Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sl. bestämt huru stor del af bancovinsten bör banken förbehållas eller annorledes användas. Först då veta vi hvad vi hafva att rätta oss efter, och jag tror ej alt sådant kommer att länge fördröja afgörande!, emedan, efter hvad ordföranden i BancoUtsk. meddelat mig, förslag till voter:s-propos:r lärer komma att redan i dag läggas på R. o. Ad:s bord. Hr Mannerskantz, Carl Axel: Jag vill blott an märka, alt detta betänk. N:o i 18 ej är det, hvaruti föreslås den summa, som skall anslås till faslighetsbelåning, ulan att delta förslag förekommer i betänk. N:o i iq; men då Hr von Hartmansdorff också begärt N:o t iq på bordet, intill dess voteringarne om bancovinstens användande blifvit afgjorda, så har jag ingenting att tillägga. Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. ansåg att BancoUtskrs utlåt. N:o t 18 borde hvila tills R. St. lättat sitt beslut, huruvida hela bancovinsten borde från banken afiemnas eller någon del deraf borde banken reserveras. Ropades ja. Enahanda beslut fattade R. o. Ad. äfven i afseende på BancoUtsk:s den i dennes på bordet lagda utlåt. N:o i tq, öfver åtskilliga anmärkntr vid Utsk:s betänk. N:o 84, i an* ledn. af väckta förslag till förändrade föreskrifter i afseende på bankens fastighetssamt skiftesoch odlings-lånerörelse.
Förhållandet är snarare, att kvinnan ofta ej hyser intresse för sitt arbete, emedan hon lönas orättvist, emedan mannen för samma arbete har dubbelt eller tredubbelt så stor lön som hon, emedan hon ej har någon utsikt till befordran, hon må för öfrigt sköta sitt arbete aldrig så väl och ordentligt, — och icke tvärtom, att hon ej kan avancera, ej kan lönas högre, emedan hon saknar ambition och intresse. Fröken Key borde förstå, att ingenting verkar så nedslående, så dödande på allt slags entusiasm, som att vara föremål för orättvisa och misstroende. Och på de flesta områden — glädjande undantag finnas ju lyckligtvis! — är den arbetande kvinnan, hon som måste försörja sig själf och som af en eller annan anledning ej kan beträda någon bland de af fröken Key föreslagna banorna, ännu i detta predikament. Jag har sett kvinnor — och jag har själf sett och känt dem, ej blott lyssnat på hvad deras arbetsgifvare säga, som då de börjat sin tjänst varit fulla af nit och intresse; men efter ett par år, sedan de märkt hurusom de ständigt blifvit tillbakasatta, hur unge män, hvilka icke ägt hälften af deras bildning och begåfning, »gått om» dem i tjänsten, ha de blifvit likgiltiga och skött sitt arbete just på detta automatiska sätt, som fröken Key anser typiskt för alla arbetande kvinnor. Det synes mig emellertid föga kärleksfullt af fröken Key, att på detta sätt förringa sina medsystrar, och härigenom förvärra deras redan förut ganska svåra ställning och underblåsa arbetsgifvarnes i alla händelser stora benägenhet att illa löna det kvinnliga arbetet. Att för öfrigt fröken Keys påstående att kvinnan i genomsnitt lämpar sig mindre bra än mannen för kontorsoch bankgöromål är riktigt, medgifves gärna. Kvinnan har i regel mera fantasi och lättrördare känsla än mannen samt därtill mindre kroppskrafter. Allt detta gör att arbetet måhända ställer sig svårare för henne än för mannen. Men å andra sidan kan ett dylikt regelbundet, prosaiskt arbete vara nyttigt och tuktande för den spelande kvinnliga fantasien; utfördt med ordning och plikttrohet kan det vara af en stor betydelse för kvinnans uppfostran. Detsamma gäller äfven studier och examina.
Man har sagt, att den är mer ett lif än en lära, men för ett visst lifs egendomliga skaplynne måste man kunna göra reda, åtminstone så vidt man fattar detta lif såsom mänskligt. Då nu kristendomen är ett sådant lif, så behöfver man ej vara allt för dogmrädd, om man också vill finna en sådan expression för den historiskt gifna kristendomen, den må vara ett uttryck för hvad profeten från Nazareth lärt eller icke. Ett sådant uttryck finna vi i satsen: o Xofos aafjÉ, |y s v sto. eller som det vanligen öfversattes: » Ordet vardt kött ». Ordets, Guds eviga världstankes inkarnation i Jesus af Nazareth, den må nu Vara sann eller falsk, är och förblifver ali historisk kristendoms innersta grundtanke. Detta är det som ' tillkommer en kristen världsåskådning — det må sedan fattas på olika sätt — utom hvad i allmänhet utmärker en personlig världsåskådning. Kristendom är icke med denna åskådning identisk, ehuru kristendomen är en art af henne. En världsåskådning kan sålunda erkännas såsom personlig, utan att vara kristen. Vidare kan ifrågasättas den vulgära te is mens identitet med personlig världsåskådning. Denna vulgära teism fattar Gud i analogi med människan i den bemärkelsen, att om Gud väl icke rent af har en mänsklig kropp, så har han dock ett själslif, som liknar människans icke blott i det afseendet, att det är personligt, utan äfven i det afseendet att det delar detta själslifs psykiska bestämningar, låt vara i potentierad form. Gud i och för sig och i hans förhållande till världen fattas då analogt med människans liknande förhållanden — t. ex. konstnärens till konstverket. De flesta anmärkningar mot den personliga världsåskådningen, som i våra dagar framställas, utgå just från den synpunkten, att den vore en dylik vulgär teism sådan den egentligen historiskt härleder sig från judendomen. Likasom kristendomen har judendomen sina stora förtjänster både om en personlig världsåskådnings utbildning och utbredning. Men den / orm, i hvilken den där fixeras, kan ingalunda erkännas såsom väsentlig för hvarje personlig världsuppfattning.5o 6 OLIKA VÄRLDSÅSKÅDNINGAR.
Derigenom att man skiljer domaren från denna uppbörd, bar man i och med detsamma förekommit nödvändigheten att controllera honom. Jag tror detta vara tillräckligt för att vederlägga de inkast, som blifvit emot min hemställan gjorda. Frih. Cederström: Mig synes, alt vi här öfverflödigt orda om en sak, som i sig sjelf är mycket klar. Det är nemi. klart, såsom Gr. Cronhjelm anmärkt, att om icke slämpladt papper verkligen bilägges handlingen, så blir argiften derför icke en eli.sigill.- bevillning, ulan en annan afgift. Jag afstvrker helt och hållet alt öfverlemna denna extraordinarie uppbörd åt kronofogdarne, som har nog att göra med den ordinarie, och tillstyrker bifall till betänk. Många ledamöter ropade på proposition. Gr. Spens, Jacob Melcher: Jag skall vara ganska kort, och tror mig endast på domarecorpsens vägnar, den jag tillhör, böra förklara, att den icke pä något vis kan finna sig missbelåten med Bevil!n.Utsk:s utlåt. Att conlroller på befattningar sökas, kan aldrig blifva sårande för dem, som innehafva dessa befattningar. Domarne hafva tillförene sjelfve varit ett slags controllanler öfver charteringen, i så målto, att dem ålegal att icke mottaga några handlingar, som ej varit behörigen charlerade. De hafva äfven haft räll att åtaga sig försäljningen, men aldrig varit dertill förpligtade. Vanligtvis har det icke eller varit domaren sjelf, som besörjt densamma omedelbart, utan han har uppdragit den åt någon annan person af sin omgifning. Skulle nu domaren, på sätt Frih. Oxenstjerna föreslagit, helt och hållet befrias frän charteringen vid domstolen, så skulle hau i stället få det större besväret med afgifvande af förteckningar lill kronofogden. Den hufvudsakligaste invändningen, som jag för öfrigt tror vara att göra emot detta förslag, är att denna statsintrad derigenom skulle helt och hållet förändra natur, och i st. att vara en ch.- slgill.afgift, förvandlas lill en bevillning. Jag tillstyrker derföre bifall ä Ulsk:s förslag.
Den 1 Augusti e. m. förekomma, så får jag erinra, alt skillnaden emellan 1827 och 1853 års författnrr beslår deri, alt enl. den förra fick jag köpa en del af elt hemman, men om della hemman sedermera ÖfvergiCli till en annan ägare och denne anslällde rättegång emot mig och sade: din andel i hemmanet är icke så stor att du är besuten derpå, måste jag, sedan nemi. detta blifvit styrkt, afträda hem* mansdelen till denne emot lösen. Jag har fierfalldiga gånger dömt i sådana frågor, och jag bekänner, alt det varit med beklämdt hjerta jag ålade personer, som tilläfventyrs nedlagt sin mannaålders hela kraft och sina hopsamlade kapilaler på denna hemmansdel, att afträda densamma emot löseskillingar, sorn efter hemmansdelens upskattning bestämdes. Att förekomma sådant är just ändamålet med 1853 års författn., hvilken stadgar, att innan lagfart å köp om en dylik hemmansdel beviljas, undersökning om besutenheten skall föregå. Den som köper en sådan hemmansdel vet således, att undersökning om besutenheten skall sko innan han å köpet erhåller lagfart, och sedan besutenheten blifvit styrkt kan han vara trygg att få behålla sin jord. Denna undersökning förrättas af nämnden, och numera kan icke inträffa hvad som skett före utfärdandet af 1853 års författn., nemi. att en vinningslysten hemmansägare afhänder mig min hemmansdel när jag har undersöknings-instrumentet i min hand. Enl. min åsigt innebär denna författn. en förmån för köparen, ty bans upmärksamhet är nu fästad på hvad han har att iakttaga, och han är för framtiden betryggad vid sin hemmansdel. Jag måste således förklara, att jag efter ganska mycken kai* fatring af 1853 års författn. håde vid förra och innev:de Riksdag icke kunnat komma till öfvertygelsen, att denna författn. åstad kommit någon skada. Emellertid har ett allmänt skrik om författn:s upbäfvande upkommit, och jemväl inom Utsk., ehuru de gjorda anmärknme både vid förra och innev:de Riksdag blifvit vederlagda.
Med ledning af dessa förslag, som Kammar-kollegium under den 14 Mars 185(5 algifvit. hade Kongl. Majit den 1(5 påföljde Maj i ämnet meddelat Nådigt beslut, i enlighet hvarmed Kollegium den 27 Oktober samma år utfärdat kungörelse om de nya jordeböckernäs upprättande, åtföljd af formulärer icke blott dertill utan önk till förvandlings uträkningar för omsättning och förenkling af räntor m. m. Tillika föreskrefs i sistnämnda kungörelse, att förvandlings-ulräkningarne, utvisande förhållandet vid 1856 års slut, borde före den lia Juli 1857 aflemnas utaf Härads-skrilvarne till vederbörande länsstyrelse, derefter granskas i Lands-kontoret och vid slutet af Januari månad 1858, jemte uppgift å de under år 1857 inträffade förändringar, insändas till Kammar-kollegii vidare pröfning, som borde icke blott med erforderlig noggranhel, utan ock med största dermed förenliga skyndsamhet, verkställas; att uträkningarne derefter, i den mån granskningen medhunnits, skulle fögderivis återskiekas lill Kongl.
Hr von Hohenhausen har ansett sockenstämma om hösten nödig, äfven derför att conimunerne då öfverenskomma om de reparationer å kyrkor och prestebol, hvilka påföljande vår böra företagas, och att man under mellantiderna kunde besparas från dessa tillfälliga sockenstämmor, sorn ofta utlysas blott såsom en följd af pastors antingen hugskott eller glömska att i rättan tid hafva påtänkt dem. Jag delar denna åsigt och instämmer i öfrigt, som jag redan sagt, med Frih. Cederström. Frih. Cederström: Jag beder att få fästa uppmärksamhet derå, att det icke går an att med hopp 0111 nytta antaga §:n med den bestämmelse, att endast en sockenstämma årligen skall hållas, nemi. i Maj eller Juni månad, emedan i denna författning förekommer den föreskrift, att det skall bero på pastor att vägra sockenstämma. Om nu icke sockenstämma bestämdt skall hållas i November, för att sätta kyrkoböckerna i ordning, så kan det hända, att en sockenstämma, ehuru angelägen den må vara, den tiden af året icke kommer att hållas. Man har anmärkt, alt då i 5 §:n talas ora en sockenstämma i Mars månad , så borde densamma upptagas i i §:n bland de ordinarie sockenstämmorna. Detta anser jag obetänksamt, emedan val af taxeringsmän icke kan komma att äga ruin i Mars utan i Maj månad; ty det är för det löpande uppbördsåret, som taxe ringsmännerr skola utses, och man skall väl icke samman blanda 2:ne års förrättningar; men vi äro ännu icke komne till 5 §:n. Jag skulle tro , alt då pastorsembetet ar berättigadt att vägra sockenstämma, med rättighet för den som densamma begärt, men icke erhållit, att sig deröfver besvära; så böra vi bestämma 2tne ordinarie sockenstämmor årligen. Orsaken hvarföre uti gällande författning bestämdes att sockenstämman om hösten skulle hållas i October månad, var den, att flyttningsliden inträffade den i October; men då den blifvit framflyttad till den October , så går det icke an att föreskrifva att sockenstämman skall hållas i October, emedan betygen om inflyttningarna icke kunna hinna komma pastorsembetet tillhanda på den korta tiden emellan den 24 och sista October.
Ledamöterna, hvilkas antal kommunen må bestämma, kunna väljas antingen å kommunalstämma eller inför ortens domstol, och bör anmälan derom efter valet göras hos Konungens Befallningshafvande och Domaren; 134 Motioner i Bonde-Ståndet 1862. 2:o vissa dagar torde böra bestämmas för deras sammanträde kort före hvarje ting, på det att parterna må utan särskild kallelse kunna , iakttaga inställelse ; och 3:o om man ej skulle vilja ålägga vitén för försummad inställelse, torde ena eller andra partens uteblifvande dock böra anses såsom försvårande. omständighet; hvadan underrättelse bör Domstolen meddelas; hvilka vid förliknings-sammanträdet närvarit eiler utebiifvit; äfven torde böra bestämmas: 4:o att den öfverenskommelse, som genom förlikning frivilligt träffas och af kommittéen bestyrkes, bör vara lika bindande, som hade laga dom åkommit; 5:o på det de tvistande ej må frukta gå hvarandra till mötes vid fråga om förlikning, torde äfven böra stadgas att de eftergifter och medgifvanden, som för sådant ändamål kunna göras, ej skola vara bindande i den händelse att förlikning ej träffas, utan målet måste af Domstolen afgöras. Stockholm den 19 November 1862. Å. W. Uhr, från Örebro län. Af A. W. Uhr från Örebro län, om aflätande af underdånig skrifvelse till Kongl. Maj.t med anhållan om tillsättande af en kommitté för uppgörande af förslag tilt ny instruktion för landtmäteristaten i riket, äfvensom i följd deraf nödige förändringar i gällande landtmäleriförfattning ar. Jordbruket utgör landets hufvudsakliga näring och det tillhör Statsmakterna att befrämja dess utveckling. Ej nog derföre att lämpliga lagar och förordningar föreskrifvas; hand måste äfven noga hållas öfver deras efterlefnad, om ändamålet skall vinnas. Motioner i Bonde-Ståndet 1862. N:o 95. 135 Skiftesverket liar ett stort inflytande på denna utveckling; deråt bör derföre mycken omsorg egnas. Den gällande Skiflesstadgan räknar en 55:årig tillvaro.
Jag har hittills vid undersökningen af denna medvetandets utveckling genom de olika skapelseteorierna alldeles lemnat åsido en del föreställningar, hvilka söka förklara hvarföre skapelsen skedde. Vi ledas öfver till dem af de anförda orden. I den ena bodde längtan, kärna, kärleken, detta band mellan det som är och icke är. Denna längtan genomströmmar hela skapelsen. "Den af Brahma frambragta elden önskade att vara mångfaldig och alstra"; vattnen likaså. Men denna längtan är ingenting annat än den abstrakt fattade enhetens, tankens nödvändiga fordran på en mångfaldig verld. Utan denna vore den ej till, den har sin verklighet endast i och genom mångfalden. Sjelf sättandet var från början och fortfar ännu såsom sådant i skapelsens allmänna längtan. Denna ursprungliga längtan åskådliggöres i gestalten af en qvinna. "Maja, som är Brahma's längtan, begär, är evig; förgänglig är hon, som utgör de lefvandes viljolust. Brahma i förening med Maja har frambragt verlden, i det Maja antog femtio gestalter.".41 Fråga vi huru denna föreställning uppstått, ligger svaret nära till hands. Ofvanföre sågo vi huru urvattnets alstrande förmåga antog benämningen moder, och dermed var qvinnogestalten färdig för föreställningen. Denna härkomst bevisas i en Upanishad genom dessa ord: Brahmamaja är ett haf med mäktiga vågor och väldiga strömmar; hon är lifvets fullhet och tillika den afgrund hvari allt sjunker ned, ett haf af ljus, skugga och mörker, de lefvande vältra sig så länge i dess hvirflar, som de veta sig söndrade från den ande, hvilken sätter allt i rörelse. Hon framstår således här såsom det första, hvarifrån allt utgår, såsom moder till skapelsen. Och detta är äfven uttaladt. "Förr än allt skapadt var Maja; i henne var dunkelhet, i hvilken begäret hvilar. Brahma var fördjupad i längtan".42 Vi hafva här en ny serie af föreställningar om verldsskapelsen, laggd till den förra, eller rättare sammanväfd dermed. Men de stå ej i strid med hvarandra, äro ej uttryck af skilda verldsåskådningar, utan genomföra begge den grundtanke jag ofvan sökt framhålla.
Att alla som kunna betala Undsätt» nings-Spannmål skola utan afseende ps behofvet vara berättigade till understöd, anser Utskottet leda till ganska betänkeliga följder: stridande Stats-Utskottets Betänkanden. i?99 ett sådant medgifvande dessutom emot afsigten med understöds meddelande. StatsUtskottet vetter!igen har ingen utborgning frim Magazins-Itirätitungeus förråd fått göras, derföre icke borgen eller annan säkerhet af Låfttagaren blifvit presterad, så vida allmän missväxt i en ort och deraf födande stor hungersnöd ej foranledt Kongl. Maj:t att i Nåder meddela, serskildta förordnanden i afseende på understödens utdelande. All utlefverering i annan ordning är ock rakt stridande emot Fötfattningtrm-s bestämda föreskrift och skulle ej utan ar-var för vederbörande, sorn öfverträda dessa stod gauden, kunna aflöpa. Att afskrifningar blifvit å Spannmåls-'Lån i Nåder beviljade, härrör deraf, att åtskillige orter, genom flere på hvarandra inträff,de missväxter, blifvit alldeles utur stånd satte att sine Lån återgälda, hvilket stvrkes af derom i laglig ordning haline undersökningar. Hvad ater angar de i Vällofi. EorgareStåndef yttrade allmänna reflectioner om SpanmålV-understöds meddelande, äro de visserligen grundade, och tynes den frågan ännu ej kunna bestämdt afgöras, huruvida Allmänna M 'gazinsXnrättningen, sorn för närvarande är för Landet ganska välgörande, äfven i framtiden skall vara behöflig eller kunna åstadkomma den nytta, sorn dermed åsyftas. 6:0 Hvad Utskottet haft äran hemstäl a i afseende på Inrättningens Upplags-Magazin och huru Magazins - rörelsen syrus höra verkställas, att Magazins - Inrättningen i möjeligaste mätta bar sig sjelf, åberopas vördsammast, tiil hufvudsakllgt Stats-Utskottets Betänkanden. 1901 fall ej till ändamålet, då denna mycket osäkra utväg icke vid alla tillfällen står att begagna.
Ständers afsigt att få den hufvudsakligaste delen af denna behållning ofördröjligen tillgänglig för allmänna rörelsen och fruktbringande för Riksgälds-Coutoret. I sådant hänseende vidtogo också Fullmägtige genast de åtgärder, som vid då förhanden varande förhållanden syntes böra säkrast leda till det åsyftade ändamålet. Till följd häraf kunde snart räntebärande papper till betydligt belopp för Riksgälds-Contorets räkning uppköpas, ehuru de allmänna cassör och enskilde personer, som innehade de få slags dylika papper, hvilka fingo af Fullmäglige mottagas, vid denna tid voro föga benägne att dem afstå, i anseende till då ännu fortfarande svårighet att, utan äfventyr för capitalförluster eller nedsättning i den vanliga räntefoten, kunna få deruti nedlagda tillgångar på annat sätt förräntade. Vid verkställigheten af berörde uppköp, trodde Fullmägtige sig först och främst böra fullgöra Rikets Höglofl. Ständers serskilda föreskrift angående förräntandet af den fond å 600,000 R:dr, som för Strömsholms canal och slussverks ombyggnad borde afsättas. Härtill bestämdes alltså de obligationer, som af Fullmägtige först uppköptes, hvarigenom nyssberörde fond, omkring en månad efter utfärdandet a£ Rikets Ständers föreskrift om dess bildande, redan var afsatt och förräntad. Beskaffenheten och lydelsen af de för detta ändamål uppköpta obligationer finnes fullständigt uppgifven i både 1841 och 1841 års Revisions-Berättelser; hvarföre Fullmägtige torde här endast behöfva tillägga, att Fullmägtige vid. samina obligationers uppköpande ansågo sig böra antaga den grundsats, att de dertill begagnade medel kunde blifva för Rikets näst sammanträdande Ständer disponibla, i händelse någon del deraf då måste till andra föremål Bih, till R. ; IIii/t, 4 26 Stats-Ulskottets Memoria!j N.-o 3. användas, utan alt Riksgälds-Contoret, genom nödvändigheten att i sådant fall afyttra obligationerna, behöfde äfventyra större eller mindre ca pita 1- förlusler.
Uppå härefter framställd propos. fann R. o. Ad. för godt att vid förevande utlåt, låta bero. Vid föredragning af Statssamt Allm. Besv.- och Ekon.-TItsk:ns d. 7 dennes f. m. på bordet lagda utlåt. N:o 81, i anledn. af väckte frågor, dels om inrättande af ett serskidt styrelseverk för vården och tillsynen öfver de offentliga undervisningsverken samt dels om tillsättande af ständiga revisorer öfver rikets elementar-läroverk, yttrade: Hr von H ar t man sdo r ff, A u g.: Redan för 25 år sedan yrkade jag inrättandet, af en central-styrelse för Rikets läroverk och ecclesiastik-väsendet i allmänhet. Det fägnar mig således att hafva npplefvat den dag, då äfven andrå insett behofvet häraf. Jag vill visserligen icke bestrida, att detta lietänk., sådant del är, må bifallas, men jag har icke velat instämma i ett sådant bifall, utan ytterligare erinra om behofvet af denna inrättning. Utskms ifrågavande utlåt, blef uppå härefter framställd propos. af R. o. Ad. bifallet. 316 Den 12 September f. m. Föredrogs Statssamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk:ns d. 7 dennes f. m. på bordet lagda utlåt. N:o 82, i anledn. af väckt fråga om ändring i nu gällande föreskrifter för stämmoböters fördelning. Hr von Hartmansdorff, Au g.: Uti detta förslag hafva Utsk:n ånyo förklarat kronofjerdingsmanstjensterne vara municipal-befattningar. Jag anhåller således, att Ståndet i öfverensstämmelse med dess förra beslut, ville låta bero vid Utskrns förslag. Hr Gr. o. Landtm, yttrade att han, då Hr von Hartmansdorffs nu gjorde framställning icke kunde utgöra hinder för bifall å sednare delen af Utskrns utlåt., finge först hemställa om R. o. Ad. behagade låta bero vid första punkten af ifrågavaride utlåt. Ropades ja. Uppå sedermera framställd propos. biföll R. o.
När jag i förra ple num hade äran anhålla, att R. o. Ad. måtte antaga PresteSt:s inbjudning, enl. hvilken Bankens e. o. tjenstemän, sora komma att tjenstgöra för de ordinarie, erhålla ett arfvode motsvarande 500 R:dr om året, underlät jag att för Ståndet framställa huru BankoReglem:tet f. n. lyder. 62:dra §:n l:sta mom. är af följande innehåll: ”Blifver någon tjensteman af sjukdom hindrad alt sin syssla förrätta, och göromålens behöriga gäng fordrar att föranstalta om Vikariat, ege TJnderstyrelsen att, till sysslans bestridande, förordna den person, som Understyrelsen pröfvar dertill skicklig, och hvilken frivilligt sig åtager, att mot det arfvode, som för tjenstgöringen bestås, den förrätta. Skulle ej någon finnas benägen till ett så beskaffadt frivilligt åtagande, vare, utan beräkning af transportsökande, den äldste oanvände och för sysslan skicklige bland kompetente sökande till densamma, i händelse den ledig vore, förbunden att, emot sin förut innehafvande aflöning, vikariatet emottaga; egande Understyrelsen, att för extra-ordinarie, som användes till ordinarie tjenstgöring, för den tid, han sådan bestrider, anvisa ett arfvode, motsvarande minsta inkomsten i ordinarie tjenstegrad”. Om detta stadgande fått qvarstå oförändradt, hade följden blifvit, att de e. o., som inom Banken förordnats i stället för de ordinarie tjenstemännen, erhållit arfvde efter 600 R:dr om året, sedan aflöningen, med inberäkning af tjenstgörings-penningar, blifvit till detta belopp förhöjd. Om 2 Stånd stannat mot 2 och frågan således förfallit, skulle det gamla stadgandet qvarstått. Således och då en mindre aflöning tillfallit tjenstemännen, än PresteSt. föreslagit, tror jag det vara Skäl, alt bifalla dess förslag, hvarigenom en besparing och icke en ökad utgift för Banken upkommer.