Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Län, hvartdera sju; Stockholms stad, Jönköpings, Stora Kopparbergs samt Christianstads Län, hvartdera sex; Kronobergs, örebro samt Götheborgs och Bohus Län, st,aden Gölhe - 24 Hör till Coustiluticns-Ut slottets Memorial , N:o SS. borg undantagen, livartdera fem ; Stockholms, Westerås, Södermanlands, Gefleborgs, Wester-Norrlands samt Hallands Län, hvartdera fyra; Upsala samt Blekinge Län, hvartdera tre; Jemtlands, Westerbottens, Norrbottens samt Gottlands Län, hvartdera två; så ock staden Götheborg en .Riksdagsman. § 9- Den Pröfnings-Comité, sorn i hvarje Län, så ock i Stockholm, sammanträder näst efter Riksdags slut, skall, med hufvudsakligt afseende på folkmängd, fast egendomsvärde, skattebidrag och belägenhet, så fördela underlydande område i val-districten, att hvarje valdistrict väljer en Riksdagsman. Är Pröfnings-Comité ej till, gånge då med dess i denna lag bestämda göromål, så som Riksförsamlingen förordnar. § ro. För hvart gäll skall serskild röstlängd i April månad det år, då Lagtima Riksdag bör inträffa, upprättas af den tjensteman, sorn mantalsskrifning förrättar. Sist författad uppskattningslängd tjene dervid till efterrättelse. Såsom eget gäll anses i denea lag sådan annexeller capell-församling, som räknar minst tvåtusende inbyggare. Såsom serskilde gäll anses hvar för sig sådana delar af samma gäll , hvilka äro i olika Län belägna och hafva hvardera minst en kyrka inom sitt område. Är del af gäll i annat Län belägen, men kyrka der ej byggd, varde af del Länets Pröfnings-Comité sådan del förenad med annat gäll för de göromål, som denna lag förmäler. § >1* Röstlängd skall till Kyrkoherde insändas inom Maj månads slut, det år, den upprättades. Å nästa Helgedag efter inhändigandet skall Kyrkokerde utlysa gällstämma, att med de röstberättigade hållas, till röstlängds justering andra Söndagen, efter det pålysning skedde. Öfver gällstämmas anmärknings-åtgärd före Kyrkoherde protocoll.
» Lång, blond och uttråkad, sällar sig en eller annan engelsman till dansösernas publik och vänder sig bort och lägger all sin blaserade trötthet, allt sitt engelska förakt för det, som är franskt, in i en gäspning, men han går likväl icke sin väg han stannar. till sista man. långt sedan de öfriga nyfikna försvunnit. De dominoklädda damerna försvinna en efter en, och det blir allt rymligare och allt muntrare i salongen och i gallerierna. Trötta att beundras på afstånd uppe i sin loge i andra raden, ha de små tusenskönorna från baletten vågat sig ned i salongen under det majestätiska beskyddet af sin Barnum, en herre i korrekta, engelska polissonger och korrekt engelsk frack. De äro litet större på närmare håll, litet mera fullvuxna, men med samma öppna tomhet i sina babyögon och samma spädhet öfver sina små Kate Kreeaway-gestalter. Som en procession af väluppdragna dockor vandra de efter Barnum, men Barnum är ändå icke lugn. Han vänder sig ofta om, han räknar dem och vakar öfver, att deras små munnar behålla det rätta uttrycket af docklik omedvetenhet. Det är ett stycke iscensättning, som tar sig bra ut, men en förvägen parisare, som säkert anat, att det lefver ett litet öra bakom lockperukens liflösa krusning, böjer sig ned och hviskar en komplimang till den längsta och mest blåögda af de små balettmisserna. Och Barnum — den store, lugne, engelske Barnum — utvecklar hela vidden af sin cirkusfaderliga myndighet i en verklig explosion af indignerad värdighet: » Monsiuer, » utbrister han. » Monsieur! » svarar parisaren stridslystet, och det är det enda, som nan urskiljas af de bägge herrarnas dialog, som ett ögonblick hotar att urarta till handgripligheter. Larmet växer, de små blåögda vrida de elflika händerna och halfgråta. De se förtjusande u t. Ä r detta en reklam, så har den lyckats. Hela snobbvärldens ögon äro i detta kritiska moment fastade på de blonda, unga dockorna, och man frågar hvarandra: » Men h var är det då de uppträda?
Cederström begagnat, då han uppläst 69 §:n Reg.Fln med upprepande af (conima) och andra skiljetecken, eller ock ingår uti en så lugn framställning, som Hr Lefre'n företog sig, så komma vi likväl icke ett hårsmån närmare sammanjemkning af de olika åsigterna, som röjt sig i denna fråga. Alt tvista derom huruvida ordet ’’ovedersägligen” kan innefatta någonting förnärmande, då det nyttjas af ett Ulsk. till tvänne Stånd, hvilka icke instämt uti Utsk:s mening, anser jag icke särdeles löna mödan, emedan mycket kan sägas både mot och roed, allt efter som man uti sitt lexicon uppfört detta ord ibland dem, som äro förbjudna eller icke. Hufvudfrågan här torde vara att tillse, om icke detta Stånd vid del förhållande, som StatsUlsk. anmält, finner någon åtgärd lämplig att vidtaga, för att söka bela den schism, som uppstått. Jag för min del kan icke annat än både önska och yrka, ali della Stånd omsider fogar sig lill hvad efter min öfvertygelse är det rätta; och jag vågar derföre, ehuru osannolikt det må synas vara att få en sådan mening gällande emot det beslut, som Ståndet förut fatlat, understödt af det Högv. PresteSt., anhålla och föreslå, att R. o. Ad. matie foga sig till hvad Borgnreoch BondeStm i delta fall redan ansett böra äga rum; jag tror det vara värdigt detta Stånd, att visa en sådan aktning för, icke de 2 andra Ståndens beslut, ulan det rälta i sak, som ofelbart, när partistriderne vid denna riksdag blifvit glömde, kommer alt göra sig gällande hos hvarje tänkande man inom della land; och då tror jag också, altför ett sådant ändamål bör man icke försumma alt i sisla ögonblicket i3a Dea 12 M :i j. göra hvad man kan. Jag vågar således hoppas, att, om dis-» missionen fortfar, den icke måtte antaga den ton af bitterhet och hätskhet, som en värd ledamot tyckes vilja gifva deråt, utan att hvar och en helt simpelt och allvarligt betraktar sjelfva hufvudfrågan. Gr.
Om man jemför de svenska högskolorna med sådana i folkrikare och mera välmående länder, så finner man, att de förra städse arbeta under mera inskränkta förhållanden. I länder med större folkmängd erfordras äfven ett större antal al högsta undervisningsanstalter, oell hvarje sådan blifver der också talrikare besökt. Mängden af dessa undervisningsverk föranleder vidare en lifligare vexelverkan emellan dem inbördes, samt — hvad som är af stor vigt — en större tillgång på lärareämnen, så att den ena högskolan stundom kan aflemna af sina öfver behofvet talrikare lärarekrafter till den andra, som i någon viss rigtning emellanåt kan lida brist på dylika. De olägenheter, som merendels åtfölja ett mindre rikt Bih. till R St. !S:o '232. lands fåtaligare och smärre högskolor, kunna visserligen i någon mån förminskas, om rikligare medel till deras fullkomnande anslås, men helt och hållet aflägsnas kunna de aldrig. Det torde likväl kunna antagas, att något mera och bättre i åtskilliga rigtningar, och det utan allt för stora tillägg i kostnader, äfven hos oss skulle kunna åstadkommas, om ett och annat inrättades på fullt ändamålsenligt sätt, och särdeles om vi noggrannare studerade och gjorde oss till nytta det, hvaruti våra närmaste grannar och folkfränder i sådant afseende stå framför oss. Kasta vi nemligen blicken på dessa våra stamfränder, Finnar, Norrmän och Danskar, så se vi, att de i afseende på det högre undervisningsväsendet visserligen befinna sig i ungefärligen samma ställning som vi; men att de dock derutinnan hafva åtskilligt, som vi borde söka att tillegna oss. Detta hindrar likväl icke att det ju icke äfven hos oss finnes ett och annat, hvaruti vi hafva fördelen å vår sida. Härtill måste i främsta rummet räknas, att vi äro så lyckliga att ega tvänne högskolor, under det att i Norge, Danmark och Finland blott finnes en enda i hvarje.
Helsinge-Jtegem., arne Infanteri-Batailloner; depoten i Gefle, första Cavall.-depoten i Gefle. N:o 2. Upplands d:o Infanteri-depot med Cavall. i Norrtelje. N:o 3; Lifbevärings d:o d:o med d:o i Stockholm. N:o 4■ Södermanlands d:o med Cavalleri-depot, i Nyköping. Den 10 Augusti e. m. N:c Första Lifgrenadier-Regemrtet med Cav.-depot N:o 6. Andra d:o med d:o Norrköping. Linköping. N:o 7- Calmare d:o med d:o Calmar. Kronobergs d:o med d:o Wexiö. N:o 9- Jönköpings d:o med d:o Jönköping. Norra Skånska d:o med d:o Christianstad. Södra d:o med d:o Malmö. Olis. I afseende på ortens folkmängd torde en depot erfordras i Ystad. Hallands Beväring med Cav.-depot i Halmstad. Bohusläns Regem, med d:o i Götheborg. Olis. eller Uddevalla för Infanteriet, emedan Artilleriet är i Götheborg. N:o 14. Westgötha-Dahls Regem, med Caval l.-depoten N: N: N: Ni N: N: N: o 15. Elfsborgs d:o med d:o o 16. Skaraborgs d:o med d:o o 17. Wermlands d:o med d:o o 18. Nerikes d:o med d:o o ig. Westmanlands d:o med d:o :o 20. DahlPiegementet med d:o Wenersborg. Borås. Mariestad. Carlstad. Örebro. Westerås. Fahlun. Westerbottens d:b 2!ne Inf.-Bataillons-depoter en i Piteå, én i Umeå. Jemtlands dio d:o d:o en i Hernösand. en i Östersund. GenieCorpserne förblifva oförändrade. Konungens Garde till Häst och Fot förblifva värfvade. Indelta Cavalleri-Regementerne fördelas på depoterne.
Deremot kan den naiva och så rent poetiska lyrik, som utmärker ”Gustaf Adolf och Ebba Brahe”, och som enkannerligen genomflödar dess andra akt, endast härleda sig från en skald af högsta ordningen, hvars instinkt förde honom in på den för tidens smak så främmande folkvisans område, och hvars hjerta ej blott var svenskt (såsom Konungens eget var), utan äfven uppammadt i det svenska folklifvets sköte. Beklagom en samtid, som ej förmådde njuta och värdera så mycken skönhet! Orsaken låg just i enkelheten af denna skönhets lif och sanning. Det naturliga, det simpla, det menskligt rörande i det sätt, hvarpå diktens heroiska och idylliska beståndsdelar äro sammanbundna genom hjeltens älskvärda personlighet, var i detta sångspels plan just det, som företrädesvis hade inspirerat Kellgren; men – ”mängden” (så berättar Rosenstein) förstod sig ej derpå. Konungen sjelf var förtjust – ty hans sinne räckte till äfven för uppfattningen af sådana toner. Åtskilliga folkvisor, dem han i sin barndom hört, voro honom i minnet kära; och han såg gerna, att deras melodier blefvo använda, liksom af Bellman, så äfven i lyriska skådespel och lustspel129. Men fåfängt! Lika litet halp, att denna gång hade den berömde Vogler författat musiken. Med undran förnimma vi, att detta sångspel – ett gemensamt verk af Gustaf III, af Kellgren och af Vogler – ej länge bibehöll sig på skådebanan. Det ser ut, som hade allt det i Kellgrens rika själ innersta, sedan det engång blifvit inuti sitt djupaste djup försatt i rörelse, hädanefter under de få öfriga åren af hans lefnad befunnit sig i ett tillstånd af harmonisk rastlöshet, der en känsla, städse mera eldig, en tanka, städse mera ljus, en bildningskraft, städse mera frigjord, utan uppehör samverkade med ett städse strängare konstnärs-samvete.
Hon började gifva inrymme äfven åt andra känslor, ty hon erfor den marterande smärtan af kölden, som isat hennes lemmar; och skyndsamt andande på näsduken – för att, innan hon gick ut på gatan, befria sina ögon från spåren efter tårarna – stod hon färdig att lemna den plats, som skyddat henne mot nyfikenheten, när hon fick höra tvenne personer komma utför trappan. Instinktmessigt drog hon sig härvid ännu djupare tillbaka i förstugans skuggor. Men hastigt – då ljudet af en aldrig glömd röst nådde hennes öra, och profilen af en person, den hon tusen gånger förebrått att han återkommit endast i hennes drömmar, blef synlig i dunklet – störtade hon fram, under det enda utropet: ”Ändtligen!” De begge gående, som nu kommit ända till tröskeln mellan portgången och gatan, stannade tvert. Den ene, hvilken var barhufvad, emedan han var hemma hos sig och under samtalet följt sitt främmande ända nedför trappan, kastade en blick af bestörtning på den oförmodade uppenbarelsen. Men gästen deremot, Blendas riddare, ropade genast: ”Ah, min lilla kusin!” och härvid tog han så vänskapsfullt och enkelt hennes hand, att herrn uppifrån blott yttrade: ”Nå, lycka till gladt möte”, innan han, tänkande på sitt bara hufvud, skyndade bort. Blenda stod häpen öfver såväl sitt eget oförsigtiga och opassande uppförande som öfver grefvens fattning att gifva denna färg åt hennes besynnerliga förtrolighet. Ack, den stackars flickan ville förgås af på en gång glädje, bestörtning och blygsel: hon visste ej hvart hon skulle se hän – åtminstone hade hon ej mod att fästa ögonen på grefven. Efter ett par minuters ganska vältalig tystnad hördes åter främlingens röst – denna gång likväl med ett vida mindre förtroligt uttryck än nyss: ”Förlåt, min fröken, att jag påbördade er en slägtskap, som ni troligen icke vill erkänna, men sannerligen jag visste något bättre parti att befria oss båda från all nyfikenhet!” ”Det är tvertom jag som som bör be om förlåtelse för det min påflugenhet tvingade er till en osanning!” svarade Blenda darrande.
Geijer att skyddsafgiften måtte alldeles försvinna, eiler åtminstone nedsättas lill hälften, eller till 12 sk. för man och 6 sk. för qvinna, i anledning hvaraf Herrar Wingej Gill - 4 Bevillnings-Utskottets Betänkande, N;0 11. berg, Lagergren, Gråå, Almgren, Ekholm, Hörnstein, Falhem och Mcechel algilvil yttranden, hvilka till en del alven alse lindring i algiften tor arbetande classen och för borgerliga rörelsen efter 2 Art., samt inom Hederv. Bonde Ståndet, af Jonas Johansson från Jönköpings Län, med hvilken sig förenat Anders Nilsson från Östergöthland, A. J. Sandstedt från jönköpings Län, Olaus Ericsson från Bohus Län, alt skyddsafgiflen måtte afskaffas och stadgandet derom utur Bevillnings-Stadgan utgå; af Petter Persson från Jönköpings Län, om upphäfvande af nämnde afgift; af Ephraim Larsson från Elfsborgs Län, att samma afgift antingen måtte få försvinna, eller åtminstone för qvinnan alldeles bortgå och för mannen minskas till hälften af det belopp, hvarmed den nu erlägges, uti hvilket ämne flera af Ståndets Ledamöter sig yttrat; af Nils Persson från Kronobergs Län, att skyddsafgiften eller den andel deraf, som kan undvaras ibland Statsbidragen, må användas till arbetsinrättningar; af Matts Persson från Stockholms Län, om nedsättning af skyddsafgiften till 16 sk. thiman och 8 sk. för qvinna, och att hälften deraf må användas till folkundervisningen, samt af Lars Larsson från Gefleborgs Län, att 1 § måtte så förändras, att föräldrar eller andra personer, som förestått och bruka t fast egendom och kommit till 60 års ålder, må från utskylder varda befriade, ehuru afhandlingar för dem bestämma undanlagsbcting.
Hvad till förekommande af oloflig bränvinsförsäljning är förordnadt, må icke lämpas på den, sorn, under påstående tåg, med vederbörande Befälhafvares eller Kronobetjeningens vetskap och tillåtelse, ulgifver i minut bränvin åt dem af manskapet, hvilka blifvit hos honom inqvarterade. 55 §. Ej må köpare till vittne åberopas, eller för ojäfvig antagas i fråga om försäljning af det bränvin, han sjelf sig tillhandlat, hvaremot köpare, derest han i öfrigt finnes ojäfvig, må vittna derom, att bränvin blifvit till andra personer vid samma tillfälle forsåldt. 50 §. - Till förekommande af utländskt bränvins insmygande, bör å bränvin, då det sändes ifrån stad med fartyg, sorn passerat saltsjö, tagas för passning, hvilken icke skall kunna af Tullkammaren utfärdas innan försändaren aflemnat tillverkarens, under edlig förpligtelse utgifne tiilverkningsbevis; äfvensom, när bränvin föres ifrån skärgård sjöledes, slikt tillverkningsbevis bör varan åtfölja. Äfven bör, då bränvin föres landsväg till större partie än sextio kannor, det samma åtföljas af ett lika beskaffadt li-llyerkningsbevis. Uraktlåter någon hvad sålunda föreskrifvet är, hvarunder dock skeppsbesättningens förråd, räknadt till 4 kannor på man, ej inbegripes, vare det uLan bevis förda bränvinet förbrutet, derest egaren ej gitter med tillverkningsbevis eller annorledes tillförlitligen styrka, att detsamma är af inhemsk tillverkning. Finnes detsamma vara å utländsk ort tillverkadt, straffes förbrytaren såsom för oloflig införsel. 5? §. Allt hvad i denna Författning finnes stadgadt om ulminutering af bränvin, gälle äfven för andra spirituösa drycker, som i mindre qvantitet än en fjerdedels kanna försäljas. Ber.-, Lagsamt Allm. Besa.- och Oecon.-. Utsl:s Utlåtande JS:o 8. 3i Sjette Artikeln. Föreskrijter i afseende pä Författningens verkställighet. 58 §.
Hwad äter angär de under förra Regeringssättet introducerade Ätter och deras ogifta Döttrars förmän af den Jntroductions afgift till Stifts, Catzan som hwarje Stamfader erlagt, är förhällandet Mant, att den ingalunda mcdförer nägon rätt till intagande ä StiftetS Pensions - Stat, dcräst icke serskilt Famillc-gäfwa för Ätten, och en genom Författningarrie stadgad serskilt inskrifnings-summa för hwarje Ade, chilig Jungfru, till berörde Catza betalas. Hwartill Rid, darehus-Utffottet äfwenlcdes tror sig böra ännu tvida rr Z73 Den rz September. re och exempelvis anföra och omnämna, huruledes Embets - och Tjenstemän af Civil-Statcn, hwilka med Adelskap blifwa hugnade, döra wid Introduktions erhällande erlägga till Wadstena Krigsmanhus-Cassa, i män af Adelig, Frjhcrrrlig eller Grcfwclig wärdighct, en wiss genom Författningarne determinerad afgift, utan att dermed ätsöljer nägon rättighet till ätnjutande af de fdrmäner, som berörde Cassa eller nägon af de för Militairc-Staten i öfrigt stadgade Pensions-Inrältningar innefatta. Det är sälcdcs af desse anförde omständigheter, som Riddarehus-Utskottet ansett sig äga skäl att tilstyrka det Herr ^siversten och Riddaren ^acksu wid erhällande af Introduktion ä Riddarhuset bör o, willkorligcn och likmätigt ostvan äberopade Kongl. Kungörelse, betala ben derigenom till Wadstena Adeliga Jungfru Stifts-Cassan päbudna afgift hwilket dock Högloft. Ridderskapets och Adelns uplpstare omprdfning och afgörande underställts. Stockholm den 9 September 18O9. Pä RiddarehuS-Utskottcts wägnar: Larl Wranke!, ^s. ^stlerkrsle. kecblin.
Plötsligt vände sig Rudolph om och sade allvarsamt: ”Du vill då följa mig Verner? du vill då för min skull lemna fädernesland, vänner, älskarinna och allt, och kanske för lång tid; ty ännu återstå kanske många stunder af plåga för mig, innan det sega lifvet är utnött?” ”Ja jag vill!” sade Verner, en ung läkare; hemma från Rudolphs och Leonhards gemensamma födelsestad och litet slägt med den förre, samt nu för det närvarande stadsläkare i ..., ”för dig och min vetenskap lemnar jag gerna på en tid mitt kära Finland och allt hvad jag eger dyrbart här.” ”Men om du ej återfann det, så som du lemnade det?” frågade Rudolph och ett bittert minne förvred hans drag; ”om deras hjertan, som nu älska dig, vore slutna vid din återkomst och kallnade för dig?” ”Gud bevare!” utropade den unge mannen leende, men dock ofrivilligt bleknande vid denna hårda spådom. Rudolph varseblef denna blekhet. ”Gå! ännu är det tid,” sade han, ”gå och bevaka din sällhet att ej arffienden röfvar den ifrån dig!” ”Det finnes en bättre hand än min att skydda den,” sade Verner med fast tillförsigt, ”och vill ej den beskydda så vore alla mina bemödanden fåfänga.” ”Men hvarföre skulle du följa mig? Ännu aldrig har jag egt någon, som varit mig trofast tillgiven; skall min dödsbädd i detta fall bli lyckligare än min vagga?” ”Tala ej om död och dödsbädd! Du reser ju nu ut för att söka ny helsa i ett mildare klimat och säkert återvänder du helt frisk derifrån efter ett par månader, eller ett år.” ”Frisk ja, och frisk för evigt. Aldrig återser jag mera mitt fosterlands klippiga kuster, men nog irrar väl min ande hit igen, ty den lemnar ju allt, som den älskat, här. Jag vill icke bedraga dig; det är döden som långsamt gnager på mitt hjerta; det är för att söka mig en varmare graf, än under nordens frusna drifvor, jag nu reser. Men dödskampen kan bli lång och grym och plågorna göra mig mera despotisk än jag eljest är.
Men qm mer än i del af hela Sedelstocken skall för Eanquens räkning utlånas 1 Iliscontväg, så tyckes det, som privata Associationer eller Bolag icke skulle kunna vänta sig särdeles framgång, Men, torde man säga, vid detta tillfälle, likasom vid många andra, da fråga är om penningeväsendets i ordningställande, att tiden |r icke ännu inne och att näringarna måste ccxxir Stotsoch Bancoiftskotte.ns Utldtnndeti. understödjas. Om man utaf Discont-LaneBeqvisitionerne vill bedöma näringarnes tillstånd, så skulle det tyckas, som hade de uppnått sin största höjd, nar, utom hvad näringsidkaren utaf egna medel tillskjuter, skall till deras bedrifvande erfordras icke mindre summa, än 8 Millioner, oberäknade de särskilde Lånefonderne för Bergs-Bruksrörelsen, Fabriker och Manufacturer. För enskild dei tror jag, att Discontlån sökas och begäras, icke så mycket till nyttiga Närings-företag, som fast mera för att dermed omsätta skulder, och hvilkas belopp lärer vara högst ansenligt, då de intecknade ensamne uppgå till emellan 50 ä 60 Millioner, Vid en så beskaffad Lane - Inrättning som Banco-Disconten, hvilken är stiftad endast med beräkning på vinst, kunna icke finnas några privilegierade Låntagare, så att rättigheten till Lån icke kan vara underkastad särskild pröfning; och icke heller behof vet hvartill Lånet skulle användas. När , enligt Höglofi. Utskottens tillstyrkande, Creditiven for Jern-Contoiret samt Manufactur-Disconten komma att bibehållas, så äro härigenom Lånbiträden anviste BergsBruket samt Fabriker och Manufacturer; och då återstår endast Jordbruket, sorn skulle kunna komma att sakna sin enskilda Lånefond, när Odlings-Lånen, efter Högloil. Utskottens förslag, komma att indragas.
Sparre om såväl sjelfva systemet, som dess tillämpning i ilen nya kriminallagen, och som jag hitintills haft tillfredsställelsen all finna Grefven i de flesta fall uti minoriteten, så synes det mig föga värdt, att Grefven åberopar till stöd för sina satser det förutnämda af Utsk. provisoriskt fattade beslutet. Ty vid behandlingen af en så vidt omfattande fråga som hela den nya kriminallagen, ligger det i sjelfva sakens natur, att LagUtsk. icke kan fatta några definitiva beslut förnän man genomgått hela lagen och kommer i tillfälle att sammanjemka de särskildta preliminära besluten till ett sammanhängande helt. Gr. Sparre har vidare velat göra den åsigten gällande, att den fråga vi i dag afhandla skall äga ett så oskiljaktigt sammanhang med den nya lagen, att beviljandet af de 600,000 r:dr egentligen berodde derpå, huruvida den nya strafflagen bör antagas eller icke, och till stöd för denna åsigt har Hr Grefven åberopat R. Sits und. skrifvelse af år 1841, deruti R. St. såsom vilkor för uppförandet af de nya fängelserna bestämt, att de skulle så inrättas, att fångar der kunde undergå ådömdt Straff, beräknadt till en tid af högst 2 år. Detta, säger den värde talaren, utvisar tydligen, att R. St. redan år 1841 afsågo den nya kriminallagens antagande, och fortgår man pä samma bana, så har man ytterligare tagit på hand för antagandet af den nya brottmålslagen. Jag ber alt få fästa uppmäksamheten derpå, att då R. St. år 1841 fattade omförmälda beslut i afseende på länshäktena, fanns i det då upprättade strafflagsförslaget icke någon straffgrad, som slutade med en strafftid af 2 år. Det kunde således icke vara med afseende på den nya strafflagen, som R. St. då omnämnde de 2 åren.