Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då det sålunda synts obestridligt, ali Staten kan, ulan intrång i enskildes rätt, fritt förfoga öfver hushållningen med samtliga boställsskogarne, samt Rikets Ständer ansett alt vid dem, likasom vid de utarrenderade kronoegendomarnes skogar, lörenämnda begge hushållnmgssyslemer böra allt eller skogarnes betydenhet jemte hvarandra användas, så hafva Rikets Ständer vidare sökt att bestämma, i hvilka fall hvarldera systemet bör ega tillämpning. Det har visserligen synts Rikets Ständer, all, på säll äfven tillförene ansetts, en skogsvidd af omkring Ö00 tunnland vore den areal, sorn minst erfordrades, lör att Staten skulle kunna med fördel underhålla särskild personal för en skogs vård och förvaltning, och att de boställsskogar, som hafva mindre areal, kunna öfverlemnas åt boslällshalvarnes egen värd, utan fara att hushållningen dermed ölverstiger dessas förmåga eller utgör hinder för deras embetens behöriga skötande. Men, ehuru Rikets Ständer sålunda funnit den begränsning, man förut tänkt sig, vara i allmänhet den rälta, hafva Rikets Ständer likväl sökt undvika att härvid bestämma någon viss skogsareal såsom (Ml oeftergiflig! vilkor lör det erta eller andra systemets användande, och ansett lämpligt, att i hvarje fall särskildt prölvas, om den befintliga skogsarealen och boställets öfriga egor stå till hvarandra i ett motsvarig! förhållande, eller om den förra eger sådan betydenhet, att den bör såsom särskild skogsegendom betraktas. Dervid halva Rikets Ständer äfven tänkt sig den möjligheten, att, der större boställsskog finnes, hufvudskogrn kunde ställas under allmän förvaltning, men någon mindre del, som vore antingen hland inegoma belägen eller eljest skiljd från deri öfriga skogen, öfverlemnas åt hoslällshafvarens egen vård.
Det är statsmaktens stora princip, det är statsförhållandet, eller alla de intressen, som bilda staten, icke blott för det närvarande, utan äfven för det tillkommande, som i en nationalrepresentation måste framstå. Jag mäste således tänka mig den constitutionella monarkien utgöras af 3.ne särskilda krafter eller beståndsdelar, som sins emellan måste harmoniera och icke strida mot hvarandra. Mig synes deremot som 1809 års lagstiftare hade byggt på den grundsats, alt folkrepresentalionen skulle utgöra en statsmakt, nära nog fiendtlig mot deli s. k. andra statsmakten, eller konungamakten. Delta är en grundfalsk princip, efter min öfvertygelse. Statsmakterna måste icke stå emot hvarandra, utan med hvarandra harmoniskt samverka. Jag anser således, att man icke hör uppställa den satsen: Konungamakt mot folkmakt, — utan Konungamakt med folkmakt, i hvilken gemensamma statsmakt ligger håde Konungamaktens och representationens förmåga att samverka oberoende af folkviljans vindkast och democratiens otillfredsställbara fordringar. Ställer man den conslitutionelle Konungen blottad roed principen af sin ärftlighet, jemte folkelementet, så skall utan tvifvel småningom den ena eller andra af dessa skilda makter taga öfverhanden. Det skall utur en sådan formation utgå, hvad äfven vår historia nogsamt bevittnar, ett jemnt kastande mellan de begge ytterligheterna, souveraineté och anarki, ty ingen jemvigt kan finnas, der man icke erkänner, att Staten hvilar på bibehållande af det bestående, på den conservativa, den autocratiska principen väl utvecklad. Det har visat sig i den monarki, som otvifvelaktig! måste vara mönstret för det constitutionella systemet, jag menar England, att regenlens öfvervägande personlighet derstädes icke erfordras. Konsten att tillvägabringa ett sådant förhållande är, efter min (anka, ett problem, som måste lösas vid bildandet af sådana statsförfattningar, som kallas constitutionella, efter modernt begrepp.
I äldre Fristater, till och med i Romerska Republiken, var hvarje medborgare förpliktad, att, om så påfordrades, uppgifva genom hvad medel han underhöll sig och sin familj. Om sådant här infördes, och undantag ej gjordes för Ståndspersoner, ser jag deruti ingen orättvisa eller inskränkning af den civila friheten, ehuru jag icke derföre påstår, att den, som ej kunde uppgifva medlen för sitt underhåll, skulle vara förfallen till inträde på Correctionshus, utan t. ex. vara skyldig att gå i tjenst; dock borde dervid iakttagas hvad Herr Cederschjöld anmärkt, att Staten borde kunna uppgifva tillfälle till arbete för den, som sjelf icke kunde förskaffa sig något. För öfrigt torde jag vid detta tillfälle få göra en anmärkning, som efter min tanka är af stor vigt. Vi klaga med skäl öfver de dryga kostnaderna vid alla publika byggnadsföretag, och jag medgifver, att flere malversationer dertill kunna bidraga, men hufvudsakligaste grunden ligger uti en ensidig liberalitet å Lagstiftningens sida, som gör Husbönder och Mästare mera beroende af sina tjenare och Gesäller, än tvertom, så att man kan säga, att tvånget i senare tider blott skiftat sida. Det är kändt, att om t. ex. en Murmästare med skäl förebrår sin Gesäll en felaglighet, så 17.1 Den 7 September e. m. risqueror lian genast vara utaf med honom; och Mästarne nödgas derföre beständigt vara efterlåtne och krusa för sina Gesäller, som isynnerhet söka sin fördel uti, alt draga ut med arbetet, hvilket derigenom blir i samma mån mer kostsamt, utan mycken båtnad för arbetarne sjelfve. I de fleste småstäder ser man också, att Murmästarne äro mer och mindre medellöse, oaktadt murarbetets öfverdrifna kostnad. Jordbrukaren klagar, att han icke får nog betalt för sina producter, och han gör det icke utan skäl, men han har likså mycket orsak, att klaga öfver för dryga productionskostnader genom öfverdrifna anspråk bos tjenstefolk och daglönare.
Jag anser mig sorn representant vara ovilkorligen förbunden att ifra mot hvad jag, till högsta grad af öfvertygelse, anser vara för landet förderfligt. Landets vål fordrar, att dess näringar icke strypas utan skyddas. Den fria inrikes concurrencen skall tvinga våra näringsidkare att vara omtänksamma och flitiga samt billiga mot consumenterne. Men barbariskt vore det att af öfverilning kasta hela Fäderneslandet i en degel, och dermed göra ett experiment i stort, för att, i*der fara att oåterkalleligen förstöra landet, försöka om de theorier som andra länders Statsmän bele, icke kunna förvandla vårt nära Nordpolen belägna land till ett Canaan. Vi skulle genom detta herrliga systeme ^tvifvelaktigt råka i ett olideligt coloniförhållande och Nationen, till råga på olyckan, ge • nom den fria communicationen med utlänningen småningom vänja sig vid nya beljof af hittills okända utländska luxartiklar, och slutligen förlora all sjelfständighet och med densamma siri frihet och sanna lycksalighet. Att dessa åsigter ej öfverensstämma med cosmopolifiska åsigterne vet jag rått vål, och just derföre tror jag mig Den 14 Augusti f m, hafva tolkat hvad pluraliteten ai Nationen anser vara sitt sanna interesse. Jag har icke längesedan någonstädes läst den anmärkning: att det ej sällan händer, att en enskild medborgare, liberal, det år; oegennyttig till lynne och lefnad., sorgfällig att såsom sådan vara känd och hedrad, nitälskande för frihet och mensklighetens deraf beroende förädling, vid pröfningen af äfven abstractare ämnen, såsom politiska och Statshushållningslrågor och vid val af grundsatser för deras afgörande, utan betänkande antaga dem, som med detta lynne bäst synes öfverensstämma, utan att vidare eftertänka om Fosterlandets sannskyldiga fördel verkligen dermed säkert vinnes. Jag vågar tillämpa denna anmärkning vid detta tillfälle och hoppas derigenom ej hafva sårat. För enskild del blottställer jag mig hellre för omdömet af Illiberal, än att genom en orätt använd liberalitet medverka till många tusendes afgjorda lidande och det allmännas säkra förlust. 2)
Danmark (utom Hertigdömena) har tillverkningen al bränvin, under åren 1841—1850, i medeltal utgjort 18,038,010 potter, om 8 graders styrka, årligen, och afgiften derå, likaledes i medeltal, inbragt 962,035 Riksbankdaler om året. I tiilverknings-beloppet är ej inbegripet hvad som blifvit utfördt. Stals-inkomsten af beskattningen å bränvins-bränningen kan beräknas utgöra i Sverige, med en folkmängd af 3,500,000 menniskor, 560,000 R:dr Ranko. i Norrige » » af 1,300,000 » 848,000 » » i konungariket Danmark » » af 1,500,000 » 1,282,000 » » 96 Kongl. Maj:ts Nåd. Skrifvelse, N:o 40. Privat-Banker na. t* Ar. vid slutet af. Utelöpande sedlar. —^ Kassabehållning i Riksmynt. Öfverskott. R:dr Banko. R:dr Banko. Kongl. Maj:ts Nåd. Privat-Bankernes ställning (len 31 December 1852. Oktrojer på 10 år. Utelöpande sedlar. Skuld, oberoende af sedelutgifuing. Beviljade kassa'kreditiver. Kassabehållning i Riksmynt. Utlåning i vanlig diskontväg. Utlåning genom lyftning på kassakreditiver. Stora Kopparbergs, 15 Maj 1846 . - . Tillskott af Delegarne i Privat-bankerne den 31 December 1852, dels kontant, dels uti deponerade säkerheter. Skånska B:ko R:dr 1,100,000, ( deraf konj tänt Aidel.
Leffler ville, med all rätt, visa kvinnan i matematikern, men har icke visat matematikern i kvinnan, annat än i ett fall, där hon på visst sätt gaf vetenskapen ett alldeles för stort rum i Sonjas lif, ett fall, till hvilket jag senare återkommer. En annan sida af Sonjas lynne, den för henne egendomliga humorn, har ej heller af A. Ch. Leffler, med hennes egen saknad af humor i egentlig mening, blifvit rätt tecknad. Mångfaldiga gånger tog – som redan är anmärkt – Anne Charlotte Sonjas skämt på fullt eller halft allvar, som t. ex. när denna skildrade sina »triumfer» som sportkvinna eller sin »förälskelse» i den eller den personen, eller sin »afsky» i den eller den riktningen. Och den vikt, som i biografien förlänats åt allt detta tillfälliga – såväl i Sonjas muntliga som skriftliga meddelanden – är det, som gör bilden oklar. Den allra hvardagligaste människa skulle, om hennes infall och inkonsekvenser erhölle samma proportioner som hennes handlingar, kunna skildras som bizarr – och huru mycket mera blir då icke detta fallet med undantagsnaturen! Äfven i de slutsatser A. Ch. Leffler själf gör om Sonja, har hon icke vägt innebörden af sina ord så väl som det varit att önska; hon har därigenom dels kommit i motsägelse med sina egna uttalanden och dels fält omdömen, hvilka hon själf skulle varit den första att rätta, ifall hon lefvat och funnit att hennes ord blifvit uppfattade absolut och ensidigt. Så är t. ex. fallet med kommentarierna till Sonjas skildring af sina känslor på färderna mellan Stockholm och Malmö. Man får genom dem ett intryck af djup bitterhet mot Sverige, som dock icke fanns. Mer än en gång uttalade Sonja tvärtom varm tacksamhet till det land, som beredt henne ett hem och ett arbete, och detta yttrade hon ej till svenskar endast, utan till utländingar. Hennes klander mot Stockholm var det mycket berättigade, att man där befann sig i en småstad, där alla lade sig i hvarandras angelägenheter och där man aldrig kunde skilja mellan sak och person. Hon fann – och äfven detta med fullt skäl – att den andliga horisonten här var trång och till följd däraf toleransen medeltidsmessig, omdömen, dem A. Ch. Leffler helt instämde i.
R:dr under hvartdera af åren 1864, 1865 oell 1866, att till bemälde kamererare årligen utbetalas. § 145. Till bestridande af Sveriges andel i den för Stadeeller Brunshauser-tullens upphörande bestämda aflösning ssumma hafva Rikets Ständer på Riksgälds-kontoret, till Kongl. Maj:ts disposition, anvisat ett förslags-anslag af 270,OCK) R:dr, att i mån af behof utbetalas dels för godtgörande af den utaf Konsulsfonden med 3,699 Thaler 24 s. gr. för tiden till den 1 Juli sistlidet år erlagda ränta, dels till liqyiderande på en gång af aflösnings-kapitalet 92,495 Thaler jemte derå ytterligare upplöpande ränta; hvaremot, i anledning af väckt fråga om bidrag härtill från Handelsoch Sjöfartsfonden, Riksgälds-kontorets återstående skuld till nämnda fond, jemlikt skuldförbindelse af den 18 December 1856, utgörande 90,000 StaisUtskottet* Memorial N:o 226. 31 R:dr jemte ögulden ränta från sistlidet årä slut, kommer att förfalla, i följd hvaraf berörde skuldförbindelse bör till Riksgälds-kontoret återställas. Vid regleringen af utgifterna under Itiks-statcns Åttonde llufvndtitU hafva Rikets Ständer, utöfver de å samma Hufvudtitel uppförda summor, till Kongl Maj:ts disposition på Riksgäldskontoret anvisat följande årliga anslag, hvilka böra under hvart och ett af åren 1864, 1865 och 1866 af Riksgälds-kontoret tillhandahållas, nemligen: 1:0, till understöd för högre folkskolor ett årligt belopp af 6,000 Ralf, eller tillhopa Aderton tusen R:dr; 2:0, till folkskoleväsendets utveckling
R:dr. För Sekreteraren vid Öfverståthållare-embetet för Polisärenden, Hult 1,226: — 1,550: — samt för 13 Landssekreterare tillhopa 2,783: — 2,886: — Enär samtlige de tjenstemän, hvilka erhållit del af berörda ersättningsbelopp, äfvensom Landssekreteraren i Göteborgs och Bohus län, hvilken, i anseende till bristande utredning, då ej erhållit någon ersättning, innehaft sina befattningar före den 21 September 1860, då förordningen om upphäfvande af skyldigheten för resande att vara försedda med pass, i nåder utfärdats, syntes billighet fordra tilldelandet af någon ersättning för den i följd häraf dem frångångna, med deras befattningar förut förenade inkomst, hvilken, hvad Sekreteraren hos Öfverståthållare-embetet lör PolisäreDden anginge, utgjort den väsendtligaste delen af de mod denna tjenst förenade, för tjenstens uppehållande väl behöfliga sportler. Denna ersättning har Kongl. Maj:t ansett lämpligast kunna för dem, som erhållit godtgörclse för åren 1861 och 1862, bestämmas till ett medeltal utaf de dem för hvartdera af dessa år tilldelade belopp och det belopp, som efter samma grund skulle dem tillfallit för år 1863, derest ofvanberörda besparingar dertill lemnat tillgång och särskild framställning om medels anvisande således icke erfordrats. För Landssekreteraren i Göteborgs och Bohus län, hvars ofvanomförmälda, ogillade ersättningsanspråk för åren 1861 och 1862 utgjorde för förra året 835 Riksdaler och för det sednare 1,032 Riksdaler, bade Kongl. Maj:t, med afseende å den ofullständiga utredningen af passlösens verkliga belopp under åren 1855—1859, ansett en skäligen jemkad summa af 1,000 Riksdaler kunna utsättas; och har Kongl. Maj:t nu föreslagit Rikets Ständer att merbemälde tjenstemän må förkla - Stats-Utskottets Utlåtande N:o 74.
Hvarje lag bör ovilkorligen hafva till grund en sedlighets-känsla, hvilken ock bör genomgå hela samhället. Stiftar man lagar efter andra grun der så kominer man småningom på villospår, och har svårt att be Den 11 November. 463 stämma på hvilken grund lagen i en framtid kan komma att stödja sig. Här är nu fråga om att sedan man från sekler tillhaka förklarat och måste förklara en handling om icke för fullt brottslig i detta ords egentliga mening, likväl innefatta en bestämd oordning (såvidt jag fäster mig vid lönskaläge), så vill man likväl legalisera denna oordning, och detta är en nyhet i lagstiftning, hvarom jag icke, i vårt land åtminstone, hört talas. Mau kan hafva oordningar i samhället hvilka äro af den beskaffenhet, att nödvändigheten oafvisligen bjuder att de fördragas och att man måste emot dem inskränka sina åtgärder dertill att göra dem så litet skadliga som möjligt, men att legalisera dem, det är något, som enl. min öfvertygelse icke bör ske. Till denna kathegori af oordningar räknar jag lönskaläge, och följden af detsamma bör således ieke kunna alstra en laglig rättighet i samhället. Går man ut från den grundsatsen att ett barn, födt af oäkta säng i så kalladt lönskaläge, bör ega rättighet att ärfva åtminstone den ena af föräldrarne, så har man begått en inkonseqvens, då man icke tillerkänt samina rätt åt barn aflade i hordom, ty det ena barnet likaväl som det andra är oskyldigt till sin tillvaro, och vill man tillerkänna ett barn tillkommet genom en oordning i samhället en laglig rätt, så ser jag icke hvarföre det barn som tillkommit genom ett brott i samhället icke skall njuta samma förmån tillgodo. Från hvilken sida jag således betraktar saken kommer jag alltid till det resultat, att den lag, hvarom är fråga, skulle betydligt försvagas af en af de vigtigaste grundvalar på hvilka samhället hvilar. Jag kan för öfrigt icke finna Hr Carlesons anmärka, mot lagförslaget, sådant det här blifvit upstäldt, obefogad; ty hvad måste följden blifva, när man utan något slags vilkor tillerkänner oäkta barn rättigheten till arf?
Finner coii-mittSn, som ej ager inga uti någon pröfning utaf poliusta conslllerationeloch förbällanden, at striften ef. ter Lagens bokstaf ej ätalaS kan, dä ankommer det pst Konungens Nädiga pröfning, om Förläggare eller Boktryckare mä, i thy fall, til mer eller mindre det af Etats.mcdlen njuta näaon cisättninq för omkostnaden ul tryckning och papper af hivad utaf Uplagan kunnat indragas. I de fall dä enligt y. lckom. zckje h. och z:dje kckom 4. ^. co„6scsiion utan Rättegång kan aga rum» bör Hof Eaiifilcren genast höra Tryckfrihets-Commickrcn, huruwida sadan ersättning afStats-medlcn Boklryckarcir eller Förläggaren nist tilkomms, och förblifwe det sedan wid Tryckfrjhets-eZomiiukreer>-> deröfwer gifna utlåtande." ''Skulle den oförmodade händelsen inträffa, at Tryckfrihets, Committé?,, med anledning af iL8:de §. Regerings-Forwen, warder ti! answar stöld, npkagcs och afgöres inälet af Swea HofRart, uppå äkäran af ^ävocatlli^cslc-n derstädes. Domen warder genast efter afkunnandet, med all» bertil hörande llrvtocoll och H mdlingar, pä publik bekostnad, genom trycket befordrad til Allmänhetens kunskap. Kommer fåken til Konungens Högsta ( 64 ) Högsta Domstol, förhälles pä enahanda sätt. Om Man, som af Riksens Ständer blifwit tilförordnad at äustirirOmbndsmannen i Embetet efterträda, ware wid sädant tilfälle pligtig at hans Embetes styldigheter utöfwa, för. anstalta om Tryckningen af Rattegängs. Handlingarne samt biwista öfwcrlaggningarnr uti wälet hos Högsta Domstolen."
Det är derföre som jag anhåller att E. o. Ad. behagade fästa någon liten upmärksamhet vid de få ord jag haft äran framställa, och, under erinran af det myckna förstånd och den menniskokärlek som visat sig i så många andra afs:den, särdeles i fråga om läroverken, ber jag Eder, att icke tillsluta öronen för de sanningar jag nu vågat uttala, utan noga behjerta saken och icke vägra bifall till den bön jag till Eder framställt, särdeles som den är gjord i menniskokärlekens namn och i edert eget intresse för edra barn, såväl qvinliga som manliga. Ty, J kunnen vara öfvertygade, mine Hrr! att de fel, som man i så rikt mått förebrår den upvexande ungdomen, nemi. den fysiska svagheten och det moraliska sjelfsvåldet, har sin grund icke blott i yttre förhållanden, utan lika mycket i modrens oförmåga att inse hvad som är nyttigt i andligt och kroppsligt hänseende, under det hon smickrar de anlag som sedan utveckla sig på ett så förfärande sätt. På grund af hvad jag nu haft äran anföra, förenar jag mig med den siste värde talaren, och anhåller om bifall till min motion, med det tillägg, att organiseringen af den ifrågaställda anstalten måtte öfverlemnas åt K. M. Hr Bibbing, Arvid: Om hufvudskälet för afslag varit nå got annat, än att motionen icke varit åtföljd af något organisationsförslag, så skulle jag måhända icke haft något att i detta amne anföra; men skälen för bifall är, enl. min öfvertygelse, af en helt annan och mera genomgripande natur än dem, som blifvit andragna i Utsk:s Utlåt. Det är bekant, att K. Sl:r vid denna Riksdag redan beviljat ganska betydliga anslag, så väl till lärare som lärarinnor vid folkskolorna, och det är likaledes bekant, att bland de bildnings anstalter, som i vårt land finnas, icke någon alser bildandet af lärarinnor.
Prot. 1859 & 1860. 7 Sami. 2 Afd. 2 Haft. 2 Sammansatta Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-Vtskottets Betänkande Afl 2. öfver höfvan anstränger den tjenstgörande prestens krafter, utan äfven medför olägenheter för de kyrkbesökande, isynnerhet communicanter, hvilka stundom hafva lång och svår väg till kyrkan och under den kallare årstiden icke hinna hem före mörkrets inbrott, att icke nämna det för personer med svagare helsa vådliga uti att stillasittande tillbringa flere timmar i det kalla templet. Efter hvad inom Utskottet blifvit uppgifvet, skall det någorstädes hafva inträffat, att ända till /1700 personer på en gång anmält sig att blifva af det heliga Sakramentet delaktiga. Att förrätta detsamma skulle i sådant fall för två tjenstgörande prester upptaga mer än 4 timmars tid, den oberäknad, som åtgår till Skriftermålet och den öfriga Högmesso-Gudstjensten. På många ställen möter likväl svårighet, ja, blir det rent af omöjligt för en pastor, hvilken är ensam i embetets utöfning, att erhålla biträde från någon grannförsamling, derest den biträdande icke kan hinna hem till sin egen församling till den tid, då hans åligganden derstädes måste fullgöras; svårigheter, hvilka i sednaste tider vuxit i jemnbredd med den tilltagande prestbristen. Dylika förhållanden hafva gifvit upphof åt det somligstädes vedertagna bruket att omedelbart efter skriftermålet utdela den Heliga Nattvarden, ett bruk, hvilket, så länge detsamma står i strid med bestämda, i lag gifna föreskrifter, måste vid förefallande Biskopsvisitationer föranleda till anmärkningar och beifran mot i öfrigt nitiske och laglydige prester, hvilka af omständigheternas tvång, mot sin vilja, nödgats att öfverträda lagen.
Majit löreslagne lili 5,000 R:dr för den förre och 4,500 R:dr för den sednare, blifvit, i likhet med de för motsvarande grader vid de öhiga värlvade regementena ifrågasätta belopp, ä slaten uppförde med 4,500 li:dr för Ölverste-löjlnanten och 4,000 R:dr, allt Runt, för Andre Majoren. c) Den liir Regements-paslorn föreslagna förhöjning af nuvarande lön, 945 R:dr, till 1,200 R:dr, hafva Rikets Ständer väl funnit sig böra bevilja, men tillika ansett, att tned tillträdandet al denna löne-tillökning må förenas det vilkor, alt Ijenstens innehafvare är pligtig underkasta sig den förändrade tjenstgörings-skjldighet, som vid en blifvande reglering af själavården vid garnisons-regementena kan varda honom ålagd. d) För en sqvadrons-predikant är ny lön föreslagen lill belopp af 500 R:dr ; men då för en församling med den jemförelsevis ringa personal, sorn ett Kavalleri-regemente eger, och hvilken dessutom finnes på ett ställe förenad, tvänne presterliga beställningar synas Rikets Ständer icke vara af behof påkallade, bar ifrågavarande lön icke blifvit af Rikets Ständer beviljad. e) Regements-auditören, hvilken nu uppbär 720 R:dr, har i slaten blifvit uppförd lill 1,000 R:dr. Som likväl göroinålen vid detta slags befattningar äro mindre trägna, hvarföre deras innehafvare ock i allmänhet dermed förena andra tjenstår, hafva Rikets Ständer ansett den nya aflöningen skäligen kunna inskränkas till 900 Ridr Riksmynt. I) För Regpments-läkaren hafva Rikets Ständer ansett aflöningen böra från 1,200 Rulr föihöjas till 2,000 RuJr och för Förste Balaljons-läkaren frän 600 lill 1,200 Ralr.
S. D. Föredrogs ånyo ett meddelad t Utdrag af Hedervärda BondeStåndets Protocoll, den u dennes, hvaruti nämnde S.ånd inbjudit de öfrige Riks-Stånden, att med Bonde-Ståndet förena sig uti det beslut, att anmoda Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskottet att inom en månad derefter inkomma med Utlåtande, i anledning af erhåline återremisser å Utskottets Betänkande N:o 35, rörande framställde motioner, angående B is k o ps - E m betenas indragning; men Ståndet fann icke skäl, att denna inbjudning antaga. S. D. Föredrogs och lädes till handlingarne Bevillnings-Utskottets Memorial, N:o 26, med anmälan, att, sedan Högvördige Preste-Siåndet och Borgare-Ståndet förklarat, att Herr Grefve Cronhjelms motion, angående den till stnpelstäderne utgående Tolag, borde af Allmänna Besvärs och Oeconomie Utskottet till behandling upptagas, handlingarne i målet blifvit till Constiiutions-ZJtskottet ånyo öfverlemnade, för att afgöra, hvarthän frågan bör forvisas. S. B. Föredrogs ånyo och återremitterades Bevillnings Utskottets Betänkande J?:o a3, angående stämpling, af spelkort. S. D. Föredrogs ånyo och lades till handlingarne Bevillnings-Ut-skottels Memorial, N:o 24, i anledning af anmärkningar emot Betänkandet Pf-'o 4, angående den af Herr Friherre Sprengtporten och Herr af Robsahm hos Högloflige Ridderskapet och. Adeln vackla fråga, om fastställau - Prof, Utdr. d. 1% Julli i 834 4? dc af en viss accis-afgift A bränvin, sorn lill Slockholm och Rikets större städer införes. S D. Föredrogs