Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I anledning häraf och då de Rikets Ständer meddelade kostnads-förslag upptogo för uppförande af kasern med öfriga byggnader för Svea artilleri-regimente, hvartill någon tjenlig, staten tillhörig, odisponerad byggnad eller tomt ej kunnat uppgifvas, en utgift al 315,000 rd:r, utom köpeskillingen 30,000 rd:r, för åtskilliga å den föreslagna byggnadsplatsen belägna, till enskildte personer upplåtna, tomter, eller tillsammans 345,000 rd:r, samt till erforderliga byggnadsoch reparations-arbelen vid gardes-regementenas kaserner och stall, ett kostnadsbelopp för en gång af 82,724 rd:r 40 sk. och derjemte för årliga underhållet af berörda byggnader 5,860 rd:r allt banko, oberäknadt det bidrag härtill, som å den från staden utgående inqvarterings-ersättning för nämnda regementens gemenskap innehålles, men Rikets Ständer funnit, att medel lill bekostande af omförrnälda nya kasernbyggnad, och de ifrågaställa reparationerna å redan befintliga kaserner, icke kunde af för handen varande tillgångar beredas, samt alt frågan om kasernernas årliga underhåll af statsmedlen stöde i ett så oskiljaktigt sammanhang med den om byggnaden och iordningställandet af desamma, att dessa begge frågor icke kunde lämpligen åtskiljas, anmälte Rikets Ständer, under den 5 April 1845, i underdånighet hos Kongl. Maj:t, det några medel för ifrågavarande ändamål då ej funnos att anvisa. Vid den 12 påföljde Juli skedd föredragning af denna Rikets Ständers underdåniga anmälan, i följd hvaraf frågan om anskaffande af kasern för Svea Artilleri-regimente tills vidare förfallit, förordnade Kongl. Majt i nåder, huru, sedan Rikets Ständer förmält sig icke kunna bevilja de för iståndsättande och underhållet af gardes-regementenas kasernoch stallbyggnader nödiga anslag, dessa dyrbara byggnader borde med de tillgångar, som kunde beredas, så vidt möjligt vore, vidmakthållas; hvarjemte och då Kongl.
Armfelt har redan visat att detta är en nödvändig följd af hennes myndighet; när hon kan få göra m d sin förmögenhet hur hon behagar, så vöre det väl besynnerligt att förneka henne alt sjelf upprätta äktenskapsförord. Dessutom gäller detta äktenskapsförord ganska litet, ty det får icke gälla något annat än giftorätten, men gäller icke om dispositionsrätten. I afseende på denna kan icke någon rätt tillerkännas qvinnan; hon har endast den utvägen att söka en boskillnad, och detta är en sak som Den 13 Maj e. m. 361 hon kan göra lika väl, antingen hon har lått fadrens tillåtelse till äktenskapet eller ej. Jag tror för min del att giftomannarätten förr eller sednare måste borttagas, och att detta kräfves af den aktning, som Sveriges män äro skyldiga Sveriges qvinnor, och anhåller på dessa grunder om bifall till Utsk:ts Betänk. Frih. Gederström, Rudolf: Då mina åsigter, oförändrade sedan förra riksdagen, icke fullt öfverensstämma hvarken med Gr. Sparres, som yrkat afslag å Betänk:t, ej heller med dem som Lag-Utsk:ts ledamöter hafva uttalat vid försvaret af detta Betänk., så beder jag att få utveckla mina skäl. Giftomannarättens utöfning hvilar, i min tanka, med fullkomlig rätt egentligen endast i föräldrahanden. Lagstiftningen bar visserligen ansett, att, då föräldrar äro döda, den skulle med lika kraft öfvergå på möns närmaste anhöriga; men jag fruktar, att lagstiftningen har dervid något för mycket utsträckt ^sina förhoppningar och fordringar. Enfarenheten har, kanske ej blott en eller annan gång, visat, att frånvaron af föräldrakänslans innerlighet har hos giftoman grundlagt mera verld sliga beräkningar, och sålunda qvinnan lidit ett förfång. Jag tror emellertid, att det skulle innebära för qvinnans bästa åtskilliga vådor, att förmena hennes föräldrar att ega en röst med i fråga om valet af hennes make. Frih.
S. D„ Då nu ånyo föredrogos Statssamt Allmänna Be varsoch Ekonomi-Utskottens den 17 och 19 dennes på bardet lagde Utlåtande N:o 196, i anledning af erhållen ålerrem ss utaf Utlåtandet N;o 179, afgifvet, , i anledning af Kongl. Majrts Nådiga Pioposition, angående åtgärder lill beliöfvandes undsättning i missväxtår, biföll Ridderskapet och Adeln, hvad Utskotten i Utlåtandet N:o 179 föreslagit, med den förändring, att i stället för Utskottens förslag, rörande ett Creditiv af 100,000 Riksdaler och rörande låns utgifvande till nödställde emot menigheternas gemensamma ansvarighet derför, hvilka båda förslag icke af Ridderskapet och Adeln antogos, beslöts; 1:0 alt å Riksgälds-Contorel anvisas ett serskildt Creditiv af 400,ooo> 464 Prot. Uldr. den 22 Maj 184r • R:dr Banco, sorn, i händelse af inträffande behof, kan förskottsvis och mot ersättning från de först inflytande tull-afgifterna för span mål, vara för ändamålet stt tillgå; 2:0 att af de anvisade tillgångarna Kongl. Majrt må ega, efter omständigheterna, reservera en del till oundvikliga directa undsättningar och sålunda, enligt hittills stadgade grunder, utlemna såsom lån under socknarnes eller menighelernas gemensamma ansvarighet för det erhållna bidragets återbetalning på bestämda tider, utan ränta, med åliggande för menigheterne sjelfve att om anskaffande af säd och dess utdelning föranstalta, samt disponera återstoden till förskott åt menigheter uti de genom missväxt lidande orter, i och för utförandet af allmänna arbets-företag, samt då tillfällen härtill saknas, jemväl till verkställande af större arbeten för Statens räkning, med syftemål att åt blottställde orters innevånare bereda en eljest saknad dagspenning.
Nio 381 i förra punkten, samt afsll den i senare punkten föreslagna underdåniga Skrifvelsen. Från Vällofl. Borgare-Ståndet. S. D. Föredrogos å nyo följande Statsoch Banco-Utskottens Utlåtanden; N:o 43, öfver väckta motioner, angående åtgärders vidtagande till skyndsamt slut på utredningen i Riksgälds-Contoiret af Götha-Canal-Bolags samt Malmö f. d. Discont» Verk, äfvensom angående f. d. Riks-Discont" Verkets återstående fordringar, bifölls. N:o 46, i anledning af de inom Rid» derskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet gjorda anmärkningar vid Statsoch BancoUtskottens, under N:o 25, afgifna Utlåtande, i fråga om understöd af allmänna medel till Södertelje Canaloch Slussverks-Bolag; Utlåtandet, N:o 25, bifölls; N:o 48, i anledning af Friherre L> Boijes, inom Ridderskapet och Adeln väckr aao ProtrVtdrag den '12 Pebruarii 1830. (a, till Utskottens behandling bfverlemnade motion, angående utvägar till penninge-bristens afhjelpande, bifölls; Nio 49i i anledning af väckt motion om öppnande af Deposit-räkningar vid Låne-Contoiren i Malmö och Götheborg för insättande af guld och silfver, bifölls; S. IK
Herr von Hohenhausen: Sedan jag lill protocollet uppgifvit mina skäl, hvarföre jag ej vill ingå på den af Herr Berghman föreslagne förändring, afstår jag gerna från Den g November. 333 min begäran, att öfVerläggningen öfver denna §. må hvila; och jag önskar blott, att de afgörande LedamÖterne icke endast se på sin egen, utan äfven på de andre frånvarandes rätt. Friherre Toll: Jag kan ej förena mig med Herr von Hohenhausen, utan fortfar i min begäran, att, för vinnande af ett ädlare beslut, denna §. ytterligare må blifva hvilande. Herr Printzenskjöld _, Carl: Då det lärer vara hvarje Ledamots af Ridderskapet och Adeln rätt och skyldighet, att bevista Ståndets sammankomster, kan jag ej se något hinder för detta ärendes slutliga afgörande uppkomma deraf, att så få Ledamöter nu äro tillstädes, hvarföre jag förenar mig till alla delar med hvad Grefve von Schwerin och Herr Berghman uti detta ämne anfört. Friherre Rålamb: Jag afstår från min begäran, att pröfningen af denna §. må än ytterligare uppskjutas. Herr Grefven och Landt - Marskalken gjorde proposition till bifall å den af Utskottet föreslagne redaction af 21 §. Ropades Ja och Nej. Undertecknad Riddarhus - Secreterare :
Med all aktning för den hädangångne representanten, tror jag likväl att hans argumentation i nu ifrågav:de afs:de var något haltande, åtminstone har jag ej af densamma kunnat finna mig i ringaste mån vederlagd. Det är nemi. temligen säkert att afkastningen af en landtegendom är vida mera ombytlig och mera underkastad lyckans vexlingar, än den af ett qvarnverk, och jag är säker på, att, om samtlige qvarnegare i landet framlade sina räkenskaper, skulle man af dem få se att inkomstbeloppen varit vida mindre varierande än dem, som kunde utvisas af räkenskaper, under en följd af år förda vid en stor del landtegendomar. Hr von Koch har vidare anfört, att K. M:t skall godkännt deu grundsatsen, att qvarnränforne borde borttagas, och till stöd härföre åberopat den Nådiga Skrifvelse!), ur hvilken han äfven upläste ett stycke. Det följde likväl straxt efter det upläsla ett annat stycke, hvaruppå jag anhåller att få fästa upmärksamheten på. Det lyder som följer: »Men, då beskattningen å dylika verk redan är på en helt annan grund ordnad, enligt sekelgammal häfd och länge tillämpade författningar, samt följaktligen, i likhet med öfriga grundskatter, på det närmaste sammanvuxit med egendomsvärdet och deraf beroende enskild eganderätt; då dessa särdeles vigtiga och ömtåliga förhållanden måste, så Den IX Angust! e. m. 141 vida beskattningen skall blifva rättvis, tagas i noggrannt öfver-* vägande vid densammas tillämpning på de qvarnar och sågar, hvilka i kameralistiskt hänseende äro af olika natur; och då jemväl bör tillses, att Staten genom bevillning får sig tillförsäkrad skälig ersättning för den hittills af qvarnar och sågar utgående ordinarie grundskatt, har K. M;t ansett nödigt, att de grunder, hvarefter bevillningen för qvarnar och sågar af olika natur skulle utgå, matte blitva, i sammanhang med sjelfva förändringen i beskattningssätt, närmare bestämda.»
Olvers ?ittningcn af Heyse erbjuder uto~iiordentli~a svSrigheler, hvilka dock hans senaste öfversiithre tycks ha varit fullt vuxen. D3 Heyses författarskap iithiirdar jemförelse med det biista, sanitidslitrraturen crbjiiiler, torde i denna gedigna tolkning bokens fraiuging fl anses betryggad. - 11 Lh&amp;tn. g FrBn Fredrika-Bremer-Förbundet. id Fredrika-Brcmcr-l~örbu~idets san~miiiantradc torsdagen den zr oktober afhandlades bl. a. fragan on1 förbundets alltiiicr utvecklade verksamhet samt bchofvet att fördela det stiindigt vaxande arbctet 118 flera händer, och beslöts att tillsätta en koinitd och utse vissa personer, At hvilka skulle uppdragas att öfvertaga cn del af göromfilen. I koniitén för utarbetande af en plan för bildandet af en stipendiefond iiivaldes fruarne Tli. Gyldéii och S. \ \ ' hitlock samt herrarne G. Sjöberg och J. H. Pnliiic. Till att fi förbiindets v5gnnr granska och bedönia literatur för barn och ungdom utsagos fru E. Ankarsvärd samt fröknarnc L. Engströni, M. Forscll och G. Hjelnierus. Till att verka för spridning af insigt on1 sjukkassans varde uhågos fruarne S. Adlersparre, T h. Gyld&amp;n och G. af Klintberg samt fröken A. Roos. Till att ombesörja anordnaiidet af sällskapliga samqvam och föredrag utsågos fruarne G. af Klintberg och G. Weidenhjelni samt fröken A. Roos. Herr Tobiasson. Jolhiatoria af Ernst Ahlgrcn. har alltid varit ett nöts, sade herr Tobiasson till sig sjelf tidigt pil julafton, d % han efter slutad rakning lyfte ljuset mot spegeln rör att se hur arbetet lyckats. Han silg länge p % det gamla ansigte, som ur spegeln betraktade honom med icke mindre uppmarksamhet.
Om yi, för att veta, huru olika samma ord kunna förstås af olika åhörare, och följaktligen huru liten säkerhet allt bedömande, i förväg för ransakningen, kan äga, behöfde en särskild påminnelse, så linna vi den i Prosten Ödrrians reservation emot betänk. Han omtalar deri 2:ne angifvelser för majestätsbrott, som i hans ort ägt rum. Den ”ena, åt hvilsten en så allvarsam uppmärksamhet genast lenmades, att ”urtima ting förordnades, aflopp så, att den tilltalades brott, ”sedan vittnena voro hörda, bestod i en näsvishet af en ”bonde emot en länsman, som likväl rubricerat målet såsom ”majestätsbrott;” och det andra bestod deri, att en pastor hade förgätit att från kyrkväggen borttaga f. d. Konungens namnchiffer. På allt, hvad jag nu haft öran anföra, grundar jag den öfvertygelse, att så angeläget det å ena sidan är, att lagen emot majestätsbrott hålles i helgd, lika angeläget är det å den andra, att också i cap. 2 § Straff b: n får en förklaring, som hindrar dess utsträckande till kränkning af den helgd, som också den personliga säkerheten har rätt att fordra; och jag uppkallar R. o. Ad:s uppmärksamhet för den erinran, att den garanti för personlig säkerhet, som motionen åsyftar, är ingalunda riktad emot Regeringen. För den åtgärd af Konungen, som man ändtligen lemnar oantastad och qvarstående i »777 års Konungabref, hem tar Konungen beslut i sitt eget bjerta, och der äger den olycklige alltid en säker förespråkare. Något behof af garanti kan i sådan fråga ej äga rum; och om arresteringen va - Den 5 Maj. »9 varit oskälig, Rar den, då målet anmiiles hos Regeringen, icke desto mindre redan ägt rum.
GREFVINNAN. BERTHEL (förvirrad). GREFVINNAN (fattad af en idé). Hvad ämnar ni göra? I himlens namn, stanna, fru grefvinna! Kom hit, min unge vän. med er. GREFVINNAN (till Herman). Jag önskar tala 67 BERTHEL (för sig sjelf). Gud hjelpe mig, arme man. SJETTE SCENEN. DE FÖRRA. HERMAN. Sist FANNY. Hvad vill ni mig, min fru? Ert namn? HERMAN (inträdande). GREFVINNAN. HERMAN. Herman Berthel. Er ålder? Tjugu år. Hvem är er far? GREFVINNAN. HERMAN. GREFVINNAN (med stigande rörelse). HERMAN (stammande). BERTHEL (hastigt). Min far ? Hans far är min bror, fru grefvinna. (för sig) Gud hjelpe mej att ljuga, så att det går ihop. Min far, hvarför ? HERMAN (förvånad). 68 BERTHEL (sakta). HERMAN. GREFVINNAN. Olycklige! Kom ihog hvad du lofvat. Store Gud! Bedrag mig icke, unge man! brorsson? Ja, min fru! Är ni hans HERMAN (med dämpad rörelse). GREFVINNAN. HERMAN. Och ni har aldrig varit ett barnhusbarn? Jo, nej. Nej aldrig, min fru! Nej, aldrig. BERTHEL. GREFVINNAN (utom sig). Ha, ni ljuger för mig, gamle Berthel! (till Herman) Knyt af er halsduken! Jag ber er, jag besvär er! Men hvarför önskar ni? HERMAN (tvekande). BERTHEL (häftigt). Behåll halsduken, Herman. Du har råkat ut för en vansinnig qvinna. Ja, vansinnig, om det sista hoppet brister. (rycker halsduken af Herman.) Nej, det brister icke! Gud har hört en förtviflad moders böner. Vill ni ännu bedraga mig, Berthel? Se här det lilla eldmärket på venstra sidan af halsen.
Om man, i sammanhang härmed, jemför nyssanförde §. med den efterföljande ^Ae, upptäckes en strängare ansvarsbestämmelse för en sak af enahanda, om ej mindre brottslig qvalité, i bredd med den ifrågavarande. Enligt det stadgande, som i 55:e §. föreslås, får ej köparen, i fråga om oloflig försäljning af bränvin, åberopas till vittne, om han sjelf tillhandlat sig varan. Genom denna libera lite eger lönnkrögaren det säkraste legala skygd under bedrifvande af sin handtering, emedan intet upptänkligt medel finnes att fälla honom till ansvar, då den betalning, sorn han väl förstår att af köparen endast i enrum emottaga, på sådant sätt aldrig lärer kunna honom bevisas. Den princip, antagen till grund, alt en person ej får vittna i egen sak, tyckes här ingalunda vara tillämplig. Ingen Lag förbjuder den trafikerande, att hvar som helst, der tillgång finnes, och försäljning eger rum, skaffa sig en sup under resan, om han så för godt finner. Förer tillfället honom in på en så kallad lönnkrog, är han, okunnig om ställets beskaffenhet, väl skyldig att först efterfråga, huru dermed förhåller sig? Känner han ock, att förhållandet så är, kan han väl anses delaktig i försäljarens förbrytelse, genom det att han hos honom förtärer sitt glas, och ned - 5 a Bev-, Lagsamt Allm. Besv.- och Oecon.- Utsfr.s Utlåtande JS:o 8. lägger sin penning? Dessutom är det icke lönnkrögaren, som af köparen frestas att sälja sin rara; utan det är just lian, som frestar denne alt köpa af densamma. Om någon frestelse å en annan sida i öfrigt eger rum, så ligger den endast i felet af den lagstiftande åtgärd, som åtminstone indirect uppmuntrar och befordrar hvad den förbjuder, under det att den ställer Polisbevakaren i ansvar, då han försummar att beifra en sak, hvarå något åtal icke är möjligt eller verkställbart.
Han hade icke en tanke för, att det i morgon skulle vara slut med hvilan, så helt gick han upp i ögonblickets njutning: att vara fri från plågorna. Han lutade sig tillbaka mot stolens ryggstöd och lät nacken hvila mot dess kant. Han tänkte på henne, som han nyss sett kämpa sig fram liksom till ett personligt lif och sträcka sig emot honom som ett lefvande, varmblodigt väsende bland alla de uttryckslösa bilderna i hans minnens kaos. — Och han smålog. Hon var ju ingenting annat än det återuppståndna idealet, en förkroppsligad erinring om den kvinna, som han egnat sin första ungdoms starkaste, innerligaste känsla. Det fans just icke någon bestämd, påtaglig likhet mellan Margot och Amalie Heine, eller om den fans, skulle han i alla händelser icke kunnat säga, hvari den bestod, ty dragen af hans ungdoms käresta hade under årens lopp blifvit mycket sväfvande. Han hade återsett sitt gosseideal som en fetlagd matrona, men då hennes plumpa bild ville tränga sig emellan och skymma bort den späda flickgestalten, hade han med fantasiens hela makt sträfvat att hålla det tidigare, vackrare minnet kvar, och så hade Amalie förblifvit hvad hon var: englahufvudet på rhenvins-guldgrund, den bleka, stillsamma, sorgsna flickan vid fönstret djupt nere i ett af den drunknade sjöstadens menniskotomma hus. Dess mer fans det i Margots väsen, som påminte om denna drömbild af dikt och verklighet; och hans inbillning hade fäst sig vid likheterna och glidit öfver olikheterna utan att se dem. Det var framför allt hennes röst. Han hade alltid haft det skarpaste öra för menniskoröstens klangfärg och uttryck — många af de starka sympatier och antipatier, han icke kunde förklara, stammade nog från örat och nerverna mer än från ögat och hjertat — men under dessa sista år, då han varit till hälften blind, hade hörselsinnet skärpts till en otrolig grad af känslighet. Han kunde njuta af en vacker menniskoröst som af den härligaste musik — och han tyckte sig aldrig ha hört en menniskostämma klinga så skön, som hennes; så dämpadt lidelsefull och så smekande mjuk på en gång.
I motiveringen till nämnde beslut finnes icke någon orsak uppgifven, hvarföre ifrågavarande lärare undantogos från nämnda förmån eller hvarföre det vore mindre angeläget att i afseende på dem tillse, det de ej tvungos att längre fortfara med det magtpåliggande och ansträngande lärarekallet, än förmåga och krafter medgifva, och det har varit mig omöjligt finna någon giltig grund till dylikt undantag, alldenstund lärare med prebenden väl icke mindre än lärare utan sådana blifva på ålderdomen i behof af befrielse från ett kall, som fordrar yngre och friskare krafter. Det är för att undanrödja detta undantag och de menliga verkningarne deraf för elementar-läroverken, som jag härmedelst vågar vördsamt påkalla Rikets Höglofl. Ständers behjertande af nödvändigheten att bereda äfven sådana lärare tillfälle att, då krafterna tryta, erhålla afsked med bibehållande af innehafvande löneförmåner. För do prebendarier, sorn uppbära sin aflöning efter nya läroverks-staten finnes visserligen, oaktadt nämnda förbehåll, en utväg att utan minskning i sin lön erhålla afsked, nemligen genom att frånträda prebendet och begära att blifva uppförda på indragningsstat, i hvilket fall de efter afskedstagande! komma i åtnjutande af samma löneförmåner, som de under sin tjenstgöring innehaft, men förhållandet är helt annorlunda med de lärare, som icke ingått på nämnde stat utan fortfarande åtnjuta do löneförmåner, hvaraf de förr än denna stat uppgjordes voro i besittning och hvartill deras innehafvande fullmagter berättiga dem. Ty för dessa skulle på sådant sätt en icke obetydlig minskning i inkomster uppstå, och jag kan icke föreställa mig att Rikets Ständer skulle vilja ställa nämnda lärare i det svåra valet, att antingen, till stor skada för läroverket, in i sena ålderdomen qvarstå vid sina lärarebefattningar eller ock för erhållandet af afsked underkasta sig en icke obetydlig nedsättning i sina visserligen icke stora löneförmåner.
Brefvet af den 8 Febr. 1833 blifvit dem tilldelad; och nog synes det mig som det vore obilligt att desamma skulle mista denna inkomst, helst som deras normal-lön endast utgör 750 rdr bko. Visserligen har Utsk:t derefter föreslagit att lönemedlen »åtminstone lika tidigt som hittills» måtte utfalla, men jag kan ingalunda finna att någon lämplig utväg härtill blifvit föreslagen, så vida ej Statsverket skulle förskottsvis bestrida lönerna, hvilket är en fråga, som ej bort af Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:t ensamt behandlas Slutligen biefve, äfven om Utsk:ts förslag vunne framgång, regementsskrifvarnes resor desamma för upbörden af vakansafgifterna, bost ällsarrt miena samt för gratialist medlen, och skulle ingenting i sjelfva verket vinnas hvarken i afseende på tid eller omkostnader. Det är på grund af alla dessa skäl jag får anhålla om afslag å Utsk:ts i detta hänseende afgifna förslag. Hr Hjärne, Harald: Denna fråga synes mig vara af en så enkel beskaffenhet, att den ingalunda erfordrar den utredning af indelta arméens förhållanden, som af den förste värde talaren blifvit framställd och icke heller anser jag den vara af den genomgripande art, som den siste värde talaren tyckes förutsätta. Frågan är helt enkelt den, om. genom någon administrativ åtgärd, K. Maj:t kunde bereda någon lättnad i det nuvjde upbördssättet af indelta räntor och kronotiondeanslagen till militära tjenstemän. Den motion, som gifvit anledning till detta Bet:de, har egentligen åsyftat att fästa Ständernas upmärksamhet på det besvär, som genom det nu gällande upbördssättet åstadkommes, synnerligast i rikets norra landskaper, hvarest de skattskyldige äro glest boende och långt afskiljda från upbördsställena.
Han såg på mig så lugnt och obesväradt. För denna ovanliga, fasta blick slog jag ned ögonen. Då tog han sig friheten att till mig adressera några ord. Det var väl om vädret, men det var ändå liksom han skulle menat någonting annat. Till vexten var han något kort och litet satt, således icke en romanhjelte. Hans ansigte var i hög grad markeradt och hans blick på en gång ärlig och skarp. Vacker var han icke. När han gick bort, vågade han säga »mera en annan gång, mamsell Wärn.« Den stygga dagboken hade förrådt mig. Jag skulle blifvit litet ond öfver denna lindriga näsvishet, men dels smålog han, så likgiltig för min vrede, dels aflägsnade han sig genast. Nu är hästen, Gudskelof, för trappan, just som pappret blef slut. Jag är då guvernant! När jag först gjorde mitt inträde i de stora rummen och i familjen, sökte jag samla all min styrka, för att icke bete mig pjåkigt eller våpigt. Jag vet icke huru jag häri lyckades, men säkert är att hofrättsrådinnan var i hög grad artig emot mig och tycktes vilja hjelpa mig på trafven; hon tryckte min hand för andra gången och sade: »jag vill hoppas att vi bli mycket nöjda med hvarandra. Jag svarade då någonting sådant, som att blott förmågan vore lika god som viljan, så ginge allt bra. Hon tycktes ganska belåten med mitt triviala svar. Snart presenterade hofrättsrådinnan för mig mina blifvande disciplar, som äro tvenne flickor om nio, samt en gosse om tolf à tretton år. Det är lyckligtvis blott franska och tyska, jag skall lära denne sednare; måtte jag slå mig ut helst med detta! Jag har mycken respekt för sådana gossar, som också läsa latin och grekiska. De ha fallenhet att vara en smula för mycket grundliga. Arten röjes hos den unga. Jag tycker om mina disciplars utseende. Flickorna, som äro tvillingar, likna hvarandra mycket; de äro rödblommiga, friska, ja nästan vackra. Måtte rosorna på deras kinder icke blekna för guvernantens skull! Måtte jag kunna locka dem mera genom förtroende och godhet, än genom slutenhet och stränghet! Gossen är blek och ser sjuklig ut; han skall ha skrofler.