Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vill i detta afseende förklara mig något närmare. Den förmånsrätt, som omyndige hafva hos sina förmyndare, gäller, ehvad dessa innehafva myndlingarnes egendom eller icke. Derigenom komma de omyndige i värt land att äga dubbel förmånsrätt för de medel, som icke innestå hos förmyndarne, utan äro insatta mot säkerhet på annat sätt. Men, mine Hrr, jag tviflar på, att detta kan vara fördelaktigt i ett så fattigt land, som vårt. Sådant har gått an i Frankrike och gäller der ännu, men jag tror sannerligen icke, att vi med våra små capitaler hafva råd dertill; och likväl är det just derigenom, som de tysta förmånsrätterne hafva medfört den största olägenheten. Följden deraf blifver, att hvarje affärsman, hvarje person, som kunde och borde vara egnad och applicabel för förmyndarebefatlningens mottagande, vägrar att den sig åtaga. De finna den så betungande för deras enskilda angelägenheter, att de mäste afsäga sig densamma, och förmyndarevården kommer då i händerne på dem, som inga affärer hafva och inga affärer kunna sköta. Det är detta, som skulle förekommas genom de tysta förmånsrätternes borttagande och genom den deraf följande skyldighet för förmyndare att i stället lemna inteckning i sin egendom endast för de medel, som han af myndlingen verkligen hos sig innehar. Förmyndaren kunde då icke klaga, emedan antingen han hemtar dessa penningar från den omyndige eller från annan person, han i allt fall är skyldig att derför lemna säkerhet; men, säger jag, han kan icke klaga deröfver, att förmyndarebefattningen i sådant fall blifver för mycket betungande för hans enskilda affärer, och de omyndige skulle följaktligen just derigenom, att förinyndarnes egendom icke vore graverad för mera, än hvad hos dem innestår, hafva en borgen att få skickliga personer att sköta deras angelägenheter.
Direction har uppgifvit, att den vid sista Riksdag beslutade nedsättning af ränta och straffränta varit orsaken till att lånefonden så snart blifvit medtagen och otillräcklig. Jag påstår, att helt andra skäl härtill förefinnas. Då man ihogkommer, att. vid början af sistlidne Riksdag funnos 2 millioner outlånte af BancoDiscontfonden, utom en half million, som kunnat på publike papper utlånas, men ej gerna anlitas, så länge fond till lån mot personlig borgen ännu återstår, ochatt dessa 2 millioner inom i5 månader derefter voro till fullo utlåntaj så att ej annan fond till nya lån återstod, än de räntor, som ingingo, men att likväl under denna tidpunkt, med undantag af de ungefärligen 4 6ista månader, räntan och öfverräntan fortforo lika höga som förut, eller utgjorde sammanlagde 12 procent, emedan nedsättningen först efter Riksdagens slut vidtog, när man ihogkommer detta, så bör man ej kunna tvifla på, att orsaken, hvarföre Discon - 120 Den 27 Juli» e. m. ternes lånefond blifvit otillräcklig sedan sista Riksdag, icke legat i räntans och öfverräntans nedsättning, oaktadt innan sistlidne Riksdag en så betydlig del af BancoDiscont-lånefonden var outlånt. BancoDisconten var, innan sisllidne Riksdag, nära lika så anlitad, som efter den, men dess dåvarande Direction vägrade godtyckligt, med förkastande ofta af den största vederhäftighet, lån åt sökande, i synnerhet från provincerne. Sedan opinionen vid den Riksdagen tidigt uttryckt sig emot detta förfarande, som vållat 1000 familjers ruin, ändrade samma Direction snart sitt handlingssätt, och sedan blef dess personal till största delen ombytt. I detta ombyte af personal och af grundsatser, och icke i nedsättning af räntorne, ligger hufvudsakligaste skälet till lånefondens otillräcklighet sedan sista Riksdag. Äfven har BancoUtskottet behagat emot straffräntans vid sisllidne Riksdag beslutna nedsättning anföra det skäl, att den skett endast till fördel för försumliga gäldenärer. Men jag vågar påstå, alt just denna omständighet talar för nedsättningen.
Direcleurerne icke saknade skäl lill yrkande af befrielse från deltagande i denna vård, då deras respective Riks-stånd, med kännedom om deras från staden aflägse vistelseort, valt dem till Direcleurer, utan att derjemte ålägga dem, att för någon tid inflytta till staden, hvilket blefve en nära nödvändig följd af skyldigheten att deltaga i nyckel vården, Revisorerne lill Utskottet hemställt, att samtlige Riks-stånden måtte, före skeende val af nya Directeurer öfver LåneC011 törel, göras uppmärksamme deruppå, att Lå 11 e-Conlorets säkerhet fordrade, det minst tvenne af Directionens ledamöter funnos boende på stället, så, att då en af dem vore hindrad från utöfvandet af nyckelvården, den andra måtte kunna i hans ställe densamma öfvertaga. Bih. Ull R. St. I enahanda syftning har jemväl
Derest, mot ali förmodan, vid utrednxngén af Gotha Canal Bolags samt Malmö f. d. Disconter, något öfverskott skulle uppkomma sedan skulderne, på föreskrifvet sätt, blifvit betahle, samt ersättning för utredningsomkostnaderna innehållen, skall ett sådant öfverskott tillhandahållas, i första rummet borgenärerna till ersättning af förlorad ränta å deras blott tili capitalet, i flera terminer betalde fordringar, och derefter actie-egare, allt i den Discont, der öfverskottet uppkommit. §. 69. Granskningen af f. d.
M 48, ang:de nedsättning af räntan å fonden för Hjelmare kanals och slussverks underhållande. Ilr Bildt, Didrik Gillis: Jag har med min röst icke kunnat biträda det beslut, som StatsUtsk. nu föreslagit för R. St. Jag ber att med några ord få redogöra för de skäl, som hindrade mig alt biträda detsamma. Då Hjelmare kanal-direktion under Riksdagen 1828, 1829 och 1830 gjorde ansökan att fä afskrifning på de statsbidrag, som bolaget dels såsom lån, dels såsom Statsanslag erhållit till kanalens ombyggnad, så beslöto R. St. denna^afskrifning med vilkor att bolaget visade sig inom en tid af högst 6 år ifrån kanalens fullbordande halva till fond för densammas framtida underhållande samlat och afsell en summa af åtminstone 15,000 R:dr. Kanal-direktionen har också gått i författning om denna summas anskaffande i behörig tid och erhållit tillstånd att denna summa skulle få intecknas uti egendomarne Stora Wallby och Ockelby. Denna summa skulle stå inne i everdeliga tider, afsatt för denna fonds vidmakthållande och förökande och räntan skulle tilläggas intilldess räntan af fonden upgick till ett belopp, som kunde vara tillräckligt för det afsedda ändamålet. Vid 1840 års Riksdag ingick kanaldirektrnen till R. St. med en beräkning, som visade att det var ganska möjligt alt med denna fond såsom grundplåt, om jag så får säga, vinna ändamålet. Direktm visade alt om man utlånade dessa medel och lade ränta lill ränta efter en upgjord plan, fördelad i 75 perioder eller serier och omfattande en tiderymd af 200 år, så skulle dessa medel efter nämnde tids slut upgå till en kapitalfond af mera än 2,000,000 R:dr, hvaraf räntan skulle användas till 40 Den 1 Mars e. m. slussverkets underhållande. Denna beräkning var icke gjord under förutsättning att dessa 2,000,000 skulle få slå stilla under denna tiderymd af 200 år, utan blott för att visa huru man med denna lilla af 15,000 R:dr ursprungligen bestående fond skulle kunna få en summa tillräcklig för kanalens underhållande. R.
Qveckfeldtska fordringen uppkommit, ej afslutades förr än 1758.” ”Vidare påstås, att efter Författningarne blott hemman af Krono-natur kunna åt enskilde till betalande af Kronofordringar upplåtas; men om berörde äldre Författningar icke upptaga andre hemman så - 334 Stats-U t s k o 11 e t s sora disponible lill berörde ändamål, ligger det i salens egen natur af det skäl, att inga andre hemman den tiden funnos, som kunde af Kronan disponeras, utom Kungsgårdar, hvilka också voro såsom omistlige från början undantagne. Att Kronan som nu skett, inköpte Skatteoch Frälsehemman till serskilda föremål var den tiden okändt, emedan Kronan ägde i allmänhet då stor tillgång på Krono att disponera lill sina behof, utan afseende på åboers rättighet, att dervid ovilkorligen bibehållas, och om sådane inköp skedde, samt derigenom hemman af Frälseeller Skaltenatur kommo i Kronans hand , förvandlades alltid fördom denna deras natur till purt Krono; och hvad nu angår Sökandcrnes rätt i afseende på Qvickfeldtska fordringarne, så hafva de att åberopa 1763 års K. Mtts serskilde Resolution att de för den då förlorade qvarnen borde inrymmas som orden lyda! i annan Kronolts imediat förbehållna Egendom3 utan att detta förordnande om vederlag inski änkes till endast Kronohemman. Beträffande åter Tnllgarnsfordringarne, så stadgades, då de 1772 uppkommo, för inuehafvarne deraf en annan oell större rätt än de aldre Skattcrättsfordringarne agt, och i följe hvaraf de ända till år i8oq njutit den att få inrymme till och med i Kungsgårdar, hvarå flere ditintills gifne Resolutioner vittna» itet skulle efter min tanka vara en orättvisa, om sedan Kungsgårdar efter ett af R.
Jag skrifver under detta påstående, och anser, att alla indirecta val, d. v. s. val genom clectorer, som hafva rättighet alt välja äfven utom sin egen krets, utom eleclorerna sjelfva, äro oriktiga redan i sig sjelfva. Det finnes två slag af directa val; det ena, då de väljande genast i första instansen utnämna den, som de vilja sända såsom deras deputerade; det andra sältet inträffar, när de välja ett mindre antal än de sjelfve äro, t. ex. T'a, och säga alt denna ^0 äger att välja en eller två eller så många representanter, som skola sändas. Det är det andra slaget af val, hvilket måste användas, der de valberältigade äro så talrike, att det ej låter sig göra att genast välja dem, sorn skola blifva representanter; men vid detta valsätt inträffar — såsom jag nämnt — aldrig den omständigheten, hvilken ofia kan inträffa då eleclorer välja, nemi. att de, som först haft valrätt och utöfva! den, kunna få se en representant framträda, som ingen af hela denna valförsamling tänkt på, ännu mindre gifvit sin röst. Detta kan ej inträffa, dä man låter valen försiggå på så så sätt som jag föreslagit, hvarigenom alltid det första valet blott bestämde hvilka af det stora antalet som skulle välja. Detta anser jag så maktpåliggande, att jag ej ett ögonblick kan draga i betänkande att för min enskilda del vika ifrån Frih. Hamiltons förslag att tillåta den ena kammaren att välja den andra. Ville jag gå historiskt till väga, så skulle det kunna blifva rätt ledsamma exempel på detta skråmessiga föryngrande af den förste lagstiftarens säkra grundsats. Om det en gång skulle komma derhän, att en nedre kammare erhölle rättighet alt välja den öfre och der insatte dåliga representanter, så skulle fäderneslandet dragas med detta val så länge, till dess deras rättighet att der qvarstå upphörde. Jag ber att få anföra ett exempel : — vi klaga öfver att inom våra stift rättigheten qvarstår för stiftels barn bland presterskapet, att i vissa personliga tjenste)' och befattningar uteslutande få begagnas.
Dertill kommer ytterligare Engelsmännens stora öfverlägsenhet i tillverkningens omfång och i kapitalstyrka. Verkstäderne i Birmingham för marinmetali och messing äro anlagda för en årlig fabrikation af 22,000 Engelska tons, eller, i rundt tal, 525,844 Svenska centner. Den Svenska tillverkningen uppgår i hela landet på sin höjd till 300 tons eller 7,214 centner; det vill säga den Svenska tillverkningen utgör icke fullt y2:del af den Engelska, och skilnaden stiger tili 518,630 centner. Med denna stora öfvervigt i tillverkningen kunna Engelska läbrikanterne, stödjande sig tillika på öfverlägsenhet i kapitalstyrka, nedsätta sina försäljningspriser under den för Svenska fabrikationen möjliga gräns; och således nedtrycka och omintetgöra den Svenska näringsgrenen, om icke den Svenska tullagstiftningen kommer den inhemska näringen i någon män till hjelp. Franska, Belgiska, Preussiska och Danska meSsings-fabrikantenie fortfara ännu att genom import-tullar njuta skydd lör sin näring. Dessa länder hafva icke tilltrott sig att kunna täfla med England i tillämpning af handelsfriheten, huru mycket mindre skulle' då ett jemförelsevis så kapital-fattigt land, som Sverige kunna gorå det. Då jag nu sökt visa, att afskaffandet af de fordna af ålder antagna skydds-tullarna för oarbetad messing och marinmetall varit ett verkligt misstag, och då, utom förut åberopade förhållanden, äfven sjelfva billigheten synes fordra, att, under det flere an Uih. lill B. St. Prui. isiii & 1863.
Jag ber att få fästa upmärksamheien på ett tryckfel, som i denna punkt insmugit sig: der står nemi. den i stället för dem, hvilket naturligtvis är det riktiga, emedan det har afseende på aktié-egarne. Mom. har tillkommit derföre, alt de enskilde borde ega någon kontroll öfver att arbetet verkligen blefve verkställdt inom någon bestämd och ej alltför lång tiderymd, och då verkställigheten är öfverlemnad ål Staten ensam, bör utförandet också kunna medhinnas under ett på förhand lämpligen begränsadt tidsförlopp, hvars omfång Afdelningen trott böra fastställas till 5 är, och detta med afseende å sektionernas storlek, hvilken är ungefär densamma som Köping-Hult-banans. Med ledning af den tidsbestämmelse, som blifvit upgjord för denna jernvägs fullbordande, och hvilket är något mindre än 5 år, torde också den utaf Afdelningen beräknade tiden, inom hvilken Staten skulle ega tillfälle att fullborda sin bana, icke vara för drygt tilltagen., Sista punkten i Afdelningens förslag har följande lydelse: ”Sedan fem år förflutit från den tid, en stambane-sektion för allmänna rörelsen öppnades, bör den å samma sektion för Slaten upkommande netto-behållning användas för att med hvarje akties fulla belopp, enligt skeende ullåltning, inlösa ett mot denna behållning svarande antal utaf de enskilda ”sektionerna,” på det att Staten slutligen måtte blifva ensam egare till alla stambanorna.” Afven här har ett tryckfel insmugit sig; der slår nemi. sektionerna, hvilket bör rättas till aktierna. Denna punkt har tillkommit till följd af den allmänna grundsats, som ligger på botten af alla dessa stadganden, eller att Slaten under de första åren af jernvägarnes anläggande bör, alldenstund de enskilde erhållit så mycken lindring sora möjligt, ensam draga inkomsten af dessa anläggningar. Man har äfven ansett, alt Staten, på sätt lista punkten innehåller, bör blifva egare af stambanorna, och detta blir också Slaten till följd af det nyss uplästa stadgandet, derigenom att de enskilda aktierna utlåttas, och som delta icke får ske förr, än jernvägen lemnar någon behållning, så är det klart, att Statens fördel är betryggad.
Då man nu tillika bestämt, att Sedelmassan måste blifva oföränderlig, eller rättare inskränkt inom ett visst maximum, och ej beredt den andra utvägen till Rörelse-Capitalets förökande, nemligen Silfvermyntets gångbarhet, så har man äfven satt en oöfverstigelig gräns för Rörelse-Capita]ets förökande, det är för industriens tilltagande, under det mari lämnat öppen väg för Rörelse-Capitalets absoluta förminskning genom undervigt i handel, och relativa förminskning genom folkstockens tilltagande. Följderne häraf hro för hvar och en klara. Hvem hoppas ej att under en välvillig och kraftfull Regering, och under en blomstrande frihet, icke industrien skulle lafvas, och folkstocken förökas? Men hvem Simsoch Banko-Utskottens Betänkanden, 267 ser då ej tillika, att det Rorelse-Capital, sorn är tillräckligt för närvarande folkstock, och Nä', ringarnes nu varande belägenhet, skall i en framtid blifva alldeles otillräckligt då denna förhoppning realiseras? I hvar och en Financeplan måsta ett frö ligga till en obegränsad förbättring , ock ej 'skranknr sättas för Rörelse-Capitalets förökning, ej dymedlst en boja laggas på Näringarne oell arbetsfliten. Dessa äro de få anmärkningar , jag med. största vördnad vågar framställa.. Jag medgifver, att de, som röra sista delen af Betänkandet, bero på serskildta theoretiska åsigter af ämnet. Jag tillägger dem derföre sjelf endast subjectif giltighet, och hade ej här nämnt dem, om ej de föregående anmärkningarna synts mig af den vigt, att jag ej bort fördölja min öfvertygelse. Det är en möjlighet att arithmetiskt reglera myntväsendet, och med detsamma ekonomiskt ruinera landet. Den province, sorn jag mest känner, och hvars rätt jag framför allt icke bör förlora ur sigte, sä snart den står tillsammans med Fäderneslandets väl, är ensamt och i synnerhet jordbrukande, samt bar betydligen blifvit inblandad i en föregående utsträckt Låne-rörelse.
land, har redaktionen mottagit följande bref, som Efter slutad strid sätter brudgummen sin brud helt visst bör kunna intressera våra läsarinnor. framför sig på hästen, och åtföljd af den skrå- » Bland mina angenäma svenska bekantskaper lande brudskaran för han henne till sitt hem, där är Idun en af de främsta, ty hon återkallar i mitt hon kanske först får tillfälle att se, om herr geminne så många bilder från Sverige och svenska målen är en yngling eller en gubbe, en fager man förhållanden, hvilka ju i mycket äro olika lifvet eller en anskrämmelig fuling. härstädes. Bröllopsfesten räcker till påföljande morgon, Vi skrifva i dag den 9 februari, och just nyss där drickes skarpt, men mest en dryck, som äffick jag ett bref från en svensk väninna, som ven vi civiliserade chilenesare tycka om, ty det bland annat talar om en skarp vinter med is och är äkta drufsaft, pressad af de först mogna drufsnö. vorna; den smakar utmärkt godt, men får njutas Nu vet jag hvad dessa egentligen innebära, ty med stor försiktighet, ty den slår lätt åt hufvujag har i Sverige lärt känna monsieur » Kalle Vindet. ters » bistra anlete, hvilket förut var mig obekant. Skulle det nu hända, att herr gemålen icke trifÄnnu minnes jag det intryck, som åsynen af snö ves bra med sin hustru, så kan han återsända på gator och öfver fälten gjorde på mig, som dithenne till hennes föräldrar, men de varor han tills blott i fjärran sett snöhöljda bergstoppar. gifvit i byte, behålla de. Dör hustrun, måste manNu kännes det svalkande att tänka på de bländnen betala en utfästad summa till hennes förälhvita svenska vinterlandskapen, ty här ha vi full drar och släktingar, hvadan förlusten af en hustru sommar. är för våra goda indianherrar mycket kännbar — Staden Valparaiso är fullproppad med badför kassan åtminstone.
Ökas eller minskas, såsom nu, för kommande åren, blifvit föreslaget, så hade det icke varit svårt att efter hvad grund som helst stadga en gifven summa, till understöd för hvarje Läns Lazarett. Nu åter, når Lazaretten hade endast sin gifna treskillingsafgift, som hvarken kunde ökas g4 Den 6 Augusti f m. eller minska, var det nödvändigt att lämpa un: derstödet för Hospitalsfonden efter behofvet, ty annars skulle, då brist någonstädes yppades, all utväg halva saknats till dess afhjelpande och ändamålet med understödet varit helt och hållit förfeladt. Kongl. SeraphiinerOrdensGillet har således vid fördelningen af nämnde anslag följt den billigaste grund, och torde derföre anmärkningen mot samma fördelning böra förfalla. Slutligen och i afseende på Utskottets yttrande om åtskillige felande räkenskaper för 1821 års treskillingsafgift, bör jag äfven meddela den upplysning, att Kongl. OrdensGillet, redan vid årets början, då samma räkenskaper bordt vara ingifne, påmint vederbörande om deras insändande: att de fleste sedermera inkommit och att en af StatsUtskottets betjening, Häradshöfdingen Lorich, som i Kongl. OrdensGillet infordrat upplysningar för Utskottets räkning, då blifvit derom underrättad af Kongl. OrdensGillets Secreterare. Dess räkenskaper åro når som hålst att tillgå. I fråga om antagandet af det utaf StatsUtskottet projecterade formulair till räkenskaper, år jag med StatsUtskottet af lika tanke, såsom till enhet och ordning bidragande och i bägge afseenden lättande i betydlig mon den handläggning, SeraphimerGillets Contoir vid det generella sammandraget af de särskildta råkningarne åger att uppgöra. Den IX Augusti f, mi 95 Bilagor till PleniProtocollet för den 11 Augusti förmiddagen. Herr Hjarne, Carl Jacob: Ännu gällande författningar tillägga hvarje civil Embetsman vid afskedstagande! efter fyllda 7© år, rättigheten att som pension bibehålla hela lönen för sin återstående lefnad.
Alt dessa icke kunna verkställas, är klart, emedan denna föräldrarnes uragtlåtenhet är grundad dels på local-förhållanden, som ej kunna förändras, dels på föräldrarnes fattigdom, samt behof af sina barns hjelp, som snarare böra behjerlas, än bestraffas. Deremot, när man utgår ifrån en annan princip för Skolornes inrättning, när man bibehåller föräldrarnes rätt att hafva tillsyn lill sina barns läsning och icke fordrar mer, än att barnen en eller a eller 3 dagar i veckan infinna sig i Skolan, och för de fattigare man Bih. till R. Betänkande N:o 5. till oell med kan i nödfall, med afseende derpå, att de ej kunna medföra lödan, inskränka delta till halfva dagar, så äro alla ursägter för föräldrarne, att afhålla sina harn från en regelbunden skolgång nästan omöjliga, och tvångsmedel synas mig först i sådant fall kunna och böra användas. Emedlertid anser jag dock sådana tvångsmedel i de af mig föreslagne hemläsningsskolor, icke böra sträckas längre än till tvänne. Det ena vore, att för hvarje sådan veckodag, som försummas, bör en plikt, t. ex. af en eller 2.skillingar erläggas, hvilket, i fall barnet uteblifver hela året, utgör en plikt af i eller 2 R:dr, hvaremot för de barn, sorn regelbundet gå i Skolan, jag, lika med Utskotten, anser icke böra betalas. Det andra tvångsmedlet är, att alla inom skol-åldern varande hain skola vara ålagde att infinna sigvid de årliga examina, med samma ansvar, som gäller för uteblifvande från husförhör. Jag är öfverlygad, att dessa båda enkla tvångsmedel skola göra tillfyllest, för att framkalla en jemn och oafbruten skolgång. Utsältande af ett minimi-pensum, efter hvars inhemtande skolpligligheten skulle, efter Utskottens förslag, upphöra, anser jag för högst skadligt. Minimum blir oundvikligen snart det allmänna maximum, och skolgångens eller undervisningens afbrytande och upphörande före första Nattvardsgången, som derigenom uppstår, mäste medföra de menligaste löljder.
Salunda, och pä det, ä ena sidan, till utspridande af ett allmänt och gagncligt ljus, ingen möjlig wäg mä tillstängas, likasom ä den andra tillfällen öppnas för tänkande och till Rikets tjenst skicklige män att göra sig kända och, hwarest behof af dem more, brukade, mä det hädanefter ingalunda anses säsom någon Swensk man förwägradt, att genom trycket yttra sina nitiska tankar och crindringar öfwer alla delar af den allmänna wälfärden, som kunna tillåtligen underkastas offentlig pröfning; sädana erindringar mä beträffa Landets och Statens tillständ i allmänhet, eller Lagar, Författningar och Publika anstalter, äfwcn dem deribland, som härflyta, ware sig ifräu Kongl. Maj:ts egna höga beslut, eller Konungs och Ständers gemensamma stadgande». Sjelfwa Grundlagen mä derifrän icke annorlunda, än till den del som ofwansöre bestämd blifwit, undantagas: emedan dä den med Wishet sjelf förutsätter förbättringars möjliga nödwändighet och äfwen utstakar eu laglig wäg till deras -verkställighet, Lagstiftaren icke utan motsägelse skulle beröfwa det publika förnuftet rättigheten att yppa och antyda de behof af sädana förbättringar, som kunna möjligtwis genom samfält erfarenhet och ett längre eftersinnande framdeles upptäckas. Dock, att sädaua päminnelser stc ej allenast med all den -vördnad och tillbörlighet som Konungens Höghet och Ständers myndighet älägga; men äfwen 4-tan ringaste minskning eller fördröjning i den obrottsliga lydnadspligt, h-vartill hwarje undersäte och medborgare är, genom ed och Lag, owilkorligt bunden. Annu mindre skall det anses förbudet att med -vederbörlig uppmärksamhet följa de ätskilliga Förwaltnings - Bilaga till Mem. N:o 10. 223 grenar, som under Collegiala Samfunds eller särskilda Personers bestridande höra, eller för hwcm dertill fog äger, att, som äldre