Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
M:t sålunda funnit godt i Nåder föreslå, hafva Rikets Ständer, efter tagen kännedom om de till delta mål hörande handlingar, ansett sig, med afseende å de uti den Nådiga Propositionen anförda förhållanden, böra lemna bifall; hvarom, till svar i ämnet, Rikets Ständer få härigenom göra underdånig anmälan. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 6 Juli 1857. 174 Expeditions-Utskoltels Förslag till underd. Skrifvelse IS:o 85. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den * Juli ts&7. Preste-Slåndet den 4 Rorgare-Slåndet den 4 Bonde-Ståndet den 6 ■ Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående afsöndring af jord frun f. d. Sergeants-bostället Lerdals Slom, för utvidgande aj Lerdals f örsamlings kyrkogård. (Stats-Ulsk:s Uti. N:o 68). S. A. K. Genom a flåten Nådig Proposition af den 27 förlidne Mars har E. K. M:t läckts meddela Rikets Ständer alt, sedan Lerdals socknemän hos E. K. M:ls Befallningshafvande i Elfsborgs ian anhållit alt, till utvidgande af församlingens kyrkogård, få inhägna en vederbörligen uppmätt areal af 10j kappland jord från f. d. Sergeants-bostället vid Vestgöthe Dahls regemente, Lerdals Stom N:o 1, om mantal, i Lerdals socken och Wahlbo härad, samt vederbörande Boställs-direktion och Regements-chef äfvensom boställets Arrendator blifvit häröfver hörda och för sin del lemnal medgifvande till den ifrågakomna jordrymdens afsöndring frän bostället emot skälig ersättning, som af Direktionen föreslagits alt till innehafvaren af bostället årligen utgöras med 16 kappar råg in natura, hade detta ärende blifvit hos E. K.
Derest någon af andra orsaker, än sådana, som i allmänhet kunna anses för giltigt förfall, söker och begagnar tjenstledighet mer än tillsammans 3:ne månader j>å 3:ne på hvarandra följande år, afräknas, i fråga om tour till befordran inom Verket, den tid derutöfver, sorn han sålunda varit frånvarande, och skall följaktligen alltid, då tjenstledighet af Herrar Banco-Fullmägtige, beviljas, uti Bifalls-Resolutionen, till vederbörandes kännedom och efterrättelse, intagas, huruvida tjénstledigheten finnes vara sådan, att densamma kim komma alf medföra något afdrag vid framdeles förekommande tjensteårsberäkning. Den tjenstledighet, som af Bankens Tjenstemän och Vakt.betjening begagnas i och för deras tjenstgöring lius Rikets Ständer, deras Utsko.t eller Revisorer, medför icke, någon afräkning i dessa Tjenstemäns tour och tjensleårsberäkning inom Banken. I dylika fall skola tjensterne besörjas genom tilllörordnadt Vicariat, på sätt bär ofvan finnes stadgadt, dock så, att ersättningen för ilen i sista rummet vicarierande Extra Ordinaiien icke afBanken, ulan af ijenstens innehafvare, bekostas. (Instämmer med §. i i iga3 års Banco-Reglememe, pag. 3g, med några af erfarenheten föranledda tillägg och förtjdiiganden.) Banco Utsk-.s Memorial, N:o i4i. a5 §• 2I För Extra Ordinarier må permission lill studiers idkande icke beviljas för längre tid, än 2:ne Läselerminer. Den Extra Ordinarie, som för nämnde ändamål derutöfver är i behof af ledighet, kan, vid ny antagning, å nyo vinna inträde. (Ny föreskrift, föranledd af meddelad Resol. från Banco-Fullmägtige.j) §• 22- (Ordagrannt lika med §. 2 i i8a3 års Banco-Reglemente, pag. 4°0 §•
En dylik lindring i utgifterna, som jag nu tagit mig frihet att föreslå,rönte Statsverket vid Den 19 April. e. m. 5 37 1778 års Riksdag, då Riksens Höglofl. Ständer läto afskrifva StatsVerkets skuld i Banken; och detta offer kunde Banken, i min tanka, utan skada göra Riket, så väl af dess mångåriga behållningar, som dess vinst, att realisera den utelöpande Sedelstocken efter 72 marks cours med Speeiemynt. Utom min och andras förmåga blir emedlertid det alltid att kunna lyfta täckelset att åtkomma en säker upplysning om beloppet af Bankens årliga behållning och den utelöpande Sedelstocken, i afseende på den af mig nu föreslagna afskrifningen å Kronans skuld i Banken. Om Amerikanska kriget understödde 1777 års Realisation genom en kan hända ej mera så lönande frakthandel, den tiden, som inbragte i Riket både Vexlar, Guldoch Silfverm.t i öfverflöd; så erhöll Banken jemväl ett lika, om icke kraftigare biträde vid Realisationen af Riksgälds sedlarne, efter 1800 års Riksdag, genom de då inrättade Disconterna, som utgäfvo Bancosedlar till de låntagande. Var således Ranken år 1778, med en då redan betydligt niindskad inkomst, af indragna Låncapitaier mägtig att, utan någon känd skakning , afskrifva Kronans skuld; huru mycket större krafter måtte väl Banken numera äga, då man med säkerhet kan påstå, att Bancobehållningen, under den förflutna tiden, som genom vinsten på Disconterna aldrig varit Större, och derföre kan den nu påstådda aiV 535 Den 19 April. e. m. skrifningen icke anses omöjlig eller skadande Banken.
– Herder, som hade rigtat sin ”Metakritik” hufvudsakligen mot Kants ”Kritik der reinen Vernunft”, och sin ”Kalligone” hufvudsakligen mot hans ”Kritik der Urtheilskraft”, lät vid denna tid några vänner afråda sig från det beslut, att författa ett tredje stridsverk, mera enkom rigtadt mot den nya Kriticismens och idealismens praktiska eller moraliska sida. I stället fästade han sig med hela sin själ vid förslaget om en tidskrift, hvars anda skulle bli en mera indirect polemik; och hvari äfven Jean Paul hade erbjudit sig deltaga. Af Herder sjelf ämnad att kallas ”Aurora”. men sedan omdöpt till ”Adrastea”, tog hon under detta namn sin början med 1801, och fortfor till Herders död i December 1803. Med detsamma fortsatte hon vexelverkningen mellan hans och Thorilds andar. Ett af brefven till Herder, utan datum, består af dessa få, men uttrycksfulla rader: Preis und Ehre für IV und V Ihrer Adrastea, fortschreitend in Grösse, Licht und Schönheit! Beygelegtes Heftchen233 theilen Sie gütigst unter die besten Kenner in Ihrem Kreise aus. Heller und hoher Genius, messend die Unermesslichkeit! – dein, dein Thorild. Likväl yttrade sig deras själsvänskap mindre i brefvexling, än i en samverkan, som afbröts endast genom Herders bortgång från jorden. De offentliga spåren deraf skulle vara flera, om ej mellan deras lynnen den skiljegräns legat, som gjorde, att Herder syntes för Thorild något förmycket engelfrom, och Thorild för Herder något förmycket gåpåare. Dock fick Thorild i fullt mått njuta det medvetande, att för denne store man, hvars lefnadsafton flerahanda inre och yttre omständigheter gjorde oglad, hafva varit en af hans sista och dyrbaraste hugnader. Alla de svenska läsare, som känna hvad
I sammankan^ kärmed ock under körutsattnin^, att nyssnämnda extra anslag varder ksviljadt, kemställde 8tat8-kädet i nnderdäni^ket, det Xon^I. !Vlaj:t ville i ljäder anbefalla dustitias-Lanr/lers-Iimketet att me>1 sin upsimarksamket kölja Kammar-LolleAii ätAärder till körminskande sk omkörmälda kalance ak oak^jorda mäl samt derom vid Kvart ars 8>ut till Xonzl. ä1aj:t nnderdäni-; berättelse ak^ikva. XonZl. Ugj:t kuno Zoclt till alls delar i lVäder ^illa ockbikalla, Kvad 8tats-kädet salunda underdäni^st köresla^it; kvarjemte Koo°l. Najtt bel>a^ade förordna, att Kammar-Oolle^ii förevarande nnderdäni^g skrilvelse skulle, till usi^I^snin^ i ämnet, ätkolja den MdiZa l?roposition, 80m, enligt Xonzl. Naj:ts nu meddeidta beslut, komme att till Ilikets 8tänders 8tal8-ldtskott alkärdas. ILx ?rotocoI!o, ^VrV.s a/' KA «/ Ö/ri6-' /^/KKKc6K>6K</6K, ^K^et /?r /c ' //K?r« /^OKKKAs/r r Herr Iriberre a/ , ock tillförordnade Oe^artements-Obeken, 8ta!s-IlZd6t a/ läste ett, jemlikt Kon^I. Kx Krotooollo, ^Vr^s e,/ 8^00 KIIOKU, ^ong/. , 18^1. Mr/vkL /Vad/Aa IV.-o §7.
Hr von Hohenhausen; Det tillägg, som jag anhållit skulle blifva föreslaget R. o. Ad., innefattar blott ett behöfligt bestämmande för alt författningen icke mätte komma alt eluderas. Sker klyfningen ordentligt i författningens anda och icke med afsigt att eludera författningen så, att jag tager TVdel af hela eller xVdel af halfva hemmanets jordrymd, då är allt rätt; men vill jag gå längre och börja med aftagande af Xff:del af hela hemmanet pa första delea och ifrån den andra halfva hemmansdelcn taga xx:del deraf och 64 D e ii 3 Februari e. tn. sedan åter, när denna hälft blifvit klufven, taga T^del från den afskiljda 4;de parten, så kan jag komma så långt, att jag får -Jtdelar, ja mera af hemmanets jordrymd, i stället för blott -jVdel som författningen medgifver. Således är det för att hindra dadering af författningen, som jag framställt mitt förslag. Hr Palmcrantz: Efter den förklaring, som Hr von Hohenhausen gifvit öfver det föreslagna tillägget, kan jag ej finna annat, än att detsamma härleder sig från ett missförstånd om rätta meningen med sjelfva stadgandet, hvarmed, efter min lanke, åsyftats, att man skall kunna från ett hemman afsöndra TL;del, och sedan det är gjordt, ytterligare TL;del, med iakttagande likväl alltid deraf, att hemmanet fortfar att vara besuttet. Så har jag åtminstone fattat meningen vara med denna författning, och hemställer örn den annorlunda kan förstas. Hr von Hohenhausen: Författningen lärer ej få tydas annorlunda, än att blott TL;del af ett hemmans jordrymd får utan särskildt tillstånd afsöndras.
hon bröt sin ed. » Efter en stund sade hon bäfvande, med dämpad stämma: » Jag älskade en ung man, han älskade mig. Jag svor honom trohet — han bröt sin ed. » Efter en lång tystnad sade han: » Jag är ensam i världen. Mitt hjärta trangtar efter kärlek. I morgon reser jag allena till Indien, jag, som hade hoppats att kunna begifva mig dit med en kär, liten hustru. » Därefter sade hon, och hennes röst skälfde: » Jag lefver hos min styfmor, som ej kan L. Lifvet skulle bli mig outhärdligt. Jag hoppades att vid en älskande makes sida få sträfva att skapa honom och mig ett hem, fylldfc af solljus och poesi. Nu går jag i tjänst hos främlingar. » De lutade sig så innerligt till hvarandra, som om deras hjärtan ville växa samman. I djupa tankar vandrade de öfver dynens sandslätt. Tystnad omgaf dem. Han bröt den. » Till en början, sedan min älskade tagits ifrån mig, trodde jag ej, att jag skulle kunna uthärda lifvet. Nu, aftonen före min resa » — hans stämma stockade sig i strupen — » nu, när det är för sent, ack, oåterkalleligen för sent, tror jag mig ha funnit. hvad jag sökte. » Han hörde, hur hon sökte undertrycka en snyftning, och de stannade. Månen blickade fram mellan molnen. Hvad frågade han efter månen? Han såg-in i två ögon, fulla af tå- rar. Han kände hennes andedräkt smeka sin kind. Han anade, att en själ smäktade efter kärlek. Han kysste henne. Hon hejdade honom ej. * * * Dä de kommo till hennes hem — ack, allt för snabbt! — - sade han hastigt: » I morgon måste jag resa. Men jag kommer mycket snart tillbaka. Glöm det ej. » Hon sänkte sin blick djupt i hans, tryckte med sina späda fingrar hårdt hans hand och hviskade: » Jag skall icke glömma det. » * * * Nära tio år ha flytt hän. Det var marknad. Skämtande, jublande drogo gammal och ung, fattig och rik genom Haags salustånd. Förnöjelsen tog sig uttryck i banala visor, i fadt sladder.
Det är för att utesluta behofvet af ofvanberörde snilleproducter, samt för att förekomma nyss omförmälda villomening, som jag beder att i pro t. få min tanke i detta hänseende förvarad till kommande lider. Frih. Palmstjerna, Carl Otto: Jag kan icke dela Hr Cederschjölds mening. Jag tror icke, att man skall komma i någon förlägenhet om utvägar att disponera medlen, utan att dessa skola blifva nogsamt af Stats Utsk. utpekade. Sålunda tror jag, att den reserverade bancovinsten skulle vara ganska välkommen till betalande af lliksg.cont:s obligationer. Då man har tyckts vara öfverens om principen att icke disponera bancovinsten, förrän man vet, hvad dea utgör, mäste bifall till denna punkt deraf vara en följd; och jag tror icke, att det skulle gifva någon tänkande statsman anledning lill speoulationer på en myntförbättring. Vinsten skulle dertill icke förslå långt, och jag vet icke, huru det skulle kunna tillgå. Hr Cederschjölds förutsättning i detta afseende torde således verkligen vara en irrmening, likasom hans jemnförelse emellan vår realisation och den i Brödrariket. Den sednare tillgick på ett helt annat sätt. Vexlingen skedde nemi. der icke efter någon bestämd och oföränderlig utvexlingsgrund, utan var beräknad att ske efter en viss cours, som småningom skulle nedsättas eller falla 6 D c n i Augusti f. m. allt närmare och närmare det belopp, hvilket stadgades såsom pari. Beträffande hvad Hr Nordenanckar yttrat om närvar, bancovinsten, kan det vara ganska bra att lägga på minnet; men frågan är här blott om vinsten för kommande år. Frih. Ehrenborgh, Casp. Wilh.: Äfven jag nödgas motsätta mig Hr Cederschjölds föreslagna tillägg. Jag anser det oriktigt att för staten påräkna Bankens vinst, då det är fråga om att consolidcra realisationen. Jag tillhör icke dem, som tro, att en så stor mäng 1 af utländskt silfver skall inströmma i Banken. Sådant beror derpå, om vi få goda skördar och fördelaktiga handelsconjuncturer.
Jag vet ej, om någon post är ledig, som jag kunde hoppas få; men jag vet att den i Barmstaedt nog är en af de sämsta och att konferensrådet Arnold länge önskat komma bort därifrån. Vidare sträcka sig mina önskningar ej; ty hvad rätt kunde jag väl hafva till att fordra? Det vemodiga småleendet dröjer ännu kvar omkring Struensees läppar. Bättre än en konstnärs hand skulle förmå det, har Enevold Brandt i denna sin sista skrifvelse tecknat sin egen bild. Och sådan skall han framstå för eftervärlden: som något af en riddersman och något af en narr, med ett själfbehagligt småleende; en sirlig kavaljer med en kvick tunga och ett klent hufvud men med hjärtat på rätta stället trots allt; en hofman med ett bortskämdt barns älskvärdhet och elakhet, sangvinisk och oförskräckt, poserande in i döden med en elegant attityd – Har ni slutat ert arbete, min käre grefve? frågar prosten Münter, som ändtligen lägger märke till, att blyertspennan icke längre rör sig i arrestantens hand. – Icke ännu – svarar Struensee – men snart. Han ordnar med en feberaktig rörelse de numrerade pappersblad, som hvilat en stund på hans knän, och genomläser ånyo den försvarsskrift, han i dag uppsatt i prosten Münters närvaro. Han har fullbordat den på sju timmar under ett andligt högtryck, sådant han tänker sig, att evangelister och apostlar erfarit, då inspirationen var öfver dem, och sanningens ord hägrade i eldskrift för deras inre syn. Då han nu läser hvad han här framställt, känner han en undrande och skälfvande glädje öfver den klarhet och det öfvertygelsens lugn, hvarmed han uttryckt, hvad han velat säga. Detta försvar, skrifvet under vanskliga förhållanden i en oerhörd själens spänning af en dödsdömd, som därtill förbrukat sin andes sista uppflammande kraft, rymmer den sannfärdiga historien om en man, som genom sin begåfning, sin arbetsamhet och sin energi skapat sig en ställning långt öfver den han födts till, men hvars hufvudmål från början icke varit att göra lycka och som aldrig drömt om att bruka otillåtliga medel därtill.
I allmänhet är Thorild – vid denna sin lefnadsålder – den fullkomligaste typen af slika drömmars omstörtnings-begär; och enkom af det slägte, ur hvars ynglinga-yra Franska Revolutionens första rigtningar och skepnader framgingo. Hvem ser icke, att han såsom Fransman skulle blifvit åtminstone en af Girondisternes hufvudmän, om icke till och med en af Terroristernes123, – ehuru detta sednare visserligen blott för en kort tid? Ingen dertill behöflig egenskap saknas; och framförallt icke den, att uppgöra planer, som aldrig kunna utföras, men som leda, i den mån deras utförande ändock på allvar försökes, till de gräsligaste användningar af den bekanta jesuit-läran om medlens helgande genom ändamålet. Terroristernes höfdingar voro icke tyranner af vanliga motiver. Dem föresväfvade just en så beskaffad plan, som Thorilds; och den ville de bringa till verkställighet, utan att sky för någon enda af de conseqvenser, som till målets vinnande befunnos oundvikliga. Gironde-partiet var en sammansättning af lysande, fåfänga, half-moraliska vältalare, som inbillade sig kunna begagna Jacobinerne till redskap, men af blödighet studsade och stannade halfvägs på en bana, den de (i grunden) hade med lika barbariska steg påbegynt. Ett bref af Upsala den 28 Dec. 1787, hvars utanskrift ej finnes, men som troligen är rigtadt till Heurlin, omtalar likaledes, att han ämnade utgifva en bok ”Om det Stora, till H. M. Konungen”; men tillägger, att den skulle beledsagas af en annan, kallad ”Sanning och Natur, till Folket”. Om den förra säger han: ”der äro ljungeldarne af min varelses lilla Gudomliga”; om den sednare: ”den är det bästa af min själs kraft och mognad. ”Men”, – fortfar han, – ”hvem trycker dem? utan pengar”? I ett postscript bifogar han: ”Jag vill bli Doctor i Lagar och Medicin. Men – utan pengar”!
Häraf synes ock vara att sluta, det Härads Rätterna oftare , än hittills, böra sammanträda 5 Men innan Utskottet deröfver närmare utlåter sig, vill Utskottet öfverväga hvad emot denna förändring blifvit anmärkt, utom den förut omförmälda farhågan i allmänhet för trätgirighetens tillväxt, hvarom Utskottet redan ofvanföre meddelt sitt yttrande och dervid Utskottet nu blott tillägger den erinran, att Under-Dornstolarnas permanence, enligt hvad erfarenheten visat, icke ökat rättegångarna, emedan Städerna, hvarest Domstolarne nästan dageligen äro tillgängelige, sällan hafva det antal af tvister,' sorn svarar emot deras folkmängd, i förhållande till en lika folkmängd på landet, oaktadt anledningen till stridigheter och collisioner af alla slag visserligen icke ar min. dre, än på en landsträcka ined samma folk* mängd. De öfriga skälen emot förändringen äro förnämligast: att menighetens aktning för den uråldriga och på forntidens häfder grundade inrättningen af Härads Rätten är stark, att allmogen från sina första stunder blifvit styrkt i den öfvertygelse, att Tinget är ett värn för dess rättigheter och att den brottslige des lider straff för sina miss.
Han upptog från bordet en karta och låtsade ifrigt sysselsätta sig dermed, för att komma Petter att tro det dennes prat icke blifvit bemärkt. Men Petter, som ej erhållit någon bestämdare befallning att tiga, fortsatte, under det han nedtog kaptenens nya rock och började borsta. ”Joho, så var det med saken! Lena vet nog hvad hon säger, hon, och jag tycker mig se hvad mamsell Ella skall sörja, då hon får höra talas om resan. Ja, hon blir visst lika bedröfvad, som hon var den natten vi gingo här i ångsten, då kapten stod på vraket. Jag önskade att kapten sett henne då! Hon frågade efter allt, och gret i kapp med mig. Ja, jag tror nästan att hon var kär i kapten, innan hon såg’en, och nu – men det anstår inte mig att tala om det kapten nog kan se sjelf.” ”Hör, Petter,” sade Rosenberg med en ton af stränghet, som erinrade om den gamla disciplinen, hvilken under vinterhvilan kommit något ur bruk, ”jag fruktar du blifvit kollrig. Ehuru vi här lefva utom den vanliga skeppsordningen, får du likväl icke glömma att den funnits och vidare med Guds hjelp kommer att existera.” ”Det vill säga att jag skall ha daggen i minnet,” yttrade Petter något nedstämd. Med skeppsordningen förenade han alltid tanken på denne sin gamle bekante. ”Icke just det, min gosse – men lika mycket, gå nu din väg!” Petter tog rocken och borsten och begaf sig ut. Så snart han var borta slängde Rosenberg kartan på bordet och sig sjelf raklång på soffan. Han beherskades nu, i följd af det ljus Petters anspråkslösa anmärkningar spridt öfver ett och annat, af ganska olika tankar mot dem, som nyss plågat och retat honom. Gabriellas rörelse sågs icke mera i falsk dag. Hon hade ej lemnat rummet för att gifva honom en tillrättavisning, utan troligen derföre, det var åtminstone en möjlighet, att smärtan öfver hans bortresa – underrättelsen kom så oförmodadt – öfverraskat och bedröfvat henne. Ja, det kunde icke vara annorlunda. Den unga blyga flickans känslor hade ju straxt förrådt sig vid den första frågan, om Birger kände beslutet.
Norrköping den 21. April igoo. Pä Högloflige RidderPä Högwördige stapets och Adelns Preste - Ståndets magnar, wägnar, Arvill Lric kolls. ketrns önnest. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 / Den 19 Oktober. :!01 tionsförändring, men i sak icke afviker från Utsk:ts förslag, hemställer jag huruvida icke R. o. Ad. skulle vilja bifalla Utsk:ts inbjudning. Hr von Koch: Min anmärkning kan visserligen anses obe tydlig, men det förefaller mig besynnerligt att, sedan man utstrukit 73:dje §:n, tala om beskattningsföremålen; det hela kommer nemi. icke att hänga tillsammans. Då det i alla fall måste omredigeras, vill jag dock icke motsätta mig Utsk:ts förslag. Hr Hjärne: Det beror naturligtvis på Utsk:t att välja mellan tvenne Stånds sammanstämmande beslut och ett Stånd, hvilket har gjort en obetydlig förändring. Det är visserligen en sanning att i redaktionen förekommer en otydlighet, men i sjelfva saken sker dock ingen förändring, som icke står i Öfverensstämmelse med det föregående. För att i frågan få tre Stånds beslut, har Utsk:t icke kunnat annat än föreslå ett Stånd att ingå på de tvenne andras, och det är skälet till inbjudningen. Gr. Lagerbjelke: För min del får jag förklara att jag anser det bäst att R. o. Ad. i denna del vidblifver sitt förut fattade beslut. Gr. Snoilsky: För min del vill jag icke uptaga R. o. Ad:ns tid i denna fråga, utan får blott anhålla om bifall till Utsk:ts ifrågavarande inbjudning. Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt H. Exc. Hr Gr. o. Landtm, uptagit de derunder gjorda yrkanden om dels antagande af och dels afslag å Utsk:ts förev:de inbjudning, framställde H. Exc. propos. på densammas antagande och, då dervid svarades flere ja jemte ett eller annat nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. Utsk:ts yttrande ang:de § 87. Lades till haudlingarne.
Bonden behöfde icke föda knektarne, då de icke höllos till rikets tjenst, utan endast till Flemings upproriska afsigters befrämjande. Nu var böndernas ifver och harm drifven till sin spets. En tropp af Flemings ryttare kom nu utefter landsvägen, mot dem stormade bönderna. En strid uppstod. Den blef ett förespel till klubbekrigets gräsliga drama, som nu blossade opp och höljde Finlands jord med fyratiotusende dess raskaste söners blod, gjutet af bröder emot bröder; som härjade, som sköflade, som brände, och hvars spår först sent utplånades från det förstörda landet; hvilket länge blef ett rof för hungersnöd, pest och elände. Att redogöra för huru klubbhären ökades, huru den härjande framgick, hör icke till vårt ämne. Framåt vältrade sig massan mot Tavastland, allt mer tillväxte den och plundring, mord och brand, följde i dess spår. Hvarest knektar kunde uppspåras, nedhöggos de, stoppades de under isen, eller ock sköts till måls på dem. Kunde någon uppge att egaren af en gård, hade någon anförvandt ibland knektarnes anförare, då sköflades, utan vidare tvekan hans gods, och förstördes genom brand och härjande. I sitt arbetsrum på Åbo slott, satt riksmarsken, ståthållaren Klas Fleming. Han stödde sin arm mot ett litet i fenstersmygen stående bord, på hvilket lågo åtskilliga papper. Ett litet stycke ifrån honom satt, vid ett större bord, hans skrifvare. "Här är ett bref från hans majestät, konungen", sade denne, i det han steg upp och vördsamt räckte brefvet åt riksmarsken, som genast bröt det. Sedan han genomläst brefvet, vände han sig till skrifvaren och sade: "Här äro åtskilliga befallningar från kunglig majestät, hvarom bref och order skola utfärdas, så snart dessa öfriga bref äro genomgångna. Nu vidare, hvad finnes här yttermera?" Skrifvaren började nu redogöra för de på bordet liggande papperen. "Här är ett bref från hans furstliga nåde, hertig Carl, till menige män, som i Österbotten boende äro.