Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon bad mig raskt klifva ner i båten, jag gjorde så, mer död än lefvande af ängslan, och hon nästan kastade sig efter, afskar med sin knif linan, och stötte ifrån. Men nu ska' ni tro att det blef allarm på 'Magasinet'. "Inom några ögonblick öppnades en lucka och åter tittade ett af de der otäcka malmögonen emot oss. Samtidigt glänste flera gevärspipor genom natten och i riktning mot oss. Men nu kommer det bästa. Kallista, som i början fattat årorna, gaf dem nu åt mig och bad mig ro. Hon sjelf stälde sig rak lång i båtens akterstäf med ansigtet åt fartyget. Gevärspiporna sänktes för den hurtiga flickan; ty kulorna hade icke kunnat träffa mig, emedan hennes gestalt skyddade mig och qvinnor lära engelsmännen icke pläga skjuta i krig. I dess ställe lades en slup ut, som skulle förfölja oss. Men snart hördes den unga kadettens röst öfver alla andra jag kommer nog ihog den och slupen vände om. 'Farewell, my Kallista,' ljöd det öfver vågen och ned sjönk flickan på bottnen i min båt. Jag rodde allt hvad krafterna medgåfvo jag hade, skam till sågandes, återigen glömt flickan, som likväl räddat mig från fångenskap och kanske död. Hon måtte ha varit sanslös då hon nedsjönk i båtbottnen, ty när hon om en stund rörde på sig, frågade hon hvar hon var. Jag hvilade på årorna, pustade och sade att vi ju voro stadda på flykt. 'Ack ja, ja, låt oss ro', utropade hon och ville taga årorna af mig, men se det lät jag icke ske. Jag lade min kavaj under henne och lät flickungen lägga sig." Falkens Erik gjorde här ett uppehåll och fortfor sedan med lägre röst: "Efteråt hörde vi att den unge engelske kadetten, som skall varit en mycket förnäm mans son och en modig gosse, ännu samma sommar stupat vid ett anfall på Wiborg. Kallista", tillade han nästan vekt, "har ett porträtt af honom, som han gaf henne den der förfärliga natten, då vi flydde från skeppet.
År 1362 nämnes väl en Jakob Kurck såsom underlagman i Finland, och samme man återfinnes ännu åren 1373 och 1383; men i början af 1400-talet synes såväl Laukko gård som det Kurckska namnet, antagligen genom giftermål, hafva öfvergått till en annan släkt, hvilken egentligen burit namnet Svärd. Nils Hermansson Svärd, den förste af nämda släkt, som tog det Kurckska namnet, bibehöll jämväl den gamla Kurckska vapenskölden; men hans efterkommande antogo åter Svärdarnes sköld (svärdet), ehuru de samtidigt använde namnet Kurck. Den siste manlige representanten för denna ätt var biskop Arvid Kurck, som dog 1522. Stamfader för den yngre Kurckska ätten blef Knut Eriksson, hemma i Småland. Han trädde i äktenskap med biskopens syster Elin Klasdotter Kurck. Knut Eriksson fungerade 1492 såsom domare i Österbotten och 1512-1535 såsom lagman i Österbotten och Satakunta. Laukko gård kvarblef under en tid af mer än 500 år eller till 1817 i Kurckska ättens ägo, då densamma efter Fredrikshamns-freden, sedan ätten bosatt sig i Sverige, försåldes jämte Tottijärvi till arkiatern J.A. Törngren. Nämda gods hade år 1800 förvandlats till ftiherrligt fideikommiss. På senaste tider har detsamma öfvergått till ätten Standertsköld-Nordenstam. På sotsäng och bår. Den åldrige fiskaren Pekka Niilonen hade nyss vaknat upp ur den feberslummer, som förlänat hans utmärglade, bleka kinder en matt rodnad. Hustru Esra sysslade med den yngsta i familjen vid den matta spiselglöden, medan sonen Penttu satt moltyst vid faderns hufvudgärd stirrande tanklöst in i det halfdunkel, som rådde i den trånga kojan. Hvad är det för hästtramp där ute? sporde den gamle, som nyss vaknat. Jag kan ej upptäcka något, invände hustrun. Hör du ej gnäggningarna, ropen och gråten? Hans nåd, herr Klas, har visst återigen låtit utgjuta skuldlöst blod för att tillfredsställa sina onda lustar, fortfor gubben.
Den 7 December f. m. besvarande, får jag vördsammast anhålla, att H. E. Hr Grefven och LandtMarskalken täcktes försöka om vi ej kunde undvika votering öfver hvad som skall blifva japroposition. Mig synes ej farligt att antaga den af Hr Hjerta föreslagne. Herr Rosenblad: Ehuru jag blir ibland dera som komma att votera Nej, skulle jag dock anhålla att Friherre Cederström ville förklara, hvad som menas med orden: Invisning på varor. Friherre Cederström: För att få slut på saken måste vi väl votera öfver antingen mitt eller Hr Hjertås alternativ bör inflyta i ja-propositionen, med Hr von Hartmansdorffs afslags påstående uti Nej-propositionen. Hvad Herr Rosenblad yttrat angående sin okunnighet om hvad som melias med in visningar på varor är verkligen förundransvärdt. Han borde dock, som Ledamot i BankoUtskottet, veta buru det tillgår med belåningen af jern, som finnes på våg. Hans Excellenee _, Herr Grefven och Landt Mar skalken hemställde, i anledning af Friherre Boyes yttrande, om Ridd. oell Ad. ansåg, att sjelfva Princip-frågan, huruvida varubelåning i allmänhet skulle äga rum, borde särskildt afgöras. Ropades Ja och Nej: 25 2 Den 7 December f. m. Herr Hjerta: Då det i alla fall lärer förestå arne Voteringar, anhåller jag att principfrågan först måtte afgöras. Herr Ribbing: Om Hr Hjerta verkeligen har rätt deri att 2:ne Voteringar förestå, förenar jag mig med Friherre Boje deri, att quasstio an först hör pröfvas och afgöras. Friherre Cederström: Det kunde vis serligen gå an att först afgöra frågan om varubelåning skall äga rum, och sedan pröfva hvilketdera af de föreslagne alternativerne, som voro fördelagtigast alt antaga, men det kunde då hända, att Ledamöter, hvilka icke varit uppe under discussionen anlände till voteringen och gåfvo sin röst emot varubelåningen derföre att de ej kände hvilka garantier, som för dess missbruk blifvit etablerade.
Skattläggning anmäla en Mjölqvarn med 2 par Stenar, såsom för Orten både' nödig och nyttigj men sorn något verkligt Mäld - t.ä g icke af Mäldesökande ellet Grannarne deromkring blifvit styrkt, utan fastmera bestridt; .sä linner Kongl Majit för det närvarande icke skäl, att, de g;un!a TullQvarnarne till förfång, samt emot d>.-n föreskrift 20 Cap. 4 §. ByggningaBalken Jemnar, bifalla den sökta nya Tull. Qvarnslnrättning-n , till (örmalande af frätnmande Säd; dock, alldenstund härvid tillika i öfvervägande kommit, att de hittills varande Arbetare vid Gruivan skola utföra ett antal af 100 Personer, och Delägarne om fleras anskaffande till befordran af en ut vidgad Stenkols brytning, redan gått i författning, hvaraf åter följer , att ett större parti Spanuemål till förmälning årligen erfordras, hvilket skulle blifva för Verket både besvärligt och hind rligt, att till omkringliggande Qvarnar försända; fördenskull vili Kongl Maj:t så mycket hellre i Nåder tillåta Delägarne, att å Höganäs på beqvämligt ställe uppsätta en Qvarn med 1 eller 2 par Stenar till Husbehof eller förmälning af den för GrufveFolket erfo derliga Spannmål, som denna Malde tillgång icke blifvit påräknad Kronan till någon förmån v d de gamla Qvarnarnes skattläggning, och hvarföre dem icke eller något lidande härigenom tillskyndas kan. 6:0 Den af Delägarne i underdånighet gjorda ansökning, att vid StenkolsVerkets Lastageplats Höganäs, 2 mil från Helsingborg
Den kunde farbror gärna berätta!» Fyra par förbluffade ögon riktades på mig, och det uppstod en pinsam tystnad. Jag ångrade redan mitt hastiga mod. Bolagsdirektörn bröt isen med ett litet lättsinnigt skratt, som endast var ett svagt eko af de åskor han låtit rulla ett par dagar tidigare, då kaptenen berättade historien. »Hi-hi – ja den var inte illa ...» Och han började berätta den. Den var mycket pepprad, och den rörde sig om kvinnan. Premieraktörn dolde i början sina känslor bakom sin vanliga mask af värdigt allvar, medan däremot knapphandlaren, en gammal bock, som grånat i synden, betraktade mig med ett visst förstulet intresse, i hvilket det ingick något af ökad aktning för min personlighet. Men då anekdoten började taga en något betänklig vändning, inföll plötsligt prästen, en välvillig gammal man med ett fromt och barnsligt uttryck i sitt slätrakade gumansikte: »Ursäkta, min bästa bror, att jag afbryter, men – » och han skrufvade på sig en smula, så att han kunde rikta sina ord till mig, »hur gammal är egentligen den unge mannen? Har han gått fram till Herrans hel ... till nattvarden?» Jag kände, att jag blef blodröd. Jag hade glömt, att det fanns en präst i sällskapet. »Ja-a,» stammade jag nästan ohörbart. »Jag har gått och läst i vinter.» »Jaså,» svarade den gamle prästen, medan han långsamt rörde i sitt toddyglas. Och han tillade utan att se upp, med en röst, som fyrtio års medlarekall mellan Gud och världen hade präglat med öfverseendets och fördragsamhetens milda ton: »Fortsätt, kära bror. Ursäkta att jag afbröt.» SOTARFRUN DET är en grym och sorglig historia. Jag hörde den mer än en gång berättas i min barndom, och den kom mig att undra och rysa. Inne i en sidogata står ett gammalt borgarhus med en slät och grå fasad. Genom en stor, rundhvälfd port utan alla prydnader – ja, ett årtal finns där, kanske också ett par fruktguirlander – kommer man in på en trång gård, lagd med kullerstenar, en svart, stenlagd brunn som så många andra, dit solen aldrig hittar vägen.
Grefve Spens, Carl Gustaf: Jag instäm-! mer gerna deruti, att Betänkandet må hvila oafgjordt intill nästa Riksdag I anseende till det som blifvit yttradt, att Ståndet icke är uti Betänkandet omnämndt, utan blott LandtMarä 440 Den 2 a Junii e. m. skalken, såsom den der skill gifva permission, så, enär det heter, att det vid slutet af Riksdagen skall hemställas Ståndet, huru med dem, sorn härutinnan felat, förhällas bör, skall ju i alla fall Ståndet derölver yttia sig, och kafva då anmärkningar blifvit gjorde mot de fleste i Ståndet, kan följden bli, att deri, som ej är i pluralitetens tycke lätteligen kan blifva från nästa Riksdag uiesluten Men, sedan alla synas vara ense derom, att frågan nså hvila, är denna debatt högst öfverflödig. Herr Cederschjöld, Pehr Gujhxf: Nästan det enda, hvaruti jag instämmer med Utskottet, är yttrandet oin BänkmännenJag får likväl börja med att tillstå, att jag vid sistledne Riksdag, sorn var den första jag bevistade, trodde Bänkmännens afskafFande vara ganska nyttigt, och att jag, utan att till Protocollet derom halva yttrat mig, gladde mig åt det beslut, som då fattades. Men den erfarenhet jag nyligen und^r denna Riksdag vunnit, har i detta al6eende ändrat m n öfvertygelse Jag har sett, huru det tillgått då Ståndet i mas1» förrättat val, oaktadt mot Riksdagens 6lut, då hvar och en väljande likväl borde känna Ståndets Ledamöter tillräckligt, för att kunna följa sin egen öfvertygelse, och sjelf bestämma sitt val. Huru skulle det väl då tillgå, om Stån. det, nyss det vore organiseradt, skulle välja Electorer, innan Ledamöterne ännu hunnit lära känna hvarandra? Det kan ofta falla sig svårt, att välja en Bänkman, emedan man ännu ej hunnit lära känna de 8 eller io, som likväl
Men ansåg honom gemenligen för en hycklare; hans befängda läror, som gåfvo sig ut för att befordra humanitet, skönhet, sedlighet, folkupplysning, förädling, befrielse från fördomarna, de urgamla traditionerna, – detta allt höll man för ett blott antaget sken, ett bländverk, en mask, för att vinna uppseende, rop, popularitet. Nej; A. hade allvar, fullt allvar dervid; han betraktade sig verkligen som en ljusets och sanningens apostel; han var en af de propheter, hvilka tro på sig sjelfva. Vi påstodo detta i „Den äkta och veritabla Törnrosens Bok„ , och vi vidhålla det ännu. I sitt bidrag till lefnadsteckningen i Biogr. Lex. säger han sjelf: „I mina skrifter, liksom i mina lefnadsomständigheter, har gjort sig gällande ett sträfvande efter himmelskt och jordiskt tillika – af cœlest sentiment och tillika ren natur. „ Vi äro fulleligen förvissade, att detta var A:s rena öfvertygelse, och att han alltid, med hela sitt lynnes orubbliga consequens, förblef den trogen. Nyckeln till förklaringen är blott den, att A., liksom så många andra af den sorten, var en Köttets Évangelist, och liksom alla dylika apostlar, satte han köttet, materien, sinnligheten högst.
Den strid, som nu upstätl, hvilketdera af de 2:ne orden ”så vidt” och ”så länge” är rättast att begagna, föres af Utsk:s ledamöter icke derföre, att den utgjort föremål för debatter inom Utsk., utan derföre, att det händelsevis kommit alt inflyta i förslaget till bevilln:s-stadga ”så länge”, då det deremot står häruti Utsk:s tillstyrkande ”så vidt”, hvilket jag i likhet med Hr von Hartmansdorff anser vara det rättaste, ty om JernKont. skulle vilja begagna sig af nuvar:de ordställning uti 145 § 4 morn., så skulle det möjligtvis kunna hända, att detsamma helt och hållet befriades från bevilln., ehuru detsamma blott anvåndl en del af sina vinstmedel till allmännyttiga ändamål. Då man uti författningar bör begagna de ordalag, som, utan att gifva anledn. till misstydning, bestämdt uttrycka hvad man menar, och detta synes mig vara förhållandet med ”så vidt”, så får jag fortfara med min anhållan att ordet ”så länge” i 145 § mätte utbytas emot ”så vidt”. Hr Printzensköld: Jag tror icke, att Frih. Tersmeden och Hr Prytz på ett nöjaktigt sätt besvarat den anmärkn., som af Hr von Hartmansdorff blifvit framställd. Jag medger visserligen, att de ordalag, Utsk. begagnat uti 145 § 4 mom. i förfatlningsförslaget, äro i full conformité med dem Utsk. nyttjat i sitt Utlåt., hvaruti Utsk. först säger, att JernKont. icke har laglig rättighet att blifva befriadt från bevilln., men sedermera yttrar, att Kont. bör vara bevilln:s-fritt, sä vidt Kont. hädanefter sorn hittills uteslutande använder vinstmedlen tili allmänt nyttiga ändamål. Det vill med andra ord säga: så länge Kont. använder sina vinstmedel till allmänt nyttiga ändamål, så länge skall Kont. vara befriadt från bevilln:s-afgift. Utsk. har således antagit, att hela Kont:s vinst blir på ofvannämnde sätt använd.
Bror skulle ha blifvit honom en duktig hjälpare vid det tunga arbetet och en kamrat i affä- ren. Men hon! Hvad kunde hon vara sin far till för gagn och hjälp! Hvarför skulle dä hon lefva? Hvarför? Då klingar rutan. Nästan förfärad ser flickan upp, stirrar på det glimmande fönsterglaset och skakar sitt hufvud. Åter faller hon i tankar, till dess hon med ens lyssnande höjer hufvudet. Där ute vid drifhusen hör hon faderns stämma. och en annan, en ung, välljudande manlig röst dessutom. Hon lyss uppmärksammare. en blek rodnad färgar hernes kinder, och ett svagt, tveksamt leende spelar o m hennes läppar. Hälft i glädje, hälft i vemod lyssnar hon. som till en ton från en svunnen tid. Steg komma närmare, och två vandrande skuggor falla öfver fönstret. » Sannerligen jag någosin sett så härliga rosor, » säger den främmande rösten, » men jag ber. har ni inte någon liten korg, eller något annat vackert, för att genast kunna ordna blommorna för bordet? » Jo, naturligtvis — så hör hon fadern sä- ga — men de där sakerna ligga ännu kvar på vinden däruppe, i någon vrå; han skall genast gå upp och se efter. o m den unge herrn under tiden behagar stiga in i kammaren. Förskräckt ställer hon träskålen ifrån sig på bordet och griper efter stolkarmen, som ville hon resa sig. Men i detsamma går dörren upp, och på tröskeln syns en ung man med en bukett af sällsynt fagra rosor i handen, en smärt, smidig gestalt med ett friskt, vackert hufvud, spirande skäggdun öfver kinderna och ett par vänliga, trohjärtade ögon under den hvita pannan. De se hvarandra ej för första gången, dessa båda. Visserligen är det länge sedan nu. sedan hösten. Den tunga, sorgliga vintern ligger emellan, under hvilken den ena intet visste eller hörde o m den andra. Mycket talade de för öfrigt icke med hvarandra den gången heller. endast då och då ett skyggt litet ord. Men mer än deras läppar, så tycktes det, visste deras ögon att tala. Och nu. detta plötsliga återeende! Hon höll blicken nedslagen, och likt två mörka fransar lågo de långa ögonhåren på hennes bleka kinder. Äfven han är öfverraskad, förlägen.
På detta sätt af K. M:t nådigst behjertade någre dess enskilde undersåtares angelägenheter, kunna väl då ej skäligen afvisas, ifrån ali närmare skärskådning af R". St:r sjelfve 1 eller deras Utskott, hvilke anses ännu närmare böra behjerta medborgares behof af lindring och hjelp. 4:o Kan jag intet heller antaga på förhand det af RiksgäldsAfdelningen sluteligen anförda motiv för en sådan målets afvisning genast, att ett efter föregående granskning och beredning tilläfventyrs följande tillstyrkande af någon del eller alla de sökte Reclamationer, skulle innefatta orättvisa emot andra, som ej fått eller nu sökt sådan, ty desse kunna icke vara andra än de der dels ej inom den en gång stadgade prajscriplionsliden anmält sig, och sålunda förlorat fatalierne, dels de, vid hvilkas mål K. M:t ej funnits sådane omständigheter förekomma, att de borde föranleda Remiss till R. St:r. Att här uppgifva de olika fall, som de ifrågavarande handlingar förete, Liefve för vidlyftigt, och hörer ej till ämnet nu, då jag med anledning af RiksgäldsAfdelningens förslag ej anser nu frågan vara: om Stats-Utskottet tillstyrker något afseende på de af K. M:t för Reclamenternes considererande framställde. särskildt talande skäl,' utan blott, om den för ett tilleller afslyrkande i alla fall nödvändigt erfor - Betänka uden. 320 derliga speciela gransknings åtgärd skall vidtagas, eller kan undvikas eller afsägas. Som ett exempel på sådane särskilde omständigheter, torde dock nu på förhand få nämnas: der Kaparens egen Regering ogillat uppbringningen och ålagt Kaparen ersättning, men denna ej kunnat möjeligen utbekominas.
Grefve Cronhjelm, Polycarpus: Jag har ofta trodt mig finna, att man vid betraktande af inrättningar i andre constitutionella Stater såtom t. ex. i England, till vårt land velat lämpa resultater, hvilka väl må hända kunna stå tillsammans med de constitu* tionella formerne i nyssnämde Stat, men derföre alldeles icke med våra. Det finnes nemligen skäl, hvarföre allmänheten i England kan gä - 58 Den 27 Januarii, ra anspråk på inträde i Adelns representera^ de församling, och likväl admitteras ett högst inskränkt antal och det af Pairerne sjelfve, innefattande deras närmaste slägt och vänner. Dessa skäl saknas deremot alldeles hos oss. Da nemligen i denna Stat. den representerande Adelsmannen, till följe af Fairsinrättnmgen, njuter sådane inkomster, att han tor sitt underhåll ej behöfver inträda i Statens tjenst elier uppoffra sin tid åt andfa trägna productiva yrken, så har det allmänna på honom det billiga anspråk, att han skall rigta sin ungdoms studier och sin mannaålders verksamhet hufvudsakligast åt det yrke, han genom födseln är ämnad att öfvertaga, nemligen det af Statens representant. Tiil de förberedande Studierne för detta yrke hörer onekeligen det studium af så stor vigt i en constitutionel Stat , ett hastigt samt i ett ledigt och vackert sprak muntligen kunna kläda sina tankar, oell denna Adelsrepresentantens skyldighet der rättvisar allmänhetens fordran, att genast och utan t agon slags framdeles justering, blifva genom éhörarne underrättad om ordalagen i Representmternes debatter. Ock'å har man, mig vetterligen, i någon Engelsk tidning aldrig sedt en Pair behöfva strida med allmänheten om hvad han inom parlamentet sagt eller icke sagt, Men i vårt land exi sterar icke samma otvananförde förhållanden. Större delen af Adelns Representanter här äga icke en så betydlig förmögenhet att de endast deraf kuna subsistera; de måste derföre *gna sig åt andra yrken, vare sig i Statens tjenst Den 27 Januarii.
Det i Länet bildade bolag till försäkring af hus och lösegendom å landet emot eldskada, och för hvilket Eders Kongl. Maj:t den 11 Mars 1843 i nåder fastställt reglemente, har sedan den 14 i samma månad och år varit i verk - 24 samhet. Försäkringarne hos detta brandstodsbolag uppgingo den 14Marsl85i, eller för år 1850 till en summa af 15,640,240 R:dr Banko; och utgjorde delägarnes afgifter till ersättande af timade brandskador samt förvaltningskostnaderne tre skil lingar fyra runstycken för hvardera af åren 1848 och 1849 samt fem skillingar för år 1850, å hvarje 100 R:dr af deras ansvarighetsbelopp. Sedan fråga uppstått om bildande af en hypotheks-förening emellan jordägarne i Wermland, och denna fråga varit förberedande behandlad vid sammanträden med nämnde jordägare den 18 Juli 1849 och den 18 Februari 1850, samt dertill utsedde komilerade uppgjort förslag till reglemente för föreningen, är sådant reglemente af Eders Kongl. Maj:t den 13 Juli sislberörde år* i nåder fuststäldt; men föreningens lånerörelse vidtog försl det följande året 1851. En institution, af välgörenheten grundlagd, som redan i flere år, under namn af Wermländska Barnvårds-Föreningen, gagnat provinsen, torde här äfven böra omnämnas. Efter inbjudning af åtskilliga fruntimmer i Carlstad bildade sig år 1845 en förening för uppfostran och förbättring af ovårdade och vanartade barn.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder endast yrkats återremiss å förev:de Utlåt., blef propos. å bifall till detsamma först framställd, men med nej besvarad, hvarefter propos. på återremiss deraf gjordes och besvarades med ja. H. Exc. Hr Gr. o. Landtm, lillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m. Föredrogs Sammansatta Statssamt Allm. Besv.- och Ekon.- Utslcts d. 25 och 29 sisth Augusti bordlagde Betänk. N:o 23, föranledt af återremiss å Utskits Utlåt, N:o 8, i ani. af dels K. Mits Nåd. Skrifvelse med det af Komilerade afgifna underd. Betänk. och förslag angide skjutsningsbesvärets ordnande, dels ock väckta motioner i samma ämne. H. Exc. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, att med föredragningen af i fråga vide Betänk, finge så tillgå, att Utskits å sid. 3—6 gjorda hemställanden röride punkterna a, b, c, d och e uti K. Mils Skrifvelse, först hvar för sig företoges till afgörande; att sedermera, så vidt R. o. Adins beslut öfver nyssberörde hemställanden dertill föranledde, det i Komiterades Betänk, sid. 44—51 intagna förslag till reglering af befordringen utaf post och resande samt till gäldande af den derför erforderliga kostnad skulle paragrafvis genomgås med iakttagande deraf, att de af Utskit å sid. 6—12 i Betänkit afgifne förslag till förändrad lydelse af åtskilliga §§, komme att i sammanhang med dessa §§ föredragas; samt att 8 Ben X September. slutligen Utskits sista å sid. 13 och 14 afgifne tillstyrkanden biefve föremål för R. o. Ad:ns pröfning och beslut. Ropades Ja. Till följd häraf börjades föredragningen med Utsk:ts hemställan rör:de punkten a. Bifölls.
Sker sådan förändring i eganderätten till den jord, för hvilken stänges, att å endera sidan jorden styckas eller förut styckad jord sammanlägges; och tarfvas till följd deraf ny delning af redan upprättad' hägnad eller fordras sådan ny delning af annan orsak, som till förändrad grund för hägnads-skyldigheten föranleder, varde ock en hvar, så vidt ske kan, bibehållen vid den sträcka han förut haft, eller njute, der han något af sin förra hägnad emot annan sämre utbyta måste, ersättning för skillnaden i värde. Ej håfve dock den, som vid ny delning, af redan upprättad hägnad njuter minskning i den hägnadsskyldighet honom förut ålegat, rätt att för det hägnads-belopp, från hvars underhållande han befrias, fordra betalning af den, som dermed för framtiden utöfver sin förra hägnads-skyldighet belastas. §• 15- Der led eller grind öfver väg tarfvas, hålle den ledet eller grinden, som annan stängsel å samma ställe hålla skulle; varde ock, då led eller grind emot annan stängsel, vid fördelning deraf, går i beräkning, afseende gjordt, såsom i 13 § sägs, å större kostnad för ledet eller grinden. Eger någon rätt till enskild väg eller fädrift äfver annans egor, hålle han ensam derför led eller grind. i ib. Kunna de hägnads-skyldige, då ny stängsel uppföras skall, ej åsämjas hvilken del af stängsel-linien hvardera taga må; varde det genom lottning bestämdt. Kongl. Maj:t$ Nådiga Proposition N:o 123. 25 Kommer tvist upp om bestämmande af skadestånd efter 12 §, om uppskattning af hägnad efter 13 §, eller om ersättning för högre värde af hägnad, som emot annan afstås efter 14 §; kallen då de hägnads-skyldige två af Nämnden eller andra ojäfvige män att syn och värdering hålla: och tage sedan den, som saken fullfölja vill, stämning till Rätten, f §• 17. Hägnad, som någon skyldig är att hålla, skall, der ej annorlunda aftaladt är, i fredgildt stånd vara så länge marken är bar och käle ur jorden.