Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I anledning af Riksens Sländers Revisorers framställning, rörande elt utaf Handelsoch Sjöfartsfonden till Direktionen öfver segelfarlen mellan Wenern och hafvet utbetaldt samt sedermera till afskrifning befordradt lån å 30,000 R:dr, har, jemte anmälan till Riksens Ständer, hvilken från samtlige Riksstånden blifvit under den 17 nästlidne Augusti till Konstitutions-Ulskoltet remitlerad, Stats-Utskottet genom protokolls-utdrag af den 16 i samma månad, med anmärkning emot Clrefen och Föredragande Statsrådet för Civil-Departementet såsom kontrasignant af Kongl. Brefvet den 18 Mars 1843, hvarmedelst afskrifningen beviljats, öfverlemnat detta ärende till Konstitutions-Utskottet för den åtgärd, hvartill omständigheterna kunde föranleda. Af revisionsberättelserna och öfriga tillgängliga handlingar rörande detta mål hade Stals-Utskottet inhemtat, att, uppå Direktionens olver segelfarten mellan Wenern och Vesterhafvet derom gjorda underdåniga anhållan, Kongl. Maj:t, enligt nådigt bref af den 5 December 1835, tillåtit Direktionen att, till betäckande af de utöfver disponible tillgångar erforderliga kostnader för inköp af ett från England införskalfadt ångfartyg, benämndt Industrien och ämnadt att begagnas för bogserings verkställande på Götha eif mellan Ströms kanal och Åkerström, af den under Konvojkommissariatet ställda Handelsoch Sjöfartsfond upptaga elt lån, stort 30,000 R:dr B:ko, under vilkor, bland annat, att 5 procents årlig ränta derå skulle till berörde fond erläggas, att minst 5,000 R:dr å kapitalskulden hvarje år från nästpåföljande år skulle afbetalas, samt att Direktionen för lånbeloppet och räntan borde afgifva dess förbindelse, med temnad Bih. till R. St.
Gunnar svarade intet, men på den, till ett svagt och vemodigt leende, krökta öfverläppen stod att läsa, för dem som begripa anletets återspeglande af själen: «Jag spelar aldrig mera, och aldrig mera dansar någon efter min musik.» Lotta hade under dessa veckor gjort betydliga framsteg, och några baksteg dess emellan. Elin hade omfattat hennes förbättring med samma ifver, som hon förut tolkat den heliga skrift för sina vänner. Elin måste hafva något stort, något vigtigt föremål att sätta i stället för sin gränslösa kärlek till Gunnar, som lefde med tusen lif i botten af hjertat, och som oupphörligt satte upp hufvudet för att åter blifva allrådande. Sålunda hade Lotta under denna tid fått begrepp om hvad flit och ihärdighet vid arbete vill säga, ty det hade Lena haft en särskild förmåga att bibringa henne. Hon hade väl äfven, till följd deraf, sprungit sin väg en gång, men af Elin i största godo blifvit återhemtad, dock med den försäkran, att detta skedde aldrig mera, utan sprang hon bort en gång till, så – fick hon stanna der hon var. Dessutom hade hon snattat, och sedan hårdnackadt förnekat sitt snatteri; snattat om igen, skyllt det på lille Gustaf, men slutligen bekänt sitt dåd; snattat än en gång, men genast under tårar bekänt det, samt slutligen försummat att snatta, då hon kunde haft tillfälle dertill, hvilket – hvad Lotta beträffade – betydde mycket. Hon hade dessutom i sin råa själ, sitt förvillade hjerta och sin ännu icke väckta tro, inrymt begreppet om en Gud, hans allmagt och godhet. Visst stod, i hennes inbillning, Elin vid sidan af denna gudom, och oftast blir det händelsen, när idéen om det högsta väsendet icke bibringas i de första, mjuka barnaåren, att sjelfva läraren, mot sin vilja, blir stående mellan den seut troende och Gud. Det är blott i barnasinnet som denna rena urbild af Gud kan framstå.
Lagerbjelke replikerade på ett sätt, som fullkomligt visar, att de varit af den vanliga halt, som man D e 11 23 December. hos bemälde Friherre plägar finna, att nemi. icke röra den fråga, som är föremål för öfverläggning. Frih. Cederström, Jacob: Att besvara Gr. Frölich anser jag vara alldeles öfverflödigt, och vidkommande Gr. Lagcrbjelkes yttrande, får jag upplysa, att underhållsskyldighet, af prestboställen är icke i vidsträcktare mån alt genom reglementen stadga, än som redan finnes. Bygger församling efter öfverenskommelse utöfver hvad lag bjuder, eller 3 rum och kök, så är det församlingens skyldighet att underhålla allt hvad de beslutat att bekosta, såväl hvad angår manbyggnad sorn uthus. Jag ber, att Gr. Lagerbjelke ville besinna, att det är församlingen, som beslutar öfver prestgårdsbyggnad, ehuru lagen utsätter ett minimum härutinnan; men om församlingen sjelf finner pastor behöfva mer än hvad lagen utsatt som minimum, så beslules och öfverenskorames på allmän socknestämma, att, i st. f. den storlek och det antal af rum, uthus, eller hvad del vara må, som lag bjuder och bestämmer, skola dimensionerne och mängden vara den eller den; och dä det är församlingens rätt att sådant besluta, sä är jemväl underhållsskyldigheten deraf förut bestämd. Hvarföre vilja hindra församlingarne ali sädane beslut lätta, och hvarifrån kommer väl bågen, att, sedan slike beslut blifvit fattade oell busen finnas till, vilja reglementera pastors skyldighet all underhålla allt som blifvit bygdt utöfver hvad lagen i Byggn.h:n föreskrifver.
Förhållandet kan antagas framdeles blifva enahanda, och det är håde obehöflig! och förlust för hanken, att ett så betydligt capital står afsatt utan ränta. En deposition af 100,000 r:dr vore troligen tillräcklig, helst bruksägares låneoperationer troligtvis snart förminskas, och deras behof af credilivet upphör. Skulle creditiven hårdare anlitas, blir denna rubbning troligtvis snart öfvergående och den genom sådan ulbetalning ökade sedelstocken af ingen betydelse. Af dessa medel torde således 300.000 r:dr kunna flyttas till annan räkning och anses såsom tillgång till ny användning. Bankens tillgångar i obetalla räntor, bokförda värden och för sköttel-, torde blifva balancerade till nästan oförändrade belopp. Bankens vinst uppgick år 183g till 674,381 r:dr. Den hör för år 1840 något ökas genom ökad discontering, hvaremot s. k. tillfälliga capitalvinsten något minskas, och den torde således för 1840 kunna antagas till enahande belopp eller 670,000, men genom Handels-discontens fastighetsbelåningens ökning och beslutet att Handels-discontens hela vinst, utan vidare afdrag till reservfonden, skall tili banken ingå, kommer vinstsumman att under följande åren betydligen förhöjas. Af Handels-discontens vinst hafva år i83g endast Ö2,63o r;dr ingått i bankens vinslsumma; men efter nya förslaget skulle banken uppbära ränta å 3,000,000 (oberäknad! ränta å 200,000 rtdrs reservfond, som torde betacka förlusterna) eller i5o,ooo r:dr, — således en årlig ökning af 87,370. — Fastighelsbelåningen, som inbringat 186,5a 1 r:dr, bör, efter fondens höjning till 5 millioner, inbringa 200,000, — således en ökning af 13,47g, hvaremot räntan å Biksg.cont. och silfverlånen minskas med per medium io,5oo rtdr.
Och säg Israels barnom: Hvilken som bannar sin Gud, han skall bära sina synd. Hvilken som Herrans Namn nämner, han skall döden dö; hela menigheten skall stena honom. Såsom utländningen, så skall ock inländningen vara; om han nämner det Namnet, så skall han dö. Om någor slår ena mennisko, han skall döden dö; Men den som slår någon boskap, han skall betalat kropp för kropp; Och den som gör sinom nästa skada, honom skall man göra såsom han gjorde: Skada för skada, öga för öga, tand för tand; såsom han hafver gjort ene mennisko skada, så skall man göra honom igen; Så att den som slår någon boskap, den skall betalat; men den som slår ena mennisko, han skall dö. Samma rätten skall vara ibland eder, så för utländningen, som för inländningen; ty jag är Herren edar Gud. Och Mose sade detta för Israels barnom, och förde honom, som bannats hade, ut för lägret, och stenade honom. Och alltså gjorde Israels barn, såsom Herren Mose budit hade. Och Herren talade med Mose på Sinai berg, och sade: Tala med Israels barn, och säg till dem: När I kommen in uti det land, som jag eder gifvandes varder, skolen I hålla landsens helg Herranom; Så att du i sex år sår din åker, och i sex år skär din vingård, och samlar in fruktena; Men på sjunde årena skall landet hålla Herranom sina stora helg, i hvilko du icke skall så din åker, eller berga din vingård. Och hvad af sig sjelfvo växer, efter din afbergning, skall du icke berga; och de vindrufvor, som utan ditt arbete växte äro, skall du icke afhemta, efter det är landsens helgår; Utan landsens helgår skall du fördenskull hålla, att du skall äta deraf, din tjenare, din tjenarinna, din dagakarl, din husman, din främling när dig; Din boskap, och djuren i ditt land, allt det der växer skall vara till mats. Och du skall räkna sju sådana helgår, så att sju år skola sju resor tald varda, och den sju helgårs tiden gör nio och fyratio år.
– Om du besvurit mig på dina knän, jag skulle likväl kommit Maria, jag älskar dig, och du skall följa mig att dela min lott på det stormande hafvet. Jag stred nyss, för att vinna en drottnings krona åt dina lockar. Striden är förlorad: jag är fridlös, med hvarje vindflägt, som förer regnskuren mot detta fönster, nalkas mina förföljare. Kom! Ingen tvekan, flicka! Jag känner dig: du är min tvillingsjäl, och om din qvinliga instinkt för ett ögonblick besegrat din kraftfulle ande, så lyder jag blott din inre vilja, då jag nu svär, att jag är känslolös för din fruktan, att jag är döf för dina böner, att du skall följa mig, om jag ock med våld skall föra dig härifrån. Gustaf Drake fattade om Marias midja och ville lyfta henne upp i sin famn. Hon slet sig lös ... – Hör mig, sade hon, då Drake åter närmade sig henne, – hör mig och ... – Maria, dina ord äro fåfänga. Jag känner dig, jag har blickat i din själs innersta. Du älskar mig ... – Nej, utbrast Maria med strålande ögon, – jag älskar dig icke ... – Du ljuger. Du älskar mig, du vill följa mig, du har beredt dig på denna stund. Hvarför finner jag dig annars här, klädd, vakande, väntande? Mellan dig och mig höfves ingen förställning. Vi äro skapade att sammanflöda såsom regndropparne derute ... – Låt mig tala! Jag skall följa dig ... jag har vakat och väntat, för att följa dig ... Ha! utbrast Drake, slöt henne i sina armar och tryckte en glödande kyss på hennes läppar. – Ja, fortfor Maria, – jag skall följa dig, icke af kärlek, utan af förtviflan ... – Af förtviflan? Nåväl, förtviflan är en stark länk, en väldig boja, ett mäktigt föreningsband mellan tvenne själar, som begge förtvifla. De söka hvarandra, för att hvar med den andra fylla sin tomhet ... – Ja, sade Maria, – min själ söker din, och kan jag någonsin älska en annan, så blir det du, ty du är en man efter mitt sinne.
I samma ögonblick hördes nerifrån trappuppgången skrål och skrän af rusiga studenter. De tre kände sig i denna stund såsom af en och samma familj; de hade att hålla samman, att hjelpa hvarandra; och det lilla värdshusrummet med dess brasa och rykande toddy blef till ett varmt och stilla hem midt i detta kalla och smutsiga hus, der man bara kom och gick. Det ringde ute i korridoren, och stämningen var med ens blåst bort; Berta gick stillsamt ut; och de båda vännerna suto kvar i bittert-ljuf, svårmodig stämning. «Det är icke det värsta,» begynte Bengt, efter sin vana så lågmält, att Truls knappast kunde höra, hvad han sade. «Men man kommer bort ifrån de sina, från allt som man uppvuxit med. Ens mor blir främmande för en; man är sjelf en främling för sina egna syskon. Hvar gång jag kommer hem efter terminen, är det som afståndet blifvit större. De förstå oss icke, och vi sjelfva glömma också bort att känna och tänka som de. Jag kan få sådana samvetskval, när jag förnimmer det; bara jag tänker på det, har jag ingen frid öfver mig; det är mig, som om jag gjort dem en oförrätt, som om man lärt sig skämmas öfver hem och slägt. Och det är ju ändå bara der, som man rigtigt hör hemma.» Det hade blifvit midnatt, och de bröto upp. De kände ingen lust att gå hem och lägga sig, heta som de voro, samt gingo några slag genom Lundagård. Bengt talade ideligen denna kväll, ljudlöst nästan och med långa pauser; Truls gick tigande, i melankoliska drömmerier. Plötsligt tvärstannade Bengt med ett ryck: «Ska vi gå till flickor?» Truls var så tacksamt glad öfver, att hans vän en enda gång tagit initiativet till en dumhet, att han icke ens hann förvånas öfver fenomenet. «Känner du Elin?» sporde Bengt vidare, medan de voro på väg ut mot öster. Nej, Truls kände inte Elin. Uppe i Tomegap låg ett hus med gafveln ut mot gatan. Bengt gick in genom porten och bankade på rutan. Gardinen fördes undan, ett flickansigte stack fram och drog sig genast åter tillbaka. I nästa ögonblick öppnades dörren.
De skulle drifvas ifrån hvarandra så långt att hon icke skulle kunna nå att stödja henne. Och hon skulle glida handlöst ur förhållande i förhållande. »Jag kan icke hjelpa dig – det måste komma inifrån genom arbete och viljeansträngning.» »Jag vet det», sade den unga sakta. »Och det gör mig ängslig för det är just viljekraft jag saknar! — Tycker du jag skulle gifta mig?» »Med hvem ...?» »Åh ... der är en grosshandlare, som ...» Det stack till inom moderns bröst och hon kände en isande kyla strömma igenom sig. »Ja, gift dig med honom ju förr dess hellre ...» När hon blef ensam satte hon sig ner vid bordet, stödde båda armbågarne deremot och lutade sitt hufvud emot sina händer. Återigen såg hon framför sig det bleka ansigtet med dess beherskade, smärtfyllda drag. Hennes gosse! Hennes stackars gosse. Så var då hans vackra dröm ohjelpligt förbi; och den gamla tomheten skulle stirra emot honom igen, nu liksom förr nej, nu ännu ohyggligare än förr, derför att ömhetsbegäret nu en gång hade vaknat. Hon grep hastigt efter brefpapper och penna. Hon ville skrifva till honom så att han redan i morgon kunde få det. Han skulle känna det som om han hela tiden hade varit med de enda två menniskor, han höll af. Hon ville skildra allt som tilldragit sig med språkets mjukaste ord. Hon ville skämta – som han tyckte så mycket om – berätta alla anekdoterna om Lund med Almas egen stänk af humor. Hon ville fördubbla sig för att ersätta hans förlust, vara icke blott hans mor utan också hans muntra kamrat. Svenska bilder INNEHÅLL. Sid. Gamle kung Gösta 1 Kung Erik 5 Hvita frun 7 En natt i Augsburg 17 Herr Jans likfärd 23 Erik Dahlberg 42 Olof Rudbeck 50 I Ryssland 57 Stenbocks kurir 59 Stenbock vid svarfstolen 66 På Vernamo marknad 79 Hattar och mössor 94 Carolus Linnæus 97 I Svedenborgs trädgård 100 En afton hos fru Lenngren 106 Den gamla fröken 114 Den trettonde Mars 121 Gamle kung Gösta. Vi läsa om konung Gösta
Men när man så der stod och stod, som den unge mannen deruppe på pilvallen, från hvilken blicken kunde famna hela slätten ända från skogarne uppe i norr och ned till Östersjön i söder, — när man så stod och stod och lyssnade utan att veta af att man lyssnade, så tyst som allting var i den blida och melankoliska höstdagen, då kände man något som en ständig skakning i luften, än starkare än svagare men oafbruten, än härifrån än derifrån, öfverallt ifrån och ingenstädes ifrån, ett obestämdt surrande som från en jättefluga, hvilken satt och gned sina ben, ett dämpadt mumlande som af en mycket aflägsen åska: — det var ångtröskorna, hvilkas rök man såg när och fjerran derute öfver bygden stiga rak och tung upp i den stilla och bleka höstluften samt försvinna i den, lösas upp och spårlöst försvinna inunder en blekblå och molnfri himmel, der den bleka höstsolen redan stod långt i söder. Den unge mannen i den blå studentmössan hade fortsatt sin vandring. Han skred långsamt öfver stubbåkern, kom fram till stora vägen och gick in i byn. Den låg stilla och orörlig, som markerna, som luften, i det bleka, svala solskenet. På en hustrappa suto några småbarn, och då han gick förbi skolhuset, trängde ut till honom det gälla surrandet af innanläsningen. Han hade redan passerat hela den långa byagatan, utan att varseblifva en menniska, då han ändtligen utanför smedjan, der det släggades och hamrades, upptäckte smeden, som, svart i synen och i förskinn, stod der och undersökte en plog. «God dag, mäster Kamp,» helsade han, i det han gick förbi. «Go eftermiddag, doktorn,» svarade den andre, i det han rätade på sig och tog till mössan. «Så doktorn håller ännu till härute på landet hos oss!» «Ja, ännu så länge; men nu lackar det också mot det sista. I morgon bär det åstad till Lund igen, för denna terminen.» «Aha. Då ska det väl i dag bära hän till fästmön, kan jag tro, till och säga farväl.» «Ja, det stämmer, mäster Kamp. Adjö, mäster Kamp.» «Adjö, adjö, doktorn.»
Men som tångarne derstädes äro i förslaget tillförsäkrade om en högre lekamlig och andelig omvårdnad, lära kostnader böra beräknas så väl för presterskapet som läkare vid alla dessa ställen, hvarjemte föga troligt synes, att en enda vaktmästare skulle uthärda att hvarje minut kunna, enl. fängelselagen, blifva kallad genom fångarnes klockor än till den ena än till den andra cellen, och således aldrig få njuta ro och hvila, i följe hvaraf en biträdare snart blefve nödvändig att antaga och aflöna, åtminstone en qvinna lil! uppassning hos fångar af det vackra könet. Vidare skulle tillkomma en betydlig utgift för anskaffandet till dessa fängelser af hvarjehanda husgeråd och deras ständiga underhåll. Derjemte komme kronan att inköpa så väl tomter till ifrågavar. häkten, emedan de flesta nuvar. alldeles icke äro uppförda på nå - Den 23 Fe Ij r u a r i f. m. 631 gon kronans eller häradets tomt, utan vanligtvis pä enskildes ägor, sorn ock att åtaga sig underhållet och framgena ombyggnaden af nuvar. tingshus och blifvande häradshöfdinge-bostäder, med inköp i flesta fall, af tomter till alla dessa, utgifter hvarmed kronan hittills icke haft det minsta alt skaffa och som skulle, genom saluskiltingar för tle icke lämpligt belägna häradsh.-boställena ersättas på det ganska ypperliga sätt, att dessa inflytande kapitalsummor snart försvunno, men årliga utgiften stå qvar icke blott till alla dessa byggnader, reparationer och tomthyror, utan äfven i ärliga ökade penningelöner till häradshaie såsom ersättning för deras förlorade hoställsafkastningar. Det är på denna väg, numera i många andra fall beträdd, Sveriges krona skall mer och mer belastas med obehöfliga utgifter och Sveriges Konung mer och mer sättas i beroende af Ständers beviljande gunst. Det är ock på denna väg
Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Memorialer, Betänkanden och Utlåtanden: — N:o 108, i anledning af väckta motioner om förändrade bestämmelser rörande militär-undervisningen i riket: B. lil. 318 429, 444, A. 465. — N:o 109, i anledning af återremiss till viss del af Ulskottets Betänkande N:o 71: B. lil, 397, 430, 466, A. 484; E. V. 581. — N:o 110, i anledning af väckt motion, angående en underdånig anhållan hos Kongl. Majit om vissa ministeriella ärendens meddelande till Rikets Ständers kännedom: B. lil. 397, 430, A. 430. — N:o lil, i anledning af väckt motion om Upsala universitets förläggande till hufvudstaden: B. lil. 511, 521, 575, A. 600. — N:o 112, i anledning af väckt motion om utarbetande af förslag till ny Riks-Akt:" B. III. 511, 521, 623, A. 625. — N:o 113, i anledning af återremiss af Utskottets Betänkande N:o 44, angående väckta motioner om åtgärders vidtagande med afseende å grindars uppförande öfver allmänna vägar: B. lil. 635, 637; IV. 4, A. 4. — N:o 114, i anledning af väckta motioner rörande medverkan från Sveriges sida till Konungariket Polens återupprättande : B. III. 635, 637; IV. 5, A. 37. — N:o 115, i anledning af väckta motioner om än Iringar i Kongl.
N;o ja. Uppl. o. godkänd hos Ridd. o. Ad. d. 5 Maji 1823. Preste-Siåndet d. 7 Borgare Ståndet d. 7 Bonde-Ståndet d. 12 — ■— Riksens Ständers underdåniga Skrifvelse, i an* ledning af Kongl. Maj:ts Kådiga Proposition, angående framtida dispositionen af Vendt holms Hofstalläng. S. A. K. Gfenom Nådig Proposition af den 18 sistl. Januarii har E. K. M. gifvit Riksens Ständers Underdåniga Skrif v(lser. »7 Siats-Utskott tillkänna: att, sedan; vid 181a ars Riksdag, Riksens Ständer, i afseende på framtidadispositionen af åtskilliga utarrenderade Kungs, angar, derå arrende-tiden , enligt då gällande contract, med år 1816. vöre lupen till ända, biand annat, förordnat, att de till samma ängars afbergning ditintills anslagne dagsverken borde upphöra; men. att arrende-afgiften icke desto mindre skulle uti de blifvande Contracten bestämmas till lika qvantum hö in natura, aom af då varande Arendatorer årligen erlades, Vendtholms Hof-stall-äng, belägen i Hillersjö Socken, Färentuna Harad peli Stockholms Län, efter det, vid antsälld arrende-auetion, . den 30 Maji 1815, högsta anbudet uppgått till 4333 hö, hvilket anbud E. K. M. i Nåder antagit, blifvit till en person , vid namn Sven Jansson Engblom öfverlåten på arrende i 30 år, räknade från midfastan 1817; att, efter Engblom» sedermera timade död, och i anledning af hans enkas, i början af år 1820, hos E, K.
Till upplysning och nöjaktig förklaring, öfver Revisorernes anmärkning i denna punkt, angående de af General-Consuln Ehrenhoff till ombyggnad af Svenska Consulathuset i Tanger använde 20,000 Spanska piastres, torde göra tillfyllest att åberopa hvad Revisorerne sjelfve, utur dem meddelte officiella handlingar, härutinnan anfört, hvara* inhemtas, att detta General-Consul Ehrenlioflfs lika oförväntade, som otillbörliga företag, som af Convoy Commissariatet icke kunnat förutses, än mindre förekommas, genast efter det Convoy-Commissariatet derom erhållit kunskap, till Eders Kongl. Maj:t i underdånighet inberättats; hvaruppå Eders Kongl. Majrt behagade, General-Consuln Ehrenhoff till redovisning hemkalla. Sedan bemälte General-Consul, återkommen till fäderneslandet, hos Eders Kongl. Maj:t gjort underdånig ansökning om afskrifning af förenämnde af honom använde medel, och ConvoyCommissariatet deröfver blifvit bordt, bar Eders Kongl. Kongl. Majrt behagat bestämma hans ansvarsoch ersättnings-skyldighet, på sätt det Revisorerne meddelte och af dem omförmälte Nådiga Bref till Convoy-Commissariatet af den n5 Februari j832 inneneliåller, och har Convoy-Commissariatet, jemlikt detta Nådiga Bref, vidtagit de deruti föreskrifne åtgärder, i följd hvaraf nu mera besigtning blifvit hållen öfver Svenska Consulathuset i Tanger, och kostnaden för den af General-Consul Ehrenhoff föranstaltade ombyggnad, af sakkunnige män, så vidt sig göra låtit, uppskattad. Uti det vid denne förrättning upprättade och insände Instrument, upptages Husets nuvarande värde till omkring 25,000 Piastres, nästan helt och hållet tillkommet genom den sednaste ombyggnaden.
Ståndet kan å ena sidan icke förmenas att så förstå §:s tillämpning, att frågan här kan och bör förekomma till afgörande med Ja och Nej; å andra sidan är det Herr Grefvens och Ordförandens rättighet och pligt, att vägra proposition , om linn finnér densammas medgifvande Grundlagsstridig!. Men icke kan Herr Grefven oell Ordföranden framställa proposition till bifall å RiddarhusUtskoltels Memorial, utan att på samma gång hafva medgifvit rättigheten att afslå detsamma. Saken synes mig klar. Frågan kan ej komma till ConstitutionsUtskottet, dit man synes vilja hafva henne, utan på så sätt, att jRidderskapet och Adelil yrkar proposition till bi fall eller afslag å RiddarhusUlskottets Memorial; att Herr Grefven och Ordföranden vägrar densamma, samt till följd deraf, förklarar frågan hvilande, tills ConstitutionsUtskottet afgjort, om propositionen får framställas eller icke. Grefve Frölich: Hvad den siste Talaren yttrat, är blott en lyckligare utveckling Den 8 December f. ro. 6r af hvad jag nyss anförde. Jag ser inlct hinder, att ju proposition kan göras till Bifall eller afslag å RiddarhusUtskottets Memorial; men då Herr Grefven och Ordföranden förklarat sig ej vilja meddela denna proposition, lärer ej annat återstå, än alt Herr Grefven förklarar öfverläggningen h vilande. Grefve af Ugglas_, Gustaf: Jag kan ingalunda finna, att det vore oformligt, om Ridderskapet och Adeln hegärde proposition till bifall å RiddarhusUtskottets Memorial. Herr Grefven och Ordföranden har yttrat sig dela Utskottets åsigter, men förklarat alt han likväl ej kunde göra proposition till bifall derå, förmodeligen emedan, om pluraliteten svarade Nej å en dylik proposition, ett mot Grundjagen stridande beslut skulle uppkomma.