Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om jag skulle tala i bolagets intresse, så vore jag färdig att genast antaga ett sådant förslag, enär våra penningelörhäl landen och vår industri, skulle komma att förblifva bra stationära, om ieke 40 år härefter, det arbete som på jernvägen blifvit nedlagdt, fäll ett så förhöjdt värde, att Staten då kanske komme att lill bolaget betala 5 milla' r:dr till utöfver de som nu äro i fråga. Om man ser på egendomar på landet så kan ej nekas att de stigit högst betydligt i värde på vida kortare än 40 år, och ser man efter hvad dagsverken sligit i värde på kortare tid så är äfven detta ganska påfallande. Om R. o. Ad. behagar laga dessa förhållanden i öfvervägande, så tror jag att man skall finna att det blir ett ganska godt pris för hvilket Staten efter de 40 årens förlopp skulle komma alt erhålla jernvägen. Slaten kommer sannolikt ali tillträda densamma för ^ af hvad dess anläggande vid den tiden skulle kunna kosta. Ligger icke i denna utsigt en ganska tillräcklig säkerhet? Man har talat om jernvägsskenorne: men de äro icke de dyraste af anläggningen. Den som tagit närmare kännedom af de kostnadsförslager som äro upgjorde, har af desamma kunnat förvissa sig om huru obetydlig del skenorna utgöra af bela anläggningskostnaden, och tilläfventyrs skall, vid den tid då banans afträdande till Staten kommer i fråga, det förhållande komma att visa sig, att just på dessa priset fallit, under det att åtskilligt annat stigit i pris. Jernet är nu i England mindre dyrt, än för 40 år sedan, emedan fabrikationen högst betydligt tilltagit. Deremot bar arbetskraften under samma tid vunnit ett betydligt förhöjdt värde. Man kan således hafva utsigt att kunna få skenor för vida billigare pris, under det att jernvägens värde i öfrigt betydligt förökats. När man således erinrar sig alt det icke är i morgon, som jernvägen skall till Staten afträdas, utan 40 år härefter, och dervid tager i betraktande att under tiden industri och näringar böra hafva utvecklat sig, så tror jag att man i dessa omständigheter har den bästa och säkraste garantien att Staten icke kan komma att pä företaget lida någon förlust. Gr von Rosen, Adolf Engene:
Qvarta antingen måtte af Kronan återlösas innan köpet vunne laga stånd, eller oek det ingångne bytet upbäfvas, hade KammarCollegiurn, genom Utslag den 2o:de Augusti 1783, förklarat sig icke finna skäl att lemna bifall till det ena eller andra häraf, utan att det ankptn på Assessoren Qveckfeldt, att hos Collegium upgifva och föreslå någon såfian Lägenhet, som till ersättning för den förlorade Qvarnen kunde uplåtas; Hvaröfver besvär af bpmälde Assesspr anförde blifvit, hvilka sedermera ej kommit tilt afgörande, i anseende hvartill Arendpt ännu befunnes uti berörde skick; Och hafva Herr CantzliRadet af Wetterstedt och Herr Assessoren A dl er hr ant, såsom nu mera innehafvare af Qvechfeldtske Slaggens omförmäldte anspråk, i stället att fullfölja nämnde besvär, yäckt fråga, att för denne räntefordran, jemte dessutom ägande Kungsgårdsfordringar från Tullgarns - Godset, varda gqdtgjorde, samt enäf, likmätigt 77 § i Regeringsformen af år 1809, Riksens Ständers samtycke fordrades till vinnande af immission i Kungs gård, anhållit om Kongl. Majus Nådiga Proposition till Rikets Ständer i detta hänseende, Jivarvid Sökanderne föreslagit, att, emot det de fifstodo Qveckfeldtske fordringen och deras innehafvande Kungsaårdsfordijngar från Tullgarns - 68Q StatsZJtskottets Betankanden. Godset, samt andre vanlige Skatterättsfordringar till fyllnad mot beloppet af Hemmansräntan, fä till Skatte lösa antingen Wissingsborgs Ku nisgard Mantal med tillydande Hemmansdelar och Utjordar m. m. elier ock Rådmansö Kungsgård med derunder varande Torp och Lägenheter, utgörande Tre Mantal.
Ständer fä allenast i anledning häraf bos Eder Mast anmäla deras underdäniga nnhällan, det täcktes Eder Mast wid möjligen inträffande upplopps, tillfällen efter föregängne wgrningar genom wederbörande Embetsmän gifwa wcrkställighet ät den i Lagarne stadgade grundsats, att wäld mä med wäld mötas, i der owillkorliga ändamäl, alt Riks-Lagarne mä upprätthällas och allmän och enskild säkerhet blifwa tryggade. Riksens Ständer framhärda re. VM 2Z6 Dm 16 October. RikL-8r!näen ä. 16 OctobiZi». Stormäktigfte Allernädtgfte Konung. (§när Riksens Ständer wid sistleden Riksdag ansägo nödwändigt att nedsätta en Lag.Comitte, och denna Lag-Comitee nu twifwels utan kvm. mer i werksamhet, dä Riksens Ständer wid im, newarande Riksmöte för densamma anslagit nödige medel, hafwa Riksens Ständer i hopp att dermed befordra ändamälet af denna inrättning beslutit, att till Eder Maj:t i underdänighet öfverlemna ett sammandrag af de tankar om Lagarnes urffiljande, förenkling och förbättring, som wid sistleden Riksdag föranledde Riksens Ständers beslut; hwilket Riksens Ständer här, med till Eder Maj:t i underdänighet sä af» gifiva. Riksens Ständer framhärda rc. UppliM vcli xo-Nl^nä ilo; 82mrl. Stormäktigste Allernädigfte Konung. ^)enom Nädig Proposition har Eder Majt täckts till Riksens Ständer göra följande fram» ställning, angäende de pä Allmänna Indrag» nings. Staten uppförde Extra Löner och Pensio» ner. Den i6 October. 257 ner. Eder Mafit har uppdragit ät StatsContviret, att ester den wid sistledne Riksdag fastställde Allmänna Indragnings. Staten anordna och utbetala hwad icke kunde finnas stridande mot de grunder som Riksens
»Här är inte fråga om mig sjelf. Jag lefver för samhället, för att ruska litet på de gamla spruckna sträfpelarna, och jag anser, att en af samhällets största förbannelser är äktenskapet.» »Ni vill kanske vara så god och förklara er», sade Hulda och lade händerna i kors. »Mina skäl är så tydliga, att de tala för sig sjelfva», sade Maria och ryckte närmare. »Tänk nu sjelf! Man tar inte en tjenstflicka annat än på bestämd tid, ett år, — ett halft år; — ja, i Stockholm fäster man nu helst sitt tjenstfolk på månad. Det är ingenting, som garanterar en, att hon är hvad hon tycks vara under första tiden. Hon kan vara så nätt och inställsam och steka de bästa biffstekar den första veckan, att man är i ekstas och tror sig ha funnit en skatt. — En månad efteråt upptäcker man, att hon läser ens bref, dricker af ens uppslagna vinbuteljer och gömmer en gardist i skafferiet. — När man inte kan vara säker på en tjenstflickas karaktär förrän efter vissa månader och år, hur kan man då gå och försvärja sig till en hustru — eller en man för hela lifstiden, innan man har försökt att lefva tillsammans med dem? Vi känna minsann inte hvarandra längre än till tänderna, innan vi ätit åtskilliga kappar salt tillsammans, och när vi då finna, att måltiden inte smakar oss, ska vi ändå till vår dödsdag fortsätta kompaniskapet, derför att en prest har läst öfver oss och vi äro inskrifna i samma kyrkbok. Nej tack! — Menniskor, som ha sitt sunda förnuft, borde sannerligen inte med öppna ögon kasta sig i ett sådant elände! Man borde ha en pröfvotid, som kan förlängas och förkortas efter omständigheterna, — men för alltid! Man skall aldrig säga aldrig och ännu mindre säga alltid. Jag säger som det stod i en visa, som Dina sjöng, när hon var tjugo år: Ces serments pour la vie, — je m’en ris!» Hulda hade stillatigande hört på Marias utgjutelser. Då hon hade slutat, yttrade hon blott med sammanbitna tänder: »Och barnen?» »Ja, der ha vi just den brinnande frågan», svarade Maria ifrigt.
Jag hemställer till Frih:n om denna sänkning kan med alside å det intresse, som det allmänna bör hafva lör dessa företag, jemföras med jernväg af mils längd, hvilken är att betrakta såsom en stambana. Om Frih. Cederström ytterligare tager i betraktande att det begärda understödet för sjösänkningen verkligen skulle medföra en upoffring för Slaten, hvaremot sådant icke varit i fråga med jernvägsföretaget, så tror jag icke att någon jemförelse lan upstälias emellan lånen för så olika företag, som de nu nämnda, i ynnerhet då det ena är ett stort och det andra ett mindre föreag, hvilket visserligen kan inom sin krets verka ganska välgöande, men icke har någon allmännare betydelse. Om dessutom 342 Den 19 December. GefleDala-jernvägen hade fördröjts några år, hade den troligen blifvit en stambana, helt och hållet anlagd på Statens bekostnad, och jag anser derföre att Staten gjort en vinst derigenom, att enskilde personer utfört arbetet. Det ligger äfven en tidsvinst deruti att arbetet biifver flere år förr färdigt, än om Staten hade utförd! detsamma. Vid sista Riksdagen försvarade jag den åsigt, att man borde bestämma riktningen af en jernväg genom Dalarne antingen till hafvet, eller till Mälaren, så att Regeringen kunde efter pröfning af omständigheterna, och sedan vederbörande blifvit hörde angående det tillskott de ville gifva till arbetets utförande, föreslå Ständerna den ena eller andra riktningen. Då beslöto likväl R. St:r att vägen skulle gå ifrån Fahlun till Gefle, emedan ett bolag för denna väg redan bildat sig, hvilket lyckats erhålla penningar, hvaremot sådant icke ägt rum på den andra sidan. Det var således Ständerna sjelfva, som afgjorde att jernvägen skulle gå till Gefle, ehuru jag ansåg att man hade bordt gå något varsammare tillväga, då det var fråga om den lämpligaste utfartsvägen från Dalarne. Frågan är emellertid nu afgjord, och jag föreställer mig, att man derutinnan icke skulle kunna finna något skäl för att låta ett af våra vackraste arbeten afstanna till följd deraf att tiderna förändrat sig i afs:de på lättheten att skaffa penningar. Hr Fåhraeus, Joh. Fredr.:
Jfr ofvan s. 60. Kununga Styrilse ok Höfdingia. Wilkinnasagan. Geijer, s. o. II. 1. s. 88. Script. Rer. Svee. I sammanhang med lekarena borde kanske äfven nämnas några ord om hofnarrar; men dels hafva de ingen betydelse haft för vårt svenska drama, dels tillhöra bland de få, som äro kända, tvenne 16:de århundradet (Christian Tyranns Suikart och Erik XIV:s Herculus), samt två 17:de århundradet (Karl XI:s ”Klas Narr” och C. G. Wrangels Hinric Hasenberg). Jfr härom Rydquist, s. o. s. 206, 207. Pariserfakultetens utlåtande 1444 om narrfesterna. Se Flögel, Gesch. d. Groteskkomischen. s. 166. Arvidsson, s. o. III. s. 525. Dietrichson, Nordisk Tidskrift. I. Hos Sagen och Foss beskrifves julbocken sålunda: en pojke bär på en stång ett bockhufvud med skägg och horn; vid hufvudet är fästadt ett stort täcke, som omhöljer och döljer pojken. Han spelar sin bockroll genom att springa omkring och göra allahanda löjliga krumsprång, falla ned och ställa sig död, allt som visans vers föranleda. Den danska julbocken var en person med svärtadt ansigte, inhöljd i ett svart täcke, med en svans, krypande på alla fyra, med en liten käpp i munnen, hvarpå små brinnande ljus voro fastgjorda; af de närvarande fick han äpplen och nötter och visade sig barsk, då han ingenting fick. När ljusen brunnit ut, kröp han bort. 1668 förböds af Köpenhamns magistrat Julebukken och annat ”usömmeligt haanligt Spil” på julafton. Mot slutet af 17:de århundradet var julbocken ej gången ur bruk i Danmark, oaktadt den förmodligen på de flesta ställen var förbuden. (Werlauff, Hist. Anteg. til Holberg. s. 193, not. 16).
Föredrogos å nyo och lades till Handlingarne följande StatsUtskottets den 26 sistlidne Maji afgifne, samt den 6 dennes e. m. på bordet laggde Utlåtanden: Fröt. Utdr d. 25 Junii 1823. 363 N;o 180, I anledning af Riksens Ständers Revisorers, åren 1820 och 1822 afgifne, Berättelser, rörande granskningen af Allmänna Magazinslnrättningens räkenskaper och förvaltning för de sednare åren. N;o i84> 1 anledning af Riksens Ständers Revisorers, åren 1820 och 1822 afgifne. Berättelser, angående Allmänna Magazinslnrättningens utestående fordringar i Finland. N:o 194, I anledning af Riksens Ständers Revisorers, år 1820 gjorde anmärkningar, rörande upphandlad riad Råg vid Norrköpings KronoMagazin. N:o 198, I anledning af Riksens Ständers Revisorers, år 1822, gjorde anmälan, om den till hjelp för Hufvudstadens nödlidande, vid Kronobageriet verkstälde Brödförbakning. N;o 208, Öfver åtskillige af Riksens Ständers Revisorer, åren 1820 och 1822, framstälde anmärknings-puncter, rörande Allmänna Magazinslnrättningens förvaltning. S. D. e. m. föredrogs ånyo och återremitterades, på grund af dervid gjorde anmärk - 364 Trot. Utdr. d. 25 Junti 1O23. ningar, Lagutskottet, den 13 sistlidne Maji under N:o 84 afgifne, samt den 18 dennes e. m. på bordet laggde, Betänkande, i anledning af vackt motion angående LagmansRätternes upphörande. S. D. f. m. Föredrogos ånyo och gillades följande StatsUtskottets den 26 sistlidne Maji afgifne, samt den 6 dennes e. m. på bordet lagde Utlåtanden *.
han med en lugnande och uppbyggande försäkran, att gud icke har skuld i den unga damens undergång. » Konklusionen af denna alltför sanna historia är den, att i den .moraliska världen finnas inga vidunder. Gud skapar inga, men människorna äro ofta orsak till deras uppkomst, Detta är hvad mödrarne aldrig böra glömma. » Och när diktaren i Lhonneur (Tartiste skildrar den vackra Beatrices lidelsefulla hopp om att hennes älskare skall bli segrare i den egendomliga tvekampen mellan denne och hennes man; ja, när han låter henne tillkännagifva sin önskan, i det att hon med en blick säger älskaren allt, ger han sig nästan min af att hafva gjort denna teckning endast för den moraliska konsekvensens skull. » Hon kände då, denna stackars varelse » — heter det — » liksom så ^många andra före henne, till hvilken grad lidelsen kan förvrida och fördärfva de renaste och ädlaste själar, när man låter •den göra sig till herrskarinna öfver spillrorna af förnuftet, viljekraften och hedern. » Här gäller det alltså att göra lidelsen moralisk. Då blir den nämligen, hvad den bör, enligt Feuillet, rent af en ideel och uppfostrande lifsmakt. » Ty » — säger han — » den sanna lidelsen eger öfverraskningar, som bryta alla föresatser, krossa ali logik, tillintetgöra hvarje beräkning. Derfna sublima galenskap gör sig till eder herrskare; den rycker er med sig och förvandlar er. Af en hvardagsmänniska gör den plötsligt en poet, af en feg usling en hjälte, af en egoist en martyr och af själfve don Juan en renhetens ängel. » Riktar man denna lidelse på det &lt;goda, ädla och rätta, gör man äfven sitt lif mer poetiskt och innehållsrikt. » Man kan » — säger Feuillet — » inlägga passion i plikten, och det icke blott kan man, utan bör man. Ni invänder, att den icke är poetisk? Sannt, men det är just hvad den måste bli för att kunna öfvas med glädje. Och det är just detta, en romanesk natur hjälper oss till — att göra den hvardagliga plikten poetisk. »
Lika fri från anspråk på ofelbarhet i eget omdöme, som på annan förtjenst, än att i denna fråga hafva förenat mina svaga bemödanden med en annan Medborgares kraftfullare, har jag dock ansett för min pligt, att i ett ämne, som innefattar i sig sjelft en af de dyrbaraste rättigheter, som ägas i ett Land, der ej en från National viljan afskiljd magt arbitrairt bjuder, utan ett fritt och sjelfständigt Folk, gen#m sina Ombud, beviljar skatt till Statens underhåll, oförstäldt följa, och, med agtning för andras meningar, frimodigt yttra min egen, om den än, som nu, vore stridande emot en Opinion, kraftig och öfverlägsen, genom antalet af sina bekännare. Om det är en sanning, att ett Lands styrka beror af dess bördighet, af Folkets idoghet och välmagt, så är det ock lika obestrideligt, 352 D n 24 Martii, /. nt. att denna styrka mäste , lör utvecklingen af d.ss gäliande kraft, underhållas af Lagar, som hvila på de fa ca grunder, hvarje Lag behofver ’5r sitt bestånd . Frihet, beskydd och säkerhet, Lä Folket, i stöd af SambällsFördraget, genom nödvändiga .tillskott, mäste bidraga till Samhällets upprätthållande, bör ock den Lag, sorn bestämmer lördelningen af dessa bidrag, vara grundad på den naturliga billighet , hvarigenom Statsborgaren trähas endast i den mohn lian har förmögenhet, som behötver skyddas, som i möjligaste måtto underlättar Jordbruket och andra Näringar, i stället för att dem ur4 dergräfva, sorn har Folkets tretnad och välmåga till ett högre föremål, än utpiässandet af en skatt, hvilken trycker och utmärglar Landet ', som fördelar Statsbördan, ej där hon har sitt säkraste läste, utan där största törmägan finnes att den bära , och som, under den förutsatta fordran af Enskildes uppoffringar för det Allmännas väl, icke medgifver någon enskild Medborgares föi fördelande för andra Enskildes eller det Allmännas verkliga eller inbillade förmåner.
Sara Videbeck är inte av dem som drömmer, suckade han och slöt sina ögon. Till slut har hon väl ändå ett glashjärta, hårt och kallt: glänsande, men stelt. Hon frågar minsann varken efter att hata eller älska. Men vad är hon då själv för en? Hon är själv en stol, känslolös: liksom hon hållit mig för en stol, och sagt mig det öppenhjärtigt. Dygdig? Kan jag kalla en stol dygdig? Hon är ingenting alls åt det hållet, som jag menar; varken god eller ond. Hur kan jag kalla ett ingenting dygd? eller ens last? Men förlåt, sergeant, du har orätt (fortfor han litet därefter): hon är inte, som du säger, ett ingenting åt det hållet; minns du par exemple de där livliga ögonkasten? den varma munnen? då och då ... nej, nog har hon sinne, var viss på det: men om jag är den rätte, se det är en annan fråga. Vad är hon då för en? Liderlig? hut åt hälsingland! det kan inte falla mig in. Men ett mellanting är hon, som jag inte begriper, om jag bråkar sönder tinningen på mig: jag ville bli poet igen, jag är ju blott tjugofem år? Ack, fortsatte han, om jag fick somna! I morgon blir det bra. Oaktat denna önskan, såg han dock nu som allra bäst ut genom fönstret och upp emot himlavalvet igen, vilket blivit klarare och började visa några stjärnor. Han gnuggade med sin hand på rutan, för att få bort all imma. Vad är själva denna ruta? började han monologisera. Vad är här i världen en glasruta? Den är ett mellanting, den också, ett mellanting emellan inne och ute: underbart nog; ty själv syns rutan inte, och skiljer likväl så bestämt emellan den lilla människovärlden Inne och det omätliga stora Ute? Jag kan i rutan själv se intet, men genom den ser jag likväl nu himmelens stjärnor. Rutan är obetydlig, kanske föraktlig; inte just en låg varelse ändå, tycker jag; men inte heller mycket hög i värde; ja, just som par exemple jag själv! Ack, jag ville så gärna rista in mitt namn i rutan: jag har blott en flinta här i västfickan, jag har lust att försöka, om hon sagt sant, då hon påstod, att därmed kunde glas icke skäras.
Samma regel, i afseende på det antal af Stats-Rådets Ledamöter, som vid föredragning i Siats-Rådet bör vara tillstädes, har Utskottet ock ansett lämpligast för de fall, hvilka i Regerings-Formens l\i §. mom. 2 uppgifvas. Utskottet har nemligen ansett det vara en nog långt drifven stränghet i den fordran, att under den tid af kanske mer än ett år, som Stats-Rådet, i vissa af de i nämnda moment omförmälda fall, kan komma att föra styrelsen, Stats-Rådets samtlige Ledamöter skola vara närvarande Constitufions-U/shottets Memorial., JV:o 5y. 7 vid hvarje, än så obetydligt måls afgörande i Stats-Rådet. Då Utskottet likväl icke kunnat misskänna vigten af <le skäl, hvilka förmått Lagstiftarne att, för den tid, styrelsen på detta sätt föres, fordra en jernnare närvaro af Stats-Rådets Ledamöter, än man ansett oundgängligen nödig under en Konungs styrelse, bar Utskottet stannat i bär ofvan nämnda förslag. I afseende på föreskrifterne i Regerings-Formens 13, 3q, 63 och 8i §§.. bar Utskottet sig bekant, att bland de utmärktasle Ledamölerne af 1809 års Constilutions-Utskott funnos de, hvilka erkände, att de redan vid Regerings-Formens sammanfattande hade insett faran, att sjukdom eller andra utomordentliga tillfälligheter kunde göra Stats-Rådets i RegeringsFormen stadgade antal otillräckligt, i synnerhet vid de vigtiga tillfällen, då Stats-Rådet borde in pleno börås, och att detta ämne var bland dem, hvilka vid Regerings-Formens författande med hast mäste öfverfaras.
Det förhåller sig likväl så i detta, som i många andra fall, att hvad man i föreställningen inbillar sig vara en förbättring, i verkligheten blir motsatsen deraf, och framkallar följder, som man aldrig tänkt sig. Jag vill härpå lemna ett slående bevis af ganska färskt datum. Under en viss för blott några 452 Den 22 Juli f. m. få år tillbaka afgången rådgifvare» tid gjorde sig en sådan förändringsl-usta gällande, sora den, hvilken här uppenbarat sig. Till beredande af större enkelhet såväl i räkenskaperne, sora vid upbörden, skulle till Statsverket indraga vissa till särskildta verk och inrättningar anslagne och dit direkte ingående afgifter, hvilket sedan af Statsverket skulle dessa verk och inrättningar ersättas. Bland dessa indragningar voro äfven de s. k. rusthålls-, afoch tillträdes-afgifterna, hvilka, tillhörande Wadstena KrigsmansliusKassa, erlades vid köp eller transporter af rusthåll, och ingingo på det sätt, att domarne på landet, efter hvarje slutadt thing till kronofogdarne aflemnade förteckning på alla vid thinget upbudna rusthåll, hvarefter afgiften upbars af fogdarne, kontrollerades på LandsKont, och levererades derefter i LandtRänteriet, som sedermera aflemnade dera till Wadstena KrigsmanshusKassa. Allt detta kostade staten eller kassan intet, möjligen en eller annan Rdr i remisslag. Men sedan dessa afgifter uphört och blifvit inlagda uti det stämplade papper, hvarmed köpebrefven om rusthåll skola beläggas, huru blef då förhållandet? Jo! för upbörden och redovisningen af denna till stämpladt papper förvandlade afgift fick Kronan betala 5 proc. till domarne, och dessutom 4 proc. till Landskamrerarne.
Åtminstone har Utsk. icke npgifvit, att frågan om denna författnings förtydligande blifvit väckt af någon Riksdagsman. Jag tror således, att hela framställningen år olaglig. Hr Palmcrantz: I anledn. af siste talarens anmärkn. får jag erinra, att frågan om nedsättning i de 25 proc. blifvit af Utsk. afslagen, och att således Betänk, saklöst kan bifallas. Hr von Troil: Som Ståndet finnér, har jag ganska föga deltagit i denna discussion, och det är mig fullkomligt likgiltigt, huru R. o. Ad. behagar i ämnet besluta; men då en ledamot här förklarat Utsk:s tillstyrkande olagligt, ber jag att få fästa upmärksamheten derpå, att motionären föreslagit, ”att dels aktorats-ersättningen måtte nedsättas till 10 proc. af det anmärkta och indrifna beloppet, och dels att sådan ersättning icke måtte komma i fråga, när Konung och Ständer frikallade någon tjensteman eller dess arfvingar från ingifvande af det ådömda beloppet.” Jag tror såle - 152 Den 14 Juni. cles, att Utsk. redan af motionens innehåll haft fullt fog till sitt åtgörande, och att dessutom Utsk. ingalunda kan tillförbindas, alt så noggrannt inskränkas inom de termer motionären begagnat, alt Utsk. derigenom betages rättigheten att tillstyrka hvad i allmänhet frågan rörer och Utsk. finner lämpligt. Då nu öfverläggningen ansågs vara fulländad, hemstälde Hr Gr. o. Landtm, först om R. o. Ad. behagade bifalla den utan anmärkn. lemnade förra delen af förevarrde Utlåt., deri Utsk. hemställt, att ifrågavar:de motion, så vidt den innefattade yrkande om nedsättning för Kongl. KammarR:ns tjenstemän uti aktorats-ersättning, måtte af R. St. lemnäs utan afseende. Ropades Ja.