Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Golfvet är oflast stenlagdt, men hos de fattigare endast af trampad lera. Vatten för husbehofvet tages ur några väldiga lerkrus. En djup brunn för diskvattnet finnes midt i golfvet täckt af ett stensåll. Affall och sopor sopas härifrån af » schagistin » till ett hörn af rummet och transporteras vidare en gång om dagen ut på gatan af samma tjänsteande. Hvarje något förmögnare kök har åtminstone ett sådant biträde eller kökspojke. Ehuru han har det egentliga arbetet att skuta, sopa, hämta ved, springa ärenden och finnas allestädes närvarande, erhåller han en lön från 10 ä 20 kran i månaden det vill säga ungefär 5 ä 10 kronor. » Ustaan » — köksmästaren — gör sig bemärkt genom sitt säkra sätt och sin högljudda röst, där han kommenderar den andra tjänstpersonalen. En kock, skicklig och någorlunda snygg kan få en lön af ända till 100 kran i månaden. Ärade läsarinna, kanhända ni nu vill vända om, ty om ni börjar närmare granska renligheten och tillagningen, förgår er aptit. Visst glänsa kopparkärlens förtenning, visst uppstiger en retande doft ur grytan, men — se ej närmare dit I Vi begära en sked att smaka på någon af anrättningarna. Ustaa ' n fjäskar hit och dit, hittar äntligen en och torkar den på sin » dastmal », sen räcker han oss den med ett » med Gud ». Men skeden är flottig och hemsk att skåda, trasan, han torkade den med, är hans faktotum, den tjänar att torka händerna, kastrullerna, brädet och det tid något tillfälle, då äfven den mest absoluta och återhållsamma nödgas använda spirituösa. En half butelj öl eller svagdricka får man åtminstone be räkna för hvarje middag samt dessutom såväl öl, punsch, konjak och brännvin för att hafva — äfven om man ej själf använder dessa varor — då någon kommer till en på besök o. s. v. Min man är ej synnerligen förtjust i öl, men sätter mera värde på ett glas sherry eller marsala, fastän omständigheterna ej tillåta oss hafva det annat än på söndagarna.
Några år derefter hörde jag, att den, som fick arrendet, hade försålt sin rätt med ganska betydlig vinst. Denna hade bort vara Kronans, mine herrar! såsom en hvar väl inser, men tillföll icke dessmindre den, för hvilken undantaget gjordes. Jag hade, om jag ej af sjukdom varit hindrad att här uppträda, yrkat afslag, då den första af dessa arrendefrågor förekom; men som återremiss den gången af R. o. Ad. beslöts, så är det mest öfverensstämmande med hvad förut är gjordt, att äfven detta betänk, återremitteras. K. M:s remiss kan ingalunda betyda ett förord; utan just den omständigheten, att K. M. till StatsUtsk. öfverlemnat flera dylika frågor, antingen Kammar-coll:m tilleller afstyrkt ansökningarna, bevisar, att K. M. icke på förhand pröfvat dem. Hade K. M. det gjort, så är det klart, att Dess rådgifvares yttrande deröfver hade medföljt. Nu betyder, efter mitt förmenande, K. M:s remiss ingenting annat, än att K. M. öfverlemnat till 7 H. 29 22Ö Den il Maj. Ständerna alt yttra sig i ämnet, och ätt, i händelse Ständerne skulle finna sådana omständigheter förekomma, alt de, för deras del, icke hafva något emot att undantag göres, kommer ordningen till K. M., att, i följd af Ständernes medgifvande, genom sina underlydande och på grund af sina rådgifvares tillstyrkan, pröfva, om undantag må äga rum. Således och på det en sådan åtgärd må kunna vidtagas, får jag tillstyrka Aterremiss, i följd hvaraf, äfven ifall SlatsUtsk. skulle vidblifva hvad det i ämnet tillstyrkt, R. o. Ad. äfvensom de öfriga Stånden kunna förklara, antingen alt de afslå eller medgifva och åt K. M. öfverlåta alt besluta, huruvida förlängningen må medgifvas; ty aldrig böra R. St. sjelfve inlåta sig i en så speciel granskning som den ifrågavarande.
Inteckningslagen jemväl lemnar en fullkomlig saknad af allt stadgande, huru förhållas skall, då flere för ett och samma lån intecknade Fastigheter kommit i särskilde ägares händer, och antingen någondera af dessa Ägare begär, att få sin andel i lånet afskiljd, med lätt alt den inbetala, utan beroende af de andra; eller också Intekningshafvarens emot alla fastigheternes Ägare ställde utsökningsanspråk en sådan fördelning dem emellan påkallar; eller då Ägare till flere inteknade fasligbeter, hvilkas försäljning utmätningsvis yrkas, begär att försäljningen må häldre styckevis, än i en klump för sig gå; i hvilka förhållande bestämda föreskrifter dock äro af största nödvändighet; får jag äran föreslå, det Lagutskottet må anmodas, att författa förslag till en sådan förklaring öfver i8:de och ip:de §§. af IntekningsLagcn, sorn ej allenast gifver åt samma Lagbuds ordalydelse en, med deras rättvisa mening, öfverensstämmande större tydlighet, utan äfven fyller de ännu sak - i88 Den [2 December e. m, nade föreskrifter, som jag här uppgifvit; på det att Piikets Ständer derefter må komma i tillfälle, att hos Kongl. Maj:t göra underdånig anhållan om en sådan förklarings antagande och skyndsamma utfärdande: och har jag derföre den äran här bilägga förslag till den begärda förklaringen. Jag anhåller att denna Motion må varda remitterad till Lagutskottet, samt med vare respective MedStänder, på sådant sätt, communicerad. Förslag till flen redaction af i8:de och i;):de §§:ne uti 1818 års InteckningsLag, hvilken, såsom förklaring derå, är uti min Motion begärd.
55 ga varande förenkling, eller heldre antaga denna; att inhemta deras yttrande i fråga om antalet och beskaffenheten af de räntetitlar eller persedlar, som borde för framtiden bibehållas, samt huruvida de ville framställa någon anmärkning rörande en eller annan räntepersedel företrädesvis ansedda lämpligare utbyte mot en annan, än den, hvilken på det förenämnde nådiga skrifvelse bifogade förslag funnes upptagen, såsom motsvarande den, hvilken från förteckningen utgått. Anmärkaren har i afseende härå ifrågasatt, om Departements-chefens skrifvelse vore grundad på någon i Statsrådet meddelad nådig befallning, samt, för det fall, att så icke varit, utan Departements-chefens åtgärd skulle egt sin grund i stadgandet uti 38 § Regerings-formen, att ”alla föreskrifter och erinringar om verkställighet af utfärdade beslut må af Departements-chefen omedelbarligen kunna till vederbörande expedieras,” anfört, att den anmärkta skrifvelsen icke innefattade en föreskrift eller erinran om verkställighet, utan en förändrad föreskrift för sjelfva sättet att fullgöra Kongl. Maj:ts beslut; lill meddelande af hvilken föreskrift, utan Kongl. Maj:ts i Stats-Rådet fattade beslut, Departements-chefen således skulle hafva saknat behörighet. Konstitutions-Utskottet har vidgranskning af Statsråds-protokollen funnit, att något särskildt af Kongl. Maj:t i Statsrådet meddeladt beslut icke legat till grund för den anmärkta skrifvelsen, hvilken således, affattad i den form, under åberopande af ”Nådigste befallning,” som, efter hvad kändt är, vanligen begagnas för Departements-chefernas embets^skrifvelser, är att hänföra till de föreskrifter och erinringar i afseende på verkställighet af Kongl. Maj:ts beslut, som i Regerings-formens ofvanåberopade § omförmälas; och som innehållet af ifrågavarande cirkulär-handbref icke är i någon mån stridande mot meningen af förutnämnde Kongl. Bref den 10 Oktober 1851, utan fastheldre finnes fullt öfverensstämmande med den förklaring Kongl.
Högtidlig, sirlig och korrekt och stolt öfver att vara kungars och prinsars värd, men tillika med denna gammaldags enkla värdighet af att veta sig vara herren i sitt eget hus, som aldrig förfelade att imponera på äfven de mest högtuppsatte. Ju mera John Hall själf gömde sig undan bakom den gula fönstergardinen, desto tydligare såg han sin gamle far framför sig, lika tydligt som han såg Constance. Och John Hall var lycklig, där han stod, ensam och obemärkt af alla. John Hall & compani. Det var på dagen en månad efter kungabesöket. John Hall satt nere i sitt museum och lade in en mängd nyköpta gravyrer i olika portföljer, medan Backman stod framför honom och talade ifrigt och med lifliga åtbörder. Den tungsinte, allvarligt blickande John Hall och den gnistrande liflige Pehr Backman utgjorde ett par stora kontraster. Pehr Backman höll sig ej ett ögonblick stilla, och han talade ofta så fort, att det ena ordet snubblade öfver det andra. Så gjorde han också nu. Men Backmans röst var spröd och ömtålig, och när han talat länge, svek den honom, och han blef plötsligen hes och måste framhväsa orden alldeles in i örat på den person, med hvilken han talade. Detta lyte var särdeles irriterande för den liflige mannen. Men ännu kunde han tala som vanligt folk, ty samtalet var nyss påbörjadt. Han sade: – Har herr Hall reda på att David Carnegie går omkring och visar bref från Denison & compani, i hvilka dessa herrar på det skarpaste klandra herr Hall och påstå, att intet bistånd är att af dem förvänta, om ej herr Hall upphör att yrka på att få deltaga i husets ledning? De lära också tadla herr Halls obegripliga förblindelse, som ej under detta sista betryck antager den skicklige mans bistånd, hvilken ensam förmår säkra det stora förtroende, huset under gamle herr Halls tid åtnjutit af alla sina inoch utländska korrespondenter. – Nej, det vet jag inte, sade John och såg upp från gravyren, som han höll i handen. Jag vet blott, att jag bemödat mig om att upplysa detta respektabla hus om oriktigheten i de af Carnegie lämnade underrättelserna rörande tillståndet af mitt bo, och jag trodde mig ha lyckats häri.
KommcrceKottegium för froab forn på Krebitibet för Ull®ifcontfonbenö förvärfning blifioit förjliutet 76,540. ®e nppå Krebitibet till reglcraitbe af Rrméené Rccorbcr förffjwtne 17,344: 2 c 4- Upplnpite ocf) till åretö fint beräfitabe räntor å utlånte kiebel 6,731: 22, — 493,262 ©bejUmöe CiUgångav. Srfättning för be på Krebitibet för ©pannmåléunbfättningar ntbetatte * . 1,000,000. ®et till ®eneraI*51fift.Kont:é Såuerörelfeé bcbrtfiPanbe åter* flåenbe förffott, biparaffögfl obetpbligttorbe funna föribäntaé 4°,868: 6. 4. görjfjutit f)ioab forn enligt SVuibafionernc öftper ofiperjfotten på ©tatéiöerfetö ^nfomftcr för åren i83o od) i83i imber* ftigit be på famina Öfwer|Iott ainwifabe 3ln)Tag, ocf) bioar* före erfättning (fatt Kontoiret ttttfomma utaf behållningen af näflpåfölfanbe årené £)fn)er|fott. ... 116,940: 9. 1. Soffovbe Cillgångav, forn ej funna påvåfrtae. görffjutit till få fattabe Srtra ©tatéUtgiftcr, bmab font bruflit i be bärtitt ait mifabe Sittgångar, od) bioarföre erfättning ffatt crbåttaé af 33anfeitö ränte* ipinfl för år 1834, få långt ben förflår 283,582:44.
Men han vet ju, att det är omöjligt. Sommaren har flytt, och leken är slutad. Men om ändå. D e t är vansinnigt, det är galenskap, han skall skrämma henne, men han måste säga henne. H a n nämner hennes namn. V i d a r e t i l l d e l a d e s ett af de tredje prisen e l l e r 25 kronor åt Lydia Söderlindh, Skara, f ö r e t t af h e n n e i n s ä n d t kuddstyckc i trcnsaflossa-imitation, hvarvid särskildt erkändes de väl öfvervunna svårigheterna att få den ofyllda bottnen j ä m n och utan rynkor, så att arbetet gjorde sig som en verklig väfnad. Höststämningar. September. f p a i f t e r stormiga nätter ocb dagar kommer en WSi stilla morgon med fjärden orörlig och blank, kransad af speglande holmar, öfver hvilka himlen hvälfver sig halfklar med långsamt genombrytande sol. D e t är så t y s t. tyst vida omkring. Från aflägset fjärran förnimmas hammarslag. Med grofva bräder spikas verandan till, sedan sommarvillans gäster dragit bort liksom förut svalorna, ä n - derna och vildgässen. E n ensam fågel, som glömt sig kvar i trädgårdstäppans häckar, låter höra ett mjältsjukt D å reser hon sig genast, och då hon reser sig, är det ej barnet, som ställde till nojs och upptåg vid alla utfärder och dansnöjen sommaren lång, ej ungmön, som sjöng svärmiska sånger i månskenet, det är kvinnan, som med säker hlick ser lifvet an och beslutsamt afbryter en lek, förkväfver en dröm, ett hopp, ett sommarens vildskott, som redan — hon hörde det på hans tonfall — har vuxit för vida. F a r v ä l! Tack för en angenäm sommar! H a n ser hennes väna gestalt försvinna bland björkarna i stigens krökning. H a n s väg går åt motsatt håll.
Men som jag nu låg vaken om natten och tänkte på detta, så blef mitt hjärta mig så fullt. Jag såg åter på Pierre, och stönande af smärta, reste jag mig upp, slog en filt om mina axlar och började gå fram och åter på golfvet, sakta och ljudlöst, för att icke väcka honom. Jag tordes ej stanna i sängkammaren. Jag tyckte, att jag skulle kväfvas, bara af att jag andades samma luft som han. Han visste ju ingenting, hade ingenting anat, och jag kom ut i ateliern, som hängde full af hans taflor. Jag mindes när jag träffade honom första gången. Allt var öfver, jag var frisk, och all sorg tycktes mig borta. Jag hade rest till Paris, där ingen kände mig och där min hemlighet var okänd. Återigen var det Elsa och hennes man, som tänkt för mig och sändt mig hit ut. Det föreföll mig då, som om allt hvad jag upplefvat var borta, och att lifvet skulle börja å nyo. Och aldrig tänkte jag, att hvad jag en gång lefvat, som jag då tyckte, så härligt och rikt, skulle kunna hända mig en gång till, upprepas, förnyas. Jag trodde, att jag var färdig med lifvet, och jag var stolt, att jag själf kunde förtjäna mitt bröd genom att arbeta i en blomsterbutik. Jag hoppades öfverhufvud icke mera än att jag en gång skulle få bli så lycklig, att jag fick berätta min gosse, som inte ens kunde minnas mig, – något af allt det, som jag nu måste förtiga. Då kom Pierre i min väg. Jag vet ej, hvad som drog honom till mig, jag har aldrig kunnat förstå det. Det var kanske min skygghet, som han själf har sagt, min förvirring, när jag märkte, att han älskade mig, min ångest, när han till sist talade, när jag icke kunde undkomma, när jag nästan skrek af förskräckelse och bad honom låta mig gå. Skall jag säga honom det? ljöd det inom mig. Som en förfärlig olycka, hvilken kunde slå mig sönder och samman, plågade mig denna tanke. Veckor gingo, veckor och månader, och jag kunde icke bli den kvitt. Jag skref hem och frågade de enda människor, som kände mitt lif. Jag ville att de skulle välja för mig. Jag hoppades, att de skulle skrifva och befalla mig att tala.
Upslällen derför såsom grundprincip de naturliga och stora samhällsintressen; gifven rätt åt intelligensen och förmögenheten vid sidan af demokratiens anspråk och jag skall understödja reformens sak. Med min röst skall jag aldrig bidraga — väl till uphörande af Adelns Ståndsoch öfrige Ståndsrättigheter, men aldrig till förintandet af Adelns medborgerliga inflytande till de stora och sanna samhäll s-intressenas förbiseende — såsom detta förslag på ett utomordentligt snillrikt sätt vetat alldeles undergräfva. Hr Bildt, Didrik Gillis: Utan anspråk på ofelbarhet i mina åsigler, men förvissad derom, att hvarje öfvertygelse, uttalad, aldrig kan skada, men väl tjena hvad man anser vara rätt, är det som jag på en stund tager R. o. Ad:s dyrbara tid i anspråk. Den första frågan man gör sig sjelf vid bedömande af ifråga var:de förslag, är huruvida man anser en representationsreform nö dig eller icke. Den nuvarande representationen, som utesluter en stor, uplyst och inflytelserik del af nationen har deruti ett stort fel; det erkännes af alla; och den representation, som splittrar representanterna på fyra serskildta kamrar och som icke låter de uplysningar, som inom ett Stånd meddelas, gå till de andra och der äfven komma till godo under öfverläggningar och vid fallande af beslut, har deruti ett sä stort fel, alt det måst äfvenledes erkännas af alla. Om således representationsreform, som borttager dessa fel inom vår nuvarande representation af alla tänkande anses vara nyttig och tankarna derom icke äro delade, så äro de det så mycket mera, rörande sjelfva sättet derför, hvilket af det som redan är yttradt under dagens öfverläggningar ytterligare bestyrkes. Representationsfrågans stora betydelse har sedan längre tider tillbaka gjort den till en af de vigligasle öfverläggningsämnena under flera föregående Riksdagar utan att man under dem lyckats att lösa frågan. Orsaken härtill är ej svår att finna om man följer denna 3* Den 13 Februari f. m. frågas behandling linder de sednare åren.
In-» ställelsedag i Concours-mål å landet; vid hvilken §. är anmärkt, att då Borgenärer-. lie, i fall Urtima Ting icke äskas, skola kallas till andra Rättegångsdagen af det Ting, som näst efter sex månader infaller, är rätta inställelsedagen icke hos Banken känd, förrän Tingsterminerne blifvit i allmänna Tidningarne införde; men då dermed understundom dröjes sa länge, att Tingat redan är börjadt, innan Kungörelsen derom i Tidningarne influtit; så vore angeläget, att någon viss tid för Tingsterminernes kungörande i Tidningarne utsattes, i liket med hvad 2 Cap. 2 §. Rätteg. Balk. stadgar, i afseende på publication derom, inom Häradet, heldst i annat fall ändamålet med Kongl. Brefvet den 12 Augusti 1760 förfelas, och Banken sättes ur tillfälle, att å inställelsedagen behörigen låta iakttaga sin rätt. 4:o g Cap. 11 Beträffande sär skild kallelse till Inteckningsliafvare och vetterlige Borgenärer i allmänhet» Om afsigten med detta stadgande, hvad Banken angår, skall kunna behörigen vinnas, föreslås den ytterligare föreskrift, att Domaren i kallelsen bestämdt utsätter beskaffenheten och beloppet af den fordran, för hvilken Banken blifvit såsom LågUttkottets Eetänianden, 949 fordringsegare i Concoursen uppgifven, samt, enär fordringen grundar sig på inteckning, hvilka fastigheter blifvit för densamma pantsatte, och, så vidt ske kan, i hvars namn lånet är upptaget, emedan det täta ombytet af egare till Bankens panter och likheten emellan flere låntagares namn, särdeles bland allmogen, ofta vålla, antingen att Gäldenären icke igenfinnes i Bankens Böcker, eller att vederbörande stadna i villrådighet, hvilken af Bankens
När nu barnbalen var hos rådmans, lånade Erik klockan, men har sedan icke lämnat den tillbaka. I dag, kort förr än moster skulle gå till kapten Bergs, saknade hon den i min låda och jag vågade icke säga sanningen. Moster hotade att morbror skulle jaga mig ur huset, om klockan icke kom till rätta innan aftonen. Herre Gud, Erik, hvad skall jag nu göra,” snyftade Lisen. ”Du skall gå in!” sade Johan Olof till flickan. ”Erik skall skaffa igen klockan innan er moster kommer hem, det lofvar jag,” tillade han. ”Lofvar du, då är det nog säkert,” hviskade Lisen, aftorkande tårarna och skyndade tillbaka in i huset. De tre kamraterna sågo på Erik. ”Hvar är klockan?” frågade Johan Olof. ”Hos skräddaren,” stammade Erik. ”Jag har låtit göra mig en ny jacka utan morbrors vetskap och måste sätta klockan i pant ... till dess jag skulle kunna betala jackan.” Kamraterna växlade ett uttrycksfullt ögonkast. ”Gå efter jackan!” befallde Johan Olof. Erik tvekade, men då tillsägelsen förnyades, skyndade han in i huset. Under tiden höllo kamraterna rådplägning och då Erik återkom, hade de redan fattat ett beslut. ”Vi gå nu till skräddaren,” förklarade Johan Olof, ”han får igen jackan och du erhåller klockan tillbaka.” Erik var alldeles icke böjd att besöka mäster Saxenberg; men då Johan Olof med sin behärskande stämma sade: ”gå!” gick Erik, och de andra följde efter. När de stego in i skräddarens verkstad kom han själf emot dem. Utan all förberedelse ryckte Johan Olof fram med förslaget att byta ut jackan mot klockan. Mäster Saxenberg blef vred och hotade att kasta ”pojkarna” ut genom fönstret, om de ej genast lagade sig på dörren. Klockan skulle stanna hos honom till dess jackan blef betald och därmed punktum. Johan Olof tog det oaktadt åter till ordet och upplyste mästaren att han icke hade rättighet att behålla klockan, alldenstund Erik icke var myndig och således icke fick disponera öfver hvad han ägde. Om nu Saxenberg vidhöll att behålla uret, såg Johan Olof sig tvungen omtala alltsammans för löjtnant Skjöld, Eriks morbror och förmyndare, och då kunde mästaren råka illa ut.
Den värma, hvarmed de frivilliga skarpskytteföreningarne nu gmfattas, kunde också minskas, särdeles om den uppmuntran dertill, som för närvarande förefinnes i befrielsen från ett års vapenöfningar med beväringen, förfölle genom det fullkomliga upphörandet af dessa öfningar, hvartill kunde ytterligare läggas, att den enda inkomsten till allmänna beväringsfonden, vapenöfningsfrihets-afgifterna, naturligtvis komme att upphöra med öfningarne. Den känsla af förbindelsen att i farans stund utgå till fäderneslandets försvar, som stödjes och underhålles af den sodan 60 år såsom oeftergiflig gällande, af alla klasser med villighet antagna och i vårt allmänna föreställningssätt ingångna grundsats, att vid en viss ålder samlas till vapenöfningar, kunde, utan denna erinran, rubbas och försvinna. Pligten, qvarstående i lagen, men aldrig, såsom nu> framställd lör ögonen, kunde råka i glömska; och om skavpskytterörelsen afstadnade, hvilket är oberoende af lagstiftningen, blefve denna pligt, då den en gång påfordrades, en öfverraskning; en omständighet, som på de unga männens mod och tillförsigt, under sådana förhållanden, icke komme att verka välgörande. På sätt i det föregående blifvit anfördt, äro de 50,000 man, som skulle utgöra den genast stridsfärdig^ styrkan, en alltför otillräcklig bär att underhålla kriget, och således i behof att förstärkas och ofta rekryteras från den öfriga beväringen; och den, ehuru visserligen underhaltiga öfning, denna nu erhåller, utgör likväl en icke förkastlig grund till den ytterligare öfning, som då med lätthet och på kortare tid kan bibringas henne. Vidare skulle, der lottningen, eller 28 Sammans. Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande N:o 5. hvilket annat uttagningssätt som helst för krigsförstärkningen, måste anlitas, obilligheten blifva ännu mera i ögonen fallande, om vissa uttoges till längre tids öfning, med fullkomlig befrielse för de öfriga, än om skilnaden endast klefve något långvarigare vapenöfning.
Utskottet omnämner, alt de dugligaste piecerne af det äldre Artilleriet kunde användas till ReservArtillcrie, men då jag i Utskottets Utlåtande saknar alla upplysningar i detta afseende, kan jag ej fälla något deciderad t omdöme derom. Utskottet anser en nedsättning i den begärda summan för FästningsArtilleriet kunna på goda skäl göras. Jag kan icke inse, hvartill vi egentligen för närvarande skola behöfva ett BelägringsArtillerie, och tror derföre att 5o,ooo R:dr äro mer än tillräcklige dertill. Hvad Gevärsoch Beväringsförråderne beträffar, äfvensom UtredningsDepartementet, så har jag icke någon anmärkning att dervid göra emot Utskottets förslag. Derefter komma vi till FortificationsDeparteinentet och till fortsättningen af Wanås Fästning. Redan för flere månader sedan hade jag äran afgifva mina tankar om Sveriges försvar, och förklarade, att jag ansåg Wanäs fästning vara utan afl nytta för försvaret. Jag fortfar så mycket heldre uti denna öfvertygelse, som jag gjort mig ali möda att för mitt militaira begrepp framställa något behof af Wanäs, men ej kunnat lyckas deruti; jag har visst icke i det åberopade anförandet om vårt försvar till alla sina detailler vidrört Wanäs, men jag har framkastat några principer för försvaret 46 Den 2 November e. m. af fäderneslandet, hvilka helt och hållet motstrida Wanäs fästnings tillvaro; för att fullkomligen vederlägga en sak sådan sorn denna, måste man, såsom jag tror, framställa något, som är bättre, och då synes det mig, som vederläggningen vore till alla delar åstadkommen. Jag skulle kunna vidlyftigt ingå i detaillerne om Wanäs, men jag vill uppskjuta dermed, ifall någon annan vidrörer detta ämne, då jag torde få tillfälle vidlyftigare ådagalägga mina åsigter deruti. Vidare förekommer i Utskottets Utlåtande ett anslag för Carlskrona.