Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessa förstod hon a t t sköta så väl i friskt som sjukt tillstånd, och under hennes flicktid kunde hon gärna vaka natten öfver hos en sjuk fyrbent vän. Att köra var ett nöje, som hon äfven vid mogen ålder njöt af. Sin undervisning fick Augusta i bokliga kunskaper och musik af enskild lärarinna, men för öfrigt var det modern, hvilken handledde sin dotter, och under denna förträffliga moders ledning uppväxte hon till en blomstrande ungmö, sund till kropp och själ, enkel och naturlig. Barnsligt glad med sina jämnåriga, men dock med ett djupt drag af allvar hade hon ett sinne öppet för allt skönt och ädelt. Koketteri och all förkonstling voro henne däremot fullkomligt främmande. Redan som barn visade hon så stor praktisk duglighet, a t t hon af de äldre syskonen kallades » lilla förståndet ». Tidigt fick hon deltaga i hushållsbestyren och stiga upp med solen. Redan klockan 5 på morgonen kunde man finna den unga fröken Augusta i kök eller visthus, där hon ställde i ordning för folkets frukost. Dessemellan surrade spinnrocken, var väfstolen i gång eller idkades annan huslig slöjd, men för dessa arbeten glömdes hvarken den ideella utvecklingen eller var glädjen därför bannlyst, tvärt om. I fru Tigerschiölds hus samlades grannarna gärna, ty man trifdes där så godt och roade sig af hjärtans lust, icke minst med musik, särskildt vacker sång. Bland traktens ungdom befann sig vid slutet af 1850-talet ingeniörerna vid den då under byggnad varande västra stambanan. Till dessa räknades ock skaldens, professor Atterbom, ende son d. v. löjtnanten vid Vägoch vattenbyggnadscorpsen, sedermera majoren och distriktchefen Ernst Atterbom, hvilken var nog lycklig a t t den 6 augusti 1863 som sin brud få hemföra Augusta Tigerschi öld. I mynt medförde hon ej någon stor hemgift, men i vaggan hade en god fé gifvit henne ett trollspö, hvilket med sina medel kunde framkalla stora verkningar. Detta begagnade hon flitigt. De unga makarnes första lilla bo reddes i Södermanland, men snart fick den unga STOCKHOLM, IDUNS KUNGL. HOFBOKTRYCKERI.
Jag har hört denna tanka stödas i synnerhet pä Adelns primiliva bestämmelse, och med ail agtning för den Fosterlands känfla hwarmed denna tanka blifmit framställd, kan jag dock ej underlåta att berwid göra nägra anmärkningar. Jag kanner att Adelns allmänna skyldighet war alt suga lill hast och draga i härnad. Tjdehwarfwcts lynne, sedernas råhet och upfostrinqens rustning sörallmännade under medeltiden möjligheten af denna pligt. Orden tapperhet och dygd wöro da synvninia, all förtjenst lag i styrkan Hörsta Del3- och Den 4 Maji - och swärdet wisade enda wägen till betydenhet, utkomst och ära. Barnen upwäxte tvid digterna om kämpcdater de bildades frän waggan till Krigs standek sein da war det enda ädla, och den physisika upsosiran blef altid hufwudsaken i denna biidning, emedan en stark och härdad kropp utgjorde första egenskapen för krigaren. Förändrade seder omstöpte efter hand denna krigiffa syftning, och gaf ak förkjensten helt nya föremål. Med wäxande uplysnrng började man infe behofwer af inan, som knnde leda krigens altid obestämda gäng till mera, calculerade resultater som efter förmildrade siyrelsegrundcr knnde gif wa statskroppen cn till ordning och säkerhet mera bidragande sammansättning, och Adelsständer feck säledes nu den dribbla bestämmelse, alt strida för Staten och art tjena den i andra wigliga embeten. Pa detta sätt blef äkwen den civila förstensten en ny wäg kill Adelskap och krigöyrket blef nu mera ej detta ständs enda och uteslutande skyldighet. Men äfwen före denna omstkapelss i seder och tänkesätt war det aldrig en owilkvrlrg pligt att i trots af egen böjelse eller physisk fallenhet träda i Härnad.
Men nu, tre år efter dessa obehagliga händelser, har den oförsigtiga ungdomen vållat nya uppträden. Det är denna gång från det literära hållet, som uppståndelsen kommer. Ett antal af 100 skriftställare af den yngre skolan — dessa som under de sista åren så oförsynt öfversvämmat vår literatur med sina omogna försök — har nämligen tillstält riksdagen en skrifvelse, hvari de pocka på reformer inom den åldriga och af Sveriges folk högt älskade institution, som bar namnet svenska akademim. Att de ej stält sin skrifvelse direkt till denna akademi utan kringgått den och fegt vändt sig till representationen må vara ett tillfyllestgörande bevis på hurudant de ungas sinnelag är. Skriften öfverflödar af giftiga insinuationer och af förolämpningar mot akademiens vördade medlemmar. Man vågar rent af en så barock beskyllning som att akademien ej uppfylt de fordringar, svenska folket har rätt att ställa till den samma — en beskyllning som dock — liksom alla insinuationer i nämde skandalösa skrifvelse — totalt förlorar sin udd, då vi alla nog-samt veta, med hvilket ospardt nit akademien ständigt följt den goda literaturens utveckling i värt land, — hur den hvaije år inbjudit till ädel täflan i vittra idrotter, — hur den uppmuntrat den sanna förtjensten och förstått att skilja agnarne från hvetet, i det den lemnat åt en välförtjent glömska, hvad som af skandal-literaturen sett dagen, liksom också den råa naturalismens smutsiga alster, — hur den slutligen genom att lemna årsunderhåll till de skriftställare af verkligt utmärkt förtjenst, vårt land är stolt öfver, visar att vi förstå att belöna den fosterländska sångens ädla målsmän. Men de 100 s. k. författames tilltag skall icke lyckas. Med harm vänder sig också hvaije rättänkande medborgare, som vill förtjena det stolta namnet svensk, från dessa det gröna Sveriges representanter, som blott vilja bli enväldiga sjelfva för att kunna åstadkomma verkligt behagliga literära förhållanden i vårt älskade fosterland.
I detta mål afgaf Kammar-rätten den 18 November 1850 det utslag, hvilket Kongl. Majit den 24 November 1852 i nåder fastställt, att, som Kongl. Majrts ofvannämnde Befallningshafvande, hvilken myndighet, enligt de, på grund af Kongl. Brefvet den 17 December 1816 i arrende-kontrakterna införda stadganden, ålegat vaka öfver de betingade vilkorens uppfyllande, likväl, för ny borgens erhållande af arrendatorn, icke tillgjort något vidare än att, med föranledande af skedd anmälan, åt kronofogden i orten gifvits uppdrag att sådan borgen infordra, dock ej förr, än genom skrifvelse den 29 Maj 1833, och utan att ens visas kunnat, att detta uppdrag haft till påföljd något föreläggande för arrendatorn, samt Kongl. Maj:ts Befallningshafvande ej heller i öfrigt vidtagit åtgärder till bevarande af Kronans i arrende-kontrakterna bestämda rätt förr än, till följd af Kronofogdens ofvanberörda framställning den 4:de Maj 1836; alltså och emedan, vid betraktande i hvad mån den sålunda förelupna försummelsen borde tillskrifvas de tili Läns-styrelsen i Wermland då hörande embetsman, det förekom emot Kammarrätts-rådet
Hvad äter angår 2:dra morn., sä skulle jag verkligen vilja hemställa, att R. o. Ad., med vidblifvande i öfrigt af sitt förra beslut, ville derifrån utesluta det tillägg, sorn rörer bränvins ulskänkande under måltider och till resande, i hvilket fall jag vill rösta derför. Jag ser icke något skäl hvarföre, då R. o. Ad. anhåller, att K:s Befide skall ega rätt att meddela undantag från den allmänna regeln, man icke äfven skulle vilja öfverlemna åt K:s Befh:de att, 'om han så för godt funne, äfven medgifva det undantag, att bränvins utskänkning pä gästgifvaregårdar åt spisande gäster måtte fä ega rum. Detta grundar sig naturligtvis pä den förutsättningen, att resande omöjligen kunna undvara aptitsupen, men denna aptitsup är, i min tanka, icke af den stora vigt, att olägenheterne af detta stadgandes borttagande kunna upväga alla de oordningar, som af detsamma kunde föranledas. Det lärer nemi. icke vara obekant, att det “finnes' ganska många gästgifvaregårdar i landet, der stora oordningar ega rum på sönoch helgedagar, derföre att det finnes oordentliga gästgifvare, som begagna sig Den 7 Oktober f. ni. 127 af rättigheter) till utskänkning af bränvin åt resande, för att hålla öppen krog på söndagen. Jag anhåller, att R. o. Ad. och Gr. Lagerbjelke ville tillåta oss att ändra R. o. Ad:s beslut härutinnan. Hr Cederschiöld: Då den principfrågan, huruvida ett lill Utsk. återremilteradt och derifrån i oförändradt skick återkommet förslag, som en gång blifvit af ett Stånd antaget, af detta Stånd får ändras eller icke, är af stor vigt för kommande tider, så torde det här vara af vigt att citera den §:s ordalydelse, som stadgar huru härmed skal! förfaras, och jag kan icke, i likhet med den siste värde talaren, begära tillstånd af Const.Utsk:s Ordf:de, att få föreslå en sådan förändring, ulan jag begär det af Grundlagarne.
8,300: — inom Wermlands län: för tvänne väg-omläggnings-företag 60,000: — och för tvänne myr-utdikningsocb vatten-aftappnings-arbeten 24,300: — inom Orebro län: för ett väg-förbättrings-arbete 9,000: — och för ett å-siinknings-företag 23,300: — inom Westerås liin: för tvänne väg-förbättrings-arbeten 3,730: — inom Stora Koppai'bergs län: » ett väg-omläggnings-arbete 7,300: — och för frenne myr-utdikningar 3,600: — inom Gefleborgs län: för väg-omläggningar 13,730: — och för ett sjö-sänknings-företag 34,300: — inom West er-Norr lands län: för tvänne väg-omläggnings-företag 50,000: — och för ett sjö-sänknings-arbete 8,000: — inom Jemtlands län: för några brobyggnadsoch väg-förbättrings-arbeten 23,330: — och för ett myr-utdiknings-företag 4,300: — inom Westerbottens län: för tvänne väg-omläggnings-arbeten 9,200: — och för fyra vatten-aftappnings-företag 17,875: — inom Norrbottens län: för ett väg-omläggnings-företag 7,500: — och för ett sjö-sänknings-arbete 4,150: — Summa R:dr 726,070: — Sedon Fullmägtige nu uppgifvit de vid sednaste riksdag beviljade och till utgående från Riksgälds-kontoret anvisade anslag och lån, som redan antingen till hela sitt belopp eller till någon del blifvit från nämnde Verk i stadgad ordning utbetalda, torde Fullmägtige, såsom tillägg dertill, böra jemväl meddela nedanstående uppgift å 24 St,als-Ut skottets Memorial N:o de vid samma riksdag beviljade tillfälliga anslagsoch låne-summor, hvaraf någon utbetalning hittills icke skett:
Jag skulle till och med tro, att Utskotten gjort Land pch Rike en större tjenst, om de nu genast föreslagit, att äfven sedan myntbestämningen blifvit beslutad och nytt Speciemynt i vexlingsväg utur Banken utlemnas, må likväl aldrig i Kronans uppbörd antagas annat än BancoSedlar oell 72 Den 9 J nl i i f. in. Skiljemynt. I thy fall hade Utskotten kunnat vara tryggade, att ej behöft förutsätta |:dels, ännu mindre frdels fond, i Banken. Äfven bestrider jag på det högsta inrättandet af den ”Depostiionsråkning ” som Utskotten föreslå, ”att låta enhvar i Banden öppna, som der vill insätta myntadt ”eller omyntadt Guld eller Silfver, emot utbekommande af BancoSedlar, efter ofvan”nämndebestämningsgrund för Silfver, och för ”Guld efter bestämdt förhållande till Silfver.” En sådan åtgärd skulle medföra flera olägenheter för vexlings-terminens påskyndande och innebära en orättvisa för vissa samhällsclasser till andras båtnad. Den skulle nemi. föranleda, att exporteuren och de handlande, kunde trygga sig för Myntförsämringens olägenheter, under det att de öfrige ej förmådde det; och de bemödanden, som af capitalisterne skulle göras, att för Sedlar få Silfver, samt insätta detta, för att återfå DepositionsAttester, som sedan gåfvo dem rätt, att uttaga Silfret åter, skulle vålla en serskild industri, uppsägningar af capitaler, oro och stegrade Silfverpris. Under liden skulle ingen hvarken vilja eller kunna begagna invexlings-rättigheten; och hela ändamålet med Bankens förstärkande förfelades. Det vore dessutom obilligt, att på sådant sätt bereda ett ordnadt Mynt-väsende åt någre individer, under det mängden öfverlemnades till vil - Den 9 Ju ti i ..f. »n. 73 lervallan af ett oordnadt. En sådan inrättning
Då ingen af StatsUtsk:s närvar, ledamöter vitsordat sanningen af min framställning, så vill jag till morgondagens plenum söka skaffa mig bekräftelse på uppgilten om denna utbetalning. Frih. Sprengtporten: Jag anhåller blott att få til lägga två ord till mitt förra yttrande. Man har anfört, alt tullbevillningsmedlen ej kunna betraktas såsom Riksg.cont:s medel. Det är för mig oförklarligt, huru R. St. kunna anvisa bevillningar till Banken och ej till Riksg.cont., hvilket likväl skett vid i83o års riksdag, då bevillningen för creditivet ingick till Banken i stället för att ingå till Riksg.cont. Huru R. St. nu skulle kunna utöfva samma dispositionsrätt i afseende på dessa medel, som i83o års Ständer i afseende på Riksg.cont., det blir för mig oförklarligt. Frih. Jag skall blott med några få ord yttra mig i denna sak. Hr von Hartmansdorff har, såsom jag nu hört, i sitt sista yttrande anmärkt, att tvifvel uppstått, huruvida Stats-cont:s utbetalning till dykeribolaget, för detta bolags fordran hos Kronan, verkligen ägt rum eller ej. Då jag deltagit såsom Statsråd i de beslut , K. M. fattat i detta ämne, anser jag del vara min skyldighet att medelst några upplysningar i ämnet ytterligare vitsorda hvad Hr von Hartmansdorff uppgifvit. I följd af ett conlract mellan Kronan och dykeribolaget hade tvist uppstått. Saken genomgick alla instanser, och Kronan dömdes skyldig att till dykeriet erlägga ett icke obetydligt capitalbelopp med ränta. Sedan detta blifvit hos K. M. anmäldt och i Statsrådet föredraget, anbefalltes Stats-cont. att af under händer hafvande medel utbetala ifrågavar. skuld och dymedelst fullgöra ett lagakraftvunnet utslag. K, M. beslöt då äfven, altan - Den 6 April e. m. malan liilrom skulle till R. St. vid nästblifvande riksdag göras. Hr von Hartmansdorffs uppgift är således grundad på ett verkligt factum, och jag betviflar ej, att Stats-cont. redan betalt dessa medel lill både capital och ränta.
Hon sade att det var kalk på skorna! DOMHERREN. På dina eller hennes? Derpå beror det, ty det är ett ovanligt fall. STEN. På mina! DOMHERREN. Väl! Då kommer hon igen, innan du får bort kalken. STEN. Säger I det; åh Gud jag trodde hon var borttrollad. DOMHERREN. Nå, hur kände du det? STEN. Åh, det var som att stå på en sten i hafvet. Det är godt att ha' känt det! STEN. Men hvarför gick hon så om hon kommer igen? DOMHERREN. Det fins onda låt oss kalla dem menniskor som gå omkring och så giftörter i våra själar. Sten! du har känt allt osällt och du har gått igenom brinnande helvete med bara fötterna, finner du dig ödmjuk än? STEN. Nej, icke än, det är så underbart! I vet att jag hade ritat min plan och med mecanica och mätekonst bevisat att hans torn icke skulle stå, men att mitt skulle det; och I vet, att han lemnade mig den åter med hån och spe; tror I, när jag säger, att jag aldrig gått stoltare min väg än då jag gick ut från Gillet med mina prent i handen under det man kastade skratt och hånord efter mig; min kropp var ödmjuk, ty den var krossad och kröp som en mask utmed jorden, men min själ den reste sig som en springare och gick öfver deras nackar! Och det vet jag, att hvar gång I sagt, »du Sten är den kunnigaste, du skulle ha' gjort det i hans ställe.» Då kände jag mig ödmjuk. Så ödmjuk blir jag aldrig mer förr än jag kommer derhän. DOMHERREN efter en paus. Det är alldeles rigtigt! Se der ha' vi Jurgen och Gerhard. Scen X I. DE FÖRRE. JURGEN från smedjan. GERHARD från venster. Blåsten tilltager. GERHARD. God qväll, Ers Nåd! DOMHERREN. God qväll sjelf! Det ser ut att bli' ett herrans väder! GERHARD. Det blåser rigtigt farligt, och molnen gå rakt mot vind. JURGEN. Det har man väl aldrig hört att det är farligt när det blåser.
Län emot tillgodonjutande, utom skjutsoch tractaments-ersättning för framoch återresan efter hvad ReseReglemenlct för Landshöfdingegraden utsätter, af ett månadtligt arfvode, 190 R:dr B:co, alt utgå af Andra HufvudTitelns Besparingar; och har Kongl. Maj:t, jemlikt Nådigt Bref af den 21 December i833, beviljat Hr Landshöfdingen von Törne ytterligare 4 månaders permission samt förordnat Hr Landshöfdingen Adlersparre att, på de genom förstberörde Nådiga Bref bestämda vilkor, med Landhöfdingebefallningens bestridande fortfara. Då uti Kongl. Majlis Nådiga Skrifvelser rörande detta ämne icke omnämnes något skäl eller laga förfall till grund för den af Hr Landshöfdingen von Törne tillgodonjutna 8 månaders tjenstfrihet, synes det Revisorerne, som hade bemälte Herr Landshöfding sjelf bordt vidkännas kostnaden för sin vicaries aflönande, helst sådant öfverensstämmer med Kongl. Brefvet till Kongl. KammarCollegium af den 29 Oclober 1799, enligt hvilket tillförordnade eller vicarierande Landshöfdingar böra erhålla en tredjedel af Landshöfdingelönen. Redan vid 1828—i83o årens Riksdag anhöllo Rikets Ständer i underdånighet alt, derest de i Stockholm och Götheborg anstälde, så kallade VexelControlleurerne ansågos böra bibehållas, a flön ingen för dem måtte från Andra HufvudTitelns Besparingar, derå den dittils utfått, öfverflyttas på det till Extra Utgifter å Åttonde HufvudTiteln uppförde anslag. Denna underdåniga framställning har dock icke vunnit Nådigt afseende, utan är YexelControlleurernes aflöning jemväl för åren i832 och i833 afförd å förstnämnde Titels Besparingar, hvars tillgångar derigenom minskats med 2,000 R:dr årligen. 3:o
Banken är, man måste erkänna det, en inrättning, sora drifver lånerörelse icke blott på det sätt, som andra Banker anse vara det rätta för dylika stiftelser, utan R. St:s Bank är alt anse som en from stiftelse, en barmhertighets-inrättning. Banken lånar på guld och silfver, lill så ringa belopp, som jag icke tror att någon annan Bank gör, nemi. såsom vore han en Lombard eller Assistance-inrältning. Hvad Diskont-lånen beträffar, så torde äfven de få anses till en stor del såsom lån åt fattiga. När så stora summor, som de dithörande af Banken an vändas till andra fattiga personer, hvarföre må då vida ringare belopp icke användas åt jordbrukare, som äro i betryck? Om några fastighetsägare kunna anses hafva utan eget förvållande råkat i sådan belägenhet, så är det väl de, som nödgas i följd af laga skiften utflytta. Då torde det icke vara ur sin ordning att Staten 23* 356 Den 12 April e. ni. ser äfven dem till godo. En talare har nyss sagt att man icke varit angelägen om skiftesoch odlings-länen. Det allmänna förhållandet är, alt man så mycket nitälskar för utvägars beredande åt dem, som icke äga något kapital, att likväl förvärfva jord, d. v. s. blifva fastighetsägare, alt man mindre bekymrar sig om möjligheten för den, hvilken redan är det, att bibehålla sin egendom. Mig synes såsom hade de, hvilka redan äro jordägare, äfven sina anspråk och till deras tillfredsställande äro ifrågavar. lån ämnade. De äro icke så litet begagnade, utan, när man efterser förhållandet vid slutet af hvarje år: befinnes att 1848 voro blott 9,320 r:dr oanvända; 1849 13,600 r:dr och 1850 14,440 r:dr, eller tillsammans 37,360 r:dr hvaraf medeltalet utgör 12,453 r:dr 16 sk. årligen. När sålunda lånen begagnas, hvarföre skal! man då afstänga utvägen för jordbrukarne ali få hvad de behöfva i förevar. de stöd genom serskild ultlytlningshjelp och det1 är sant.
Öregrunds Pedagogie, 2:ne Lärare, Kronotionde och Socknegångsmedel 42. ix. 18* Östhammar Dro 1 Dro Kronotionde - 8- 16. Sigtuna D:o 1 Dro D:o 10. 16. Söderhamn Dro 1 D:o Dro 28. 16- Waxholms Dro 1 D:o. Af Allmänna Contanta medel j 6. öp 1^nemil. Contant. Linköpings Stift. Skenninge Stads Skola, arne Lärare, Kronotionde och Socknegångsmedel - Skara Stift. Ulricehamns Pedagogie, 1 Lärare kronor. 22. ■ Sköfde D:o 1 Dro D:o och Sockne gångsrnedel 28. 28., 5- — Hjo X):o 1 Dro D:o Dro - 10. x6. t 1, .'Falköpings Dro 1 Dro Dro D:o - 22. Hofva D:o X Dro Dro Dro - g. — ) 5. 32. — 9-> 4a krp 27 Strengnäs Stift. Mariefreds Pedagogie, x Lärare Krono tionde och Socknegartgscnecjtel Trosa Dro x Dro Kronotionde Södertelje Dro 1 Dro Dro Eskilstuna Dro 1 D.o, Socknegångs roedel - Thorshälla Dro 1 Dro, kronotionde och Socknegång ... Askersunds Dro 1 Dro, Dro, Dro Westerås Stift. Köpings Stads-Skola, 2:ne Lärare, Kronotionde oell Socknegångsmedel Sala Dro q me Dro Dro Dro Hedemora Stads-Skola arne Kärare Kronotionde och Socknegångsmedel Säthers Dro 1 Dro Dro Dro Nora Dro 2rne Dro Dro Dro Linde Dro q me Dro Dro Dro Avestads D:o i:ne D :tt D:o D:o Wexiö Stift. Grenna Pedagogie, 1 Lärare Kronotionde Lunds Stift. Cimbritshamns Stads-Skola, 1 Lärare Kronotionde - 22. 21. — Af Skolhemmanet g. 16. — 4. 15. ■BmnnnBKttRtMisassain Sölvitsborg
Jag måste se efter om de vilddjuren lemnat oss något i behåll. Gå nu in i stugan sålänge." "Tackar som bjuder, tackar som bjuder, hi hi hi", sade lilla mor Annika och neg sig till ännu mindre än vanligt. "Aldrig har nån förr gått från fru Metta Liljeholm, utan att ha fått magen mätt, inga skall det ske hädanefter heller så snart, hi, hi, hi." Det var icke utan, att ej fru Metta kände sig en smula smickrad af mor Annikas ord, och det så mycket mer som hon väl visste med sig, att hon gjort skäl för att kallas god matmoder. Nu skulle hon bege sig för att i "herrskapsstugan" afhämta nyckeln till ett visthus, som syntes vara ouppbrutet, och sålunda ännu behöfde nyckel för att efterses. I det samma hördes någon komma skyndsamt ridande oppför vägen. Pigorna skreko till af förskräckelse, men fru Metta gick rakt emot den kommande. "Gud ske lof, jag kommer icke för sent", utropade Enevald Fincke och kastade sig af hästen. "Bönderna hade misstankar till mig, de bevakade mig noga. Jag fick ingen utväg till att kunna hjelpa hvarken fru Metta, eller eder dotter, jungfru Sigrid. Detta var mig en stor oro, men ännu mera plågades jag af tanken på, att jag icke funnit tillfälle att varna eder för takbjelkarne. Jag har dock lyckats att fly från mitt obeqväma ressällskap, och gläder mig att se, det J mig förutan undgått faran." "Herr Enevald Fincke, välkommen i detta förstörda hem. Jag hoppas att här dock ännu finnes något rum, som man kan stiga in uti, ehuru jag varit så upptagen, att jag ännu ej hunnit se om boningsrummen. Stig in, herr Enevald, att så väl jag, som min dotter, må få tacka eder för det bistånd ni gaf henne i dag, och att vi må få höra huru ni lyckades undkomma de vilddjuren." "Stanna, fru Metta, ni vet således icke sjelf ännu huru förrädisk er inbjudning är. Taksparrarne derinne äro genomsågade, det är högst osäkert att vistas der." Fru Mettas vrede jäste åter opp.
Om det redan i och för sig sjelf är för både styrande och lydande högst betungande att i hvarje förefallande enkel fråga behöfva jemföra en mängd på vida skilda tider utgifna Författningar, hvilka beständigt på hvarandra hafva afseende, och ömsesidigt åberopa hvarannan, dertill blifva år ifrån år till större; <>7<5 Serskildta Utskottets Betänkanden, och mindre del olämplige och i hehof a? förklaringar, hvilka oftast, genom den sålunda tilltagande mängden och invecklingen ä£ Stadganden, bära inom sig frön till nya förklaringar och deraf följande starre oreda 5 så är det framför allt ovedersägligt, att, om någon minskning och förkortning i Embetsman-» liers göromål, hvarförutan personalen icke heller betydlige n kan minskas, skall vara att påräkna, och om således hvars och ens hilliga anspråk på skyndsamhet och bestämdhet vid ärendenas afgörande i de allmänna Verken skall någonsin kunna uppfyllas, måste denna sedan långliga tider tillbaka grundlagda och fortsätta oreda vederbörligen afhjelpa». Att detta icke annorlunda kan verkställas än genom utarbetningen af ett Ekonomiskt Lagverk, som, efter skedd granskning af de ännu gällande Författningarne, upptager under vissa bestämda Titlar och i nödig korthet, hvad för framtiden skall gälla till allmän efterrättelse, tror Utskottet inses af hvar man. Behofvet af ett sådant Ekonomiskt Lagverk är temmeligen, allmänt erkändt, och Utskottet har sig bekant, att äfven vid denna Riksdag Motioner derom blifvit gjorda. Sedan ett sådant Verk en gång hunnit blifva antaget och kungjordt, blefve det ganska lätt att genom en fortsatt årlig Berättelse, eller ett Summariskt sammandrag af utkommande nya Författningar, sätta alla sednare stadganden i behörigt sammanhang med de äldre, såsom det i andra, Länder sker genom sä kallade Ilegierungs* Serskildta Utskottets Betänkanden. SVdtter eller Bulletins des Loiix. Det skulle då vara antaget som regel, att hvarje ny Författning bestämdt innehölle hvilken §. eller moment af den Ekonomiska Lagen genom densamma ändrades, eller, ännu rättare, att