Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Från Hedervärda Bomdk-Ståkdet S. D. Till slutligt afgörande föredrogs Sfats-Vtskoltels, på hordet hvilande, Utlåtande N:o 447» i anledning af erhållen återremiss å klemo» rialet N;o 424» om förtydligande af Rikets Ständers beslut, angående garanti för Hypotheks-Föreningar, jemte förslag till hufvugrundeme för sådana föreningar: Morn. Litt. A bifölls. Morn. B. Första punkten, Utskottets redaclions-förslag i Utlåtandet N:o 447 godkändes. Andra punkten gillades. Tredje punkten blifver så lydande: För att kunna vinna delaktighet uti en Hypothéks-Föreriing, erfordras att inom densammas district, under full egande rätt, innehafva jord af frälse eller skatte natur, eller stadsjord, uppgående till ett värde af minst 5oo Rdr Specie eller 2poo Rdr RGS; äfvensom att vid meddelandet af den Fröt. Vt Jr. Jen 25 Apr il 183%t 57 den Hypotheks-Föreningen, enligt nästföljande punkt, tillkommande inteckning ej vara förmyndare eller stå i ansvar för barna-arf, uppbörd eller andra förmonsrätt egande medel. Att, efter vunnen delaktighet i HypolheksFörening, emottaga förmynderskap eller uppbörd, är icke förbjudet. Fjerde punkten förändrades lill följande lydelse: Den, som söker delaktighet i en Hypotheks-Förening, måste, jemte fullständigt stj^rkande af sin behörighet, enligt föregående punkt, lill Hy* potheks-Föi eningen lemna inteckning i sin egendom, till ett belopp, som icke öfverskjuter hälften af egendomens värde och i hvilket belopp inberäknas alla inteckningar, som ega förmonsrätt framför eller lika rätt med inteckningen lill Hypotheks-Föreningen; hörandes derjemte denna hälft af egendomen icke vara besvärad med inteckning af något Arrendeeller Undantags-Contrakt, som förminskar egendomens värde. Femte punkten kommer alt blifva af detta innehåll: Vid hvarje utbetalning af fastighetslån, åligger det den förvaltande
v. Horn lyckades genomdrifva att ett reglemente utfiildades fi; r bnrnmorskorna och erholl slutligen af rikets r i d i uppdrag att handhnfra barnmorsl~eundervisningen. Nasta ' stora framsteg vanns genom Professor P. G. Cederschiold (den iildre). Om hans verlrsamliet skrifves i den fiireniimnda historiken: ~ D e t storverk, som C ' ederschiijld, begfifvad med en lifligt verkssin sjiil, utrnstnd med en arbetsfiimkga, grfinsande till det ofvermiinskliga, under sin rastlosa 31-5riga Iiirare~erksamhet ntriittat till forlossningskonstens upphjalpande ocli sarskildt I) arumorskevasendets ordnande, en verksamhet, som han till stijrre ilelen frivilligt &amp; lade ' sig - efterskinkande en del arroden, s o u sndrn fore honom uppburit, o. s. r. blefre fiir vidlyftigt att hiir ens niiriilelsevis vidrora. E t t lagstadgande, som genom hans auktoritet lronliuit tillstand i v6rt barnmorskeviisende, har dock Bdragit sig d l t fiir myckon uppmiirlrsamhet sgviil utom som inom landet fiir att med tj-stmil kunna forbig&amp;, niimligen den k. fijrordningen af d. 1SS9, som berattigar barnmorska, sorn i afgtingsbetyget erhtllit ininst cum laude, att f i lara och under vissa ~ i l l k o r utofva den instruinentala forlossningskonsten. Tillkopplingen af denna vackra lank i forloss~iingskonstens kedja var sardeles svlr och larer nappeligen l~-ckats fiir den energiske mannen utan hjiilp af en finare hand. Det toi-de ntuuera finnas ganska fH sorn vets, att det var Sveriges och Sorges kronprinsessa, sedermera den adla drottning Josefina, s o n i osynlig mSltto forde kvinnans sak med den iiran.
Det föreföll henne, som om Karmides måste hava lämnat staden, eftersom den icke längre var det glada, livliga Aten, utan genombävades av rädda aningar. Hon kände, att hans närvaro, åsynen av hans glada anlete, på vars panna hon aldrig upptäckt en skugga, vore det enda, som kunde förjaga hennes ängslan. Hur glad vart hon därför icke, då på toppen av Skambonide visade sig en gestalt, som var hans! Han såg upp till altanen och vinkade till Rakel. I bakdörren stod den gamla tjänarinnan och gav honom det tecken, som lät förstå, att marken var fri. Strax därefter hördes hans lätta steg i trappan. Rakel vände sig om; han stod framför henne, glad och leende, och räckte henne en bukett av de utsöktaste blommor. Icke ett spår av bekymmer kunde upptäckas i hans väsen. Han kom just nu från badet och syntes strålande av hälsa och ungdom. Rakel hade aldrig sett honom vackrare än nu. - Du kom då äntligen, utbrast hon och kände sig färdig att med systerlig hängivenhet kasta sig hans armar. - Jag försummar icke ett enda av de sällsynta ögonblick, då jag får träffa Rakel, svarade Karmides. Visdomen och Rakel äro mina gudinnor. Jag offrar åt den ena de stunder, som den andra icke kan förunna mig. Äro dina föräldrar i synagogan, mitt barn? - Ja, svarade Rakel och synade förtjust de vackra blommorna, som Karmides givit henne. - Synagogan är en ypperlig inrättning. Jag tycker om människor, som vörda sin Gud. Men jag kan med skäl anmärka, att er gudstjänst är alltför kort. Den borde räcka hela natten. När komma dina föräldrar hem? - Ack, i afton dröjer det icke länge. - Begagna då ögonblicken för vår gudstjänst, sade Karmides. Han fattade flickans hand och drog henne med lätt våld ned på en soffa vid sin sida. Mina andaktsstunder äro de, när jag skådar i dina ögon. - Fy, du talar som en hedning, vilket du också är ... Men säg mig, Karmides, du är ju även filosof? - Vilken fråga! sade Karmides skrattande. Visst är jag filosof, och en av de allra främste till och med. - Ja, du är mycket lärd, det vet jag, men är du också mycket dygdig? - Naturligtvis.
Ingen menniska tänkte, att den kunde gå på förbjudna stigar; man trodde alla, att hon var alltför dum och stadgad och otillgänglig, – nå, hur det hade gått till med det hela, begriper icke djefvulen, men en vacker dag öfverraskar hon gumman Malm med två stycken små Malmska telningar.» «Men hur han ändå kunnat skaffa sig såna skulder, som han väl i alla fall laborerar med? Mig är det obegripligt.» Ek hjulade med begge armarne i luften. «Ack, herre jesus, du vet inte, hur han bär sig åt, när fan far i honom. Jag har sett honom, när han kommit tillbaka till Lund från Köpenhamn med sin lotterivinst i fickan. – Om han spelar stort? Byrålådorna fulla af lotterisedlar. Och vinna gör han! Jag mins en gång, jag kom upp på «Skandinavien», på kvällen; Malm stod vid disken och kurtiserade Anna, det var i de tiderna; ’Malm har vunnit’, gick det från man till man; den ene kom och viggade – fick sin hacka; den andre kom och viggade, – ja naturligtvis; den tredje kom, och den fjerde, – hundralapparna röko. Och så gjorde han sexa med champis för hela subberten, kreti och pleti, kända och okända, så många som för tillfället fans på krogen. Glädjen skulle lefva, förstår du, – ja, det var till att bli galen af att se på. – Och det är ju också fan att tänka sig, att – skulle han ramla, så är en ju rent kaputt sjelf.» En vecka senare vaknade Truls en morgon i sin säng plötsligt vid att någon ruskade honom i armen. Öfver honom stod Malm i öfverrock och hatt. Det flög igenom Truls, att han alltså måtte ha glömt stänga dörren vid hemkomsten på morgonsidan; nå, dermed var han för öfrigt aldrig så noga. Malm stod framför sängen, höll ett sammanviket papper i handen och gjorde en utredning af hvad det gälde. Truls låg och gned sig i ögonen, gäspade, och begrep icke ett muck. Uppdagade, att vännan slutat tala och nu väntade. «Ja, ja, ja» sade han samt for ur sängen och i morgonrocken. «Kom, låt oss skrifva.
Detta kan naturligtvis icke ske annat än på bekostnad af lärjungarnes krafter, och ehuru det icke kan skada de mera begåfvade ynglingarne, är det min öfvertygelse, att det sätt, hvarpå undervisningen nu bedrifves, med en mångfald af ämnen, som till samma mått skola af alla genomgås, har till påföljd, att de medelmåttigtbegåfvadeynglingarne öfver höfvan ansträngas; och fastän det ser ut som om undervisningen i de särskilda ämnena sträckte sig ganska långt, är det icke möjligt att de flesta lärjungarne, såsom önskligt vore, erhålla den lefvande kunskap deri, hvaraf ensamt något verkligt gagn för dem kan inhemtas, utan stadnar deras insigt vanligen vid en genom inethodisk läsning efter viss regel inhemtad kännedom om vissa kurser, derbredvid eller derutöfver denna blick aldrig får tillfälle eller tillåtelse att sträcka sig. En annan skadlig påföljd af mångläseriet är den, att tiden, då ynglingen kari lemna läroverket, framflyttats till sednare än förut varit händelsen, samt att således ynglingen, hvilken under sin skolgång vanligen ända till tjugu års ålder är bunden under en bestämd uppsigt och till studium af vissa ämnen på föreskrifven tid, icke så tidigt som nyttigt vore sättes i tillfälle att genom sjellärbete utveckla sina själsanlag och egna sig åt de ämnen, för hvilka han kan hafva en särskild kallelse, men som för honom lätt kan gå förlorad, då den ej får fullföljas när den angilves. Och för att förebygga detta för ynglingarnes både physiska och intellektuella utveck - Dea 17 Mars e. 111. 437 ling skadliga studium af för mångå ämnen, och gifva dem möjligheten att under de sednare åren af skolåldern kunna egna sig åt något särskildt ämne, för hvilket de hafva mera fallenhet, måste ett och annat af de skolämnen, som skolordningen omfattar, icke göras obligatoriskt, oell det som härtill bäst passar sig, anser jag och många med mig vara grekiskan, deri det vida största antalet lärjungar dock säkerligen aldrig hinner förvärfva mera än en högst ytlig kunskap. Man har sagt, att någon förändring icke borde vidtagas, emedan sådan nyligen skett till följd af Rikets sednast församlade Ständers skrifvelse till Kongl. Maj:t.
Då desse E11- skiftesFörfaltningar, genom nya SkiftesStadgan, u-pphäfdes, och tillåtelsen till Jords afsöndring från Hemman icke hade ett behörigt sammanhang med ÄgodetningsFörfattningen, blef det nödigt att särskildt förnya nämnde tillåtelse, och ämnet sammanbands då med frågan om Hemmans-klyfning, dit det lämpligen hörer. Den ifrågavarande Författningen innehåller således ingen ny afvikelse från ofvannämnda lagrum ; ty om Hemmanet, hvarifrån afsöndringen sker, är enskiftadt, eller icke, kan icke lämpligen verka skillnad härutinnan. Den innefattar hufvudsakligen blott närmare bestäm mandén, rörande de villkor, hvarmed den tillåtna afsöndringen af Jord från Hemman må äga rum. Dessutom synes det ifrågavarande stadgandet i Jorda Balken egenteligen hafva afsett, att förekomma, det från Skattskyldig Jord icke något må räntefritt afsöndras; och sådant är icke bär förhållandet, då, enligt den nya Förordningen, ränta skall läggas på det afstyckäde, svarande mot den, som, i förhållande till ägorne, på hela Hemmanet belöper; För öfrigt hafva Rikets Ständer vid före - Den 11 November f. m. 333 gående Riksdagar hos Kongl. Maj:t framställt deras önskningar i förevarande ämne, alldeles icke såsom en Lagförändring, eller Lagförklaring, utan såsom en fråga, hvilken berodde af Kongl. Majrts Nådiga pröfning. Sålunda begärde Rikets Ständer vid 1815 års Riksdag, att obehindrad rättighet måtte lemnäs till Torps afsöndring från Hemman under full ägande rätt, med de villkor i5 § i 1807 års EnskiftesFörordning innehåller, och vid sista Riksdag hemställde Rikets Ständer, att ägare af enstaka Hemman, som hade sin ägorymd i ett sammanhang, finge åtnjuta samma rätt, att Jord från Hemmanen afsöndra. Herr Ribbingj Arvid:
Herr JustitieStatsMinistern Grefve Rosenblad, Herrar StatsRåden, H. E. Grefve Löwenhjelm, Friherre Åkerhjelm, Friherre von Schulzenheim, Grefve Hård och Friherre Gyllenhaal, Herr StatsSekreteraren von Hartmansdorff, i 35 egenskap af tillförordnad HofKansler, samt Föredraganden, Herr StatsSekreteraren Grip. Och emedan, på sätt ofvan anfördt är, Rikets Ständer pröfvat det föregifna behof vet af lönanslag för President i KrigsKollegium och, efter sådan pröfning, förklarat detta behof icke vara för hand samt, på grund deraf, från KrigsKollegii stat uteslutit det i berörde ändamål begärda anslaget; alltså och enär, efter hvad Rikets Ständers underdåniga skrifvelse af den 6 Oktober 1834, i dess fjerde, till innehållet redan åberopade, punkt, antyder, besparingarne å RiksStatens Hufvudtitlar blifvit ställda till Kongl. Maj:ts nådiga disposition, att användas till kostnader, hvilka vid staternas reglerande ej varit förutsedda, men icke till sådana, som af Rikets Ständer blifvit onödiga förklarade; synes häraf, enligt de i första anmärkningspunkten anförda grunder, den slutföljd böra dragas, att förrbemälde Herrar StatsRådsLedamöter och Föredragande, då de vid bägge ifrågavarande tillfällen eller vid ettdera af dem, i underdånighet yttrat sig angående anslag af serskilda arfvoden ifrån Tredje Hufvudtitelns besparingar, för de personer, åt hvilka, hvar efter annan, förvaltningen af Presidentsembetet i KrigsKollegium i nåder blifvit anförtrodt, derigenom hafva tillstyrkt medels användande annorlunda än stadgadt blifvit; hvilken rådgifvandeåtgärd, såsom en öfverträdelse af Regeringsformens 65 §., härmed varder anmärkt. 5:te och 6:tc Punkterna.
Flera förfäktare af prygel straffets bibehållande hafva till stöd för sin mening åberopat K. M:ts Förordn. af den 29:de Mars 1859, såsom varande en till sin princip lyckad öfvergång till en tidsenligare extrajudiciel bestraffningsrätt, der vi kunde se morgonrodnan inbryta till ett alldeles nytt straffsystem. Jag bekänner min oförmåga att i det omnämnda tillgörandet kunna upptäcka det ringaste, som berättigar mig att af den förmenta morgonrodnan till ett bättre rättstillstånd inom vår militärlagstiftning kunna hoppas en derpå följande 534 Den 29 Maj. dag af klart, mildt och välgörande sken. Det synes mig som man blott åtnöjde sig med att på den gamla surdegen bortskära en och annan möglad kant, för att sedermera i denna deg inknåda nytt bakverk af palliativer och halfmesurer. Den råhet, den grymhet, det förakt för menniskovärdet, som stämplade våra gamla krigslagar, finnas, ehuru något förmildrade, i denna förordning och skola först försvinna med den utdömda, sista prygelkäppen. Tid och ställe tillåta mig ej nu att egna denna K. Författa, en omständligt genomförd granskning, men hänvisar jag till §§ 23, 24, 25, 27, 36 m. il.- Särdeles naiv är föreskriften i 37:de §:n, ”att bestraffningen skall lämpas efter förseelsens mer eller mindre svåra art”, och alldeles oförklarligt förefaller mig att man i den 15:de §:n räknar exercis till de korrektionella straffen, hvilket ju är detsamma som att nedsätta soldatens yrke i hans egna ögon, borttaga hans lust för tjensten och tvinga honom att befrakta exercisen som en förödmjukelse, ett nödvändigt ondt?
Det andra skälet, hvilket, ur en viss synpunkt sedt, är rigtigt, består deri, att genom importtullens borttagande, man beröfvar jordbruket det skydd emot utländsk konkurrens, man velat gifva det. Jag frågar dock, har icke jordbruket tillräckligt skydd i närvar:de ögonblick derigenom att spannmålspriserne för det närvande äro 50 proc. högre än i vanliga år, och jag tror, alt om man ännu har utsigt ali dessa priser skola än vidare stiga, man likväl icke kan åberopa någon rättvisa, då man yrkar bibehållande af importtullen å spannmål, hvarigenom de fattigare klasserna snart sagdt beröfvas möjligheten att erhålla spanmål. Man har sagt-, att motionen är ulan ändamål, emedan genom de politiska förhållanderne förhindras införsel af spannmål till Sverige äfven om tullen borttages. Jag kan icke bestrida delta, derföre, att jag lika litet som någon annan kan veta på förhand hvad komma skall. Min tro är dock, att om Sverige kommer att förblifva neutralt under striden omkring våra områden, skall ifrån de Ryska hamnarne, der spanmål i öfverflöd f. n. finnes, sådan vid öppet vatten införas till Sverige, ty genom vår neutralitet under den pågående striden hafva vi erhållit de krigförande makternes tillstånd att fortfarande sköta vår handel äfven med dessa makter. Jag anser således mycket troligt, att stora qvantiteter spanmål skola inkomma från Ryssland. Hvad åter beträffar behofvet att f. n. uphäfva importtullen för att åstadkomma en sänkning i priserne, så åberopar jag de många uplysningar, hvilka lemnades under discussionen om Doctor Sandbergs motion. Häraf visar sig, att f. n. brist verkligen fanns, men jag tror, alt vi nu äro temligen ense om, alt man icke kan göra sig förvissad, att, serdeles om man lössläpper brånvinsbränningen, ju icke en brist på spanmål skall upsla fram på våren eller sommaren, hvilket har till följd en ytterlig stegring i priserne. På grund af alla dessa skäl Den 25 Februari e. tn. 361 yrkar jag remiss å motionen lill vederbörligt Utsk. och alt Utsk. måtte tillstyrka bifall derå. Hr Tornerhjelm, Rudolf:
Följden blir då den, att nybyggaren fäller fattigvården till last och nybygget lemnäs öde åt kronan, som då börjar få vedergällning för det nybygget blifvit för högt och orimligt skattlagdt, äfvensom för föreskrifterna om den snara uppodlingen. Med anledning af hvad jag sålunda anfört, vågar jag derföre vördsamt föreslå, att Rikets Ständer besluta, det må, med bibehållandet af arealen, skattetalet. å alla de inom de norrländska länens under de sista tio åren skattlagda krononybyggena blifva nedsatt till hälften, hvarför de blifvit skattlagda eller, om sådant ej elter behörig utredning bifalles, samtliga krononybyggena i nämnda län må få åtnjuta dubbelt så många frihetsår, som desamma vid skattläggningen beviljade blifvit, med skyldighet likväl att uuder denna tid hafva fullgjort ålöpande odling och byggnadsskyldigheter. Om remiss häraf till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 15 November 1865. 4 P. Engman, från Wester-Norrlands län. Motioner i Bonde-Stå det 1865 N:o 272. 397 ffc:o 2T2 Af ('ari Håhlgren från Elfsborgs län, att för folkundervisningens befrämjande den s. k. personliga skyddsafgift en md till hela sitt belopp komma hvarje församling tillgodo, to. to. Det har lyckligtvis numera blifvit en allmänt erkänd sanning, att medborgaren, för att rätt kunna åtnjuta de förmåner och uppfylla de pligter, som stå i sammanhang med en städse fortgående samhällsut veckling, måste skaffa en dertill motsvarande upplysning. Eu grundligare och mera på djupet gående folkbildning bör således icke längre blott vara ett önskningsmål för den enskilde fosterlandsvännen och filantropen, utan ett allvarligt hufvudsyfte för Staten, som först sålunda uppfyller ett af sina aldravigtigaste åligganden. Det är också obestridligt att, ehuru ännu mycket återstår att uträtta härutinnan, ganska vackra frukter redan skördats i vårt land af den förbättrade folkundervisning, som utgjort resultatet af de sednare årtiondenas oaflåtliga sträfvande i denna rigtning.
Me n andr a för - borta, had e någo t a f dett a skimme r blif - sonade hva d d e bröto. Ja g h a d e. tänk t Den lill e skrifvaren. K Väggohyra, Ma l oc h Bakterier fråga dig, o m d u skull e vilj a åtag a di g e n af Karl s pojkar. Ha n få r annar s komm a p å ro - ten. Ja, ja g vill e bar a fråga di g — efterso m dä r ä r sto r nöd. » r-, mm Edvin ble f ömso m rö d oc h blek. Han s C:tä — p,tn O läppar darrade. » Ha n visa - v .« » de plånboken. » Me n o m et t hälf t år, kan - « * .&gt;£ skemindre, ha r ja g de n ick e mer. Int e lä r väl e n lite n skrifvarlö n räck a långt, me n någon skär f ka n ja g vä l lämna. Int e fö r att ja g ä r skyldi g min a sysko n något, s — hans rös t ble f hår d oc h bitter, — » int e så mycke t so m få r ru m p å mi n nagel. Me n för kyrkoherden s skul l s å. seda n nä r jag komme r hem. » Han talad e for t oc h bestäm dt, me n han s ögon irrad e hi t oc h dit, han s ansikt e va r blekt, oc h ha n andade s tungt. » Som d u vill, » sad e kyrkoherden, » ja g ville bar a fråg a dig. » D e talad e ick e längr e om saken, me n de n gamle s ansikt e va r sorgset oc h ha n tänkt e på, at t ha n ick e längr e kunde hjälpa, s å so m ha n ville, oc h p å al l den nöd, so m ständig t visad e si g fö r honom, och Edvi n visst e oc h förstod, at t ha n tänk - te p å det.
Emedlertid och enär, hvad beträffar sjelfva hufvudfrågan, sednare förklaringen icke synes i någon mån förringa de grunder för åtalet i denna punkt, hvilka, i slutpåståendet anförda, derföre nu till alla delar vördsamt åberopas, anser jag mig endast böra fästa serskild uppmärksamhet på den nu gjorda erinran, att jag i mitt påstående om ansvar för de rådgifvande åtgärderna ”icke gjort något afseende vid de så till olikhet i sak, sorn i rådgifvarepersonal, härvid förekcmne skillnader” i så måtto nemligen, som ”den lörsta beslutande åtgärden af de i denna fråga anmärkte vore antagandet af Handelshuset Schön & Kompis anbud i afseende på öfvertagande at Trollhätte Kanal och Slussverks ombyggnad och i följd deraf beviljandet åt detta Bolag af 60,000 47 366
De hafva nemligen, lika med Högste Domstolens fleste ledamöter, ansett giltig anledning icke förefinnas att frångå den hittills följda regeln, att. förhöjdt straff för återfall i brott ej må tillämpas, med mindre det nya brottet blifvit be - ExpeditionsUtskottets Förslag lill tind er d. Skrifvelse, N:o 185. 5 gånget, sedan det förra straffet blifvit till fullo verkstäldt, och detta således visat sig vara för återhållande från förnyad brottslighet otillräckligt. 5 KAP. Om sär skilda grunder, sorn utesluta, minska eller upphäfva straffbarhet. Såsom följd deraf att dödsstraffet icke någonstädes i Rikets Ständers förslag förekommer såsom absolut, utan att straffarbete på lifstid städse blifvit såsom alternativ stäldt vid sidan deraf, hafva Rikets Ständer ansett den i 3 § af detta kap. anbefallda straffnedsättning kunna och böra bestämmas enahanda, för så väl dödsstraff som straffarbete på lifstid, hvarjemte strafflatitudens minimum blifvit, i likhet med hvad framdeles flerestädes förekommer, nedsatt från åtta års straffarbete till sådant arbete i sex år. Genom 14 § 2 mom. i E. K. Maj:ts förslag har blifvit stadgadt, att straff skall vara förfallet för brott, som ej blifvit åtaladt inom tio år, om det ej i lagen med svårare straff än straffarbete i två år belagdt är. Sjelfva tidsbestämningen i ett preskriptionsstadgande är visserligen alltid mer eller mindre godtycklig — beroende af en hvars uppfattning af det billigaste. Men vid jemförelse af den i 1 mom. af ifrågavarande § stadgade preskriptionstid af två år har den i sednare mom. bestämda tid af tio år synts Rikets Ständer icke vara betingad af skiljaktigheten i de förutsatta straffen — två års fängelse enligt det förra och lika lång tids straffarbete enligt det sednare momentet; — hvadan Rikets Ständer utbytt siffran tio emot fern. Äfven i 18 § hafva Rikets Ständer vidtagit en förändring.
Herr Grefven och Landt Marskalken tillkännagaf, att flere Ledamöter, hvilka anmält sig att tala, ännu icke dertill haft tillfälle, samt uppropade: Friherre Wrangel, Henningsom uppläste följande: Om jag denna gången, inför Ridderskapet och Adeln vågar afvika från den grundsatts, som alltid skall leda utförandet af mina tänkesätt, nemligen, att endast hålla mig vid saken, men aldrig vid Personen; så må det icke tillräknas mig, utan det förhastade uttryck, som Grefve Axel Mörner mot Friherre Anckarsvärd yttrade uti Plenum den 20 dennes. Föranledd håde af aktning för detta Stånd, och i anseende till den helgd, man hör ägna åt detta rum, äfven så väl som för de tänkesätt, jag med Friherre Anckarsvärd delar, tror jag mig så mycket mer äga anledning, att erinra Ridderskapet och Adeln, om det mindre passande uti ofvannämnde Yttrande, emedan Hufvudideerna, af Friherre Anckarsvärds Memorial, voro hämtade ur samma källa, som mitt. Ingen hör kunna tvifla, det ju hvarje Svensk tror sig oöfvervinnelig, då den behandlas, som fri Medborgare, hvilken, utan tvång, får utveckla sina så väl Själssom Kroppskrafter, och bereda en önskad välmåga, som ty värr nu mera saknas, i trotts af all den glans, man tror Sverige äga på VerldsTheatern. Både Friherre Anckarsvärd, och jag, yltrade oss T)en 27 Januarii. 355 i ett ämne, som vi ansett utgöra ett vigtigt föremål, för omtankan hos hvarje Fäderneslandets vän; men ingenstädes kan jag i Friherre Anckarsvärds Memorial igenfinna dess förmodan, att vi ej kunna försvara oss: Han Flott påminner ossj alt vi ej äro så mägtiga, som då Konungen kallade sig: