Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då det alltsomöftast uti en privatbank förekommer, att säkerhetshandlingar behöfva ombytas, dels derföre att inteckningar blifva för gamla, och dels derföre att de blifva uppsagda, så anser jag, att det bör vara tillätet att utbyta äfven sådana säkerhetshandlingar, och att således detta utbyte af säkerhet icke bör inskränkas endast lill reda penningar, ulan att de sista raderna uti 1 mom. böra ändras till följande lydelse; ”Bolaget dock obetaget, alt hvad sålunda är nedsatt utbyta emot säkerhet, som af bolaget och Konungens Bef:h:de godkänd blifvit.” — Jag skulle icke tro, 48 Den 23 April e. m. att pä detta sätt säkerheten blifver i någon män försämrad, utan att ilen noggranhet, i afseende på säkerhetshandlingarnes pröfning, som 6 § afser, äfven med denna förändring är bibehållen. R. o. Ad. biföll 6 § med den af Frih. Palmstjerna föreslagna förändring. § 7. Bifölls. § 8. Gr. Cronhjelm: På sätt jag i förmiddagens plenum bade tillfälle yttra, betviflar jag, att med fastställande af en sådan sedelvaleur, som nu är i fråga, det skall lyckas, hvarken att bibehålla de nuvarande privatbankerue, hvilket visserligen icke bade mycket att betyda, eller att organisera nya, hvilket är af mera betydenhet. Då man genomläser reservationerne vid detta betänk., så finner man, att flere af Utsk:ns ledamöter reservat sig emot den höga sedelvaleuren. Man finner ibland annat yttradt af Biskop Agardh, att denna valeur kan hindra privatbankers uppkomst i de provinser, der den är af behofvet synnerligen påkallad, t. ex. på Gottland och uti Dalarne. Man finner äfven af H. Ex. Hr Gr. Björnstjernas reservation, att till följd af den erfarenhet, som Grefven haft tillfälle att inhemta nti andra Europeiska länder, Grefven icke anser möjligt att organisera sådana privatbanker. Den lilla erfarenhet jag äger, bar visat mig, att ju större valeur, ju oftare gå sedlarne in lill utvcxlingscontoret eller riksmyntscassan.
Ridderskapet och Adeln yttrade åsigt, som PresteStåndet under den 12 dennes redan fattat enahanda beslut. S. D. Bifölls, vid föredragning, ExpeditionsUtskottets förslag, N:o 11, till Rikets Höglofl, Ständers underdåniga skrifvelse, angående tryckning och utdelning af Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes Fern - Års - Berättelser. S. t). Bifölls, vid skedd föredragning, StatsUtskottets Memorial, N:o 3g, rörande verkställighet af den beslutade tryckningen af Landsliöfdingarnes senast inkomne så kallade FemÅrsBerättelser. S. D. Vid föredragning af Dag - Utskottets Utlåtande, N;o 10, i anledning af Herr Johan Jacob Löwenströms Memorial, om öfverseende och förbättring af Förfatfningarne rörande Postverket, blef förenämnde Memorial af PresteStåndet (ill Allmänna Besvärsoch OeconomieUtskettet remitteradf, \ S. D. Då nu föredrogs Stats. Utskottets Memorial, N:o 26, af den 16 dennes, angående de hinder, sum mött för nämnde Utskotts arbeten, att några i de Respective Riks-Stånden gjorda Motioner och afgifne anföranden Vrot. Utdr. d. ii Jan. 182g, 5i ännu icke dit ankommit, upplystes i PresteStåndet, som från Riksdagens början insett svårigheten för Utskottet, att , i saknad af från Riks-Stånden expedierade Protocoll, innefattande de inom Stånden afgifne serskildte anföranden, kunna i ett sammanhang företaga pröfningen, af de till dess handläggning remitterade mål, att alla uti Preste-Ståndet väckte Motioner med dervid gjorde tillägg eller anmärkningar redan innan den 3i i förlidne månad blifvit Stats-Utskottet, äfvensom alla öfrige Rikets Ständers Utskott, genom Protocolls - Utdrag meddelade. S. D.
Mig tycktes jag stod vid randen af en vidsträckt öken, der sanden allestädes yrde kring. Och mig tycktes, jag såg två stora varelser, liknande öknens lastdjur och den ena låg på sanden med utsträckt hals och den andra stod bredvid. Och jag såg forskande på den som låg p&amp; marken, ty en tung börda fans p&amp; dess rygg och sanden låg s&amp; tätt .rundtom, att den tycktes hafva samlat sig der under sekler. Och jag betraktade allt detta noga. Då miirkte jag att någon stod vid min sida. Och jag sporde: " Hvem är denna väldiga varelse, som ligger der utsträckt p&amp; sanden? " Och han svarade: nDet ar kvinnan, hon som b&amp; manniskor under sitt hj5irtaen Och jag sade: " Hvarför ligger hon der orörlig med sanden packad omkring sig? " Och han svarade: " Lyssna till mitt tal. I hrhundraden har hon legat der och stormvinden har g&amp;tt fram öfver henne. Den aldsta lefvande människa har aldrig sett henne röra sig; den allra äldsta bok berättar att hon 1Bg som hon ligger nu med sanden omkring sig. Märk dock! Längre tillbaka än den tid hvarom den aldsta bok förtäljer, hvilken de äldsta minnesmärken uppenbara, i stenskriftens språk, på den brända lerans uråldriga skärfvor finnas sp&amp;ren af hennes fotsteg; sida vid sida med hans som nu star bredvid henne kunna de skönjas. Och man förstår att hon som nu ligger der, engång jiimte honom i frihet vandrade öfver klipporna. Och jag sade: " Hvarför ligger hon nu s&amp;? " Och han sade: nJag tror att för länge, länge sedan blef hon bunden under muskelkraftens herravalde. Hon böjde sig Dagny. for att gifva di kt sina små, och d&amp; syntes hennes rygg bred nog att bära förtryckets börda, hvilken fastgjordes med den oundvikliga nödvändighetens band. n Och jag blickade in i hennes ögon och s&amp;g der århundradens förfarande tålamod; marken var vit af hennes tårar och hennes andedrägt kväfdes af sanden. Och jag sade: nHar hon någonsin försökt att röra sig?
Utskottets hemställan om serskilt specification i taxan för Nyckelringar och Nyckelhakar, samt att derå måtte antagas 6 R:dr värde och 2 R:dr införselstull samt tullfrihet vid utförsel; hvaremot Ridderskapet och Adela samt Borgare-Ståndet lemnat sagde framställning utan afseende; och enär denna artikel hittills kunnat förtullas olika efter de skiljagliga ämnen, hvaraf den bestått, samt dess specificerande med gemensamt värde och tull alltså tvifvelsutan komme alt inverka på beloppet af tullinkomsten, lärer, derest Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet icke afstå från deras och instämma i Presteoch Bonde-Ståndens beslut, frågan böra afgöras genom omröstning sålunda: 95:o. Den, som bifaller Utskottets förslag, att Nyckelringar och Nyckelhakar böra, under serskilt rubrik, i taxan specificeras med el t värde af 6 R:dr och införselstull af 2 R:dr skålpundet, samt tullfrihet vid utförsel, röstar ja; den, det ej vill, röstar nej. Vinner nej, kommer någon specification i taxan icke att för denna artikel ega rum. Papparbeten^ alla slag, ola eker ade, lackerade. I afseende å Papparbeten hade Utskottet i betänkandet, bbo 12, föreslagit förhöjning i införselstullen å de olackerade från 12 lill 16 sk. och å de lackerade från 18 till 24 sk. skålpundet, hvilket Borgareoch Bevillnings-Utskottets Memorial, N:o 30. 15 Bonde-Stånden bifallit; hvaremot Ridderskapet och Adela bibehållit nuvarande införselsbeslämmelser och Preste-Ståndet återremitterat artikeln; men sedan Utskottet i ullålandet, N-o 26, vidhållit sin förra mening, har Preste-Slåndet densamma biträdt, hvarjemte de öfrige Stånden vidblifvit sina förut fattade beslut.
Genom anstälde undersökningar är utrönt, an de widsträckta trackter, som bära namn af Lappmarker, bestä till stor del af en till odling tjenlig Jordmän; de sä kallade Myror, som innehålla flere mils längd, äro i synnerhet af sadan bestasfenhel; dä desie blif» wit utdikade, plöjde och besädde, har enligt gjorde försök god äring erhällits bade al Säd och Foder» »växter. Uttorkandet af nämnde Myror, som i deras naturliga tillständ längt inpä Wären behälla Kälan, och med rätta bära namn af Frost-nästen, stulle äfwen medföra den icke obetydliga nytta, crtt ej Den 26 Februari!. 124^ -ej allenast i de Norra Otterne göra Klimatet mil. Lare, utan ock, om icke alldeles förekomma, dock i märklig mohn minsta wärfrosters stadeliga werkaN pä ärswäx en i be längre i Söder belägne Prowin. cer. Dä sädail allman nytta med tiden kan förmän, tas genom fortsättning af Herr Major Stael von 'HoillLms päbegynte upodlingar, förtjenar e,or min tanka den af honom gjorde anhällan Hogivfl. Nidderflapers och Adelns benägna bifall. Det kan ei nekas att ju icke mänga är fordras innan den wankade Allmänna nyttan as Lappmarkens odling kan tillflyta Riket : förr eller sednare skall den dock winnås, och dec i den mahn, större eller mindre kostnad deruppä anwändes. Men om för art werkställa ert nyt, tigt företag, man nödgas med nästan omärkeliga steg framskrida till walet, blir ber dock aldrig ett stät att helt och hällit derifrån afstä. Jag wagar äfwen Hoppas, att wiv ett för Statens Financer ljusare ridehwarf stall finnas utwägar för en wis och nädig .Konung, art igenom kraftigare åtgärd, an bensöm nu kan pätänkas, bekriga Rikets Nordliga ödemarker, och dermed widga Swcriges Grönför.
Jag anhåller, att om Ridderskapet och Adeln täckes gilla detta förslag, och derom i nästa Plenum fatta beslut, de öfriga RiksStånden måtte inbjndas, att i samma beslut med Ridderskapet och Adeln sig förena. Lades på bordet. Å. njo föredrogs och gillades Stats-, Bancosamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottens den 11 sistlidne Augusti under N:o 65 afgifne, och den 27 i samma månad e. m. på bordet lagde, Betänkande, i anledning af väckt motion om inrättande af ett JordbruksContoir. Föredrogs å nyo Stats-, Bancosamt Allmänna Bsvärsoch Ekonomi-Utskotlens den 11 sistlidne Augusti under N:o 66 afgifne, och den 27 i samma månad e. m. på bordet lagde, Betänkande, i anledning af väckt fråga angående låns meddelande å spannmål. 128 Den i September e. ra. Herr Hjerta, Gustaf: Jag har visserligen ingen ting emot, alt det föredragne Betänkandet nu afgöres, men jag underställer, om icke 2:ne andra Betänkanden, rörande samma ämne, från BancoUlskottet samt Allmänna Besvärsoch Ekonomiutskottet, hvilka nu hvila på Ridderskapets och Adelns hord, då äfven böra företagas till afgörande i sammanhang härmed. I annat fall hemställer jag vördsamt, att detta Betänkande må ytterligare hvila på hordet, till dess hela frågan på en gång företages. Friherre Palmstjernaj Carl Otto: För min del kan jag ej finna, att detta Betänkande nödvändigt' bör afgöras på samma gång med de tvenne andra Betänkanden, rörande lån på spannmål, som Herr Hjerta omnämnt; ty delta som nu är i fråga, innehåller endast svar på en väckt motion om lånerätt mot pant af spannmål, hvilken skulle förblifva i jordbrukarens eget förvar; och som jag icke finner något skäl för beviljandet af en sådan lånerätt, tillstyrker jag bifall å Utskottens Betänkande. Friherre Cederström} Jacobf förenade sig med Friherre Palmstjerna.
Men då berättade Ehrensköld att det var Brandklipparen, och medan högborna grefvinnor stego ur vagnen med bröd och socker för att kunna få berätta för sina efterkommande, att Brandklipparen en gång ätit ur deras hand, tömde han kannan i botten och bultade i bordet till tecken att kamraterna åter skulle bryta upp. – För din hemsjukas skull unnar du oss hvarken att sitta eller sofva, – knotade kamraterna. – Anrättas en måltid, ropar du strax åt oss att stiga upp och gå vidare innan köttet ens blifvit förskuret ... Då blef han misstrogen och hatfull mot sina forna vänner, och en morgon smög han sig bort före de andra. Han behöfde knappast läsa på vägvisartaflorna eller spörja. Han visste att han gick mot norr, att han alltid vek af den ginaste vägen. År efter år hade hemsjukan blifvit honom allt mer öfvermäktig, och då nu hvart steg ändtligen förde honom närmare mot de bygder, om hvilka han aldrig talade men på hvilka han beständigt grubblade, växte endast hans längtan i styrka. Ibland kunde han stanna med händerna korsade öfver påken och stirra på vägen, men utan att han själf visste därom begynte han så åter att gå och gå. Hände det en regnig natt att han med hårda ord blef bortvisad från en dörr, där han ödmjukat sig och kallat sig en fattig svensk trosskusk, som bad att få ett stycke bröd vid den värmande brasan, då glömde han, att han icke längre var på krigsstråt. Såg han då genom fönstret brödkakorna och mjölkskålen på bordet i skenet från spiselglöden, böjde han upp blyremsorna och plockade ut ett par tre små rutor och tog för sig så mycket af anrättningarna, som han kunde räcka. Men bäst som han stillade sin törst och stoppade säcken full med brödbitar, kom han ihåg att han var god krigsman och stack, innan han gick, in påken och dref den så dundrande hårdt i bordet, att skålar och kakor hoppade. Då förstod husfolket, som sprang till från alla sidor, att det inte var någon vanlig tjuf. Före de andra kom han till Stralsund, men staden gaf sig åt fienderna, och deras flottor spärrade Östersjön.
Jag har dock funnit att lagförslaget till sina hufvudsakliga delar öfverensstämmer med det redan kända till Högsta Domstolens granskning öfverlemnade, hvarföre mina åsigter öfver saken i sin helhet, äfven med de gjorda förändringarne, äro desamma som förut. Vi kunna ej förutse när denna Kongl. Propos. cn gång kommer att till afgörande företagas. Jag står här i dag, morgondagen är icke min och en stark inre pligtkänsla manar mig derföre att uti denna fäderneslandets stora fråga ju förr ju hellre utsäga ett ord. Några uplysningar lör ett LagUtsk. har jag väl ej att erbjuda, ehuru jag likafullt begär, att hvad jag här anförer måtte blifva remissen följaktigt, men jag vågar anhålla att få göra de många af detta Hus, hvilka möjligen ännu ej betänkt denna stora angelägenhet, upmärksamtna på hela djupet af den andliga reform, sorn detta Nåd. Lagförslag väl ej afser, men till sina följder kan innebära, och med hvilken ingen sedan reformationen inom vår kyrka vidtagen åtgärd kan till sin omfattning jemföras. Alla föreg:de från framfarna Regeringar i religionsviig vidtagne åtgöranden eller utgångne offentliga påbud, hafva öppet ådagalagt och erkänt behofvet af att bevara och befästa vår läras och vår kyrkas samband med samhället. Konung Gustaf I öfverförde till den Svenska jorden samma rena ljus som Martin Luther hade åter - D e n 18 J u n i. 421 uptändt genom att skingra det täckelse, hvarmed det katholska väldet så länge hade höljt Guds i den Heliga Skrift uppenbarade ord. Carl IX gaf ett offentligt uttryck åt den reformerade läran genom Upsala Mötes beslut. Dennes store son gick i härnad för samma läras försvar. Ilan blödde ej för tankeeller religionsfrihet, sådan våra lösa tider den förstå. Häfderna vittna att han med sin lilla här öfverkommen på Tyska jorden, knäböjande tackade Gud med de orden: »Du vet Herre att jag företagit detta tåg för Din ära och Din betryckta kyrkas hjelp.» Konung Carl XI utfärdade en lag, hvars 1 kap. binder hvarje Svensk vid den rena Evangeliska läran.
En annan tydning skulle, i resultaten, medföra de besynnerligheter, dels att Lagtima Riksdag kunde infalla hvart sjette, måhända hvart sjunde Calender-år, dels att sådana Riksdagar, förekomna och utträngda af de Urtima, aldrig någonsin infölle. För att likväl åt denna Gi*undlags-förklaring bereda en tryggare verkställighet i tillämpningen, och för att derjemte i sjelfva Grundlagen nedlägga, ej allenast en erinran åt Valmännen, alt tidigt vara omtänkta på Riksdagsmannavalen, utan ock en försäkran åt både valbare och sjelfkallade, att ej under oläglig årstid ryckas ifrån deras enskilda yrken, ofta innefattande verkliga samhällsförbindelser, torde det ock finnas nödigt, att för Lagtima Riksdagarnes periodiska återkomst utsätta viss dag, helst vid höstens ingång, när skörden vore slutad. Landlhushållaren kunde då med mindre uppoffring öfvergifva sitt hem; dagarna hade ej ännu blifvit så korta, eller årstiden så obeqväm, att längre resor dymedelst försvårades; Riksdagen skulle påslå under de månader, hvilka vanligen erbjuda mest tjenliga och ostörda arbetsstunder; och Representanten egde förhoppningen att återvända före sommarens börjande. Med återupplifvande, fastän efter någon jemkning, af nästlidne Riksdags Constitutions-Utskotts härom ibland annat aflåtna förslag, som, i anseende till de sena återremisserna å flera delar deraf, icke hann beredas att, såsom ett R. S. Utlåtande, hvila, får Constitutions-UlskoUet fördenskull vördsamligen tillstyrka, för grundlagsenlig behandling, följande ändrade redaction af R. F*s 49 §• och, i sammanhang dermed, af motsvarande 2 §. R. O. 4 Constitutions-U1 skottets Mern. Hege rings-F ormen. §• 49- ”R. S. skola, i kraft af denna Grundlag, till Lagtima Riksdag sammankomma hvart femte år, pä den första helgfria dagen af October månad. Uti hvarje Lagtima Riksdags-Beslut skola R. S. uttrycklig Riksdagskallelse, femte nödiga föreskrifter, i afseende på Riksdagsniannavalen, intaga.
Nu har jag tänkt och tänckt på allt detta tills något fallit mig inn och som hvore hvisst det aldrabästa för mig och som hvore om jag kunde få komma till din goda vän på Sjöröd som du saggt mig är den allrabästa menniska på jorden och somm jag såg hos dig och somm ser ut som hon kunde ta reda på alla flickor i värden. Jag har alldri sett någon se på en som hon!! försst när jag började täncka på henne hvar jag inte säker om att villa dit förr jag vill väl bli bra men inte alllförr bra men så komm jag ihåg hur munter å roli du är och du kallar henne för din vän och jag minns nog hur vacker hon hvar när hon såg på dig! Man kunde se hon inte bara hvar nöjd med dig utan höll af dig!! Säg nu Söta goda Eva. Tror du hon skulle villa ha mig. Laga jag får vetat snart för jag är säker Pappa och Mamma släpper mig dit förr Pappa har iblann tallt om att skicka mig i pantion då hon hvarit on men dit vill jag inte alls, men jag ville så korrt som möjlitt täncka på att behöfva fara ifrån dem här hemma och jag har redan gråtit flera timmar i natt när jag tänckt på det men så skal det bli så mycke roligare för oss alla när jag kommer hemm. Tänck om din goda vän ville ha mig och jag kunde få följa med dig när din goda Pappa far till Rickstan och lemnar dig hos henne. Det var präcktitt!!! Adjö nu söta goda Eva. Hjelp mig nu med allt detta och skrifv snart och glömm för all del inte att skicka mönstret. Du kann vara säker att Mamma inte läsit mitt bref och jag skal nog acktatt för Amina. Söta Eva! Håll en liten smula af mig. Din tillgifna vän Charlott. Låt mig också få veta om jag kann ta min Evelin med mig fast jag snart är trettonn år. Jag skal säga dig jag ville inte hjerna sakna henne på Sjöröd för hon hvet allt vad jag vet och är den enda jag torts tala med omm alt på middan på Beateborg. Amina skämmdes inte sen hon i förmiddass visst ståt på lur och hört vad jag sa till Evelin att komma att skylla mig en liten flickunge att vara kär i din Grefve.
Till winnande almera tydlighet och bestämdhet får Utskottet foresta, att dä den fjerde'puncten för öfrigt till alla delar tillstyrkes, deri dock den ändring matte göras, att orden: under den tid tjenstgoringen warar, matte utgå, såsom de der möstigtwis pä ett einot afsigten stridande satt kunna förklaras. Likaledes wille Urskottet tillstyrka en sadan ny redaction af den scntte puncten, hwarigenom hela stadgandet rörande Bewärings» Manskapets ratt att idka handtwerk sörswunne; anseendes Utskottet allt hwad härom kunde behöfwa föressrifwas, tillhöra de Reglementarista Författningar Kongl. Majtt Sielf lärer utgiswa. Den femte puncten skulle efter denna forandring lyda som följer: Att Bewstrings-Manskapet äger lika rätt till pension och Underhäll, som ordinarie Soldater och Sjömän i Ilka belägenhet. För att något närmare bestämma de undantag som i den sjette puncten förekomma, förestår Utskottet, att efter ordet: Lotsdrängar, skulle tilläggas, och Lots, Lärlingar pä Stat, och efter ordet Postförare: med Beställnings-bref, samt att orden: jemte Arbetare i Lronans Förräd och Werkstäder, emedan de redan äro i tjenstgöring och stående under KonglMaj:ts ordreS, alldeles skulle utgå. Af den sjunde puncten har Utskottet förestagit följande nya redaction:
Med ljud af forna tider, Och nya åldrars fröjd. Af allt hvad trogna bröst kan ömt och lifligt röra, Af ömsom ljuft och högt af alla stämmors slag, Lät oss i Gustafs lof ditt rena samljud höra Och vänja själ och öra Att fatta dess behag. Att den oro, jag visat under konungens frånvaro, icke varit tillgjord, är bevist af den lifligaste glädje vid dess hemkomst, uttryckt i första versen af den andra oden: Det är då sant, jag får mig lemna Åt glädjen, som mitt hjärta födt. Jag Gustaf får min konung nämna, Mitt öga har hans blickar mött. I parquer, som min lifstråd spunnit! Då jag min saknad dödlig funnit Och sett vår himmel mindre blid, Förlängen den till Nestors dagar. Min värld, mitt öde mig behagar, Jag lefver i en Gustafs tid. Bland liknelser, i hvilka entusiasmen sig uttrycker, gör fyllest att anföra en enda ur den andra oden, där Svea anmanas att återkalla minnet af forntiden, då hon lefde fri och lycklig under skydd af stora konungar utan att själf inblanda sig i deras styrelse. Du styr ej där, men får dig nära I frihet på den jord, du ärft, Och delar i ditt lugn den ära, Som dina kungar dig förvärft. Så i en åldrig lund jag träder, Som orörd står mot alla väder, När videts häck af stormar fylls. I skuggan jag mig innesluter, Vid ekens fot jag strålar njuter, Hvaraf dess krönta topp förgylls100. Jag var fyratio år gammal, när dessa oder författades, och anser mig till den tiden hafva bibehållit mitt snille i dess fulla styrka. Om korta varelsen af dess låga efter det åratal aftagit, tillhör det andre att döma, åtminstone var det icke nog märkligt för att icke äfven förunna mig ett namn i det tillstund(an)de Gustaf den tredjes poetiska tidehvarf. Min forna styrka har tid efter annan åter gifvit sig tillkänna, och i skaldeslag, där den mindre fordras och saknaden kan lyckligen ersättas genom andre egenskaper af smak och snille, har jag till mitt sextionde år ännu kunnat bland ungdomen mig framställa utan förloradt anseende.
Stina, en liten flicka om 4 år, nedsmord i synen af bär och smuts, hade fallit utför muren ned i åkern och dragit korgen med de nyss plockade hallonen med sig. Två små pojkar, högligen förgrymmade, höllo på att hopsamla bären, och med förebråelser öfverhopa lilla Stina – som med benen i vädret skrek som en döende gris; – den ena af gossarne med sitt fula och besynnerliga ansigte och sina långa armar väckte genast Konrads uppmärksamhet, ty han igenkände i honom den samme, som han sett i den gamla förfallna bastun, tillsammans med djurföraren och den vansinniga qvinnan som skrämt Anna. Utan att egentligen veta hvarför, kände han sig intresserad att veta hur denne, som påtagligen hörde till den resande menageri-egaren, nu kunde vara så hemmastadd här, och gick derför omkring muren, genom grinden in på gården. Det första, som här mötte hans syn, var hustrun, som klifvit ned ur trädet, och med den gråtande lilla Stina vid handen, följd af de båda pojkarne med korgen, kom på renen utmed potatisåkern fram till stugan, dit Konrad också ställde sina steg, och frågade gubben, som ännu satt qvar på trappan, om han kunde få köpa litet mat; ty han hade gått i skogen hela dagen, och kände sig nu oaktadt sina bekymmer ganska hungrig. – Åh, Jesses, hvad skulle vi ha’ te ge en så fin herre? – sade hustrun, som framkommit och svarade i sin mans ställe. – Ni ha’ väl mjölk och bröd, och dermed är jag fullt belåten, – försäkrade Konrad leende. – Ja bevars, om herrn vill stiga in så länge, till Fia kommer hem hon ä just nu åt hagen å mjölkar. Konrad satte sig på trappan jemte gubben, som nu bortlagt psalmboken och påtändt en liten qvarterslång pipnubb, ur hvilken han blossade med ett så skrytsamt välbehag, att man tydligt kunde se att denna njutning förekom endast hvar söndag.