Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid högtidliga tillfällen, såsom i Paris vid Ludvig XI:s intåg, byggde man på olika ställen i staden särskilta banor, på hvilka konungen vid sitt genomtåg fick att se ett moment efter ett annat af den heliga historien. Voro banorna anbragta på torg eller vidsträckta öppna platser, blef banan utdragen på bredden, och så många afdelningar uppställdes bredvid hvarandra, som olika bild-ramar för de olika momenterna voro nödiga. Eller ock ställde man tre banor bredvid hvarandra i trubbiga vinklar, och åskådarna vände sig, allt efter som handlingen fortskred, från den ena till den andra100. Uppbyggdes åter skådebanan vid ändan af en gata — hvilket ansågs synnerligen beqvämt, emedan då de närliggande husens fönster kunde begagnas som loger —, så nödgades man gå i höjden och uppreste flera afdelningar öfver hvarandra. Vid en representation i Metz år 1427 hade skådebanan nio våningar. Det vanligaste var dock tre; och så inrättades den egentliga mysteriebanan i Frankrike. I bakgrunden af ett bredt, men föga djupt podium steg denna bana upp i tre afsatser. Genom två pelare delades dessa våningar i tre lika afdelningar, af fransmännen kallade loges. Den mellersta afdelningen i nedra våningen föreställde helvetet och var tillsluten med en port eller stundom med ett konstigt inrättadt gap, som öppnades af sig sjelft för att låta djeflarna gå ut och in. I sidorummen eller framför desamma gingo trappor upp till mellersta våningen, hvilken föreställde jorden. I öfversta våningen, som föreställde himlen, var Gud faders, helgonens och englarnas plats; till denna våning förde antingen en förtäckt trappa, eller ock förflyttade man sig deremellan och jorden genom tillhjelp af ett flygmaschineri. Det var i Frankrike denna form utbildades, och derifrån skall den hafva gått öfver till England och Tyskland. Dock begagnades på sednare stället äfven den breda mysteriebanan. Mone meddelar en planritning af en sådan bana från 15:de århundradet, tecknad på ett löst blad och funnen i en handskrift till ett passionsmysterium. Banan består af tre afdelningar, ordnade vid sidan af hvarandra; på teckningen äro utmärkta de olika lokaler, hvilka funnos å banan.
Blom räknar bland felen, att Skalden låter Hercules blott afhöra de båda Gudinnornas tal, men icke bestämma sitt val emellan dem; hvilket således sker utanför poemet, eller öfverlemnas åt läsarens omdöme. Men just detta ville Stjernhjelm. Huru den grekiske Hercules valde, kan icke vara någon okändt, som har äfven blott den allmännaste mythiskt-historiska kunskapen om hjeltens lynne och bedrifter. Men för Stjernhjelm var Hercules just, hvad Perses var för Hesiodus: nämligen – den i allegorisk figur för sig sjelf visade åhöraren eller läsaren; hvilken det allena tillkommer, att göra sitt val, och dermed praktiskt fullända poemets innehåll. Också skulle, omedelbart efter den nyss anförda målningen, någon bifogad underrättelse om det af Hercules fattade beslutet endast förekomma matt, och onödigt störa läsaren i den djupa besinning, hvari just denna afslutning är enkom egnad att fasthålla honom. Äfven den förste uppfinnaren, hos Xenophon, har icke brytt sig om ett slikt tillkännagifvande. Silius deremot tillägger, sedan Dygden upphört tala och försvunnit ur synkretsen, dessa bägge rader: Men i ynglingens bröst, af den visliga varningen uppfyldt, Tändes kärlekens eld, till Dygden, som stått för hans ögon. Läsaren må nu afgöra, hvad Stjernhjelms poem derigenom förlorat, att han icke afskref detta verspar, eller påfann ett annat dylikt Här åligger oss, att framförallt visa den upphöjning i anda, språk och vers, hvarigenom Stjernhjelms sångmö väckte hos sin samtid en ljuft häpnande öfvertygelse om möjligheten af inhemsk skaldekonst. Derföre medgifver utrymmet ej, att öka dessa profstycken med något af de komiska drag och skilderier, dem han, äfven såsom undervisande, ej försmått använda. De utmärka sig i allmänhet genom naiv natursanning och mycken karakteristik (så t. ex. beskrifningen på Dryckesgillet, en den trognaste och lifligaste tids-bild); ehuru visst icke alltid utan att gifva skäl, åt en nyare smak, till en och annan obelåtenhet eller ouppfylld önskan.
Delägare afgifvit anbefallda utlåtanden, anmäldes ånyo frågan den 11 Maj i838, då Kongl. Maj;t fann Rikets Ständers förrberörde framställning icke kunna vinna Nådigt bifall. 69:o angående upphörande af den vissa Kollegier, Akademier och Allmänna Inrättningar tillagde rättighet, att undfå ersättning af Banken för den förlust, som de till följd af förändradt vexlingspris fått vidkännas vid Silfverutvexling. i834 den 17 November aflemnad till Ecclesiaslik-Expeditionen. 70: o angående beviljande af ett Kreditiv för bestridande af de kostnader, som genom Cholera-farsoten föranledas. i834 den 17 November aflemnad till Ecclesiastik-Expeditionen. 71:o angående reglering af utgifterne under Riks-Statens Andra Hufvud-Titel. Bihang till R■ St. St. Just. Ombudsm. Emb. Ber. den 14 Jan. 1840. i834 den 6 November i underdånighet anmåld. Stats-Kontoret till efterrättelse förständigadt örn de å denna tilel uppförda anslag. Hvad serskildt angick Rikets Ständers yttranden och beslut i afseende på regleringen af Embetsverkens Stater, så behagade Kongl. Majit i Nåder förklara:
Vid en svängning af en allé kom jag midt emot en gammal man, som vandrade framåt, stödd på sin betjents arm. Han var så förfärande, gubben, i sin själlösa ålderdom, att hela min varelse isades af fasa. Sådan kan en intelligent menniska bli! – det var den tanke som slog mig, slog mig med en förnimmelse af den största tänkbara skam och nesa. Menniskorna borde dö innan de bli sådana; en sådan varelse är ju endast ett ätande lik – en maskin till gagnlöst förtärande af det som skulle ge näring åt lif och tillväxt. För en vampyr skulle jag ha känt just denna stelslagna vedervilja. Det var visst en f. d. professor. En rik man, en lärd man. En förtorkad gammal bokmal... Han har varit ung, kanske stormande ung; men han har aldrig hållit af någon. Om han haft familj har han varit elak emot den – och nu får han nöja sig med en legd betjent, som med en kall föraktfull min går och släpar på honom. Det ligger något i denne betjents ögon, som om han blifvit elak af att vara i närheten af detta gamla plågoris. Och gubben! Han har visst varit stor och stark en gång, ty hans axlar äro breda och de handskklädda händerna stora. Men nu är han sammantryckt – icke benigt krokig, utan som om alla partiklarne i hans kropp blifvit tunga och nu tryckte hvarandra ned – en massa, som till följd af tyngdlagen sjunker i höjd och vidgas i bredd. Hans fötter äro stora, tunga och platta. Men allt annat är ett intet emot ansigtet: ett slätrakadt, pergamentshvitt ansigte under en fin, blank cylinderhatt. De själlösa ögonen se ingenting, i de grofva dragen fins bara djuret qvar. Det är icke skrynkligt och veckigt, detta ansigte, själsstrider och lidanden ha icke gräft i det med sin grafstickel, det berättar icke om vexlande menniskoöden, upplefda under jagande stämningar. Här har humorn och satiren icke drifvit sitt spel som kastande vindar, här har godheten aldrig brutit fram som växtgifvande värme, här har ingen hjertats sorg fått skölja undan småsinnet.
Hvar och en känner, att bland de Skånska Städerne äro flere, i synnerhet Malmö, Christianstad och Landskrona, som i proportion af folkmängd och förmögenhet hafva vida större Garnisoner, än Götheborg. I Malmö ha varit förlagde 3oo man Cavallen och 4°° man af Konungens Eget Värfvade Regemente, dessutom äfven något Artilleri. Konungens Regemente är väl numera upplöst, men en mängd af manskapet med deras hustrur och barn fortfar att betunga Staden. I Landskrona är äfven en betydlig Garnison. Om icke dessa Städer bade åliggande att försörja de fattiga, äfven af Garnisonerne, skulle liela orten snart öfversvämmas af kringstrykande tiggerskor Den 11 Junii f. ro. 27 och barn; den är det ty värr det oagtadt redan mer än mycket, och hvar och en känner olägenheterne deraf. Jag tillstyrker derföre bifall till Utlåtandet, för alt undvika ett farligt prejudikat. Grefve von Rosen: Jag instämmer med • Herr Tham om den allmänna fördelen af det antagna HandelsSystemet, men jag tror, att han begått ett misstag, då lian sagt det vara utan grund, hvad jag anfört om en förlust, som genom detta system uppkommit för Götheborgs Stads Fattigcassa. Denna Cassa uppbar 4 s^- Pei' låst af alla inländska Fartyg, och 8 sk. per läst af de utländske; men genom reciprocitets-systemet har den sistnämnde afgiften blifvit nedsatt till likhet med den förra, eller till 4 sk. Min uppgift torde härigenom vara bestyrkt. Hvad prejudikatet beträffar, tror jag icke, alt det skulle vara farligt, då alla billighetsgrunder tala för Götheborg. Slockholm är redan i åtnjutande af den ifrågavarande fördelen, och de öfrige Städer, som kundé komma i fråga, tror jag icke uthärda någon jemförelse med Götheborg, i afseende på redan gjorda uppoffringar för Garnisonerne. De skola på enahanda vilkor gerna åsidosätta alt begära något bidrag; ty Götheborg har bland annat uppbyggt en Casein, som kostat 200,000 R:dr.
Majit vid 1836 års riksdag nya provisoriska lönostater, att för detta befäl tillämpas, intilldess afméens boställen hunnit undergå en förnyad uppskattning, hvarefter lönerna skulle kunna slutligen regleras; och äskade Kongl. Maj:t för de föreslagna staternas tillämpning ett årligt förslagsanslag af 230,000 rdr. Vid pröfningen af denna råga funno Rikets Ständer uppenbart, att en ny allmän reglering af befälets a flöningsförhållanden påkallades; men då, enligt Rikets Ständers åsigt, med de tillgångar af indelta räntor, kronotionden, boställen och kontanta anslag, som redan funnos anvisade, en dylik reglering torde kunna tillvägabringas utan ytterligare bidrag från statens sida, funno Rikets ^tänder det betänkligt att för ifrågavarande ändamål bevilja vidare anslag. Likväl, och som det emellertid icke kunde förnekas, att de af befälet, hvilka icke hade boställen, utan endast kontanta penningelöner, under befintliga förhållanden voro, lika med andra statens tjenstemän, i behof af en snar förbättring i sina löneyilkor, syntes det Rikets Ständer vara statens pligt att genom anvisande af medel söka afhjelpa de största behofven; och anvisades till Kongl. Majits disposition en rund summa af 100,000 rdr årligen för den påföljande statsregleringsperioden (hvilket anslag sedermera. fått fortfara enligt Rikets Ständers beslut vid 1839 och 1862 års riksdagar), att vid de regementen och korpser, som deraf företrädesvis voro i behof, användas till lönförbättring, i första rummet åt underbefäl och subalternofficerare jemte deras vederlikar, samt vidare, så vidt tillgångarne medgålve, jemyäl åt andre kapitener och rege mentsqvartermästare, dock med förbehåll, att en dylik förmån icke finge tillgodokomma dem af bemälda löntagare, hvilka vore med bostadsboställon försedda.
Doctor Engeström-, till Ledamot i Allmänna Besvärsoch Oeconomi e-Utskottet, under den tid Professoren Doctor Engeström kommer att uti Banco-Ulskottets arbeten deltaga, Prosten Bolander, samt till Ledamot i Expeditions-Ut skottet, efter Biskopen ni. m. Doctor Hedrén, Prosten Senell, S. D. Vid förnyad föredragning återremitterades Bevillnings-Vtskottets Betänkande N;o 5, angående grunderne för den blifvande Allmänna Bevillningen; Bilt. till Ä. St, Prct. i834- 9> Sami. 5' 3 :dje Häftet, 34; Proh Utdr. d. i'\ Maji 183$ jemte de anmärkningar, sorn dervid den. ar sistlidne och, i dag' blifvit gjorde», S. D. Vid förnyad föredragning af Välloflige Borgare-Ståndets tvänne Protocolls-Utdrag af den 16 dennes, med inbjudning att deltaga i samma Stånds beslut, att inom denne månads utgång välja Fulimägtige i Banken oell Riksgälds-Contoret, Justitiae-Ombudsman och dess Suppleant, Tryckfrihels-Comilerade och den Nämnd, som i Regerings-Formens io3 §. omförmäles, samt anmoda Banco-, Statsoch Lag-Utskotten atl. inom älta dagar afgifva livar för sig det dem åliggande Utlåtande öfver Banco-Fullinägtiges öfver Fullmägtiges i Riksgälds-Contoret, äfvensom öfver JustitiaeOmbudsmannens förvaltning, ansåg Ståndet sig icke kunna vidtaga annan åtgärd än att lägga desamma till band Hogarne.. - S. I). Vid förnvad föredragning bifölls. Bevillhings-XJ Iskottets, Betänkande N:ö 8, i anledning af så väl Rong!., Majlis Nådiga Proposition, angående Gurhusafgiftens fortfarande, sp,m, åtskillige i ämnet väckte motioner.. Från Välld fl i g e Borgare-Ståndet.
Till en början n&amp;gra ord om den riktning af den moderna literatur, för hvilken Ibjsens Gengangere är en så ypperlig representant. I ” sanningens * namn fordrar man, att lifvet sådant det år må tillhöra såväl poetens som prosadiktarens skildringsom-råde. Han får; om han så vill, teckna dess vederstyggligaste och smutsigaste sidor och, med mindre han så gör, är han icke sann. Osedlighet, äktenskapsbrott, blodskam, nesliga smittosamma sjukdomar — allt kan och bör göras till föremål för dikt och konst. Konseqvensen häraf är lätt att se. Af de moderna literära teorierna skall man berättigas att på scenen eller i romanen införa skildringar om de simplaste lustars eller behofs tillfredsställande. De tillåta att orda om förhållanden, som med allt skäl blifvit förlagda till privatlifvets mest undanskymda vrår. Äfven dessa lustar och behof utgöra ett stycke verklighet. Äfven de utgöra en sida af lifvet. Skall derför hela verkligheten i sin råa nakenhet för allmänheten framläggas, så lära vi väl få göfa oss beredda på att en vacker dag se ” familjedramer ” framkomma, de der offentligen låta passera, hvad eljest den ringaste sedlighetskänsla och blygsamhet pläga förlägga inom lykta dörrar. Här finnes ingen gräns. Allt smutsigt och vidrigt i menniskolifvet är lämpligt nog att tjena till stoff för den moderna literära produktionen i dess nuvarande missriktning. Jag har yttrat, att Ibsen etablerat en ny moral och nya sedebud. Hittills har man ansett pligtuppfyllelse, löftestrohet, barnakärlek m. m. vara vigtiga moment i sedeläran. Ibsen och hufvudfigurerna i hans drama finna allt detta vara allenast floskler utan betydelse, gengångare från svunna menlösa tider, de der icke visste bättre. Man kan ju icke annat än skratta åt en prest, som, i stället för att njuta af en förlupen hustrus kärlek, tillbakavisar henne till den öfvergifne mannen. Att detta är något både ömkligt och löjligt, låter Ibsen sitt dramas hufvud-person sjelf förkunna. För Ibsens handlande personligheter är lifsglädjen den högsta maxim för lifvet.
Ofvannämnda hyresersättning och arfvode tillsammans 1,300 Rdr, hvilken summa för det närvarande utbetalas såsom arfvoden till särskildt tillförordnade Polismästaren med 1,000 Rdr, samt till den person, som under Transport 4,300: Träns - den tiel, förste notarien förrättar denne Polismästares registratorstjenst vid verket, bestrider förste notarietjensten, med 300 Rdr, komme icke, förr än vid särskildt tillförordnade Polismästarens afgång, att utgå, på sätt detta förslag innehåller* Transport 4,300: Enär afsedt är, att polisbejeningen för framtiden bör vara försedd med uniform, för att begagnas vid alla de tillfällen, då Öfver-Ståthållare-embetet finner sådant nödigt, upptagas såsom beklädnadsmedel . „ . , . 50: 600: 6,000: - 20 konstaplar, en benämning, sorn ÖfverStåthållare-embetet anser lämpligare än den af uppsyningsmän, hvardera lön . 300: hyresersättning 50: beldädnadsmedel . 50: 50 d:o, hvaribland en vaktmästare och en 400: 8.000' — Bil, N-‘ o 3 till Kongl. Maj-te Prop. 48i7} Käft i. — 11,300: 18 Transport 14,000: kontorsgevaldiger vid poliskammaren, samt nödigt antal ordonnanser, hvardera lön 250: liyresersättning 50: beklädnadsmedel 50: — 11,300: 350 17,500: 31,500: Diverse Utgifter, hvilkas föreslagna belopp grunda sig på nästföregående årens räkenskaper: Omkostnader för vaktkontoren 1,200 Skrifmaterialier 1,000 550 250 150 Skjutsoch transport-kostnader Hyror Tidningsprenumerations-afgift Belöningar för upptäckter af stölder och andra brott, för uppsigt å misstänkte personer, samt till oförutsedda utgifter
Ehuru nedslående för mig det varit att bevittna det ringa deltagande barnmorskeundervisningen i landet af Rikets sist församlade Ständer lyckades tillvinna sig, så att de måttliga anslag, som jag ansåg alldeles nödvändiga för att på det tarfligaste sätt kunna uppehålla densamma, afslogos; så nödgas jag dock ännu en gång återkomma till detta ämne, med vördsam anhållan, att Rikets Ständer måtte behjerta hvad jag har äran framställa och icke lemna ensamt denna del af folkundervisningen utan det stöd och den uppmuntran, hvaraf den torde vara förtjent, såsom för hela landet af stor betydelse, med afseende på allmänna sundheten. Jag vill icke upptaga tiden med detaljerad uppgift på de brister, som vidlåda denna undervisning; jag vill icke trötta med några framställningar af mina åsigter om hvad som för densamma är nyttigt; jag skall uteslutande hålla mig till hvad som är alldeles nödvändigt för att icke barn morske-undervisningen skall, till föga båtnad för den lidande menskligheten, aftyna; jag menar behofvet af ökade lärarekrafter. Hvar och en, som blott vill egna ett ögonblicks uppmärksamhet åt detta ämne, skall säkert inse svårigheten, för att icke säga omöjligheten, för en enda person att uppehålla en undervisning för omkring 50 elever årligen och som fortgår hela året om. Äfven den starkaste fysik kan dock stundom försvagas af tillfälliga sjukdomar och då detta drabbar barnmorskeläraren måste undervisningen under tiden afbrytas. Blir sjukdomen långvarig, så kan måhända någon mer eller mindre lämplig person finnas benägen åtaga sig att uppehålla den sålunda afbrutna undervisningen. Men dels är det icke alltid så säkert att finna någon, som dertill är villig; dels hafva elever af den låga bildningsgrad som dessa svårt att genast fatta och förstå en för dem ovan lärares framställningssätt, och dels kan ett dylikt förordnande endast komma i fråga vid ett långvarigt afbrott af undervisningen, men låter sig ej verkställa vid kortare sjukdomsfall. Derföre måste barnmorskeläraren också mången gång, så länge som möjligt kämpa mot feberglöden, till dess han icke längre förmår uppfylla de pligter, hvartill hans föga bemärkta kall manar honom. När härtill kommer, att behofvet af Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
En sådan Othello kan ej annat än väcka djupt intryck hos en ungmö med rik fantasi. Han är icke blott en mindre vanlig företeelsfc, ett sällsynt exemplar, hvilket i och för §ig nog kunde verka på ett ungt kvinligt sinne, utan äfven ettideal af manlig kraft, tapperhet, värdighet, en stor fältherre med ett berömdt namn, en person som äger det venezianska rådets hela förtroende och det venezianska folkets beundran, och då denne visar sig äga äfven de varma känslor, som tala omedelbart till hjärtat, måste en ung, svärmisk kvinna önska att varda hans maka, smickrad af att dela hans berömda namn, tjusad af att vara föremål för hans kärlek. Hon kan ej annat än glömma hans utseende och att han tillhör en ras som föraktades i hennes fädernestad. Hvad som förnämligast kännetecknar denne Othello är hans värdighet, hvilken icke gifver vika ens för hans naivitet, det Btora naturbarnets outplånliga arf, samt till och med ej alldeles % lem nar honom, då svartsjukan infinner sig och manar * fram det vilda sinnelaget, som ligger och rufvar under den civiliserade ytan. Lidelsen, sådan mohrens vrede öfver den förmenta skymfen och öfverv en inbillad otrohet å makans sida framkallar den, gifver sig luft i utbrott af raseri och hämdlystnad, men till och med i detta utbrott har Rossis Othello något kvar af detta herravälde öfver det heta, afrikanska blodet, som onekligen måste finnas hos den som är vorden en förnäm man i Venezia. Detta kommer för öfrigt fram i hvaije åtbörd, i hvaije tonfall hela rollen igenom. Andra Othello-fram ställa re öfverlemna sig helt och hållet åt ett till högsta möjlighet stegradt utbrott af fasansfull vrede och däraf uppkommen mordlust. De tjuta och väsnas, rusa som vansinnige öfver scenen och tyckas blott bekymra sig om att träffa det allra högsta mått af raseriets obändiga styrka. Rossis Othello är icke mindre ursinnig i grund och botten, men han förstår beherska sig.
Herr Mannerstam åter förmodade, att så mycket mindre svårighet för bifall härtill borde möta, som Boupptecknings-instrument, hvilka Herr Grefve Mörner omtalat, ej lösas, utan besväret dermed efter öfverenskommelse eller med vanlig Boupptecknings-pro. vision ersättas, samt i öfrigt Domaren, hvilken vanligen förordnar Nämndemän till de förrättningar som äro i fråga, kan hålla hand deröfver, att parter och ortens invånare ej onödigt betungas med lösen och arfvode. Efter några ytterligare kort yttrade skiljaktigheter i meningarna öfver denna sednare fråga, och sedan Herr Lilljehorn, Gustaf Adolph, yrkat att en gjord proposition, som vunnit bifall, icke kunde förändras, ansåg Ridderskapet och Adeln de gjorda erinringarna icke hindra antagandet af Utskottets Betänkande, hvilket sålunda bifölls. I sammanhang härmed föredrogs ett LagUtskottets Memorial af den 26'te April, innefattande anmälan af en särskildt gjord motion, att Nämndemännens dagtractamente 44 Den 5 Maj. vid privata förrättningar måtte förhöjas till 32 Skilling Banco, samt att Nämndemännen i öfrigt må blifva befriade från Kronoskjuts, ningar, de så kallade Byåkor och Brefbärareskyldigheten, förmälandes Utskottet sig hafva redin, i afseende på tractamentet, afgifvit ett Betänkande under den urte April; och att, hvad de sednare punkterna af motionen beträffar, Utskottet ansett dem, såsom vartnde af oeconomisk beskaffenhet, icke höra till Utskottets handläggning. I anledning häraf, och då I agUtskottets åberopade Betänkande af den il:te April nu hade blifvit bifallet, ansåg Ridderskapet och Adeln någon åtgärd vid det nu upplästa Memorialet icke vara att lemna. Föredrogs å nyo det Vällofl. Borgare; Ståndets, den i:ta
Den i 1 § af detta förslag intagna bestämmelse, att Sverige och Norge skola oupplösligen vara förenade under en Konung »med inbördes likhet och sido-ordnad ställning, ); har i det följande af förslaget blifvit så tillämpad, att i Nämnder för val af Konung, thronföljare eller mellantids-regent; i mellantids-regering; i Jury för bedömande af åtal emot vald regent, ledamot af mellantids-regering, Slats-minister för utrikes ärendena, ledamot af förenadt Stats-Råd m. fl.; i liqvidations-kommittéer öfver gemensamma utgifter, samt i kongress för afgörande af frågor, i hvilka båda rikenas representationer fattat olika beslut, Norge skulle ega att invälja lika många ledamöter som Sverige; att sistnämnda lands hittills bevarade rättighet, att genom sin Stats-minister för utrikes ärendena haudhafva de diplomatiska angelägenheterna skulle upphöra, i det tillträde till nämnda Statsministers-embete skulle lemnäs öppet äfven; för Norrmän; samt att stor Allm. Besv.- och Ekon.-Ulskollels Betänkande N:o 37. 23 omsorg synes hafva blifvit nedlagd derpå, att i alla ceremoniela eller rang-förhållanden förekomma hvarje sken af företräde för det ena riket framför det andra. Deremot halva i fråga om bidragen till de gemensamma utgifterna till Konungen och Konungahuset, Regent, Utrikes ärendenas förvaltning samt lill det gemensamma krigsväsendet en annan grund antagits såsom riktig, i det dessa skulle utgå efter förhållandet emellan de båda rikenas folkmängd och således Sveriges b;drag blifva i det närmaste två och en half gånger så stora som Norges, under det att till sistnämnde lands förmån skulle komma att bibehållas en sådan inskränkning i afseende på begagnandet af dess armée till gemensamt försvar, att den vida större delen deraf eller landtvärnet icke skulle få begagnas utom Norges gränser, utan Slorthingets samtycke, och i intet fall utom de förenade rikenas område, en inskränkning, hvartill icke någon motsvarighet finnes å Sveriges sida.