Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om detta förslag af Eders Kongl. Majit gillas och af Rikets Ständer antages, torde jag framdeles få göra underdånig framställning om den förändring i Kollegii Stat, som deraf blifver en följd. Intill dess sådan förändring föregått, anser jag mig icke på de af Kollegium anförda skäl bora föreslå annan ändring i den för Kollegium nu gällande Stat, än att Eders Kongl. Majit behagade hos Rikets Ständer äska förhöjning i aflöningem vid Su ekholms utredningsförråd, för Förådsförvaltaren med Ridr 300. » Förrådsskrifvaren » » 100. » Vaktmästaren » » 125. 72g vid Göteborgs utredningsförråd, för Intendenten med Ridr 600. » Förrådsförvaltaren med » 500. » Vaktmästaren » » 150. |(2S0. af Krigs-Collegii vaktbetjening, för 5 Kammardrängar, å 50 Rdr hvardera, med Ridr 250. eller en årlig förhöjning i Krigs—Kollegii anslag af ... Ridr 2,225. Generalitets-Staten. — Då, jemlikt meddelad föreskrift, anslaget till Generalitets-Staten skall minskas med 6:te Fördelnings-Generalslönen, som till Statsverket indrages i den mån derå anvisade utgifter upphöra, samt detta anslag för närvarande egde en odisponcrad tillgång af 2,200 Rdr, har Krigs-Kollegiurn hemställt, att berörde anslag må med motsvarande belopp nedsättas. 1 anledning häraf torde få erinras, att å denna Generalslön, ursprungligenutgörande 9,000 Rdr, indragning redan vid förra Riksdagen skedde till belopp af 650 Rdr; och då nu, enligt hvad Krigs-Kollegium anmält, skedda anvisningar å samma lön till belopp af 2,200 Rdr ytterligare upphört att utgå, tillstyrkes i underdånighet, att anslaget till Generalitets-Staten med sistnämnda belopp förminskas, samt alltså nedsättes från 84,450 Rdr till 82,250 Rdr. To - Bil. N:o 3 till Kongl. Maj:ts Nåd.
I,il&lt;som niistall alln v %r tids ungdomsbiiclicr iir den ing,rolniida fri frdn fifverclrifter. inen de iiro ej af ntigoii sb farlig beskuiTeiihet. Yid l~eriittclsel! : ~ bol jan ar Erika en 13 firs flicka; hon lir ciiiln dottern till en rik kopman i Ban Fransisco och Br utom sig af fiirtviflun, cliirfiir atf hennes far skall gifta om sig. Hon iir van att styru och regcrn i hnset soln en liten tyrann, och nu slrnll. lion liinllin muktcn iit cu aunan. Hon utbrister bland a m a t:: ~Jlin far ka11 flytta 11v; wt h: ~n vill, jag stannar kvar i villan:). I sin fiirtvifla: ~ f l y lroil f r h sitt hem, riilrar in i kiueslrvarteret ocli blir bcst~~len p i allt hrad h i Bger i penuingar. Tack yare en kines, wm tjiii1u.t 110s lluuiies fitr, lroiliiner hon likviil titer hem. Fijr att Ingnu sig f h lion d a n resa ofver till Europa med sin goda och iilaic~iiriln tyskn liir~rilma, f m Breitling. Erika och ndgra passag,rerare ntstG n5grn f i k - skr8cldiga djrgn p i hafvet i oppn; ~ 11Zt: ir. Andtligcn komma dc i land pH Spmiens knst, inen utnn pengar, hvitrfiire de fa ntsti ludngn redervardigheter. Under resan pH Atlanteii har Xrikas goch viin och reskamrat, Annie, dott.
Specialoch Restantie-Råkningarne, borde lormerås en summarisk General-Rakning öfver Uppbörden under hela året; så och enar häraf följde, att, af de föreslagne Råkningarne, General-Rakningen ensam svarade mot förre Specialoch RestantieRåkningarne , och att de nye Specialoch Restantie-Råkningarne blott blefve detaillerade ut O redningar till upplysande af General-Råkningen , skulle Riks-Bokslutet alltså grundas på Calcul öfver Calcul, som icke syntes vara någon genvåg eller att tillstyrka; åfvensom Uppbördens benämning för det löpande årets, icke eller vore lämplig, emedan, då en betydlig del af Krono-Intraderne i allmänhet, under loppet af det år, för hvilket de utgöras, inflyter, en del af desse Intrader för det år Riks-Staten innefattar, kornme att upptagas i det ena och det öfriga i ett Revisorers Berättelse. g 5 annat års Hufvnd-Bok, som nödvändigt skalle afbryta det erforderlige sammanhanget emellan Riks-Staten och Hufvud-Boken och utom hvilket den senare torde vara af ringa nytta och användbarhet. 3) Att säkerhet och controll genom den föreslagne methodens antagande icke beredas, utan syntes snarare blifva försvårade derigenom, att tiden för Balance-Råkningens afgifvande utstråckes ofver tiden för forsta Uppbörds-ståmman, samt att deremot båttre utvägar till förekommande af underslef icke kunde vidtagas, ån de som redan existera, men, vid antagande af berörde förslag, borde tiden för Uppbörds-relationens insändande förlångas till samma tid, som för Balance-Råkningens ingifvande år föreslagen eller den 15 Januarii, som vore iq| månad efter det år, för hvilket Uppbörden skedt och hvarigenom kännedom af förhållandet med Uppbörden fördröjdes minst omkring fyra månader, emot tillförene. 4)
Balans från år 1852: Grundfondens belopp vid sistnämnde års slut, enligt ofvanstående utredning, 3,747,269: 19. 9. Credit. Afskrifning enligt Fångvårds-styrelsens hufvudbok: värde i fastigheter 61,000: Balans till är 1854: Då derifrån afräknas . A) Riksgälds-verkets behållningar 2,085,425: 34. 5. B Stömma 3,747,269: 19. 9 — 10 skulder . behållning skulder behållning (i) UMehäilningar eif fastigheter (d. v. s. fastighets-värden), 1,045,493: 34. hvilka i 1853 års rikshufvudbok utbalanseras såsom tillgångar, utgjorde Om derifrån afräknas hvad som tillhör mötes passevolans-fonden Allmänna hospitalsoch barnhus-fonden samt Myntverket, hvarom här nedan vidare förmäles, 88,684: 20. 8 516,133: 36. 6 113,600: 32. Ba resi tar iers r ärtte, utbalanseradt i rikshufvudboken för år 1853 med 396,287: 8. 1. afgår för följande förvaltande verk hvad bland deras reservationer upptages och således tillhör stats-regleringen: Allmänna hospitalsoch barnhus-fenden 24,677: 2. 8. När således från grundfondens, enligt ofvanstående kalkyl, vid 1853 års slut bestämda belopp, eller 3,868,269: 19. 9. afräknas de deri ingående värden, för fastigheter 327,074: 40. 1. och för inventarier , 223,920: 14. 3. n Qn^. / hvilka, enligt hvad förut är nämnt, till 1 : J‘ ! _‘ följd af Kongl.
Betdnkanden. kan anvisa, men ej bekosta den slags ali. manna barn-undervisning, som tillhör föcaldra-pligten eller är betingad af ett från Statens tjenst afskildt syfte; Då undervisningen på landsbygden upplåtes åt Klockare och på något enda ställe, der det icke kan ske, eller icke är tillräckligt, åt studerande, som icke kommit fram på tjensteväg* eller åt andre skicklige personer, är det troligt, vid den belåtenhet* sorn alltid utmärkt så beskaffade barn-lärare, att kostnaden blir ringa, heldst när Vexel-uhdervisningen fått inskränka Scholbehöret och förkorta lärotiden. Sättet* att utgöra lärpenningen, bör naturligtvis bero af de bidragandes pröfning af behofvet. Långväga, elier genom ingrepp i andra förhållanden, behöfvor det icke sökas. Kyrkans eller någon särskild för afgigter samlad bassa gifve en årlig mindre lön, som bör fästa Läraren vid stället och vara vedergällning för de fattiga barnens undervisning; de icke fattige föräldrarne gifve hädanefter såsom hittills en veckpenning för de sinas. Att med Friherre Palmstjerna härtill använda åtskillige utan särdeles nytta gjorde private anslag, är endast så vida medgifvet, som icke dessa af gifvaren fått en bestämd annan disposition, den man alltid hålle i helgd. Att, enligt Friherrens förslag, minska några Prestlägenheter, för att af tionden afsätta visst till SchoMärarnes aflöning* Besv. och Ekon. Utsk. Betcinkanden. 705 Vöre ock, utom intrånget i de Preste-Ståndet försäkrade rättigheter, så mycket mindre billigt, som det icke lärer undfalla uppmärksamheten, att, efter de med vederlag anställde undersökningar, desamma, då da blifvit ansedde för behaglig tids förläning, merändels och äfven vid mindre vällottade Pastorat frångått Presterskapet, för att bereda fond till Läroverkets ständiga LöningsStat.
Det vore i min tanke lill och med stridande emot Statens värdighet, att, genom någon slags åtgärd, tillerkänna sig det, som blifvit anförtrodt åt dess vård. Vi veta, att i andra länder finnas det lagar, som hindra sådana tillgrepp af Staten, och der hafva depositiouer slått i liera 100 år. Såsom exempel vill jag nämna det Slenbockska arfvet. Det upptäcktes af de Slenbockska desccndenlerna, som äfven lingö ut detsamma. Så tänker man i andra länder om de medel, som iiro lemnade i Statens vård. Jag tror, att äfven här hör göras på samma sätt. De svårigheter i afseende på riikenskapsföriugen, sorn här blifvit omnämnde, böra vika för den högre rätten, nemi. att ägaren skall återfå sin egendom. Dessutom hör man ihågkomma, att dessa depositioner icke insättas af ägarne sjelfva , ulan af en annan person, som möjligen, i händelse de äro beroende af rättegång, kan få sig medlen tilldömde. På besväret får icke göras afseende, och dä den åtgärd blifvit vidtagen, alt deponera medlen i R. St:s Bank och att förränta desamma, så tror jag, all Staten har begagnat all den rätt, som kan henne tillkomma i afseende på sådana medels tillgodogörande. Jag tillstyrker afslag pä betänk. Ilr Silfverstolpe, Fredr. Otto: Jag är visserligen icke bland dem, som i allmänhet anse prescriplionslider oriktiga, ulan anser dem tvertom i ganska många fäll riktiga. Den prescriplionstid, som här är i fråga, är likväl af en särdeles beskaffenhet. Lyftningen af en stor del utaf de depositioner, som här äro gjorda, heror på rättegångar, hvilka kunna draga ganska långt ut. Första villkoret för prescriplion är, att finna en terminus a qvo.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, anhåller jag vördsamt att denna punkt måtte blifva till Utsk:t återremitterad. Hr Huss: 1 det yrkande Hr Cederschjöld vid sitt yttrande framställde, får jag till alla delar instämma. Sundhets-Coll. har H. VI. 7 98 Den 22 Augusti e. m. nemi, hos K. M. anhållit om Propos. till R. St:r ang:de det an, slag, Hr Cederschjöld i sin motion begärt. Hvarföre K. M. icke behagade till R. St:r aflåta någon Propos. i förev:de ämne, vet jag ej; men att förhöjning i anslaget är högeligen nödvändigt, derom torde icke någon tvekan kunna uppstå. Hr Cederschjöld har redan nämnt att läraren för barnmorske-undervisningen i Göteborg måste, till följd af sin ringa lön, tillåtas att vara bataljonsläkare vid Göta artilleriregemente, och detta torde vara i högsta grad olämpligt, bland annat, derföre att, i händelse läkaren kommenderas med regementet, läroanstalten måste ligga nere. Inrättandet af en amanuensplats vid hvardera af läro-anstalterna i Stockholm och Göteborg är äfven af nödvändigheten på kalladt. Den förre talaren har nämnt, huru svårt det för honom varit att till följd af sjukdom sköta sin befattning, och i Göteborg har undervisningen måst afstanna under tvenne månader till följd af lärarens sjukdom och då ingen annan fanns att sätta i hans ställe. Hvad vidare angår antalet sökande till inträde vid läroanstalten i Göteborg, vill jag endast anföra faktiska bevis. Ar 1862 funnos nemi. 162 sökande, hvaraf 72 måste, till följd af bristande tillgång på lärare m. m., afvisas. Detta kan icke vara förenligt med rättvisa och billighet, då med skäl klagas öfver bristande antal barnmorskor. Sålunda finnes i Elfsborgs län endast en barnmorska för 7,000 qvinnor, i Skaraborgs län en sådan för 3,500 qvinnor, och i allmänhet en för 2,000 qvinnor i andra län.
Ett onaturligare motiv än det, som nu gör sig gällande, kan man ju knappast tänka sig, hennes “ feghet. “ Och lika orimligt är resultatet. Tror väl någon, att det skulle hafva lyckats att i en mängd år dölja att Alving, långt ifrån att vara den aktningsvärde man och ortens välgörare, som man tror honom vara, allenast är en rumlande bachidyrkare, som fördrifver sin tid med att ligga på soffan och läsa en gammal statskalender? Ingalunda. Ibsen tror verkligen alltför litet på pratets och talets makt, på tjenst-folks och ryktets beställsamhet, han skattar medmenniskors omdömesförmåga allför lågt för att kunna framlägga ett “ stycke verklighet^, då han tror att i verldens ögon en så stor stackare, som Alving är, skulle kunna i långa åratal gå och gälla för en utmärkt och framstående personlighet. Äro således såväl fru Alvings motiv som resultatet af hennes uppoffring onaturliga, så är ock hennes uppfattning af den verkliga karakteren af sitt äktenskap med Alving af beskaffenhet att påkalla en allvarsam protest. Hon fördömer hela sitt föregående lif med mannen, hon förbannar äktenskapets band, bon förbannar, att det är den lagliga ordningen vid äktenskaps afslutande, som vållar “ alle ulykkerne11, och bon beklagar, att hon tagit hänsyn till pligt och löften då hon återvände till mannen. Hvad hon med detta menar blir fullt klart, då bon helt och hållet gillar de åsigter angående äktenskapet, till hvilkas målsman Osvald gör sig, tians språk är fullt tydligt. Obetingadt gillar han, att en man och en qvinna utan äktenskaplig förbin-delse lefva samman. Han försvarar dylika konkubinat med att udet koster mange penge at gifte sig “ och till detta hafva artisterna i Paris, på hvilka han särskildt syftar, icke råd. Åter påträffa vi cn af de många praktiska orimligheter, på hvilka Ibsens drama är så rikt och hvilka göra detsamma till allt annat än en verklighetsbild. Det är väl icke sjelfva afslutandet af äktenskapsförbindelsen — det må nu ske genom vigsel eller civiläktenskap — som kostar penningar, ty den utgiften är, om man sjelf så vill, ingen eller ytterst ringa.
Jag hade vid vinterns början icke mindre än 12 större och mindre gloxiniaknölar, af hvilka 3 st. småttingar lågo lösa i jorden. Endast den minsta af de tre sistnämnda har ruttnat — alla de öfriga se friska ut, och, på två undantag när, hafva de alla börjat » skjuta ». Det är förvånansvärdt, hvilken lifskraft som finnes hos gloxinierna. Genom min försumlighet vissnade en gång en hel rad späda gloxinieplantor. Solen hade någon stund fått fritt skina på burken, hvari de växte. Troligen hade detta icke gjort någon skada, om jorden varit tillräckligt fuktig. Nu däremot sögo solstrålarne snart upp den smula fuktighet, som fanns, och sedan blef det för hett för småttingarne. Emellertid hade en del af burken stått i skuggan — därför hade icke alla plantorna strukit med. Min första omsorg blef nu att flytta burken ur solen och taga bort glasskifvan, så att den heta, instängda luften måtte strömma ut. Därefter reste jag upp en efter annan af de kullfallna småttingarne och stödde upp dem med små, fina trästickor. Sedan kom det an på att kunna vattna så försiktigt som möjligt, och huru ofta har jag ej, såsom vid detta tillfälle, vattnat ömtåliga, späda plantor genom att gång på gång doppa ett finger i vatten och så låta en droppe i sender falla ned på jorden. Sedan plantorna något tagit upp sig, blåste jag vatten öfver dem — att göra detta medan de slokade, hade icke varit rådligt, ty då hade de ruttnat. Senare fann jag, att några plantor voro friska i toppen, oaktadt deras stjälkar voro förvissnade. Jag satte de små topparne, och — jag minnes ej nu, huru många som togo sig, men mer än en var det åtminstone. Och ett uncler var det att en enda tog sig, sä små som de voro. I blomsterböckerna står, att ormbunkar ofta skola bespritas med kylslaget vatten, men jag har trott mig finna, att de ömtåliga stjälkarne och bladen på mina båda exemplar Adiantum icke varit synnerligen tacksamma, då de någon enda gång undfägnats med ett fint regn ur min lilla blomspruta — bladen ha genast blifvit nedtyngda däraf. Men huru aflägsna dammet?
Varandes Herr Gunthers anförande i detta ämne åtföljdt af de yttranden Herr Friherre Boije, Ludvig, Herr Friherre Ehrenborgh, Casper Wilhelm, Herr Lefrén, Johan Peter, Hans Excellence Herr Grefve Löwenhielm , Carl Axel, och Herr von Troil, Emil, i anledning deraf afgifvit, Från Llögvördige Preste-Ståndet: Genom Prolocolls-utdrag af den ar sisth Mars, ett af Herr Professor Agardh aflemnadt anförande, deruti han, enär associationer i flere Rikets provincer bildat sig, under namn af Hypotheks-Föreningar, för Banco-Utskottets Betänkande N.o 5 g. 5 att. göra de skulder, hvarunder jordbruket för närvarande vore nedtryckt, dels ouppsägbara dels amorlabla, och nian i allmänhet syntes vara öfverens, att dylika allmänna Inrättningar utgjorde det enda naturliga sätt, att befria jordbruket från en sådan tryckande börda, men dessa föreningar emedlertid, såsom vilkor för deras möjlighet, förutsatte erhållandet af öppen credit på någon viss bestämd summa uti ett af Rikets Penninge-Verk, trott sig böra fästa Banco-Utskottets uppmärksamhet på omförmälde vigtiga ämne, dådetta Utskott tillkom att för Rikets Ständer uppgifva förslag till en ny credit-rörelse för hela Riket i sammanhang med den nya myntregleringen. Frun Välloflige Borgare-Ståndet. Genom Prolocolls-utdrag af den 2 sistl.
Jag är i allmänhet rädd för alt binda bevisningen allt för strängt vid former, och tror således, ali en sådan ny form icke vore lämplig. Deremot förefaller mig denna 1 § i andra afseenden mindre tydlig; der står: ”gälleden bok för fullt bevis, der den, som motbok åberopar, gitter med gäldenär skriftliga qvitto eller annorledes styrka, ali han motbok äskat eller emotlagit.” Om motbok finnes, så gäller den för fullt bevis, men dä beböfves icke eller styrkas alt sådan bok blifvit begärd eller emottagen, ty sjelfva motboken är ju ett sådant bevis. Utsk:s mening måtte hafva varit, att boken skall gälla för fullt bevis; men alt, om boken icke finnes, så skall ådagaläggas att en sådan funnits, och alt i sådant fall köpmannens handelsbok skall utgöra full bevisning. Slåhända är min uppfattning af saken oriktig, men det förekommer mig som vore meningen icke tillräckligen tydligt uttryckt; och att således någon ändring i ordställningen vore af nöden. Hvad den 2 § angår, så instämmer jag i Hrr Lagerhjelms och Åkermans äsigter. Jag anser, att edgång icke bör bestämdt föreskrifvas i detta, mer än i många andra fall. Del öfverensslämmer, enligt mitt förmenande, med den nyare tidens äsigter i lagstiftningsväg, alt icke antaga en strängt bestämd bevistheori, utan man måste öfverlemna ät domarens skön att afgöra huruvida bevisningen är tillfyllestgörande, eller huruvida edgång kan och bör tillåtas den ena eller andra parten. Jag finner lika med Hr Lagerhjelm betänkligt, att ät sädane personer, som sannolikt oftast komma att borga varor ulan att hafva motbok, medgifva ovillkorlig rättighet att värja sig från kraf genom edgång; utan bör, som sagdt är, frågan härom öfverlemnas ät domaren. Beträffande den 3 §, kan jag ej med Hr Akerman instämma deruti, att densamma bör utgå. Jag beklagar, alt vid della tillfälle olägenheten af vårt fyrdelade representationssätt gör, alt icke männen af yrket äro i tillfälle alt på della rum yttra sig, ty då skulle säkerligen mången uppträda till försvar för hvad Etsk. framställt.
Det är visserligen icke gifvet, att den utländska medborgaren alltid är dem förutan; men medgifvas måste, att de mindre kunna väntas hos den, som tillhör en annan kyrka, ett annat fädernesland och förut lefvat och verkat bland andra menniskor, än af den, som både genom inre och yttre band är fästad vid kyrkoförsamlingen, kommunen och samhället i dess helhet. Ä andra sidan bör dock ej förnekas att tillåtelsen för en främling att i ett land vinna eganderätt till fastighet stundom kan medföra ganska mycken nytta. Hvad Konstitutions-Utskottets Memorial JYi 20. 17 Hvad gagn ett land i allmänhet kan ega af att icke hålla sig för främlingen slutet, är utförligt framstäldt uti Konstitutions-Utskottets vid 1847 och 1848 årens riksdag under N:o 27 och för 1850 och 1851 årens riksdag under N.o 9 afgifna memorialer, till hvilka Utskottet hänvisar; ehuru visserligen hvad der om andra förhållanden är anfördt, endast uti inskränktare mått gäller i afseende på främlings förvärfvande af fast egendom. Enär Konstitutions-Utskottet vid granskningen af de i Stats-rådet förda protokoll erfarit, att tilloppet af främlingar, som, utan att vilja afsäga sig sin nationalitet, sökt förvärfva fast egendom i riket, under de sednare åren betydligt tillvext, så att icke obetydliga delar af den Svenska jorden redan af dylika främlingar innehafves, sä har Utskottet, med anledning af en derom inom Utskottet väckt motion, ansett sig böra fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på nödvändigheten och nyttan att genom någon' lagstiftning dels bestämma främmande fastighetsegares ställning till samhället och medborgarne, dels fastställa den formela behandlingen af utländske medborgares ansökningar att i riket få ega fast egendom, dels angifva de omständigheter och utstaka de vilkor, under hvilka sådana ansökningar må bifallas, dels, tilläfventyrs, genom införande af någon lösningsrätt för Svenska medborgare söka förebygga Svenska jordens öfvergående och förblifvande i utlänningars ego. Men en dylik lag tillhör icke det område, som omfattas af grundlagarne.
Och ändå kunde han varit en präktig pojke, om han inte varit förkollrad af romaner och fåfänga. Tror du inte att han fann någonting sublimt i att dö af fylle?» »Men Richard, det gjorde han inte. Han dog ju i lunginflammation.» »Ja, det gjorde han, men det hade han aldrig gjort, om han inte varit så i grund förstörd.» »Ah? – Jag tycker det var nog att Jöns Ols’ Marie ville ha honom.» »Hvarför det? Man kan väl inte förneka att han såg ovanligt bra ut? Han hade på sista tiden slagit sig på ett lättsinnigt lif, men det är många fruntimmer, som allra lättast bli förtjusta i sådana der karlar, som liksom skryta med sina odygder. Det der ansåg han höra till sitt skaldskap, och det tog sin början samtidigt med det. Och i alla fall var han ju ett ljus i jemförelse med Jöns Ols’ Marie, hvad bildning beträffar.» Selma svarade ej. »Du vet väl att gubben är död?» återtog Richard. »Nej det har jag inte hört.» »Jo. Och vet du hvart sonens teckningar togo vägen?» »Nej.» »Såldes på auktionen efter den gamle. Mor Möller lät alltihop gå under klubban; det var ingenting att gömma på, tyckte hon. Bönderna köpte dem korgvis, och nu sitta de förmodligen som kistbref på deras väggar. Jag visste ingenting om det förr än efteråt, annars hade jag naturligtvis ropat in det.» Selma trummade hårdt mot soffans träkarm. »Jag har alltid afskytt mor Möller», sade hon kärft. Så slogo de in på nya ämnen. Det blef fråga om lifvet i Lund, om Richards kamrater, om lärarne vid akademien, ja om allt som rann dem i sinnet. Och med långsamma fjät smög skymningen öfver dem. Den var liksom en gammal vän, som gerna får höra hvad man säger. Och ingen tänkte på att tända lampan. De talade gladt och förtroligt, och emellanåt drog Richard långa bloss af sin cigarr, så att elden andades upp och glödde. Selma låg och betraktade honom med en angenäm känsla af trygghet. Då och då vände hon kudden, för att få dess kalla sida mot sitt värkande hufvud.
» Men ser ni, » fortsatte hon, » förhållandet är a t t jaghyrde denna våning för mig och min lilla syster, och n ä r sedan ballongfärden blef definitivt af gjord och vi på den grund gifte oss tidigare än ämnadt var, så beslöto vi, min man och jag, a t t för den korta tiden behålla våningen. H ä r har jag upplefvat m i n lyckligaste tid, en tid visserligen blandad med e t t oändligt vemod, m e n dock så lycklig, a t t endast den, som själf känt livad orden hem oeh harmoni innebära, k a n till fullo fatta d e t. O c h måhända är det till stor del minnet af denna lycka som gör, a t t jag med sådan bäfvan tänker på expeditionens utgång. » R u m m e n voro visserligen små, m e n ovanligt hemtrefliga. D e t låg något personligt öfver det hela. J a g skulle vilja uttrycka det så: konst och vetenskap i harmonisk förening. H ä r e t t notskåp och e t t piano, där e t t skrifbord och ett bokskåp fullt af lärda arbeten. Ofvanpå detsamma stod en byst i kroppsstorlek af hennes man, hvilken hon fått till skänks af direktionen för Svenska panoptikon, och på notskåpet bredvid en statyett af Beethoven i en förgylld r a m e n kabinettsfotografi af konungen m e d h. mt:s egenhändiga, välkända namnteckning. H ä r blefvo vi afbrutna af brefbäraren, som kom m e d bref från Tromsö. D e t var från dr Ekholm. » Ni ursäktar väl, a t t jag läser det, » sade hon, i det hon bröt brefvet. J a g bugade mig. Behöfdes det väl någon u r s ä k t härvidlag! Och så satte hon sig i soffhörnet och läste, medan jag bläddrade i en bok för tidningsurklipp, som jag fann på divansbordet, innehållande notiser och uppsatser angående Andrées polarexpedition från dess allra första början till nuvarande stund. » Så rysligt vänligt 1 » utropade h o n, i det hon vände sig till mig.