Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Föredrogs ånyo och bifölls StatsUtsk-.s d. 5 och 7 dennes på bordet lagda Utlåt. N:o 203, i anledn. af K. M:s Nåd. Propos., ang:de anslag för geologiska undersökningar öfver hela Piket samt utgifvande af derpå grundade geognostiska kartor. Föredrogs men bordlädes ånyo, på begäran af flere ledamöter, Sammansatta Stats-, Lagsamt Allm. Besvrso. Ekon.Utsk:s den 7 dennes på bordet lagda Mern. N:o 42, i anledn. af erhållen återremiss å Utlåt. N:o 31, ang:de åtgärders vidtagande för befrämjande af en förbättrad skogshushållning samt dermed gemenskap egande frågor, äfvensom med förslag till voter:s-propos:r i Förstärkt StatsUtsk. Anmäldes och lades på bordet nedannämnde från Utsk:n inkomne Utlåtm, Mern. och Betänkin, nemi. från SlalsUlskottel : N:o 205, i anledn. af Kammarskrifvaren i Riksg:sKont:t Hr af Trolles ansökning om pension vid afskedstagande!; N:o 206, i anledn. af väckt fråga om åtgärders vidtagande för att, under vissa vilkor, bereda åboerne å de s. k. Kyrkohemmanen i Halland dispositionsoch besittningsrätt till samma hemman; N:o 207, i anledn. af väckt motion om ersättning till Westerås stad för minskning i vågpenningar; N:o 208, i anledn. af erhållen återremiss å Utlåt.
Kamratskapet, bålen och spelbordet i ett eller annat öfverfullt värdshus, som man kunde nå, voro ej tillräckliga att fylla tiden och ständigt hålla tålamodet uppe. Sedan Långöarne vid Strömstad i mer än tre månader saknat sin flytande stad, uppdykade den en vacker dag, men endast för att straxt åter upplösa sig. ”Hvar i guds namn har ni bott under hela den förskräckliga hösten?” frågade någon af stadens unga damer en af officerarne på den öppna kanonslupseskadern. ”Jo, min nådiga!” svarade han glädtigt, ”vi ha gjort en tur åt Lappland ... åtminstone ha vi under vårt två månaders vistande på den ödsliga Kjogön, vår distinationsort, bott i ett slags kojor, närmast liknande lappkåtor. Föreställ er en hop nedfälld skog, ihopförd med alla de smala ändarne i toppen och utvidgad i en cirkel nedåt marken! Tänk er sedan denna boning så godt som möjligt beklädd med granris och inredd med halmbäddar, så har ni en någorlunda åskådlig idé af våra baracker, framför hvilka vi trotsigt spatserade för att hålla oss varma!” Men hade denna slupsbataljons manskap slitit ondt, fick den ock nu njuta af någon ersättning. De sex anförarne för de sex båtarne, hvilka varit främst vid Fredrikstads intagande, blefvo, så snart de ankommit till Strömstad, kallade att i parad inställa sig hos eskaderchefen, som, efter att hafva tackat dem för deras mod och rådighet, öfverlemnade till hvar och en medaljen för tapperhet till sjös, af guld till officerarne och af silfver till underofficerarne. En större utdelning till underbefäl och manskap egde sedan rum. De bägge infanteriofficerarne, som varit om bord vid samma tillfälle, erhöllo senare guldmedaljen. Natten efter samma dag, då infanteriet på flottan återkom till Strömstad, fick manskapet för första gången på sex månader sofva under tak. Men åka fingo de ej derifrån, såsom då de i juni ankommo.
Blott ett par ögonblick senare visade sig Maria, i sin enkla men smakfulla hvardagsdrägt, hvaruti hon likväl i Kleins ögon var långt behagligare, än om hon nyss slutat den mest utsökta toilett. Hon helsade honom med det vänligaste leende; men då han, i stället att, såsom vanligt, på några stegs afstånd göra en lätt bugning, nalkades, tog hennes hand, och för första gången förde den till sina läppar, med en blick för hvilken hon sänkte sin till golfvet, då kände hon en ovanlig förlägenhet, och ombytet af rodnad till blekhet på hennes kinder förrådde en hög grad af inre rörelse. ”Goda Maria,” sade Klein, med en uttrycksfull ton, som gick till hjertat, ”jag tackar er, att ni ej missförstått mitt redliga uppsåt, att ni bättre bedömt mig än er mor.” – Dessa ord försatte Maria åter i sitt vanliga lynne. ”Åh, bäste herr doktor,” sade hon med den naivaste oskuld, ”det var ju helt naturligt, att jag skulle förstå det långt bättre än mamma; tro mig, jag är mer än glad, att ni ej gick i förtreten. – Detta svar, som gjorde Klein så lycklig, verkade äfven, att han blef mera upprymd än vanligt, och ville skämta litet med Marias öppenhjertighet. ”Och hvarföre var det då så naturligt, min bästa fröken, att just ni skulle bedöma mig bättre?” frågade han, med ett skälmskt leende. ”I sanning, herr doktor,” svarade hon och kastade en missnöjd blick på honom, ”den frågan kan jag ej besvara; och jag begriper icke,” tillade hon, halft förtretad, ”hvarföre ni frågar mig om det jag icke vet.” ”Förlåt mig, hulda Maria,” hviskade Klein och tryckte med hjertlig rörelse hennes hand, ”jag skall aldrig mera fråga er så. Ni är väl icke ond på mig?” ”Nej, visst icke,” försäkrade hon, men drog sig nu emellan soffan och thébordet, under det hon vinkade doktorn att taga plats midtemot. ”Vet ni hvad, herr doktor,” sade hon vänligt, ”jag har också ett litet arfvode åt er; ni skall få se det om en stund.”
Allmänna Beswärs. och Occononnä prskoirels betänkande om bränwinsriilwerknuige , wörds ml framställt nagr , i min rrv dehöftiga, änmarkningar, och deribland wagadc up, gifwa de grunder, hmarigenom en sadan rättighet, skal! kunna trygga osi för bfwerflöv af bränwin, men t'l!'ka blifwa förenlig med jordbrukarens santia behof, dristar jag i dag a:er tala idella ämne, sä nära förenat m d jordbrukek; ntbedjandeö wig Herr Laiidt-MarfkAken s.mt HögloftRiddder» skåpet och Adeins öfwerseende godhet om'i de anUiärkningar öfwer nämde Uifkorts sednare betänkan - Den iz Jun». kaude, misttagyppas, dcitLUplystaScändgrätteljerskola med tacksamhet mottagas, de rankar jag skall yttra äro intet grundade uppå egenkärlek till nuna principer, utan uppå den erfarenhet, en fleräng handläggning tvid landthushällningen älmmstonc bordt gifwa mig. Alt endast bränningörättightten bär tillhöra jorden och ingen panna blrlwa öfwer yo k:r, är efter min kanka ganska wisligen af Utsätter förestågik, lika ftin alt grunderna till pannerymden ma brukas, ej efter hemmantal utan efter deras wärde, dock med förbehåll, att aldrig en större åbyggnad eller widlöftig anläggning af trägård och dylikt mä komma i beräkning af wärbet, ty i det famina skulle grund till bränwins rättighetens begagnande, blifwa falsk.
Sannt är visserligen, att de unga träden böra vårdas, men föreställer man sig en trakthuggningsindelning, så linnas der likväl mänga träd, som äro användbare endast lill spärrar, såvida de icke skola sönderhuggas till gärdsel, kol eller ved o. s. v. Utskeppning af sådane till sparrar huggna träd skulle alltså medföra en betydlig inkomst. Den nu föreslagne tullsatseu är 32 sk. för de mindre och 16 sk. för de större dimensionerne, då den förut varit 8 sk. Genom så hög tullsats skall, enl. mitt omdöme, industrien förstöras. Jag föreställer mig ali med eir tull af 16 sk. sparrvirket skall kunna utföras om det ieke är allt för väl kanthugget. En annan olägenhet af föreskriften i den K. Proposin består deri, att, om plankor sågas till 3| å 4 tums tjocklek, de skola tullbehandlas såsom sparrar d. v. s. draga en lull af 32 sk. Ar det åter fråga om 4 tums läckter, blir tullen ä hvarje sådan 4 sk. och å 3 tums 2 sk. 3 rist. Jag kan icke inse, att detta medför någon fördel för den enskilde eller det allmänna. Sedan 20 ä 30 år hafva bräder varit befriade från exporttull och bestämmes den nu till 8, 16 eller 24 sk. pr tolft, sä får utlänningen betala densamma, men det torde åter icke gillas af Hrr sågverksegare. Det förefaller mig som den af K. M. lemnade föreskrift vöre beräknad helt och hållet till sågverksegarnes fördel. Derjemte torde jag få hemställa om icke tullen på salt kunde förhöjas från 18 till 24 sk. T:n. Skilnaden eller 6 sk. kan icke vara serdeles tryckande för de behöfvande och medför en tillökning af endast några runstin på hvarje kappe, som för konsumenterne gör en högst ringa tillökning, men deremot en högst betydlig sådan för Statskassan. Att närvande höga saltpris icke härleder sig från importtullen utan af andra orsaker, dem jag icke vill uprepa, torde för hvar och en vara bekant. Frih. Raab, Adam Christian!
Plötsligt lutade sig den obekante helt ned och utpekade med käppen en scen, som tilldrog sig på marken tätt vid den sida af vägen, där han framgick. En liten sork eller mullvad låg död i sanden. Kadavret bearbetades ifrigt af 4 — 5 stycken s. k. dödgräfvare (Necrophorus vespillo). De små » asbaggarne » gjorde sig all möda att med sina framfötter bortskaffa jorden under liket för att tillreda en grop under detsamma. Den obekante log så godt åt deras sträfvanden. » Ä r jordmånen här för hård för dem, » sade han, » så söka de nog upp ett lösare jordlager och släpa m e d förenade krafter den lilla döda kroppen dit och begrafva honom. » » Men, » fortfor han och vände m e d käppändan den döde, » deras arbete är icke så pietetfullt och oegennyttigt som det synes: de gömma kadavret antingen för att däraf vid behof göra sig ett godt mål eller för att däri lägga sina ägg. » — Jaså, tänkte jag efter denna utredning, jag måtte hafva kommit i sällskap m e d en naturvetenskapsman. det af detta berodde, huruvida jag skulle kunna anträda en uppfriskningsresa nedåt landsorten. Det var ännu icke längre lidet på dagen, än att jag kunde efterkomma biljettens innehåll. Och så vandrade jag åstad till den nämnda tidningsbyrån under sinnesstämning växlande mellan hopp och misströstan. En så hög herre som general Johan August Hazelius var tidningens hufvudredaktör. Jag hade med lokalpost insändt mitt manuskript jämte namn och adress till redaktionen. Nu blef jag personligen införd i redaktörens en-chef enskilda rum å byrån. Den lille flitige generalen, en vördnadsvärd gråhårsman, reste sig från sitt arbetsbord vid mitt inträde, jag bugade mig uppgifvande mitt namn och ärende. Därvid öfverflögs det militä- riska, af tankeverksamhet allvarsamma ansiktet af en solig glans och han kom emot mig, hälft omfamnande och skakande min hand. Slutligen hade vi hunnit till Ladugårdslands tull och veko af inåt staden. Våra vägar skulle då skiljas.
5 Och ega Fullmägtige derjemte att, af besparingarne på anslaget till ofvanberörde dispositions-räkning, utgifva ersättning för utarbetande af fortsättning, intill närvarande tid, af det register öfver Bankens handlingar, som till och med år 1822 blifvit upp rältadt. Mom. 2. (oförändradt). Som sedlar med valörer i Banko icke vidare från Banken utgifvas, lärer från mom. b) och c) i § 181 böra uteslutas hvad som der finnes stadgadt om er sättning för Kommissarie-underskrift och kontrasignation å dylika sedlar; hvarjemte och då i § 21 af Utskottets under JM 6 afgifna Berättelse, angående Bankens styrelse och förvaltning, blifvit upplyst, att någon sedelskrifning destomindre kan såsom tjenstepligt åläggas Sedel-kontorets tjenstemanna-personal, som göromålen för nya sedlars tillverkning och förslitna sedlars emottagning och vidare behandling inom nämnde Kontor så betydligt ökats, att anställandet af särskilda biträden, mot godtgörelse af Bankens medel, funnits ovilkorligen nödigt, Utskottet ansett den i nyssberörde § stadgade skyldighet för vederbörande i Sedel-kontoret att verkställa sedelskrifning, böra upphöra och §:n erhålla denna lydelse: 5:o. Följande tillfälliga, föränderliga anslag, hvilkas årliga belopp icke kan på förhand bestämmas, må än vidare utgå, nemligen: a) För hvarje l,000:de annullerade och förslitna sedlar å valö rerne från och med 10 R:dr till och med 8 sk. Banko samt å 10, 5 och 1 R:dr R:mt, som blifvit af Kommissarierne granskade, öfverkorsade, uppräknade och förseglade . Kommissarie-underskriften R:mt R:dr 3: — Kontrasignation » — c) För hvarje 1,000 sedlar af valörerne under 50 R:dr R:mt: Kommissarie-underskriften R:mt R:dr 2: 50.
Redan för flere år sedan har tid efter annan fråga uppstått angående omläggning af landsvägen mellan Serarps och Hvetlanda gästgifvaregårdar, utgörande 2 5/s mil, deraf endast % mil närmast Hvetlanda äro backfria, men af mötande hinder har detta förslag hittills strandat. Det är först under sista åren man i allmänhet kommit till full insigt af behofvet att genom lätta kommunikationer sätta sig i förbindelse med de större afsättningsorterna och således att på lämpliga punkter beröra Statens jernvägar, hvarförutan dessa ej tillskynda den aflägse boende landtbrukaren någon fördel, kanske snarare tvärtom. Den del af Östra härad inom Jönköpings län, som här är i fråga, torde, i betraktande af densammas bördighet och folkmängd, vara att anse såsom den mest vanlottade på kommunikationer. Orten har 10 å 11 mil till residensstaden Jönköping, 7 å 8 mil till Oscarshamn och 5 å 6 mil till Eksjö. Afståndet från Jönköping, oberäknadt backarne, gör tydligen all lifligare kommunikation derpå Motioner i Borr/are-Ståndet 1865. N:o 139. 331 omöjlig, ehuru fyrfaldiga resor i allmänna värf dock allt som oftast måste ske dit. Oscarshamn har hittills varit ortens egentliga handelsstad, men sedan jernvägen blef färdig mellan Malmö och Jönköping, har det befunnits vara stor förlust att göra affärer derstädes, hvarest dessutom handeln med trävaror är hufvudsak, utan har man nödgats att med stort besvär forsla ortens produkter uppför backarne till Hvetlanda och vidare till jern vägsstationerna Säfsjö eller Sandsjö, för att afgå på Malmö, Göteborg eller Stockholm.
Oaktadt all anwänd möda, har det warit Boktryckaren omöjligt, att detsamma medhinna, utan skall detsamma om fä dagar aflcmnas: och anbällcr jag emedlertid att till tidens winnande det skrifreliga Exemplaret mätte fä i dag för Riddcrffapet och Adeln uplasas. Grefwe vokns, upläste följan de: Jag tror mig upfylla en Medborgerlig pligt och att Den 25 September. 805 att säledes i sin mähn fullgöra det fä ansvariga som hedrande kall, hvilket ällgger ocksä mig, i egenskap af Högloft. Riddcrskapcts och Adelns Ledamot, da jag ta, ger mig den frihet, att leda deras upmärksamhct pä en omständighet, som stör uti dircct sammanhang med tvär nyligen antagna Regeringsform. Densammas Z4 § stadgar? De uti denna Regeringsform dcstLm, da npa Embeten, Gtats-MinistrarneS, GtatSRädenS och Justitia-RadenS, skola upföraS i Rikets Stat och ma icke af narson tisirka med andra Civila Embeten bekladaS. Här fastställer en i min tanka mindre lycklig skiljaktighet emellan de Militairc och Civile Ledamöterna af Stats - Rädet. För de förre fbrutsättes möjligheten af flere EmbctcnS förenande, hvilken mcdförcr den olägenhet, att Civile Stats-Rädens uteslutande frän samma möjlighet ästadkomincr en olikhet uti wedcrgällnings-wilkorcn för Em, ketsmän af en och samma Corps, hwilka dock böra förmodas äga lika möda med lika nytta för Riket» och säledes äfwcn tyckas derföre böra upbära enahanda belöning. Detta är ej heller ben enda olägenhet ett sädant stadgande ästadkommer.
I samma uphöjda, frisinnade och fördragsamma anda har K. M., tid efter annan, yttrat sig om Läsarne och deras sammankomster. Ehuru från allt flera landsorter åtal ifrågasatts, har sådant, enl. hvad i Ecklesiaslik-Expeditionens och Jnstilie-Canslers-Expeditionens arkiver utrönts, icke för än d. 14 April 1846 blifvit emot någon anbefaldt. Anledningen var då, att en nybyggare Westberg, oaktadt erhållna varningar, tagit sig den vanan, alt, under det allmänna gudtjensten pågick, hålla särskilda sammankomster, och dervid ingått i egna förklaringar af predikolexter samt utläggningar af Bibeln och Luthers postilla. Den 13 Juli 1849 förordnades jemväl åtal mot Joli. Riström, för det han flera gånger under allmänna gudstjensten hållit olofliga sammankomster och dervid ej blott ingått i förklaring af lästa stycken ur andeliga skrifter utan äfven utdelat nattvarden åt vissa af sina anhängare. Dessa två åro, så vidt jag kunnat utforska, de enda till innevar:de års början, i behörig ordning anbefallda åtal för olofliga sammankomster till andaktsöfning. Jag hemställer till en livar, om det med skäl kan sägas, att dessa Läsare varit föremål för någon förföljelse. I sju och trettio år hafva de, i skydd af K. M:s välvilja och behjertande af deras åberopade samvetsömhet, fått, utan lagligt tilltal, fortsätta sina emot författningarne stridande religions-sammankomster, endast med förbehåll att icke hålla dem vid samma tid, som allmänna Gudstjensten påginge, och att icke ingå i sjelfgjord» förklaringar eller utläggningar, hvarigenom enfaldige kunde blifva förvillade. När, oaktadt detta förbehåll, oaktadt förnyade varningar, alla lagbud, alla föreställningar trotsades; var det förföljelseandan, som bjöd, att lagen skulle tillämpas? Under innevande år synes en större stränghet mot Läsare hafva gjort sig gällande. Jag tillåter mig icke något bedömmande deraf.
Proposition, JY$ 14. 9 afseende jemyäl å ej mindre hvad dessutom blifvit af Kongl. Majrts Befallningshafvande i länet, samt Kammar-kollegium, uti afgifne utlåtanden, tillförene hos Kongl. Maj:t anfördt och upplyst, än äfven de under frågans handläggning hos domstolarne förekomne omständigheter i nåder förklara honom lagligen berättigad, att för omförmälde husröta vid Kungsbergs kungsgård åtnjuta ersättning af all männa medel, eller i brist af tillgång dertill, att få innehålla arrendet under nästföljande år till ett mot ifrågavarande husröta svarande belopp; hvarjemte, för den händelse detta yrkande ej kunde vinna nådigt bifall, klaganden underdånigst anhållit, att Kongl. Maj:t måtte af gunst och nåd bevilja honom den begärde godtgörelsen. Vid förehafd pröfning af detta ärende, har Kongl. Maj:t funnit de anförde underdåniga besvären icke kunna vinna afseende, men ville, med hänsigt lill de uti förevarande mål förekomne bevekande omständigheter samt vid betraktande tillika af ej mindre den utmärkta drift, hvarmed Söderholtz, enligt hvad vid sednast hållen syn blifvit af Syne-rälten vitsordadt, den af honom arrenderade egendomen, både till åbyggnad och häfd, förbättrat, än ock den högst betydliga tillökning uti arrende-afgiften, som genom det af Söderholtz gjorde anbud erhållits, härmed i nåder föreslå Rikets Ständer, att Söderholtz eller hans rätts innehafvare må för den vid hans tillträde befunna husröta, hvarför någon ersättning utaf aftriidaren icke kunnat vinnas, erhålla godtgörelse på det sätt, att beloppet deraf, lika fördeladt å hvarje af de återstående arrende-åren, får vid arrendets liqviderande afräknas. Handlingarne i målet låter Kongl. Maj:t till vederbörande Utskott öfverlemna; och Kongl. Maj:t förblifver Rikets Ständer, med all Kongl, nåd och ynnest städse välbevågen. Datum ut supr»J. OSCAR. A. P. Sandströmer.
Deraf ser man, att frågan är om förändring af Svenska nationalrepresentationen, och att Const.Utsk., till följd af Den 10 Mars e. m. 87 riksdagsmäns motioner inom Utsk., afgifvit detta förslag. Frågan är således redan väckt, och väckes derföre icke af oss, som endast göra anmärknavid Utsk:s sätt att lösa problemet. För öfrigt måste jag på det högsta bestrida, att dessa anmärkn:r kunna medföra de vådor, som af den siste värde talaren blifvit förespeglade. Huru kan väl frågan om sättet för bestämmande af grunden för Svenska nationalrepresentationens ombildning få det ringaste sammanhang med grunder för suveränitetens införande. Hetta är tvenne himmelsvid! åtskiljda ämnen, och jag befarar åtminstone för min del icke, alt genom den föredragningsordning Hr Gr. o. Landtm, föreslagit några riksvådliga följder skola uppstå. Frih. Hamiltons Jag har ansett det såsom min skyldighet att erkänna, att jag i mitt sista anförande misstog mig om uttrycket, då jag anhöll om propos. på afslag å Utsk:s betänk., hvilket Hr Gr. o. Landtm, täcktes ändra uti sitt yttrande, och jag underkastar mig detta, erkännande att jag har orätt. Hvad beträffar de vådor, som här blifvit förespeglade, så instämmer jag •alldeles uti hvad den siste värde talaren yttrat, och får dervid trösta mig med, att frågan af föregsde riksdags Landtmarskalk och detta Stånds dåvar. ledamöter ansetts böra och kunna sålunda behandlas. Slutligen ronde vådan vid denna riksdag, tryggar jag mig vid samma säkra ankare, som Gr. Cronhjelm antydde. Hr von Hartmansdorff: Om jag rätt hörde Hr Lagerhjelms yttrande, så yrkade han, att en framställning skulle göras till R. o. Ad. huruvida Ståndet godkände eller förkastade Const.- Utsk:s förslag. En sådan framställning har hittills aldrig gjorts och kan, efter min lanke, icke göras. Ståndet gör anmärkmr vid förslaget och Landtm, frågar för hvarje sådan om Ståndet godkänner henne såsom sin gemensamma tanka eller icke.
Landfästenas höjd öfver rustbädden 45 fot, bredd 26 fot och tjocklek 9“ fot. ~i Grundläggning: 250 st. pålar, 40 fot långa, med nedslagning och afsågning, å 44 R:dr 500 kub.—lot furuvirke till pålruta, å 60 677,653 90 3,500 300 280 3,600 400 8,000 44 tolfter 3 tums 44 fots plank, 20 R:dr Landfästen: 45 kub.-f:r murverk i bruk med tuktad Stensättning, 400 qv.-f:r, å 4 R:dr . Rörliga bron — 16,080 Bro viri Eriossunri. Brons längd 428 fot, tvänne fasta 30 fots spann och ett rörligt 32 fots spann. Landfästenas höjd öfver rustbädden 47 fot, bredd 26 fot och tjocklek 40 fot. Pelarens bredd 42 fot och tjocklek 46 fot. Grundläggning: 564 st. pålar, 50 fot långa, med nedslagning och afsågning, å 45 R:dr . 2,800 kub.-föt furuvirke till pålrutor samt stenkista, å 60 öre 400 kub.-f:r småsten till fyllning emellan pålarne, å 40 R:dr Landfästen och pelare: 435 kub.-f:r murverk i bruk med tuktad 8,460 4,680 4,000 40,800 800 Stensättning, 200 qv.-f:r, å 4 R:dr Transport R:dr B:mt 2a,/ -40 46,080 677,653 90 Öfver - Bilaga till Sta t s-Vt skol tets Utlåtande N-o 87 49 K:dr öre Runöre| R:dr öre Transport R:mt R:dr Öfverbyggnaden, 60 str.-fot, å 90 R:dr . Brons längd 40 fot, med ett rörligt 23 fots spann.
Om jag skulle ta hans ämne och vända om det så den lät som mitt egen?? Fullt ärligt var det kanske inte men hvad gör man inte när man befinner sig i nöd? För öfrigt antar jag, att tidningsfolk lånar mer än så. De lånar ju till och med hvarandras ankor! — Dessutom fick jag just i det ögonblicket klart för mig, att det var ett ämne som jag tänkt på länge, mycket länge, och så skref jag med tumshöga bokstäfver, sedan jag väl tryckt mig riktigt fast i stolen för att känna mig ha stöd på något vis: »Om konsten att vara osams.» »Jag försäkrar herrskapet, att det är en mycket svår konst, som man rent af borde uppfostras till i stället för att, som nu, knusas ihop, bara man på något vis bjuder till att bli ond. Jag tror inte, att människorna är så orättvisa mot några som mot dem, som fått gåfvan att bli vreda. Man ska inte bli ond, det är en gammal trosartikel, och så bryr sig ingen enda själ om att ta reda på hvarför en stackare är ond, det må nu vara aldrig så berättigadt. Jag känner riktigt rart och hyggligt folk, som umgås lika vänligt med människor de aktar och med människor de inte aktar, bara af förskräckelsen att bli ansedda för att ha och ta humör. Men att man både ska ta och ha humör, det kan ingen få ur mig, man må tala om skriftens ord bäst man vill. De orden, att vända andra kinden till, sa nog Frälsaren för att ge en tid att betänka, om man förtjänt den första örfilen eller inte. Men att stå och låta örfila sig när man har rätt Nej, aldrig! Hvad skulle vi då fått rättskänsla och hedersbegrepp för? Nej, vreden, den äkta, sanna förstås, för jag menar inte grälor, är jästen i lifvets stora surdeg, och att den är nödvändig, tror jag att åtminstone hvar enda husmor kan intyga, som vet hvad det vill säga att dras med en död deg. Det fanns en gång en pojke här i stan, som jämt var osams, stackars barn. I hemmet, på gatan, i skolan — öfverallt ställde han till gräl och spektakel. Ingen människa ville ge honom arbete för hans »otäcka lynnes» skull.