Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Stockholm den 7 December 1864. E. G. Björkman. Ödmjukt Memorial. I anledning af Rikets Ständers Revisorers, uti underdånig berättelse om verkställd granskning af statsverkets räkenskaper för år 1862, gjorda anmärkning, det Kongl. Svea Hofrätts expensmedelsredogörelse innefattade redovisning blott för de egentliga expensmedlen, men ej tillika för adjunktionsoch öfrige under revisionsåret till Hofrättens disposition anordnade statsmedel, derför redovisning borde lemnäs, öfver hvilken anmärkning Kongl. Hofrätten behagat infordra yttrande af dess Advokatfiskal, som haft och har sig anförtrodd verkställigheten af Kongl. Hofrättens i afseende å samma medel gifna föreskrifter, får jag vördsammast erinra, att dessa medel, hvilka, såsom lönefyllnadsmedel, de der vanligen qvartaliter utfallit, i allmänhet äfven blifvit qvartaliter till Kongl. Hofrättens vederbörande embetsoch tjenstemän samt vaktbetjente utdelade jemlikt Kongl. Hofrättens derom i hvarje serskildt fall gifna speciella anordningar, hitintills icke, mig veterligt, blifvit betraktade såsom på något sätt tillhörande expensmedlen, hvilka uteslutande afse embetsverkets behof af skrifmaterialier, inventarier och dylikt, — samt att, i följd häraf, hvarken under den tid expensmedlen förvaltas af Advokatfiskalen, ej eller sedermera, då, med anledning af den år 1858 utfärdade nya arbetsordning för Hofrätterna, denna förvaltning öfverflyttades å annan Kongl. Hofrättens tjensteman, under det Advokatfiskalen fortfarande hade bestyret med lönefyllnadsmedlen, dessa medel blifvit i sammanhang med expensmedlen redovisade eller annan redogörelse för dem ifrågakommit, än den, som måste anses innefattad uti Kongl. Hofrättens behandling af hit hörande lönefrågor och den utredning af för ändamålet befintliga tillgångar, som dervid hvarje gång egt rum. Vid sista statsrevisionen och, efter hvad jag med visshet drager mig till minnes, äfven vid den nästföregående, läto Herrar
Så länge bolagets actieutdelning icke öfversligcr 1 proc. af tillskjutet capital, tyckes den begäran icke vara obillig, alt få åtnjuta bevillniogsfrihet. dag får sålunda vördsamt föreslå, alt i blifvande bevilin.förord»., den §, som kommer att motsvara den 145 i närvar, bevillntsförordn., bland dem som åtnjuta frihet från bevillning efter 2:dra artikeln införes: ’’Götha caualbolag för den utdelning, som icke öfverstiger 1 proc. å actie-eapitalet”;. Remitterades lill Bevilln.Ctsk. 2. Då erläggandet af den s. k. cancelligeböhren och sportlerne vid Konungens cancelli upphörde, öfverllyllades en motsvarande afgift alt utgå jemte iza vanliga stämplade pappersafgiflen. Men då, ehuru denna afgift i mångå fall är högre än stämplade pappersafgiflen (å fullmakter och constitutorialer l. ex. 7^ proc., under del alt den sednare endast utgår med 5 proc. af lönerne) dess belopp likväl icke tagits i betraktande vid den andra afgiftens bestämmande, så hafva de obilligaste anomalier uppkommit, såsom t. ex. under del alt charteringen för förordnanden att vara stadsmäklare i Slockholm, en befattning, som gifver af en enda gren af dess rörelse ofta en inkomst af 10 h 11.000 r:dr b:co, endast utgör 20 r:dr b:co, sä erlägges vid charleringeu af en fattig tjenstemans fullmakt, som i lön äger 400 r:dr i ett för allt, 20 r:dr i stämpel-papper och 30 r:dr i cancelligebubrsafgift eller tillsammans 50 r:dr, utom sigillpenningar.
St. underdån. Skrifv. N:o 170. — __ Motion N:o 356, om förhöjning uti det Läkaren i Leksands distrikt anvisade löneanslag. Stats-Utsk. Utlåt. N:o 139. Motion N:o 402, om utsträckning af tiden för stämpling af det utaf Mekanikus Bäckström uppfunna patenterade betsman. Motion N:o 406, om skyldighet för Kronan att i uppbörd och annan liqvid emottaga enskilda bankers sedlar, så länge sedelutgifningsrätt med gifves dessa banker. Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Betänk. N:o 59. Motion N:o 407, om skottpenningars utgående af allmänna medel för fällande af vissa uppgifna rofdjur. Sammans. Statssamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Betänk. N:o 34, Utlåt. N:o 52 och Mern. N:o 56. Lag-Utsk. Mern. N:o 88. R. St. underdån. Skrifv. N:o 188. Motion N:o 450, om pension å Rikets allmänna indragningsstat åt Handt verkslärarne vid Institutet för döfstumma och blinda, J. Nordfeldt, J. P. Gustafsson och E. Grönstedt. Stats-Utsk. Utlåt. N:o 153. Motion N:o 496, om ändring af hvad i 32 § i Kongl, förordningen an gående vilkoren för försäljning af bränvin stadgas, angående förbud mot bränvins utdelning utan betalning i öppen salubod för handel med andra varor än bränvin. Sammans. Bevilln.-, Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Betänk. N:o 4. Motion N:o 497, om ändring i 3 kap. 22 § Fiskeristadgan af den 29 Juni 1852, i hvad samma § tillerkänner Konungens Befallningshafvande rätt att utfärda förbud mot fiskande. Sammans. Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
Då vi en stund därpå reste, uppmanade min föra andras talan. väninna herrskapet Hansson att ej glömma bort * henne och hennes man. Herr Hansson tackade, är den bästa gåfva till de » Öfvergreppen mot småfåglarne » v men trodde icke att det kunde blifva af. Barunga. Prenumerera på teln nen voro ju så små ännu och Ellen var visst lipå ett föredrag, som här om aftonen hölls närmaste postanstalt. tet barnslig däri att hon ej ville lämna dem, hon af e. o. kammarskrifvare A. Eoswall vid Svenska Helt år 3 kr. pjåkade kanske litet för mycket med dem. allmämna kvinnoföreningens till djurens skydd » Pjåkar! » upprepade hans hustru och hon rä- årsmöte å W6:s stora sal. o KAIBATEI IDUN I «4) 7 » Det finnes så godt o m fåglar, någon nytta skall man väl ha af dem, » hade en dam svarat v i d tillfrågan, hvarför h o n bar delar af dödade fåglar i sin hatt. Det var det enda skäl h o n kunde anföra. Men det finnes verkligen ej så godt o m fåglar, o c h naturens ordning är ej så ytlig, att de blott skulle finnas till för att roa oss. Småfåglarne äro verkligen några af våra nyttigasta djur. De äro våra dugligaste trädgårdsmästare, de jaga våra trädgårdars o c h vårt landtbruks farligaste fiender, de glupska larverna. M e n hvact nytta gör en fågel på en kvinnohatt? Den kvinna, som af missriktad behagsjuka » pryder » sin hufvudbonad med en fågelkropp eller delar af en sådan, eller den gosse, som plundrar ett fågelbo, besudlar sig m e d blod, s o m strömmar varmare och friskare än de flesta andra djurs, och skadar sitt lands modernäring. Till styrelseledamöter valdes fru J. Varenius, ordförande, fru M. A. Isberg, sekreterare och skattmästare, fruarna H. L i n d h é, A. Euuth, H. Signeul, E. Unge, fröken E. Sundin samt hrr C. J. Dalström, N. Gustafsson, L. Hökerberg, - A. Mötet leddes af ordföranden, fru J. Varenius.
Häremot får jag erinra, att jag uti mina beräkningar uptagit icke allenast Skellefteå stad, utan äfven Skellefteå socken, och dertill 2 andra socknar i Westerbotten, men att det oaktadt större delen af befolkningen inom skoldistriktet bodde närmare Luleå, än Piteå. Det är icke möjligt att komma till ett annat resultat, så vida man icke förfar liksom Biskopen och med honom St.Utsk., hvilka från det beräknade distriktet för Rikets nordligaste högre Elementarläroverk uteslutit hela den del af Norrbotten som ligger norr om Haparanda. Man har vid tal om Haparanda velat liksom antyda att det vöre frågan om att der anlägga ett högre läroverk, men att i verkligheten en sådan fråga hvarken blifvit eller knappast, någonsin torde blifva väckt, är nästan öfverflödigt att anmärka. Ut,sk:s första skäl är: att läroverket, om det förlädes till Piteå, skulle komma att ligga midt emellan Haparanda och Umeå. Hvarför denna omständighet blifvit af Utsk. åberopad är svårt att begripa, så framt 572 Den 21 November f. ui. man icke vill antaga att Utsk., under föreställning att skol-distriktet slutade vid Haparanda, bortglömt att det sträckte sig nästan lika långt norr som söder om Haparandas latitud. Piteås aflägsenhet från sistnämnde stad kan deremot åberopas emot Utsk., så vida den högre skolan förlagd till Piteå komma att ligga ytterst i distriktet, 23 å 24 mil från den ena af de begge lägre Elementar-skolorna, men deremot i Luleå erhölle ett långt fördelaktigare läge till distriktets och länets båda öfriga skolor. Att lärjungarnes antal är större i Piteå, är, på sätt jag visat, en naturlig följd deraf att f. n. klassernas antal är större i Piteå än i Luleå. Hvad städernas läge beträffar, så är det icke Piteå utan Luleå, som har det mest centrala läget, och detta både med afs-.de på folkmängden och landets sträckning. Utsk:s Betänk, innehåller vidare den bestämdt oriktiga upgiften att befolkningen i Luleå stadsoch landsförsamlingar samt i de norr och vester om Luleå belägna församlingar år 1855 icke skulle hafva utgjort mer än 23,320 personer.
Har någon, genom döfvande eller annat medel, uppsåtligen försatt qvinna i yrsel, sömn eller vanmakt, så att hon saknat bruket af fri vilja eller varit ur stånd att sig värja, och har han med henne i den belägenhet otukt öfvat; vare lag som i 12 § stadgas. 14 §. Har man, i uppsåt, som i 12 eller 13 § omtalas, våld, hot eller list, som der sägs, mot qvinna bruka', utan att uppsåtet fullbordadt blef; varde straffad efter de grunder, som i 3 Kap. stadgas. 15 §. Har någon öfvat otukt med qvinna, den der, honom veterligen, befanns i yrsel, sömn eller vanmakt, så att hon saknade bruket af fri vilja eller varur stånd att sig värja, och hade han ej i det tillstånd henne försatt; dömes till straffarbete från fyra till och med sex år. Fick qvinnan svår kroppsskada; vare straffet straffarbete från åtta till och med tio år. 16 §. Brott, som i 12, 13, 14 eller 15 § sagdt är, må ej åtalas af allmän åklagare, der ej qvinnan af brottet död ljutit, eller det af henne eller hennes målsman till sådant åtal angifvet varder. 17 g. Den, som tager och bortförer eller i sitt våld qvarhåller qvinna, mot hennes vilja, i uppsåt att henne till giftermål eller otukt förmå; dömes till straffarbete från två till och med fyra år. 18 §. Bortförer man omyndig qvinna, med hennes vilja, från fader eller moder eller dem, som i deras ställe äro, i sådant uppsåt, som i 17 § sägs; dö - 18 Kap. 37 mes, om qvinnan ej fyllt femton år, till fängelse ellar straffarbete på högst två är, och om hon fyllt femton år, till böter eller fängelse. 19 §. Brott, som i 17 § sägs, må ej åtalas af allmän åklagare, der ej qvinnan eller hennes målsman det till sådant åtal angifven ej heller må brott, som i 18 § sägs, åtalas af annan, än qvinnans målsman.
Men det är så som kyrkoläran misshandlat Jesus, dermed för oräkneliga ögon fördunklande den helgjutna herrliga bild, som nya testamentets författare lemnat oss af honom, och hvars enkla storhet, kyska skönhet icke förminskats af deras ovana vid pennan, deras bristfälliga språk. I stället för idealmenniskan, i hvars oförmörkade gudsbeläte vi skulle igenkänna oss sjelfva sådane vi voro af Gud tänkte, sådane vi borde vara och måste blifva; i hvars oskuld och syndfrihet vi skulle se vårt slägtes återupprättelse; i hvars sjelfuppoffrande segerrika kamp mot verldens onda vi skulle hemta föredömet och kraften till en lefnad, som modigt offrar sig åt Gud och sanningen och nästan; i stället för den verklige Jesus Kristus har kyrkoläran utur oförnuftets Hades frammanat en obegriplig vidunderlig gestalt, hvars utsagor blott äro halfva sanningar, blott få förstås om ena parten af hans väsen, men, förstådda om den andra parten, skulle blifva lika många osanningar; ett väsen, hvars ena del är utsatt för frestelser och ångest och som ropar till den med sig „oupplösligt och oskiljaktigt förenade“ andra delen: „Min Gud, min Gud, hvi hafver du öfvergifvit mig!.“ Menskligheten behöfde just icke lära, att Gud ej låter sig af frestelser och lidande öfvervinna; men hvad slägtet, som förlorat medvetandet af sitt ursprung och sin bestämmelse, behöfde, det var åsynen af menniskans sons herrlighet, det var tron, att historiens begynnelse är menniskan i Fadrens sköte, att dess slutpunkt är menniskan på Fadrens högra hand; hvad den enskilde, som förlorat tron på sanningen och fördenskull, vältrande i sjelfvisk förtviflan eller i sjelfviska njutningar, behöfde, det var föredömet af en menniska, som kunde dö för sanningen och i döden älska sina ovänner. Derför var det förutbestämdt, att Guds och menniskors medlare skulle blifva en menniska Jesus Kristus (1 Tim. 2, 5).
» Nå, som fröken vill då. » Långa Hanna höll på att aldrig trösta sig, när hon fick höra, att hennes älskade fröken skulle flytta, och att hon icke kunde få följa med. FJORTONDE KAPITLET. Kerstin behöfde naturligtvis icke flytta förrän efter uppsägningstidens slut, men med feberaktig brådska tog hon genast sina mått och steg för att komma bort. Det var som om marken brände henne under fötterna. Hon läste alla möjliga tidningar för att spana efter lediga platser. Hon ville taga hvad som helst, blott hon kunde komma undan. Lyckan stod henne emellertid bi. I sin nuvarande sinnesstämning fattade Kerstin det dock icke pä detta banala sätt. Nej, Herren hade i sin nåd hört hennes hjärtas innerligaste bön och velat af nåd bespara henne en frestelse och en — förödmjukelse. Endag, när hon satt sorgsen i sin kammare, fick hon besök af en medelålders herre med vänligt, förtroendeingifvande utseende. Det var häradshöfdingen i domsagan. Hans boställe låg tre mil från Åkelösa i Järdfälla socken. » Mitt namn är häradshöfding Valde, » började han, » och vid ett ärende hos prosten Thorell fick jag höra, att fröken Sangvin ämnar flytta från församlingen. Detta är anledningen, hvarför jag kommer hit. Jag behöfver en lärarinna för mina många småttingar. Skulle fröken vilja åtaga sig platsen? Eller kanske. » Nej, Kerstin var visst icke upptagen. » Nå, då kunna vi resonnera om saken. Det är just ingen lätt syssla. Barnen äro fem till anta let, och som min hustru är sjuklig, fordra de icke blott undervisning, utan äfven moderlig vård. » Kerstin kände sig glad. Hon visste, att både 191 häradshöfdingen och hans fru voro allvarligt sin nade och mycket snälla. Ack, att efter allt det hon fått genomgå komma i skötet af en sådan familj! Hon kände sig tacksam mot Gud. Uppgörelsen tog icke lång tid. Det var ju lysande villkor man erbjöd henne: allting fritt och sexhundra kronor i lön. Då häradshöfdingen aflägsnade sig, bjöd han henne välkommen, när hon ville. Hon skulle bara säga ifrån, skulle han hämta henne med skjuts. Kerstin var nära att säga » i morgon«, men sansade sig och utsatte tiden till åtta dagar därefter.
Beskrijriingar öjver Geometriska Chartor, voterar Ja; den, det ej vill voterar Nej; vinner Nej, antages Ridderskapets och Adelns beslut. Som denna omröstning utfallit med 6o Ja och 5g Nej, samt Ja följagtligen vunnit, så har Utskottets förslag blifvit godkåndt. Slockholm den 27 April 1841. Anis. till Exp. Utsk. den 28 April 1841, kl* -J3 e. m. Memorial, angående verkställd omröstning i anledning af RiksStåndens skiljagliga beslut, rörande Extra Stats-Rcgleringcn. Vid pröfning af Stats-Utskottets under N:o 4go afgifna Memorial, med förslag till sarnmanjernkning eller votering, i anledning af Riks-Ståndens skiljagtiga beslut, angående Extra Stats-Regleringen, hafva, enligt de från Riks-Stånden Utskottet tillhandakomne protocolls-utdrag, Ridderskapet och Adeln antagit inbjudningen i 5i punkten, angående det af Borgare - Förstärkta. Stats-V tskoltets Memorial, N',o 506. 11 och Bonde-Stånden vid anslaget till Landshöfdinge-Residencehus i Piteå fästade serskilda förbehåll, äfvensom Utskottets uti 24 och 35 punkterne gjorde inbjudningar till Presle-Ståndet att instämma uti Ridderskapets och Adelns samt Borgare-Ståndets beslut, rörande dispositionen af ansi -get till vågars omläggning och förbättring samt angående de vid beviljadt anslag till en arbets-inrättning i Eskilstuna stadgade vilkor, blifvit af förstnämnde Riks-Stånd antagne; i följd hvaraf de uti förrberörde 3:ne punkter upptagne voterings-propositioner förfallit. Utskottets yttranden uti i, 6, 8, 9, 12, t4, 20, 25, 26, 32 och 33:dje punkterne hafva, dels af ett, dels af flere Riks-Stånd blifvit återremitterade; med anledning hvaraf Utskottet skall med serskildt Utlåtande i dessa frågor till Rikets Ständer inkomma.
Då uti öfrige, till denna del af Riks-staten hörande utgifter, någon förändring icke blifvit beslutad, hafva Rikets Ständer alltså följande contanla anslag å Tionde Hufvud-Titeln uppfört, alt från och med 1841 års början och intill näst vidtagande Stats-reglering utgå, nemligen: Clerecie och Läroverken. Kyrkors underhåll ...» R:dr B:co 18:16. —• — Lappmarks EGclesiastik-Verk 6,200: —• — Universiteten 45,840:40. —• Folk-skolorna 2,662:40. —• Gymnastiska Central-Institutet 4,400: Summa R:dr B:co 116,395:11. 4; hvartill komma Indelningar och spanmål in natura^ i enlighet med Rikets Ständers senaste Riks-stat, men efter den beräkning, som den upprättande Riks-staten för år 1841 och följande åren intill nästa Riksdag kommer alt utvisa. Hvarförutan vid den här ofvan omförmälda serskilda pröfningen af frågan om folk-undervisningens befrämjande kommer att bestämmas, huruvida, och i hvad mon tillökade anslag för berörde ändamål må å denna HufvudTitel uppföras. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 23 December 1840. i\:o 172. Expeditions-Utskotlels Förslag till itncl. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 19 Dec. 1840. Preste-Slåndet den 39 Borgare-Slåndet den 21 Bonde-Ståndet den 23 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse3 angående reglering af anslagen å Riks-statens 5:te Hufvud-Titel. (Stats-Utsk. Uti. N:ris 54 och 213 samt Mern. N:ris 301 och och 370, äfvensom Först. Stats-Utsk. Mern. N:ris 339 och 372.) S. A. K. Efter att, med föranledande så \äl af E. I\.
Parturiunt moniés nascitur ridieulus mus. Jag anhåller, alt dessa anmärkningar må i sammanhang med motionen remitteras lill LagUtsk. Frih. Rehbinder Fredr. Wilh. Jag förbigår de personligheter, som Frih. Cederström tillåtit sig att emot mig rikta, och hvilka jag anser icke förtjena något svar. Jag skall derföre endast hålla mig till sak. Frih. Cederström säger, att stölder tilltagit, oaktadt kyrkoplikt för närvar, äger rum. Detta är visserligen förhållandet, men orsaken dertill är ingen annan än att spöstraffet till större delen upphäfdes under förra riksdagen, d. v. s. för första och andra resan stöld samt practice äfven för första resan inbrott. Jag bör icke här förbigå, att Frih. Cederström gifvit mitt gårdagsyttrande en oriktig tydning, dä han dristat sig uppgifva, det jag sagt, att man kan stjäla och ändock vara hederlig karl, derest kyrkoplikten komme att upphöra. Jag har blott yttrat, att en slik åsigt kunde komma att hos allmänheten, d. v. s. de obildade classerna, göra sig gällande ; och jag fortfar i detta påstående, för hvilket jag redan gifvit skäl. I öfrigt får jag nämna, att då jag yttrade mig öfver Frih. Cederströms motion, voro flere possessionater här närvar-.de, hvilka enskildt förklarade mig sitt bifall till min framställning; och en bland dem berättade, att en person, som för åverkan undergått vattenoch brödstraff, skulle hafva derom yttrat, alt han icke ansåge detta straff svårare än som hade man bjudit honom på thevalten. Många röster hördes begära propos. Frih. Cederström: Jag har endast begärt ordet för att, i anledn. af Frih. Rehbinders förklarande att jag mot honom tillåtit mig några personligheter, erinra, att jag endast gifvit honom ett välförtjent svar pä de tillmälen, hvarmed han uppträdt emot min person.
Emot antagandet af detta förslag, hvars goda syftemål Utskottet erkänner, förekommer, att de statens embetsoch tjenstemän, hvilka af vansinne eller annan svår sjukdom äro ur stånd satte att tjensten förrätta, i allmänhet icke kunna, af sådan orsak, från de med tjensten förenade löneförmåner skiljas, äfvensom att vansinnige icke en gång på egen begäran kunna förafskedas; och då afsked ur tjensten är vilkoret för åtnjutande af den dermed förenade pension, samt följaktligen, innan ett lagstadgande, i kraft hvaraf de, som en längre tid lidit af vansinne eller svår sjukdom, må kunna från sina innehafvande tjenster skiljas, varder antaget, den föreslagne pensioneringen icke kan ifrågakomma, anser Utskottet sig böra hemställa, att motionen ej må till någon åtgärd hos Hikets Ständer föranleda. U, Ank. till Exp. Etsk. den 21 April, U 10 f. fe, Utlåtande, i anledning af väckt motion om anslag af allmänna medel att till Länsstyrelserna aflemnas, för alt tillhandahållas de församlingar, som, för beredande af ar bets fältj ens t åt sina fattige, deraf kunde komma i behof. (U. A.) / Uti en hos Ridderskapet och Adeln väckt och till Utskottet remitterad Motion, har Herr Hammerberg, C. A., enär den nya fattigvårdsstadgan, som förbjöde allt bettlande och ålade församlingarne att försörja alla dem, sorn dertill sjelfva icke egde förmåga, komme att för församlingarne medföra dryga Slati-UtskotleU Utlåtande, lf:o 134. IS kostnader, och, såsom den enda lindring häruti, vore att anse åliggandet för den fattige alt, så vidt lian förmådde, nied arbete bidraga till sitt uppehälle, föreslagit, att ett anslag af allmänna medel måtte afsättas och till
Men min förvåning skulle stiga; ty när jag kommit till det välbekanta fordna hemmet vid tullportsgatan, i en huru liten koja fann jag ej det stora tvåvåningshuset förvandladt! och gården, som fordom hade ett så tillräckligt utrymme, hvad var den icke nu för en liten täppa! Allt var dock detsamma som förr – endast icke jag. Hvem bodde nu här? Hade de så roligt, som jag haft? Eller kände de en fläkt af samma känsla, som nu förde mig till Katrina kyrkogård? Gud vet, hvart alla grafstenarne nu tagit vägen! Jag satte mig på en; men inga pepparkaksgummor funnos på de öfriga – jag skulle så gerna handlat utaf dem. Ja så, jag förstår! Ingången till kyrkskolan är ej mera från kyrkogårdssidan, utan från gatan, – derföre hafva väl gummorna stackare icke mer några köpare. Medan jag så satt på stenen och såg mot de murade bisättningsgrafvarne, der skolgossar i mörka kapprockar fordom sjöngo liken till sömns, föreföll mig allt något spöklikt. Kyrkogården var tyst och öde; hvarken ifriga affärsmenniskor hastade öfver densamma från vestra porten till den södra, eller syntes der gamla, sedesamma fruntimmer promenera, eller muntra barn trafva i den stora alleen, som leder från vestra till östra porten. Jag saknade en spegel, för att kunna se åt, om jag redan fått grå hår. Jag sträckte ut armen och såg på min hand; der kändes ännu kraft i den förra, och den sednare såg ännu icke knotig ut. Skulle du glömt quattuor species? tänkte jag och begynte att räkna: 6 ifrån 7, står ett igen; 0 ifrån 3, tre; facit: trettioett. Vid ett och tretti år kan man dock ej ännu vara bragt till endast döda barndomsminnen? Nej, någon måste väl ännu lefva, med hvilken jag kan tala ett ord om den tiden. Någon af dem jag minnes måste väl ännu minnas mig. Blott någon af dem vill vara så god och tycka om Stockholm så, som jag, och omständigheterna varit så goda och tillåtit honom eller henne följa sitt tycke och bo qvar i Stockholm? Låt se! Henne? frågar läsaren.