gåfva, hvilken de förmögnare lärjungarnes föräldrar borde uppmanas att till skol-kassa erlägga, mätte, med afseende å det häraf härflylande obehag för så väl uppmanande, som uppmanade och enär den i gamla skol-ordningen påbjudne afgift till skol-bibliolhek ieke blifvit i nya författningen intagen, stadgas en afgift af 2 Ii:dr R:mt af hvarje bemedlad lärjunge, som i elemenlar-läroverk intages, att användas lill inköp af brukliga läroböcker, kartor m. m., som af meddeilösa lärjungar skulle kunna till låns bekommas. I sammanhang med den af Herr Cederschiöld väckta motion om ändring i Skol-sladgan, för hvilken Utskottet här ofvan redogjort, har samme motionär framställt följande förslag, som ej afse ändring i berörde stadga, nemligen: A) "att student-examen ställes i fullkomlig öfverensstämmelse med fordringarne "i skolan, samt att för undergående af fullständig student-examen erfordrades att "blifva approberad uti alla dithörande ämnen, således, med undantag uti latinska språ"ket, uti hvilket endast de underkastades examen, som sådant önskade;" B) "att alla s. k. preliminär-examina afskaffas, så att, efter aflagd fullständig "student-examen, fackoch special-studiet kunde vid universitetet genast börjas;’’ C) "alt till prest-examen icke fordrades latin och hebreiska för andre, än som "önska de högre betygen;" Z?) "att den nuvarande philosophiska magistergraden afskaffades, samt i stället "inrättades magistergrad för hvarje särskild vetenskap;" och E) "alt Kongl. Maj:t måtte i Stockholm nedsätta en af sakkunnige personer "beslående kommission, inför hvilken den nu, för vinnande af inträde uti Statens embetsverk, stadgade examen skulle afläggas.”
Jag vill blott till besvarande upptaga de skäl, som blifvit anförda för återre 9 a. «8 i3S Ben 4 JuH. miss af betrink. Man liar dervid begärt ytterligare upplys-» ningar; men 11. o. Ad. torde af den framställning om förhållandet, som Ulsk:s betänk, upptager, påminna sig, att detta mål redan blifvit utredt af vederbörande auctöriteter, och att Friherrinnan Eneskjöld sökt ersättning i laglig väg, men icke kunnat få någon. Justit.ombudsmannens berättelse vid sista riksdagen innehöll, att åtal genast anställdes, så snart bedrägeriet upptäcktes, och målet har sedan blifvit pröfvadt, dervid domstolarila frånkänt Friherrinnan Eneskjöld ali ersättning hos någon annan än Landin, som saknat tillgång. Hvad för öfrigt angar den upplysning, man af Utsk. begärt, att på förhand måtte bestämmas, hvar medlen skola tagas, så tror jag icke, att det för nu ifrågavar. beslutet kan vara så angeläget att känna, om medlen skola utgå directe ur Kiksg.-cont, eller på annat sätt; alltnog, att ersättningen beviljas af statsmedlen. Verkan är alltid densamma, att nemi. staten betalar, hvad en enskild lidit genom en sådan besynnerlig sammankedjning af omständigheter, att en dylik händelse knappt är tänkbar. Frih. v. Knorring har val omnämnt ett exempel derpå, hvilket jag förut icke kände, men tilläfventyrs finnes deri någon olikhet; åtminstone förekommer den skillnad, att sådan juridisk ansvarighet, som Friherrinnan Eneskjöld sökt göra gällande, aldrig varit ifrågasatt. Beträffande åter obehöfligbeten af den und. skrifvelse, som Utsk. föreslagit, så är det val möjligt, att den icke är nödvändig. Den innehåller likväl tvenne saker, nemi.: för det första, att bestämda föreskrifter till förekommande af dylika händelser måtte meddelas, der sådana kunna erfordras, hvaraf följer, att om de ingenstädes erfordras, behöfver K.
Votonlär vakansfonden(sid. 1127, §, 6). — „— MililLe-boslällskas^ans ställning (sid. r 3o, § 1). — „— frågan , burn vida Statsverket icke borde bestrida aflöningen för åtskilliga., vid Kongl. Krigs-kollegii serskilda kassors och fonders förvaltning behöflig» embetsoch tjenstemän (s. e34» • 35). — „— Kongl. Förvalt ningens af Sjöärendena hufvudbok, samt redovis ningen i allmänhet för 5:te HufvudtiteTns medel (s. i5i, § 1). — , — wti Kongl. Sjöförsvars-departementets Kommando-expeditions. räkenskaper afförde utgifter ”till af Kongl. Majrt kända helio k” (sid. 1 5q). — „— granskning af Kongl. Styrelsens öfver fängelser och arbetsinrättningar i riket räkenskaper (sid. 173—183), röjning i lösnings-piisel för Salpeter (sid. 198, § a). Slala-Ulskottets Utlåtande, A o 30. 3 20:0 angående hemställan, huruvida icke en och samma embets-myndiahet borde redovisa för så väl krut sorn salpeter samt handlägga alla ärenden rörande dessa båda artiklar (sid. 1 <)4, § 3) och 21:0 —„— inventering af salpeterfondens sakerhetsbandlingar (s. ig5, § 4)* Da uti i845 års revisionsberättelse omförmälda anmärkningar, sorn nu påkallat Utskottets yttrande, upptagas här nedan serskildt för hvarje Verk eller Inrättning, på sätt tillförene jemväl egt rum. Kongl. Stals-KontoreL § *• (Revisionsberättelsen, pag. 34- Fork!, pag. 258.) Revisorerne hafva anmält, att bland reservationerna i RikshufvuJboken upptages en summa af 85c) r:dr a sk. 2 r:st., utgörande behåll ning
» När allt kommer omkring, skulle jag hellre vilja höra Jenny tala än sjunga, så beundransvärdt än detta är, » skrifver mrs Stanley, biskopen af Norwich hustru, till sin syster mrs Augustus Hare i september 1847 efter en hänförd skildring af, hur hon kunde sjunga. Detta är i sanning en högst slående anmärkning, som icke kan med nog eftertryck upprepas, emedan den kläder i ord det obeskrifliga intryck, som denna stora konstnär lemnade efter sig i minnet och hjärtat hos dem, hvilka stodo henne närmast. » Jag skulle hellre vilja höra henne tala än sjunga! » Längre fram på hennes bana möta vi åter samma instinktiva intryck, hvilket visar, att detta var från början till slut det mest betecknande draget i hennes karaktär. V i anföra några uttryck ur anteckningar, gjorda af mr Parker Willis vid tiden för hennes amerikanska turné i november 1850. Dessa anteckningar uttala sig på ett särdeles lyckligt och lifligt sätt om den särskilda punkt, vid hvilken vi här fästa oss. D e förtälja, huru författaren, förtrollad genom den magiska inflytelsen af hennes sång, vinner förmå- nen af ett samtal med henne, och verkan är just den, som innebäres i mrs Stanleys lyckligt funna uttryck. Han kan icke motstå det intrycket, att hon kunde ha skrifvit åtminstone lika briljant, som hon sjöng, och att det i alla händelser varit blott omständigheterna, som fäst henne vid hvad han tillåter sig kalla » hennes mindre mästerskap ». Det förekommer honom, som om hon vore » en skaldinna », hvilken sången » hindrat och vilsefört ». Han anmärker särskildt såsom förklaringen till hennes skaplynne » hennes ovanligt snabba och fulländade förmåga af koncentrering ». » Det må ha varit hvad ämne som helst, så riktade hon genast sin själs » solglas » mot det samma. Det tilldragande hos henne kommer icke uteslutande från hennes röst och från ett välvilligt hjärta. Då själen förnimmer hennes annalkande, igenkänner den likasom fjäten af en högrest ande, helgjuten och harmonisk i sina proportioner. V i skola nog få beundra utsöktare gåfvor hos henne än hennes röst. » Det skulle vara svårt att finna ett bättre och fullare uttryck än detta för den mening vi vilja uttala — den mening, den känsla, att Jenny Lind icke var mindre, utan mera än sin konst.
I anledning af denna motion får Utskottet upplysa: att fängelset på Långholmen, efter att först hafva varit till spinnhus användt, blifvit år 1,826 under benämning af “Korrektions-inrättning* upplåtet till förvaringsort för manspersoner från norra och medlersta delarne af landet, hvilka för bristande laga försvar blifvit till allmänt arbete dömde; att, sedan Kongl. Maj:t år 1842 i Nåder anbefallt upprättande af en krono-arbetskorps, bestående, bland annat, af alla dylika manspersoner, hvilka voro fullt arbetsföra och vid en ålder af 18—55 år och alla desse i följd deraf intagits vid nämnde korps, största antalet af de uti ifrågavarande fängelse förvarade fångar under de uästderpåföljde 4 åren utgjorts af sådane för bristande laga försvar dömde karlar, som icke varit vid den för anställning vid krono-arbetskorpsen bestämda ålder eller arbetsförmåga, hvarförutan i fängelset varit intagna dels de kronoarbetskarlar, hvilka, enligt 32 § i reglementet för krono-arbetskorpsen af den 8 Augusti 1842, blifvit för opålitligt förhållande vid korpsen til! fängelset förflyttade, dels fångar af mankön, som, enligt Kongl, brefven den 4 Februari och den 3 Juni 1766, i Stockholm blifvit dömde för “itererad vanart11 och hvilka i ro ett slags strafffångar, dels ock bekännelse-fångar; att sedermera samma fängelse, i anseende till brist på utrymme inom fästnings-fängclscrnc, år 1847 upplåtits jemväl för fästningsfångar; hvadan fängelset pa Långholmen, som numera benämnes “Straffoch Arbets-fängelse“ för närvarande innehåller nedannämnde, i olika afdeiningar frun hvarandra sknjda, olika slog af fångar, med hvilkas anta! förhållandet den 2.1 innevarandemanad var följande, nemligen: Allm Bese.- och Ekon.-Utskollets Betänkande, N:o 33. 21! Fästningsfångar, dömde på viss tid 304. deraf 10 undergå fängelse-straffet i cell.
Vilja vi nu derjemte af utländningen köpa allt hvad han lemnar oss af bättre beskaffenhet och till billigare pris, än våra egna näringsidkare förmå, så blifva vi desto förr urståndsätta att afbörda vära utrikes skulder. Söker Sverige deremot bereda uppehälle åt sina medborgare derigenom, att det skaffar landtmannen afsättning i städerna och vid bruken, samt stadsboerna afsättning på landel, så kunna samtlige, i möjligaste måtto oberoende af utländningen, uppehålla hvarandra. Detta synes deremot svårligen låta sig göra, när man uphäfver det skyddande näringssystem, hvilket Sverige hittills iakttagit och hvarigenom det hindrat utländningen att undersälja både våra landtman, bruksegare och stadsboer. Jag kommer slutligen till sådana tullnedsättningar, genom hvilka raan förspillt inkomster åt Staten, utan att gagna dem, hvilkas fördel man ville bereda och der man följaktligen skadat det allmänna, utan annat utgrundeligt skäl, än begäret att tillfredsställa en tom theories fordringar. Af sådan beskattning är tullnedsältningarne på åtskilliga fiskvaror, såsom lax, sill, strömming, gråsidor eller seij, samt torra långor eller torsk, på salt, ved och vissa väfnader, såsom flor, gaz, tyll, ägta och oägta guldsamt silfvertyg. Lax är en allt för dyr matvara, för att af den fattigare befolkningen förtäras, och den förmögnare, som har råd att bestå sig detta födoämne, hade lika väl hädanefter, som hittills, kunnat betala den derå belöpande tullen. Nedsättningen af 14 sk. på 1 tunna sill eller strömming, af 4 sk. på 1 Lti torra gråsidor, och 8 sk. på 1 LU torra långor eller torsk, medför en så ringa minskning i priset på dessa varor, hvilka deras största afnämare, den fattigare befolkningen, merendels köper marktals, åtminstone i städerna, att lindringen ej kommer henne till godo, utan blifver hökarens eller andra ' handlandes vinst. Den mest inkommande sillen är Norrsk, och som för henne blott erlägges half tull, så blifver prisminskningen endast 7 sk., eller för hvar mark ungefär £ rst.
Om deremot lösningspriset bestämmes för fem år i sender, på grund af nästföregående 10 årens markegång, skulle, utan någon förlust för de skattskyldige, vinnas den fördel, att nya uträkningar endast hvart 5:te år erfordrades och att debiteringen kunde verkställas så tidigt på året som helst. Utskottet har äfven tagit i betraktande frågan, huruvida föreskrifter-, ne om indelta räntors lösande bör utsträckas till de åt rusthållare i Riket anslagne angments-räntor, samt dervid, lika med 1840 års Stats-UtskoLt, funnit, att då innehafvare utaf rusthåll icke skäligen kunna ega anspråk att uppbära dylika räntor, efter andra grunder, än dem, som för utgörande af hemmans-räntor i allmänhet varda stadgade, augments-räntorne böra till rusthållarne contant erläggas, efter enahanda lösningspris, som för året gälla, i afseende på öfrige hemmans-räntors liqviderande till Stats-Verket. Angående åter sådane indelta räntor, som äro anordnade och skulle komma att af indelnings-hafvarne tills vidare bibehållas, tror Utskottet lämpligast vara, att härom gällande stadganden, så länge ett dylikt förhållande fortfar, lända till efterrättelse.
Från någon af bakgatornas eländigaste kyffen, från en eller annan utkant, der de dragas med något släpgöra hela året rundt, och detta är deras stora fest. Ah – stadsbarn – jag håller tio mot ett, att de äro det. Hos dem fins ingenting af landsbygdens sunda njutningslystnad, intet af den råhet, som ännu håller sig frisk. Nej, det är en sjuklig sentimentalitet, som vrider allting på sned, och derjemte en komik, som försonar allt det snedvridna. Men hvilken sjelfkänsla! Träldjuren ha slagit sig lösa och tro sig uppträda med en viss glans. Båda sätta näsan i vädret, han med cigarr i munnen och hattbrättet liggande ned åt ryggen, som han kröker i krum. Och krokig går han i knäna. Hon håller hakan öfver hans axel och stirrar halfblundande ut i rymden, medan hennes magra, smutsbruna hand håller en stor, hvit näsduk, som fladdrar på kavaljerens rygg. Att vara klädd i näsduk är för henne höjden af elegans. Och med små, trippande steg glida de dansbanan rundt. Man kunde tro dem somna i hvar minut, och ibland bli de stående på samma fläck, ideligen trippande rundt. Jag har sett flugor utföra en liknande dans, då de stått stilla i luften en vacker sommarqväll. Och under allt detta håller kavaljeren hennes arm framsträckt som bogsprötet på ett fartyg. Jag har aldrig sett två varelser med större känslolöshet emottaga sina knuffar, ty icke ett ögonblick vek det stereotypa lycksalighetsleendet från deras ansigten. Men hvad är det? Vår egen kusk, som är uppe och svänger sig. Hans hållning är oklanderlig, der ligger en viss medvetenhet i hans min. Det är icke det blinda hängifvandet åt nöjet, det är redan en viss reserv, en gryende sjelfkritik. Kulturen smittar. Och se – der ha vi den fullt utbildad! En svensk student, som dansar med sin lilla syster. Han ler under dansen med en ironisk min, som skall säga, att han dansar för hennes skull, icke för sin egen, att han hyser ett sublimt förakt för det hela. Han glömmer icke ett ögonblick, att han har åskådare. För honom är det icke heller något nöje.
Hvad Hr Dalman anfört, vittnar! icke om den ärlighet, som han sä ifrigt påstår sig iakttaga i ulla si-J na yttranden, så väl dem som i hans tidning stå att läsa, som demi han här afgifver. Hr Dalman har sökt förbigå den vigtiga omständigheten, alt Frih. Palmstjerna var den, som näst efter Hr Frih. o. Landtnäs lillkännagifvande om hvad som i Talmans-konferencen sig tilldragit, här uplrädde. Om man besinnar alt Frih. Palmsljernas framställning var en omedelbar följd af Hr Frih. o. Landtm.-s lillkännagifvande, så skall man finna, alt Frih. Tersmedens motion i den ordning den blifvit anmäld, ovillkorligen är af den beckaffenhet, att. den bör i sammanhang med hufvudfrågan förekomma; och då Hr Frih. o. Landtm, tillkännagifvit, att så bör ske, (och ingen lärer kunna elier vilja tvinga honom alt mot sin öfvertygelse föredraga, ärenden annorlunda, än så som han sjelf tillkännagifvit vara hans åsigt) så anhåller jag vördsamt, att diskussionen, såsom den nu blifvit förd, måtte upskjutas och vi på det sätt som Hr Frih. o. Landtm, sjelf tillkännagifvit, må få komma till målet, ty i annat fall lärer diskussionen komma alt fortfara så länge molståndarne önska. Gr. Anckarsvärd: Jag tager mig friheten underställa huset, huruvida man icke säkrare och lättast skulle komma till ett resultat i förevar, fråga derigenom, att man lemnade Hr Frih. o. Landtm, elt tillfälle, att få föredraga det hvilande förslaget, hvarigenom jag tror att hela saken vore bragt pä den rätta punkten och tillfälle att komma till ett resultat skulle beredas. Häri hördes flera ledamöter instämma. Frih. Palmstjerna, Carl Otto: Jag har ingenting emot det förslag, som Hr Gr. Anckarsvärd nu framställt, utan afstär från ordet, såvida det antages; i annat fall anhåller jag att blifva upropad.
Chefen för Finans-departementet, Stats-Rådef, Herr Friherre Palmstjerna, uppläste till justering det förslag, hvilket, i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts, uppå 12 Kongl. Majlis Nåd. Skrifvelse, N:o 7. Stats-Rådets enhälliga tillstyrkande, fattade beslut blifvit uppsatt till Kongl. Majit» Nådiga Proposition till Rikets Ständer, angående förmedling af räntan för lägenheter å förra krono-parken Strandskogen på Öland. Kongl. Majit behagade, jemlikt Stats-Rådets underdåniga tillstyrkande, i Nåder gilla berörde förslag, sådant det finnes detta Protokoll bilagdt, samt befallde, att, i enlighet dermed, Nådig Proposition skulle tdl Rikets Ständer aflåtas. Ex protocollo. Mildhog Lundgren. N:o 7. Ank. till Exp.-Utsk. d. 10 Dec. 185», kl. 10 f. m. Kongl. Maj.is Nådiga Skrifvelse till Rikets Ständer i anledning a fräckt fråga om inbetalning tild Rikets Ständers Riksgälds-kontor af en mot köpeskillingen för f. d. Hofbageri-egendomen i Stockholm svarande summa af Myntverkets tillgångar; Gifven Stockholms Slott den 16 November 1858. Sedan Rikets Ständer, vid 1848 års riksmöte, enligt underdånig skrifvelse den 25 Juli samma år, för bestridande af de kostnader, som med inköpet af Mynt - Kongl. Maj:Is Nåd. Skrifvelse, N:o 7. T 13 och Kontroll-verkens nya lokal samt dessa verks flyttning voro förenade, dels anslagit den genom då medgifven försäljning af f. d.
Och sora vid förvaltningen och redogörelsen af Post-Verkets intrader den enkelhet och ordning synes, kunna och böra iakttagas, att hela inkomsten eller behållningen, sedan da be - 515 'Underdåniga Skrifvelser! stämda och i öfrigt förefallande utgifterhe af-* gått, varder till lefverering och redovisning Upp» tagen, samt att General-Cassa-Räkningen afslutas den 31 December hvarje år, med behörig verification för behållningen; så hafva Riksens Ständer velat härmed hos JE. K. M. anmäla den > underdåniga önskan, att formen för redogörel-i sen af Post-Verkets medel måtte förändras, i likhet med den, Tull-Verkets Räkenskaper redan erhållit, samt ifrågavarande medel uti enahanda ordning handhafvas och redovisas; Och lärer E. K. M. täckas, med afseende för -öfrigt å Riksens Ständers, uti Skrifvelse den ao sistlidne Augusti, angående de af Post-intraderne directe bestridde utgifter till Posthusets i Stockholm otn^ byggande, gjorda underdåniga hemställan, i Nåder förordna, att hvad af denna kostnad ännu. kan återstå, icke måtte, på sätt hittills skett, af* förås, utan deremot, efter E. K. Mus Nådiga föreskrift, i vanlig ordning af Stats-Contoiret anordnas att utgå af Stats - Veikets öfverskott på inkomsterne, samt således blifva synligt och afskrifyet i Räkenskaperne, lika med andra dylika Stats-utgifter. Riksens Ständer framhärda etc. Underdåniga Skrif reiser'. Uppl. o. godk. hös Ridd. o. Ad. d. 16 Sept. 1825.
Gatan låg tom och tyst, som alltid; icke ett ljud trängde in till dem deruteifrån, endast vedstyckena i brasan smälde och knastrade; de begge unga suto der samman, som vore de allena i en utdöd verld. Han hade skjutit fram en pall och satt sig vid hennes fötter, med ansigtet halft bortvändt; och hon hade strukit med sina händer öfver hans släta, framåtkammade hår, alldeles som förr uppe vid Ringsjön och hemma hos henne, men tvekande och osäkert. Så kom det ögonblick, då de begge på en gång kände tystnaden omkring sig och ensamheten, och blefvo medvetna derom; – hon drog handen till sig och flyttade nervöst på sig i stolen. Han såg upp i hennes ansigte, med en djupt frågande blick; hon andades tungt, hennes ögon flydde, men kring munnen låg ett drag, som sade mera. Det bröt på i honom en makt, starkare än han sjelf; och innerligt och smekande sträckte han upp ena armen och lade den kring hennes midja. I samma ögonblick gick ett ryck genom henne, hon blef stel och rak, ögonen flögo rådvilla och skrämda genom rummet, en flägt af kyla kom mot honom, och han drog armen tillbaka, som om intet händt. De talade om likgiltiga ting; strax derpå bröt hon upp. Han följde henne på väg, ända till hennes dörr; hon ville han skulle komma upp med och stanna till afton, men han förebar ett hinder; hon stod en stund töfvande, som om hon ville säga något, räckte honom derpå handen och såg på honom med en blick och ett leende, hvilka begge voro lika sammansatta men af hvilka han intet förstod utom det, att de lofvade och gåfvo mera, än han någonsin fått af henne. Derpå vände hon sig hastigt om och försvann i trappan. Han blef stående och såg efter henne; gick derefter tankfull in mot staden. Solen höll på att gå ned, det begynte skymma, snön knarrade under fötterna, och kölden bet i öronen. Det kom en ännu djupare stillhet i luften och hvarje ljud fick en fyllig klang, det aflägsna klang nära och det svaga tydligt. Truls strök nedåt hamnen. Der var nästan tomt; endast långt ute på inre hamnarmen varseblef han ett par, som kom emot honom. Det var Malm och Anna.