Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Med stöd af de åsigter, jag nu uttalat, får jag vördsamligen föreslå, att Rikets Ständer måtte besluta antingen: att all utgifning ifrån Rikets Ständers Bank af sedlar af en riksdaler riksmynts valör för framtiden skall upphöra, eller ock att Banko-fullmäktige skola ega rättighet att besluta om riksdalers-sedlarnes indragning vid den tidpunkt, då fullmäktige med afseende å landets och bankens gemensamma fördel finna en sådan åtgärd lämpligen böra vidtagas.” 16 Banko-Utskott tis Utlåtande M 15. Med Herr Mannerskantz, hafva sig lörenat: Herr Nordenfelt, E. W., Herr af Geijerstam, C., Herr af Wirsén, C. Th., Herr Hiks-arkivarien Nordström.., Herr C. W. Palander och Herr E. G. Danielsson. STOCKHOLM, tryckt ho* Erie Westrell, 18»?. Banko-Utskothts Memorial M 16. I N:o 16. Auk. till Exp.-Utsk. d. 16 Esbr. 1857, kl. 5 e. m. Memorial, med uppgift om och huruvida någon del a/ den sedan 1854 års början upplupna Danlcovinsl erfordras för Bankens konsoliderande. Af ilen till trycket befordrade och med allmänna tidningarne utdelade öfversigt af Bankens hela ställning efter boksluten för åren 1854 och 1855 inhemtas, bland annat, att behållna vinsten utgjort:
Och om nu Städer skulle nedläggas, så frågas, om Landtmannen vinner derpå, att sjelf förtära sina producter, att underhålla de Allmänna Hus och Byggnader, som Kronan i Städerna äskar; — och ändteligen, kan Landet genom denna rubbning i sakernas hittils varande ordentliga gång vinna så mycket:, att saknaden af Städernas andel i Postmedel, i Tullmedel, i Chartaj-Sigillatasmedel, i Bevillning, hvilken sistnämnda för Ar lSiö af 149,442 Städernes Mari - Lagoch Besvärs •Utskottens Betänkanden. 353' (afskrifna Personer utgjordes med 686,517 R:dr 37 sk. 10 rst. Banco, icke kännes. Dessa äro de skäl, som föranlåtit mig att bifalla den mening, det skola Städerna i vårt Dike bibehållas vid sina urgamla rättigheter, i denna väckta fråga. Hvilket jag ännu gör med så mycket större tillförsigt , att sådant är för vårt Fädernesland nyttigt, sora jag icke tviflar, ätt det Vällofl. Borgare-Ståndet sjelf medgifver och yrkar en nödig förändring i deri föråldrade Skråordningen.” Herr Prosten Lector Fellenius anförde: ”1 öfverensstämmelse med hvad jag förut yttrat, tror jag mig böra gifva skäl för tnin öfvertygelse vid förevarande öfverläggnings-mål. Då inom de Högloflige Utskotten fråga förekommit om Skattemanna-rätt har jag trott, att detta privilegium dock behöfde något reglementarisk!, någon med det Allmänna bästa förenlig ordning: då fråga inom Preste - Stån det, Riksdagen .1815, uppkom vidrörande detta Stånds Privilegier, antog jag gerna Och har ef. ter Riksdagen derpå lemnat ett bevis, sorn af Kongl. Maj:t äfven med Nådigt bifall godkändes, att, hvad kan kallas, en Privilegii-sak likväl kan och bör i sin tillämpning inrättas i en reglementarisk ordning, afpassad efter tidens skick Och inbördes förhållanden. Då ock nu en Privilegii fråga åter är frarnstäld, tror jag mig handla lika conseqvent.
Instruktionens 14 § ålägger honom ock att verka till afhjelpande af bristerna i de lagar, som angå den allmänna hushållningen; och äfven i denna riktning har han varit verksam, dervid han företrädesvis sökt bidraga till lösningen af vissa frågor af Lag-Utskottets Utlåtande N:o 5. 3 elt allmännare intresse, eller de som angå stängselskyldigbeten och skogshushållningen, denna dock endast såvidt den beror af lörfattningarne rörande skiftesverket. öfver dessa förslag oell framställningar anser likväl Utskottet sig i sammanhang härmed icke böra meddela utlåtande. De som angå den allmänna hushållningen måste nemligen behandlas af Utskottet gemensamt med annat Utskott; och de öfriga synas icke böra besvaras förrän Utskottet erhållit del af alla de förslag, som i samma syftning tilläfventyrs komma att väckas. Ett annat ämne har Justitie-Ombudsmannen slutligen i sin allmänna redogörelse gjort till föremål för Rikets Ständers uppmärksamhet, nemligen det om ökad aflöning ät såväl Justitie-Ombudsmannen, som hans kansli. Att derom yttra sig tillkommer dock ej Utskottet, som i följd deral får till den behandling, som vederbör, hos Riksstånden vördsamt anmäla den väckta frågan. Hvad i öfrigt under verkställda granskningen förekommit, påkallar icke något särskildt yttrande; men, vid betraktande af den granskade förvaltningen i sin helhet, anser Utskottet sig böra förklara: alt Justitie-Ombudsmannen genom nit, rättrådighet och sjelfständighet visat sig förtjent af Rikets Ständers förtroende. Stockholm den 24 November 1856. Reservationer af Herrar Adlercreutz., /Vetterberg och Hasselrot, som ansett Utskottet hafva bordt yttra sig öfver Justitie-Ombudsmannens uppfattning af åliggandet att utreda lagskipningens tillstånd, hvilken uppfattning de ogillat, under åberopande af hvad i sådant afseende blifvit inom Lag-Utskottet vid föregående riksdagar yttradt. Herr Uppling, med hvilken Herr Kistner sig förenat.
Den som köpt i går, kan derigenom få vinst i dag; ty den minskning i ärlig afgift, som han erhåller , ökar värdet af hans egendom med ett capital, motsvarande den minskade afgiflen, beräknad såsom ränta. Rikets öfrige skattdragande få deremot en ökad bevillning, och deras egendom förlorar derigenom i värde hvad den andra vunnit. Uti en sådan slags rättskipning kan jag ej instämma; och då dessutom contractet räcker till i8/j.5, har jag så mycket mindre anledn. att förena mig i Utskts förslag, utan tillstyrker jag afslag å betänkandet. Hr Rosenblad, Bernhard: Jag är visserligen af den tanke, att den roterings-skyhlighet och passevolance-afgift, sorn beslutades vid 1829 års riksdag, var något sträng; men den gjorde dock ingalunda tillökning i de bördor, som de rustande förut, i och för dessa skyldigheter, varit underkastade. Jag tror, alt det icke fordras mer än en noggrann granskning af våra förhållanden, för att finna, att rustningsoeh roterings-skyIdigheten är vida jemnare fördelad , vida mindre och vida lindrigare nu emot förr, emedan hemmanen nu hafva ett mångdubbelt värde. Då jag betraktar landets lyckliga financiella ställning och jemför de förebråelser rör:de förvaltningen man gjort denna 3o:åriga Regering, är det glädjande att finna, att, oaktadt allt klander, ställningen är sådan, att man kan göra den eftergift, som här är i fråga. Jag tror dock, alt både i sak och form måste man förhålla sig litet annorlunda än StatsUtsk. tillstyrkt. Jag har visserligen ingenting emot, att man för tillfället, för dessa 5 åren, vill utsträcka eftergiften äfven tiil de rustande. Förhållandet mellan den roteringsoch den rustnings-skyldige är dock alldeles olika; då den förre icke åtnjuter någon särskild ersättning af Staten, så äger deremot den sednare att påräkna till hjelp ett statsanslag, som visserligen på många ställen är otillräckligt, men på många andra öfverstiger hvad rustningen kostar.
Inte ska jag chikanera henne, det kan hon lita på. Inte så länge jag tittar i nordvest. Klara slog knyck på nacken och gick ensam bakom vedskjulet. Men när Petter hörde, hur hon själf stod och vefvade på den tunga kedjan, som gnislade och skramlade, då kände han, att han var karl för sin hatt. Och han begrep inte, hur han hade kunnat hitta på att svara något så bra. Det blef häller aldrig riktigt, som det hade varit förr mellan Petter och Klara. Klara hade sina fästemän, och Petter gick för sig själf och molade, arbetade och släpade, blef stark och grof, duktig att ligga i och pålitlig, när det gälde. Hans ena öga hjälpte honom bra igenom lifvet. Men på flickor tittade han inte. Så fort han fick sådana tankar, behöfde han bara säga åt sig själf, att han inte skulle titta i nordvest. Och då kom han ihåg sig och aktade sig. När han höll på med arbetet, behöfde han åtminstone inte höra talas om ögat. En gång hade rättarn sagt åt honom: –Petter ser, förbanna mig, bättre med sitt ena öga, än de andra gör med två. Och det tyckte Petter var riktigt sagdt. Så att den antydningen sårade honom inte. Men tankarna på torpet hade han börjat få igen för egen del. Om han nu också inte skulle få Klara med sig, så var det ändå inte något skäl, hvarför han inte kunde ta torpet ensam. Hemma var det trångt om sängplatserna, och sedan den sista lillen kommit till, kunde det nog behöfvas, att det åtminstone blef en mindre i rummet. Själf ville han inte gå som en stackare, ända tills han dog. Och ville Klara hällre lefva, som hon gjorde, än hålla sig till honom, som menade henne väl, då kunde han lika gärna ha torpet ensam, som han gick hos patron och arbetade för dagspenning och ändå inte fick något för sig själf. Då hände det, att Petter var i den åldern, att han skulle gå och exercera beväring. Tanken härpå hade länge oroat honom. Och han kände sig inte glad, när han följde med kamraterna och skulle mönstras. Ty de andra drängarna påstodo, att han, som bara hade ett öga, nödvändigt skulle bli kock.
Han satt i varmt välbehag och såg på kusinen, hvilken höll hufvudet framåtlutadt öfver arbetet, så att han hade inunder sig den hvita benan i det bruna håret, och blott någon gång lyfte upp till honom en skygg, varm, glad blick ur de mjuka grå ögonen. Vacker var hon icke, bestämdt icke; näsan vore för stor t. ex.; men det låg i något annat, att hon vann, – icke i ögonen allenast, icke heller bara i draget kring munnen; man kunde öfverhufvud icke utpeka, hvar det låg; öfverallt och ingenstädes; men det fans der. Stackars flicka, mediterade Truls, hon är en af dem, hvilka hela verlden tycker om, men i hvilka ingen förälskar sig. Han blef helt varm om hjertat; han tyckte så innerligt synd om henne; vid henne hade ingen man fäst sig af de många, som kommit som gäster i det rika huset, medan alla kretsat kring den äldre systern, den vackra Boel, som också tidigt fått sig man och allt; och om det så vore sjelfva den mjälla, genomskinliga hyn, så vore äfven den ett olyckans tecken, hvilket tydligt sade – äfven om icke det insjunkna bröstet och de förklarade ögonen sagt det ännu tydligare –, att hon skulle komma att dö ung, såsom hennes mor. Stackars flicka! – ja, sannerligen, Truls tyckte så innerligt synd om henne, att han skulle kunnat ta henne in till sig och stryka henne helt sakta och ömt öfver det släta, blanka håret. Han höll af kusin Karna, rent höll af henne, af purt medlidande. Hon vore en så god menniska, fortsatte han, en så sällsynt god flicka, att hon vore värd det bästa här i lifvet och deribland äfven en man, som icke toge på henne med alltför grofva näfvar. Stackars flicka! – man kunde verkligen rent af förälska sig i henne, bara som man höll af henne, så hygglig och god som hon var; men – en kärlek, som framvuxit ur medömkan, vore ingen rigtig kärlek Emellertid – känslorna ha ock sin kasuistik, och affinitetslagarne inom känslokemien har ännu ingen förmått utleda och fastslå. När derför en vacker högsommardag
Hade den värde Frih:n deremot sagt, att riksbanken i allmänhet borde tänka derpå, så hade jag i det afseendet varit ense med honom, ehuru icke i afseende på resultatet; ty jag kan ej annat finna, än att Utsk. ganska välbetänkt tillstyrkt borttagandet af ifrågavar. föreskrift. Den har uppkommit vid förra riksdagen i anledn. af de skrämskott, som dä allestädes hördes yttras, att alla privatbankerna skulle duka under, om de för dem föreslagna stadgarne blefve af K. M. fastställda; men då något sådant ej visat sig inträffa, torde äfven detta stad - 154 Den 17 uni. gande vara öfverflödigt. Utsk. har visserligen, liksom det H. Ståndet insett den olycka, som skulle uppkomma derigenom, att en privatbank skulle stupa till följd af oförståndig skötsel af dess affärer; men jag tror att, till förekommande af ett sådant fall, det vore ganska väl att privatbankerna ej hade att påräkna ett dylikt understöd, som skulle stärka deras kredit på orten. De skulle nemi. eljest komma att stå ganska illa hos allmänheten igenom skeende förminskning och förändringar uti ortens rörelsekapital, som alltid menligt inverka derpå. Men skulle emedlertid den olycka inträffa, att en privatbank skulle stupa; sä föreställer jag mig att en sådan kris snart skulle sprida misstroende äfven till de öfriga, hvilka otvifvelaktigt snart skulle drabbas af samma öde. Och då hemställer jag huruvida riksbanken, om den äfven ville det, skulle kunna uppträda för alt fylla den uppståndna luckan; serdeles då en sådan kris för privatbankerna troligen skulle vara föranledd utaf riks-bankens egen nödvändighet att, till följd af konjunkturerna och de kommerciela förhållanden, minska sin egen penningerörelse? Det är ju gifvet alt, om han, efter att hafva gått så tillväga för att konservera sig sjelf, nödgades att rycka ut med en mängd penningar, för att stippleera privatbankerna, så skulle han ju förstöra derigenom, hvad han genom föreg:de åstadkommit. Jag anhåller vördsamt att R. o. Ad. måtte bifalla Utsk:s förslag i denna del. Hr Aminoff:
Med hänseende härpå kunde en afgift af 5 sk. anses väl hög, men kommissionen har trott att hon ändock borde föreslå densamma, af den orsak, att vid sista Storthinget man vid skattens bestämmande lagt denna afgift till grund för beräkningarne, hvarvid kommission nen äfven gått ut från den förmodan, att i en framtid, såsom äfven skedde på sista Storthinget, det torde komma att beviljas statsmedel, för att åstadkomma kontrolljså vät mot oloflig bränvinsbränning, sorn mot oloflig införsel af denna vara. I annat fall skulle en så hög skattesats vara alltför vådlig. Med hänseende till införsel af bränvin tillåter sig kommissionen vid detta tillfälle, att påpeka ett par omständigheter, hvarigenom lagstiftningens föreskrifter, såsom äfven erfarenheten utvisar, lätteligen kunna kringgås. Uti lagen om mellanhandejn med Sverige af den 4 Aug. 4 827 § 4 är det tillåtet att införa bränvin, när det ej sker i större qvantiteter än ett ankare. Det inses emellertid lätt, att detta införande af bränvin ankarvis kan inrättas på sådant sätt, att förhållandet blefve sådant, som om ingen inskränkning i fri införsel förefunnes. Detta var på den tid lagen gafs, och då produktions-afgiften hos oss knappt var värd att nämna, af föga_ betydenhet, men är nu deremot af stor vigt, när denna samma afgift, såsom ofvan är anfördt, är så betydligt högre hos oss än i Sverige, så att man kan befara att vi kunde öfversvämmas med svenskt bränvin, infördt så väl på laglig väg på ankare, som kanske förnämligast genom insmugling, hvartill den tillåtna införseln ger en förträfflig anledning. Aäl har Finans-departementet, medelst en i skrifvelse af den 42 Jan. d. å. gifven, förklaring öfver omförmälde lagstadgande, försökt att förhindra missbruk i detta afseende, ') Afgiften, som var beräknad till 3 sk. per pott har väl vid ett och annat bränneri utgjort mer än 1 1/2 sk., men så finnas der också flera brännener nemligen små pistoriska under 200 potter, som icke betalt ens en full skilling. Bil. till Särskilda Utsk. Mern. Betänk, ang.
Dessutom anser jag, att reverser till ordres, som äro endosserade, böra äga samma verkan och rätt att kunna belånas, som invisningar i Haudelsdisconten. Endosserade invisningar innebära detsamma som vexlar, och endosserade reverser till ordres äro äfven af beskaffenhet som de förra då de lagsökas. I fråga ora lagsökning gå båda slagen lika fort, då aucloriteter finnas på stället. Dessutom förekommer en, visserligen obetydlig anmärkning, att ordet ”årlig” saknas framför ordet ”ränta”. Det metias naturligtvis årlig ränta, men det står endast ”emot 5 proc. ränta”. I öfrigt vidblifver jag min anmärkn. i afseende på belånbara pappers beskaffenhet, och vågar i öfverensstämmelse med denna min mening föreslå, att § måtte erhålla följande lydelse: ”att ifrån och med 1840, accepterade och endosserade inrikes vexlar och invisningar, samt reverser till ordres, betalbara i den stad, der disconteringen sker och ställda på högst 0 månader, disconteras emot 4 proc. ärlig ränta företrädesvis för andra papper, hvilka såsom hittills belånas emot 5 proc.; börande dock reverser till ordres, för att tillgodonjuta detta företräde, vara försedde med minst tvenne, hvar och en full ansvarighet innehållande endossementer”. Jag anhåller att Hr Gr. o. Landtm, ville inhemta R. o. Ad:s tanka i afseende på detta milt förslag. Hr Rosenblad, Bernh.: Jag gillar visserligen den lankan, och har äfven sjelf förgäfves vid föregående riksdagar motionerat den Den 15 April. 385 den, att vexlar borde disconteras och icke belånas i Ständernes discontverk; men jag kan icke dela den (ankan, alt blott i formen af vexlar ligger en säkerhet, som gör alt man åt den ensamt och uteslutande bör rikta landets lånerörelse.
Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 BIHANG TILL uktm« uu-ninut IP IB ©'JP © (Q © IL IL VID Urtima Riksdagen i Stockholm År 1834. '■._Z2L SJUNDE SAMLINGEN. 1^ %tfbtIningen: Lag-Utskottets Memorial, Utlåtanden och Be tän handen. Lag-Utskottets Utlåtande. IV.o f. 1 N:o i. Ankom i afskrift till Exp.-TJtsk. den 7 Mars kl. 3 e. m. Utlåtande, i anledning af Herr Fredric Leonard Rosenquists motion om ett tillägg till jt Cap. 2 §. StraffBalken. Hos HÖglofl. Ridderskapet och Adeln har Herr Fredric Leonard Rosenquist, uti afgifvet memorial, föreslagit, att, i anseende till anförde skäl, hvilka efter motionairens förmenande, borde föranleda till en mindre sträng behandling af den tilltalade i tryckfrihetsmål, än uti brottmål i allmänhet, och då, enligt Kongl. Brefvet den 23 Mars 1738, till ock med edsöresbrytare kunde få, emot borgen , vistas på fri fot intill sakens slut, ett tillägg till 1 Cap. 2 §. Straff-Balken mätte göras, af följande lydelse: ”Den, som i tryckfrihetsmål varder dömd till Jängelse å fästning, må icke i häkte inmanas förr, än fjorton dagar efter det han af Hof-Rättens fastställelse-utslag i målet del undfått; vill den sak fällde sig hos Kongl. Maj:t besvära, träde i häkte sedan nyssnämnde fjorton dagar tillända gått, derest han ej mägtar dessförinnan ställa borgen antingen för sin person eller ock för en summa af Två Hundrade Riksdaler Banco. Gillar Konungen Hof-Rättens Utslag, varde den sakfällde genast i häkte satt.” Detta memorial har Höglofl.
Rikets Ständer hafva neni - 150 Expeditions-V/si odals För släp till under d. Skrifvelse N:o 7i. ligen af Bergs-kollegii underdåniga berättelser om förhållandet med bergsbandleringen inhemtat, att tackjerns-tillverkningen stigit under år 1854 från 747,208 skeppund till 749,253 skeppund och år 1855 lill 963,593 skeppund, och att stångjerns-tillverkningen, som är 1854 nedgick ifrån 718,570 lill 643,373 skeppund, år 1855 åter uppgick till 794,969 skeppund, äfvensom att skeppnings-priset på vågoch stångjern, enligt samma berättelser, under år 1854 utgjort 16 å 17 R:dr och år 1855 19 å 20 R:dr per skeppund; och om äfven det mäste medgifvas alt, såsom Bergs-kollegium i underdånighet erinrat, prisen å kol, ved och arbetslöner under berörda 2:ne år icke obetydligt stigit, så är det dock å andra sidan eli allmänt kändt förhållande, att bruks-egendomarnes försäljningsvärde under de sednare åren uppgått till vida högre belopp än lörr, hvilken omständighet, tillika med de högre prisen å jernverkens produkter, torde tillfyllest ådagalägga, att denna handtering måste lemna sina idkare en sådan behållning, att de jemförelsevis lindriga afgifter, sorn ii ro densamma ålagda, icke böra, åtminstone under närvarande förhållanden, finnas särdeles betungande. Hvad särskildt angår E. Ii. M:ls Nådiga framställning om tackjerns-liondens upphörande för alla utom bergslag belägna hvttor och masugnar, så förekommer dervid, dels att denna skatt numera, jemlikt Rikets Ständers beslut vid sednaste Riksdag och E. K.
Troligen skulle jag icke hafva begärt ordet i denna fråga, då mina åsigter med afseende å frihandeln redan äro allt för väl kända, för att jag skulle behöfva ytterligare derför redogöra, såvida jag ej dertill förmåtts af den sats, jag nyss uttalade. För icke längesedan förelåg till R. Stirs afgörande en stor och genomgripande fråga, hvilken regeringen på det varmaste förordat. Jag och många med mig befunno oss då, oaktadt mogen öfverläggning och noggrann pröfning, i den ledsamma belägenheten att nödgas kämpa för en åsigt, motsatt. den K. Mit uttalat. Då nu till afgörande föreligger en annan, likaledes högst vigtig fråga, med afseende å hvilken jag har den lyckan att instämma i de åsigter, nämnda höga auktoritet hyser, har jag ansett det vara skäl att redogöra för min ståndpunkt deruti, och jag är öfverlygad, att, liksom jag nu blott håller mig till saken och följer min innersta öfvertygelse, skola mina kamrater från den sista, hårda striden handla på enahanda sätt, äfven om våra åsigter nu icke äro med hvarandra så öfverensstämmande som då. Må voteringssedlarne från den 7 December ligga der såsom utskjutna patronpapper på ett stridsfält, men sedan striden är slut, må ock stridigheten vara glömd och hvar sak behandlas för sig. Kanske skall man säga mig, att denna uppmaning är onödig? Jag är till och med benägen att erkänna del! Men, då jag vidrört denna förflutna, stora strid, kan jag icke underlåta att en gång ge uttryck åt en tanke, som under den sednare tidens debatter ofta sysselsatt mig; nemi. R. o. Adins hållning efter deri stora reformens antagande! Hvar finnér man väl en representation, der en så genomgripande förändring blifvit genomdrifven efter en så hårdnackad strid, utan att hafva efterlemnat knappt det ringaste spår af ovilja? Förhandlingarne fortgå lika lugnt,som förut; livar och en yttrar fritt Den 8 Februari f. m. 401 fritt sin mening och knappast förspörjes en antydan på det förflutna; ingen splittring, ingen partianda, intet hat! Jag anser denna R. o.
Illustrerad. E n samling små nätta berättelser, lampliga för 7-8-åringar. Man torde dock kunna anmärka emot &gt;Lasse och Lisa, som ej gingo till Kunskapens Brunn, att det är ej så lämpligt att till barn i den åldern tala om att &gt;vattnet nr kunskapens kalla är. bittert)), sådana uttryck kunna 1Stt framkalla missförstånd hos de sm %. De öfriga be rättelserna äro både bra och roliga och illustratioiierna rikliga oclr väl utförda. Två sint Iiemlösa. Berättelse af Kate Douglas Wiggin. Öfversattning af Hedvig .Tizdebetozc. Pris l, so. Heinlösa kan man i sanning kalla Timothy och lilla Gay, ty nar vi först möta dem är deras liein Iios en elak kvinna i ett af de uslaste kvarteren af eii storstad i Amerika. Vid denna kvinnas död besluter den 10-hige Timothy att Tyinina därifrån med den 4-kriga Gay för att, soin lian säger, asöka en mamma åt Gayw. Efter atskilliga iifventyr hamna barnen i ett fridfullt, vackert hem: som bebos af tv % äldre friintiinmer. Barnens ankomst stör naturligtvis lugnet och de snörräta vanorna i hemmet, och miss Av !lda Cnmmiiis, den gamla fröken, liar svårt att besluta sig ' för att behålla barnen, då hon tror, att dessa skola gora sliit pk all frid i hemmet; inen den varmhjärtade trotjänarinnan, Samantlia, öfvertygar henne slutligen oin, att det nya element, som konimit in i deras lif, just gerioin barnen endast skall bringa glädje och välsignelse med sig. Det är en af dessa natta, oskyldiga och på sina stallen rätt Iiuinoristiska bijcker, som kan lasas af ungdoni från 12-14 års ålder, men som dock mest torde roa äldre läsare; ty för att roa ungdom finnes det allt för litet handling och de oftast långa, om ock mycket sanns, karaktersteckningarne förefalla nog de unga bra lhgtrådiga. Mot öfverflyttandet af berättelsen till svenska språket, .kunna ined fog åtskilliga anmärkningar göras.