Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Lisa lydde rådet, »sjönk efter» på stolen med en känsla af oändlig njutning och började göra upp oklara, förvirrade framtidsdrömmar »Om ja’ begrip’», inföll nu Jon Jons-mor och grep tag i kistkanten för att resa sig upp, »hva’ a Brita flyg’ me’, som int’ kan komme hit å tale om hur han va’ på dä sista, dä vore väl då int’ för mycke’, tycke’ ja’.» »Ja ha», sade Nylunda-mor och följde Jon Jons-mors exempel med en stånkning, som talade godt för hennes lungor. »Dä’ va’ väl hon, som tog emot dödspusta, kan ja’ tro.» »Hon ha tagi’ emot mycke, hon», tillade hon med en moralisk fnysning, som dock ingen lade märke till. I detsamma öppnades dörren, och Brita trädde in, svettig, röd, varm, med håret litet på sned, bärande en väldig kaffebricka, vid hvars åsyn de båda sveperskornas ansigten klarnade. Ett par minuter därefter öppnades ånyo dörren, och in steg socknens klockare, en medelålders man, klädd i full förrättningsdrägt, svart bonjour, hvit halsduk och bakvänd peruk, under hvilken hans eget hår stod ut som en rödgul gloria. Klockarfar såg mild och belåten ut som en haj, hvilken nyss fått frukost, och hälsade sällskapet med en nedlåtande vänlighet, som väl passade i stycke med hans imponerande personlighet. »Jag gick förbi», sade han, »å då skulle jag höra, hur det stod till.» »Åh, dä krallar», svarade Brita och slog ned ögonen. »Var så go’, Nylunda-mor! Ta för sej, Sy-Malena – å mor se’n!» Detta sista till Lisa, som spratt till och såg på henne med förvirrade ögon. Hon var just inte van vid den blida tonen, och aldrig hade hon blifvit kallad för »mor» förut, men Brita tyckte »att dä i hva’ fall som hälst va’ så godt att ställe’ sej väl i förgångs». Klockaren hade på senare tider varit en flitig gäst på Lögde. Det var han, som fick i uppdrag att sätta upp »papperet» till Britas förmån och
Dom den 20 September 1825 åtskilliga i Vesterbottens län belägna byar, som med Kronan tvistat om fisken, hvilka såsom belägna inom deras skatteområde, men öfver hvilka Kronan obehörigt tillegnat sig dispositionsrätt, påstodos vara de enskilda parterna tillhörige, vunnit dessa fisken på den grund, att byarne genom dem öfvergångna skogsafviltringar under deras skattemanna område ostridigt ägde det land, hvartill de å Kronans taxelängd upptagne fiskevatten hörde, samt hvad några af byarna anginge, äfven alla de holmar och skär, hvilka å deras afvittringskartor blifvit upptagne och i skatteområdet inbegripne,' samt, att det småfiske, som å särskilda uppräknade ställen innehades af byemännen emot årlig ränta, vore belägne vid Stränderna af byarnes skatteområde och derunder lydande öar, holmar och skär; hvarföre de hemmansägare derstädes, hvilka med skattemannarätt besutté deras jord, förklarades berättigade att begagna fisket inom deras hemmans rågång och vid de stränder, till hvilka deras innehafvande land sig sträckte, utan förbindelse att någon särskild afgift eller taxa derföre utgöra; Kronan likväl, i afseende på dess enskilda eller sig förbehållna så kallade allmänna kronofisken, derest sådane skulle finnas, vid all den rätt bibehållen, som med lag och författningar vore öfverensstämmande, och med skyldighet för vederbörande jordägare, hvilka strandrätt tillkomme, att i anseende till kungsådra och farled, der de borde öppna hållas, iakttaga, hvad lag föreskrefve; att genom nådig Dom den 2 November 1826 åtskilliga byars i Norrbottens län emot Kronan fullföljda talan om fiskerätt i Torneå eif vunnit bifall på sådan grund, alt ehuruväl ostridigt vore, det Kronan, som af fordno ägt den jord, hvaraf byemännen nu vore med skattemannarätt innehafvare, också tillika ägt det fiskevatten, hvaraf sådan jord varit omgifven; dock alldenstund Kronan sedermera tid efter annan till enskilda personer öfverlåtit sin äganderätt till jorden, men dervid icke gjort något undantag eller förbehåll, i afseende 11. St. Just. Ömbudsm. Emb.-Heråttelse för år 1849.
Utsk:s förslag, icke vill föreskrifva någon preskriptions-tid för sedlarnes inlösen, så erkänner man ju tillvaron af skulden, och då bör man icke föra den inom linien, emedan den då komme att der qvarstå i everdliga tider, hvilket tyckes vara en högst oformlig åtgärd. Om Utsk. nödvändigt vill afräkna det ifrågavar:de sedelbeloppet från skulden, så hade det varit mera skäl, att i 115 g BankoEeghtet, som handlar om hvad som skall såsom sedelstock beräknas, insätta bland hvad som 44 Den 4 Mars e. m. derifrån skall afräknas en större eller mindre del af den utelöpande sedelstocken, och t. ex. säga hälften eller tredjedelen deraf skall från Bankens utelöpande sedlar afräknas. Men att föra beloppet inom linien tror jag, såsom jag nu haft aran visa, vara en ganska oriktig åtgärd, hvarföre jag på dessa skäl anhåller om afslag å det af Utsk. i denna punkt gjorda tillstyrkandet. Frih. Tersmeden, Wilh. Fredr.: I likhet med Hr Mannerskantz anser jag att det är af högsta vigt att Bankens realisationsförmåga upriltthålles; men jag skiljer mig från honom i afseende på den verkan, som Utsk:s förslag skulle hafva på denna förmåga. Vi hafva nemi. bifallit hvad Utsk. hemställt ang:de utsättande af viss tid för slutlig inlösen af Bankens sedlar, och med denna hemställan finner jag Utsk:s tillstyrkande i förevande punkt vara ganska konsequent. Ty om man å ena sidan icke vill utsätta preskriptionstid för de gamla sedlarnes inlösen, men å andra sidan fortfara att beräkna alla dessa till största delen förkomna sedlar såsom hörande till Bankens sedelstock; så skall man slutligen, när många andra sedlar här i landet fått ingå i rörelsen, komma derhän, att hälften af den sedelstock, som man verkligen på papperet beräknar, icke finnes i rörelsen; hvilket vore ett löjligt förhållande. Då något hvar är öfvertygad, att dessa sedlar verkligen icke finnas, är det då skäl att bibehålla dem i Bankens räkenskaper såsom verkligen utelöpande sedlar?
Afvittringarne, som, oberäknadt äldre förrättningar i enahanda syfte, fortgått allt sedan 1821, äro, hvad affaltningarne angår, hufvudsakligen att anse såsom fullbordade inom provinsen Jemtland; dock återstå åtskillige förrättningar medelst komplettering af hvad i vissa fall med tyvärr mindre noggranhet blifvit tillgjordt, samt ägogränsers uppgående och skattläggningars förrättande å en del kronomarken och sedan en långvarig rättegång omsider blifvit afgjord angående rätta gränsen emellan Heda och Tännäs socknar i Herjeådalen, fortgå nu afvittringsförrättningarne inom sistnämnde provins, der mera än en million tunnland ännu befinnas oafvittrade. Afvittringskostnaderne hafva visserligen varit högst betydliga; men afvittringens resultater hafva ock visat sig ganska fördelaktige och blifva det ännu mera i en ej aflägsen framtid. Länets mantal äro efter afvittringens början ökade med mer än 200 hela hemman. Utom styresmannen hafva endast 3:ne landtmätare under de ifrågavarande åren varit vid afvittrings verket anställde; och underdåniga berättelser om arbetenas fortgång äro för hvarje år afgifne. 27 Bland ordinarie räntan inom Herjeådalen har af ålder ingått en afgift under benämning Bågskott, hvilken utgjorts med 4 skil lingar af hvarje mansperson bland allmogen, som erlade mantalspenningar. Denna afgift, såsom icke till bestämdt belopp åtföljande sjelfva jorden, har, enligt Rikets Ständers af Eders Kongl. Maj:t den 15 December 1848 gillade beslut, blifvit från ordinarie räntan utesluten emot en stadgad tillökning af 2 skillingar i mantals • i i • pennmgarne, cie der för allmogen i Herjeådalen ditintills beräknats och utgått med endast 4 skillingar af hvarje person.
Frih. Cederström, Jacob: Då R. o. Ad. genom ledamöter uti Exped.Utsk. erhållit underrättelse om den inom Exped.Utsk. beslutade förändringen eller rättelsen, och redactionen derigenom blifvit bättre än den befanns uti LagUtsk:s utlåt., så torde R. o. Ad. låta dervid bero; hörandes dock, vid expeditionens öfverlemnande till de öfriga Stånden, anteckning åtfölja om den R. o. Ad. i detta hänseende meddelade upplysning, Exped.Utsk:s förslag N:o 249 godkändes, och bestämde R. o. Ad., att det af Frih. Cederström föreslagna meddelande till de öfriga RiksStm skulle å expeditionen antecknas. 654 Den 27 Februari f. m. Ånyo föredrogos och gillades Exped.Utsk:s den 24 dennes på bordet lagda förslag till R. St:s und. skrifvelse!- till K. M.: N:o25o, ang:de ändring uti mantalspenningarnes beräknande; N:o 1 , ang:de en förklaring öfver 5 §:n i förordn. om stängselskyldighet den g Febr. 1802; N:o 2Ö2, ang:de räntedagsverkens utgörande af åtskilliga heraman å Wisingsö. Äfven föredrogs ånyo och gillades Exped.Utskrs under N:o 9 afgifna och den 24 dennes på bordet lagda förslag till § i riksd.beslutet, ang:de traktamenten för städernes raagistratspersoner och borgare, äfvensom för nämndemän och fjerdingsmän vid syner och andra förrättningar för Kronans räkning. Öppnades Hrr Electorers lista till val af ledamöter uti nedannämnda Utsk.; och befunnos dertill hafva blifvit ut sedde, uti ConstitutionsUtskottet: W:o igåg. Hr von Kraemer, fullm. Hr Ribbing, Bengt, efter N:o i43o. Hr Gyllengahm, fullm. Hr von Troil, Emil; StatsUtskottet: Wto i5o2B.
Rikets Ständer, — som, vid pröfningen al denna fråga, tagit kännedom af såväl öfriga för bedömandet af densamma erforderliga handlingar, som ock det underdåniga betänkande, angående medicinska undervisningens ordnande i riket, hvilket blifvit den 30 Juni 1859 a [gifvet af de dertill i nåder förordnade komiterade, — anse sig, då ärendet nu till E. K. Maj:ts nådiga pröfning af Rikets Ständer i underdånighet öfverlennäs, böra i minnet återkalla följande omständigheter och förhållanden. Ifrån alt vara endast en plantskola för militärläkare erhöll Carolinska Medicokirurgiska Institutet, genom Kongl. Reglementet den 11 December 1822, sig anvisad en så vidsträckt verksamhet, alt, såsom orden i samma reglemente Ijda, ''pålitlige och tillvande praktiske läkare för alla grenar af medicinalverket till Statens tjenst vid samma institut skulle kunna danas”; hvilket mål ansågs kunna ernås med den organisation institutet dä erhöll och med de lärarekrafter detsamma då redan egde, nemligen 6 Professorer och 6 Adjunkter, hvaraf 3 Professorer och 3 Adjunkter redan derförinnan voro afsedda för den teoretiska undervisningen. Likasom tillförene den gamla skolan egt Eivpeilitions-Vtskottets Förslug till underd. Skrifvelse, N:o 88. 25 egt att med sådana universitetens Medicine Licentiater och Doktorer, sorn önskade kirurgisk befordran, anställa en examen i vissa ämnen (den s. k. operations-examen), så stadgades äfven nu, alt Medicine Licentiat eller Doktor borde, lör erhållande af kirurgie-magistergrad och legitimation, aflägga berörda examen; i afseende hvarå likväl redan genom Kongl.
Objudne sakförare af fofket, påminna de mig de 3:ne skräddare från en nordlig provins, som inlemnade en petition till Parlamentetet, börjande med orden: ”Vi, det Engelska folket.” Den långa erfarenhet jag vunnit af dessa folktalare, torde tillåta mig att samvetsgrant och utan förmätenhet varna mina landsmän för deras ordkrams bedrägliga innehåll. Det är icke till R. o. Ad. jag i detta afseende vänder mig — dess bildningsgrad är för hög, dess omdöme för stadgadt, dess principer för fosterländska, att i minsta mån kunna förledas af ofvannämnde ordkram, som dagligen ökar sig, så väl i tal som i tryck — det är i hoppet att mitt anförande äfven kan höras utom dessa murar, som jag vågar framställa dessa välmenta råd till dem af vära medborgare, som äga en mindre erfarenhet än jag. Men jag har redan för länge uppehållit R. o. Ad:s tid med den ofvannämnde reservantens anförande. Jag skyndar derför att öfvergå till ett vigtigare ämne, ett ämne, som rörer en af den monarkiska samhällsordningens grundprinciper. Const.Utsk. har för första gången sedan 1809 till grundlagsenlig anmärkn. upptagit regeringsmål, i hvilka Statsrådets samtlige ledamöter reserverat sig emot de af Konungen fattade beslut. 1 hvad ändamål, frågar jag, har detta kunnat ske? Den gjorda reservationen befriar Statsrådets ledamöter ifrån allt ansvar; att påstå, de borde hafva resignerat för sä eländiga mål, som de anmärkte, kan icke på allvar hafva varit Utskrs mening, ehuru det nyttjats såsom förevändning. Hvad annat föremål kan Ulsk. då hafva haft, än att kasta en skugga på den aflidne Konungens minne och att åtala dess beslut. Låtom oss nu först undersöka dessa besluts mer eller mindre riktighet. Konungens beslut måste och böra ofta vara stridande mot Statsrådets tillstyrkanden, i följd af våra ansvarighetslagars natur, som afse mera bokstafven, än lagens anda, och tillåta icke, efter den uttydning, som Stånden allt mera vilja gifva dem, att öfverträda denna bokslafs föreskrifter.
Föredrogs Allm. Besv.- och Ekon.Utsk:s d. 6 dennes e. m. på bordet lagda betänk. N:o 70, i anledn. af vackt motion om stadsskolans i Sköfde förening med folkskolan derstädes. Den 9 November e. m. 189 Frih. Palmstjerna, Carl Otto: Della utlåt, skulle kunna hafva till följd att inleda Ständerne i en organisationsfråga, med hvilken jag anser att Ständerne icke hafva att sig befatta. Ständernes skrifvelse skulle grunda sig på uppgifter af en motionär, och på förhållanden, som så väl han som Utsk. anser vara outredda och bero på det gemensamma intresse, som mau förmodar att Sköfde stadsoch landsförsamlingar kunde äga, men hvarom allt icke något beslut finnes åberopadt, än mindre företedt; hvadan alltså bela förslaget står temligen mycket obeslämdl. Ständerne skulle nu ingå till Konungen med en und. anhållan om de tvenne skolornas förening, och då öfverläggning i sockenstämma härom uppstår, så önskar måhända hvarken stadseller landsförsamlingen hela föreningen. Innan Ständerne ingå med frajmställningar till Konungen i organisationsfrågor, böra alla möjliga upplysningar vara vunna och vederbörande i ämnet hörde. Sådant är icke förhållandet nu, och jag tillstyrker derföre afslag å betänk. Frih. Cederström, Jacob: Jag instämmer med Frih. Palmstjerna i begäran örn afslag, och det så mycket hellre, som frågan om denna sammanslagning kan i vanlig ordning väckas, om begge församlingarne finua sig dervid och den tillstyrka. Här förekommer äfven en term, som jag ej kan godkänna; nemi. ”i händelse icke allt för betydliga svårigheter skulle möta.” Delta innefattar en önskan af Ständerne, alt få bifall till en förening, ehvad församlingarne anse de dervid mötande svårigheter vara belänklige eller icke, och hvilka här ej iiro mätbara efter någon beräkning, ty Konungen, som här skulle afgöra ärendet, kan ju anse möjligen härvid sig företeende omständigheter eller svårigheter vara alltför obetydliga, som församlingarne deremot finna ganska betydliga och stora.
St:r, att mer fritt kunna skänka ett så högt förtroende äfven åt mer aflägset boende personer, betydligt underlättas, så får jag vördsamt föreslå att Hrr BankoFullm.ges arfvode måtte förhöjas lill minst 4,000 R:dr R:mt årligen. Men enär Hrr Pullunge uti E. St:rs Riksg:sKont. alltid åtnjutit samma aflöning, som Hrr BankoEullrmge, så synes det äfven billigt, att desse TIrrs aflöning hädanefter också blifver enahanda, hvarföre jag vördsammast får föreslå, att Brr Fullm.ge i R. St.rs Riksg:sKontor mätte få samma förhöjning å deras arfvode I sammanhang härmed får jag lika vördsamt föreslå, att R. St:r måtte besluta, det denna aflöningsfråga till afgörande företages före instundande val af Fullm:gc i Banken och Riksg.sKontoret. Begärdes på bordet. 2:o Under förutsättning, att, då E. H. St:r medgifvit att fullmakter få utfärdas för deras egna tjenstemän, R. St:r derigenom velat gifva desse sina tjenare samma säkerhet, som 36 § Eeg.P. 72 Ben 5 November. gifver Rikets öfriga tjenstemän, nemi. att icke från deras tjenster kunna skiljas utan »medelst ransakning och dom», anser jag mig böra fästa R. St:rs upmärksamhet derpå, att ehuruväl de lagar och instruktioner, hvarefter R. St:rs Bank styres, synas gifva Verkets tjenstemän den i Grundlagarne stadgade säkerhet, denna säkerhet dock i sjelfva verket icke finnes. För att ett samhälle skall kunna anses för lagbundet, och dess medlemmar må kunna ega det skydd, som denna lagbundenhet förutsätter, så är det icke nog att lagar stiftas, utan fastmera vigt ligger uppå, att skipningen af dessa lagar lägges i händer på män, som förstå det höga kallet af en rättskaffens domare, och hvilka äro ansvariga för sina domslut.
Direct val in pleno af 25 Electorer, och hvarvid hvarje Ledamot röstar på 3o8 Den 22 November fl m. 25 personer, utan inskränkning till deras plats å Riddarhuset. Enklast hl ifver otvifvelagligt sjelfva stadgan härom; så fattades beslutet 1815 med stor pluralitet, men expeditionen uteblef i anseende till Riksdagens slut, och beslutet underkastades alldrig den i samma års Riddarhusordning föreskrifne Kongliga stadfästelsen. Man har emot denna method invändt, såsom mig synes, ej utan skäl, svårigheten för nykomna Riksdagsmän, att så nyss efter Riksdagens början, fästa sitt val på 25 personer, som ägde Electors skicklighet, och att sjelfva omöjligheten för mångå i Ståndet af egen öfvertygelse, skulle lemna ett nytt fält för iistlöperiet. Erfarenheten under de Riksdagar, då Bänkman ej funnos, har åberopats, äfvensom det har yttrats, att Bänkman just derföre antogos, i stället för ett förut brukligt val med sådana långa listor. 2:0 Direct val af 25 Electorer, hvarvid Ridderskapet och Adeln förut skulle vara fördelade i 5 Afdelningar, på samma sätt, som de nu till Bänkmansval indelas i 5o, och hvarje Afdelning skulle inom sig utse 5. Denna method föreslogs under förra Riksdagen af Friherre Posse och mig, i vår Reservation mot Utskottets första Betänkande i denna fråga, och ansågs af oss såsom den enda någorlunda enkla medelväg emellan nödvändigheten att ej affordra en nykommen Riksdagsman allt för - Den aa November f. ro. lång personlista, och den att lemna honom ett stort antal personer att välja på. Vi trodde, att det skulle vara mångfaldigt lättare att inom en femtedel af Ridderskapet och Adeln uppsöka 5, på hvilka man ansåg sig kunna välja, än alt på så kort tid med oberoende och tillika med den sjelftänkande sorgfällighet, hvarförutan intet verkligt oberoende finnes, uppsöka 25 inom hela Ridderskapet och Adeln.
Ni pinar barnen, svarade David häftigt, varför gör ni det? Till svar snurrade mannen nästan runt, stannade sedan och stirrade enfaldigt på David. Hans ansikte blev med ens mycket rött. Vem säger så? frågade han nära på ödmjukt, med ett steg åt sidan som om han varit rädd. Alla era grannar säger så. Vad är ni för en? Ni måste betänka att ni är sjuk, pervers, och ni har ingen rättighet att ha era barn hos er. Begriper ni inte så pass? Det är lögn, det är inte sanning, stammade mannen, jag slår dem, jag erkänner att jag slår dem, men det andra är bara lögn, bara förtal, hör ni. Vad för något “det andra“? frågade David hårt, jag har inte sagt något om sättet. Men nu förstår jag att även “det andra“ är sant. Ni skall gå till en nervläkare och bekänna alltsammans, hör ni, så blir ni räddad från vansinnet, och lova mig att inte göra så där mer! Mannen vände bort ansiktet, darrande av blygsel, under det David gick nedför trappan. Men plötsligt tänkte han: denne stackare är så feg att han kanske kan skrämmas att upphöra med det där. Och han återvände till mannen, som just nu stod i dörren, satte sitt ansikte nära in på hans och sade: Om ni gör det en enda gång mer, så mördar jag er! Med kniv, hör ni, med kniv! Mannen sprang in, slog dörren i lås och David hörde ett hånskratt där innanför. Jag är en idiot, tänkte han. Nu gör han det bara mera i hemlighet än förr. Varför skall jag också lägga mig i det som inte angår mig? Den omänskliga gråten från de små barnen ljöd ännu i hans öron när han sakta gick uppför de fyra trapporna till Terjes vindsrum. Terje låg och läste en detektivroman, spottande som vanligt. David berättade historien. Kunde du inte slå honom? Stryk hjälper mot mycket, undrade Terje lugnt. Han lät sig aldrig bringas ur fattningen. Det där är bara en av skorvarna i livets ansikte. Men har du inga pengar så att vi kan gå ut och äta? Kommer aldrig det där fruntimret hit mer med några blommor? Mager är du som en skrika. Jag är uttröttad på allting, allting äcklar mig. Då har du bara fått för litet brännvin.
Presterskapet är ett stånd, som, då det upfyller sina skyldigheter, är lika vigtigt, lika ansvarsfullt, som domareståndet, och borde derföre äfven vara oberoende. Det är visserligen sant, att det är oberoende i den mening, att dess medlemmar icke äro amovibla; men det beroende, hvari de till följd af sitt aflöningssätt stå till församlingen, kan vara lika vådligt för deras sjelfständighet, som om de vore amovibla. Ar presten svag i sin tro, kan han just af denna orsak blifva i st. f. en kristen en jude, i st. f. en jude en Grek, emedan han för sin utkomsts skull måste lämpa sig etter alla opinioner, vare sig i politik eller andra ämnen. Så bör det dock icke vara; utan han måste, för att kunna bibehålla aktningen, bevara sin sjelfständighet. Man hör för det nuv:de afiöningssättet åberopas Skriftens ord ända ifrån Gamla Testamentets tider; men härutinnan hafva tiderna så betydligt förändrat sig, att man i afseende pa natura-praestationer icke lärer kunna hålla sig till Gamla Testamentets tionde system. Man har äfven stödt sig på det historiska faktum, att skatterna lemnades in natura till regenterna ända in i medeltiden. Meri söker man historiska vittnesbörd, bör man också märka, att hos den sekt inom kyrkan, som hade den mest protestantiska riktning, nemi. den montanska, erlades vanligen peuningelöner åt presten. Man säger, att det gamla löningssättet utgör ett medel att förena församlingen med dess herde; men hvad vinner kyrkan och kristendomens sak på att en bonde kommer med några kappar säd och får sig ett mål till belöning. Träffar han sin pastor, så samtala de sannerligen ieke om religiösa ämnen, utan om spanmålspriser, vederlag o. s. v. Man tvingar presten genom nuvrde löningssiitt att vara spanmålshandlare; och det vore derföre redan mycket vunnet, om man kunde reglera saken på det sätt, att själasörjaren helt och hållet befriades från alla jordiska omsorger.
Vanligen någon riktigt lysande, såsom helt blodrödt, eller klart himmelsblått, eller ock starkt laxfärgadt. Det som dock mest bidrager att gifva rummet dess karaktär är, förutom de nämnda fyrkantiga kakeln i spiseln, den mängd af tallrikar och porslinssaker, som pryda rummet. Där det är riktigt fint, finnas äkta gamla tallrikar af Delfterfajans öfver spiseln, på hyllor eller i något skåp. Annars tager man hvad man hafva kan, gamla eller nya tallrikar, men tallrikar måste det vara. Och fat och koppar och spilkummar måste både finnas och synas. Man beundrar alltid tallrikarne, när man kommer in i ett hus. Det hör nästan till konvenansen! » So mooi, oh so m o o i! » så vackert, o, så vackert! Det är också inledningen till den blifvande bekantskapen. Hvart man ser i rummet, fåfängt spanar man efter en säng eller en byrå. » Men tyckte jag inte, att j a g hörde en unge skrika? » Jo, mycket riktigt! Mor öppnar en skåpdörr och ut tittar ett yrvaket och sömnigt litet hufvud. Därinne är således sängen, helt och hållet inbyggd i väggen. Mor öppnar skåpdörren bredvid. Där är linneoch klädskåp. Allt ligger här rent och ordentligt hopviket, den ena högen uppstaplad bredvid den andra. Utanför, eller oftare innanför, rummet finnes ett slags kontor eller skafferi. Där förvaras också det oumbärligaste för hushållningen — regnvatten, hvilket genom takrännor ledes in i en murad cistern. Tyvärr, jag vill särskildt påpeka det, tyvärr måste det användas m e d mycken sparsamhet. Annat vatten finns nämligen e j. Jag har ännu ej talat o m de många kanaler, som genomskära byn. Små vackra, pittoreska kanaler, som återspegla de täc IDUN kaste små hus i världen, och med smala träbroar af alla möjliga konstruktioner. Ett idealiskt tillhåll för ankor, som, feta och frodiga, simma fram och åter, snattra och äta. Låter det ej lockande? Dessa kanaler äro dock helt enkelt rysliga. De äro afvigsidan, de äro den svarta, den motbjudande sidan. All slags orenlighet från hela byn, med dess mängd af människor, hamnar i kanalerna. De lukta ohyggligt.