Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Cederschjölds sista jemförelse mellan en fängslad person oell ett folk under despotismens ok, sorn söker återtaga sin frihet. Ett sådant folk kan icke jemföras med den, som, rättvisligen lagdi bojor, genom osanningar och diktade brott söker befria sig ur häktet; ty det mål, hvartill folket sträfvar, är byggt på samma rättsgrunder, sora. införandet af det tillstånd, hvari fången sig befinner. Det hade varit önskligt, att Friherre Åkerhjelm, vid återremissen af första Betänkandet, sökt bibringa Utskottet öfvertygelse om lämpligheten af fängelse i mörkt rum; mig har det tillförene, hvarken vid förra eller denna Riksdag, lyckats och nu fruktar jag, att förslaget för sent blifvit framstäldt, och att binder äfven skola möta af Härads-häktenas inskränkthet, emedan de icke öfver allt medgifva enskildta fängelserum för fångarne. Men för att emedlertid icke upphäfva de straff vi äga, intilldess lämpligare kunna tillvägabringas, kan jag ej annat än tillstyrka bifall till Utskottets Utlåtande. Friherre Åkerhjelm'. Med anledning af Herr Ribbings yttrade önskan, att jag vid. återremissen af Utskottets första Betänkande bordt uppgifva mitt förslag om mörkt fängelses användande, får jag upplysa, att jag beklagligtvis icke var närvarande, då denna återremiss ägde rum. Grefve Löwenhjelm, som äfven yttrat sig för den Den a3 October e. ni. mildare och likväl mera verkande bestraffning, som jag föreslagit, hvilken, såsom rätta tecknet på en ljus lagstiftning, redan visat sig medföra just den verkan straff i allmänhet borde åstadkomma, att väcka ånger och bättring och icke såsom nu, med de kroppstraff våra lagar utsätta, leda till förakt för dem, deras tolkare och verkställare i förening med den straffades förhärdelse; han har derjemte omnämnt, att tillgång på mörka rum icke i allmänhet vid fängelserna finnes. Men jag får härvid erinra, att ingenting är lättare, än att medelst en lucka för fönstret, förvandla hvilket fängelse som hälst till mörkt rum, och derifrån åter till ljust, när man öppnar eller borttager luckan.
Bevare oss Gud att tro, det vår nuvarande Constitution någonsin skulle förlydas derhän, att den tillät Collegierna existera utan ansvarighet. Till bevis på motsatsen torde jag böra anmäla, att jag har sedan revolutionen i högsta Domstolen föredragit en af JustitiaeCancelleren anställd action emot en Ledamot i ett Collegium, och en Ledamots ansvarighet måste väl också vara alla Gollegiers. Orsaken hvarföre jag så högeligen ogillar det 330 Den 27 Maji. förslag detta Betänkande framställer, ligger just deri, att jag anser samma förslag tillskapa en ofantlig ministerial-magt, utan all annan ansvarighet, än en, som vore alldeles ingen i sjelfva verkligheten. Det låter förträffligt, då Betänkandet påminner huruledes de fordna RiksEmbetenas innehafvare uppstodo med deras Collegier, emellan Kyndelsmässodagen och Midfastan, och aliade inför Konungen redogörelse för deras förvaltning; men då man litet följer den der controllen i sina detailler, så undgår man ej att finna, att samma controll var, i sjelfva verket, ingen. I föregående rader antager Betänkandet, att både Presidenter och Ledamöter skulle här indragas; och när jag således icke annat kan finna, än att Collegierne då också blefvo upplöste, så förstår jag icke, huru våra blifvande StatsMinistrar skulle kunna åtföljas inför Konungen af Collegier, som icke existerade; men antagom, att Betänkandet i denna omständighet vore verkställbar^ antagom att StatsMinistern uppträdde åtföljd af sitt Collegium inför Konungen till redogörelse, så böra vi också besinna, livad denna redogörelse kunne innebära. Jo, man finner då, att en berättelse öfver arbetets drift för det förflutna året, vore allt hvad som kunde väntas. Denne berättelse, innehållande uppgift af målens nummer, af, med ett ord, målens balaneering, ifrån ett år till ett annat, och upplysande blott StalsSecreterarens och StatsMinisterns flit, men icke hvarken deras rättvisa eller deras moderation i magtutöfning, skulle då troligen af Konungen öfverlemnas
Jag föreslår derföre, att det nuvarande Mom. 4 må, utan serskild nummerordning, börja §., och dess lydelse blifva sålunda: §. 2. Ett mått af sex fots längd skolaj Såsbm förnämsta Rikslikarej nedläggas SundhetsCollegium. Men dä vi funnit framtida oföränderligheten af måttet, målet och vigten böra .vara alldeles oberoende af möjliga händelser, hvarigenom en_, flere j elter alla de nämnde likarnej kunde blifva skadade, fastställes här medj såsom yttersta controllj att 1 Morn. Fotens mått skall .. 6 Den 14 Augusti f. ra, 2 Morn. Kannans rymd skall vara tiondedelen af cuben på en sådan fot. Markens tyngd Orsaken lill redaclions-förändringen i Mpm. 2. är, då ingen cubikfot förut varit omtald, af sig sjelf tydlig. Änmärkningsvis torde jag böra tillägga, till denna 2 §., att det lärer vara ännu oafgjordt, om det bär på flere ställen begagnade gradtalet i6f på Svenska thermometern är det lämpligaste; innan förordningen emanerar, blir säkerligen denna fråga afgjord, och rättelse torde då kunna ske, om den anses nödig, antingen Rikets Ständer i denna del yttra sig eller ej öfver den föreslagna stadgans lydelse. Jag nämnde i mitt mundtliga anförande det inkast emot YettenskapsAcademiens system, som blifvit gjordt af många, och som äfven i Utskottets Utlåtande omnämnes, att nemligen fördelningen till någon del är grundad på ett Centecimal-och icke på ett egentligt Decimal-system. — Äfven jag instämde i tadlandet häraf, ehuru jag då blott i förbigående ansåg mig böra anföra det, emedan ämnet är af förstör vigt, att utan nödfall mundtligen afhandla?. Vid besvarandet af de samma dag gjorde anmärkningar sökte jag sedan fästa uppmärk - Den 14 Augusti f, ni. 7 samheten på, alt det visserligen ej är för vetlenskapsmannens skull man bör tillstyrka det nya, sorn nu föreslagits; han bör kunna rätta sig efter hvilket system som helst; han kan göra det, och han gör det.
Fröken Ek tycktes oss mer lyckad i denna opera comique än i de begge af Auber och Délibes, der hon senast uppträdt Den unga skotskan fick en passande yttre omklädnad i frk. Eks vackra skepnad, spelrolen gafs med fin nyansering, ehuru talets konst hos frk. Ek lider af röstens för höga uppressning, commune malum hos många af prof. Günthers elever. Speloch ännu mer sångsättet är dessutom för tungt för en komisk opera, inom hvilken sfer vederbörande verkligen ej skola äflas använda den talangfulla konstnärinnan, låt vara » att hon aldrig skämmer bort något », hvilket kan vara godt och väl, men ej tillfyllestgörande, då andra sångerskor finnas och frk. Ek har sina roler, der frk. Klemming fafångt sökt fördunkla henne, exempelvis Elsa eller Julia o. s. v.Fröken Karlsohn är deremot helt på sin plats som Jenny, spelade friskt och kokett, sjöng sin ballad rätt vackert, om ock mer expression behöfts. Den lilla pikanta passagen om herden och herdinnan och grottan hade kanske skrämt frk. K. att bli litet stel och ej snudda vid operett-sferen, men ännu stelare föredrog fru Moe detta nummer på Mose-backe Varieté, naturligtvis till den publikens grämelse. Fru Ch. Strmidberg sjöng förr Margarethas spinnvisa — jag behöfver med hänvisning till Strandbergska succes-8ionsordningen derför nu ej säga hvem det var som denna repris sa fint och älskligt föredrog ofvannämnda oskattbara perla af den renaste smak, den hjertligaste naiveté, den skönaste poesi. Herr Strömberg spelade Gavestons rol med förträfflig individualiseringskonst, något det bästa vi sett af denne dramatiskt begåfvade konstnär. Skada attåtminstone vid reprisens première hr S. intonerade assdur-cantabilet i finalen så lågt, att när de öfriga rösterna sedan sällade sig till hans, kakofoni hotade uppstå. Röstens sträfhet underhjelpte i denna rol karakteristiken. Herr Orafström var ganska rolig som Mac-Irton, men hotade ett par gånger att sjunka till en annan sfer.
Den sista realisationen har grundlagt ett motsatt system, hvilket sedermera ohejdadt fått utveckla sig derigenom, att man trott sig icke behöfva taga i betraktande landets möjlighet, att genom sin näringsflit eller sina produkter betala den oerhörda massa af utländskt kram, som en lössläppt tullagstifning inlockat, väl vetande, att der betalningen icke kunnat ske på omförmälda sätt, har landet genom RiksBanken åtagit sig att betala dessa varor, genom tillhandahållande af ett ständigt lager af silfver; och då anskaffandet af detta silfver icke kunnat ske på bättre vägar, har man icke tvekat att göra oss till slafvar under peuninge-ockrare i Hamburg. Sveriges väl, Sveriges ära fordrar att detta förhållande upphör. Som jag förut nämnt, bör måttet för våra njutningar af utländska varor, bestämmas af möjligheten att med våra egna alster betala dem, och detta kan icke ske förr än man tilltiipt källan till det onda, och tvingat handeln inom behöriga gränser genom ett exportförbud på silfver. Så länge den för importören beqvämliga anstalt finnes, att blott behöfva gå i Bankens hvalf för att erhålla silfver, till ett bestämdt, lägsta möjliga pris, blifver importhandeln en förqväfvande rörelse för de inhemska näringarna, enär denna lätthet att erhålla liqvidmedel, har frigjort importören från att, i och för detta ändamål, anlita landets produktions-förmåga, och RiksBankens åtagande att styra kursen, har borttagit det enda korrektivet mot importens öfvervigt, som ligger deruti, att då denna öfvervigt hotar, importören, under andra förhållanden, nödgas till ett högre pris köpa exportörens fordringar eller kredit, och detta i stigande i samma mohn importen ökas. Med ett ord, man har gjort allt för att upmuntra införsel af utländska varor, under det man låter exporthandeln sköta sig sjelf bäst han förmår. Och då det, allmänneligen taget, är för landet förmånligare att sälja än köpa, synes det mig. att man suarare bort egna sina omsorger för våra egna varors afyttrande, än att af hela Sverige göra en tchacker-bulik för allt utländskt skräp.
Det är väl sant, att på visitkorten endast kommer att stå: pastor Walter med fru; men onkel säger, att han nog går till Biskop, med tiden! Om han icke blir Biskop, kan han åtminstone bli prost eller Professor..." Men Lovisa var icke tillvand att göra sig reda för det förflutne. Hon lefde i det ljufva närvarande, med ett ungdomligt sinne, med framtiden och dess nöjen i perspektiv. Ingen hade med allvar upplyst henne om hennes tillkommande pligter. "Vett och förstånd kommer nog med åren," var prostinnans favorit-term. Lotta höll nu på att tillfriskna; hennes ungdom hade segrat öfver den häftiga sjukdomen, men den hade qvarlemnat bedröfliga spår. Hennes bröst hade lidit, håret lossnat, och tungsinthet hade lagt sig öfver hennes själ, som förundrade alla, till och med den erfarna läkaren. Då all fara var förbi, besökte hon Lovisa, som rördes ända till tårar öfver att finna henne så förändrad. All den skönhet, som frapperat Lovisa vid åsynen af Lotta, då hon såg henne första gången efter sin hemkomst, var nu sin kos. Gerna hade Lovisa meddelat Lotta nyheten om sin förlofning, men hon hade gifvit både Walter och sina föräldrar ett löfte att ej yppa det ännu så tidigt. Föreningen var utsatt till nästkommande första Maj, och Walter väntade blott på att prestvigas, för att med allvar egna sig åt de förrättningar som åtfölja lärarekallet. Emellertid hade han högeligen önskat att deras förbindelse skulle hållas hemlig, och då äfven föräldrarne tyckte det vara bäst, att den ej så tidigt blef ett samtalsämne för socknen, förstod Walter, i andras närvaro, så väl spela den fremmande, att ej engång husets betjening anade rätta förhållandet. En morgon, i slutet af September, gick Lovisa åter för att se efter Lotta. Af modren, som hon mött på vägen, hade hon hört att Lotta haft en orolig och sömnlös natt, hvarföre modren fruktade för ett återfall af feber. Då Lovisa inträdde i stugan, höll Lotta ett skrifvet papper i handen; det var de verser man sjungit på Lovisas namnsdag och som Walter hade skrifvit. Jag har så många gånger ärnat fråga mamsell, om obelisken ännu står qvar, sade Lotta.
RegeringsFormen; N:o 281, angående verkställd revision a£ de redogörelser för uppburne Statsmedel , Kongl. Krigs-Collegium för år 1826 afgifvit; N:o 282, angående förrättad revision af Milit ine - Boställs - Cassans räkenskaper för år 1826; N:o 283, angående förrättad revision af Vadstena Krigsmanshus £ Cassas räkenskaper för år J825 , och N:o 284, i anledning af erhållen återre? miss å Betänkandet, Nio 216, angående verkställd granskning af redogörelsen öfve^ tvänne Krutförsäljnings - Expeditioner. Prot.
Jag vill alldeles icke följa den Den aa Augusti e. m. sista varda talaren i alla hans förslag och de råd han girvit Stockholms närvar, styrelse; jag är öfvertygud, att densamma med värma omfattar allt hvad som kan behöfva förbättringar, då det framslälles från den sidan; men jag fruktar nästan för, då jag af hör t en del af Hr Cederschjölds yttrande, med den ringa kännedom jag ägt af förhållandena, alt hvad han framställt torde behöfva tagas i närmare öfvervägande, innan man derpå fullkomligen förlitar sig. Det kan visserligen inträffa, att man kan göra anmärkn:r emot det sätt, hvarpå allmänna arbeten här bedlifvas, och att icke heller hufvudstadens styrelse kan vara felfri, har jag vid mångå tillfällen förnummit, och derjemte funnit att det är svårt att alltid hinna hvad man sjelf skulle hafva önska t. Jag begärde egentligen ordet i anledn. af en framställning af Frih. Hamilton, då lian nemi. fästade mycken vigt vid att denna afgift skulle vara orättvis. Jag hemställer till den värda talaren, 0111, då det fordras inkomster för en stad, hvilket sorn vore orättvisare, alt öka de afgifter sorn förut finnas, och hvilka icke tåla någon förhöjning, eller att beskatta sådana varor, som förut ej erlagt några afgifter. Jag tror att det förra är orättvist, men icke det sednare. Hvad åter angår den jemförelse, som blifvit uppställd emellan kostnaderna att transportera t. ex. brännvin landvågen och sjövägen, och den förnyade framställning man gjort, att det skulle vara mera kostsamt alt föra dem sjövägen; så får jag hemställa till de talare, som gjort denna framställning, om det ej ligger något bevis för motsatsen uti den stora qvantitet af denna vara, som inkommer på denna väg. Gr. Frölich har, i afseende på afgiftens laglighet, gjort en i inin tanke ganska lycklig utredning. Den författning, hvarpå åtgärden stödjer sig, hafva väl flere ledamöter omnämnt, men jag får fästa uppmärksamheten på ett förhållande, som för detta Stånd bör hafva någon vigt, nemi. det sätt hvarpå 11.
Myndighets dombok eller hufvudprotokoll, Kronans räkenskapsböcker eller andra sådana ♦ 71 handlingar eller skrifter, som till allmän nytta och efterrättelse äro; dömes till straffarbete från och med fyra till och med åtta år. 2 §. Har någon antingen förfalskat allmän handling, som är utgifven i Konungens namn, eller i Rikets Ständers eller deras Afdelningars, eller i Domstols, Konungens Befallningshafvandes eller annan offentlig Myndighets, eller i särskild embetseller tjenstemans uti ärende, som till hans embete eller tjenst hörer, eller å falsk skrift tillsatt eller annorledes förskalfat sig underskrift eller besegling, hvarmed sken af allmän handling deråt beredes; och har han af den falska handlingen, sig eller annan till nytta eller att dermed skada göra, bruk gjort; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år. 3 §. Var handlingen af mindre vigt, såsom betyg om frejd, fattigdom, sjukdom eller annat dylikt; och har man deraf sig begagnat för att sig eller annan forthjelpa eller underhåll, sjukvård eller annan slik förmån åt sig eller annan förskaffa; då skall till straffarbete i högst två år dömas. 4 §. Den som falskeligen i annan persons namn skrifver köpebref, testamente, kontrakt, skuldebref, vexel, invisning, krediteller qvittobref, handelsbok eller annan enskild handling, som till bevis om rättighet eller befrielse från förbindelse tjenar, eller riktig sådan handling genom tillägg, utplåning eller annorledes förfalskar; eller å falsk skrift tillsätter eller förskaffar sig underskrift, hvarmed sken af gällande handling deråt beredes; varde, der han den handling, sig eller annan till nytta eller att dermed skada göra, begagnar, dömd tifl straffarbete från och med sex månader till och med fyra år. 5 §. Har man, på sätt i 4 § sägs, skrifvit eller förfalskat och begagnat annan enskild handling, än de der nämnda, såsom orlofssedel, betyg om frejd, fattigdom, sjukdom eller annat dylikt; dömes till straffarbete i högst ett år. 6 §.
Hvad åter angår Kyrkoherdar och Komministrar samt andra ecklesiastike tjenstemän, för hvilka tjenste-ed kofnmer i fråga, ville jag, då numera ofta händer, att desse, vid tillträde af tjenst en, måste resa flera mil till stiftsstaden för att inför Konsistorium aflägga tjenste-eden, vördsamt föreslå, att för Kyrkoherdar må, utan minskning i deras lönerättigheter före och med tillträdesdagen, vara tillräckligt, att de vid inställelsen i embetet aflägga trohetsoch embetsed inför sina församlingar, och att, hvad Komministrar och skolans tjenstemän beträffar, de förre inför Kontraktsprost och de sednare inför den tillförordnade skolans Inspektor afgifva den för dem -föreskrifva ed, samt att desse auktoriteter derom till stiftets Konsistorium afgifva berättelse, besannad med påskrift af den, sorn eden aflagt. Då jag föreslår att Rikets Ständer i underdånig skrifvelse hos Kongl. Maj:t anhålla örn vidtagande af de här angifna förändrade föreskrifterna i afseende på ecklesiastika tjenstemäns och praktiserande läkares edsförpligtelse!1, får jag vördsamt utbedja mig att denna motion må till vederbörligt Utskott remitteras. Stockholm den 29 November 1862. Gust. D. Björck. Af Domprosten A. !\. Sundberg: Med Jörslag till reorganisation af rikets Domkapitel. Då vid riksdagen 1856—1858 Ständerna antogo ett lagförslag om förändring i Domkapitlens organisation, ansåg sig Preste-Ståndet för sin del icke kunna godkänna samma förslag, utan ingick, såsom bekant är, till Kongl. Maj:t med underdånig anhållan, att högstdensamme “täcktes, på sätt lämpligast synes, låta frågan om en förändring af Domkapitlens organisation komma under förnyad behandling samt nådigt förslag i ämnet Rikets näst sammanträdande Ständer förelägga.“
Dansen var slut, och Axel gick att tala med Clinton, hvarpå han syntes aflägsna sig. Clinton återkom med det besked, att Axel sagt sig illamående och vändt hem tillbaka. Min bror gick att söka sig ny visavis. Han sade det höra till saken, att dansa med sin fästmö minst två gångor, och med sin syster ... ingen. Clinton tycks hafva samma åsigt som fordom, att det nemligen ser pjåkigt och tillgjordt ut att dansa med sin syster, om hon eljest har någon tur. Snart fick jag veta, hvarföre Axel kallade sig husvill. Clinton berättade mig, att alltsen hans mors giftermål med v. Degen, hade hemmet blifvit honom mindre kärt. Modren lär äfven blifvit mera ovänlig emot Axel, osäkert på hvilka grunder, menade Clinton. Endast en gång på ett års tid hade han besökt hemmet, af längtan efter sina systrar. Detta besök varade blott ett par dagar. Föröfrigt försåg man honom med penningar nog. Jag tänkte: Axel är en martyr för Celias skull. Ja, för min skull saknar han hemmets ljufva och hulda omvårdnad. Hvarföre skall Celia vara en oskyldig orsak till så mycket ondt? Stackars Axel! Jag sökte utforska Clinton. Han hade genom en tillfällighet blifvit bekant med Axel. Han hade blifvit bjuden på hans studentkalas, han visste ej af hvem, ty tio nyssblefna studenter voro med om tillställningen. Clinton hade fattat tycke för ynglingen, hvars femton år icke hindrade ett djup och en flygt, högre än mången tjuguårings. Sedan hade han sökt Axels sällskap, ty Clinton föredrager i allmänhet yngre personers sällskap framför äldres. »Jag vill så gerna agera beskyddare« tillade min bror. Lustresan till Tavastehus hade äfven varit en proposition af Clinton. Min bror tyckes icke ana Jag skulle, om jag äfven ville det, icke for min död kunna förtaga Clinton hans okunnighet. De två följande kadriljerna dansade jag. Mina moitiéer uppbjödo nog sin förmåga att »hålla mig varm«; äfven måste jag hålla dem räkning för det de allsicke liknade första kadriljens hjelte. Det hjelpte icke, jag hade så tomt efter ... Axel.
Men mig synes med lika stort eller snarare större skäl kunna å motsatta sidan invändas, lill stöd för hemmanens frikallelse från ordinarie roteringen, den i enahanda väg påtagligt talande omständighet, att, 1658 och 1662, hemmanen tillförsäkrats oturberadt bibehållas vid deras ganda friheter; att 1726 års roteringsverk för Halland, fastställdt år 1739, icke inbegripit ifrågav. hemman; att slutligen K. Br. den 25 Maj 181.3, grundadt pä R. St:s beslut år 1812, uttryckligen förklarat det hemmanen skulle med extra rotering, (alltså icke med ordi - Den 22 Februari. 73 Harie sadan) beläggas, i celi med detsamma inskrifningspenningar» erläggande dädanefter aflystes. Om man väger alla dessa förhållanden och beslut mot hvarandra, finnér man dem härleda sig derifrån att med dessa hemman, dem man sedermera velat anse alldeles lika med det allmänna frälset, likväl ett undantagsförhållande tydligen äger rum 5 och detta är så mycket förklarligare, som dessa utsockne frälsehemmanen icke lära finnas annorstädes än inom Skåne, Halland och Blekinge: inom de eröfrade landskapen, med ett ord. Huru har då förhållandet varit med de Skånska utsocknehemmanen? med dem har man varit så noggrann, att roteringsverket derstädes blifvit först småningom, i mån af ägarnes begifvande, infördt. Deremot förhåller det sig med Halländske utsockne frälsehemmanen sålunda, att deras ägare i anseende till hemmanens svaghet, funnit sig föranlåtne ouphörligen säga nej till ordinarie roteringens föreslagna införande. Man har dock velat lägga dem detta nekande till last, såsom ett obehörigt trots och en orättmätig gensträfvighet; men vore det väl möjligt att vederbör., riksdag efter riksdag, år efter år, decennier efter decennier, skulle hafva gjort afseende på en sådan protest, derest den icke haft ganska giltiga skäl för sig? Det synes alldeles otroligt, och torde höra gifva åtminstone en starl: presumlion af rättvisa åt Halländske hemmansägarnes yrkande. Sä stod saken ännu vid sednaste riksdag, när den länge ventilerade frågan borde ordnas, och den inom vederbör.
Min aning slog alltför riktigt in: om natten insjuknade gossen mycket häftigt, men amman, som var rädd för förebråelser, nämde ingenting derom förr än andra dagen, och detsamma hade det väl också varit, ty innan andra qvällen var han alldeles uppsvullnad och vanstäld af fullt utslagna smittkoppor. Det var fasligt besynnerligt, eftersom han kort förut blifvit vaccinerad, men jag har då aldrig kunnat tro på den dumma uppfinningen att med flit sätta koppor på barnen för att skydda dem derför: nu såg man också, att det alls icke hjelpte. Morris skickades genast för att underrätta herrskapet om hvad som skett, men olyckan ville, att hästen störtade med honom på vägen, så att han blef skadad och uppehållen en hel dag, och först tre dagar derefter kunde de återkomma hit. Gossen var då nära döden. Här församlades så många läkare, som funnos i hela Cornwallis, men hvad skulle man göra? I flera månader sväfvade barnet mellan lif och död, och då han ändtligen ansågs räddad till lifvet, fruktade man, att han skulle blifva blind, och så klen var han i tvenne år derefter, att man aldrig trodde, att han skulle blifva gammal. Och aldrig blef han sig lik mera som förut, ehuru han just icke fick så svåra ärr. Jag ville aldrig säga min tanke och tro, att ammans vårdslöshet var skulden till hans sjukdom; det skulle ingenting tjenat till och skulle icke hjelpt saken ändå, och den stackars myladyn förebrådde sig i alla fall så hårdt, att hon lemnat honom, att hennes helsa för alltid blef bruten deraf. Den gamla Mary tystnade och hemtade andan; hon hade talat så ifrigt, lifvad af sina minnen, att hon var helt varm, och jag hade åhört henne med ett interesse så lifligt, som vigten och betydelsen af hennes tal för mig gjorde fullkomligt naturligt. Så hade jag då nu funnit lösningen af gåtan; det oförklarliga, att en mor kunnat vara helt och hållet bedragen, och att ingen insett eller misstänkt en förvexling, som tycktes alldeles omöjlig.