Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
— Jaså, ja, du får göra som du vill. Men fläta bara ordentligt, så att håret icke flyger omkring öronen på dig, när du dansar. — Ja, Elly såg alltid ut som en vilde, när hon kom från barnbalarne, inföll Beate, som stod och höll det hvita sidenbandet, som skulle knytas om flätan. — Ah, det här skall väl hålla en afton. Och Elly slog den tjocka flätan mot handen, som om det varit en pisksnärt. Modren började skratta. När hon såg denna inkonventionella kamning, kom hon att tänka på, hur, när hon skulle på sin första bal, hennes hår flera dagar förut legat i papillotter. Hon såg hårfrisörskan, gamla mamsell Sillén, beväpnad med den tjocka lockpinnen, som mer liknade en försvarlig battong än en artikel hörande till fruntimmerstoaletten, och hon hörde mamsell Sillén säga: åh herre Gud, ett sådant hår fröken Eleonore har, det blir öfver fjorton lockar och sådana lockar sedan, så tjocka och långa. Och så alla debatterna mellan mamma och faster, om hvar kameliorna skulle sitta, antingen högt uppe eller instuckna i lockarne, bakom örat. Och där satt nu Elly och slog med sin tjocka fläta för att se, om den »höll». Så började den högre afdelningen af toaletten, den svåraste; ty enligt Beates försäkran var Elly omöjlig att handskas med, isynnerhet när hon var så vild som i afton. Elly uttryckte emellertid endast en önskan vis à vis klädseln och det var, att ingenting fick sitta åt, — »ja, med Beates tillåtelse ville hon hällre se ut som en rotunda än som en geting, mycket hällre, det var väl ingenting att stå efter att se ut som en geting»! Och nu var klädningen ändtligen på. Elly tyckte, att den var väl lång fram och ville ha den upptråcklad några tum, men det satte mamma sig på det bestämdaste emot. Elly kunde omöjligt med bästa vilja snubbla på den klädningen, hela foten syntes ju, fröken Berggren hade haft rätt, det skulle ju inte vara någon balettdräkt. Och så var Elly orolig öfver att klädningslifvet var för urringadt och gaf sig ingen ro förr än ännu en spets syddes på.
Det är så godt jag begagnar det tillfälle som nu erbjuder sig, för att säga det alla mina teckningar stödja sig nästan uteslutande på personligt umgängeslif och olika tillfällen till uppfattning af karakteren. De litteraturhistoriska uppgifterna komma ganska litet i fråga, all den stund jag skulle få svårt för mina ögon att studera dem, och icke mer vid min sida har den vän, hvilken utgjorde inbegreppet af en hel hop biografiska lexikon, som stod många fler än mig till buds att utan besvär hemta kunskap ur. Man kan säga att dylika notiser icke fattades i första teckningen, men det var af goda skäl. Jag hade tänkt på dessa skildringar under många år, och min man hade sjelf renskrifvit det mesta af den öfver Dahlgren. Men nu går jag väl ut och fortsätter på fri hand! Alla dessa minnen och personligheter skola befolka min djupa enslighet. De ha så ofta i min inbillning frågat mig när vi åter tillsammans skulle se oss om i verlden, och erinrat mig att jag, som blifvit qvarlemnad efter dem, icke torde ha så lång tid för att fullborda mitt löfte. Må jag då försöka att skrifva – men aldrig glömma, att de nu döda, då kände lifvet i hvarje åder. Hvem har väl en gång mött en full blick från Carl Jonas Ludvig Almqvists märkvärdiga ögon utan att erfara det dessa tolkar af en till och med för sig sjelf outforsklig själ verkat magnetiskt, om än aldrig så stor motspänstighet stält sig i vägen för deras kraft? Hvem har derjemte kunnat se hans uppåt sträfvande krusiga hår utan att märka liksom en flygande snilleblixt från hvarje särskild strå? Och hvem såg hans mun dragen till ett leende, der enfaldens engel och skepticismens demon tycktes sväfva om hvarandra, utan att begripa det mannen, som egde dessa ögon, detta hår, denna mun, ovilkorligen stod utom ordningen för vanliga menniskor och i följd deraf måste, då man bedömde honom, ställas nästan utom det egentliga sammanhanget med de vanliga moraliska och sociala lagarna ... Det var en lördagsmorgon under sommaren 1842, då den som vågar utkasta dessa rader hade af den store skriftställaren blifvit inbjuden till en färd åt hans hem på landet, omkring, som jag vill minnas, ett par mil från Stockholm.
lag öfvergår nu till den speciellare delen af frågan; hvarvid jag anhåller att få fästa uppmärksamheten uppå, att jag uti motionen börjar med att åberopa: att genom K. M:ts Nåd. Kungörelse af den 12 Maj innev:de år, visserligen är bestämdt hvilka examina kunna berättiga till inträde uti »K. M:ts och Rikets tjenst i allmänhet;» men någonting egentligt förklarande, i afseende på befordringslagarna, finnes deruti icke föreskrifvet (17 § vidrörer detta belt lösligt); väl talar R. F. något härom, äfvensom 1756 års K. Förordning. Den sistnämnde är dock något antiqverad; såsom, efter den så ofta lill likt och olikt använda s. k. tidsandans begrepp, nära nog allt, hvilket undgått nutidens förändringsoch omstörtnings-lusta. Någon slags befordringslag borde val finnas såsom ett, så att säga, räddningseller nödhjelps-ankar uppå detta så stormiga haf; — en slags säkerhets-hamn förefinnas för den unge seglaren (tjenstemans-aspiranten), hvilken efter studentens glada dagar, med friskt mod utskjuter sin lilla, ehuru ofta sjelftrodda säkra, farkost på detta haf med alla sina bränningar och skär; ofta nog djupliggande samt farliga äfven för den pröfvade och väderbitne sjömannen. Något å propos dessa skär, torde mig benäget ursäktas att jag ifrån min studenttid härvid omnämner, helst sådant icke vore alldeles omöjligt att kunna förefalla äfven uti våra dagar: Under en inom Östgötha nation uppkommen tvist, och dervid jag tagit den förfördelades parti, blef jag, jemte flera liktänkande, uppkallad till nationens Inspektor, som försökte förmå oss att återtaga en af oss undertecknad skrift, — vid äfventyr att, i annat fall, våra namn skulle insändas till Kansleren, H. Den 20 December. 495 K. H. Kronprinsen, samt detta möjligen skulle menligt inverka på vår blifvande fortkomst på tjenstemannabanan.
Den 28 A u^usti. 79 Men jag Icmnar dessa allmänna betraktelser, för att öfvergå lill de allmänna valens lämplighet i vårt land. I delta land, med sina mångfaldigt splittrade intressen, sina mångfaldigt olikartade förhållanden, anser jag dessa val skadliga, innebärande orättvisa och förtryck. Man har lill stöd för deni framställt personlighetsprincipen. I samhällslära, i statsbildning ogillar jag denna absoluta princip. Slaten med sitt höga mål, menniskans utveckling, kan och får ej ledas af massans passioner och dagens fördomar; hon bör oell mäste till sitt stöd inkalla det lugna förstånd, som, Iryggande allas rätt, bevakande äfven minoritetens intressen, befrämjar hvarje samhällsfraclions ostörda utveckling. Vidare har raan för de allmänna valen åberopat den medborgerlighet, som, enligt försvararnes åsigt, derutur skulle uppstå, och som, lösslitande sig frän alla personliga intressen, skulle i en enda fosterländsk anda sammangjuta hela nationen. Drömmen är vacker, men i mina ögon endast en dröm. Lemnande åsido rimligheten af, att massan af en nation skulle inse den djupa sanning, att intet intresse i landet kan skadas, ulan alt dess lidande återverkar på det hela, vill jag nu endast betrakta möjligheten af att hilda en så högt upplyst, sä djupt fosterländsk församling. Man erinre sig här, att, såsom Professor Thomander i sin reservation emot förevar, hetänk. anmärkt, ingen är medborgare i allmänhet. Genom uppfostran, vanor och samhällsställning har hvar och en från barndomen insupit egna äsigter och fördomar, hvilka mannaåldern vanligen mer och mer utvecklar och stärker. Hvar framstår den man, sorn mäklar, lösslitande sig från alla sina förflutna dagars förkärlek och äsigter, i sitt snille uppfatta hvarje samhällsintresses ställning och behof och fördomsfritt pröfva och jemka deras behofver och önskningar? Och dock har han dä först fullständigt löst det uppdrag, allmänna valen honom pålagt; ty sakföraren mäste äga sakkännedom och domaren oväld. Jag tror icke på möjligheten af ett sådant menskligt snille, en sådan mensklig dygd. Och då en enda sådan man svårligen kan framstå; huru vill man dä begära en hel församling af sådana?
HILMA (fråm höger 1). omöjligt att betvinga min längtan att erfara hur resan bekommit er alla. Jag var ju förbjuden att komma ned till tåget och taga emot. HILMA. Lindén, lilla Ivars guvernant. Men herrskapet äro visst bekanta förut? Men, det var sant! Kapten Björnklo, fröken VALBORG (ser från den ena till Ja, kapten Björnklo och jag äro gamla beHILMA. den andra). kanta. sin snälla sagoberätterska. Ödet var oss i san Verkligen? Men Ivar längtar så mycket efter ning gynsamt, som lät oss få en så älskvärd er sättning för den stackars fröken Hellgren. (Valhjertligt välkommen i vårt hem, ehuru det alls inte presenterar sig till sin fördel i qväll. Gertrud mår inte riktigt bra. Är Gertrud sjuk! BJÖRNKLO (ifrigt). VALBORG. HILMA. borg drar sig uppåt). Och nu, min kära Björnklo, Gertrud! (Nalkas småningom). Visst inte. Endast litet trötthet efter resan. Min man har fördjupat sig i sitt stora arbete om honom, och Olof har sin svåra hufvudvärk. Ja som du hör, äro vi en tråkig familj. BJÖRNKLO. idealerna, och då kan ingenting på jorden rubba Också ska' jag inte längre falla besvärlig. Jag får väl helsa din fästmö? HILMA. minuterna till dess jag får återse henne. Vi träffas i morgon. HILMA. Ja, naturligtvis. Helsa henne att jag räknar BJÖRNKLO. BJÖRNKLO (får se Valborg. Betydelsefullt:) Farväl, fröken Lindén! (Går i fonden). VALBORG. Är det han, som är förlofvad med Gertrud! Och om så vore? HILMA (något högdraget). derna öfver hufvudet och faller afsvimmad till golfvet). Ridån faller. (Valborg vacklar, uppger ett skri, slår samman hän ANDRA AKTEN. (Samma dekoration). Första scenen. PROFESSORN. HILMA. PROFESSORN (går fram och åter på golfvet). mig mot naturen stridande att fira en sådan fest med pukor och trumpeter. HILMA.
H:dr ö. , . i lön m. rn. 4,500:—( ((n*| arfvode 1,000:—j 3,300 5,500 1 l:sle Major (d:o d:o) • 4,000 — 4,000 — 1 2:dre Dito (d:o d:o) • 3,300 — 3,500 — 1 Kapiten, Kompani-Chef med 2,200 passevolans 2,400 7 Dito 7,200 — 7,200 — 1 Adjutant arfvode 100 — arfvode 100 — i Dito d:o 100 — d:o 100 — 1 Fanjunkare \ g | 800 ... \ °§« 800 — 7 Dito j. 500 — 7 Dito r " « 3,500 — f c B • • '[ o t* ...» 3,500 — 1 7 Dito ^lll Dito issi 400 2,800 — \ c 1 1 Dito d:o ; § SL t"s cn mmm 150 1,050 _ 1 « §3 j !-» “ 150 1,050 68 Sgr 69,200 — Sgr 67,600 — 68 Transport 69,200 — Transport 67,600 — Stats -Utskottet föreslär. 43 Slats-Utskoltels Utlåtande JW 72. Nuvarande Stat. Tunnor mål in ni Anta Summa. E"2 R:dr ö. Riksmynt (jemte tre tunnor spanmål) 49,120 31 Tillökning i Gaget. för 40 Korporaler, ii 30 R:dr om året hvardera . 1,200: — » 20 Spel, å 15 R:dr dito dito 300: — 1,500 Värfnings-Passevolans. för 800 man, å 5
Jag vill dock bernöLa åtskilliga satser, som uttalats angrde de stora vådor, som den Svenska Stats-Kyrkan skulle hafva alt vänta af Judarnas emancipation. Hvar och en som känner Judarna, vet också, ali det finnes ingen religionssekt, som så litet befattat sig med proselytmakeri som Judarna, oell man känner dessutom, alt i England, der de äro emanciperade, (och den Engelska SialsKyrkan är nog känd för att stå på sin rätt), man icke har hört några farhågor i den vägen hysas. Gr. Liljencrantz har äfven yttrat sig finna farhågor derutinnan, all Judarna hafva olika Sabbatsdag med de Christna. Man känner dock och vet, att de aldrig förneka någon af dem beroende person alt utöfva sin andakt på den dag, som är honom tillåten. Hvad Gr. Liljencrantz yttrat angide del intrång, som skulle göras i Svenska folkets rätt genom Jmfarnes utvidgade rättigheter, har han icke motiverat, och derföre har jag icke något att derom säga. Man har i allmänhet ti 11 v i t a t Judarna deras benägenhet för handel med penningar. Detta torde äfven finna sina förklaringsgrunder i forntida förhållanden. Under en lid, då penningetillgångarna voro ringa, dä penningar voro sällsynta, men slöseriet derjemte omättligt, och Judarna framför alla andra voro hushållsakliga, så voro de nästan de enda, som kunde göra några penningebesparingar. Den lidens sed var att skrinlägga penningarna, der händelsevis penningar funnos att skrinlägga. Judarna, som i industriell hänseende alltid varit framför sin lid, ville icke hafva några döda kapitaler, hvarföre de sökte att göra dem fruktbara, och sökte att skaffa sig ränta för penningarna. Denna ränta svarade icke mot den risque de äfventyrade, och den var stor på en tid, då Judarne mången gång voro utsatte för allmän plundring, och alltid under vanliga förhållanden hade alt befara att förlora sina ullånla kapitaler.
Utaf anslaget, 30,000 R:dr, för Ystads hamns upp muddring 7,500: — 7,500: — » 1854—1857 års anslag, 187,500 R:dr årligen, för vägars anläggning och förbättring samt strömrensningar, äfvensom mindre hamnoch bro-byggnader 64,225: - 55,750: - • /> anslaget, 50,000 R:dr, för brobyggnad öfver Ilel ge-å vid Christianstad 12,500: — 12,500: » det för åren 1854—1857 utan återbetalnings skyldighet beviljade statsbidrag, 30,000 R:dr, för myr-utdikningar och sjö-sänkningar m. fl. vatten aftappningsarbeten 9,734: — 5,309: — » 1855—1857 års anslag, 3,000 R:dr årligen, till utgifvande från trycket af äldre för Sveriges historia och offentliga förhållanden vigtiga handlingar 942: 86. 342: 86. Utaf anslaget, 225,000 R:dr, till utvidgning och förbättrande af Wadstena, Göteborgs och Hernösands hospitaler 75,000: — Anslaget till inköp af nya eller ytterligare inventarier åt institutet för döfstumma och blinda 7,500:
På detta sätt blir del en helt olika person, som är controllant, emot den som uppbär medlen, och derjemte är controllen härigenom gifven. Della förslag har äfven den pecuniära lorljenslen, sorn en värd talare redan omnämnl, nemi. besparing af de provisioner etc., som eljest mäste onödigtvis utbetalas. Jag får på grund häraf för min del vördsamt anhålla om återremiss af denna del af Ulskis betänk., på del att Utsk. mätte taga Frih. Oxenstjernas reservation i närmare öfvervägande. lii' Akerman, Fredr.: Med kännedom af de tilldragel ser, som ägt rum, har man funnit sig föranlåten söka påhitta sätt att förekomma förfalskning och försnillning af charlor, på del att icke Ii. M. och Kronan måtte gå i mistning af den inkomst, som af charla si" i Ilata blifvit påräknad. Detta har föranledt Disk. att framställa ett förslag, likasom del föranled! flere af Ulskis ledamöter all söka vinna ändamålet pä en annan väg, än Utskis pluralitet velat begagna. Bland dessa reservanter linner jag för mindel, ali Frih. Oxenstjerna har ganska riktigt visat de olägenheter, som skulle medfölja antagandet af Ulsk:s förslag, lian har dervid bland annat lastat sig vid svårigheten af de ökade göromålen för underdomstolarna och svårigheten ali få in de förteckningar, som sedermera borde till hofrällerna insändas öfver de expeditioner, sorn böra beläggas méd charla sig i Ilata, och hvilka förteckningar sedermera skulle tjena till conlroll. För den, som lika med mig har deltagit i hofrätlens arbeten, är del icke obekant huru svårt del är att i rällan tid fä in domböcker och proloeollcr, (särdeles de förstnämnda) ifrån underdomstolarne. Man kan äfven finna, alt oakladt hofrätten har i sin makt alt förelägga vilen, sä är det icke sä lätt att kunna verkställa dem, då alltid någon ursäkt kan förebäras för dröjsmålet, hvilken låter billig.
Matilda hade hela dagen gått i en död, vanställande tomhet, nu på kvällen måste hon vara ensam ... hon längtade efter att gå, gå, gå Armodet därute nästan förhöjdes af alla otaliga, aflägsna gluggar af ljus — högt i luften och lågt vid marken, här i ett ensamt hörn, där i breda rader ... Hur de strålade — som stjärnor af hvitt silfver eller som solar af smält guld eller som orangebruna dunkla ögon, beslöjade af tårar. Plötsligt föreföll allt så likt den söndagskväll, då hon ung och väntande första gången steg af tåget i Morton. Hade hon aldrig älskat Erik? En underlig fråga — den stirrade ut från alla dessa melankoliska strålknippen. Och lika ihärdigt fylldes hon af föreställningen om, hur allt kunde vara ... Men skuggorna föllo djupare öfver den färgsvaga fattiga rymden, från mjukt sväfvande blått blef det tungt som järn, allt förtonade i jordgrått, luft och mark blef som modden. En räddsla börjar krypa öfver henne. En stor ensamhet, en stor isande lifvets skräck — det är som om hon hvarken ägt ett förflutet eller ett tillkommande, vägen har hon tappat bort och en enda jättefråga lyser någonstädes med blodrödt, envist sken: — Hvar är du hemma? Hon går där som i en ångestfull, oredig dröm, det är, som trefvade hon efter en hand, en varm, tryggande värklig hand den ville hon trycka mot sin panna och ropa ut högt det enda äkta, hennes själ nu rymmer, barnets tanke: Åh, alltsammans blir ju snart åter bra, det är ju ingenting, alls ingenting, säg så, ingenting annat hjälper mig från att bli galen! Hon hade gått långt ut, där ängen ännu låg obebyggd och dunkel, och där ingenting fanns utom skuggad jord och mörknad himmel och öfvervuxna, förgätna brädgångar. Vid hvarje steg väntade man, att bron skulle sluta och det vilda, farliga gräset taga vid. Någon skymtade där borta, kom hastigt närmare — det var Linde. Han tog af hatten. — God afton, är ni här fru Hjelm, så långt ute? — Ja, går ni dessa vägar? stammade Matilda, alldeles borta af förvirring. — Det gör jag ofta, har för tillfället varit hos en sjuk.
Af sådan anledning och sedan Kongl. Majit nu mera af Bancooch Riksgälds-Contoirets Fullmägtige i Nåder utnämnt Lars Olsson till Taleman och Hyckert till vice Taleman, hvilken sednare personligen tillstädes upptedde ej allenast ett Utdrag af Protocollet, hållet hos Riksens Ständers Fullmägtige vid Riksgälds-Contoiret den 26 Julii, innefattandes: l:o En anmälan af Hyckert, att han, såsom vald Riksdagsman och af hemmavarande Committenter anmanad att, till bevakande af deras rätt, genast sig infinna vid Riksdagen, vore sinnad nästpåföljande dag till Örebro afresa, om ej annorledes ske kunde, med afsägelse från sin befattning i RiksgäldsContoirét; 2:o Ett anförande af Riksdagsmannen Håkan Persson, att vid så fatta omständigheter han väl icke kunde lägga något hinder emot Hyckerts afresa, men han, Håkan Persson, jemväl vald Riksdagsman, ansåge sin pligt vara att icke frångå sin befattning i egenskap af Fullmägtig i Riksgälds-Contoiret, utan qvarblifva i Stockholm och afvakta antingen Ståndets tilllåtelse af en resa till Riksdagen eller det tillfälle, som genom Riksdagsmannen Eric Ericssons snara återkomst för honom kunde dertill yppas; och 3:o Ett yttrande häröfver af öfrige Fullmägtige i Riksgälds-Contoiret, att då skälet till deras vid sammanträdet med Banco-Fullmägtige tagne Beslut, att utom de af Fullmägtige, hvilka för Riksdags-Fullmagternes granskning skulle sig vid Riksdagen infinna, de flere borde tills vidare i Stockholm Bilaga till Protocolls-Utdrag till Bondeståndet. 177 qvarstadna, synnerligen varit det, att då samtelige BondeStåndets Fullmägtige vid Riksgälds-Contoiret blifvit till Riksdagsmän valde, skulle, i fall de alle på en gång till Riksdagen afreste, Fullmägtige sättas ur stånd att enligt
en lukullisk supé med champagne — nu » Har ni jämt så här mycket folk, som blef det ingen » bit » och sejdel af minsann ser på utställningen? » sa jag åt en af — hem i månskenet öfver nya bron. uppasserskorna, som snodde förbi mig som » Den ena bronsgubben är ett fruntimen eldslåga. mer, » sa Ruffen, som med käppen i mun » Jämt, » fräste hon. (Hon log bara mot stod och stirrade på brons bronsfigurer. herrarna!) » Aldrig möjligt, » sa jag, » piedestalerna Nu gick vi till Godthem, som Uddman är nog hvad männen längst af allt tänker byggde och aldrig fick något godt af, men behålla åt sig själfva. » där var också hvarenda plats upptagen. » Det är det ändå, » sa doktorn. Därifrån gnodde vi till ölkällaren i Nordi» Ja minsann, » sa jag och knyckte fast ska museet, där Gustaf vid ett soligt bord pängsnéen. » H v e m kan hon vara! Kan det knackade och skrek en hel kvart, utan att vara hon som uppfann moderligheten? » vi fick något ändå, och så till sist till stora » Menar du Eva, hä, hä, » sa Ruffen. restauranten, där ändtligen en kypare för» Eva, nej något så gammalmodigt var barmade sig öfver oss. det visst inte, fast nog var det något som » Vet du hvad, Ruffen, » sa jag, när jag börjar på E! » andfådd sjönk ned på en stol, » nästa gång Ja, en förtjusande kväll blef det de bygger utställning i Stockholm, kan de förtjusande! Lang i Lund, att Hultmans Cacao var fullt lika med van Houtens Cacao. Hultmans Cacao kan således, varmt rekommenderas till hvarje husmoder 1897 I D U N När vi kom hem, satt Johan och doppade en bit hårdt bröd i ett glas mjölk, som den beskedliga jungfrun hade gifvit honom. Han hade inte » kommit sig för » att gå in på en restauration och äta ensam. Nog är det gement att folk ska ha rättighet att sticka sina synålar in i ens väl insomnade samvete på det viset. Kvällen var förtjusande ändå!
På sätt så väl uti Rikets Ständers år 1889 församlade Revisorers Berättelse, som uti Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 353, blifvit utredt och upplyst, har Stais-verkets s. k. Reserv-fond till föremål att hålla cassör och spanmåls-förråd, m. m., i det skick, att utbetalningar ej allenast af statsanslag, hvartill motsvarande inkomst ännu ej influtit, utan äfven af de vid en så vidsträckt rörelse för öfrigt oundviklige förskott och antieipationer, m. fl. utgifter, må kunna behörigen verkställas. Denna egenskap af röreise-capital ega deremot icke de uti Rikshufvud-böckerne intagna behållningar af Riksgälds-medel, alldenstund desamma, mot föreskriften uti 68 §. Regerings-Formen, icke kunna användas till förskott för andra fonders räkning, utan ensamt till sådane utbetalningar, som skola af Riksgälds-Contoiret bestridas. Med afdrag af dessa i orterne verkställde utbetalningar, bestående till större delen i uppbörds-kostnader eller andra afhränningar, inlevereras de öfverblefne behållne medlen lill Riksgälds-Contoiret, för hvars utgifter de äro såsom fond beräknade för det år, då de dit inflyta; och äro desamma således jemväl i detta fall olika Stats-Reglerings-fondens medel, hvilka beräknas såsom tillgång för utgifter redan det år, då medlen debiteras och hvarunder följaktligen Reserv-fondens verksamhet påkallas. Långt ifrån således att de uti Rikshufvud-böckerne upptagne Riksgäldsmedel kunna såsom någon serskildreserverad fond anses och behandlas, ärja de redan för bestämda ändamål beräknade, och deras upptagande i Riks-bokslutet blott en framställning af hvad med samm» medel passerar, medan de ännu befinna sig inom kedjan af det allmänna Uppbördsoch Redogörelse-verket, eller innan de ännu hunnit komma under Riksgälds-Contoirets enskilda förvaltning, och såmedelst egentligen blifva för de af Rikets Ständer på detta Verk anvisade utbetalningar disponible.