Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
» Du vill inte ha ' mig med, Betty, du skäms för mig? » » Visst inte, » protesterade hon med fuktiga ögon, » visst inte, tvärtom, gärna — bara — bara — » » Bara jag hade pengar? » » Bara du kunde vara med som alla de andra, som — deras like, » sade hon med sväfvande röst. Det for en ljusning öfver hans ansikte. » Eäcka hundra kronor? » frågade han tveksamt. » Det räcker till fyra utfärder, men hvar i all da ' r har du fått dem ifrån? » » Erik skickade dem från Amerika. » » Hvem är ' Erik? » » Min kompanjon i Chicago, » svarade Janne, i det färgen steg honom upp i kinderna. » Men, Janne, är det rätt att kasta bort dina pengar på sådant? » » Det ska ' du inte lägga vid dig, Betty lilla, laga bara du, att jag kommer med, » sade Janne med sitt breda, godmodiga leende. » Se så, nu ha ' vi pratat nog, nu måste vi ta ' ihop med festklädningen, » och därmed satte sig den långa Janne vid symaskinen och sydde ihop den ena vaden efter den andra med täta, starka stygn och så rakt, som om han sytt efter lineal. Och Janne kom med, uppsträckt i välsittande, mörkblå kläder och mjuk filthatt, hvilken klädde honom förträffligt. » Hvem är den där unge mannen? » frågade brukspatron Holmerz, en af deltagarne i utfärden, » den där, som står och pratar med pastor Sjöberg, han i mörkblå kläderna? Hvilket präktigt utseende den karlen har. » » Hvad ' för slag — präktigt? » skrek den förvå- nade notarien Sandgren. » Präktigt — just det. Se på den pannan och de där intelligenta ögonen, och hakan sedan, hvilken kraft, hvilken energi 1 Hvem är det? » » Hvem det är? » skrattade notarien. » Har ni aldrig hört, » och han sänkte rösten, » har ni aldrig hört talas om den där fattiglappen, som äter nådebröd hos fru Bogren, han, som är så godt som idiot? » Holmerz mätte notarien med en tviflande blick, ryckte på axlarna och gick därpå bort till pastor Sjöberg för att blifva presenterad för » idioten ».
Något sådant riskerar man ej, då fria associationer af å ena sidan arbetare, å andra sidan arbetsgif-vare, sjelfva reglera sitt inbördes förhållande; ty dessa känna hvarje detalj i den lokala industrins alla förutsättningar och vil-kor. Man kan ej invända, att i senare fallet arbetsklassen städse skall förblifva den underlägsna och att man till dess skydd allt-så måste äga en ekonomiskt reglerande lagstiftning; ty det engelska systemet, hvilket ju är raka motsatsen till det tyBka, bevisar, att man å denna väg åtminstone hunnit längre och tillförsäkrat arbetarne större fördelar och större säkerhet än annorstädep, för att nu ej tala om den själfkänsla som framkallas af och åtföljer den själfförvärfvade ställningen. Men i Tyskland har man ju till och med förbjudit arbetarne att bilda sådana föreningar, hvilka med samfäld kraft kunna uppträda likstälda med arbetsgifvarne. Ett enda exempel torde vara tillräckligt att visa, hur invecklad en dylik fråga kan vara, hur många olika hänsyn därvidlag måste beaktas och hur lätt arbetarens eget intresse kan skadas, där afsigten är att gagna. Vi välja frågan om en inter-nationel normalarbetsdag. Denna fråga innebär lika många Banitära och moraliska som ekonomiska moment, hvilka måste vägas mot hvarandra, på samma gång som alla erkänna, att den nationella konkurrensen fordrar en internationel öfverenskommelse, om man öfver hufvud taget skall komma till ett resultat. För staten måste det naturligtvis vara i högsta grad makt-påliggande, att slägtet ej försämras eller förderfvas till följd af en kanhända under flera generationer försiggåendo öfveransträngning af individen. Vår tids arbetsfördelning gör i &amp; jälfva verket arbetet mera förslappande, i vissa fall väl rent af förfäande, emedan det fattas afvexling; derför käunes äfven hvarje timme öfver det » normala » mycket mera ansträngande nu än på den tiden, d&amp; arbetet erbjöd större afvexling. Men dessutom hafva qvionor och barn blifvit indragna i fabrikseller grufarbetet, och man får ej glömma, att om redan » barnet är mannens fader », 9&amp; är återigen barnets qvalitet beroende af moderns.
Hafvets djup tilltog här hastigt. Djurlifvet på hafsbottnen var rikt, bland annat på stora sjöstjernor och ophiurider. Enligt resplanen ville jag härifrån ånga rätt öster ut mot de Nysibiriska öarna för att se till, om man ej skulle möta land på denna väg. Den 20 och 21 gick det temligen obehindradt fram i denna riktning bland spridd drif-is, som var gröfre och mindre sönderfrätt än den vi träffat på vestra sidan om Taimur-landet. Några mycket stora isflakar förekommo äfven, men inga isberg. För öfrigt följ des vi åter af en så stark dimma, att vi endast kunde se isfält och isstycken i fartygets omedelbara granskap. Förutom Lestris-arter och kryckjor såg man nu äfven alkor, en fogel som nästan saknas i Kara-hafvet. Johannesen trodde, att dessa foglars härvaro skulle bevisa, att hafvet ej fullständigt tillfryser om vintern, emedan det ej vore antagligt, att alkorna höst och vår skulle flyga öfver det tillfrusna Kara-hafvet för att här borta uppsöka sin föda och sina häckningsställen. Natten till den 22 ångade vi genom temligen tät is. Hela dagen var fortfarande en så stark dimma rådande, att man ej kunde se isfältens utsträckning i fartygets omgifning. Mot middagen nödgades vi der Ophiurid från hafvet norr om Kap Tscheljuskin. Ophiacantha bidentata Retz. 1 1/3 af nat. storl. för taga en mera sydlig kurs. Då vi ej heller i denna riktning kunde komma fram, lade vi, i afvaktan på klart väder, bi vid en större isflak, tills det på eftermiddagen åter lättade något, så att vi kunde fortsätta färden. Men det varade endast en kort stund, innan dimman å nyo blef så tät, att man, såsom sjömännen säga, kunde skära den med knif. Det var nu tydligen fara värdt, att Vega under en fortsatt påmåfå-segling uti den islabyrint, hvari vi intrasslat oss, skulle kunna råka ut för samma öde, som drabbade Tegetthoff.
Maj 1801 uttryckligen stadgade, att käranden alltid skall vara skyldig att sitt exemplar emot lösen uttaga, samt denna föreskrift så myckat heldre syntes vara med god ordning öfverensstämmande, som den person, hvilken uttagit Stämning å en annan och genast borde för kärande Part i målet anses, äfven enligt 12 Gap. Rättegångs-Balken ovilkorligen vore pligtig att sjelf eller genom' ombud inför Rätten tillstädeskomma, för att må-] let antingen fullfölja eller afstå, samt Eferr Karn-’ mar-Junkaren och Protocolls-Secreteraren för dess del ansåg allt hvad inför en Domstol anfördes, böra i Protocollet intagas: alltså och då icke allenast hvarje till en Domstol instämdt måL alltid borde till Parternas säkerhet och efterrättelse i Domstolens Protocoil behörigen antecknas, ehvad käranden det samma afstår eller fullföljer, utan äfven Domstolen i hvarje mål meddela - 13en 2 g Maj. dela ett med inträffande ot rständigheter enligt utlåtande, hvilket åter desto heldre borde af käranden utlösas, som i annat fall Kongl. Majit och Kronan äfven skulle komma att sakna den inkomst som för Charta Sigillata borde erläggas; ty funné Herr Karn mar-Junkaren och ProtocollsSecreteraren sig icke äga skäl tillstyrka någon ändring uti hvad ofvannämnde Expeditions Taxa stadgar, angående kärande Parters skyldighet, att vid alla tillfällen utlösa ett exemplar af Domstolens i målet meddeldta beslut. I fråga om lösen vid Bouppteckningars inlemnande, instämde Herr Kammar-Junkaren och Protocolls-Secreteraren i det yttrande Utskottets pluralitet afgifvit. Herr Borgmästaren Gezelius förklarade sig till alla delar instämma uti Herr Kammar-Junkareri Lagerheims utlåtande ; Herr Borgmästaren, Häradshöfdingen Barthelsson åter anförde:
Hon fruktade njutningslystnaden i samband med ekonomisk osjälfständighet. »Detta blir den unga generationens olycka», sade hon ofta. »På den vägen skola de frestas att svika sina åsigter. Och därför skall jag förfölja denna svaghet ända in i råtthålen – ifall jag får lefva.» Hon skrifver i ett bref 1887: Jag känner att jag är underklass äfven när jag minst ser ut så; jag är rå af natur, af böjelse, af opposition emot hela fädernets och mödernets nedärfda embetsmannahögfärd, derför – när jag kommer tillhopa med menniskor som blott älska skönhet och harmoni – så är det något inom mig som reser sig. I själ och hjerta är jag demokrat. Om jag utan modifikationer skulle följa mina egna böjelser, så skulle jag vara mycket spartansk af mig; mina rum skulle se ut som klosterlika studerkammare. Men nu är det inte så. Jag har händighet att arrangera, och jag söker göra allt så prydligt, så mjukt och så inställsamt jag kan. Hvarför? Jag har färgsinne och allt det der. Jag afskyr lyx, och ändå skulle jag kunna omge mig med den, om jag hade råd. Det är en liten inkonseqvens, som jag ler åt sjelf. – Jag hatar att höra sidenet frasa på min egen kropp – och jag bär det ändå. Jag har ett sådant behof att göra det behagligt för dem jag håller af.» Hon skulle icke varit en konstnärsnatur och icke häller kvinna ifall hon saknat nämnda »inkonsekvens». Att det icke var råheten i och för sig, som drog Ernst Ahlgren till folket och för henne stälde dess lifsförhållanden i ett så vackert ljus, behöfver väl knapt sägas. Det var naturligheten, sundheten och enkelheten, det var framför allt arbetslifvets härlighet, som grep henne. Ty hon älskade arbetet ej blott emedan det gaf lifvets bröd, nej, som själfva lifvets bröd. Arbetet var för henne den stora, allvarliga uppfostraren till en äkta lifsglädje. Hon har förhärligat arbetet öfverallt, men ingenstädes så som i Fru Marianne, en bok som hon diktat mindre till kärlekens än till arbetskärlekens ära.
Hr von Hohenhausen: Då, ehuru begäran här blifvit framställd, att dessa 3:ne punkter måtte särskildt föredragas, discussionen likväl tagit sitt lopp öfver alla 3, så skall äfven jag, då detta kanske äfven kan vara lämpligare, följa samma väg. Jag instämmer då först med dem, som ansett, att ett anslag för sti - 232 Den 7 December e. m. pemlier åt seminarister är öfverflödigt, hvaremot jag, på sätt äfven föreg:de talare här yrkat, tror att löneförhöjning bör äga rum för lärarepersonalen vid institutet för de döfstumme. Hvad åter vidkommer frågan om ett anslag för en undervisningsanstalt för blinda, sä tror jag, i motsats emot en annan talare, hvilken yrkat att dermed skulle uppskjutas, mycket skäl vara att densamma bifalla. Jag stöder mig dervid icke blott pä den af 3:ne RiksSt. i detta ämne beslutade återremiss, utan äfven på det beslut, hvilket, om jag icke är oriktigt underrättad, BondeSt. skulle hafva fattat i denna fråga, och som skulle innebära bifall lill motionärens förslag. Om så är förhållandet, att detta Stånd icke inskränkt sig att, i likhet med det II. Utsk., blott behjerta denna sak, utan äfven låtit den, i hvad på detsamma beror, gå i verkställighet, så kan jag icke neka, att ju icke detta hos mig bidra ger lill en böjelse att söka medverka till denna i min tanka så rättvisa och behölliga anstalt. Att frågan om den ifrågasatte inrättningen icke eller är sä alldeles oundersökt, torde bäst synas af den pro memoria, som Directionen öfver institutet för döfstumma afgifvit, och hvaruti upplyses, att K. M. täckts i nåder anvisa en local, den K. M. vore sinnad att för detta ändamål upplåta. För min del kan jag icke inse annat, än att det antal af 12 elever, som vid den ifrågasatta inrättningen skulle njuta undervisning, är ganska tillräckligt, enär dessa, dä de återvända till sine hemorter, kunna med sina kunskaper gagna, icke blott de, som varit blindfödde, ulan äfven de, hvilka framdeles hafva den olyckan att förlora sin syn.
N:o 223,224- 543 'pröfva HofRättens dom eller utslag, bör inom 'fjorton dagar, ifrån det han HofRättens tillstånd erhållit, gifva in stämpladt papper till 'handlingarne, som skola till Konungen från 'HofRätten insändas, och inom en månad, ef'ter det samma Revisions-sökande blifvit bevil'jadt, inleverera lösen och stämpladt papper till 'Protocollen, enligt dell requisitum, parten å'ligger att i HofRättens Cancellie uttaga; om 'hvilket allt HofRätten, då Revisions-sökandet 'beviljas, hör parterne påminna. Och skall 'den part, som detta försummar, hafva förlo'rat sin talan i saken, och stånde då vid HofRättens dom eller utslag.” Rikets Ständer framhärda etc. JV:0 22 f Uppl. o. godk. hos Ridd. och Adeln d. 9 Nov. 1829. Preste-Ståndet d. 9 Borgare-Ståndet d. 10 Bonde-Ståndet d. 11 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse angående beviljad belöning till Ekenmarkska Slagteri för af densamma införda förbättringar i Väfnadskonsten. S. A. K. Genom framställningar, gjorda vid innevarande Riksdag, har Rikets Ständers uppmärksamhet blifvit fästad å de af Fabriksidkare!! J. E. 144 Exp. Utsh. Förslag till und. Shrifv. N:o 224» Ekenmark, dess Brorshustru och Systrar visade nitiska bemödanden, att, så väl medelst från trycket Utgifnä äfllandlingar, som genom personligen, under resor i de flesta Rikets Bro vincer, lemnad Undervisning, bland Allmänheten sprida kunskap öm de af dem uppfunna förbättringar i väfnädskonsten; uti hvilket afseende jemväl är vordet föreslaget, att nämnde personer måtte, på uppgifvet sätt, belönas, helst de för oniförmälda företag skola uppoffrat deras tillgångar och således befinna sig i saknad af andra medel till utkomst, än deras arbetsförmåga. Efter inhemtande af nödiga upplysningar i detta ämne, hafva R.
När Konungen lemnar Rikssalen, beledsagas Man af Ridderskapet och Adeln, hvarefter de öfriga Stånden i ofvan föreskrifna ordning afträda. §. 27. l:o. Propositionen, angående StatsVerkets tillstånd och behof, hvaraf Slånden hvartdera ett exemplar til/ställes, öfver lemne Konungen antingen vid det tillfälle, da Riksdag, enligt föregående §. öppnas, eller å Rikssalen annan dag, der Honom så godt synes, eller ock omedelbart till Riksens Ständers Slals-Utskott, inom fjorton dagar md Lagtima Riksdag, och inom en manad vid Urtima, efter dess öppnande. Riksdagens början räknas alltid från den dag, då berörde Proposition af Riksens Ständer eller nämnda Utskott emottagen blifvit. Och söm Riksens Ständer, jemlikt Regerings-Formens 53 §., ej äga, att i Konungens öfvervaro något besluta, må ingen rådplägning härom å Rikssalen hållas. ken Kronprinsen och de öfrige Kongl. Prinsarne hafva sina platser. Dernäst intage, framför alla andra, de tvänne Stats-' Ministrarne deras rum, och förhålles i öfrigt enligt det ceremoniel, Konungen later för tillfället utfärda. Härefter före Konungen Sjelf eller, der Konungen är frånvarande, eller Han så för godt finner, Stats-Ministern för utrikes ärendena ordet till Riksens Ständer, och late dem afhöra berättelsen om hvad sedan sista Riksdag uti Rikets Styrelse sig tilldragit. Landtmarskalken och Talmännen träde sedermera inför Konungen och framföre, i Ståndens namn, deras underdåniga vördnad. När Konungen lemnar rikssalen, beledsagas Han af Ridderskapet och Adeln, hvarefter de öfriga Stånden i ofvan föreskrifna ordning afträda. §. 28. l:o.
Kommissions-landtmätare jemte deras enkor och barn, å Riksgälds-kontoret anvisa ett årligt belopp af 8,800 R:dr, fastat det vilkor, att Exp e (lilio ns-Ut sko t te is Forsla;/ till und. Skrifvelse, N:o 155. 341 utbetalningen af ofvanberörde anslag icke beräknades och vidtoge förr än frän och med det är, hvarunder meranämnde serskilda pensions-inrättning af E. K. M:t förklarades vara i det skick, att densamma ansåges kunna, utan behof af vidare statsbidrag, än det ifrågavarande, uppfylla de med inrättningen afsedda ändamål, men berörde vilkor icke ännu blifvit fullgjordt, hafva Rikets Ständer, som tillika fästat afseende å de ifrågasatta dryga utgifter till arfvoden åt tjenstemännen vid Civilstatens pensions-inrättning för förvaltningen af ifrågavarande serskilda pensionsfond, icke funnit skäl att Jemna bifall till hvad E. K. M:t uti Dess högstberörda skrifvelse behagat föreslå, men dock medgifva, att det vid sistlidne riksdag beviljade årliga anslag, 8,800 Riksdaler, lill en serskild fond för pensionering af Rorgmästare i rikets städer, utom Stockholm, samt Kominisions-landtmätare jemte deras enkor och barn, må, på sätt och under de af Rikets Ständer då fastställde, bär ofvan omförmälde, vilkor, fortfarande förblifva till E. K. M:ts nådiga disposition. Hvilket Rikets Ständer fa, såsom svar i ämnet hos E. K. M:t i underdånighet anmäla. Rikets Ständer framhärda etc. Stockholm den 13 Augusti 1851. 342 Expeditions-Utskottets Förslag lill and. Skrifvelse, A.-o lof). Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 12 Äng. 1851.
Jag hemställer derföre om icke rättast vore att Ridd.Utsk. undersökte om och hvilka handlingar böra från Riddarhusets archiv öfverflyltas till Riks-Archivet samt med anmälan härom till Ståndet inkomma. §. 37. Lemnades utan anmärkning. §. 38. Gr. Lagerbjelke: Ingalunda kan jag linna någon nytta af borttagandet utaf nuvande stadgande, att Ridd.-Sekret. skall i allmänhet befordra Riddarhusets bästa; tvärtom tror jag, att många olägenheter kunna häraf npstå. Dessutom är det gifvet, att i en instruktion alla möjliga fall, der något är att åtgöra, icke kunna nptagas, och vid sådane på förband oförutsedde fall kan då detta stadgande tjena såsom fullmakt hvaremot jag icke kan se, att någon vinst af detta stadgandes uteslutande ur §:n är att hämta, utan anhåller jag, alt det måtte få qvarstå. Hr von Hartmansdorff: Jag förenar mig med den siste värde talaren, men önskar, att den föreskrift, som nn afser Ridd.- Sekrel. allena måtte ställas så, att hon gäller icke endast honom utan äfven Riddarhusets öfrige tjenstemän. I annat fall kunde de sednare anse sig från samma skyldighet undantagne. §. 39. Frih. Palmstjerna: Jag kan icke inse, hvarföre Utsk. föreslagit inflickandet af ordet ”lösörepersedlar” i st. f. ”allt annat af hvad namn det vara må,” ordet lösörepersedlar är väl icke så vackert, att det derföre bör antagas, och dessutom synas mig orden: ”allt annat af hvad namn det vara må,” inbegripa mera än ordet lösörepersedlar. §. 40. Hr von Hartmansdorff: Jag inser icke något skäl, att borttaga det gamla stadgandet. Sålänge genealogier felas, bör Ridd.- Sekret. ej mindre än Kanslisterne fullgöra det åliggande, instruktionen gifvit dem, och under hvilket de undfått sina tjenster. Då flere genealogier icke behöfvas, är tiden inne för denna skyldighets Lemnades ulan anmärkning. § 24. Hr von Hartmansdorff:
Denna åtgärd har likväl vanligen ej varit Vidtagen förr, ån under sednare hälften af Riksdagen, då det* i brist af tid, Varit omöjligt* att Uppläsa alla inkommande handlingar; men under första hälften af Riksdagen, har man brukat upplåsa dem i ett Sammanhang Då anstalten likväl för skyndsamheten af ärenderfias behandling in Pleno är förmonlig, kan jag ej annat ån instämma Uti hvad Herr Riben sålunda yttrat. Herr Cederschjöld. Pehr Giiftaf: Hg an håller att Utskottens Betånkanden måtte vid förslå föredragningen till hela sin vidd upplåsas* enligt Grundlagens bokstafliga föreskrift. Snarare skulle jag vilja medgifva* att endast sammandraget kunde vid målets slutliga afgörande upplåsas. Örn nemligen vid första föredragningen endast ett sammandrag skulle Upplåsas* så måste den tidsutdrägt sorn detta sammandrags författande fordrar, nödvändigt Vålla, atf mångå mål skulle hos oss förekomma en Fleni - Riddi 0. dd, Proi. 1, B, Den 26 Felmari!. åag senare, än i de andra Stånden, och vi så~ ledes derigenom sjelfva öka anledningarne till den obehagliga omständighet, sorn så ofta plär inträffa, att då ett mål slutligen skall afgöras, och man långe och vål deröfver ordat, man omsider erhåller den upplysning, att målet redan blifvit af tre Stånd afgjordt. Då deremot målet för andra gången, eller till afgörande förekommer, hafva alla de, som derom vilja yttra sig, haft tillfälle att i Canzliet deraf taga kännedom, och skulle således blotta sammandragets uppläsande då kunna snarare göra tillfyllest. Herr Riben: Den upplysning Herr Rid darhussekreterare n behagat lemna, att den anstallt jag föreslagit, fordom ej vidtagits förr, ån närmare Riksdagens slut, år alldeles enlig med förhållandet; men har sådant kunnat lagligen •ke under Riksdagens sednare hälft, måtte det också lika lagligen kunna införas nu vid dess början; hvaraf jag också tror, att en ingalunda onyttig tids besparing skulle uppkomma.
Det är på sådan grund jag vågar tillstyrka, alt beslut måtte först fattas, huruvida publicitet vid öfverläggningarne bör äga rum under de vilkor, hvilka särskilt komma att bestämmas. Derefter kan man, vid återremissen, lemna RiddarhusUtskottet updrag, att inkomma med nytt förslag till reglementarisk ordning i anledning af de gjorde anmärkningarne. Herr Tham, TVolrath: Om RiddarhusUtskottets Memorial skulle behandlas lika med andra UtskottsBetänkanden, det vill säga, att det ej med förändringar finge antagas, utan ovilkorligen måste återremitteras, skulle jag blott framställa några få anmärkningar. Men då jag tror, att det kan med förändringar afgöras, anhåller jag få uppehålla Ridderskapet och Adeln med något vidlyftigare anförande. Jag fäster mig först vid sjelfva saken, eller publiciteten. Det har här blifvit yttradt mera än en gång, att Ridderskapet och Adeln ägt många privilegier, och att Ståndet eftergifvit dem. Men ännu återstår oss ett, det att såsom ett Den 3 Februari i f. ra. 33 ett RiksSlånd. bevara fäderneslandets väl och Grundlagens vidmakthållande. Om vi värdigt skola uppfylla detta kall, så hörer äfven dertill, att vi böra utbreda den upplysning vi kunna äga. Det är på denna grund jag tror, att publicitetens medgifvande bör blifva en pligt för oss, likväl med sådane reglor, att inga oordningar och oskick må kunna äga rum. Jag fäster mig derföre gerna vid den af Utskottet gjorde framställning, att den må blifva ett medgifvande, men icke en rättighet, och alt den må anses såsom ett medgifvande af Ridderskapet och Adeln i mån af rum och omständigheter.
Intet särdeles öfvervägande synes äga rum, huruvidt det varit möjligt att undanrödja anledningarna till för handen varande vådor, utan att i stället hafva stadnat uti ännu större; Ringa uppmärksamhet har sannolikt blifvit fästad på det nödtvång hvari Styrelsen varit försatt, att gynna importen af Säd för att förekomma hungersnöd, att icke motsätta sig import af andra varor, för politiska fördelar skull, som verkligen ernåtts. Frälsta medborgares tacksamhet vittnar dock i tysthet, att den förra åtgärden icke var skadlig för alla. Ett vunnet Konungarike vittnar om klokheten af den sednare. Bland flera talande bevis, att i administrativa fall, bekymmersamma förhållanden ofta inses, utan att annorledes än i loppet af tiden och efter hand kunna afhjelpas, må det tillåtas mig anföra blott ett: Rikets Ständer samlades vid ingången af Mars månad: nödvändigheten att förskjuta medel till uppköp af inhemsk Stid synfes allmänt erkänd: motioner derom väcktes genast af flera värda Ledamöter inom detta Riksstånd, och snart äro 4 månader förflutna, utan att ännu någon påföljd ägt rum. 572 Örn 2 g ffnm. Jag utbeder mig nu att i största korthet få föija den egentliga delen av ämnet, som handlar om botemedel emot förlägenhet en. Jag erinrar härvid å nyo vördsamt, att inskränkt rådrum och ämnets vidd icke medgifva en planmässig behandling deraf vid detta tillfälle: må det tills vidare unnas mig att, blott i strödda delar, upptaga hvad mig härvid förekommit: Botemedlen indelas i 2:ne slag, ständiga medel och provisionella mede!. Om den värde Ledamoten såsotn allmän regel hade anfört, att vilkoret för förlägenhetens successiva och varaktiga häfvande vore en fullständig förbättring af de vidtagna administrativa åtgärderna, som befunnos hafva dén vållat, så skulle jag af allt hjerta med honojn hafva instämt; men då han, utan någon inskränkning, anser förbättring nödig utaf de hittills vidtagna administrativa åtgärderna, må han åtmindstone tillåta mig, att med upprigtighet uttrycka mina tvifvelsmål om användbarheten eller nyttan eller möjligheten i utförandet af en del utaf dem han i stället uppgifvit.