Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den aldrakäraste flickan, så hon smeker och kysser dem, och ger dem alla kringlor och kakor som kommit undan munsjör snålbergs långa fingrar! Nu har hon sjelf, den söta engeln, af hela trakteringen intet mer än jag, .. utom lukten likväl.” „Hvilken rörelse uppstår på en gång i rummet gamla herrn kommer upp ifrån soffan; personen med ena örat rakar fram, och skuffar (han är född drummeldarius) till fröken, så att hon knuffar emot thebordet, som stöter tillbaka ner i soffan den stackars frun som just ville springa fram; barnen hoppa och klappa i händerna, .. dörren flyger upp en ung officer stiger in .. fröken kastar sig i hans armar. Ja så! Ah ha! se så!” Jag slår igen mina fönsterluckor, så att det brakar, och sätter mig alldeles våt af regnet och darrande i knäna på en stol. Hvad hade jag väl i fönstret att göra? Se det har man för det man är nyfiken. För åtta dagar sedan flyttade denna famille från landet in i det vackra huset midt emot mig, och det hade ännu aldrig fallit mig in att fråga hvilken och hvarifrån den var. Hvad behof hade jag väl att i afton på olofligt sätt, göra mig underrättad om dess husliga förhållanden? Hvad kunde det interessera mig? Jag var vid elakt lynne; kanhända kände jag äfven litet ondt i hjertat, ... men lika mycket, – trogen min föresats, att aldrig lemna mig till ängsliga tankar då de ej båta till något, tog jag med stela fingrar i pennan och för att skingra den ledsnad jag kände, ville jag försöka en skildring af den husliga sällheten – en sällhet som jag aldrig kännt. För öfrigt filosoferade jag blåsande i mina frusna händer, „är jag då den förste som, i inbillningens rosengårdar, sökt en värma som tingens hårda verld nekar honom? Sex riksdaler för en famn granved, nej prosit, ej förr än December! Jag skrifver!“
Innan detta beslut är kändt , kunna inga Penninge transactioner göras. I anledning af Herr Cederskjölds påstående, att samma förhållande bör äga rum emellan Discon - Den 24 Martil, fm. 335 ten och dess Debitorer, som emellan Credit orer och Debitorer i allmänhet, får jag anmärka, att det är just genom Disconternas inträn* gande i Penninge rörelsen, som de vanliga och naturliga förhållande! ne/mellan Creditorer och Debitorer blifvit rubbade. Det är genom Dis* contens mellankomst, semalia penningar, som förr circulerade i Land.orterne , nu gå genom Hufvudstaden. Hvad som nu indrifves från Landsorterna, kommer ofelbart ock att stadna i Stockholm; hvilket likväl jag anser så mycket oiämpligare, sorn mångfalidiga utvägar der finnas för fyllandet af ögonblickliga Penninge-behof, hvilka ej finnas i Landsorterne. Jag bifaller således Herr Munck af Rosenschölds proposition. Herr Strussenfelt, Michael: Då vi hitkommit för att hjelpa Fenninge Verket samt i synnerhet de Gäldskyldige i Difconterne, bö* ra vi väl icke försvåra utvägarne för dem att kunna afbörda sig deras skuld. Herr Cederskjölds anmärkning, att de penningar, som inflyta uti Disconterne, åter kunna utsläppas, är icke rigtig ty under närvarande förhållande är en så fullkomlig stockning i alla rörelser, att några Lån visserligen icke kunna inbetalas. Det är för öfrigt alldeles icke obehörigt, att, likasom Banquen helt nyligen b'gärt Jernbref i afseende å inlösen af dess utelöpande Sedlar, ett anstånd af 30 dagar efter det Pinan ,t Regleringen blifvit af Riks-ns Siänder fastställd, åt BancoDiscontens Läntagare beviljas. 336 Den 24 Martil, /. m. Herr Grefven och LandtMarkalken gjerde Proposition till "•'bifall af BancoUiskottets Betänkande. Ropades
— Han har aldrig sett henne, svarade Hilma med en suck. — - Hvad säger Hilma, — utbrast Sigrid helt bestört — har han aldrig sett sitt barn? — Nej, det var ett par månader före Signes födelse, som han lämnade mig för alltid. — Har han aldrig frågat efter Hilma sedan? — Han bjöd mig en summa penningar, det var allt. Men dem ville jag icke ha — tillade Hilma med en viss stolthet — jag älskade honom icke för penningars skull, jag ville ha en laglig far åt mitt barn, och om han icke ville gifva mig denna enda möjliga upprättelse — så kunde han få gå — och det gjorde han! Sigrid r} fste. — Hvad lifvet ändå är förfärligt! — suckade hon. — Talade han aldrig om giftermål? Hilma log bittert. — Nej, det var bara jag, som talade om den saken. Jag trodde ännu på kärlekens makt, ser fröken; jag trodde att den kunde göra underverk — och för barnets skull, trodde jag ... Ack, hvad frågade jag för min egen del efter giftermål; det kunde ju ändå icke ändra saken. Men jag bäfvade för framtiden, och det gör jag ännu. Jag fasar för den stund, då mitt barn skall begära räkenskap af mig och fråga mig, med hvad rätt jag gifvit det en tillvaro utan namn och utan familj. Ah, fröken, det blir ett rysligt straff, om min lilla älskling en dag skall förakta sin egen mor! Jag har tänkt mången gång, att låta uppfostra henne långt borta från mig, men jag kan det ej; trots min skam är det dock min enda tröst, den enda ljusningen i min sorgliga tillvaro, att få se mitt barn växa upp och åtminstone till en tid få äga dess kärlek. — Så Hilma talar! Nog må väl lilla Signe komma att älska och värdera Hilma, som är så öm emot henne. Sigrid ' betraktade åter det sofvande barnet. Den lilla röda munnen log i drömmen och de små händerna rörde sig omedvetet till ett fastare tag om den älskade dockan. Sigrid böjde sig oemotståndligt ned och kysste den klara pannan. Barnet vaknade, såg på henne ett ögonblick med undrande, yrvakna blickar och somnade åter i nästa minut. — Har Hilma aldrig hört något om honom, sedan ni skildes åt? — frågade Sigrid.
Och när den unga hustrun drar sig från sällskapslifvet och balerna, och tanterna börja sqvallra, så sitta han och hon vid hemmets härd, och hon är lycklig i den tron att endast han känner, endast han vet någonting 0111 den solstråle som väntas, om den solstråle — ett återsken af honom för henne — af henne för honom — som skall sprida ljus och jollrande högljudd glädje i deras hem. Det är den stilla lyckan, den största för hvarje hustru, och hon är afundsjuk om den. Det är hennes rättighet att ha denna ljufva hemlighet för sig men det är ej furstinnornas, ty se här tidningsnotisen: “ Förböner läses nu i alla kyrkor i anledning af h. k. h. kronprinsessans med lifsfrukt välsignade tillstånd. “ * Hvad-Norge beträffar Har ni läst Björnsons “ Handske “? Ja visst! Den är tråkig, gammalmodig, bornerad, full af lögner. Smålands Allehandas nye redaktör har rätt, då han säger att aldrig har någon billigare än “ skalden “ Björnson förvärfvat denna hederstitel. Det skulle då vara herr Arfvidsson sjelf som billigare än Björnson sin skaldetitel köpt sig namn, heder och värdighet af redaktör. — “ Handsken “ — Ah, jag menar inte skådespelet, det är en stålhand i silkesvante, utan den andre — den der som han slungade i ansigtet på herr Walldén! Nog kunde väl ändå Walldén ha gått in på Björnsons förslag? Inte var det något skäl, pratet om att man ej skulle få hop en domstol. Det skulle gått lätt. Se här. Björnson valde Hedlund — det var klart. Walldén valde — ja, låt mig se, Ridderstad t. ex. Dessa båda krutgubbar tillsammans grälade ett par timmar och valde slutligen en tredje. Om då valet fallit på mig såsom ännu en opartisk landsortspublicist skulle jag velat uppsätta följande arbetsordning: § i. Sammanträdet eger rum inför slutna dörrar; fönsterluckor böra kanske äfven finnas och vara väl tillskrufvade, på det ingen måtte ofrivilligt aflägsna sig den vägen.
Deras arbete bestod uti att hafva Inspectionen ofver allt krigsfolket till häst och fot, samt Ar-, tilleri-folket öfver hela Riket, så mycket sorn brukades till Lands, i Fält och i Fästningarne: ofver dess Mantal, Vapen och Värjor, öfver utskrifningen, värfningen, munstringen: öfver Artilleriet , Ammunitionen, och hvad mera der - Bttänkande om Rikets Styrelse-Verk. 5*! till hörde: öfver alla Fästningar, huru de vor® med Folk, Proviant, Stycken, Ammunition ,Vapen och Värjor försedde, så att der allt rätt dömdes och förordnades; och gjordes dersammastädes hesked af Gubernatorerne och dem som det under Ränder hade; dock detta allt så till förståendes, att ehuru Krigs-Rådet borde hafva vettskap och rättelse ÖfveF Krigsfolkets underhåll, ehvad det utgeck ur Räntekammaren eller af Landtgods, så skulle dock ingen disposition hos Krigs-Rådet stå öfver någon ränta, utan den alldeles hänga vid Räknek amma ren. Det Tredje Collegium var Amiralitetet. Der presiderade Riks-Amiralen och hade till Assesso-, rer 2:ne af Riksens Råd, helst dem som till sjöss tjent, jemte 4 Vice Amiraler. Detta Collegium skulle hafva inseende öfver alla Riksens Fartyg och hela försvarsverket till Sjöss och skulle, såsom om Krigs-Rådet var sagt, likaledes Amiralitetet hafva Administration och Inspection öfver de tillordnade räntor, att de rätt efter den i Räkne-Kammaren gillat och gjorde för3 ordning inkrafdes och utdeltes. Fjerde Collegium var Cancelliet, öfver hvilket Riks-Cancelleren förde directionen och hade till Assessorer Fyra af Riksens Råd, en Hof-Canceller och 2-se Stats-Secreterare helst af Adel. Riks-Cancelleren hade stora Riks.Sigillet i sitt förvar, och Hof-Cancelleren, eller i hans frånvaro, den äldste Stats-Secreteraren , det mindre, som dageligen brukades.
Annonsen kostar 1: 75 per mar skuta er vid någon badort? 50 öre för två gånger. Vir attatis XXV. Så vida ej utslaget gått » — e », Finland. Och detta kallar Ni svenska. Ni kan utlägg o. d. », men försändelsen var ofullstänlärarinna i familj för s o m m a r e n eller digt frankerad och ådrog oss 40-öres straffemellertid en gång dagligen tvätta hufvudet med en lösning af 2 delar tannin i 100 delar porto. Vi använda den ej. längre tid. Närmare upplysningar lembränvin, samt emellanåt, om huden blir spröd, Ebon, Lund. Goddag, vackra mask! — nas godhetsfullt a f föreståndarinnan f ö r ingnida olja. Barnen måste i sommar vistas charaden gömma vi, tills tidningen utvidgats och vi möjligen få utrymme för en gåtafdelpå landet, lefva af kraftig föda, förtära rikl igt S v a r till » 2 1 å r », A r b o g a, p ö s t e r e - ning. med mjölk och dagligen bada. Om de svastante. X. Westberg får afhemta skizzen under gaste af dem — och ni sjelf — hade tillfälle att undergå en brunnsoch bad-kur, vore det uppgifven adress. ännu bättre. Fur framtidei. blir kraftig föda Rusmor. Vi hade redan, innan ert bref E N A N S P R Å K S L Ö S FLICKA och frisk luft hufvudsaken. Tvättningar kom, börjat underhandlingar just i det syfte, af g o d familj ö n s k a r n u eller till h ö - med kallt vatten flere gånger dagligen. 3) ni önskar. Om dessa krämpor kunna vi ej yttra Många meddelar innor. Vårt hjertliga tack! sten plats i familj s å s o m lärarinna för oss utan undersökning, men sannolikt skulle Det är just sådana praktiskt pröfvade råd och barn u n d e r 1 0 år eller s å s o m sällskap massage och bad medföra bättring. rön, som äro vår tidning välkomna; naturo. h j e l p i huset. Begagna mot utslaget i hufvudet lighet i musik o. andra ämnen.
Men just då hördes hästtramp från Norgesgade, och allas blickar vändes ditåt – där kom kungen själf i spetsen för de blå! Allas hufvuden blottades, då han red förbi, och efter kavalkaden böljade människomassorna mot slottet. Den stora balkongen mot ridbanan var präktigt prydd med draperier af skarlakansrödt sammet med broderade kronor i guld, och här hade drottningarna tagit plats under en tronhimmel af siden med gyllene fransar. Där satt den gamle änkedrottningen Sophie Magdalene, styf i sin ståt, och den yngre änkedrottningen, Juliane Marie, med hopknipen mun, och den unga drottningen, som icke såg glad ut, och hennes bror, hertigen af Gloucester, bred i ansiktet och med ett däst uttryck. Framför dem bredde sig ridbanan som en amfiteater, badande i sol. Där svängde den gröna kadriljen in, och där kom den blå, och så började de ridderliga lekarna. Rundtomkring, under arkaderna, stodo de privilegierade damer och kavaljerer, som fått tillträde, och utanför marmorbron böljade en oräknelig folkmassa, hufvud vid hufvud. Det var icke medeltidens hårdhändta nappatag, som ånyo kommit till heders vid kung Kristian VII:s hof; inga pansrade ridare, som med sina lansar sökte lyfta hvarandra ur sadeln. Det var icke styrkan eller modet, som skulle pröfvas; det var skickligheten och elegansen. Och i den täflan kände de sig alla som segrare, ty enhvar hade sin sköna, af hvars mun han om aftonen skulle mottaga segerns pris. Och nu är afton, solen har dalat, men i allén från Vesterport till Frederiksbergs slott flamma bloss mellan träden, och eleganta ekipage rulla ideligen den vägen fram. Slottets trädgård och park stråla af hundratals lyktor och lusteldar; därinne under de klippta trädkronorna, genom de vindlande gångarna, i boskéernas halfdunkel och i den djupa skymningen, rör sig ett hviskande, sorlande, fnittrande vimmel af maskerade damer och kavaljerer.
Gästgifvare, Källareoch Värdshusvärdar samt Spisqvarterseller Näringsidkare, som rättighet till bränvinsminutering innehafva, skola, derest de försälja bi anvin, utan att mat derjemte för den, det begär, finnes alt tillgå, vara förfallne till enahanda ansvar, som för oloflig bränvinsförsäl jning här ofvan finnes stadgadt. § 46. Under Sönoch andre Helgedagar må bränvin ej försäljas annorlunda, än i minut å Gästgifvaregårdar och andra tillåtna minuteringsställen, vid måltider; och böra alla minuteringsställen under Gudstjensterne vara tillstängde. Bryter någon häremot, plikte första gången 20 R:dr banko. Sker sådan förbrytelse andra gången eller oftare, bote förbrytaren 40 R:dr banko för hvarje gång; och vare, med undantag af Gästgifvare, hvar och en, som tredje gången återkommer, näringsrältigheten för alltid förlustig. § 47. Försäljer någon, som icke innehafver rättighet till brånvinsminutering» eller den, sorn dertill berättigad är, annorlunda än vid måltider åt spisande gäster, bränvin till en eller flera personer af den menighet, sorn är Expeditions-Utskottets Förslag till und. Skrifvelse, N.o 123. 3os församlad vid Ting, Uppbördsslämmor, Mantalsskrifning, Mönstringar, Auktioner, Kronoskjutsningar, Skallgångar och andra sådane till större lo I k sa iumankomster ledande förrättningar och anstalter, bote lian första gången 20 R:dr banko och sedan dubbelt. Yid enahanda ansvar må ej eller under marknad bränvin i minut försäljas hos andra, än dem, som antingen ega rättighet att på stället utminutera bränvin, eller dertill hädanefter erhålla Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes i Länet, serskildt för hvarje marknad, meddelde tillslånds-bref, och hvilkas antal alltid bör blifva så inskränkt, som behofvet möjligen medgifver. § 48.
Fästningegåfva, så väl den sorn tagits sora den sorn gifvits, tillfälle den oskyldige, fylle ock den brottslige allan skada. Hafva fästehjon hvarannan häfdat, galle i thy fall hvad em skillnad i trolofning stadgadt är. Äro bägge lika vållande till dr öjsmåli L«g-Vt skottets Bet.. No 4o. 11 med vigsel, eller vållar den ene mer och dien andre mindre, vare Lag samma, som i 3 Gap. 7 §. denna Balk sagdt är. Varder trolofning upplöst, sedan lagliga lyst är, kungöre det Prest i den församling der lysning skett. Med Herr Bååth har Anders Påhlsson från Jönköpings Län sig förenat. /po af Herr Cederborgh: Lika med Herr Hessle finnér jag beliofvet icke påkalla den ifrågavarande lagstiftningen; men sorn denna min enskilda mening bör vika för Högvördige Preste-Ståndets enhälliga tillkännagifvande, alt ett sådant behof verkligen förefinnes, så förenar jag mig i de af Herr Bååth föreslagne lagbestämmelser. STOCKHOLM, i834> hos JA^AUBeN' LagUtskottets Betänkande N.-o 4.1. 1 N:o 41. Ankom till Exp.-Utsk. dea 22 April kl. 2 e. ra. Betänkande, öfver Herr Professoren Doctor E. C. Grenanders motion, om förändrade föreskrifter i afseende ä Kungörelsers publicerande i Kyrkorna.
Löneförhöjningen med både billighet och rättvisa öfverensstämmande; men då han trodde, att densamma icke, i enlighet med Utskoltets förslag, skulle kunna tili - C/i v B O' CT. •-S* a ö y> hi 1§ HQ C/J O 5 O: < a 5 _ jt. ? P CTQ ,_ - £T 2?° t* ö rrCJQ §;S“ (/•) a ^ ,— t—-4 CD P ^ I hh C3 p £ h CTQ „ p3 P-J ^ *Ö 0:: 5* & OO: 3 CfQ g CfJ <>2 I CD G G C/v G .73 P5 O CO. j-£ cä c/3 I—: ^ 3 O ^3 (5 r+ r Q: ?T 3^ 3* Cfc »5- ^ Jö c* pL V1 G # *1 • Cfq p ^ i033 CEl ^5 3 G <1 tr: h ,yq <-*“ o c« CR h 1 O J, "n r+ G ^ *" o J3 *®S A* w, P3 3' 5 X, G 7 C H £' $ S sr 3 %*» ES: r* £ Cj po o ►-. H-» 5D r+ ** CL ^ t—u ck __ a ?r sd nvj CL. rr zz cn v-i *~ ' - aq hl ^ 3. P*'7q’ /•s 13. P5 Vi < & G 3 ,— 0-1 jj r v, o to C; cc — 3 r?7Q CL ^ éS 02 G ?r ** r ^ » £ 03 a O: - » 3 3 3,'
Ombord på ångbåten är befälhafvaren en gud eller åtminstone en profet; man tränges, knuffas och är ohöflig, för ett par ord af honom, och hans ord ha en vigt, en tillförlitlighet, som öfvergår hvarje annan auktoritets. Jag är öfvertygad om att en ångbåtskapten gör flera eröfringar än någon gardeslöjtnant, att han får flera förtroenden än någon läkare och att ingen monark är så älskad i sitt rike som han. Mellan Kalmar och Ystad öppna sjön, dimma, kyla, blåst, glest middagsbord, bleka ansigten, raglande promenader på halfdäck, jemmerrop, pustande suckar från alla vrår – sjösjuka, rusk och otrefnad. Säkerligen utropade icke Xenofons tiotusende vid åsynen af hafvet sitt talatta med mera entusiastisk förtjusning än den gamle herrn, som, raglande upp från soffan, der han legat som en liflös massa, framdundrade sitt »Ha, Ystad!» vid anblicken af denna stad. Kort derpå framkröpo ur vrårna bleka gestalter med en stråle af hopp i de dufna ögonen; dörrarne till kojerna drogos undan och fruntimmerna började visa sig i toaletter värre tilltygade än om de tillbragt natten på en ursinnigt munter landtbal och sedan sofvit på golfvet i syskonsäng. Som jag fruktade ett dygn till af samma slag, gick jag i land för att skaffa mig någon lektyr och påträffade riktigt nog en boklåda. Men Ystadboernas smak måtte vara bra egen, att döma efter de litterära alster, som lågo framme på disken. Julkalendrar, ett rikt och väl sorteradt lager från de tre eller fyra sista åren, tycktes bilda den egentliga kärnan. Vidare kokböcker, drömböcker, virkböcker och skolböcker. Derjemte brefställare, »nya och oumbärliga» rådgifvare i åtskilliga lifvets förhållanden, samlingar af lekar och sällskapsspel, grötrim, julklapps-deviser och album-verser. Slutligen en mängd broschyrer med titlar sådana som: Ingen tandvärk mer Ingen kolera mer Ingen hufvudvärk mer Ingen podager mer &c. Af »Bibliotek för herrar» såg jag äfven några häften.
Jag har under discussionen ej velat fiamstalla dem, dels af billigt misstroende till min förmåga att bedomina deras oinskränkta tillämplighet under närvar, förhållanden, och dels af misströstan att dermed vinna något ändamål, meri derföre bjuder mig också känslan att nu åtminstone yttra mina tänkesätt. Dessa lagstadganden, som så hardt och kallt skola skilja emellan Statens rätt och individens, har man egentligen ansett nödiga af följande 3:ne skäl. Del första var alt Statens inkomster borde försäkras. Jag tror detta endast vara ett sken-skäl, ty om ett helt hemman kan bära sina utgifter till Staten, så måste äfven delarna deraf lika väl kunna bära motsvarande andelar af samma utgifter, då ägarens per - 85 Den 6 Februari f. m. sonliga förmåga icke lages i betraktande. Skulle deremot någon ågare al en sådan iinga hemmansdel ej kunna erlugga ulskylderna, så kommer den executiva makten snart att lemna den i en annans hand, som gör det, och Staten får i alla händelser sitt. Mun har vidare sagt, att dessa bestämmelser äro nödvändiga för att derigenom förekomma en allmännare fattigdom. Min tanke är likväl, att man här gör ett stort misstag och att sjelfva roten till armodet ej hör sökas i de fattiges låga kojor, utan i de stolta domäner, som tillhöra den rika magnaten, hvars nyck eller egennytta med ett maktspråk kan göra hundrade hemmans befolkning husvill. Att så är torde äfven på rationel väg vara bevislig!, då man tänker sig att hela landets egendom har ett visst värde, och att hopandet af en stor del deraf på några få händer således måste medföra en motsvarande minskning för de öfriga När sålunda en, kanske i främmande länder, förslöser inkomsten af furstliga egendomar, så måste det molvägas derigenom att hundrade andra bringas till fattigdom, och kanske till tiggarstafven. Att delta icke endast är en tom abstraction, utan har sin motsvarande och bedröfliga verklighet i veilden, visar oss en enda blick på England och Irland, hvilkas fattigväsende i våra dagar snart sagdt blifvit ett ordspråk. Men vid dessa frågor tiger lagen ; ty, mine herrar! det är den rike, som lagstiftar, och icke den fattige.
Stt pluraliteten syltes wara emot mig, men jag kati ej gä ifrän min öswertygelfe eller bli fast wid någor partie. Här bör ej kunna upstä fräga att explicera privilegier, VM de äro personelle eller PerpctuelleBokstafwett är klar Att handla deremot wore art rubba all ordningÖm Riker ej kan hjelpc.6 utan Uposiring af Privilegier »Näste det wäl ske, Men jag hemställer huruwida i detta afseende det ena Ständer kan fordra och besluta Nägot öfwer ber andra. Om Ridderskapet och Adeln nu pä delta fäkt skulle behandla Prcsie-Stänöet, kaN ju en annan gäng ordningen komma till Osi, och de andre Ständen fordra och besluta vrU wara privilegier, och huru gar det da? Herr !7A2 Den 28 November Herr KotbUeb. kika med den warde Ledgmotea, som sist raladc, kan jag ej eller gä ifrän min öfwertygelse, otc privilegier ej äro personlige uran tillhöra hela Siandet colleckivl. Men om Ridderskapct och Adeln skulle falka ekt bestnr att önska reglering af Preste-SländetS loner och de öfrige Gränden i en sadan önskan skulle sammanstämma, borde man wäi ej kunna wanka art Prefte-Srändel lwärt enior den patriorisme, som bör lisma alla Medborgare och rwarr enior esprircn af Dest andeliga kall stille neka en jämkning af somlige Biskoppars ofankeliga löner, men dä endast pä denna wäg en sadan reglering ar möjlig, anser jag nödwändigl akt Preste-StändekS mening först inhämtad, och art man öfwerlämnar till Dest nit för det allmänna basta, akt i detta afseende för framtiden medgiswa hwad rätt och billigt är. Friherre Osterström, .sacob. Af de nu uplaste H§. af privilcgiernc finnes gil Presterskapets systlor derigenom äro helgade.
Han har planlagt en statskupp, han har usurperat en makt, som strider mot kungslagen, han har afskedat gehejmerådet – Tillåt mig att komplimentera er för er rättrogenhet med afseende på statskuppen! Ni vet att den första anklagelsen stöder sig på ett förfalskadt dokument – men ni tror ändå. Beträffande de andra så kallade förbrytelserna har den förre kabinettsministern om jag icke misstager mig många medbrottslingar, som ännu befinna sig på fri fot. En viss grefve Rantzau anses allmänt vara författare till kabinettsorden om gehejmerådets afskedande. Och den nya regeringen har ju själf, i strid mot kungslagen, usurperat en ännu större makt, och den döljer sig bakom kungens namn och vilja – alldeles som Struensee. Den går blott ännu längre – den proklamerar offentligen kungens otillräknelighet och förklarar envåldshärskarens underskrift ogiltig i vissa fall. Om kungen t. ex. skriftligen eller muntligen befaller, att drottningen skall frigifvas, har ju kommendanten på Kronborg så godt som fått order att icke lyda! – Ni är obestridligen väl underrättad, min käre vän – he! – Rantzaus blickar irra åter oroligt ut i riddarsalen och han sänker sin röst – Men jag skulle vilja råda er, att icke föra ett så öppet språk. – Var obekymrad, min käre vän – svarar Sprengtporten förbindligt småleende – jag vet hvad jag är skyldig min ställning, och jag är försiktigare i mina uttalanden till andra. Men er diskretion har jag rätt att räkna på – icke sant? Jag har, som ni vet, ett utomordentligt minne och erinrar mig tydligt tusen högst komprometterande yttranden, som ni anförtrott åt min diskretion. Ni blef alltid frispråkig, så fort ni fått den gamla sjöskumspipan tänd. Rantzaus fromma min faller plötsligt af; hans näsborrar vidga sig rent mekaniskt vid denna erinran om njutningsrika samkväm och fantasiens utsväfningar – den tiden han ännu öppet vandrade på den breda vägen och talade högt om sina planer: att i spetsen för en dansk-svensk armé jaga Fiekchen från tsarernas tron.