Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Föredrogs ånyo Biddarh.Utskrts d. 7 och 10 dennes bordlagda Utlåt. N;o 10, i ani. af Hr Anreps, Gabriel, motion om understöd för fortsatt utgifvaude af »Svenska Adelns Attartaflor.» H. IV. 20 306 Den 21 Mars e. m. Hr Lilliehöök, Erik Gustal: Som Hr Anrep sjelf hos R. o. Ad. endast anhållit om ett understöd af 2,400 rdr, samt den gratifikation, hvilken Riddarh.Direkt:n tillstyrkt måtte honom för ifrågav:de företag tillkomma, allenast upgår till 1,200 rdr, har jag icke kunnat undgå finna, det Riddarh.Utsk:t varit måhända nog gifmildt, då det föreslagit 2,500 rdr. Jag anhåller om H. Grms o. Landtnäs propos. att summan måtte nedsättas till den af Hiddarh.- Direktioneu föreslagna. Gr. Wrangel, Tönnes: Jag vill endast med några få ord tillkännagifva, att vid undersökning, huruvida det skulle kunna vara möjligt för Hr Anrep att fortsättn ifrågavtde arbete med utgifvande af »Svenska Adelns Ättartafior», ansåg Riddarh.Utskit, att, för den händelse den föreslagna gratifikationen nedprutades till det af Riddarh.Direktionen ifrågastälda belopp, skulle arbetet ovilkorligen afstanna. Det var på denna grund Utsk:t kom till det resultat, som Utlut:t. utvisar, enär Utsk:t fann oundgängligen nödigt för arbetets fortsättande att öka summan. Hvad beträffar tillgången för denna utgifts bestridande, vill jag, för att undanrödja farhågan att medel dertill skulle saknas, omnämna, att Riddarh.kassan icke har något att göra med, d. v. s. är skiljd från den s. k. reparationsfonden. Derifrån och icke från Riddarh.kassan utgå de utgifter, som på sednare tider drabbat Riddarhuset.
Disconten , utan att Directionen med sin Egendom borgade dertöre ; det blir Treprocentslnnehafvarena , som bekostat stor del af sjelfva Canalarbetet, utan att framdeles få någon del, hvarken i den vinst CanalVerket för Interessenterna kunde medföra, icke heller få dela EftVcterna efter fullbordadt arbete : Vidare att Banquen finge sitt Creditiv ersatt och måste således till Bolaget återlemna Panten , CanalVerket nemligen med alla Effecter &c. Den Skuld af 1,100,000 R dr, som CanalVerket häftar före i Disconten, komme att försvinna , Räntan för Creditivet likaså, allt till förmån för Bolagetj Assignationernes Innehafvare finge sina Fordringar till fullo betalte, och allt detta på bekostnad af 142 Den 17 Martil , e. Ut. Treprocentslnrehafvarena, sorn måste rabatte* ra 20 å 30 procent på sina Fosdringar . hvilken grof Orättvisa _ och hvilka förmon ner, tillskansade CanalBolaget på andra Medborgares bekostnad. Ehuru mycket jag nitälskar för Banquens ratt och basta, kan jag dock icke gå ifrån den öfvertygelsen , att om det icke kan ske utan att be^ä orättvisa, må den hellre blifva lidande. Riksens Ständers egna felsteg böra icke bjelpas och rättas genom andras örfördelande. banquens yrkande , att nU genast få, jemte de Öfriga Borgenärer ne, godt* göra sig sin fordran af Massan, ät sä nrycket mera utan skä', sorn dess förbindelse är att icke återfordra Lånet förr än den bestämda tiden, så vida säkerheten fortfar, hvi ket Banquens Ombud åligger att tillkännagifva? Då sådant icke skett, och då Riksens Ständer ännu vid sista Riksdag förklarat sig äga säkraste anledning till stort gagn af detta företag, Och som hittills blifvit med deras bifall bedrifva ; så är det obehörigt af Utskotten , att taga sådana mått och steg, sOm först kunna anses lagliga, när det vore af Ombudet tillkännagifvit, att säkerheten upphört eller att Ständerne beslutit att
Att alla förbud emot utländska varors införsel och förbrukning medverka till någon del Fabrikers uppkomst, är visserligen en sanning; men så länge vi behöfve utländska varor till fyllnad i vårt klädnadsbehof, kan detta i hela dess vidd ej låta verkställa sig, ty 444 Den t o April. det sorn nödvändigt behöfves skall på ett eller annat sätt inkomma. Jag tror således, att sedan utrönt blifvit, hvad som egentligen är vårt behof, oberäknadt allt öfverflöd sorn kan undvaras, ej annan författning till Fabrikers uppbjelpande bör äga rum, än en någorlunda dryg tull afgift. Med dryg menar jag ej så utomordentlig, utan endast så proportionerad, att det ej lönade risquen lurendräga. I annat fall skall det behöfliga likväl inkomma, Staten förlora tullmedel, och Fabrikörerne, i anseende till tull - afgiftens försvinnande, undersäljas. Dock tror jag äfven, att Fabrikören skall fåfängt bemöda sig att sålja sina varor för godt pris, så länge han ej kan arbe ta i det stora, och att aldrig rätt goda varor komma att produceras, så länge ej täflan Fabrikörerna emellan förefinnes. Dessutom så länge varor, hvilka i Riket tillverkas, kunna lurendrägas, stående lån emot låg renta ej kunna erhållas, skall hvarken det ena eller andra låta verkställa sig; men af egen och andras erfarenhet påstår jag, att hvilken Fabrikör som rätt förstår sin sak, som har ära och fosterlandskänsla, som vill inskränka sin lefnad till måttlighet och nödig utkomst för sig och familj, bör och kan, genom de medel jag här nedanföre kommer att föreslå, producera varor för billigt pris i lika godhet med utländningens, och att således få införskrifningar i en framtid komma att äga rum.
Loin da Skjutslegan en gäng blifwit stadgad til fördel för den skjutsande, är et öfwerdrijwet dröjsmål mindre at befara, jämte der man kan wara skäligen säker, at Skjutslaget sä mycket häldre förser sig med dugliga hästar, som dest förtjenst deraf beror, och det finner det wara en möjelighet, ar ku na för längre tid draga nytta af en lil äfivenrprö dyrare inköpt häst. Ani man borrtlager den Opinionen, ar skjutSs skyldigheten kan älaggas någon annan, Lii den, som för en bscingad ersättning acagik sig den samma; at legan bör wara witz och lika för alla tider och orter; at den skall wara rinder skjutSningens rätta warde; at den resande skall fä köra ester eget infall — och ställer sedan hela inrättningen pä Lnrrexrsna 6 s. uÄi on wid h w a r j e Gästgifwaregård, til dem eller den, som ataga sig de» för mindsta priset, allt detta pä en witz rid, ask. ex. lo ar; sä skole wi finna, at Skjutslega, sä mycket mindre kan stiga öfwer det rätta warder, som i sadan händelse, och da ersättningen blir wguivalene emot besväret, eller i »agon män tii den skjutsandes fördel, röstan skall upstä emellan en bmrrepreneur och alla närboende: detta skall ofelbart inträffa, sa wida den grunden alltid star fast, ar der urwäg til skälig förtjenst glswes, der finnas de som wilsta förtjena. Al det dä blefwe de lil Gästgifwaregården närboende Bänder, som komme at äraga sig skjutsningen, är latt at finna. Om också dek hsttils bibehällna hatet för inrättningen gjorde, at den l första OLä:ro^sn icke an« togeö utan ansenlig förhöjning; sa kan man dock med tamlig säkerhet förutse, arden wid den nästa skulle jämna sig mera ned, sedan man hunnit fa full öfwer» tygelse, at skjutsningen wore en fördel, och icke en älrggd börda.
Så kunde legenden tala, men bättre än den skulle den opoetiska, psykologiska analysen kunna förklara den stämning af landsflykt ur en hopstörtande diktarvärld, som omsusar Strindbergs verk vid 1880-talets slut och 1890 talets början och visa, hur det kommit sig, att en af vår vitterhets frodigaste inbillningar, ett af vår poesis rikaste sinnen midt i mannaårens kraft velat abdicera för att i stället söka vinna forskarens så mycket torrare lager. Den psykologiska analysen skulle resonnera ungefär så här: Som växterna spira med ett eller flera hjärtblad, så också poeterna. Diktkonstens sanna monokotyledoner äro de outtröttliga skaparna, för hvilka poesiens eget intresse är allt, för hvilka alla lifvets erfarenheter och problem ständigt omforma sig till dikt med konstnärlig gestaltning, och som oaflåtligt fortsätta naturens alstringsverk blott med högre, mer medveten vilja. Shakespere är här exemplenas exempel. Intet vore mer stridande mot hans typ, än om han i stället för att af Hamlet och Othello göra skådespel, satt sig ned att teoretisera om viljans sjukdomar eller passionernas väsen. Men för det stora flertalet af diktens män har ej konsten denna allt uppslukande makt. De flesta poeter hafva flera hjärtblad än poesiens, och tillvaron är för dem ej blott material för nyskapelse, för dikter och skådespel, men intressant i och för sig som en spännande kamp att utkämpa för den praktiska deltagaren eller en spännande rebus att tyda för begrundaren. För Strindberg har lifvet haft båda dessa eggelser. Det var en tid, då han framför allt var agitator på torget och hans konst ett alltid passioneradt, ej sällan bullersamt och smaklöst inlägg i »världsförbättrarbråket». Det har senare kommit en annan tid, då han framför allt vill vara forskare eller kanske snarare »vetenskaplig upptäckare» – yrket är vanskligt nog – och de vetenskapliga hypotesernas berusning blifvit hans ingifvelse. Så godt som aldrig var han uteslutande artist, ensamt ledd af konstnärligt skaparbehof, nästan alltid i första hand undrare, frågare, motsägare, teoretiker. Kastar man en blick tillbaka på hans verk, är en utveckling från rent konstnärliga syften till andra intressen lätt skönjbar.
Jag håller före, att kapeller i allmänhet blifvit, i en mer eller mindre aflägsen forntid, aulagde, i anseende till traktens större afstånd ifrån moderkyrkan. Dertill söktes och erhölls visserligen vederb. tillstånd, men utan hvarken då eller sednare åtagen eller ålagd förbindelse för sökandena sjelfva eller deras efterkommande, att samma kapell allt framgent vidmakthålla, hvilket kunde komma att bero af sig företeende omständigheter, såsom uphördt behof deraf, genom moderkyrkans förflyttande till lämpligare plats o. s. v. Ostridigt är, att kapeller, sålunda och utan bestämda gränsor anlagde, i tidernas längd genom jordens stigande odling och i följd deraf ökad befolkning, öfvergått till ordentliga, af bestämda hemman - Den 19 November. 25!» tal bestående socknar, ja äfven till sjelfständiga pastorater, med kyrkor, hvilka i storlek och dyrbarhet ofta öfverträffa den gamla moderkyrkan, samt af den nödvändighet, att deras ödeläggande, om sådant emot all sannolikhet af kapellförsamlingen äskades, möjligen kunde af vederb:de myndigheter tillstyrkas eller medgifvas. När härtill kommer, att af K. M. och Kronan anslagits boställshemman för åtminstone många Kapellpredikanter, hvilka äfven, för embetets tillträdande, erhålla fullmakt att vara Komministrar i församlingen, så lärer finnas upenbart, att ifiågav:de kapellförsamlingar, nemi. de, som ej erhållit Statskyrkans tredje grad, pastorats-egenskapen, egentligen äro att anse som annexer. Men då författningarne innehålla den väsentliga skilnaden emellan annexoch kapellförsamlingar, att de förre äro befriade, men de sednare ålagde, att i vissa fall deltaga i moderkyrkans reparation eller nybyggnad, och, så vidt jag förmått utröna, ingenstädes finnes angifvet hvad med kapellförsamling egentligen förstås, så anser jag nödigt, ifall Högh Utsk. icke anser sig kunna tillstyrka bifall åt motionen i dess allmännelighet, att en högst behöflig definition varder af detsamma upställd.
Till följd af detta allt, får Utskottet anmäla, att Utskottet vidblifver sitt öfver Herr Prosten Sandbergs och Lars Larssons motioner förut afgifne yttrande; äfvensom Utskottet hemställer, att den af Herr von Qvanten våckte ytterligare motionen icke ina till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Stockholm den 12 No v. 18 io. Anti. till Exp. Utsk d. 2C Nov., kl. 6 e. 111. Betänhande, angående Biheltrycks-tunnans användande till sitt ursprungliga ändamål. Utskottets i detta ämne afgifne Betänkande Nto 54, hvilket af Borgareoch Bonde-Stånden år bifallet, har af de öfrige respective RiksStånden blifvit återremitteradt, sedan deremot blifvit anmärkt: inom Ridderskapet och Adeln, af Herr Hartmansdorff, att de medel, som af Bibeltrycks-tunnan åro anslagne för Rikets allmänna ^Läroverk, förmodas icke vara disponibla för andra ändamål, hvarföre den .af Utskottet före - Allm. Besv,- och Ekon,-Utskottets Betänkande, N\o 123, 31 slagna underdåniga anhållan, att en del deraf måtte användas till anskaffande al en lärobok för folkundervisningen, troligen icke skulle kunna bilallas. Om Utskoltet i stället föreslagit, att Rikets Ständer måtte bevilja ett visst belopp för den ifrågasatta lärobokens anskaffande, hade något kunnat dermed uträttas; hvaremot, på sått saken nu år framställd, skall uträttas intet.
Utskottet finner visserligen den anmärkning grundad , att om Banco .Fullmägtige ensamme skulle förordna Directeurer vid hvar och en Afdelning, och åtgärderne vid DåneJ Contoiren helt och hållet bero af BancoStyrelsens föreskrifter, sistnämnde Styrelse jeinnväl borde vara ansvarig för hvad, i följd af Dess beslut , kunde till Banquens skada inträffa. M en då Utskottet ansett säkraste sättet, att vinna det åsyftade ändamålet med DåneCon* toirens inrättande, vara, att Directionerne öfver dem tillsättas af Rikets Ständer sjelfve , hvilka bättre än BancoFullmägtige äro i tillfälle känna, åt hvilka personer, såsom de skickligaste, pålitligaste och driftigaste, ett så vigtigt för - Banco-Urskot tets Betiinkandtn. lä förtroende må öfverlemnas, och då vid en så organiserad Förvaltning äfven måste förenäs skyldigheten för vederbörande, att inför Lagen och sine Principaler vara för sine ger. ningar ansvarige, i lika måtto sorn Rikets Ständers öfrige Fullmägtige hafva sådant sig ålagt; tror Utskottet sig icke böra frångå hvad Utskottet, angående Directionernes förordnande af Rikets Ständer sjelfve, tillstyrkt'. Hvad ater angår föreslagen förändring i ‘ benämningen af den person, som, jemnväl i egenskap af Direcleur, bör af BanCoFullmägtige särskildt väljas och förordnas, skulle en bestämd föreskrift, att härtill antaga en BancoUommissarie, begränsa BancoStyrelsens rättj att till denna befattning utse hvilken sorn lieldst, och tilläfventyrs lägga hinder 1 vägen för möjligheten, att erhålla den lämpligaste och skickligaste personen.
Croningh påstod, att meningen varit att »lædera studio infamandi» i synnerhet i så höga personers närvaro. Lucidor svarade, att »han ej tänkt lædera någon, att han ej vetat af att de kungliga majestäterna skulle komma dit, eller att hans skrift skulle blifva så illa upptagen och uttydd, förmenande sig såsom en poet hafva någon licentiam och frihet». Croningh angrep nu Johansson i en lång, med latinsk juridik späckad harang, anklagade honom för att hafva begagnat namnet Lucidor, förebrådde honom »oförskämda och illistiga uttryck, i det han som en grof kalumniant hafver låtit trycka pasquill, som före detta aldrig varit hördt, dermed han icke allenast min principal och dess fru, utan denna familia Gyllenstjernorna med sin grofva allusion mycket stor skymf tillfogat». Lucidor svarade, att hans författarenamn utgjorde ingen hänsyftning och vore af många poeter före honom begagnadt, att han ej tänkt försmäda någon menniska, »derpå han ville sin ed aflägga, utan allenast sökt med sådana skrifter förkofra sitt modersspråk». Omsider frågade rätten honom, om någon hade instigerat honom att skrifva; »ingen menniska, hvarken hög eller låg,» svarade Lucidor. Croningh slöt dagens förhör med begäran, »att Lars Johansson måste plikta som en oförskämd kalumniant och äreskämmer». Den 13. december var målet åter före, och man ingick nu på enskildheterna. Croningh fästade sig i sitt klagomål in particulari vid, att hans principal och dess gemål ej fått deras rätta titlar. Lucidor invände, att han ej visste så noga alla titlarna, att man i skrift till kungen blott brukade sätta etc. etc. efteråt, samt att den engelske ambassadören ej tagit samma sak illa upp. Croningh anmärkte allusionen med lux de or, och att Gyllenstjernornas namn blifvit i skriften insatt, »dem till evig men». Lucidor bevisade, att han brukat sin signatur tillförene, och påstod fortfarande, att han ej menat illa med Gyllenstjernorna.
Jag visade att förhållandet var enahanda ett annatår, och de upgifter, som blifvit lemnade öfver afskrifuingar, som skett sedan år 1840, och beloppen under de olika åren af osäkra fordringar, visa att förhållandet emellan osäkra och säkra fordringar har på det hela förbättrats. Jag har tillika förklarat, hvad jag förut i ämnet uplyst, att man icke får jemföra dessa osäkra fordringar med hvad som heter osäkra fordringar i Diskonten. Under de 16 år jag var ledamot i Diskonten sträfvade jag att komma till det mål, att man skulle der gå tillväga på samma sätt som vid Manufakturdiskonten, nemi. att skrifva på osäkra fordringar allt hvad som hade något tecken till Den 15 Mars e. m. 491 osäkerhet, men jag misslyckades mycket deruti, och med den serskilda kännedom jag har om båda dessa verk, sä får jag säga, att de s. k. goda fordringarne i R. St:s lånekontor äro till en del af mycket sämre beskaffenhet, än åtskilliga af de här såsom osäkra uptagna fordringar. Någon förändring i det allmänna stadgandet, som finnes, kan här svårligen ske genom K. M., då K. M. icke gerna kan säga något annat, än att medlen skola utlånas emot antaglig säkerhet, och måste till auktorileterne öfverlemna säkerhetens bedömande. Gr. Mörner: En förbättring af 11,000 r:dr för året, på en rörelse, som drifves med 20 mill., är icke mycket lefvande, sä att detta resultat tycker jag icke ger mycken tillfredsställelse. Det nplyses icke heller af den siffran, huru stor afskrifningen varit för äret, men jag tror att den motsvarat den nedsättning, som blifvit gjord uti de osäkra fordringarne. Hr Cederschiöld, Rob. Theophron: Jag får tillstyrka den ifrågavar. skrifvelsen och nekar icke, att det förefaller mig som lånerörelsen uti Manufaktur-Diskonten skulle bedrifvas på ett ganska betänkligt sätt, då de osäkra fordringarne kunna upgå till det betydliga beloppet af nära 200,000 r:dr b:co.
Utskottet får härwid wördsamt hänwisa till en dest Ledamots Herr Riddarhus-Secreteraren Silverstolpes i särskildt Protocollsutdrag bifogade vttrande, hwilket grundat Plnralitetens beslut i detta ämne. Want att med yttersta grannlagenhet följa Regerings-Formens föreskrift och anwisning, har Utskottet knappt kunnat föreställa sig säsom möjlig en annan tolkning af 86 Z än den Utskottet genom Tryckfrihets-Lagen giswit. Dä Författaren answarar, icke för sin tanke, men för sin skrift, icke som arbetare, men som utgifware, wore det förmodligen en obillig hårdhet, att i 428 Expeditioner till Riks-KtLiiden. förhand ana och söka upptäcka hans ännu ef föroftvade brott, äfwen»'om Författaren ef syneS behöftva något frikännande förrän han »verkligen kan anklagas. Klart uttryckta förbud emot möfliga förbrytelser, bestämda straff för redan begängna, leda utan twiftvel »ned lika säkerhet till ändamaler, men i en naturligare ordning, och framför allt i en bättre öftverensstämmelse med Constitutionens syftning till offentlighet och liberalite. Utskottet är, kort sagdt, fullkomligen öfwertygadt, atr en allmän Theologisk Censur, om den ock ef »vöre tydligen genom Regerings-Formen förbuden, borde genom en annan Grundlag blifwa det, sa framt annars Samfundet wäntar något gagn af allmän upplysning och förständs och tvettenskaps odling. Nägre bland Högwördige Ståndets Herrar Ledamöter hafwa inskränkt sig till yrkandet af en mera modifierad officiel Censur för' Läroböcker och populaira andliga skrifter. Dä en Stats-Rcligion nödwättdigt mäste gif»vas, kan en wist eontrole af de böcker, sorn wid Ungdomens underrvisning rryttjas, törhända ef umbäras.
Mina systrar äro så blyga och tillbakadragna i Agdas hjärta har du helt och hållet vunnit, men sällskap, så enkla och okonstlade, så harmoniska och väluppfostrade, att hvarken Elin eller mamma kan som du. Jag är fullt förvissad, att du snart skall ESTER. roll jag skall spela för att behaga dem. Du känner Säg mig då, hur jag skall uppföra mig, hvilken fatta en sådan liten spirituel och besynnerlig varelse vinna dem, du måste bara vara litet försigtig i början. hela min repertoar och skulle den inte förslå, så har en helt ny roll om du bara vill antyda för mig, hurudan den skall vara. HELGE. Ester, du skall vara dig själf. jag tillräcklig uppfinningsförmåga för att kunna skapa Du skall inte spela någon roll als, min lilla ESTER. Jag har aldrig spelat Ester Larson och jag känner ingen sådan person. HELGE. Skämtar du nu, Ester? ESTER. Nej, nu talar jag just allvarsamt, Helge! HELGE. alltid under alla lifvets förhållanden spelar en roll. Det vore ju en rätt angenäm upptäckt för mig. ESTER. rättare sagdt aldrig någon roll, ty i hvarje roll jag Se inte så missnöjd ut, älskade Helge! Jag spelar Det är således din mening att säga mig, att du Mig själf! Hvem är det? Är det Ester Larson? någonsin spelat, har jag alltid varit mig själf, men utfört roller. jag själf har lika många skiftningar som Ester Larson HELGE. känsla? Är kanske själfva din kärlek till mig endast en artists inspiration? ESTER. mig själf, är jag Ester Larson, som endast lefver och min kärlek till dig och af din makt öfver mig. Då Nej, hos dig, men också endast hos dig är jag Fins det då hos dig ingen sann och verklig andas i dig. Och detta, ser du, är hemligheten af jag blir trött på slitningen mellan alla olika lidelser, trött på att låta min själ eldas af kärlek, hat, svartsjuka, förtviflan, hänförelse, ack, då är det så skönt att få komma och luta mitt hufvud mot ditt bröst och att känna: här finnes frid och verklig lycka, här
Hvilka Törnebohm i och för skötandet af lärarebefattningen varit nödsakad att utsätta sig, sannolikt utgjort en bidragande orsak till hans nu iråkade svaghetstillstånd, hvilket lemnade föga förhoppning, att han, ehuru ännu endast 58 år gammal, för framtiden kunde återtaga någon af de tjenster, han beklädt, eller på annat sätt bidraga till sin familjs försörjande, i underdånighet hemställt, huruvida icke E. K. Maj:t skulle täckas till Rikets Ständer aflåta nådig proposition om anvisande åt Kapiten-löjtnanten Törnebohm, under hans återstående lifstid, af en årlig pension, hvars belopp kollegium, med afseende å den för ordinarie läraren vid berörda navigationsskola nu anslagna lön af 1,870 R:dr, ansett lämpligen kunna bestämmas till 600 R:dr R:mt; — så har E. K. Maj:t, i betraktande af Törnebohms tjugoåriga, väl vitsordade lärareverksamhet samt hans intygade sjuklighet, föreslagit, att Törnebohm måtte å allmänna indragsstaten tilläggas en årlig pension af 600 R:dr; och hafva Rikets Ständer, som inhemtat, att Törnebohm den 5 nästlidne Januari undfått afsked från ofvannämnde Kapiten-löjtnants-beställning, funnit skäligt att, i enlighet med E. K. Maj:ts nådiga förslag, bevilja f. d. Kapiten-löjtnanten Carl Edvard Törnebohm för sin återstående lifstid en årlig pension å rikets allmänna indragnings-stat af 600 R:dr. 27:o På sätt af en den 27 sistlidne Mars till Rikets Ständer afiåten särskild nådig Proposition inhemtas, hade uti en af E. K. Maj:ts Befallningshafvande i Norrbottens län till E. K. Maj:t insänd skrift, förste Landtmätaren derstädes J. E.