Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Honorarium till hvarje BancoFullmägtig, hvilkas antal är bestämdt af Grundlagen. Det tillkommer icke Fullmägtige att yttra huruvida detta arfvode för den dem uppdragna befattning kan anses för högt tilltaget, — de vilja endast omnämna , att före 1809 utgjorde det 500 R:dr Specie, som äfven under tiden af det omlöpande myntets vanvärde utbetaltes i silfver och således motsvarade l,333i R:dr Banco i nuvarande mynts värde, eller dubbelt emot hvad de nu innehafva. Den fördelning på vissa hufvudtitlar, under hvilka Bankens utgifter i dess hufvudböcker och i de tryckta sammandragen deraf upptagas, ökar ej dess utgifter, men underlättar öfversigten. Det skulle vara lätt att förändra denna fördelning, möjligen kunde den förbättras, men äfven i sitt närvarande skick torde den, med någon omsorg egnad åt granskningen, uppfylla sitt ändamål. Herr Prosten fäster sin uppmärksamhet vid personalens antal, som enligt Reglementet består af 94 ordinarie tjenstemän, 12 Extra och 29 Personer vaktbetjening (eller tillsammans 125 personer). Fullmägtige få härvid fästa uppmärksamheten derå, att enligt 1835 års Reglemente och före den af Fullmägtige vidtagne förändrade organisation af BancoVerket, bestod den lönta personalen af 126 ordinarie tjenstemän med tur, 22 (Extra) utan tur och 29 Vaklbetjente, eller tillsammans 177 personer. Således har den aflönte personalen vid Banken blifvit minskad med 42 personer, ehuru i allmänhet omfånget af Bankens affärer sedan 1835 betydligen ökats, hvilket torde ådagalägga att dess styrelse icke uraktlåtit hvad på densamma kunnat an - 105 ankomma, för alt genom förbättrad organisation och ändamålsenligt användande af tillgängliga arbetskrafter, nedsätta den erforderliga personalen. Herr Prosten yttrar sig hafva hört, att större och rikare Banker i andra länder förvallas väl med en fåtaligare personal. Fullmäktige vilja icke be strida, att så kan vara förhållandet, men de tro, att behof ve t af personalens storlek vid en Bankförvaltning heror på arten och formen af dess rörelse.
i månaden ar således fosterniodrens riiist ytterst obetydlig, naturligtvis under förutsättniïig att hon ständigt agnm bariiet en god skötsel; och för den som blott erhiller 10 ii 1 2 kr. i manaden, kan helt säkert inyetz rinst berakiias, iltaii att inskrilnhiingar göras på barnets bekostnad. Under skdniic förhkllanden torde väl ingen förviina sig öfver, att fostcmödrarna söka på allt sätt draga i? på de för barnet erforderliga ntgifterna, dels genom nW köpa billigare, meli samtidigt också, sämre mjölk, dels genom inbespzriiigar p i andra poster, såsom för tvatt och renhhllniiig, för inköp; tf flasknappar, kläder m. m., för bostaden o. s. v. Kommer si härtill, att den bestiiidii, ersiittiiirigeii RGr. fosterbarnet utfaller mycket ojämnt och ej siiliaii tidtals alldeles uteblifver till f öl j d af f ad rens f örsiidighet eller modrens fattigdom, sjukdom o. s. v., så ar ju tydligt, att fostemodreus intresse för fosterbarnet an mera slappas. Ho11 ville ju gör2 sig en förtjänst på sin affar, och d i detta slir fel, har ho;: i de flesta fall ingen högre önskan an att p&amp; ett eller alinat satt bli kvitt barnet för att sedan h n n a skaffa sig ett niiirat. Under tiden vårdslösar hon detsamma med eller u h i i berakning, antingen till dess att barnet i lyckligaste fall .diii., elle;. modren beslutar sig för att taga det Sillbaka för att öfverlämna det i en annan fostermoders hiinder. P&amp; tal om ersiittningen för viirden af fosterimrli ka:; jag ej underlata att har afren namna iiagra ord om ett aiiiint slags betalningssätt än den nu omniimnda minatliga afgiften, nämligen erlaggmdet af en riss sizumm en gång för alla. hvilket betalningssiitt synes mig för de sinii bnriieins skd: ' vara synnerligen betänkligt.
Samme värde talare har äfven yttrat, alt det vore ett R. Sl:s åliggande, att så för foga alt s t a l s t j e n s t e n förblefve bibehållen uti en orubbad gång. hvilket, efter mitt förmenande, icke ägde minsta gemenskap med cabinettscassans skulder, för hvilkas gäldande R St. åtminstone ännu icke fått emottaga sådana meddelanden, hvilka af mig ens kunna erkännas såsom lagliga anledn:r för R. St:s StnlsUtsk. att taga frågan uti öfvervägande, elior för R. St. att deröfver rådpläga och besluta. R. Sl:s StatsUtsk. irar föreslagit, och R. St. bifallit hvad som för de diplomatiska agenternes behof visat sig behöflig!, och detta ulan afdrag al de 10 eller 1-5 proc., hvilka af dessa statsfunetionärers lönebelopp blifvit af Utrikes-ministern R. St. ovetande innehållet. Den värde talaren torde således benäget behaga inse , att statstjensten icke i minsta mån blifvit rubbad genom R. St:s tillgöranden vid denna riksdag. Den värde talaren torde äfven medgifva, att statst jensten i första rummet kräfver verkställande maktens oller styrelsens förtroende till folkombuden; och det torde då tillåtas, alt man filmer anmärkningsvärd!, alt ännu här den såsom högst betydlig antydda cabinetts cas - Den 28 November f. m. cassans skult! icke med ett enda ord blifvit omnämnd uti K, M:s nåd. propos. till R, St. om Rikets tillstånd och behof.
Den det ej vill, voterar Nej, Vinner Nej; tillökas samma Stats-anslag med 66,000 R:dr B:co, Beträffande äler de, i sammanhang med anvisningen af ifrågavarande anslag, af Utskottet föreslagne särskildta hemställanden, hafva a) i afseende på underd. hemställan om minskning i Befälets personal, 2 Stånd icke bifallit Utskottets iörslag, hvilket således förfaller. b) i afseende på tillträdet af de under löncrne belöpande andelar af arrenden för Boställen, 2 Stånd afslagit Utskottets hemställan, hvilken således äfven förfaller. c) i afseende på Creditivet af 100,000 R:dr i RiksgäldsContoiret för en Allmän Cassa, till jemkning af Armeens Accorder, 3 Stånd härtill lemnat bifall, hvarföre Utskottets berörde hemställan är af R;s St;r beslutad. d) i afseende på tillstyrkandet för Armeens Officerare, att idka Landtmäteri, Utskottets hemställan äfvenså, genom 3 Stånds bifall, blifvit ett R, St:rs beslut. e) i afseende på de af Utskottet sid. 119 och 120 i Utlåtandet N;o 23g föreslagne underd: framställningar till K. M:t, hvarje RiksStånd fattat ett från de öfriges skiljaktigt Beslut. Då likväl 3 Stånd synts ense derom, alt K. M:t må, på sätt K.
att Adolphe är en sådan der tredje man, som aldrig MAURICE. Dig! Tyst; det är någon derute! Det är han! HENRIETTE. Det var derför jag skulle inkallas för att förströ och då hör man så mycket, och ser ibland. Att Nej; Du ska veta att spöktimmarne äro inne; vaka om natten då man skulle sofva, har samma och utom naturlagen... charme för mig som brottet; man har ställt sig öfver MAURICE. ryser, hvilketdera det är. Men straffet är ohyggligt... jag fryser eller ANDRA AKTEN HENRIETTE tar sin teaterpelise och lägger öfver honom. Tag på Dig då; den värmer. MAURICE. hud, som om min af vakan upplösta kropp götes i Din form; jag känner hur jag stöpes om; men jag får äfven en ny själ, nya tankar, och här, der ditt bröst har gjort en böjning, börjar det häfva sig. Det var skönt; det är som om jag vore i Din ibland, ursinnigt fortissimo ibland öfvat sig på D-moll-sonaten; stundom har det varit tyst; stundom har man hört takterna 96 107 ur Finalen ensamma. Pianisten i rummet invid har under hela denna scen pianissimo sig på pianot! Jag blir sjuk af detta! Vet Du hvad: jongen för att se solen gå upp öfver sjöarne. HENRIETTE. Hvilket vidunder som sitter i natten och öfvar vi åka ut i Boulogneskogen och frukostera i pavil Bra! MAURICE. och morgontidningar med mera sändas ut med staAdolphe? Men först skall jag sända bud hem att min post fetter till frukoststället. Hör, Henriette: ska vi bjuda HENRIETTE. också spännas för triumfvagnen! Låt honom komma! De resa sig. Ja, det är för galet, men låt gå! Åsnan kan ju BROTT OCH BROTT MAURICE. lägger af pelisen. Då ringer jag alltså! HENRIETTE. Vänta ett ögonblick! Hon rusar i hans famn. Ridå. ANDRA AKTEN speglar, chaiselonger, divaner. Fonden med glasdörrar och fönster utåt sjöarne.
Jag anser nemi., både det 3:dje uppskofvet vid det föregtde Onsdngs-plenum, proponeradt af Frih. Boye, L., hvilket af mig äfven bestreds genom den upplysning jag då meddelade, och ännu mer detta 4;de uppskof vara stridande emot 49 2 mom. Riksd.Ordn., som bland annat ly der: . ’’men då saken 3:dje gången förekommer, skall den till afgörande företagas.” Uti samma § förekommer intet undantag; utom dess hade ifrågavar. betänk, nu så mycket mer bort till afgörande företagas, sorn vid omnämnda föreg:de plenum beslöts: att det skulle förekomma näst efter statsreglertn. Det stod nu ock främst på föredraga.listan. Det sednare beslutet var således ett upprifvande af föreg:de, följaktligen en t va fa 1 ld ig olaglighet. Om deremot Hr Rosenblads propos. skall anses såsom en motion, hade den i grundlagsenlig lönn bort bordläggas. För icke rätt långt tillbaka begärde Hr von Hartmansdorff ett betänk, ytterligare hvilanda, som då nekades af det skäl, att det 2:ne gånger förut varit bordlagd!; och det förundrar mig så mycket mer, att detta nu icke äfven skedde, som Hr Frih. o. Landtm., efter hvad jag har anledn. förmoda, icke var oberedd på Hr Rosenblads propos., hvilket säkerligen var fallet med de flesta af Riddarhusets då närvar, ledamöter, helst Hr Rosenblad, innan Lördagens plenum börjades, inom skrankel, i min åsyn hade ett längre samtal med Hr Landtm., då han äfven förevisade ett papper, hvars innehåll jag då icke kunde ann. Jag anmälde mig härefter hos Hr Landtm., med anhållan alt aldraförst blifva uppropad, när passevolancefrågan skulle förekomma, då jag hade ämnat föreslå R. o. Ad. alt sig i enahanda beslut med BorgareSt. förena.
Jag skulle derföre tro, att betänk, bör bifallas med den ändring, alt banken är skyldig att svara vid domstolen i orten i de fall, då Hofrätten, efter allmän lag, icke är eller kan vara första domstol. Frih. Cederström, Anders: När detta betänk, första gången förevar inom Utsk:n, hyste jag samma tanke som den siste värde talaren. Jag ansåg då att bankens forum dornicilii skulle rättast vara Svea Hofrätt, men att i öfriga fall banken skulle vara skyldig att svara vid den domstol, 41G Den uj Januari f. m. lill hvilken målet rätteligen hörde. Jag har visserligen ej heller nu ändrat tanke; men då Utsk:n i sednare betänk, förändrat silt förslag, och förändringen, ehuru ej så fullständigt sorn man kunnat önska, likväl innefattar en väsendtlig förbättring, samt det åsyftade ändamålet helt oell hållet kunde förfelas om någon ändring deri nu af R. o. Ad. göres, så vill jag hellre bifalla betänk., än genom rubbning deruti medverka till dess totala förstörande; och derför tillstyrker jag bifall till detsamma. Frih. Cederström, Jacob: Det är ganska naturligt, att, då banken har forum privilegialum uti Svea Hofrätt, de som kära root banken måste vända sig till Hofrätten; men det är icke lika naturligt att så skall ske uti frågor, hvilka efter allmän lag icke få väckas i Hofrätten såsom första instans^ t. ex. i hemulsfrågor; i afseende hvarå jag önskar undantag från den för banken i allmänhet stadgade rättighet att svara i Svea Hofrätt; och det måste instämma med bankens intresse, emedan saken hastigare kan afgöras, då den på en gång kan upptagas vid samma domstol, hvilken ock är i tillfälle att betrakta densamma uti dess sammanhang med alla de förhållanden, som dermed kunna äga gemenskap. Hr R osen blad, Bernh.:
Karlen drar sig genast tillbaka. »Kära donna Micaela, jag ville endast väcka er.» Där sitter hon och skakar af förskräckelse, och han hör hur hon snyftar. — »Kära signora, kära signora,» säger han. — »Tänd ljus, så att jag ser hvar ni är,» ropar hon. Han repar eld på en ny sticka, lyfter kupa och glas af lampan och tänder den lika behändigt som en kammartjänare. Sedan ställer han sig åter borta vid dörren, så långt ifrån henne som möjligt. Rätt som det är, går han ut på balkongen med sin bössa. — »Nu kan väl ej signoran vara rädd längre.» Men då hon ej upphör att gråta, säger han: »Signora, jag är Passafiore, systersonen, jag kommer med bud till er från Falco. Han vill ej mera förstöra er järnväg.» »Är ni kommen för att skämta med mig?» säger hon. Då svarar karlen, nästan gråtande: »Gud, att detta vore skämt! Gud, att Falco vore den han varit!» Han berättar henne hur Falco gått upp till Mongibello och bekransat dess topp. Men berget hade ej tyckt om detta, utan nu hade det fällt Falco. En enda liten pimpsten från Mongibello hade varit nog för att fälla den fruktade. »Nu är det förbi med Falco,» säger Passafiore. »Han går nere i stenbrottet och väntar på att bli sjuk. Sedan åtta dagar har han hvarken sofvit eller ätit. Han är ej sjuk än, men såret i hans hand läkes ej heller. Han tror, att han har giftet i kroppen. ’Snart skall jag vara en galen hund,’ säger han. Det är intet vin och ingen mat, som lockar honom. Han har ingen glädje af att jag prisar hans bragder. — ’Hvad är det att tala om,’ säger han. ’Jag skall sluta mitt lif som en galen hund.» Donna Micaela ser skarpt på Passafiore. — »Hvad vill du jag skall göra vid detta? Det är ej din mening, att jag skall gå ned i stenbrottet till Falco Falcone?» Passafiore ser ned och törs ingenting svara. Hon förklarar för honom hvad denne Falco låtit henne lida. Han har skrämt bort hennes arbetare.
Enligt hvad uti Kikets Ständers sednast församlade Revisorers berättelse omformiiles, uppgick Manufaktur-diskont-fonden* behållning vid 1858 års slut till ' Riksmynt K:dr 1,617,773: 2. deruti likväl voro inbegripne osäkra fordringar af tillsammans 254,394: 50. Fondens inkomster genom räntor å utlånta kapital utgjorde år 1859 144,632: 87. hvartill komma hyresmedel för en lägenhet i fondens fasta egendom 50: — Summa R:dr 144,682: 87. Under samma år hafva utgifterna uppgått till följande belopp: Ränta till Rikets Ständers Bank för de af kre ditivet begagnade medel 64,127: 98. Förvaltningskostnader och begrafningshjelp 27,599: 39. Omkostnader för fondens fasta egendom 523: 11. Inköp af inventarier 195: — Inbetalning till Rikets Ständers Riksgälds-kontor i ersättning för det å riks-staten öfverflyttade, tillförene af Manufakturdiskontens vinstmedel omedelbarligen bestridda, årliga anslag till Teknologiska Institutet 21,000: — 115,843: 86. Och utgjorde således fondens vinst under år 1859 28,839: 1. samt dess behållning vid samma års utgång R:dr 1,646,612: 3, hvaruti ingå osäkra fordringar till ett belopp af 253,291 R:dr 3 öre, eller 1,103 R:dr 47 öre mindre än den för dylika slags fordringar uti 1859 års ingående balans upptagna summa. Till närmare upplysning rörande Manufaktur-diskont-fondens ställning under revisions-året bifogas härhos ett deröfver upprättadt kapital-slut.
Diskontering af vexel eller invisning sker företrädesvis framför belåning. §. 5. Högsta tillåtna skuldsättnings-beloppet under alla de förhållanden, uti hvilka någon, vare sig i egenskap af Låntagare, Vexeleller Hypotheks-ulgifvare, Acceptant, Endossent eller Löftesman kan blifva hos Diskont-Verket häftande, — deri ej inbegripet hvad han må vara till Banko-Diskont-Verket skyldig — får icke öfverstiga 40,000 R:dr Banko. På samma Diskonteringsdag må ingen äga att diskontera vexlar å sammanräknadt mindre belopp, än 1000 R:dr Banko, utom vid de tillfällen när lån 60 icke genast kunna från Allmänna Diskonten utfalla, då minimi-beloppet utgör 500 Ridt' Banko. Vexel å lägre summa än 166f.R:dr och Invisning å mindre belopp än 1000 R:dr, allt Banko, antagas ej till diskontering. §. 6. Räntebärande Vexlar och Invisningar äro lill diskontering icke antagliga. §. 7. Vexelj hvarå diskontering sökes, skall, utställd i enlighet med den i Lagen för Inrikes vexlar den 20 Maj 1835 stadgade form, vara accepterad. Är Acceptanten icke bosatt i Stockholm (Götheborg) (Malmö) skall i accepten uppgifvas namnet på en derstädes boende person, hos hvilken betalningen vid förfallotiden tillhandahålles. I sådant fall erfordras jemväl att sista Öfverlåtaren (Endossenten)j har sitt hemvist derstädes. Innehafvare af en lill diskontering antagen Vexel bör egenhändigt påteckna sin öfverlåtelse deraf på Handelsoch Närings-Diskonten (Låne-Kontoret). §. 8. Invisning, som lill diskontering erbjudes, skall vara accepterad. Den, som diskonteringen äskar, antingen han sjelf utgifvit Invisningen eller innehar den genom öfverlåtelse, skall egenhändigt transportera densamma på Handelsoch Närings-Diskonten (Låne-Kontoret). §. 9.
Domstolen, som inteckningen beviljat, skulle ingifva, borde innehålla en ordagrann afskrift af skuldsedeln; — att om således ock meningen, i strid mot hvad de Svenska Domstolarna med sällspord enstämmighet antagit, verkligen skulle varit, att inteckningshandiingen borde i den Rätts protokoll, der uppvisandet sker, ordagrannt intagas, — något som mer än 40-årig stadgad praxis för en motsatt tolkning ensam gåfve rätt att betvifla, — så vore dock tydligt, att intet berättigande blifvit den ena Rätten gifvet att, till förnyelse-sökandens förfång, söka påtvinga öfrige Under-rätter en annan form för de af dem utfärdade »bevis,» allenast dessa innehölle hvad lagen stadgade eller att inteckningshandiingen blifvit i hufvudskrift företedd och förnyelse-ansökningen derå tecknad; — samt att i detta afseende Stockholms Rådstufvurätts ifrågavarande bevis icke lemnade något öfrigt att önska, helst skuldsedlarna funnos i desamma införda till alla de delar, som för inteckningens förnyande och till undvikande af förblandning med andra i samma fastighet intecknade skuldsedlar kunde behöfva anmärkas.» »Nu torde väl icke böra förnekas, att, enär författningen i ordalagen innehåller, att borgenär skall inför Rätten i den ort, hvarest han bor, förete intecknings-handlingen att i dess protokoll »införas,» det skulle vara härmed närmast förenligt, att, såsom Rådstufvurätten i Götheborg fordrat, bela bandlingen i protokollet intoges; men, mig veterligen, har åt denna föreskrift icke af Domstolarna i allmänhet gifvits en sådan tolkning, utan har vanligen Domstolen i borgenärens boningsort i stället uti sitt protokoll anmärkt ändamålet med intecknings-handlingens företeende i hufvudskrift samt i öfrigt alla de omständigheter, hvaraf den Domstol, som beviljat inteckningen, kunnat med erforderlig visshet utröna, att denna varit samma handling, på grund hvaraf inteckningen blifvit faststäld, hvarjemte bevis å inteckningshandiingen skrifvits och anmärkning derom uti protokollet ägt rum.
När John satte in »Enslighetsälskaren» till de andra böckerna, drog han af våda ned en liten bok, som studenten upptog och återlämnade. – Har herr Hall varit i S:t Petersburg? Jag ser, att det här är en beskrifning öfver den staden. – Jag kommer närmast därifrån, sade John. – Och herr Hall var allena också där, ty jag räknar ej betjänterna? John blef mörkröd. – Nej, icke där. Där hade jag sällskap, men vi skildes åt. Hon narrades för mig, jag blef ond, och när hon ej ville rätta sig efter min vilja, körde jag af henne. Studenten såg förbluffad på sin värd. – Hvem var det, som kördes af? frågade han. – Det var min älskarinna. Men man borde aldrig vara filosof till hälften. Jag borde ha varit förberedd på att falla offer för tillställningar, då jag var nog olycklig att vända mig till ett vidlyftigt fruntimmer. Har min vän hört talas om skådespelerskan Inga Åberg? – Jag har sett henne. – På teatern? – Nej, utanför Wauxhallen i Kungsträdgården uti Stockholm. Det är fyra år sedan dess. Jag stod utanför gallret, då en dam steg ur sin vagn för att promenera därinne. Folket omkring mig ropade, att det var Inga Åberg. – För fyra år sedan, då var hon inte mycket påklädd, inföll John och knackade askan ur tobakspipan. – Det var det oanständigaste kvinnfolk, jag någonsin sett, utbrast studenten med stor indignation. – Jag kan tala om för min vän af hvad klädesplagg Inga Åbergs dräkt bestod den tiden, sade John med ett elakt småleende. Först var det pantalons, långt uppe och noga efter lifvet, så en légèr florskappa, som sannerligen icke hindrade något öga att genomskåda. På foten hade hon en såla, fäst kring smalbenet med band, och guldringar på tårna. – Ja fy, det minns jag. Det var ett vedervärdigt troll! – Inga Åberg! Ja, det kan man också kalla henne, fast man vanligtvis ger henne långt vackrare namn, både när man talar till henne och när man talar om henne. Min vän ser sig inquiet omkring i vagnen! Var ej rädd, hon är ej undanstucken här. Hon och jag äro skilda åt för tid och evighet.
N.o 55 framställda förslag till åtskilliga ändringar i Riksdagsordningen, angående Ridderskapet och Adelns representationsrätt. Preste-Ståndet, som icke antog Utskottets inbjudning, godhände den föreslagna voterings-proposilionen. N:o 50, med votcrings-proposition, i fråga om det uti Konslitulions-Utskotlels Memorial N:o 52 framställda förslag till ändring i 44 § 5 momentet Riksdags—Ordningen. Votering s-propositionen godkändes. S. D. Uppå derom väckt fråga beslöt Preste-Ståndet anmoda Bevillningsutskottet alt inkomma med yttrande i afseende på Riks-Slåndens skiljaktiga beslut vid pröfningen af Utskottets Utlåtande N:o 19, dels i anledning af ålerremiss å Betänkandet N:o 4 5, i fråga om tolagens utgående på sätt före sednasle riksdag varit stadgadt, dels i anledning af ifrågasatt ändring i de vid samma riksdag för tolags-ersältningens beräknande fastställde grunder. Prot.-Uldrag den 18 Juli 1860. 541 Frän Vällo/l. Borgare-Sldndet. S. D. Föredrogs ånyo Stals-Ulshotlets Memorial, N:o 124, i anledning af Riks-Ståndcns skiljaktiga beslut, angående regleringen af utgifterna under Riks—Statens Första Hufvudlitel. Härvid förekommo: l:o. Utskottets framställning, sidan 1. Inbjudningen till Borgare-Ståndet blef icke antagen. De föreslagna votcrings-proposilionerna, Gillades. 5:o. Utskottets yttrande, sidan 4, Godhändes. 4:o. Den gjorda hemställan, sidan 5, Godkändes. Den slutliga anmälan sidan 5. Lades till handlingarne. S. D. Föredrogs ånyo Bevillnings-Ulskotlels Utlåtande N:o 27, i anledning af erhållen ålerremiss i vissa delar af Betänkandet, N:o 25, angående tull-bevillningen: Härvid förekommo: l:o.
Hälften af delegarne kunde således, om de ansågo sådant för sig förmonligt, fordra ny stängseldelning änskönt andras rätt derigenom äfventyrades; och då det efter min tanke skulle vara ganska vådligt att upplåta en sådan domsrätt åt en majoritet bland delegare, enär lagen, enligt sin natur bör egna skydd åt hvarje individ mot medborgares godtyckliga behandling, hade Utskotten bordt föreslå helt annan auetoritet, än delegarne sjelfva för afgörandet af en fråga som, ehuru den endast angår stängsel kring innehafvande egor, kunde genom följderna tvinga den mindre bemedlade med en liten oformlig jordlott att åt en bättre lottad granne till [vrakpris afträda sin yälfangna egendom.” Lagsamt Allm. Bese.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, N:o 30. 29 Med Ola Svensson förenade sig Hans Persson. Af Ola Jeppsson: ”Då jag under min permissionstid varit hindrad att deltaga i sammansatta Lagoch Ekonomi-Utskottens betänkande rörande förslag till en nv Stängsel-Förordning, anser jag mig pligtig detta tillkännagifva; hvarjemte jag tillika anhåller att få afgifva min reservation i nämnde fråga nemligen: Utskotten hafva utan betänklighet och med få undantag antagit den så kallade hälften-principen vid stängselskvldighetens utgörande, så väl bvelag och enstaka hemman emellan som äfven inom skifteslagen, utan afseende derpå om den ene har större eller mindre hemman mer eller mindre jord än den andra, om marken är så beskaffad att formeliga skiften till egarnes förmon kunna utstakas eller icke: en sådan grund för stängselskyldighetens utgörande finner jag hvarken lämplig eller rättvis, icke ens på slättlandet såvida den mindre hemmansegaren skall erhålla del så väl i den bättre som sämre jorden. Och ännu mindre der marken är mera kuperad, stenbunden och bergagtig, der icke sällan den mindre hemmansegaren nödgas taga lika lång skift som den större, såvida hans lidande i egor icke skall bli allt för stort.