Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Också har icke något ämne inom StatsUtsk. framkallat så många meningsskilnader, hvilket synes af reservationerna. Jag skulle knappt kunna förklara den första deribland, med hvilken åtskillige ledamöter instämt, örn jag ej trodde mig finna begrepp förvexlade, som dock, efter mitt omdöme, äro himmelsvidt åtskiljda. När andra lnifvudtitelris reglering i fjol somras förevar, fingo vi i sanning på detta rum höra så mycket ordande 0111 Statens värdighet, och om hvad i anslagsväg erfordrades, på det våra ambassadörer skulle kunna uppträda med oförminskad glans, att hvad deraf behöfdes då, såsom argument för att undvika förknappning i anslag åt Ministerstaten, presenter, sorgpenningar m. m., nödvändigt måste lemna ett öfverskott. Detta har, tyvärr! såsom det ofta händer med dylika, icke blifvit väl användt. Hänsigt till värdigheten kunde möjligen då vara på sitt ställe, i händelse det varit sanning, alt en viss rundhet i summorna verkligen behöfdes, och alt man ville använda dem för att höja denna lilla stats politiska rang öfver den plats den i anseende till sin folkmängd ihop med Norrige äger emellan Sardinien och Belgien; men vi hafva alla fått erfara, huru grundlöst argumentet var; och det har visat sig, att frågan alldeles icke gällde Rikets framtida diplomatiska ostentation ulan något helt annat. Att nu samma värdighets upprätthållande äfven skall blifva ett fullgodt skäl i afseende på en, sedan 1823 förfluten, att icke säga förspilld tid, under hvilken förvaltarne af ett bestämdt anslag på en af Statens hufvndtitlar skuldsatt sig genom hvarjehanda utgifter, som öfverstigit anslaget, det kan jag omöjligen lika med Gr. Horn medgifva. Jag vill icke nu yttra mig om, huru pass förenligt det varit med hvad man borde förstå med värdighet, att R.
Men lustiga såg de ut, och så grufligt lifslefvande. Ja, det säger jag, att den konstnär, som format de barnen, borde ha litteris i skulptur allra minst, att hänga på bröstet, ty en ofantligt stor konstnär måste han vara! Och när de läste framför svarta taflan se ' n! Hur stack inte de svarta ungarna fingrarna i mun och magen i vädret och skelade under lugg på läraren för att se efter, om de inte kunde » smita u n d a n »! Presis som våra egna hvita göra! Det är rysligt för en hustru att vid så- dana där upprörande tillfällen sakna sin man vid sin sida. Också var jag då så riktigt vred på Ruffen, åtminstone en hel minut, som just skulle gå sta och skära sig fördärfvad i en liktå! Är det någonsin någonting nödvändigt att skära sig fördärfvad? Bara slarf, inte alls något annat! I hyddorna låg hudar och stod koffertar och hängde skynken och pipor och svärd! Naturligtvis tittade jag in öfver allt, efter som det ju inte kunde vara ogrannlaga mot vax - folket, eljes hade jag nog aktat mig. Jag undrar just hvad jag skulle tycka om, o m en hel massa folk trängde in i mitt hem, plockade, tittade, undrade — och uttalade sina reflektioner så ogeneradt o m både mig och mitt rum, som o m jag varit en höna, och mitt hem en bosshög! T y det var hvad publiken gjorde här. På läktaren blef jag så förtjust i två små japaneserskor, som med benen i kors målade svarta streck på hvita dukar och bjöd ut ' et för en krona, ja, så förtjust blef jag, att jag inte kunde hålla mig längre, utan måste få reda på » hur allt det här gick till ». 1897 ändå aldrig så ohöflig som ett ohöfligt fruntimmer, nota bene mot ett fruntimmer — för öfrigt begriper jag inte, hvarför folk ska ' vara ohöfliga alls?? Men det blir ett kapitel för sig det —. Allt nog — den här herrn såg riktigt snäll ut, och snäll var han, ty han bet mig inte alls, utan svarade både hyggligt och höfligt.
Gabriella var förtjust. Hon hade så sällan fått tillfälle att lemna sin ö, att hvarje den obetydligaste utfart fröjdade henne och betraktades såsom ett slags epok i hennes stilla lif. Erika hade väl ofta tänkt att göra någon förändring i deras enslighet; men alla förslag till umgänge med städerna strandade gemenligen mot hennes egen olust att utvidga den trånga krets, hvarvid hon blifvit van. Det fanns ock en fin känsla eller kanske blott och bart ett instinktartadt intryck, som afhöll Erika att träda i närmare beröring med menniskorna. Hon visste att de alla, om slöjan en gång föll, skulle med afsky och förakt draga sig ifrån Gabriella, den enda för hvilken en sådan uppoffring kom i fråga – och hvad var då vunnet? Skulle ej den stackars flickan i denna händelse känna en smärta mera, den obekantskapen med verlden kunnat bespara henne! Men å andra sidan var det ej rätt att låta detta unga, lifliga sinne förgäfves längta efter den minsta förändring. ”Jag vill tänka derpå,” sade Erika till sig sjelf eller till sin man; ”vi måste skaffa Gabriella någon passande förströelse.” Och så tillkom, att börja med, en och annan lustfärd, hvaribland den närvarande äfven räknades. ”Hvad jag är glad!” jublade den unga flickan och hoppade som en liten sylf mellan toftorna. ”Du var riktigt snäll, pappa, som lät mig komma ut och pröfva din nya båt. Den klyfver böljorna så raskt att jag har min lust och glädje att bara se på den.” ”Men vill du ej se att jag gjort ett litet tält åt dig?” sade Anton och visade på ett uppspändt segel, inom hvars skydd åtskilliga kuddar och täcken lågo i ordning. ”Åh jo, söta Anton, visst ser jag på det också! Der ska Erika och jag sitta, när solen kommer och skiner hetast på oss. Men nu är det roligast att vara uppe. Se, Erika, hafvet blänker så vackert och klart, som vår stora spegel i gästkammarn. Det är präktigt. Jag vet icke hvarföre vi icke många gånger förut rest med pappa på skälskytteri – men så vilja vi hädanefter ta skadan igen.”
Län mgtte, sadan den nu utgår, till en del indeld och kill m de! contant, sä bibehällaS och pä ordinarie Scatm upföras, hwarigenom siickelige ämnsrr framdeles till denna Syssla kunna erhällas, ssW rm nästan omöjligen wid förenämnde trägna tjenst syneS kunna winnås, om lönen skulle wid nu wara: oe inr mchaswarens asgäng för Efterträdaren nedsättas till der belopp af I§o N:dr» hwarM den blifwik saststäld. StatS-Utfkottet, till bwars »klätandc detta ämne blifwit remitteradt, får harwid meddela den uplySning, arr Läns BokhallaretjensternL biifwis inrättade är 0779 genom Kongl. Mefwet as den 9 Nrwember samma ärLönen för Läns Bokhållaren i Stockholms Län faststäldeS da, lika som för de fleste öfrige, till iso R:dr, dock saarr der inheldte LanvsContoirs Skrifware löner funnos, skulle de till Läns Bokhållarens asiöning snwändas och han undfå M? ttaden i contant. Dä Kongl. KaiMrar-Collegium skullej werkstad la löne-regleriugen, ansäg Collegium dew af Läns Bokhällarena, hwaridland den i Stockholms Län äfwerr war, hwilka undfingo rndeiLke Lands-Csntoirs Skrifware löner, som pä alla ställen der de bestar äro lika sch utgörs gg h R:dr. ester kconorvärdi, icke böra unds fä, någon contant fyllnad, emedan den indeldte lönen, ansägö efter söcwandling och Markegång fullt upgä till ivo R:dr; Och della blsf genom Kongl. Brefwet as den n Januarn I?8r af Kongl. M«j:t i näder faststäldt och gillaLt.
1 flere tusental strömär, när någon af do idéer anfallés, hvilka så att ma sedan dess årligen unga danska män och säga uppbära hela hennes lif. Som en lejoninna kvinnor till dessa, folket allt kärare vordna kämpar hon då för sin sak. Och en hvar, skolor. Trettio år ha gått, sedan olyckans daman eller kvinna, som af varmt och ärligt gar nedslogQ Danmarks friska mod; mer än en hjärta ägnat sitt lif och sin kraft åt folkhög» folkhögskolegeneration » har sedan (J-rundtvigs skolans oeh folkupplysningens stora sak, vet af första tal på Skamlingsbanken besökt ungerfarenhet, hvad det vill säga att kämpa mot domsskolans salar; och alltjämt komina de unsmåsinne, förtal och afund. gas skaror till de ställen, där deras föräldrar Mången har i fru Schröder sett en kvinna rönt så kraftig inverkan för lifvet. af mera » gammaldags * åsikter, enär hennes % verksamhet ägnats hemmet, det mindre privat; eller det stora skolhemmet. Hennes fordrar på kvinnan är den, att hon först och främsi skall väl fylla den speciella bestämmelse, som kvinnligheten ålägger henne: vara god maka, moder, tjäuarinna, uppfostrarinna samt i kraft just af sina kvinnliga egenskaper vara mannens sanna hjälp och stöd i råd och dåd. Men hon är på samma gång genomträngd af många af de idéer, hvilka förfäktas af » kvinnosakens » förkämpar. Hon känner t. ex. starkt ansvar gent emot sina döttrar; ty hon anser, att en moder begått ett brott, om hon uppfostrar sin dotter att bli » sin mans dyrbaraste lyxartikel »; hon vill, att denna dotter skall bli en nyttig medlem af samhället, och därför skall hon i tid lära sig arbeta; hon skall få utveckla alla sina anlag, vare sig dessa ligga ät det praktiska, intellektuela eller estetiska. Dessa sina åsikter har hon själf förverkligat, ty hennes döttrar hafva ett eller annat ar måst såsom tjänarinnor vistas i goda hem: » man blir aldrig en god husmoder, utan att n i a n verkligen förstår en tjänares ställning, » brukar hon säga. Men dessa hennes döttrar äro dessutom väl hemmastadda i musik och sång, teckning m. fl. talanger, som känneteckna den bildade kvinnan.
Wi inse nogsamt att I, sedan I med berömlig beredwillighet "bkstätt Ost och Riket med förstock pä den päbudne "krigsgärden samt Län pä särskilde hypothequer, icke "kunnen af Egen fond åstadkomma särdeles betydlig "summa, utan att stelfwe upmga Lchi och derföre utfärda Edre Obligationer; men denne utwäg, daWi "och Riket äro i yttersta behof, alt af Eder under"ftödjas och förenämnde säkerhet derföre ställes, lären "I och finna desto tjenligare, som den kan förenäs "med indragning af de i rörelsen gwarwarande Riks» "gäldssedlar, hwilka, sedan BancoSedelstocken blif. "-vit förökad med den ä Creditivet r Lsianguen lyf, "tade summa, tillika med betalningen för der Silf, "wer, som i subsidier tillkommit och Banquen inlöst, "nu mera aro för rörelsen öfwerflödige." "StatsWerkets Obligationer till Eder blifwa "ställde pä fem ar, och BanquenS Realisations O 7bliga, Den i 3 November. 925 "bligatkoner emottagas af Oss och Kronan såsom "Banco specie. I följe deraf, och om Edre O "bligalivner för uplänen äfwen ställas pä den hos "Eder wanliga Länetid af fem är emot fem procents "ärlig rama, med förklarande i Annoncen om up"kagningen af desse Län, att I ansen den delen af "RiksgäldSfedlarne för specie, hwilken eljest wid "Sedlarnes realiserande utfaller i Banquens Obliga"tioner pä ro är med 4 procents intresse; sä bör "denna omständighet bidraga dertill, att Riksgälds "sedlar i synnerhet ivarda Eder i Län meddeldte. "Genom desse Sedlars realiserande erhållen I ersättning för de Län, hwariped I emedlertid biträdt "Oss och Kronan, eller bistän
Preste-Slåndet den 25 Borgare-Slåndet den 25 Bonde-Ståndet den 29 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse i fråga om meddelandet af bestämd föreskrift_, huruledes förmyndare bör ansvara för ränta å myndlings capital. (Lag-Utsk. ' S. A. K. Rikets Ständer Lafva inhemtat, hurusom skiljaktiga åsigter hos Domare ega rum i 1 frågan om tiden när omyndiges besparda räntemedel böra förvandlas till hufvudstol och ny ränta derå beräknas, i thy, att några Domare velat af stadgandet om förmyndares skyldighet, att hvart tredje år afgifva sluten räkning öfver sin förvaltning, draga den slutsats, att ränta endast hvart tredje år borde läggas lill hufvudstolen, sedan utgifterne för myndlingens behof blifvit aldragne, men andre åter ansett, alt förmyndare -borde, efter tre månaders förlopp ifrån hvarje års slut, lägga de besparade ränlorne till capitalet, för att derefter ansvara för ny ränta derå. Och sorn det, å ena sidan, icke hör antagas, att förmyndare ej förr, än efter hvart tredje års slut, skulle med säkerhet vara i tillfälle att göra fruktbart det öfverskott, som den omyndiges årliga inkomster kunna lemna, men det, å den andra sidan, ej heller bör undgå uppmärksamhet, att det är svårt oell ofta omöjligt för förmyr lare, att, i samma nion ränta och afgäld småningom inflyta, genast uts .ta medlen på säker hand till vinnande af ny ränta, samt att han ej k m anses skyldig att förränta inkomsterue utan afseende på de utgifter ian, under årets lopp, för myndlingen kan få att bestrida; hafva Rikets Ständer ansett trenne månader efter hvarje års slut utgöra ett behöfligt, men också tillräckligt rådrum för förmyndare, att göra fruktbart öfverskottet på den omyndiges årliga inkomster; och få på sådan grund Rikets Ständer hos E. K. M. i underd. föreslå, alt såsom förklaring öfver 22 Cap. 4 §.
kunna leda till menligt uppehåll vid hastigt påkommet behof af utbetalning utaf i fråga varande medel, den utväg stått öppen att hafva af deni enviss för detta ändamål anordnad summa i Ränteriet innestående; äfvensom, på sätt här ofvan är anfördt, Landshöfdingen vägrat att efterkomma det af behörig embetsmyndighet för Kronans räkning gjorde påstående om återlefverering till Landtränteriet af varande behållning; ty och då Landshöfdingen i nu anmärkte delar svårare felat i embetets utöfning, än att felaktigheten endast med penningeböter umgällas finge, pröfvade Kongl. Majit, med ändring af öfverklagade utslaget, rättvist att jemlikt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken döma Landshöfdingen att under en tid af tre månader mista sitt embete såsom Landshöfdinge; hvaremot i fråga om hans skyldighet att erlägga ränta å en del af i fråga varande medel, äfvensom hvad anginge dels Advokatfiskalsembetets fullföljda talan emot Landskamererare!! och Landssekreteraren, dels ock desse sistnämndes underdåniga klagan, Kongl. Majit funné skäl icke vara å någondera sidan anförde, som kunde verka till ändring i Kammarrättens utslag. 143 I den nådeansökning, hvarmed Landshöfdingen sedermera till Kongl. Maj:t inkom, nekade han sig väl icke hafva felat; men han ville ådagalägga, att han felat, utan att veta det. Han tillräknade sig derjemte såsom ett fel att i sina underdåniga besvär ej tillfyllestgörande hafva vederlagt ett af Kammarrättens domskäl, hvarpå han fann mycken vigt hafva blifvit lagd och hvarpå han trodde det nådiga Utslaget hufvudsakligen stödja sig, nemligen att han ansetts hafva den 9 December 1845 afgifvit redogörelse för den honom åliggande förvaltning, och såsom följd deraf jemväl blifvit ansedd skyldig att då redovisa för de kontanta medel, som hos honom innestodo. Han anmärker derföre, att han den 9 Dec. 1845 icke hade afgifvit någon redovisning.
N-.o 11, j föreskrifter böra taga sin början den i instundande Martii, Revisorer och Suppleanter för Vällofl. Borgare-Ståndet ej vid förra Riksdagen blifvit valde, dels, att Directionen vid förstbemäldte Contoir, ansett nödigt, det en Suppleant i stället för Herr Et M. Leffler, hvilken i egenskap af Riksdags-Full mägtig vistas häri Stockholm, kuude varda utsedd till deltagande i Contoirets styrelse, om och enär förfall för Ståndets ordinarie Ledamot i Directionen skulle kunna uppstå; hvilket Banco-Utskottet härigenom skolat hos Vällofl. Borgare-Ståndet tillkännagifva, med anhållan: 1:0 Att anstalt varder fogad, det en Revisor och en Suppleant för LåneContoiret i Götheborg samt en Revisor och en Suppleant för LåneContoiret i Malmö, till deltagande i Revisions-förrättningarne den t instundande Martii, utses, och derom erhålla tidiga underrättelser. 3:0 Att, derest Vällofl. Ståndet så lämpligt pröfvar, en Suppleant i Götheborgs Låne-Cöntoirs-Direction, uti Herr E. M. Lefflers ställe, under nu påstående Riksdag, må tillförordnas; och Bancc-Ut skottets Betänkande. N:o 11, 3:o Atl Banco-Utskotlet kunde af Ståndets Beslut och åtgärder i dessä hänseenden, erhålla kännedom, för ätt genom Banco-Fullmägtige låta Directionerne deraf undfå del; helst som Vällofh Ståndet år i8a3, beslutat, att dess Revisorer böra, af Directionen å hvartdera stället, till förra tillingarne serskildt inkallas. (Se Borgare-Ståndets Protoöoll den io och 12 December 1828. §. §:ne 4 & Stock holm den 22 Januarii 1829, Nro i 2. B ane o-Vt skot tets Betänkande.
A t t de kvinnor, hvilka först inraides i fattigvirdsstyrelsenin, slriille käiina sig en smiila besvikna i sina förviiiltiiiiigar, det Kr visserligen icke alls otroligt. X e n denna känsla skulle endast kiiniia frainkallas diiraf, a t t de funne fattigv&amp;~dsstyrelsei.iia icke vara hvad de borde vara. Eller med andra ord: tt de diii. koiistatei~ade bri ster, livilka kunde afhjälpas - i väsentlig miii just genom deras eget arbete. För niin del är jag också fiillt öfvertygad, att invaljandet af kviiinor i fattigvårdsst,yrelserna skalle blifva den bästa drift ' jäder för en viilbehöflig reform af vår fattigvård i åtskilliga riktningar. Men - säger inaii - clet gagn kvinnan kan göra i deri offentliga fattigviirdeiis tjänst, det kan Iion lika viil göra p8 fr-i~uilbig7zetens väg. Nej, med förlof! Det kan hon icke. Hvad ar det i själfva verket, man begär af henne? J o - siiger man - Iion skall iitöfva tillsyn öfver de fattiga; därtill Hr hon alldeles sarskildt lämpad. Men, skall derina tillsyn iitöfvss i deii oflentliga fattigvårdens tjänst, så lär den vii1 nappeligen Iriiiiila undgå att blifva en kontroll öfver fattigv&amp;rdsmyridiglieterna.s satt att handliafvs den of ' fentliga fattigvården. På frivillighetens väg af enskilde iitö fvad kontroll öf vei off entligix myndigheters sätt att sköta siria plikter, brukar (lock jiist ej af dylika myndigheter mottagas nied särskild tacksamhet. Jag iindrar ock storligen, hiiru det skiille g i.
Skrifvelse, N:o 82. sition angående Statsverkets tillstånd och behof föreslagit, kunna beräknas till R:dr 13,500,000: — 2:o. Postmedlen. I likhet med hvad Eders Kongl. Maj:t i nåder föreslagit, och oaktadt Rikets Ständer beslutat, att rekommendationsafgiften vid sluten rekommendation skall nedsättas från 35 till 24 öre, hafva Rikets Ständer ansett, att postmedlen, hvilka år 1864 uppgått till 2,200,000 R:dr och äro afsedda att uteslutande användas för Postverkets stat och omkostnader, må så väl bland inkomster som utgifter uppföras till R:dr 2,000,000: — 3:o. Stämpelpappers-afgiften. Denna afgift har under åren 1861—1863 i medeltal lemnat en årlig inkomst af 1,699,713 R:dr; och då i afseende å samma afgifts utgörande några väsendtliga förändringar vid innevarande Riksdag icke blifvit vidtagna, hafva Rikets Ständer, i öfverensstämmelse med hvad Eders Kongl. Maj:t föreslagit, upptagit densamma till . R:dr 1,600,000: — 4: o. Bränvinsbränning s-medlen. Bränvinstillverkningsafgiften, hvilken vid sednaste Riksdag beräknades till 8,400,000 R:dr, har under åren 1861—1863 i medeltal lemnat 9,115,000 R:dr, samt uppgått, enligt hvad Rikets Ständer inhemtat, år 1864 till 9,011,876 R:dr och år 1865 till 10,071,594 R:dr; och, ehuru Rikets Ständer icke bifallit Eders Kongl. Maj:ts förslag om denna afgifts höjande till 75 öre per kanna, under förutsättning af hvilken förhöjning inkomsten deraf blifvit af Eders Kongl.
Vid den af berörde förhållanden påkallade förändring af nu gällande tullbeslämmelser för bomulls-väfnader, som Utskottet funnit sig uppmanadt alt föreslå, har Utskottet, i afseende både å klassifikationen af ifrågavarande artiklar och å de lullsatser, som böra stadgas, hufvudsakligen följt det förslag, som Kongl. Maj:t vid 1847— 1848 årens riksdag afiät. Förändringen i tull-afgiflerna skall måhända för den, som icke tagit närmare kännedom om verkliga förhållandena, förefalla alltför genomgripande; men af de sakkunniga befarar Utskottet deremot ett motsatt omdöme, enär de föreslagna tull-satserna, i förhållande lill allmännast förekommande varu-slagens värde, snarare öfverän understiga det belopp, hvarmed den Jofliga handeln högst kail bestå i täflan med den olofliga, och hvarutöfver den inhemska industrien i tull-satsen icke eger något verkligt skydd. Hemställande Utskottet, att bilagde taxe-förslag, så till redaktion som tull-bestämmelser, för artikeln Bomulls-väfnader måtte godkännas. Uti ' Bevillnings-Vlskollets Betänkande, N:o 3. 65
Förhållandet är äfven enahanda med dem, som yttrat sig för Utsk:ts förslag; ty alla dessa hafva ansett formen lägga hinder i vägen. Man har nemi. sagt, att Gr. Anckarsvärd ej tillräckligt utredt, huru en sådan anstalt skall vara beskaffad. Detta tror jag dock vara nästan för mycket begärdt, ty för den enskilde blir det svårt, om icke omöjligt att framställa, huru en sådan inrättning skall tillvägabringas. För min del tror jag det enda sättet vara att öfverlemna hela saken till K. M. Dock tror jag att Gr. Anckarsvärd icke kan vinna sitt ändamål, med mindre än att en viss anslagssumma bestämmes. Jag skulle derföre vilja föreslå att R. o. Ad. beslutade ett anslag af 10,OUO rdr för att ställas till K. M:s disposition, för att på sätt K. M. finner lämpligast användas till aflönande af några professorer i de ktinskapsgrenar, som äro af väsendtligaste vigt för den högre och allmänna statsman nähild ningen. Då det nu lider till riksdagens snara slut, torde en återre - Den 25 J tl I i e. m 345 miss icke vara lämplig, hvarföre jag hemställer till R. o. Ad., huruvida icke motionen bör bilallas, med tillägg dertill att 10,000 rdr borde till K. M:s disposition anvisas, för att aflöna professorer i vissa läroämnen, som af K. Hr Skogman: Hvad inrättandet af offentliga föreläsningar i hufvudstaden vidkommer, har jag deremot ingenting att invända, och har ej begärt ordet för att på något sätt bestrida nyttan deraf. Min mening är endast att förklara för Hr v. Qvanten, som velat ålägga StatsUtsk:t att inkomma med yttrande i viss syftning, att StatsUtskit icke mottager några befallningar af en ledamot af något liiksSt., och jag tror icke att det kan mottaga några sådane ens från något Stånd. Hetta Hr v. Qvantens åläggande för Utsk:t har i min tanke en särdeles stor likhet med det uttryck Carl XI brukade begagna vid utfärdandet af sina förordningar.
Kamrar ne hafva just i Tryck fri. ”hetsmålen afskaffat Jury, och återlemnat ’’dem till Domstolarne. Det förundrar mig i sanning, huru exempel kunnat åberopas ifrån en tid, då Franska Kamrarne icke allenast blindt lydde en förhatlig Ministére, ilian till och med tyckas vid detta tillfälle hafva gått längre, än Ministéren sjelf vågat hoppas: en tid, som är tillräckligt stämplad genom införandet af Tidningscensuren, Hel jf) Bil till Constit. Viste Memorial N:o 51, geråns-Lagen o. d. Det bör tvärtom för oss just tjena1 till varning , att bemälte förändring blef tillvägabragt under en tid, som var så utmärkt för våld och obsrurantism. Dessutom skulle sjelfva den ofantliga skillnaden emellan rättegångssätt i Franska Cours roy ales och våra Hoj-Bäti er , göra förändringen ännu förderfligare hos oss , än den förmodligen varit i Frankrike, ty bär bomme rättegången att utföras skriftligen, inom lyckta dörrar ; då det i Frankrike deremot sker muntligen, inför en talrik menighet , hvars åsyn torde kunna inge Domrarne någon slags betänklighet att alltför inycket trotsa allmänna rättskänslan. Utom dessa allmänna skäl emot Tryckfrihetsmålens öfverlemnande till Domstolarnes handläggning, torde några särskilta kunna anföras emot bemälte måls uptagande, vare sig vid Under-Domstol eller vid HofRätf. Mot UnclerDomstolars behörighet anför Motionairen sjelf, pag. 48 : personalens fåtalighet, och elen större möjligheten af inflytelse pä mera underordnade Domare och man torde kunna tillägga, äfven det mindre anspråket på erforderlig bildning och kunskaper. Och mot Tryckfrihetsmålens uptagande vid Jlof-Rätt, såsom första Instance, sy - Bil. lill Constit.