Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
gå till 65,800 3v:br, lifroäl, meb affeenbe å be för öfrigt förefomne ounb? gängliga behof, hvartill öfabc andag erforbrao och font i jemförelfe till bet ifrågamaranbe äro af natur och beffaffenhet att företräbeomi» böra fyllaé, l)>oar? emot mcb ©arnifonö?ti(löfningen ännu någon tib möjligen (Fulle funna upp? fFjuta», i SFåber finna ben bertill crforbcrliga fodnabett blott i anbra. rummet od) inom coluntncn bera anmälas.” ”döib nt) reglering cd) organifation mcb f ron?'Pririfen$ J?ufar?9vcgimcntc har ett tillöfning i 'Perfoneflå 0tatcit uppfommit af contant 2,661: 39. — hvaremot 268 tunnor fpanmål in natura blifmit befparba :'r 5 9l:br tunnan, 1,340: —• — od) åtcrftår fåfebcé fjor tillöfning i bet l>'ta 1,321: 39. — font Svifctö 0tänbcr nu lära anroifa.” ”Uti bett nt)a 0tat, font för SBcrmlanbS Sält?jägarc?9?egimente blifmit fadftädb, mifar fig ett behof af tillöfning af 30 tunnor fpanmål imber lötterna, forn falebc» mib ben nya 0tatS?regleringen böra iafttagaS.” ”Så tillgångarne för benna 0tat icfe ntebgifmit att ändå lön för £()cfcn till bet belopp, forn (Fäligen fyncé honom böra tillfomma; få od) enär taffecn? be å tjenftgöringen benna Sl)ef är närmad att jemföra meb Sljcfen för Sif?
punkt innebära dylika visioner ingenting öfverraskande eller oförklarligt. Trovärdiga berättelser om sådana finnas i mängd, och Rydberg var blott en af de många stora och ryktbara personligheter, som på detta sätt trott sig hafva fått uppenbarelser. * Åren 1876 — 78 höll Rydberg offentliga föreläsningar i Göteborg. Till dessa beredde han sig alltid med yttersta omsorg, bl. a. genom att nedskrifva hvarje ord han skulle säga och genom att noga genomläsa sitt koncept. Auditoriet hade således ej att frukta några ofrivilliga pauser hos föreläsaren eller några stammande försök att återtaga en förlorad tråd i framställningen. Men en gång — sannolikt på våren 1878 — • öfverraskades dessa föreläsningars åhörare af att se mannen i katedern för några ögonblick komma af sig. Orsaken till denna händelse blef aldrig bekant för en större allmänhet. Men enskilda vänner erhöllo af Rydberg själf förklaring på det skedda. Då han vid nämnda tillfälle en gång blickade ut i föreläsningsrummet, tyckte han sig se en syn, som kom honom att glömma allt annat i världen: för hans ögon tedde sig lifs lefvande hans moder. Hon befann sig invid en i salen närvarande ung kvinna, med hvilken Rydberg några få gånger sammanträffat i den familj, där lian under största delen af sin Göteborgstid betraktades och behandlades som medlem. Om min hågkomst ej sviker, plägade Rydberg, då han med mig talade om denna vision, tillägga, att gestalten hade genom någon särskild åtbörd ledt uppmärksamheten på den unga kvinna, som ej långt därefter blef hans trolofvade och sedermera hans hustru. I min samling af Eydbergiana har jag funnit ett stycke af en tidning för den 16 Maj 1878. Under rubriken Viktor Rydberg om visioner berättas där, att denne ett par veckor förut hade slutat den serie offentliga föreläsningar som han hållit i Göteborg — i hvilka föreläsningar redogjorts för bl.
Och sorn Utskottet inhämtat, att alla dessa gåldenårer i mer eller mindre mon åro stadde i gäldbundna eller knappa omständigheter, och orsaken till den uteblifna betalningen deruti måste sökas; och då det synes Utskottet vara en till ytterlighet drifven stränghet, att nu utur Matrikeln afföra de inskrifna döttrarne, hvilka icke sjelfve kunnat bevaka 8in rätt, har Utskottet trott sig böra hemställa, att desse må vid pensionsrättigheten bibehållas; men att lärn pliga åtgärder måge vidtagas af Direetionen, för att indrifva dessa fordringar, hvarvid Utskottet dock tillstyrker, att derest någon gäldenär skulle vägra att sin skuld erkänna, och densamma i mon af sina tillgångar betala, den StiftsFröken, 3i8 Ven 18 Auguitii e\ m. Ven 20 Augusti e. m. 319 för hvilken betalning således icke erhålles, niå utur matrikeln åffbräs. På enahanda grund hemställer äfven Utskottet i afseende på N:o 35, hvarföre full betalning nu blifvit erbuden, att de inskrifne döttrarna måge uti StiftsMatrikeln med deras närvarande ordningsrlumror qvarstå. å) De fordringar, för hvilka ränta hitintills blifvit betald, ehuru gäldenärerne icke magtat att liqvidera capitalerne. Sådaue fordringar äro N:ris 22 och 5i. Jemte det Utskottet, då gäldenärerne synas hafva fullgjort i^llt hvad i deras förmåga stått, hemställer, att de inskrifna döttrarne måge vid deras pensionsrätt bibehållas, har Utskottet trott tillåtelse böra lemnäs gäldenärerne, att få behålla capitalerne med vilkor, att räntorne ordentligen betalas.
Frågan om halten af ett folks sedlighet är under alla förhållanden, synnerligast vid jemförelsen emellan tvenne icke aflägsna tidskiften, af den mest grannlaga art, och låter sig svårligen afgöra efter någon fullt tillförlitlig måttstock. Den enda arithmetiska grund, som i detta afseende kan hafva någon giltighet, är att hemta från hrottmålsstatistiken, men äfven denna måste man med varsamhet använda, för att icke löpa fara att vilseledas; ty enstaka företeelser, som uppenbara sig endast eller nästan uteslutande inom antalet af den lösa befolkningen, innebära icke något bevis om skaplynnet hos den egentliga kärnan af folket. 7 Anledning erbjuder sig emedlertid icke att mildra det omdöme, sorn härom i föregående femårs-berättelser uttalats. Vid jemförelse af förhållanderna under år 1850, det sista för hvilket Herr Justitie-Stats-Ministerns underdåniga berättelser angående civila rättegångsärender och brottmål äro i tryck tillgänglige, med förhållanderna under de 6 sisla åren som sednaste femårs-berättelser omfatta, ådagalägges, att antalet af lagbrott, för hvilka perso ner blifvit sak fällde i delta Län, förhållit sig sålunda: a) Brott emot person och äganderätt. 1841—1843 i medeltal 738. 1844—1846 » 1,123. 1850 1,208. * b) Ofverträdelser af Politioch Ekonomi-för fattningar. 1841—1843 i medeltal 913. 1844 —1846 » 2,239. 1850 1,969. och har antalet sakfällde, jemförelsevis med folkmängden, förhållit sig 1841—1843 i medeltal såsom 1 till 106. 1844-—1846 » » » 49. 1850 » » , 57.
— Alltså och då jag hyser det varmaste intresse för denna saks framgång, emedan jag, som några och 30 år tjent vid indelta arméen, varit i tillfälle att se, med hvilka utkomstbekymmer åtminstone de lägre graderna af dess officerskorps hafva att kämpa, kan jag icke annat än känna mig tacksam derföre, att vid denna riksdag K. M. framlagt för I!. 8t:r ett förslag i denna riktning. — Jag hade verkligen vid början af denna riksdag trott, att man skulle, under loppet af densamma, komma att erhålla en tillfredsställande lösning deraf; men nu återstår endast att i detta afs:de hoppas på en blifvande riksdag, då jag är förvissad frågan kommer att återuptagas. — Jag anser att man helt och hållet bör tillräkna StatsUtsk:t det beslut, som i denna fråga blifvit af de 3:ne öfriga Stånden fattadt; och jag vågar påstå detta, då jag känner, att äfven dessa Stånd äro lifvade af mycket intresse för indelta arméen, oaktadt man af omnämnde beslut kanske skulle kunna anse sig ega skäl att sluta till motsatsen Dessutom anser jag mig icke begå något misstag, då jag yttrar den öfvertygelse, att, ifall frågan varit fullständigt utredd, äfven StatsUtsk:t fattat ett annat beslut. I öfverensstämmelse med hvad jag nu yttrat, anhåller jag hos Hr Gr:n o. Landtm, om propos. på bifall till hvad K. M. i ämnet föreslagit. Hr Tornerhjelm, Rudolf: Då indelta arméen är en perla i Sveriges försvarsverk, bör hvar och en, som älskar sitt fädernesland, egna sin synnerliga omsorg åt denna dyrbara institution. Ar efter annat har här yrkats på omreglering af denna armée, af det s. k. indelningsverket. Detta har skett af helt olika motiver. En del har yrkat på en upskattning och total förändring, för alt sålunda komma i tillfälle att så småningom för Statens räkning tillskansa sig indelningsverket samt derefter sätta indelta alméen på kontanta löner. Likväl får jag för min del förklara, det jag aldrig kommer att biträda en sådan åsigt. En upskattning åter i den form, K.
Jag tror likväl, att dessa 95,000 R:dr kunna beräknas på annat sätt, om man nemi. tager i betraktande hvad som efter författms uphörande verkligen blifvit förtulladt. Att för det nårvar:de klandra Regeringen för hvad hon beslutat för framtiden, är väl mindre lämpligt och detta klander kunde alltså blifvit inställdt, intilldess sig visat, att Regeringens afsigt med dess beslut misslyckats, ehuru jag hoppas och tror att delta icke ens kommer i fråga. Om jag icke misstager mig lärer det väl icke vara så beklagansvärd! med köpingen Döderhultsvik som den siste talaren omnämt. Jag har anledn. tro, att han icke behöfver föra sina trädvaror landvågen till Calmar utan att de ganska väl kunna lastas i Döderhultsvik, och i alla fall får jag bekänna att jag icke kan inse, hvad detta har att göra med saltuplagen. Jag anser således och är öfvertygad om, att Riddarhusets pluralitet skall deri instämma, att om än välment, den gjorda motionen och det derpå byggda utlåt, icke förtjenar något bifall. Till någon tröst, om jag vågar erbjuda den åt Hr von Hartmansdorff, som så ifrigt kämpat emot jernvägarne, må jag hafva uplyst honom, att om någon jernväg funnits emellan Stockholm och Götheborg, hade åtminstone den fördelen vunnits, att salt kunnat föras hit till hufvudstaden lill sänkning i de höga priserne. Såsom jag hoppas skall denna uplysning framdeles minska det allvarliga motstånd Hr von Hartmansdorff hittills ansett sig böra mot jernvägarne göra. Hr Prytz: Som Hr von Hartmansdorff påbördat mig yttranden dem jag icke haft, får jag anhålla att få återuprepa mina ord. Jag sade nemi. att K. M. från Corn.Collini efter Handels-Societ:s hörande infordrat utlåt., huruvida åtgärder mot saltbristen borde vidtagas, och att det alltså syntes mig olämpligt att besvära K. M. med någon underd. skrifvelse i ämnet då det redan vore föremål för Regeringens omtanka. Deremot sade jag alldeles icke, att det vore onödigt att besvära Regeringen med önskningar i mål dem Regeringen sjelf skulle påtänka.
N:o 58. 17 ling, med afseende å den minskning af skogarne i Riket, sorn redan uppkommit, samt det nästan skoglösa tillstånd, som visade sig på åtskillige orter, fästat uppmärksamhet på nödvändigheten att vidtaga åtgärder till förekommande af total skogsbrist; och som den med hvarje år ökade ångbåtsflottan, enligt motionärens förmenande, i icke ringa mån bidrager till »skogsförödelse,” har motionären föreslagit, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om utfärdande af en författning, hvarigenom stadgades, att för alla Svenska ångfartyg skall till bränsle användas stenkol i stället för ved. Utskottet har tagit frågan i öfvervägande, men då stenkol numera begagnas för flere ångfartyg, och detta förhållande utan tvifvel blifver ännu mera allmänt, i den mon vederbörande rederier vinna erfarenhet om företrädet af detta eldnings-ämnes användande för ifrågavarande ändamål; anser Utskottet sig, utan att ingå i bedömande af lämpligheten att uti förevarande speciela fall genom ett lagstadgande inskränka nyttjanderätten till en i allmänna handeln förekommande vara, böra hos Rikets Ständer vördsamligen hemställa, att förevarande motion må lemnäs utan afseende. Stockholm deu 20 Februari 1854. Aok. till Exp.-Utsk. den 23 Febr. 1854 kl. 1 e. ni. Betänkande i anledning af väckt motion, angående vissa af heliofvet påkallade Bergsförfattningars skyndsamma utfärdande. Hedervärda Bonde-Ståndet har till Utskottets utlåtande öfverlemnat en af Riksdagsfullmäktigen Nils Nilsson från 'Wermland väckt motion, hvari blifvit anfördt, att, oaktadt tretio år snart förflutit sedan första förslaget till en omarbetning af Bergsförfattningarne, genom Regeringens åtgärd, framkallades, samt alla auktoriteter blifvit hörde och i anledning deraf förändringar verkställde, sakuades likväl ännu de hufvudsakligaste af dessa författningar, nemligen Grufve Bih. lill R. St. Bet. A:o SS. och Hytte-stadgarne samt Hammarsmedsoch Jernvräkeri-ordningarne; och som kändt vore att Kongl.
I afseende på indrifningen af hvad, som i afbetalning å merberörde fordringar, kunde hädanefter erhållas, hafva Fullmäglige hos Utskottet hemställt, huruvida icke dermed borde äfven framdeles, jemlikt hitintills gällande föreskrifter, förfaras samt Disconternas slutliga utredning sålunda, genom uppgörandet af accord med gäldenärerne, i möjligaste måtto beredas. Utskottet har genomgått förleckningarne öfver de af Götha Cana!-Bolags och Malmö f. d. Disconter meddelade lån, som nu blifvit till afskrifning föreslagna, uti hvilka förteckningar hvarje sådant lån är serskildt upptaget samt de förhållanden uppgifna, i följd hvaraf det ansetts kunna afskrifvas. På sätt Fullmäglige jemväl anmält, hafva visserligen icke alla de vilkor och förbehåll, hvarunder dyhka afskrilningar, enligt Rikets sist församlade Ständers beslut, skulle få af Fullmäglige medgifvas, inträffat i afseende på ett och annat af omförmälde lån. Vid den anställda granskningen af dessa förteckningar och deri uppgifna förhållanden, har Utskottet likväl icke funnit någon anledning till den förmodan, att ifrågavarande lånefordringars fortsatta upptagande i Disconternes räkenskaper och vidlagandet af ytterligare åtgärder för fullständigt utredande och bestyrkande af alla serskilda härvid förekommande omständigheter, skulle leda till någon egentlig fördel för Discont-verken eller bereda någon af Fullmäglige icke beräknad tillgång för afbetalningen å dessa Verks nuvarande skulder till Rikets Ständers Bank. Vid sådant förhållande och med hufvudsakligt afseende å den framställning härom, Fullmäglige, under hvilkas omedelbara styrelse och inseende
Den af Riksdagsfullmäktige Gabriel Andersson och Auders Olofsson väckta motion har blifvit af Heder varda Bondeståndet remitterad ti I Lag-Utskottet, men derifrån, jemte Utskottets Utlåtande N:o 2, till bemälde Stånd återlemnad, hvaiom underiättelse meddelats öfrige Riks-stånden; hvarefter, enligt till Lag-Utskottet ankomne Protokolls-utdrag, motionen blifvit hos Högloft. Ridöerskapet och Adeln ansedd tillhöra Bankooch Lag-Utskottens gemensamma behandling, af Högvördige Presteständet remitterad tili Banko-Utskottet sunt af Vallofl. Borgareståndet och Hedervärda Bondeståndet till Lag-Utskottet återremitterad. De öfrige nu ifrågavarande rnptionerne hafva blifvit remitterade till Banko-Utskottet. Bankooch Lay-l (sköttens Betänkande, N:o /. ;> Och hafva' Bankooch Lag-Utskotten sammanträdt, för att gemensamt handlägga samtlige rnotionerne, hvilka Utskotten förehaft till pröfning i ett sammanhang, och meddela nu deröfver sitt utlåtande. Beträffande således först Herrar Bergmans och Norms motioner, öfver hvilka, såsom afseende förändring i de vilkor, hvarunder nuvarande Privatbanker blifvit oktrojerade, Utskotten velat i främsta rummet yttra sig; så få Utskotten till en början erinra, hurusom vid 1844 — 1845 årens Riksdag, efter det olika meningar uppstått, huruvida Privatbankerne borde bibehållas vid deras dittills åtnjutna rättighet att utgifva egna kreditsedlar, eller denna rättighet borde antingen alldeles upphöra eller åtminstone inskränkas till sedlar å högre valörer, de förenade Bankooch Lag-Utskotten ansågo sig böra välja en medelväg, i det de löreslogo, att privatbankerna måtte få bibehålla rättigheten att utgifva egna kreditsedlar; men att minsta valören å dessa sedlar borde bestämmas till sex riksdaler 32 s k i!— lingar banko, motsvarande två riksdaler 24 skillingar silfver.
Hr Mannerskantz, Garl Axel: lifter min åsigt bör man 1 främsta rummet betrakta icke blott dess närmaste omedelbara verkan, utan fast hellre ett förslags egentliga syfte, och de konsequenser, hvartill detsamma måste föranleda, och då spårar man i det nu framställda ett nytt symptom af en lara, som håller på att stiga upp, nemi. derigenom, att då man nu vill på aila vägar försöka att förvandla Riksbanken till vinstgifvande affärsbank i stor skala, man dervid tyckes förgäta att bankens första och väsendtligaste funktion dock är af helt annan heskafTenhel. Det är en sanning att det ganska väl hehöfdes att här funnes en stor Statsbank, som hade ett tillräckligt stort kapital lör att betjena den trafikerande allmänheten i alla rigtningar der densamma behöfver förlag — och särdeles den internationella rörelsen skulle hafva stor nytta af en stark dylik anstalt. Men det är dock att märka om riksbanken, att den i främsta rummet är och måste vara en vexelbank — som har den ytterst vigtiga bestämmelsen att i landet upprätthålla ett fast myntvärde. Detta stora hufvudändamål vore det högst farligt att lemna ur sigte, ty annars kan det hända att riksbanken icke alltid skulle kunna uppfylla sin ovilkorliga främsta skyldighet att alltid med silfver inlösa sina sedlar, och brister banken deri, då löranledes deraf en vådlig rubbning i alla förut bestående eganderätts-förhållanden, och derföre måste man sorgfälligt undvika att taga något steg, än så litet, som kan leda till ett sådant slut. Om ilen nu ifrågasatta rättigheten att mottaga enskilda banksedlar i Riksbanken skulle lemnäs, borde bestämmandet af vilkoret! derföre icke heller helt och hållet öfverlämnäs åt Fulltruge, utan alla föreskrifter härför anser jag böra tydligen bestämmas och insättas bland stadgarne i bankens reglemente, så att ingen fara för godtycklig behandling må uppstå, hvarigenom för allmänheten stor osäkerhet skulle föranledas och mången enskild banks kredit kunna störas.
— Päminnom osi Rikets tilständ wid Konrcng den Tolftes döv. Landet war lemnadt i ödesmål, och misiwäzt öfwer hela Riket, folkmängden förswunnen igenom kriget och härjande pest. Landet utarmat pä penninge-tilgängar til den höjd at mpnttecken til i öres rvärde borde rexresenterL i Daler Sunt, handel och näringar nedlagde och utan hjelp. — Riket blef icke desto mindre efter fredsslutet räddat och frälst igenom kloke, mogne, rädige mäns omtanka och behjertenhet, och Ridderskapetö och Adelns xlviI-xier ej kullstörtade — twärtom de blefwo under den derpå följande fria Rcgements-för fattning af den dä utkorade npe Regenten högtidligen tillika med de andre Ständens, stadfästade med atta fyra Ståndens enhälliga bifall. Ena - Enahanda förhållande har warit under de irenne derpäföljande Konungars Regementstid .— men aldramest under Konung den tredjes Regering. Denne Konung innehade är i7"/L uti z dagar den mest oinskränkta enwaldsmagt. Sädant oagtadt wille han såsom en rois Regent, med fullkomligaste kännedom af Stats-kunffapen ej allenast lemna Ridderffapets och Adelns l'rivil^isr til deras fulla innehall owidrörde, utan ock i den npa Regeringsform han ost ätergaf, bekräftade. Det säges at upoffringar til Rikets räddning böra göras af Ridderskapets och Adelns rrlviisxier, men wi känna ej de andra Standens tankar i den delen. Den winst Riket kan deraf göra i ögnablicket, dä den fordras, blir säkerligen högst obetpdelig, om icke opäräknelig; men til Ständets förswagande fullkomligt bidragande. Hwartil ännu kommer, at sädant försakande torde kunna utmärka en mindre agtning för de nädebewisningar, hwarmed Rikets store Konungar, första Ständet uti Rikskroppen frän uräldriga tider omfattat.
Deras vänners farhågor att dessa »båda diktarhufvuden och diktarhjärtan» skulle intrassla sig i alla slags praktiska svårigheter besannades icke: de lefde klokt efter sina tillgångar, och ingenderas fantasi hade några dyrbara nycker. Slutligen hindrades de genom själfva storheten och styrkan i sin kärlek att nöta ut den genom öfverspändhet eller dualistisk egoism. Deras samlif fylldes genom gemensamma andliga intressen, framför allt intresset för alla mänsklighetens stora frågor. Dessutom voro båda så helt konstnärer, att de förstodo och vårdade hvarandras behof af ensamhet, liksom så helt ömma i sin kärlek att ingendera – vare sig för sina egna diktarintressen eller för sitt eget kärleksbehof – själfviskt förbrukade den andras tid och krafter. Deras första mål var Pisa, dit de reste öfver Paris och Avignon. Vid Vaucluse och Petrarcas källa bar Browning sin hustru öfver den grunda, klargröna strömmen till en tronliknande klippa midt i vattnet, hvilket sålunda för andra gången blandade sitt stilla sorl med en diktares kärleksord. I Pisa blef Elisabeth Barrett Browning ej blott »friskare utan förvandlad». De lefde där i den fullkomligaste ensamhet, utan annat umgänge än domen och Campo Santo, Vasari och minnena från Byrons och Shelleys vistelse där. Hon skildrar deras lif på följande sätt: Pisa är fullt af ro och skönhet och omgifvet af purpurskiftande kullar, hvilka locka oss djupare in i landet. Här är molnfri, solig himmel och vårlikt väder. Vi göra dagliga promenader, under hvilka guldgula oranger titta ned på en öfver murarna. När jag är trött sitter jag på en sten och betraktar ödlorna och bergen, den klara lilla sjön och pinjeskogen Mitt hufvud går rundt af lycka – jag, som aldrig varit lycklig förr i mitt lif! Roberts geni är intet i jämförelse med hans personlighet, hans mer än kvinnliga ömhet, hans outtröttliga godhet, hans stundliga sträfvan efter den högsta fullkomning. Hans temperament, hans hvardagslynne, hans sätt – allt är fullkomligt! Hvar timme binder mig fastare till honom. Han kan tala visdom om allt mellan himmel och jord och dessemellan visa ett ständigt godt lynne och en munterhet full af tokeri
Jag har ej funnit mig öfvertygad af den vederläggning Herr Tham lemnat å mine anmärkningar om orättvisan deraf, att Jordbruket ensamt skulle fylla den brist, •om i bevillningen kan uppkomma. Först får jag nämna, i likhet med Friherre Boije, att jag ej tror, det afskaffandet af Minimi-tabellen skulle åstadkomma någon brist. Jag har fullt förtroende till Svenska Menighetens osvikeliga rättskänsla, och edsvurne Comitéers vilja, att uppskatta hvarje jordfläck till sitt råtta värde; jag tror alltså, det beskattningen icke skulle lemna någon brist; men, i händelse en sådan skulle uppstå, kommer riktigheten af min satts att pröfva». Herr Tham har supponerat ett Minimum redan vara satt för Nårings-idkare med flere. Han har lagt till grund, att Bevillningsutskottet påräknat ett visst Minimum af hvarje Corporation, i anseende till det värde, sorn af den åge», i vara eller arbetskraft. Men jag hemställer, huru Utskottet möjligtvis kunnat rått uppgöra denna fördelning, då man ej känner jordens nuvarande värde annorlunda, ån i följd af en existerande Minimi-tabell, som hindrar detta värde, att på papperet sånka sig efter verkeliga förhållandet. Är det för högt beråknadt, relativt till de öfrige skattdragande corporationer och personer, så bör det ju både nedsättas och localt jemkas, samt Den t fitlii /, m. •s i samma mån en högre afgift uppbåras af do öfrige skattskyldige. Sedan en jemlikhet sålunda år beredd, kan ju, i hSndelse af brist, en jemlik procent-förhöjning i alla afgifter, bereda fyllnaden. Om jorden, efter fri och sann värdering, ensam skulle fylla denna brist, så rättades ej den felaktiga paralellen, utan missförhållandet förblef detsamma, i det jorden med en högre procent måste återgifva, hvad den vann i nedsatt värde. Jag afstyrker alltså Minimi-tabellen, såsom orättvis. Herr Grefve Mörner har yttrat, att uti dess Lån inga klagomål försports öfver värderingarne. Lån har ett motsatt förhållande ägt rum.