Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Skulle de icke säga: statscassan har redan godtgjort alla omkostnader vid riksdagarna, vi känna icke till några andra? Skulle icke folket säga; vi hafva betalt våra comiterade, vi veta icke af någon förhöjning i riksdagsmannaarfvodena? Det måste väl ändock linnas några utgifter för ändamål i det ringaste något nyttiga för Slaten och af så ögonblicklig och varierande beskaffenhet, att den derföre icke anslagit några medel? Måhända man såsom under Gustaf den tredjes lid velat befordra nationens anseende och upprätthålla dess värdighet genom den hyllning man skänkte konster och vettenskaper ? Har det varit för vettenskapsmäns och konstidkares understöd i främmande länder eller genom utgifter för beskickningar och resor i vettenskapliga ändamål till andra verldsdelar som vårt cabinett råkat i denna skuld? Har man måhända såsom i Carl den elftes tid, för att under en långvarig fred bilda krigsvana officerare till Statens tjenst, underhållit sådana vid främmande armcer? — så bildades Stenbock, Lewenhaupt och Rehnsköld under Marlborough m. fl.; — Nej! uti den förra vägen ser man icke annat, än att värt under kriget förlorade missionsarchiv i Haag blifvit inköpt; i den sednare intet. Har man måhända utgifvit något, om än icke för något för Staten omedelbart nyttigt, men dock ädelt ändamål ? Kanske till skydd för flyktingarna från det Polen, som förblödde under ögonen af det Frankrike, som mot Fransmännens vilja blef trolöst; det Polen, som uppoffrades af det om sitt eget öde liknöjda Europa? 1 detta fall känna vi, att allt hvad åtminstone inom Sverige vår Regering gjorde för de Polska flyktingarna var, att den tillät, att man först sökte chicanera och sedan förviste den enda, som tagit sin tillflykt till detta, såsom han trodde, frihetens hemvist. Men vi skola göra en återgång till de ofvanföre uppräknade utgifterna. Om man nu ville uppgöra räkning på samma sätt, som det, hvarpå den räkning är uppgjord, hvilken den å sidan 9 och vidare intagna, utlåt.
S. D. Wrd granskning af de ftägor, som uti Bonde-Stärrdcts Beswärs-Utstött förewarit, fann Ständer följande, ehuru rörande Rikets Allmoge, gemensamt wara af den beskaffcnbet, at innan underdänig ansökan til Kongl. Mast expedieras, desamma borde lil Riksens Ständers Almänna Beswärs - och OeconomiäUtffotts beredande och närmare utarbetande öfwerlemnas. r:o) Yrkandet, at Bränwins tillverkning och försäljning när som häldst och utan inskränkning af Pannerymd, mä wara fri och obehindrad; Dock at inga andra Krogar mä finnas, än de, som Konungens Befallningshafwande förordnar och hwilka för flik rörelse betala statt. 2:0) At Landt-Tullarne mätte afstaffas.
D å kan julbocken bringa ersättning liksom frisk grönska för sjelfva vattenbehållaren eller inrättningarna till en liten springbrunn. Dufoch hönsvänner finnes det, egendomligt nog, flere stycken bland våra pappor, mera sällan vurmare för utländska foglar eller sångare. Källor för öfverraskningar i denna väg kan man nog utan svårighet få besked om genom » liebhabern » sjelf; dock måste man vintertideu betänka, att de ej böra hemtas långt bort ifrån, på det ej de arma djuren må frysa ihjel. Detta gäller särskildt om större och mindre papegojor, väfvarfoglar m. m. Vackra burar for redan befintligt fjäderfä kunna deremot lätt åstadkommas, i synnerhet om sonen sågar ut dem med löfsåg eller dottern förser dem med inläggningar. Kattor? Svagheten för detta smeksamma, skenbart så fromma djur, som ej dess mindre gömmer skarpa klor under sina sammetstassar och så grymt far fram med de stackårs små råttorna, tyckes dö ut med de onyttiga gamla jungfrurnas stånd, dessa gamla ungmor, som vid den bittersöta drycken från Levanten (kaffet) förstodo att säga så sötbittra saker om den arma nästan. En liten valp eller en hund sluter sig värdigast till kedjan af lefvande presenter. Det första vov-vovet, det första tassandet af bernhardinern eller pinschern under julgranen — jag slår vad, att det framkallar det mest äkta, belåtna småleende. Ä r pappa samlare, så är fältet för öfverraskningarna än vidare. Frimärken, sigill, stenar, mynt, vapen, vackra album, dosor eller hyllor dertill; allt detta kan åstadkommas med håg och god vilja för saken. F ö r mynt och sigill lämpa sig äfven målade eller beslagna skrin, i hvilka flata bottnar sättas in. Eller skulle en liten tillökning till biblio teket icke kunna passa? Ofta har familjefadern till förmån för det hela med en suck nndertryckt begäret efter någon bok. Kärleksfulla öron ha listat ut det och förråda hemligheten för jultomten — sannerliger en efterlängtad bok rör till och med det manligaste hjerta — likaså ej mindre en vacker glob, termometer eller barometer.
Denna skråanda skall, som all annan, bli svår att utdrifva; de särskilta näringarna skola försvara sina creditiver, lika sorn stånden sina privilegier, till lika liten nytta för både sig och staten; men icke länge dröjer det , innan man börjar Den 9 Junii f. m, allmänt Inse, att sjelfva försöket att fördela RorelseCapittlet, visst till hvar näring, icke är annat än en skadlig tidspillan. Man har beslutat lifligare omsättningar af publika lån — man hir, vid bestämmandet af reglorne för den publika lånerörelsen, följt alli manna grundsatser, som för de länder gälla, där urmyntet är klingande, och mångfaldigar sig sjelf genom enskilta transactioner, allt efter rörelsens behof, och hvilka grundsatser kunde hafva gällt äfven med bibehållande af ett urmynt af papper, så framt frågan varit om anstalter af enskilta, som af det allmänna blott skulle uppmuntras men hvilka äro stridande mot de rätta, när låne-rörelsen exclusrvt tillhör det allmänna, och dess ändamål egentligen endast är, att justera den utelöpande seJ delsumman. Dock så länge, som lånerörelsen exclusivt tillhör det allmänna, finnée ingen hjelp, och till ett utvidgande af låne-transactionernt enskilta emellan ledade nu vidtagneåtgärderneejt Så länge myntet är något att speculera på, kan enskilda crediten ej trifvas, och denna speculations-anda blir mera verksam, då en myntförbättring väntas, än i det motsatta fallet. Ryktet om myntförbättring skall, under det nu påföljande året, troligen göra vida mer skada, än allt hvad den ena eller andra åsig tens anhängare af motpartiets förslager befarat. Äfven de Capitalister, som i Riksdagsärenderne icke deltagit, äfven de, sorn icke följt dem med uppmärksamma ögon, skola skynda sig att Den 9 Junii /. m, uppsäga sina fordringar, för att åga penningarne till hands vid de speculationer på famillers ofärd, hvarpå året redan varit, och än mera skall blifva fruktbart.
På dessa skäl och då för närvarande det i och för Tillämpnings-skoiorne icke funnos några allmänna förberedande Läroverk, med undantag af Apologist-skolorne, hvilka, enligt hvad erkändt vore, icke uppfyllde ändamålet, har motionären, som trott det icke låta sig verkställa att förena en förberedande Skola, i och för den egentliga lärdomen, med en förberedande Skola, i och för de mera practiska kunskaperne, föreslagit: 1:0. att alla serskilda Apologist-skolor och Apologist-classer, såväl i Stockholm som i Rikets provinser, måtte indragas och lönerne användas till inrättandet af Sexton på tjenliga orter inom Riket förlagde Reat-skolor; 2:0. att hvarje Real-skola organiseras med fyra classer och fyra Lärare, nemligen en uti mathematiken, en uti mechanik, chemie och physik, en uti historia, geografi, moral och botanik, samt en uti Fransyska, Tyska och Engelska språken, hvardera med 600 R:dr Banco lön, hvarjemte till underhåll af laboratorium föreslagits 100 R:dr; 3:o. att alla Läro-ämnena må uti Real-skolan, i anseende till deras omfattning och grundlighet, komma, att innehålla de anförda vetenskapernes elementer uti deras vidsträckta bemärkelse, föredragas med serskildt afseende på practisk användbarhet; samt att, till följe deraf, ingen lärjunge uti dessa Skolor må antagas under 12 års ålder; Statssamt Allm. Bcsv.- ock Ekon - Utskottens Betänkande, N'.o i i.
En af våra afsigter var just att borttaga det obehagliga intrycket af ingressen till denna y:de punkt, och lika med Hr Lagerhjelm voro Gr. Frölich och jag öfvertygade, att alla de stadganden, som här i de särskilda momenterna förekomma, ligga mindre inom Bancostyrelsens skön, än inom nödvändighetens gräns, och således måste följa af sig sjelfva, men icke borde positivt uttalas, för att icke skrämma nationen, som mera ytligt ser och dömer efter resultaterna af våra öfverläggningar eller sjelfva besluten. Om ur ingressen borttagas de ord, som ITr Lagerhjelm ansett vådliga, nemi. ätt till Bancostyrelsen skulle öfverlemnas att bedöma, när ett öfverflöd af rörelsecapital inträffar, skulle alla a36 Den 23 Juli e. m. lugnas; och detta var just var afsigt i gar, ehuru vår mening blef undertryckt genom ett missförstånd. Jag hoppas, att R. o. Ad. ändock skall blifva ense om en redaction af ingressen, deri de anmärkta orden undvikas, och jag beger mig således härifrån till de särskilda momenterna, af hvilka det första berättigar Bancostyreisen att förpanta Bankens ägande inteckningar i fastigheter. Detta är en rättighet, som jag tror ovilkorligen bör tillhöra Bancostyrelsen; men om R. o. Ad. vill öfvergå till den mening, som nu här blifvit yttrad och jag redan i går framställde, men då förkastades, att nemi. Banken borde med sina lånehandlingar vända sig till Riksg.cont. för att belåna dem mot obligationer, skall jag desto hellre understödja denna mening, som jag sjelf framställt samma förslag. Emedlertid möter vid dessa inteckningshandlingars pantsättning hos enskilda i främsta rummet Frih. Cederströms inkast, att man ej skulle kunna göra förbehåll oni sådan inskränkning i den nya fordringsägarens rätt, att han ej skulle få uppsäga skuldförbindelserna.
Den förstärkning, lion skulle få af effecter och proviant, sorn borde köpas för förskottet, är ej att räkna på, serdeles i sednare afseendet, ty ingen är okunnig om beskaffenheten af den behållning, man får af mat, som ätes upp. Men om man också skulle anse panten, med undantag af provianten, innebä - Den 26 Mars e. m. ra erforderligt värde för de 100,000 R:dr, så förekommer likväl det förhållande, Herr Stråle redan anmärkt, att den lösa panten finnes i låntagarens vård, och att följakteligen andra fordringsägare än Rikets Ständer kunna göra anspråk derå. Varder Canalarbetet icke fortsatt, så är det mera än troligt, att många andra fordringsägare skola anmäla sig. Säger man slutligen: vi bry oss icke om, antingen säkerhet finnes eller icke; vi vilje ändock äfventyra 100,000 R:dr åt Canalen, så måste man tillse, om Rikets Ständer äga några medel att våga. Denna fråga kan besvaras antingen med afseende på StatsVerkets ställning för ögonblicket, eller med afseende på Statsregleringen i det hela. I förra hänseendet torde jag ej behöfva erinra Ridderskapet och Adeln, att StatsContoiret icke äger några öfverskott, att på sådant sätt använda; ty de skola till RiksgäldsContoiret öfverlemnas. Då återstår att undersöka, hvilka tillgångar RiksgäldsContoiret äger. För en timma sedan kom jag från Fullmäktiges sammanträde, och får vördsamt upplysa Contoirets ställning för denna dag (ylen var föga bättre för 14 dagar sedan, då Utskotten fattade deras beslut). RiksgäldsContoirets behållning i Banken på räkningen N:o 1 utgör 21,844: 26. 10. och på DepositionsRäknin gen . 29,791: — 10.
Aldrig en sekund hade det fallit den goda själen in att fröjda sig åt svärdotterns »qväsning». Tvärtom gick hon nu som hastigast i tankarna igenom fru Joachimas präktiga garderob och undrade hvilken drägt som skulle begagnas. I detta ögonblick störtade Ellika in med högröda kinder och lysande ögon. Hon kom som förtrupp till en lång svartklädd figur, som stannade rak som ett ljus vid dörren och i högtidlig ton uttalade följande formulär: – Herrskapet N. låter helsa och anhålla att gamla fru K. ville göra dem den äran att komma till dem nästkommande onsdag klockan 7 aftonen på té och supé. – Var bjudningen till mig, min vän? frågade farmor, under ett misslyckadt leende döljande sin bestörtning. – Ja, jag har icke uppdrag till någon annan här i huset. – Var då så god och tacka och säg att, huru mycket jag än värderar herrskapets godhet att tänka på mig, så tillåter mig ej min ålder och sjuklighet att begagna mig af en artighet, som jag ändå är lika erkänsam för. Vaktmästaren bugade sig med den ceremoni, som hans embete kräfde, och försvann snart nedför trapporna och ned på gatan. Grannarne voro konfysa. De begrepo ingenting, tilldess åtskilliga oskyldiga skickningar angående lån af diverse saker gifvit vid handen huru sakerna förhöllo sig. Då sluppo alla tungor lösa, då slogs en massa händer emot hvarandra, under det man i gladaste lynne försäkrade att det var innerligen kärt att den sturska fru Joachima, som gjorde alla förtret, ändtligen fått en välförtjent minnesbeta. De påhelsande grannfruarna berättade hvarandra de remarkablaste anekdoter om den allmänt lastade ungafrun, och bland alla dessa må en här finna rum, emedan den var så karakteristisk för Joachimas lynne. – Min man, förtäljde den berättande, min man, hvilken lika länge som fru N. haft en vurm att få afvel af de stora spanska hönsen ... ty Joachimas hönsgård, det får man vara så billig och medge, är visst den första i vårt län ...
Utskottet har varit af den öfvertygelse , att RiddarhusSecreteraie-ljenstens innehafvare borde e - 74 Den 17 Qctober e, m. genteligen vara Ridderskapets och Adeln Tjensteman , och hufvudsakeligen deråt egna sin tid. Likväl har Utskottet icke trott det böra honom förvägras, att tillika äga en annan tjenst, dl denna icke hindrade honom att bestrida Riddar* husSecreterare-sysslan, oGh i öfverensstämmelse härmed har Utskottet föreslagit en särskild Artikel i den Instruction, som nu hvitar å Ridderskapets och Adelns bord. Jag delar visserligen den tanka Grefve von Platen i ämnet yttrat, öfvertygad om behofvet och nödvändigheten i en Constitutionel Stat, att Regeringen äger ett inflytande pl Representationen , och jag täger det da i den vackrare mening sorn Grefve von Platen förutsatt, men äf. ven i denna väg torde en Ridderskapets och Adelns Tjensteman böra vara ifrån allt slags inflytande. Jag tror det hvarken behöfligt eller nyt» tigt, att något inflytande å honom äger rum. Men för öfrigt i afseende på Regeringens förhållande till Representationen , så enär inflytandet tages i en mera allmän bemärkelse, har jag redan förklarat, att jag instämmer i den sats, att det är för det helas väl nödvändigt.
Sädane brottslingar finnas nog färdige att försöka sin konst, hvarhelst tillfälle erbjuder sig. Hr von Hartmansdorffs anmärknalöride förfalskning af sedlar, med jemförelse å dylike försök på mynt, synes mig icke äga full tillämplighet. Har man väl kunnat åstadkomma en myntslagniqgsinrättning, så, om efteraparens kalkyl är rigtig, mäste den med fördel ganska länge och i vidsträckt mån kunna begagnas; så snart man blott, som ej kan betviflas, har samvete dertill. Jemte det jag anhåller, att RiksSt:n ingalunda till förmån för dem, hvilka öfverklaga silfvermyntets obeqvämlighet, måtte ingå pä en sådan myntförsämring, som den Utsk. föreslagit, — ty sådant är det rätta namnet å berörde åtgärd — afstyrker jag allt bifall ä betänk. Hr Rosenblad: Ehuru jag visserligen hade önskat, alt utmyntningen blifvit lill mindre belopp än det af Utsk. föreslagna bestämd å hvarje skit koppar, vill jag likväl icke improvisera ett förslag i detta hänseende, titan förenar mig med föreg:de talare i anhållan om bifall till Utsk:s förslag, dock med det tillägg, att man vid utmynlningen mätte ä mynten anbringa den skarpa kant, som finnes å de Engelska kopparmynten. Denna min rättelse af mitt föreg:de yttrande torde bättre än förevisandet af något myntstycke kunna uttrycka min mening. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att, såvida han rätt uppfattat Hr Rosenblads mening, hade den varit att Utsk:s förslag skulle bifallas, men med det tillägg all vid utmynlningen borde tillses, att den skarpa kant, sam finnes å del Engelska myntet måtte äfven ä det nya kopparmyntet af 4 sk. anbringas; hvilket af Hr Rosenblad bejakades.
Skrifvelse N:o 189. 627 Missvårdar embetseller tjensteman dylika verktyg, som under hans tillsyn äro, straffes derför som för annat tjenstefel. §20. Med falska stampar, märkjcrn, formar, eller andra till förfalskning ämnade verktyg, så ock med hvad genom förfalskning tillkommit, skall så förfaras, att missbruk deraf ej ske kan. § 21. Om bedrägeri samt annan oredlighet. § 22. Hvar, som genom antagande af falskt namn, stånd eller yrke, eller genom annat svikligt förfarande bedrager sig till gods eller penningar, eller förlust, deraf annan tillskyndar; dömes, der ej annorledes här nedan stadgas, lill böter från och med fern till och med femhundra Riksdaler eller fängelse från och med två lill och med sex månader. Ar bedrägeriet med särdeles försvårande omständigheter förenadt, då må till straff-arbete från och med sex måuader till och med två år dömas. § 23. Såsom bedrägeri skall anses och efter 22 § straffas: l:o Om man, sig eller annan till nytta eller att dermed skada göra, begagnar eller beropar sig å veterligen falska sådana handlingar, som i 4 och 5 §§ omförmälas och i diktade personers namn skrifne äro; 2:o Om man på veterligen falsk uppgift förskallar sig försäkring för brandeller sjöskada eller annat; 3:o Om man sätter ut pant, som veterligen falsk är; 4:o Om man under falskt sken af köp, gåfva eller annat aftal, egendom sig afhänder, för alt förekomma utmätning eller eljest hindra annan att göra sin rätt till egendomen gällande; och 5:o Om man uppsåtligen, till förfång för annans rätt, förstör eller gör obrukbara de handlingar, hvarå den sig grundar. § 24. Säljer man eller ullemnar eljest till annans begagnande veterligen förfalskade lifsmedel; och är vid den förfalskning ämne nyttjadt, som för menniskors lif eller helsa farligt är; dömes lill straff-arbete från och med två lill och med fem år. Får någon af de lifsmedel svår sjukdom eller kroppsskada; 628 ExpeditionsV t.sk oi tets Förslag lill underd.
När de unga störtade ut öfver tröskeln, så funnos därutanför blott dimmor, och de körde hufvudet mot fjällväggen. » Men det är icke ensamt de nya idéerna, som bära skulden för ödeläggelsen af Baarvigska hemmet. Såväl föräldrarne som barnen äro medskyldiga däri. Ty de handlande personernas egna fel och missgrepp samverka med det nya, som bryter in, att skapa den ödesdigra katastrofen. Och i stormtid som i lugn bära vi alla ansvar för våra gärningar. Hans hustru, Thekla Fiering, är också en modern typ. Först guvernant och skriftställarinna i de moderna idéernas tjänst, gifter hon sig med Kjel, som anses rik, men kastar sig sedan in på behandlingen af tidsfrågorna igen och vill, då hon hos sin man saknar den själsfrändskap, som hon finner hos en ung läkare på platsen, skilja sig från den förre, samtidigt med att ryktet om hans ekonomiska obestånd når henne. När hans affärsställning åter förbättras, afstår hon dock därifrån. Om man förallmänligar det enskilda fall, som Lie behandlat — och genom sin förklaring har han själf gifvit en viss rättighet därtill — så står man framför en af samhällets mest vidtgående konflikter, söndringen mellan tvänne i lifsåskådning vidt skilda generationer. Denna skarpa motsats i åsikter och i fordringar på lifvet gör sitt fördärfbringande inflytande gällande särskildt i en mycket viktig fråga: uppfostran, det unga släktets daning. Och med beundransvärd sanning har Lie lyckats teckna de kampandes olika tänkesätt och sträfvanden. Minka, Kjels och Endres syster, är i mycket lik den sistnämnde. Hon är i hög grad nervös och fåfäng, vill väcka uppmärksamhet och beundran, men är innehållslös och hård. Modern, som dock för henne offrat så mycket, låter hon aldrig få del af sina tankar och sträfvar blott att få komma ut ur hemmet, bort till stora världen, hvars ytliga glans lockar henne. Hon råkar till sist under infly tände af en hypnotiker, som begagnar henne till experiment. De bägge yngsta barnen, Berthea och Arnt, tillhöra en ännu senare generation. Deras egoism är ej mindre än de äldre syskonens, men de äga mera handlingskraft än dessa, tillgodogöra sig bättre det nya i tiden och gå därför ej under som de.
Om främlingen äfven under en sådan i sanning storartad stund skrattar litet, så må det förlåtas honom, ty de der härolderna, som vi nyss talade om, äro alldeles ohjelpliga. De äro obeskrifligt roliga med sin drumliga hållning och sin kamrocksliknande kappa, under hvilken den grofva kängan tittar fram. De tyckas liksom säga: »Sirr ’u, så här sir folket ut när det regerar. Det sir komiskt sublimt ut.» Den här söndagen var det emellertid icke fråga om någon Landesgemeinde. Jag lemnade staden och vandrade vidare öfver kullarna, afundsjukt betraktande denna lyckliga vrå af verlden, der ett sundt statsskick och en någorlunda jemn fördelning af jorden spridde välstånd och lugn. Då jag erinrade mig andra länder, var det som om jag plötsligt från ett dårhus kommit ut i friska luften, men med hjernan ännu fullastad med dårars meningslösa yttranden. Innan Appenzell ännu alldeles försvunnit bakom min rygg, mulnade det hastigt. Vädret var icke längre säkert. Öfver granskogen reste sig Ebenalp bäddadt i moln och öfver Ebenalp det höga snöiga Säntis. Säntis har form af en pyramid, Ebenalp af en tärning. Ebenalps väggar stupade nästan lodrätt. Ju närmare man kom, ju otroligare syntes det, att detta berg verkligen vore möjligt att bestiga. Gångstigen steg våldsamt och liknade en uttorkad fjellbäcks steniga bädd. Så småningom klättrade den rätt in i molnen. Ansigtet betäcktes af en kall fuktighet. Allt insveptes i tät, tryckande, man kunde nästan säga, förskräckande dimma, som stundom skiftade i gulgrönt. De största föremål blefvo redan på några stegs afstånd osynliga, medan, allt efter som dimman förtunnades eller tätnade, de närmaste klippblocken sköto fram och förstorades eller kröpo ihop och liksom försvunno i marken. Vägen omgafs af låg marskog, men den urskildes endast otydligt som sedd genom vatten. Man tyckte sig på hafsbotten i en djup tångskog. Att lägga sig ned och hvila under de risiga marträden var som att ligga drunknad under koraller.
Jag finner visserligen, att, i följd af R. o. Ad:s förut fattade beslut, denna punkt måste omredigeras, och att det icke kan blifva fråga om någon proportion, då R. o. Ad. beslutat, att till cassacreditiv ej får användas annat, än de medel, som från andra håll influtit; men jag kan icke godkänna Hr Cederschjölds redactionsförslag, att all nödig varsamhet borde användas, så alt Bancostyrelsen vid hvarje års ingång uppgör beräkning af hvad som kan blifva disponibelt, ty dertill fordras icke särdeles varsamhet, utan tror jag, att man snarare bör stadga; att ali nödig varsamhet användes, så att de för cassacreditiven befintliga tillgångar ej öfverskridas, samt att Bancostyrelsen vid hvarje års ingång uppgör beräkning af hvad sorn till cassacreditiv kan blifva för året disponibelt. Frih. Ehrenborgh: Jag kan icke fatta anledningen, hvarföre denna punkt skulle behöfva förändring; ty då R, o. Ad. bestämt en proportion emellan silfveroch sedelstock i afseende på sedelemissioner, synes mig den här intagna meningen kunna qvarstå. Sedan detta beslut blifvit fattadt, kunna creditiv ej utgifvas uppå annat än bancovinsten, de från Bancodisconten indragna 200,000 r:dr samt afbetalningar å fastighetslånen, såvida icke proportionen står som 2 till 5; och har man en gång beslutat denna proportion, måste man väl medgifva, att Bancofullmägtige skola bibehålla den. Jag inser således intet skäl att här göra någon förändring i Utskts förslag. Hr Cederschjöld: