Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ingelstads och jerrestads härader i Christianstads län hos Kongl. Maj:t. gjort underd. ansökning, att utan hinder af hvad förenämnde Kongl. Resolution den 26 Oct. 1804 förordnar, få ifrån Jernaviks, Guaviks och Matviks lastageplatser inom Bräkne härad utskeppa ved, bräder, balkar, sparrar och läckter till Ingelstads och Jerrestads härader, samt derifrån till omförmälde lastags-platser afföra spannmål, i anledning hvaraf Kongl. Maj:t, genomNådig Resolution den 15 Sept. 1812, i Nåder förklarat: att i dan sålunda väckta fråga, om trävaru utförsel innehållet af Kongl. Brefvet den 26 Oct. 1804 allt framgent borde tjena till efterrättelse. Sedermera hafva Rikets Höglofl. Ständer vid 1815 och 1818 årens Riksdagar förnyat enahanda, vid 1812 års Riksdag gjorde hemställan, hvaröfver Kongl. Majit, efter vederbörandes hörande, under den 31 Mars 1819, behagat förklara, att Kongl, Maj:t, med afseende å Rikets Ständers förnyade anhållan, velat i Nåder bifalla, att Blekingska allmogen ina, under innevarande år, och intilldess annorlunda förordnas, ifrån alla hamnar och lastningsplatser inom provincen föra ved samt byggnadsoch redskapsämnen af alla träslag, utom ek, till alla inrikes orter, hvarvid, utan skyldighet alt å 1458 Besv, och Rhon. Utsh. Pietä nkanåcrl. skogsproducterne taga tullcammar förpassning, da controller skola noggrann! handhafva», sorn Kongl. Brefvet af den 26 Oct. 1804. uti dess 4. 5. 6, 8, it och 12 puncter föreskrifter, för den då rnedgifne utförsel af trävaror, från Pukaviks hanm i Blekinge till Ingelstads och Jerrestads härader i Christianstads län. Till följe af hvad sålunda blifvit anfördt, lära Rikets Höglofl.
Om man skulle säga med några ledamöter, att Bankens silfvercassa skall bestämmas till en viss qvantitet silfver, den må utgöra 2, 24 eller 3 millioner, såsom af olika talare blifvit föreslaget, och å andra sidan icke medgaf Bancostyrelsen rättighet att, om hon också skulle kunna skaffa sig silfver till betydligare belopp, än nu finnes i Banken, utställa någon ny sedel i creditväg, så skulle man närma sig till deras åsigter, som beräknat, att Banken skall hopa en silfvermassa, som sålunda skulle ligga död i Banken. Skulle man åter medgifva creditivers utställande för näringarnas behof, så skulle man gå Utsk.vs förslag till mötes; men jag tror, att detta icke är dessa Hrr:s mening, åtminstone har en af dem, Hr v. Hartmansdorff, bestämdt sagt, att han ej ville någon förökning af lånen intill nästa riksdag. Medgifver man åter en viss proportion, på sätt Utsk. föreslagit, med rättighet för Bancostyrelsen att i creditiv-väg utställa nya sedlar, så vidt det kan ske med bibehållande af den stadgade proportionen, har man gått näringarna till mötes, utan att förnärma vexelbankens functioner, sorn alltid upprätthållas genom rättigheten att bereda sig creditiver och belåna sina liypotheker af alla slag. När det nu blifver fråga om, hvilken proportion är den rätta, antingen 2 till 5, 1 till 4) eller r till 5, så finna de Hrr, som äro skarpa i frågan om att biträda näringarna och som äro mycket måna om vexelbankens functioner, att siffran bör hållas hög, emedan då blifver mindre latitud för sedlars utställande. De vilja således hellre gå tillbaka till den förra af Utsk. föreslagna proportionen af 2 till 5, än antaga den, Utsk. nu tillstyrkt. De Hrr åter, som yrka sedelemissioner till näringarnas biträde, äro interesserade af proportionens nedsättande till 1 till 4? eller 1 till 5, i stöllet för 1 till 3, emedan latituden då blifver större.
Vidare äro jernvägs-anläggningar företagne vid Demerara och New-Brunsvick, med beviljade ungefär lika förmåner som på Ceylon och Trinidad. Man kan visserligen häremot invända, att värt land icke i rikedom, folkmängd och naturliga förmåner på långt när kan täfla med dessa länder; men så bör man också icke å andra sidan lemna ur sigle att flera af dessa anläggningar blifvit företagne i aflägsna kolonier, hvaråt man likväl icke tvekat att ägna sä betydliga garantier; då deremot bär är fråga om att garantera räntan för kostnader till ett arbete, som skall företagas i sjelfva hjertat af riket, egnadt att pä ett sätt, som efter min öfvertygelse blifva öfverstigande värdet af den garanti, Staten ikläder sig, lifva rörelsen i landet och befordra folkets välstånd till ökad förkofran. Jag tillstyrker derföre bifall till StatsUtsk:s betänk. Frih. Hamilton, Hugo: Jag har redan vid ett föreg:de tillfälle uttalat min öfvertygelse i denna sak, innefattande att det vore högeligen önskvärd!, särdeles för vårt fäderneslands förhållande, att erhålla de lättade kommunikationsmedel, som inom alla andra länder visat sig vara den mägtigaste häfstången till åstadkommande af en större nationell välmåga, en lifligare industri inom landet samt en större lätthet för befolkningen att berga sig. Detta oaktadt och ehuru ogerna jag sätter R. o. Ad:s tålamod på prof, kan jag likväl icke nu underlåta alt med några ord söka bemöta dem bland de visserligen af många och mägtige talare framställde inkast, som under diskussionen blifvit gjorda, men icke af någon förut blifvit besvarade, äfvensom de anmärkmr, som af flere reservanter blifvit uttalade. Jag skall dervid söka iakttaga den största möjliga korthet. Bland reservanterne är det en som beklagar alt jernvägarne och ångan i allmänhet skola uttränga de nu använda kommunikations-medlen eller rättare sagdt de krafter som åstadkomma de nu brukliga sätten för transporters verkställande. Han befarar sålunda ibland annnat att seglationen skulle komma alt gå under. Ett faktum är likväl att seglationen aldrig varit så utvecklad och antalet af seglande fartyg så stort som i vår tid.
De öppnade Voteringssedlarne hafva utvisat 69 Ja, och 5o Nej. Och då Ja vunnit, är InförselTulIen å en Tunna KokSallt bestämd till 36 sk. 34to Den sorn vill, att, jemlikt Bevillningsutskottets förslag, för införandet af ÖfverskärareSaxar, skall bestämmas en Tull af 10 R;drå too R;drs värde, vös talja, ■ • Den det ej vill, röstar Nej. Vinner Nej; kommer denna Tull å nämnde Artikel att utsättas till 5 R:dr Med 5j Ja och 62 Nej afgjordes denna fråga. Och som Nej vunnit; är InförselTulIen å ÖfverskärareSaxar utsatt till 5 R:dr. 35 Voteringsproposition5 Härvid inträffade samma förhållande som vid 12 och 18 voterings-propositionerne finnes antecknadt. Betänkande.!;, N:o 371. 325 36;o Den sorn, jemnlikt BevillningsUtskottets förslag, vill, att införselTullen å Smör skall bestämmas till 1 R.’dr 16 sk per LU , röstar Ja. Den det ej vill, röstar Nej. Vinner Nej; kommer denna Tull för nämnde vara att utsättas till det i 1826 ars Taxa stadgade belopp eller 1 R:dr 24 sk. Ffter slutad Votering, hafva befunnits 41 Ja oell 78 Nej; hvadan och när Nej vunnit, införselTullen å Smör kommer att förblifva vid det i 1826 års Taxa stadgade belopp af t R:dr 24 sk. 37, 38 och '3t) Voterings-propositionerne: Härvid inträffade samma förhållande som i afseende på 12, 18 oell 35 Voterings-propositionerne blifvit anmäldt. 4o:o Den som bifaller BevillningsUtskottets förslag alt Införsel Rullen för 1 U ToppConfect och CandiSoeker skall bestämmas till 6 sk., röstar Ja. Den det ej vill, röstar Nej. Vinner Nej; kommer InförselTullen å dylikt Socker att utsättas sill 5 sk. per U.
Döttrarne i huset sade att hon icke dugde till annat, ty hon kunde ingenting lära och hade så obildade fasoner; dessutom var hon upptagen af barmhertighet, hade ingenting, o. s. v., hvilket allt man lät henne omildt känna mången gång, och Susanna grät häröfver många bittra tårar, både af vrede och smärta. Men en mun fanns, som aldrig tilltalade Susanna utan med kärlekens smekande toner, och det var den lilla systerns, lilla guldlockiga Huldas. Hon hade i Susannas armar funnit sin vagga, i hennes vård den ömmaste moders. Ty allt ifrån Huldas födelse, tog sig Susanna an den lilla öfvergifna, och aldrig älskade en ung mor sitt förstfödda barn varmare, djupare, än Susanna älskade sin lilla Hulda, som också under hennes vård blef det skönaste och mest älskvärda barn man ville se. Och ve den, som gjorde lilla Hulda något förnär! den hade att befara hela kraften af Susannas, ofta rätt handfasta vrede. För hennes skull, uthärdade Susanna här flera mödofulla tjenstår, men när hon ingen ända såg på dessa, och likväl knappt kunde passande kläda sig sjelf och sin lilla syster, och dessutom, genom sina syslors mängd, fann sig hindrad att ge henne den vård hon behöfde, då, i sitt tjugonde år, såg sig Susanna om efter en annan och bättre belägenhet. Från den trånga boning, der Susanna tillbragte så tunga dagar, kunde hon se ett träd, som bakifrån ett plank sträckte sina grenar öfver gatan. Mången våroch sommarafton, när de andra i huset voro ute på lustfärder, satt Susanna tyst inne hos lilla sofvande Hulda, i det lilla rum hon sjelf inredt för sig och henne, och betraktade med stilla vemod, från sitt fönster det gröna trädet, hvars qvistar och löf viftade och vinkade i vinden, så vänligt och inbjudande. Småningom vinkade de gröna löfven fram i hennes själ tankar, planer, som slutligen bildade sig till en fast bild, eller rättare till en fastighet, som blef från denna tid hennes själs paradis och lefnadsmål. Denna fastighet var – ett landtställe, en liten gård, som Susanna skulle arrendera och uppbruka och göra lönande med sin arbetskraft och sin omtanka.
Det var på den tiden, då Vår Herre och Sankte Per nyss voro komna till paradiset efter att hafva vandrat omkring på jorden och slitit ondt under många bedröfvelsens år. Man kan tänka, att det var en glädje för Sankte Per. Man kan tänka, att det var annat att sitta på paradisets berg och se ut öfver världen än att vandra från dörr till dörr som en tiggare. Det var annat att gå omkring i paradisets lustgårdar än att gå på jorden och ej veta om man skulle få husrum en stormig natt, eller om man skulle bli tvungen att vandra omkring ute på vägen i köld och mörker. Man skall tänka sig hvilken glädje det måtte ha varit att ändtligen komma fram till rätt ställe efter en sådan resa. Sankte Per hade nog inte alltid kunnat vara säker på att allt skulle sluta väl. Han hade väl ej kunnat låta bli att tvifla och vara orolig ibland, ty det hade ju varit nästan omöjligt för Sankte Per, stackare, att förstå hvad det skulle tjäna till att de hade det så svårt, om Vår Herre var hela världens herre. Och nu skulle aldrig mer någon längtan komma och pina honom. Det kan man tro, att han var glad åt. Nu kunde han riktigt skratta åt hur mycken bedröfvelse han och Vår Herre hade fått uthärda och hur de hade måst nöja sig med litet. En gång då det varit så uselt för dem, att han tyckt, att han ej kunde stå ut längre, hade Vår Herre tagit honom med sig och börjat vandra upp på ett högt berg, utan att säga honom hvad de hade där uppe att göra. De hade vandrat förbi städerna, som lågo vid foten af berget, och slotten, som lågo högre upp. De hade kommit längre än till bondgårdarna och säterstugorna, och de hade lämnat bakom sig den siste vedhuggarens stengrotta. De hade ändtligen kommit dit, där berget stod naket utan växter och träd, och där en eremit rest sig en hydda för att kunna bispringa nödställda resande. Sedan hade de gått öfver snöfälten, där murmeldjuren sofva, och nått upp till vilda, sammanhopade ismassor, som stodo på kant och på stup, och där knappast en stenget kunde komma fram.
Betänkande, N:o 21. lagiit bygga och underhålla, hvilket också icke eller lärer böra komma i fråga, då dessa reg lementen icke angå egentliga boställen, utan endast bostäder med de ”till boningsrummen hörande uthus", sådana de vanligen finnas vid Kronans nu ifrågakomna publika hus och byggnader. På dessa skäl kan jag icke för välgrundadt erkänna Utskottens förslag att, såsom stadga för underhållsskyldigheten vid de Ecklesiastika boställena å landet, antaga förenämnde frenne reglementen. Detta försök att ställa nämnde boställen under samma stadga med Landshöfdinge-residenshusen samt kronans slott och hus m. fl, synes hafva lika litet skäl för sig och derföre lika litet hopp 0111 framgång, som förslaget att sätta dem i samma, kathegori med Militie-hoställen, såsom man tillförene försökt. Icke eller kan jag godkänna Utskottens alternativt framställda förslag, att reglemente må, i öfverensstämmelse med grunderna för merbesagde reglementen, uppgöras och till efterrättelse utfärdas. På sätt jag redan haft tillfälle ådagalägga, låta dessa icke här tillämpa sig. Ett Prest-boställe med dess hus och byggnader kan icke, hvarken i anseende till byggnadseller underhållsskyldighet i allo uppföras på samma grunder, som ett Landshöfdingeresidens eller ett Kronans slott och hus. Riktigast är utan tvifvel , att hvarje reglemente lämpas efter da mera enskilda förhållanden, som för hvarje fall närmast oeh hufvudsakligen böra komma i öfvervägande, en grundsats, som jemväl torde få anses i viss mån bekräftad af hvad här förekommit, i det att, ehuru omförmälda kronans hus och byggnader torde synas vara af den beskaffenhet, att de skulle kunna hänföras till samma kathegori, man ändock funnit nödigt att för serskilda slag af dem utfärda serskilda reglementen. Pröfvas oundgängligen nödigt att för prestgårdars byggande och underhåll uppgöra en ny serskild stadga, måste denna följaktligen för ingen del grundas på andra förhållanden, än som med densamma anses stå i närmaste gemenskap.
Norrige och Frankrike, egt rum, hålla nya allmänna taxeringar för hela landet, hvilka skulle medföra ett odrägligt besvär ocb dryga kostnader, utan alt jag tror att vi derigenom skulle ledas närmare till målet, än genom det goda, enkla macbineri vi redan ega. Taxeringsman, som sitta inom sin egen ort, känna bättre verkliga värdena än taxeringsman från bela länet, ocb naturligen ändå bättre än en Taxerings-Komilé, som skulle resa omkring öfver alla länen eller amien, såsom i Norrige skedde, för att taga reda pä fastighetsvärdena. Sådant behöfves icke, ocb dessutom skulle, såsom en värd ledamot redan anmärkt, sedan arbetet väl vore fulländadt, sä många förändringar under tiden hafva inträffat, att man ånyo mäste göra om alltsammans, och företaga en ny rundresa, Ett väsendtligt skäl för taxering inom kommunen är, att dä kommunal-afgifterne merendels utgå efter samma grund som bevilln:n, kontrollera ledamöternas enskildta intressen i taxeringen. Låtom oss derföre behålla våra Taxerings-Komitéer uti smärre distrikter, men låtom oss gifva dem en förståndig lag, så skola de nog väl tillämpa den. Att de kunna tillämpa den, äfven under mindre fördelaktiga förhållanden, visar sig bäst här inom Stockholms kommun, ty oaktadt de anmärkn:r, som i dag blifvit gjorda emot Stockholms stads Taxerings-Komité, tror jag, att den i afseende å fastighets-taxering, fullgör sin skyldighet bättre än någon annan i Riket, och att den i allmänhet temligen väl träffar de rätta värdena. Det måste alltid gifvas fall då en eller annan kan hafva anledn. till klagan och missnöje, men i det hela tror jag dock att raan i Stockholm dertill har föga anledn. Det har visserligen en lång tid brukats, all låta det gamla värdet på ärfda fastigheter stå qvar, men detta har, åtminstone i flera fall, i sednare tider blifvit förändradt, och de ärfda fastigheternas värde bar äfven blifvit upsatt, i förhållande till hyresbeloppen och öfriga i sednare tider försålda egendomars jemförliga värden.
» Kanske, » fortsatte h o n sin tankegång, » har jag arbetat alltför energiskt förut, o c h detta är reaktionen — kanske — ja, inte tjänar det till något att bråka o m orsaken 1 Man måste ju stiga upp, arbeta, äta o c h stundom g e sitt bidrag till konversationen o c h sen — j a sen lägga sig igen — för att nästa dag börja detsamma! Och detta är hvad människorna kalla att lefval — Men b o r d e du ej vara glad att stå så nära det mål, hvartill du länge sträfv a t? — Ja, hvartill tjänar det då egentligen utan kraft att verka n å g o t? — Dina anhöriga d å? — D e äro ju så fjärran — fast n o g är det godt veta sig äga d e m. V ä n n e r? — A h j a! N o g har jag, o m någon, idealiserat vänskapen, men äfven vännerna trifvas ej längre b o s en, än man är intressant, kan roa o c h tjäna d e m. F ö r öfrigt gör det detsamma, jag orkar ej m e d något n u! » » Ä n d å! » Sigrid Verner hade under meningsutbytet med sig själf just stannat framför fönstret o c h blickat ut i den gråa omgifningen, då en knackning hördes o c h Elin Frank trädde in, utan att vänta på inbjudning. D e båda flickorna hade sina rum i s a m m a våning af pensionatet o c h hade, oaktadt vidt skilda åsikter i mångt o c h mycket, blifvit förtroliga vänner. Begåfvad m e d en sällspord intelligens, ett varmt hjärta o c h ett par outgrundliga djupblå ö g o n, hade Elin Frank eröfrat den något äldre Sigrid m e d storm, o c h ofta hade denna senares klara förstånd k o m m i t till korta inför väninnans varma känsla, lättrörlig som hafvets våg. H o n hade o c k ett så smidigt väsen, något så barnsligt trots sin stora begåfning, o c h kunde skämta o c h smeka sig till m e r än ett medgifvande från den eljes strängt konsekventa Sigrids sida.
Inom de Riksstånd, som beviljat åter-remiss, hafva, såsom skäl härför hufvudsakligen blifvit anfördt, att Utskottets uppgift att den väsendtligaste delen af fästningsbyggnaderne vid Carlstén och Carlskrona vore fullbordade och endast några mindre arbeten återstode, icke öfverensstämde med verkliga förhållandet, emedan vid den förra saknades strandbatterier, utom hvilka hela fästningen vore ett ofullständigt arbete och icke motsvarade det dermed sfsedda ändamål, samt vid den sednare vore ofullbordade ej mindre nödige sjö- och Ståts-Utskottets Utlåtande N:o 38. 9 landt-befästningar, än äfven erforderliga krulraagasiner; att den uppgjorda och hittills följda arbetsplan för ifrågavarande fästningsbvggnader stödde sig på elt beräknadt årligt anslag af 105,000 r:dr, i följd hvaraf en nedsättning i detsamma skulle föranleda ändring i samma plan, hvarigenom flera olägenheter komme att uppslå; att både klokhet och en riktig statshushållning bjödo, att åtminstone icke för innevarande år förminska berörde anslag, utan heldre, om vid statsregleringens uppgörande skulle visa sig att Statens tillgångar icke medgifva anslaget oafkortad!, det då må blifva nedsatt för åren 1852 och 1853, samt slutligen att det åter-remitterade betänkandet befunnes dunkelt och tvetydigt, så att deraf icke kunde med visshet slutas huruvida de af Utskottet tillstyrkte 75,000 r:dr endast vore att anse såsom elt förskotts-anslag, som vid statsregleringens definitiva uppgörande kunde förhöjas till det af Kongl. Majit äskade, och af Rikets Ständer vid föregående riksdagar beviljade, belopp. Då emellertid, på sätt ofvanberördt är, (vänne Riksstånd bifallit ifrågavarande betänkande, har Utskottet ansett sig böra detsamma vidblifva. Stockholm den 7 Februari 1851. K:o Alik. till Exp.-Utsk. d. 8 Febr. 1851 kl. 10 f. m.
Manad af min inre öfvertygelse om denna nödvändighet, och åsidosättande alla de enskildte betänkligheter, som ett sådant försök för mig måste medföra, men endast i tillfälle att kunna våga företaget i fråga om försvaret lill lands, hvars vigt jag likväl tror vara öfvervägande, har jag derföre utarbetat ett Förslag till ny organisation af land/.försvaret, hvilket förslag torde böra öfverlemnas till de Utsk., hvilka komma att handlägga frågan om den föreslagna förändringen af allmänna beväringsinrättningen. Mången skall måhända anse denna min åtgärd förmäten, kan - 134 Den 11 Mars f. m. ske obefogad. I det förra afseende! öfverlemnar jag tryggt mitt förslag till det 'allmänna omdömet, såsom åtminstone vittnande för ett nitiskt, om ock svagt, bemödande, att gagna ett älskadt fosterland. 1 det sednare afseendet äter, anser jag mig skyldig uttala den öfvertygelse, att lika som del är Konungamaktens rätt, att befalla öfver rikets krigs makt och dess användande, är det Begerings och Ständers inbördes pligt, att ordna och underhålla densamma, efter en gemensam plan och stal. Det är sålunda R. St:s rätt, att i denna del begagna initiativet, likaväl som Regeringens; och en högsinnad Konung skall säkert icke i den enskilde representantens bemödanden eller i R. St:s yttrade åsigter skåda en missaktning eller brist pä förtroende. Jag anhåller således om remiss af delta mitt anförande till StatsLagoch Ekon.Utskm, lill hvilka äfven förslaget öfverlemnas, på det Utsk:n må kunna ingå i den pröfning deraf, som vid behandlingen af den K. proposm kan anses lämplig. Förslag till förändrad organisation af landtförsvaret. Första Afdelningen. Granskning såväl af land tför svarets närvar, organisation, sorn den af chefen för L a n dt för sv urs-dep a r t Het föreslagna, jemförda med delta förslug. Det mål, hvartill man måste sträfva i fråga om Sveriges lundtförsvar är, att med den möjligaste minsta kostnad under freden, i händelse af fiendtliga anfall, kunna åstadkomma de största möjliga försvarskrafter.
Nog har jag sett, att förslag i Norrige är uppgjordt till en sådan anstalt, men jag tviflar mycket på att någon verkställighet af inrättningen der ägt rum och att anstalten kommit i gång. För öfrigt hafva sådana anstalter i Tyskland, visserligen på flera ställen kommit i gång och lemnat flera års erfarenhet, men denna erfarenhet har icke varit så tillfredsställande som man hade förväntat sig, hvarom jag torde få säga några ord. Frih. Hermelin har sagt, att det icke torde kunna blifva fråga om några andra utgifter af Staten i detta hänseende, än de uti Utsk-.s förslag omnämnda. Jag tager mig friheten yttra, att vi redan vid denna riksdag, innan R. St. yttrat sig i frågan om att förorda införandet af dessa anslaller, haft motioner om ett anslag af 10,000 r:dr för en 366 Den 22 Februari. sådan inrättnings införande uti ett län. Detta förebådar åtminstone något att fråga kan uppstå om statsanslag för detta ändamål. Då måste man förut hafva utredt, att ändamålet är särdeles nyttigt och gagneligt, innan man gifver sådana statsbidrag. — Hr Bildt har sagt, att detta egentligen vore en utvidgning af sparbankerna. Sparbankerna hafva visat sin stora nytta. De samla capitaler och besparingar; hvaremot ränteförsäkringsanstallerna icke, i min tanka, hafva denna egenskap. De samla visserligen besparingar, men bilda icke deraf några capital, utan förskingra dem. — Hr von Troil har anfört åtskilliga skäl, först om dessa inrättningar i allmänhet, och sedan uttryckt sin opinion om nyttan af dessa anstalter. Jag torde således böra ingå i någon vidare utveckling af min opinion i denna fråga. Utsk. har icke endast stannat vid ränteförsäkringsanstalter, utan äfven ansett, att 11. St. borde hos K. M. begära bildandet af lifränteoch lifförsäkringsanstalter. Hvad lifräuleanstalterna angår, så äro de i min tanka långt ifrån alt vara statsekonomiskt nyttiga, utan äro tvertom skadliga.
Det är visserligen en stor olycka att så har tillgått, men jag anser deraf alldeles icke blifva någoii följd, att Riksens Ständer ytterligare böra på ett sådant företag våga en Summa af det högst betydliga ocb för Riket känbara belopp, som nu åter blifvit föreslagen. Mig synes åter att den redan fullbordade delen af Garnizons-Sjukhuset kan tills vidare inredas och till Sjukhus apteras, så - 4° Stats-Utskottets som i min tanka fullt tillräckligt för Stockholms Garnizons sjuka. Jag anser deremot hyggnadens fullbordande på det hela kunna, utan synnerlig olägenhet, uppskjutas intill nästa Riksdag, då, som jag hoppas, Riksens Ständer skola finna Stats-Yerkets tillgångar kunna medgifva en sådan utgift. Af desse skäl och då jag anser hvarje indragning, der den utan allt för stor olägenhet kan ske, höra iakttagas, får jag för min del afstyrka fortfarandet af ifrågavarande anslag för Garnizons-Sjukh us-byggnaden.” Herr Linström tilläde: ”1 likhet med hvad Herr Major Gyllenkrok yttrat, afstyrker jag fortfarandet af anslaget för Garnizons-Sjukhus-byggnaden; men då jag, så väl af detta företag, som af flere andre på de Skattdragandes bekostnad utförde Allmänna Byggnader och Anläggningar, vunnit öfvertygelse, att den primitift uppgifne kostnadssumman aldrig räckt ti ii och att den första arbetseiler byggnads-planen alltid blifvit utsträckt och öfverskriden, hemtar jag deraf anledning tillstyrka, det Riksens Ständer må taga det fasta beslut, att aldrig anslå medel till företag, der de en gång bestämde anslagen finnas vara otillräcklige.” Och skulle dessa Reservationer medfölja Betänkandet till Respective Riks-Stånden. Stockholm som ofvan. Ex Protocollo FV. Karström. Utlå - Betänkandeiii Ånicom den 19 Julii i8aS. N:o 307* Riksens Högloft.