Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Kronprinsen skulle komma dit med sin son, den lille prins Oscar, som skulle » bli sjöman » och här gå ombord på den fregatt, där han skulle lära yrket. Hvarför detta skulle ske just här, hade Tinnie nog hört, men hon fattade det ej riktigt. Det var något om, att det stora skeppet icke kunde löpa in till Stockholm, eller något dylikt. Huru som helst låg nu den ståtliga tremastaren där ute på redden, och några smärre segelfartyg hade ankrat i närheten. Kronprinsen \ äntades komma landsvägen från Stockholm, och så MÅDGA, som kunde förskaffa sig tillfälle därtill, ämnade försöka få se honom och hans son. De kungliga personerna skulle taga in hos » kammarherrns », där intaga några förfriskningar och därifrån begifva sig till fregatten och spisa frukostmiddag. Kronprinsen skulle redan samma dag återvända samma väg han kommit. Det passade sig nu så väl, att » kammarherrn » hade sina förnäma, utländska magar och döttrar på besök, så att han ssplendidemenU kunde mottaga hans kunglig höghet. Ortens honoratiores — pastorn, i kappa och krage, * UNGA DAMER EMELLAN PLÄGAR DEN I GRÖTEN NEDLAGDA MANDELN HAFVA EN ANNAN BETYDELSE. DEN, SOM » FÅR BÖNAN », SKALL NÄMLIGEN HAFVA GOD FÖRHOPPNING OM ATT FÖRST BLIFVA GIFT. Sältarens anm. den gamle finske majoren, befälhafvare på Skansen och » kommendant » i uniform och trekantig hatt med plymager, postmästaren, lotslöjtnanten och tullinspektorn, alla i full gala, hade också infunnit sig för att uppvakta kronprinsen. Den öfriga befolkningen hade placerat sig, dels utmed vägarne, dels i lämpligt belägna fönster, för att få se en skymt af härligheten. Tinnie och hennes syster hade fått plats i ett fönster .hos » tant Charlotte », där landsvägen gick alldeles intill väggen och man följaktligen hade god utsikt. Tinnie satt där i spändaste väntan.
St:r, som dervid anförde, Betänkanden, N:o 87. 4T7 forde, det de icke funnit sig af de allmänna grunderne för den, rörande afskedstagande cicile löntagares pensionerande sednast utfärdade Författning vara hindrade, att, vid serskild te förhållanden och der ett billigt afseende på en sann förtjenst så fordrade, ifrån samma Författning medgifva undantag samt derföre i anseende till de för Ekelund förekomne serskildte omständigheter och dess med nit och skicklighet tiIIbragte långa tjenstetid, till K. M:ts Nådiga godtfinnande i underdrhet hemställte, att det undantag från tillämpningen af 1818 års Författning kunde för Ekelund äga rum, att han vid afskedstagandet måtte få tillgodonjuta hela dess å Stat innehafvande LandsKamererareLön, såsom Pension för dess öfriga lifstid, i anledning hvaraf K. M:t genom Nåd. Skrifvelse af d. ro Sept. 1823, förklarade, det K. M:t, lika med R. St:r, funne, att serskildta omständigheter kunna föranleda till undantag ifrån samma allmänna stadgande, samt uppå de för Ekelund sig företedde serskildte skäl, faun godt i Nåder bifalla, det han skulle äga afgå med Pension, svarande mot hela dess indeldte Lön; trodde K. StatsContoiret sig likväl böra tillika vitsorda, det KammarRiittsRådet Selling under sin mångåriga tjenstetid i egenskap af Lands-Kamererare, utmärkt sig för skicklighet, nit och drift i sine skyldigheters fullgörande jemte det han för öfrigt genom utgifvandet af ofvannämnde Arbeta åstadkommit en gagnelig ledning i LänsKammarVerket, samt alltså syntes förtjent af Nådigt afseende på dess förevarande underd. An 27 - 418 Stats-Utskottets sökning, i synnerhet sorn lian ifrån början af dess tjenstetid och under största delen deraf, af då gällande Författningar haft anledning göra sig det hopp, att vid 7o års ålder äga rättighet till hela Lönens bibehållande såsom Pension vid afskedstagande!.
Bland frågor, som vid flera föregående riksdagar väckts, ulan att hafva lill åsyftad påföljd föranledt, men hvilka likväl äro af beskaffenhet att icke böra falla, är otvifvelaktig! den om revision och ändring af Landshöfdingc-inslruklioncn den 10 November 4 855, och detta hufvudsakligast i hvad beträffar den Landshöfding tillagda magt att i vissa lall, enligt 66 § af Författningen, skilja Landssekreterare och Landskamererare från embetels utöfning, om, vid åtals anställande emot dem, omständigheterne syntes sådant påkalla. Det olämpliga och obehöfliga i denna nya suspensionsmagl är anmärkt af Rikets Ständers Justitie-ombudsman i haus till 1856—1858 årens riksdag afgifna berättelse. Det är ock uppenbart till hvilka missbruk denna magt hos Landshöfding kan föranleda. Då paragrafens ordalydelse medgifver Landshöfding alt suspendera för förseelser och fel, som tilläfventyrs af domstol icke anses förtjena strängare ansvar än några Riksdalers böter, kanske ock af domstol pröfvas icke vara begångne eller icke böra medföra något ansvar, så kan det icke vara annat än äfventyrligt att lägga i Landshöfdingen hand denna suspensionsmagl, utan att åtminstone närmare bestämma några gränsor för densamma, helst, vid det förhållande all Landshöfdingarne sällan äro lagkunnige, det är att befara att de mycket skulle misstaga sig om rätt tillfälle, då behof af suspensionsmagtens utöfning kan vara förhanden. Motioner i Bonde-Ståendet 1862. 775 Denna obegränsade suspensionsmagt kommer ock ait på Länsstyrelsens framtid utöfva ett högst menligt inflytande. För dessa styrelsers behöriga verksamhet fordras skickliga Landssekreterare och Landskamererare, på hvilka ärendenas behandling väsendtligt beror. Men om hotelsen af Landshöfdings obegränsade suspensionsmagt får qvarstå, skall åtminstone skickligare jurister icke äfventyra att utsätta sig för denna hotelse utan Länsstyrelserna komma alt sakna juridisk erfarenhet, hvilken år alldeles oundgänglig för dessa embetens utöfning.
I de fall ändtligen, der förening af flera församlingar till en socken kommit till ständ för en ny kyrka för någon eller alla behöft uppföras, torde, der de förenade ej kunna eller vilja blott i en af de befintliga kyrkorna hafva gudstjenst, sälänge någondera af de förut skilda socknarne ännu hafva qvar egen kyrka, lämpligen böra stadgas, att gudstjensten i hvardera alternativt, förrättas. Då för uppgörande af en plan till omreglering aldra mest lämpliga och kompetenta utan tvifvel äro de nämnder, hvilka genom Kongl. Maj:ts nådiga Förordning af den 11 Juli 1862 äro tillsatta för ordnande af presterskapets inkomster, så mycket heldre, som uppdrag i nämnda syftning delvis redan är desamma i den Kongl. Förordningens § 3, mom. 6 gifvet, vågar jag, på grund af hvad härofvan blifvit anfördt, vördsamt föreslå, att. Rikets Ständer i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t, med anförande af ofvan framställda allmänna grunder vid en oinreglering, äfvensom af de närmare vilkoren och sättet vid dess verkställande, anhålla, det täcktes Kongl. Majit i så måtto utsträcka det ät de genom Förordningen af den 11 Juli 1862 tillsatta nämnder gifna uppdrag, att samma nämnder tillika anbefallas att, hvar inom sitt distrikt, uppgöra fullständig plan till en ändamålsenlig omreglering af socknarne, der sådan af 62 Motioner i Preste-Ståndel 1865.
”Men jag märker att han suger ut mig. Hans kor gå på min mark och äta mitt gräs. Ju fetare hans bli, dess magrare mina.” Gumman fruktar synbarligen att L. skall låta mig spela samma roll som Magdalena T. spelade för Björnsson. Ha, ha, ha! En omtänksam gumma!262 Det plågade mig med alla dessa granna osanningar om Pengar, som på Idun haglade öfver mig hela qvällen från dessa främmande menniskor, hvars namn jag icke ens kunde komma ihåg. Det var en sådan fadd belägenhet, att nödgas stå der och ta emot, och inte kunna slunga dem i ansigtet att jag icke trodde ett ord af hvad de sade, utan att jag nog visste att allt bara var komedi och nyfikenhet. Att jag var som ett nytt och underligt djur, hvilket alla ville skynda att beskåda, för att sedan kunna ha något att parlera om. Jag sade åt Nordensvan hur afskyvärdt jag finner det med sådana grannlåter. Han småskrattade åt min harm. ”Man vet ju hvad det är,” sade han, ”och att det icke fins någon mening uti det, och då tar man det naturligtvis inte för mer än det är.” ”Ja men just det, att de kunna stå och ljuga en så midt upp i synen, det förargar mig.” ”Men herre Gud, hvad skulle man få att säga annars! Det faller sig så naturligt.” ”För er, polerade hufvudstadsbor, ja; men icke för mig.” Ja – det tyckte han var så besynnerligt. För honom var det så naturligt att ljuga på det sättet. – Jag undanbad mig. Fru Edgren hade nämnt åt tante att jag skrifver så bra bref. Det samma säger tante. Edvard Bäckström sade det redan på sin tid. Meijer skref: ”ni är klippt och skuren till brefskrifverska.” Lundegård, Nordensvan, alla påstå att min brefstil är god. – Det måste ligga en sanning i det. – Geijerstam klagade härom dagen uppe hos Lundegård öfver att det icke fins den der förtroligheten mellan den skrifvande och allmänheten, hvilken i franska tidningar gör följetongen och kåseriet så tilldragande. Det enkla, glada, uppriktiga saknas, tyckte han.
Bruksförvaltaren skulle äga att ingifva anbud till leverans af Charlae-Sigillatee-papper för år 1843, efter ett pris af 4 R:dr 24 sk. för skrifningsoch 3 R:dr 24 sk., allt Banko, per ris, för biläggnings-chartor. Detta anbud blef af Kongl. Stats-Contoret antaget och contract angående leverering af meraberörde papper nied Kongl. Slats-Contoret afslutadt under den 23 Mars 1842. Efter det berörde contract blifvit fullgjordt, samt derutöfver, på begäran af Kongl. Stats-Contoret, tillverkats 240 ris papper till Charta Sigillata, funno Fullmäktige under den 26 Juni 1843, uppå derom af Kongl. StatsContoret gjord anhållan, godt tillåta, att papper till Charta Sigillata för innevarande års behof finge under de vilkor, som finnas bestämda uti det med Kongl. Stats-Contoret afslutade bär ofvan omförmäldte contract, vid Bruket tillverkas. I följd af Kongl. Maj:ts Nådiga skrifvelse af den 29 Maj nästlidet år, innehållande, bland annat, att Chartae-Sigillatae-papperet dädanefter skall förfärdigas vid Tumba Pappersbruk och förses med vattenmärken, efter den af Förvaltaren vid nämnde bruk samt Föreståndaren för Bankens Stereotyperingsoch Tryckeri-anstalt uppgifna nya method, hafva de i och för denna pappers-tillverkning nödige formar blifvit förfärdigade, liela det reqvirerade beloppet af papper till biläggnings-chartor samt en del skrif-chartor till Banken aflemnadt, samt en betydligare qvantitet af nästberörde chartae-papper formad t, och befinnes nu under vidare handläggning.
Af högstberörde från samtlige Riksstånden till Stats-utskottet remitterade proposition (N:o 55 i Asta samlingen af bihanget lill Riksståndens protokoller) inStemtas, att, sedan Kongl. Maj:t linder den 8 Februari 1847 i nåder förklarat, att Christianstad skulle upphöra att räknas bland rikets fästningar och stadens innevånare derefter i underdånighet anhållit, att de utanför den afinanda vestliga delen af staden befintliga fästningsverk, såsom hinderliga för en ändamålsenlig vcrställighet af Kongl.
I afseende härå har vidare förekommit, hurusom, i sammanhang med det vid sednaste riksmöte fattade beslut, angående hofveri-skvldighetens upphörande pä vissa vilkor och emot afgäld från de hofveri-skvldiga hemmanen, Rikets Ständer, beträffande de s. k. gatehusen under Löfvestads kungsgård, till E. K. M:t i underdånighet hemställde, att utredas måtte huruvida dessa gatehus vore af samma beskaffenhet med de till kungsgården arbets-skyldige hemman, på det i sådant fall omförmälda reglering af arbets-skyldigheten måtte äfven till de förra utsträckas; — och hade, sedan galehus-männen, i frågan hörde, velat för framtiden undandraga sig all arbels-skyldighet, Kammar-kollegium, genom utslag den 8 Oktober 1856, förklarat dem icke kunna från dagsverksoch brefbäriugs-skvldighet under Löfvestads kungsgård befrias, men ansett gatehusens skyldigheter böra, likasom hemmanens, utbytas; i hvilket afseende förslag till kontrakt, enligt af Kammar-kollegium angifna och af E. K. M:t i Nåder godkända grunder, nyligen blifvit upprättade och vederbörande tillställde. Då nu det synes med billigheten öfverensstämmande, all ofvanomförmälda skatteköpta torplägenheter, såvida de äro af enahanda beskaffenhet med nämnda gatehus och öfriga dagsverks-skvldiga hemman, äfven må komma i åtnjutande af de fördelar, som med ifrågavarande reglering af arbets-skyldighelen afses; men denna fråga ännu saknar behörig utredning, få Rikets Ständer hos E. K. M:t i underdånighet anhålla, det undersökning om förhållandet med omförmälda skatteköpta torplägenheter mätte blifva anställd och att enahanda åtgärder, som, rörande de s. k. gatehusen, egt rum, i den mån de härvid äro tillämpliga, må varda vidtagna äfven i afseende å förstnämnda lägenheter. Rikets Ständer framhärda etc. Slockholm den 4 November 1857. 438 Expeditions-Utskottets Förslag till anderd.
Och då härvid i betraktande tages alt riket i administrativt afseende är indeladt i 24 Län och 1 Öfver-ståthållareskap, men i ecklesiastikt afseende i endast 12 stift, synes det verkligen icke med skäl kunna ifrågasättas att detta sednare ringa antal skulle än ytterligare förminskas, hvarföre ock Utskottet finner sig icke kunna i anledning af Friherre Raabs ifrågavarande hemställan tillstyrka någon ändring i Biskops-stiftens nuvarande, i den nådiga Propositionen jemväl oförändradt bibehållna antal. Beträffande dernäst de belopp hvartill Biskopslönerna skäligen torde böra bestämmas, har Herr Departements-chefen anfört: att dä man toge i betraktande att Biskopen egde högsta vården om såväl kyrkans, som skolans angelägenher inom ett i allmänhet ganska vidsträckt område, att han således under sig hade ett stort antal kyrkans och statens tjenare, att han tili följd deraf hvarken kunde eller borde undvika en visserligen enkel men ganska omfattande gästfrihet, att han mindre än någon annan kunde tillsluta sitt hjerta och sin hand för den nöd, som under olika former af honom påkallade en välgörenhet, hvari han till och med af kyrkolagen ålades att med goda exempel föregå: att han måste med sin uppmärksamhet följa den theologiska litteraturen ej blott inom fäderneslandet utan ock i främmande länder, hvilket numera medförde en icke oväsendtlig utgift samt att han i och för sin tjenst och einbetspligt tvingades till ganska betydliga kostnader såsom för tesor vid visitationer, prestmöten, vistande vid riksdagar m. m., syntes 12,000 R:dr R:mt vara det medelbelopp, som under, vanliga förhållanden vore väl behöfligt, men oek någorlunda tillräckligt för bestridande af en Biskops oundgängliga utgifter under förutsättning att han derjemte vore försedd med fri bostad, hvaraf dock alltid åtskilliga kostnader blefve en följd. Rikets Ständer hade ansett hvarje Biskop böra tilldelas nett belopp, svarande emot den aflöning andre embetsmän af jemförlig värdighet åtnjuta.» I detta afseende torde en jemförelse med Landshöfdingarne vara den, vid hvilken ej blott värdigheten, men öfriga på frågan vida mer inverkande förhållanden voro mest likartade.
Mörner, att i g:n borde intagas den föreskrift, att vid konkursansökning borgenär skall vara skyldig förete de handlingar, hvarpå hans fordran sig grundade, samt att frågan derom måtte till Utsk:ts behandling hänvisas; och skulle H. Exc., med ani. af dessa yrkanden, först framställa propos. å bifall till g:n, med ofvan berörde förändring, samt sedermera göra de föreslagna tilläggen till föremål för särskildta beslut. Sedan propos. å bifall till g:n med ofvanomnämnde förändring härefter blifvit framställd och med ja besvarad, anmälte sig och yttrade Hr Dalman: Då jag betviflar att något tillägg till denna g kan ske utan återremiss, får jag derom anhålla. I anleda, häraf förklarade H. Exc. Hr Gr. o. Landtm., att enär Hr Dalman ej före öfverläggningens afslutande framställt yrkande om g:ns återremitterande, kunde propos. å hans nu gjorda begäran derom icke framställas; och blefvo härefter så väl Hr Dalmans som Gr. Mörners ofvauomförmälde yrkanden, uppå särskilda propos:r, af R. o. Ad. afslagne. § 10. Hr Dalman: Enligt denna g skulle man hafva rättighet att klaga, i fall konkursansökning af rätten uptagen är, men icke om ansökningen ej blifvit uptagen. Då jag icke kan inse, hvarföre man ej skall hafva rätt att klaga deröfver, att konkursansökning ej upptages, får jag anhålla att Gr. Sparre behagade uplysa huru Utsk:t fattat den saken. Julie. m. Gr. Sparre: Jag vill i detta fall blott lian visa till 144:de §:n, sorn lyder sålunda: »Då domaren eller någon rättens ledamot vidtagit någon åtgärd eller meddelat något beslut i fall der sådant enligt denna lag på honom ankommer, må klagan deröfver genom besvär hos Hofrätt anföras inom den tid, som för besvär öfver Underrättens i orten utslag är i lag stadgad.» Hr Dalman: På grund af hvad Gr.
Det är en sanning, att samhället är skyldigt att med afseende å utredningen och bevisningen af brott, som inom samhället föröfvas, iakttaga och meddela vissa föreskrifter, äfven om dessa stundom kunna vara besvärliga för samhällsmedlemmarne, men i ifrågav:de afseende måste dock vissa gränser uppställas, ty att, såsom vår tilltalad lör den aldra obetydligaste förseelse, ålägges att iakttaga personlig inställelse, är väl den uppenbaraste orimlighet och kan icke föranleda till annat än chikaner. Låt mig antaga, att jag under en resa till Norrland förargat en person, som gjort mig molest, och att denna, lör att hämnas, å mig uttager stämning i brottmålsväg, eller att min körssven skadat en grind, hvarför jag kan ådömas skadestånd, eller (något hvarför jag sjelf verkligen varit utsatt) att en åklagare vill utpressa en summa penningar af mig, under hot att, derest jag vägrar utbetala den, han skall draga mig inför domstol samt att han till följd af min vägran instämmer mig för ett brott; jag hemställer, huruvida det kan anses billigt, att jag, för att vid vederbörande domstolar afgifva svaromål ang:de förseelser af den obetydliga beskaffenhet, som de af mig omnämnda, skall begifva mig Irån mitt i en annan del af landet belägna hemvist. Visserligen återhåller fruktan för rekonventionstalan mina vedersakare från att angifva mig för något gröfre brott, men jag har emellertid nödgats att, såsom tilltalad för ett brott, iakttaga personlig inställelse vid domstolen och derigenom tillskyndats stora olägenheter. Det förhållande, som för det närv:de eger rum, eller att man för de obetydligaste förseelser kan tvingas att parera vid domstol, kan icke få fortfara och derföre har Utsk:t sökt afhjelpa de hufvudsakligaste fel, som i detta hänseende vidlåda den nuv:de lagstiftningen.
Sådana äktenskap äro splittrade invärtes, och de blifva det ofta äfven till det utvärtes. Procentantalet af verkligt rika menniskor är försvinnande litet i jemförelse med medelklassens, hvars intägter äro mer eller mindre knapt tillmätta; men just här blir lyxen det spöke, som antingen alldeles hindrar menniskor, som annars tycka godt om hvar andra, att förenas, eller som ock jagar dem från hvar andra igen. En man med fast lön vågar rakt icke fria till en flicka utan förmögenhet. Han fruktar för de otaliga räkningarna på alla de förnödenheter, hvaraf det täcka könet nu för tiden har behof, och hvilka allt för lätt ha husets ruin till följd. Många af de män, som ha haft mod att äkta en obemedlad flicka, ångra det sedermera, då hustrun ej förstår att sköta ett hushåll eller ej kan komma ut dermed med de gifna tillgångarne. Upplösas ock ej alltid dylika äktenskap, så är sammanhållningen dock bruten, och hjertat känner sig ensamt, om än de yttre formerna tyckas visa, att allt står på sin gamla punkt. Humaniteten är vidt och bredt vårt århundrades parole. Men samtidigt glömma vi, att mångfaldiga aktade familjer, duktiga husmödrar handla i hög grad inhumant och orättfärdigt, när de utbilda sina döttrar till modedockor — och ej till något annat, till tillbedjare af lyxgalenskapens onda ande, de der i sina hjertan ej ega en enda sund och varm känsla. I lifvets strid mister mannen ofta till det yttre den känsla, som är lifvets bästa egodel, men i denna strid lär han ock känna värdet af ett rent och ädelt hjerta, så snart han finner ett sådant. Det är derför mödrarnas pligt ej blott att utbilda barnens intellektuella färdigheter, utan än mer att bevara och omhägna den späda brodd, som har sin rot i hjertat. Ville mödrarna värna om sina söners och döttrars själslif så, som de sörja för deras heisa och välbefinnande, så skulle en senare generation tacka dem, ty många lidanden skulle derigenom besparas dem, och, hvad som vill säga det samma, skilsmessornas antal skulle förminskas till fromma för den högsta lycka här på jorden — ett sundt, harmoniskt familjelif. Mot svampförgiftning.
Andra kammarmusiksoarén gifves i afton fredag å vanligt ställe. Dramatiska teatern har nu på nytt upptagit Shakespeares » Trettondagsafton », i hvilket stycke, som bekant, fm Hoving har en af sina allra bästa uppgifter. Under veckans lopp generalrepeteras nästa nya program, bestående af José Echegarays fyraakts drama » Offrad » i öfversättning och bearbetning af Carl Bovallius. Henri Marteaus och Paul Viardots andra konsert hade lockat ett talrikt och synnerligen entusiastiskt auditorium. De båda celebra violinisterna presterade ock vid detta tillfälle det allra bästa af sin konst, och programmet stod som helhet öfver den första konsertens. Bland hr Marteaus solonummer må särskildt framhållas det undersköna andantet ur Wormsers » Suite tsigane » samt Griegs » Till våren »; bland hr Viardots gavotten af Tartini och Wieniawskis masurka. Tillsammans utförde konstnärerna med fulländadt samspel Spohrs duo a-moll och en humoristisk Serenade espagnole af Leonard. På söndagen togo de för denna gång afsked af Stockholmspubliken med en matiné, hvars program hufvudsakligen var sammansatt af de bägge föregående konserternas. Äfven nu var bifallet det lifligaste och tycktes tydligen innebära ett hjärtligt menadt » auf Wiedersehen ». Vid kaffet. Amatör-fotografier af Hugo Falk. Första bjudningen. Situation i en akt. » Doute de la lumiére, Doute du soleil et du jour, Doute des cieux et de la terre, Mais ne doute jamais de mon amour! » De hade varit gifta — hvad skall jag säga? — sex veckor. Deras äktenskap var naturligtvis ett jordiskt paradis, och de själfva voro idealet för tvänne äkta makar, som lofvat älska hvarandra i nöd och lust.
Vänstra sidan har lika mycket behof af och lika stor rätt till utveckling som den högra, och detta behof och denna rätt kan man aldrig tillgodose, så länge den vänstra handen skall vara styfbarn. Vill man göra sina barn en tjänst, bör man helst tillhålla dem att äfven begagna den vänstra handen, eller i alla fall tillåta dem bruka den, när de själfva därtill hafva lust. Det finns exempel på att personer, som skadat högra handen, sedermera lärt sig skrifva, rita, sy o. s. v. med den vänstra; men med hvilken oerhörd möda, som kunde varit dem besparad, o m de från barndomen hade fått lära att använda båda de förträffliga tjänare, naturen gifvit oss i våra händer. Damernas Idun. Vid » Nya Iduns » första höstsamkväm i Stockholm för detta år förliden lördag uppläste fru Ragnhild Bäckström, född Juel, Björnstjerne Björnssons nya universitetskantat » Lyset ». Musik för fiol och piano af Ries, Brahms och Dannström utfördes af fröken Augusta Lönnblad från Finland och fröken Sigrid Carlheirn-Gyllensköld samt sånger af Grieg, Godard, Massenet och Agathe Backer-Gröndahl af fröken Esther Sidner. Fru Susanne Gagnebin uppläste en af henne själf författad skiss Les trois couronnes och fröken Sigrid Leijonhufvud en vacker dikt till Viktor Rydbergs minne. Utstäldt var för aftonen ett porträtt af sällskapets nyligen hädangångna medlem friherrinnan Sophie Adlersparre (Esseide), dekoreradt med en praktfull väfnad från Handarbetets vänner, krusflor och lager. Den sedvanliga expositionen af konstföremål utgjordes af studier af fru Anna Munthe-Norstedt, oljemålningar af fru Fanny Bråte och akvarellporträtt af fröken Vendela A:son Falck samt en tapet, s. k. gobelinväfnad, kartong af fröken S. Giöbel. * undantag af hr Johansson som Frederic ocb frö- ken Sparrman som Rose. Den senares stämma, som eljes är så genomträngande, hörde man i denna roll ej mycket af. Hufvudrollens innehafvare skördade det lifiigaste bifall från den talrika publikens sida.