Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om Utskottet utredde för Rikets Ständer, huru obetydligt delta lånesätt på 5 år kostat Staten, skulle kanhända lätt inses, att detta medel Vöre det bästa till minskande af Riksgäldsverkets skuld till Banken; då Bankens ställning lät* teligen blef närmad till det förhållande af 5 till 8, emellan Valuta och Sedelstock, som Utskotten sägas föreslå, att antaga såsom vilkor för Mjntbestcimningen, För min del anser jag detta lånesätt i alla fall nyttigare, än fortfarandet af Riks - Den 4 Maji e. m. 63 gäldsContorets så kallade Disconträtt på Banken, som jag anser bör ovilkorligen bestämmas till högst ett vanligt cassa-bebof för en veckas rörelse, eller 5oo,ooo R:dr. Jag anhåller, att dessa anmärkningar må få åtfölja återremissen. Friherre A n eliar swärd j Carl Henrika anförde skriftligen: Vid StatsUlskottets Berättelse, om förrättad granskning af RiksgäldsContoret, utbeder jag mig få afgifva några anmärkningar. Först och främst synes det mig, som om Utskottet hade bort upptaga sådane föremål utur Herrar Fullmägtiges Berättelse, hvilka kunnat lemna någon anledning för Rikets Ständer, att fota omdömet öfver förvaltnings-åtgärderne ej ensamt å Utskottets öfvertygelse derom. Utskottet yttrar sig med tillfredsställelse hafva erfarit, att Rikets Ständers Reglernenter, Instructioner och serskilda föreskrifter blifvit noga efterlefvade och iakttagne; och i detta afseende tager jag mig friheten återföra uppmärksamheten på de anmärkningar, hvilka utaf mig afgåfvos i anledning af Utskottets Utlåtande N:o 67. Jag finnér härvid en ny anledning att beklaga, det Utskottet kunnat komma till en sådan ovilkorlig slutsats, oansedt en sed - 64 Den 4 Maji e. m. nare lyftning af Lilla Creditivet egt rum, utan att det Styrelsen af Rikets Ständer föreskrifne vilkor, vid detta sednare tillfälle mera än vid det förra, blifvit vederbörligen iakttaget.
Gapitalafbetalning, jemte 4 procents ränta , årligen borde inflyta på alla Banco-Lån, intilldess sedelstocken blefve återstäld till ett stadigt förhål, hållande emot det verkliga mynt-värdet, oell ändtligen, genom Coursens bestämda, och tili sina följder så våldsamma, fällning med 4 mark om året, eller på nio år från 72 till 36 mark; — med allt detta förlägenheten i omvexlad skepnad alltid tilltog, och slutligen finnes hafva stigit ända derhän, att en mängd förtjenstfulle, och för Näringirnes uppkomst verksamt arbetande, medborgares välfärd uppoffrades, och att man, först genom dessa medborgerliga vådor och olyckor, lillyannt sig den Baneo.Utskottets BttSnkanåtn. dyrköpt» öfvertygelsen, att det syftande till ernående af ett stadgadt myntvärde, sorn un. der 25 år ledt alla de vidtagne fruktlösa for. ■öken, icke kunnat uppfylla andamålet, oell att det icke kunde vinnas annorlunda, än derigenom, att det redbara myntet gjordes i Riket gängse, med den minsta omgång, som vore möj ig, och utan några sådana föregående an* ■taller, sorn skulle ankomma på tid, och hvilkas verkan först, ther flere år, skulle blifva ■ynlig och kännbar. Banco Deputerade viii 1772 år*
joela Shartan öfwer ©öbermanlaitb är topograftfft färbig, få att eitbajl graoeriitgeit åtcrftår. för graoeringeit af bepa cpartor hafwa 2:tte utlänbffa charta:* grawörer blifwit antagne, i anfeettbe till brift på itthentjf fonftfärbighet i berörba hänfeeitbe. för chartornaS trpcfiting har för corpfettS räf* ning färffilb foppartrpefpref} blifwit från utrifes ort anffaffab, enär trenningen icfe fuitnat nteb be i cnffilbcS ägo waranbe prefiar på ätt* bantålsenligt fatt åftabfommaS. ftyrelfc fig tiltbragit febatt fifta Dlifébag. 27 Éligganbet för inbelta ÄaoaHerteté rujtl)ållare att meb penningar u^aranbet eller fourage 9Jcaj:té txabtga propofttton, amorfat nummevtjä* , ftavncb ut be till bettna utgtfté beflrtbanbe genom ©tatrfmerfet ttöbtga mebel; fobnng. orf) l)ar ont bettna toeberbbranbe rusthållare berebba låttnab i ru|i 3lftoeit för rotehållare fjär ett ytterligare linbring i rotering^* uppijoranbet befioäret, ntöfioer ben, font genom uppljöraubc af möteöpafeoolaitfen wtcijaitave rebatt förut bent tillgobofommit, bliftoit berebb i följb af .flott gl. 9Kaj:tö förut utgdeuorf)
Jag får till svar derå anföra, att Utsk. på ett ganska allvarligt sätt tagit denna fråga i öfvervägande, hvilket också synes utaf det i Utsk:s betänk, inryckta uttryck, att Utsk. alldeles icke förbisett den goda afsigten med motionen, men att Utsk. likväl, af anförde skäl, dock endast ”för det närvar.” icke kunde tillstyrka bifall till densamma. Municipala inrättningar äro så nya i Sverige, alt idéen derom ännu icke hunnit komma till någon fullständigare ut veckling; ehuru det måhända icke finnes något land i Europa, der folket så länge och så allmänt deltagit uti samhällets angelägenheter. Derpå kunna såsom exempel anföras: det gamla allshärjartinget, samt domstolsiurällningen, uti hvilken sednare folket sedan långliga tider tillbaka deltagit och hvaraf ännu våra häradsnämnder äro en qvarlefva. Men den enda utveckling, som åt denna idé sedermera blifvit gifven, torde man få söka uti så beskaffade municipala bestyr, som t. ex. taxeringsoch pröfnings-comiléer samt kyrkoråd och socknestämmor. Hvad som kanhända är ett undanlag derifrån och måhända utgått ifrån en högre och vidsträcktare uppfattning af kommunal-väsendet, är vår jury-inrättning, sorn likväl endast finnes uti tryckfrihets-mål. Den första större utveckling, som Konung och Ständer sedermera sökt gifva ål kommunala inrättningar i vårt fädernesland, var, då de beslöto att inrätta de s. k. sockennämnderne, ät hvilka sedermera genom en förra året utkommen författning uppdragits öfverinseende t öfver fattigvården i de särskilda kommunalsamhällena. Det oaktadt, och ehuru idéen om kommunala inrättningar synes vara så gammal inom vårt fädernesland, har den likväl icke utbildat någon allmännare och lifligare håg för dessa befattningar.
Fred.: Jag är ledsen deröfver, att jag icke haft tillfälle att ifrån början afhöra den nu pågående diskussionen, men jag anser mig, sådant oaktadt, icke böra underlåta att tillkännagifva, alt detta förslag är behäftadt med 2:ne vä 25* - 385 Den 11 November e. m. sendtliga brister. Det första felet igenfmnes' i orden: ”der skog på mark af mera än 5 lunnhds vidd helt och hållet nedhugges”. Hvad förstås här med skog? I en stor del af Sverige, isynnerhet Småland, äro hagarne i allmänhet öfverväxta med skog, och det är brukligt hos allmogen på flera ställen att icke rödja hagarne, af den orsak, att när de anse hagarne hafva tillräckligt igenvuxit, så svedja de dem. Skola nu dessa hagar anses för skog, så skall följden blifva, all den Småländska jorden kommer alt sakna beteshage. Sådan kan väl icke meningen vara, utan med skogsmark förstås väl sådan jord, som uteslutande begagnas för skogsprodukters frambringande. Det är sannt att skogsmarken i Småland likasom i större delen af Sverige begagnas till bete, men jag anser det likväl vara nödigt, att i förslaget definieras hvad man förstår med skog. För det andra anser jag att allt det goda, man med detta förslag åsyftat, försvinner, om man medgifver, att skog får nedhuggas för alt förvandlas lill beteshage, ty vill jag förstöra min skog, mätte jag väl vara så fintlig, att jag upgifver mig ämna använda maiken till beteshage, och dermed är hela fördelen af stadgandet tillintetgjord. Dessa två med hvarandra sammanhängande saker böra erhålla rättelse, hvarföre och då Riksdagens snart förestående slut gör en ålerremiss mindre lämplig, jag anser R. o. Ad. göra rättast uti alt antaga Frih. Raabs förslag, i hvilket jag åtminstone för min del instämmer. Frih. Tersmeden, Wilh. Fredr.: Jag har hegart ordet egentligen med auledn. af Gr. Liljencrants^ yttrande. Ilan skulle hafva rätt, om det här vore meningen att antaga ett förslag till en bestämd lag-paragraf; men så är icke meningen.
Ordens Gillet, liar, så fort underhållskostnaden börjat uppgå till ett högre belopp, ån Kongl. OrdensGillet ansett billigt nu böra utgå, OrdensGillet varit omtänkt på medel, att sådant rätta, och då Kongl. OrdensGillet erfor, att genom bristande tillsyn på stället, nödig controll å Syssloman och Läkare saknades, och patienterne i Södertelje möjligtvis kunde komma att behandlas mindre ömt och samvetsgrant, gjorde Kongl. OrdensGillet den i Maj 1820, hos Kongl. Majit underdånig hemställan, att Södertelje Lazarett måtte förflyttas till hufvudstaden, som låg mera i midten af Länet ån Södertelje; hvilken hemställan Kongl. Majit den i4 Juni samma år i Nåder biföll, och hvarefter Kongl. OrdensGillet, med vederbörande Directioner hår i Staden träffat sådan öfverenskommelse, att emot billiga vilkor, veneriska patienterne intagas å Curhuset på Kungsholmen, och alla de öfrige å Kongl. SeraphimerLazarettet. Södertelje Lazarett hade ingen treskillingsafgift och till dess underhåll utgick af Hospitalsfonden, vida mer ån dess andel i det bestämda Lazarettsanslaget. StatsUtskottet har äfven gjort anmärkning vid fördelningen af det till understöd för Lazaretten af Allmänna HospitalsFonden hittills utbetalte understöd i5,ooo R:dr årligen. I anledning häraf får jag åran upplysa, att Kgl. Majit, innan Riksens Ständer förl. Riksdag beslutat, det treskillingsalgiften skulle utgå, genom Nådigt Bref den 4 Februari iSrS faststålt Den 6 Augusti f> nu 91 en af Kongl. OrdensGillet uppgjord fördelning af nämnde anslag, vid hvilken fördelning Kgl. OrdensGillet tagit till grund, ungefärliga beloppet af det understöd, som för flere förflutna år, per medium vid hvart och ett ställe behöfts. Sedermera korn Kongl.
Och hvad din » Evas » hjärta manade henne till, det var att skapa sig och sin vän en liten hemlik vrå uppe i hans kala ungkarlsrum, en vrå, som helt och hållet var deras egen och som hade en, om än aldrig så liten, försmak af det egna hemmet, och där de kunde få vara i fred både med sina sorger och fröjder utan att någonsin störas af Evas minderåriga syskon eller moderns tédrickande väninnor. Men det du skref i din lilla berättelse var helt och hållet en personlighetsfråga — så har jag åtminstone uppfattat den — och därför är det vanskligt att uppställa det af dig skildrade förlofvade paret som något exempel för andra. I Rikard och Evas förhållande fanns det säkert så mycket själfaktning och ömsesidigt förtroende, att de med stolt tillförsikt kunde stå för hvad de gjorde — men därför är det alls inte sagdt, att herr A. och frö- ken B. böra gå och göra sammaledes. Nej, gunås! — så länge det finnes flickor, som anse, att de skalle förlora hvarje liten trasa af sin jungfruliga värdighet, om de gjorde ett besök i en ungherres rum — och sådana flickor finnes det, och sådan kan jungfruligheten vara! — så måste vi allt vara glada öfver, att genomsnittsmoralen hindrar en hel del folk från att skena öfver skaklerna. Men dessa få varmhjärtade, tänkande unga män och kvinnor, som ej nöja sig med det bekväma sätt att lefva, som konvenansen bjuder dem, utan som välja det vida svårare sättet att lefva och handla på egen hand — bli de också begabbade af hela världen, så nog kunna de räkna på den varmaste sympati hos sina tusende sjöars land. MIAL. Genom allt går det hän en helig, en osvikeligt hoppfull tro, stark och fast liksom Vintergatans ljusa, flammande strålebro. Ingen modlös förtviflan finner rum i Suomis hjärta, nej: Herren pröfvar allén — så hviskas — men förskjuter, det gör Han ej. Herren p r ö f v a r. Ja väl, du kära! Frost och mörker dig trycka tungt. Men var viss om, alt efter stormen skall det sist varda åter lugnt.
IDUN 292 ligen genom den år 1866 utgifna skriften Tankar i religiösa ämnen, livilken skrift väckte en viss uppmärksamhet både för sitt innehåll och för det i Sverige ovanliga förhållandet att en kvinna öppet vågade beträda ett fält, som åtminstone dittills hos oss ansetts uteslutande tillhöra mannen. A r 1870 utgaf hon utom åtskilligt annat en diktsamling » Ackorder ». Två år senare stiftade hon ett särskildt stipendium för kvinnliga studerande vid Upsala akademi — det första i sitt slag inom landet — hvilken stiftelse bär hennes namn o c h, ehuru ännu ej vuxen till den ursprungligen afsedda storleken, dock i sin mån bevisar, att hon icke blott m e d pennan söker verka för sitt älsklingsmål. Under åren 1 8 7 7 — 1 8 7 9 utgaf Lotten von Krasmer, med hufvudet fullt af allsköns avancerade idéer, i förening med flere kända författare, tidskriften V år T i d, företrädesvis ägnad åt tidens ädlare sträfvan o c h kulturarbete. Det har blifvit sagdt o m V å r T i d, att den beredde väg för den sedermera påbörjade Ord och B i l d. V i d samma tidpunkt som detta företag sattes i verket, utmärktes en mindre af henne författad diktsamling med Svenska akademiens andra pris. R e d a n förut hade hon utgifvit tvänne dramatiska försök äfvensom några novellistiska utkast. » H e n n e s senare framgångar på den literära banan torde ännu vara i allmänhetens m i n n e, » säger en välvillig recensent. » O c h hennes till julen 1882 utgifna Nyare dikter, » fortfar han, » hvaraf en ny upplaga utkom till julen (1885), tilldrogo sig med stort skäl ganska m y c k e n uppmärksamhet. Den kämpande anden — denna, samma år (1885) publicerade religiösa d i k t — vittnar o m att förf.
Visserligen har det sports, att nier 5n en yrestman, hellre än att vid vigseln uttala ett ord, so,p sirar h i i s egen och andras finkänslighet; skulle utsatta sig för vederbörande domkapitels upprepade varningar och d&amp;rpå följande ansvar; men den hiersirkisksi, disciplineu utgiir nog nied seger ur en koiiflikt, soin på, shdant satt skulle uppst$, och hvarje laglydig medborgare kan. icke erkanna det befogade i ett shdant tillvagagiiende. Dura lex,. sed lex. ' Men den tid som förgatt sedan den nya hancibokeii började begagnas har icke bringat denna sak i glömske. Vid hvmje vigsel erinras man om det nya formulärets gammal testamentliga uppfattning af äktenskapet genom den särskilda betoning som det nu tillagda ordet gifver å t blott en sida af förhållandet emellan akta makar. Finnes då, ingen utväg? Skulle alla försök att &amp; vagabringa en annan sakernas ordning vara förgafves? Om nu missnöjet ar så allmiint och framkommit f r i n s&amp; skilda h811 samt grundar sig på s&amp; många samverkande orsaker, om en viss oro förspörjes hos allmänheten, och icke minst hos menigheten inom den bekännelsetrogna kyrkan, skulle icke all denna oro kunna stillas genom ett enda perindrag, ett ord från höga vederbörande? Detta ord heter rnlfi-iIlet, tillstånd att vid vigsel mvanda antingen det gamla formuläret enligt kyrkomötets beslut. d. v. s. helt och hället of örandradt, eller det nya enligt kosniterades redaktion med? En sidan fritillfogande af det omtvistade ordet; .,liÖtt~ het ar ju medgifven på minga stklleii i handboken, siilundil att alternativt de ena eller andra uttrucken f&amp; begagnas. Det är ju således ingenting nytt eller ovanligt som begäres. och mail har svirt att föreställa sig att ecklesiastikdepartementets chef, en gång uppmärlrsamgjord p&amp; den allmänna meningen.
Oä under äbcropandc af Grundlagens föreskrifter Högwälborne Herr Grefwen och Landt - Marskalken flere gängcr innom detta Riks-Ständ behagat nitälska för densammas nogaste efterlefnad, är jag sä mycket mera förwissad, att uti dessa mina erindringar blifwa understödd, som de äro fotade pä Regeringsformens bokstafwcliga innehöll, utan att nägon twctydig, tolkning, emot rena ordaföl ständer, kan äga rum; och torde det wara betänkcligit, att i sä fatta omständigheter nu företaga nägon ventilation i fbrcwarande ämne, hwarfbre jag ä upo för protestera öfwer denna öfwerläggning, säsom af mig ansedd lagstridig. Herr LtZIKsmmsr tilläde derefter att han i betta Friherre kuncks pttranbe till alla delar instämde. Friherre /^xel, uppläste till Protokollet följande: Som 70 § i Regerings - formen uttryckligen stadgar, att dä Summan sorn genom Bewillning bör utgöraS, blifrvit bestämd, Beivillnilms - Utstottet stall författa Förslag till Summans fördelande; och hwaraf följer, att Summan bör wara bestämd förr än nägot annat kan tillgöra-, sä anser jag nu och sä länge Ständerna icke pröfwat beloppet af BewillningS - Summans storlek, all annan pröfning, om grunden och fördelning af en Summa som Den 10 October. 4057 som ingen tvet och känner, wara alldeles förtidig; hwarföre jag ock wördsammcligen hemställer och för hälsosamt anser, om icke Stats - Utskottet, sedan alla Stater blifwik reglerade, mä uppgifwa hwad Staten i Mwillning bchöfwer, hwarefter pä Ständerna ankommer att widare peöfwa Stats - Utskottets Förslag; och sedan detta skett, men icke förr, inträffar den stund dä fördelnings - grunderna kunna komma i fräga. Astolf, nippläste följande anförande till Protocollct.
Deremot har Utskottet funnit ett väsendtligen olika förhållande inträda, då en gäldenär söker vika undan och sålunda undandrager sig att meddela de upplysningar, borgenärerne kunna ega rätt att rörande hans tillgångar af honom,fordra, — i hvilket fall Utskottet anser gällande lagstiftning fortfarande böra^ bibehållas, —äfvensom då gäldenären på annat sätt tredskas att uppgifva sina tillgångar. I båda dessa fall kan nemligen hans förhållande skäligen betraktas såsom en brottslig oredlighet emot borgenärerne, och bans förvarande i häkte är då fullt lika berättigadt som den för brott tilltalades, emot hvilken bindande liknelser om brottslighet äro för handen. Detta upphäfver ingalunda den ofvan antydda, enda riktiga regeln, att »för egendom svarar egendom, men icke person,» — och det är denna regel, hvars upptagande i vår lagstiftning Utskottet ansett både rättvisan och affärsverksamhetens rätt förstådda intresse påkalla. Men då, såsom jemväl blifvit ofvan anmärkt, man måste gilla det ändamål, som vår lagstiftning med bysättningen åsyftat, nemligen att förmå en gäldenär uppgifva möjligen okända tillgångar, ehuru Utskottet funnit sjelfva medlet eller fängelsetvånget förkastligt, så har Utskottet haft att söka ett annat medel för målets uppnående. Ett sådant har ej heller varit svårt att finna, då vår lagstiftning på annat ställe anvisar detsamma och det till och med redan finnes upptaget i bysättningslagen af år 1841, som medgifver att en bysatt gäldenär, hvilken gör konkurs, må frigifvas »sedan han bouppteckningen besvurit.» En ed, sådan som gäldenärs-eden 8 Lag-V Iskottets Betänkande M 41. i konkurs, är således det tvångsmedel, som Utskottet ansett böra tillitas jemväl i förevarande fall, — och att detta är fullt öfverensstämmande med andan i hela vår lagstiftning, torde icke bestridas. Men för en sådan öfverensstämmelse fordras ock, att denna ed icke ålägges förr, än synlig egendom icke vidare finnes att tillgå eller, med andra ord, sedan utmätning försiggått och full tillgång dervid saknats.
— Eller tycker du att jag har blifvit så gammal och ful, sedan du såg migsist?». Fru Hilda slog med handen. »Jag såg genast hur det var fatt, och jag anade strax oråd. Då du var här sist, såg du ännu ut som ett barn, men nu! — Ja, jag kan knappt säga, hvari det ligger, men du har fått kärleksfebern. Den bränner på dina kinder, i dina ögon. Ja, ja, — nu fins det ingen medicin, som kan hjelpa dig mer!» Nina hade stillatigande hört på henne. Hon hade gått bort och tagit fram ur sin låda en fotografi, ett porträtt af Tofte, som han hade sändt henne under loppet af sommaren. »Så der ser han ut», sade hon och räckte det till fru Lindeman. »Jaså — den sorten!» sade fru Hilda och nickade betänkligt med hufvudet. »En vacker karl, som man säger.» »Åh, han är mycket vackrare i verkligheten», sade Nina, som stod bakom henne och lutade sig öfver hennes axel. »Detta är ju bara en död bild, men han sjelf har ett lif och ett spel i sitt ansigte, som ingen fotografi kan ge en begrepp om.» »Jaså, ännu vackrare!» sade fru Hilda och lemnade tillbaka porträttet med en hastig rörelse, som om hon var glad att blifva af med det. »Gud bevare oss väl! Då är han naturligtvis den mest genomdrifna egoist.» »Det har jag aldrig märkt», svarade Nina och gömde porträttet. »Det vill säga, egoister äro vi ju alla, men ser du, Hilda», hon gick alldeles nära intill henne. »Han älskar mig!» »Är du säker på det?» frågade fru Hilda. Nina skrattade. »Tror du, att jag skulle ha tagit honom annars? — Tycker du, att det skulle vara så omöjligt?» »Du vet, hvad jag tänker om den saken», svarade fru Hilda. »Du vet, att jag sjelf är förälskad i dig, men jag tror, att en man aldrig kan vara förälskad, — inte en gång i dig.» »Ja, till och med kloka och rara menniskor som du kunna ta fel», sade Nina och kysste henne.
Efter först till bifall å förev:de Mern. framstäld propos., som besvarades med Nej, beslöt R. o. Ad. att, med vidblifvande af sitt förut i ämnet fattade beslut, afslå Utsk:s i detta Mern. gjorda hemställan. Föredrogs ånyo Const.Utsk:s d. 12 och 15 dennes på bordet lagda Mern. N:o 24, med ani. af RiksSt:ns beslut rörande det af Const.Utsk. i Mern. N:o 14 föreslagna tillägg till 12 §:n Reg:sF:n, att Konungen icke må utan R. Stms samtycke blifva regerande Furste af utländsk stat. Gr. Frölich, David: Då R. o. Ad. i afseende å denna fråga fattat ett med Utslcs förslag öfverensstämmande, ehuru från min särskilda mening afvikande beslut, så upstår jag nu endast för att tillkännagifva, att jag för min del hade önskat att R. o. Ad. skulle hafva afslagit förslaget, men att jag nu icke finner mig föranlåten att yrka ändring i Ståndets redan fattade beslut. Hr Cederschiöld, Rob. Theophron: Jag anser mig böra tillkännagifva, alt den af BorgareSt. antagna redaktionen af detta förslag, enl. min upfattning, är vida bättre än den af Utsk. Den 19 Augusti. 109 upgjorda. BorgareSt. har utbytt ordet: »blifva», till: »vara», så att förslaget skulle lyda: »Ej må Konungen, ulan R. St:rs samtycke, tillika vara regerande Furste i utländsk stat.» Derigenom har BorgareSt. förekommit möjligheten deraf, att en Prins af det Svenska Regenthuset, som med Konungens och R. Stms samtycke blifvit regerande furste i utländsk stat, kan fortfara att vara regerande der, ehuru han sedermera, på grund af svenska SuccessionsOrdn:n, blifvit Konung i Sverige.
Och därpå afhandlade de helt affärsmässigt inteckningar och obligationer, aktier och skuldsedlar med borgen. » Vet ni, » sade hon, sedan saken var ordnad, » först funderade jag på att resa utomlands för den där summan. Det skulle vara roligt att se sig om litet. » » Det skulle ni göra, » sade han lifligt. » Jag reser ibland om somrarne, och det har man bättre behållning af än en liten årlig ränta. Fast jag tänker nog ofta, att det är egoistiskt af mig att jag reser. Jag behöfver det visserligen för min hälsa — men 1891. Vid undersökning af härv. handelskemist befunnen enl. analys f u l l g o d. Pris kr. Finnes endast hos K. A. Riksoch Allm. telefon. IDUN 1895 det är j u ändå bara jag själf, som har godt af det. » Se, det T a r något för henne! » Ja, men o m ni har råd till det; o m ni inte är gift ». ty hon hade sett på hans vänstra hand, att den var utan ring. » Nej, » sade han, och hon såg bakom glasögonen ett drömmande och sorgset uttryck i hans ögon. Det föreföll henne som reflexen af ett minne, hvaraf smärtan icke längre aggade, men som lämnat det lifslånga vemodet kvar. Han suckade. » Nej, gift, det är jag inte, » sade han. » Ack, säg någonting, » sade hon med rörd ton, » berätta mig någonting, jag behöfver det så väl i dag. Jag kan försäkra er, att det inte är nyfikenhet, det är bara att — jag — » men hon kunde icke fortsätta. Han satt tyst några sekunder m e d nedslagna ögon, men när han återigen såg på henne, hade hennes ansikte ett uttryck af så innerlig sympati, att han öfvervann en viss skygghet, som låg i hans väsen, och fortsatte med mycken godhet i rösten: » Ja, om jag nu skall berätta det, så var det så, att jag förlorade min mor, när jag var fjorton år. Min far gifte snart nog om sig, och jag fick en skara yngre syskon. När han efter några år gick bort, så måste jag, som var så mycket äldre än de andra, försöka hvad jag kunde — ni förstår — det fanns j u ingen annan — jag måste ta litet hand om dem.