Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
69 undvika »onödigt uppehåll med behandlingen af mål rörande häktade personer. Att jag vid denna »öfverenskommelse» påfordrade tidsbestämningen af åtta dagar, hade sin grund i Kongl. Förordningen den 10 April 1810, hvarest stadgas: »Ransakning öfver häktad person, som inför stadsdomstol ställes för »rätta, bör företagas sist inom åtta dagar från den dag, då arresteringen »med orsaken dertill blifvit hos domaren behörigen anmäld, så framt den »häktade till staden anländt.» I det stora flertalet af våra städer, der Poliskammare ej finnes och der samma personer, som utgöra domstolen, hafva tillsynen öfver stadshäktet, samt i följd deraf genast erhålla kännedom om skeende »arresteringar och orsakerna dertill,» åtnjöte den häktade förmånen, att inom åtta dagar blifva instäld inför domstol. Jag ansåge det under sådana förhållanden icke vara obilligt begärdt, att en häktad person i hufvudstaden sluppe vänta längre, än åtta dagar, sedan ransakningen uti Poliskammaren slutat, innan halis »arrestering med orsakerna dertill» blefve hos domaren behörigen anmäld. Toge man i betraktande den tidsutdrägt, hvilken ändock ägde rum, vid den häfdvunna behandlingen i Poliskammaren af mål rörande häktade personer, genom förhörens uppskjutande tidt och ofta samt på flera dagar; betänkte man, att hela vinsten deraf för målens utredning vore en s. k. remiss, upptagande angifvelsen, den tilltalades utsagor och flere eller färre personers utan edgång aflagda vittnesmål in. m., och att, detta allt oaktadt, ransakningen måste hos domstolen ånyo börjas från begynnelsen, emedan åt innehållet af nämnda remiss icke gåfves sådant vitsord, som tillkomme domstols protokoll, utan domslutet väsendtligen måste grundas på det, som under ransakningen vid domstolen förekommit; — så skulle man utan tvifvel medgifva, att tillräckligt af tid förspildes och nog mycken kostnad för fångunderhållet åtginge, utan att fången dertill skulle nödgas under veckor vänta på uppsättning, justering och expedierande af en dylik remiss.
Klädd i en rock af hemväfdt bomullstyg bar hon den så väl, att mången dam i siden och sammet skulle i hennes närvaro synts mindre väl klädd. Med hjertlighet omfamnade hon lagmanskan Bärendorf, sedan sade hon: «Förra veckan erfor jag först händelsevis, att ni flyttat till Johanneshof, och jag gläder mig att vara er så nära, men kan detta unga fruntimmer vara din dotter? då har hon utomordentligt förändrat sig på tio år.» «Nej bästa tant, det här är fröken Nordenskans från Grönskog; jag enleverade henne från prestgården, der hon med sin far, jemte oss, var till middagen.» «Välkommen min lilla vän!» och den gamla drog Leonna till sig, kysste hennes panna och skådade henne sedan med synbart välbehag i de mörka ögonen. «Min goda värdinna här på Löfsala har talat om er med så många loford, att jag gläder mig att så oförmodadt få göra er bekantskap.» Glad och tacksam öfver denna mottagning tryckte Leonna den ännu vackra handen till sina läppar. Fröken Strutz såg förnärmad ut, att ha blifvit så förbisedd. Hon presenterades nu af sin kusin lagmanskan. I friherrinnans «välkommen!» låg väl artighet, men ej en skymt af den förra hjertligheten. Lagmanskan lät snart öfvertala sig att dröja der öfver natten. Sällskapet satte sig på den öfverbyggda trappan, som söndagen till prydnad var omgifven af rönnoch björklöf. I stället för thé, som friherrinnan aldrig nyttjade om sommaren, förtärde man sockervatten försatt med hallonoch lingonsaft. «Huru och af hvem har tant fått anvisning på detta rätt trefliga ställe?» frågade fru Bärendorf. «Ödet styr ibland så der underligt,» svarade friherrinnan med en vacker blick. «Min läkare har redan länge förordnat mig saltsjöbad och landtluft, men än yppades en, än en annan svårighet.» «Hvarföre valde ej min tant Johanneshof till vistelseort, en vik af saltsjön vattnar äfven dess stränder,» inföll lagmanskan. «Du vet af gammalt hvad värde jag sätter på oberoende,» svarade tanten leende. «Äfven var jag okunnig om att ni flyttat dit.»
Capital-brist, mest känbar med betydlig varu-tillgång. Om man härutinnan träffat ratt, hvaruti den reela delen af den öfverklagade förlägenheten består, hvilken man kunde kalla industrielle liflöshet, så synes ock botemedlen erbjuda sig sjelfmant, det säger sig nemligen sjelft , att de uppdagade skadliga orsakerne skola häfvasj att ett på Sveriges sanna väl grundadt Styrelse-system måste i financielt hänseende gifvas, erkännas och i alla åtgärder consequent följas; vare sig att desse åtgärder angå tull, (importeller export-), nederlagseller nä-' ringsfrihet i allmänhet. Man finner dernäst, att spannemåls-förråd måste skapas af ymnige skördar* öfvorskott, hvarigenom afsättning beredes åt landtbrukaren under goda år, samt tillgång åt näringsidkaren äfven under missväxtår, och att från Statens sida, åtgärder härtill mäste vidtagas. Vidare, att allmänna räntan måste nedsättas, så vidt sådant utan rubbning af fordringsegarens rätts anspråk kan ske; således först och främst i Banco-Disconten, samt å de skuldsedlar, hvilka utställas för Statens behof samt hädanefter af enskilde; dernäst genom mera utsträckt låne-tillgång, emot nedsatt ränta å yaiu-pant, och genom mera tillgång på rö - Statsoch Banco-Utskottens Utlåtanden, cxxfxi relse-medel. Sluteligen finner man att allmänna låne-fonderna böra disponeras i enlighet tned Statens ändamål, således först och främst åt jordbruket och näringarne, samt att dessa fonder böra utsträckas efter rörelsens kraf. Så väl tillgång å rörelse-medel till låg ränta, som styrandet af desse medel till näringarne, oell varierandet af deras belopp efter rörelsens kraf, uppfylles af varubelåning. Till följe häraf^kulle man kunna säga, att återbringandet af industriens lif fordrar: Rigtiga Styrelse-grunders stadiga tillämpning, bildandet af spannemåi*- lager, nedsättning af penningeräntan och en, af controll och säkerhet endast begränsad, varubeläning, hvartill de allmänna låne-fonderne företrädesvis böra användas.
Frih. Fleetwood, Carl Gustaf; N:o 2052 Hr von Hultenheim Fullm. Hr af Geijerstam Carl, samt N:o 2320 Hr Åkerman Fredrik; och befunnos dertill hafva blifvit utsedde: N:o 1179 Hr Granfeldt Adolf Fredrik; „ 1582 „ Steuch, Mathias; och „ 2287 „ af Role'n, Fullm. Hr af Sillén, Lars Gabriel. Öpnades jemväl Hrr Elektorers lista vid val af en ledamot i Bevilln.Utsk. alt inträda under den ordinarie ledamoten N:o 249 Frih. Adelssvärd Erik Seth, beviljade 3:ne veckors ledighet från och med den 5 innevarande månad räknad; och befanns, dertill hafva blifvit utsedd: N:o 1352 Hr Bongenhjelm, Fullm. Gr. Lagerberg, Carl Sven Axel. Hr Granfelt, Adolf Fredr.: Då jag endast ett par veckor kommer att qvardröja här i hafvudstaden och icke ser mig i tillfälle att under denna korta tid kunna skaffa mig kännedom om de ärenden, sorn förekomma i BankoUtsk., så kan jag icke emottaga förtroendet, att der vara ledamot utan nödgas att detsamma mig afsäga. I Den 4 Juni f. m. 449 I anledn. häraf blefvo Hrr Elektorer af H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, anmodade alt välja en ledamot i BankoUtsk. i st. f. Hr Granfelt. Föredrogs ånyo LagUtskis d. 21 och 24 sisth Maj på bordet lagda betänk. Nio 25, i anledn. af väckte motioner, angide dels domslolarnes oinbildning, dels Hofrätlernes utflyttning, dels ock rättegången och arbetssättet i sistnämnde domstolar. Detta betänk, företogs punktvis lill afgörande. lista punkten, ang:de Hr Ribbings motion otti domslolarnes organisation i enlighet med den plan, Justilice-Ombudsmannen i sin vid innevarande riksmöte afgifna embetsberättelse framställt. Gr. Sparre, Erik:
Men de kunde tagas ifrån andra pastorater, derföre, att PresteSt. dertill samtyckte vid en föregående riksdag, och emedan denna spanmål bestod af s. k. behaglig tids förläningsspanmål. Ofvertäggningen ansågs härmed vara slutad, hvarefter H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att Frih. Palmstjerna, Nils Fredr., föreslagit, att Utskms lil låt. måtte läggas till handlingarne med förklarande, att R. o. Ad. vore obehörigt att upptaga detsamma till pröfning; men då de flere i ämnet till Utskm remitterade motioner bland annat innehöllo det förslag, att tillförlitlig upplysning måtte inhemlas om verkliga beloppet af biskoparnes löner, och att dessa löner borde regleras till hvad tjenstemän åtnjuta uti dermed jemförtiga befattningar, samt detta förslag icke i något afseende vore stridande emot grundlagen, ansåge H. Ex. R. o. Ad. icke vara berättigad! att undandraga sig att upptaga frågan lill pröfning, utan att, om Utskms utlåt, i den form det blifvit framstäldt skulle befinnas nied grundlagens stadganden oförenligt, ett sådant förhållande föranledde lill ålerremiss eller afslag; hvadan H. Ex. nu försl finge hemställa, om R. o. Ad. ansåge de emot Statssamt Allm. Besv.- o. Ekon.Utskms utlåt. N:o 83 gjorde anmärkmr föranleda till detsammas återremitterande. Ropades ja och nej. H. Ex. hemställde sedermera, om R. o. Ad. behagade afslä förevarande utlåt. Ropades äfven ja och nej; hvarpå II. Ex. tillkännagaf, det han trott sig finna, all vid denna sednare propositions besvarande ja varit öfvervägande. Hr von Troil begärde votering. Sedan härefter R. o. Ad., på hemställan af H. Ex. H r Gr. o. Landtm, beslutat att åtskiljas, efter slutad votering och sedan några från Utskm inkomne mål blifvit bordlagde, upplästes till justering och godkändes följande voler.propos.:.
Det är deremot de icke sjelfständiga, de genom konstlade medel framdrifna och underhållna näringarne, som kunna anses hafva behof af skydd, men dessa böra deremot icke i alla tider åtnjuta ett sådant, till förfång för de öfriga, och beviset på att en näring fortfarande förtjenar att till gagn för det allmänna existera, består i min tanke deruti, att den kan lefva ett sjelfständigt lif, d. v. s. utan skydd eller tillskott på andras bekostnad. Men då, såsom nämndes, landets öfriga modernäringar icke numera åtnjuta några fördelar genom tullskvdd eller genom andra, konstlade medel, för att inverka på priset för deras produkter —■ hvilket i förbigående sagdt, för modernäringar, hvilka Deo 21 April f. m. 379 omfatta största delen af samhällets medlemmar, är en principiel orimlighet, emedan den skenbara vinsten alltid måste, enligt sakens natur, åtminstone till största delen, i en eller annan form, såsom t. ex. genom stegrade arbetslöner, ökad fattigvård, fördyrade behof o s. v. återfalla på dem sjelfva — så vore det en ökad obillighet, om dessa näringar nu skulle genom skyddstullar beskattas till förmån för jordbruket. Och hvad beträffar den förkofran, som jordbruksnäringen förmenas skola vinna genom tnllskydd, så torde det, enligt min åsigt, vara Idart — så framt man med förkofran menar en utveckling till större fullkomtighet — att denna icke vinnes derigenom att dess idkare sättas i tillfälle att vidblifva gammal slentrian och bristfälliga metoder, utan derigenom att behörig skilnad uppstår mellan en bättre och en sämre produkt, och att denna skilnad får göra sig gällande genom afsättningen, som enligt varans beskaffenhet blifver mer eller mindre god, om det endast tillätes att den på ett naturligt sätt får reglera sig sjelf. Slutligen talar man beständigt om vårt lands ogynnsamma klimat och om nödvändigheten att motväga denna underlägsenhet genom skyddstullar.
Hvad Jönköping angår, vill jag blott nämna, att denna stads styresman och representant vid Riksdagen, nyligen inom det Stånd, der han eger talan, har väckt en motion af aldeles enahanda syftning med Hr von Troils, hvarigenom torde ådagaläggas, att betänksamheten i fråga om denna jernväg icke är så stor hos alla Jönköpings läns innebyggare, som man eljest skulle kunna af vissa yttrande inom detta rum förmoda Inom BondeSt. lärer ock en motion i ämnet vara gjord. Hvad Hr von Troil serskildt till mig ställt, vill jag helt kort uptaga. Hans nit att genast med de rika tillgångar han inom länet fått sammanskjutne, verkställa undersökningar utan allt annat bidrag, hoppas jag mätte bära de goda frukter för Skåne, som han åsyftat. Den betänksamhet, som inom Jönköpings län visat sig, att icke så hastigt eller utan samrådande skrida till handling, skulle måhända med afseende på sakens slutliga framgång också varit ett sätt att gå tillväga och en orörd summa af 30,000 R:dr b:ko med sina ålöpande räntor att disponera för undersökningar m. m., icke eller saknat sin betydelse Frih. Toll, Gustaf: Afven jag kan icke undgå att vid detta tillfälle yttra några ord ronde Skåne, der jag användt större delen af min verksamma tid att med all den förmåga mig vflrit förlänad söka bidraga till de genom Gr. von Rosens fader grundlagda ypperliga inrättningar, hvaribland jag vill nämna jordens enskiftande. Skåne står härföre i stor förbindelse hos fadern, och nu har sonen ökat denna förbindelse genom sina bemödanden att fortplanta nyttan af hvad fadren verkat. Jag kan icke underlåta att uttrycka min stora tacksamhet mot Regeringen i främsta rummet, och mot alla dem, som taga initiativ för delta lands verkliga fortkomst och förbättring. Länge har Skåne, under inflytelsen af ett isolerings-system, stått afskildt från det öf - 22 Den 4 Januari f. m. riga landets stora och vigtiga angelägenheter, men det har likväl under denna tid gjort stora framsteg i kultur, odling och förbättringar.
Maj:t i underdånighet anhålla, att Kongl: Majit täcktes, efter föregången undersökning och vederbörandes hörande, till Rikets Ständer aflåta nådig proposition rörande de grunder, enligt hvilka omförmälde skyldighet borde af merariämnde verk och inrättningar utgöras. De skäl, hvilka, på sätt nu blifvit omförmäldt, legat till grund för Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-utskottens vid de tvenne sistförflutne riksdagarne i detta ämne afgifna förslag, hafva ock nu inom Utskotten gjort sig gällande och föranleda Utskotten att, med åberopande af desamma, vördsamligen hemställa, att Rikets Ständer, med åberopande af billigheten och rättvisan deraf, att väghållnings-skyldigheten varder i möjligaste måtto jemnt fördelad emellan alla, som i samma ort af vugarne draga fördel, mätte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att Kongl. Majit täcktes låta undersöka, enligt hvilka grunder och pä hvad sätt bruksoch bergverks-anluggningar, mjöloch sågqvarnar och andra fabriks-inrättningar på landet böra lill vägarnes byggande och underhållande bidraga, samt, efter vederbörandes hörande, nådig proposition i ämnet till Rikets nästsammanträdande Ständer aflåta. Beträffande åter Anders Olssons förslag, att väghållnings-skvldige inom hvarje pastorat eller socken må, med åliggande för dem att ensamme ansvara för underhållandet af alla inom samma kommun belägna vägar, befrias från deltagande i underhållet af vägar inom andra socknar; så äro Utskotten öfvertygade, att ett stadgande af sådant innehåll skulle i många fall föranleda en alltför ojemn och obillig fördelning af väghållningsbesväret. Af ett dylikt stadgande följde nemligen, att väghållnings-skyldige i de socknar, genom hvilka ej löper allmän landsväg eller häradsväg, blefve helt och hållet befriade från skyldighet att underhålla ortens allmänna farväg och att denna skyldighet i stället komme att i större mån drabba andra socknar, hvilkas innevånare derigenom oskäligen betungades.
Om utländska magter vidtagit handels-författningar, som hindra våra handlande att på Svenska Skepp med fördel ditföra våra producter, böra väl vi derföre, under namn af reciprocité, straffa oss sjelfva, medelst inrättande af ett dylikt förhållande, hvarigenom vi betaga oss möjligheten, att draga den vinst af detta lands handlande,” sorn vi i Den n Junit e. m, 6 05 ett motsatt förhållande kunnat vinna? Att Tullförsnillning beredes då Tulltaxan förböjes till den grad, att handlande, oaktadt den dermed förenade risquen, deri kunna finna sin fördel, kan icke bestridas* men om Tullafgifterne icke äro för höga och alla slags varor så väl å Utländska sorn Svenska Skepp få införas, skall Tullförsnillning mera sällan inträffa och lurendrägeri blifva ett okändt brott. Det har blifvit yttradt, att våra köpmän skulle tillfogas skada genom dea föreslagna nedsättningen af den utgående Tullen å varor, utförda på utländska skepp, men jag kan svårligen inse, det allmänt nyttiga inrättningar kunna förorsaka skada för enskilta, så framt man icke vill sålunda benämna en Författning, som hindrar en enskilt, att skada andra; i min tanka bör det vara handels-societetens intresse, att blifva sine Landsmäns commissionairer, för afsättning af inhemska producter, och anskaffande af de Utländska varor, som Landet be • hofver. Beträffande den föreslagna helfrihetens begagnande en viss tid, för Svenska fartyg sorn säljas; så är denna rättighet endast föreslagen i afseende på Tullen för utgående varor, och blir ett premium för Svenska Skepps-byggerierne. Om man derföre ej kan neka, att Skeppsbyggeriet är en näring, sorn i Sverige förtjetiar uppmuntran, 6å bör man icke draga i betänkande, att vidtaga en utväg, som för den - 6oS Den ii Junii e\ mi samma aldrig ksn blifva skadlig. Jag tillstyrker, pi alla dessa skäl, bifall å Utskottets Betänkande. Herr von Torne, Michael, förenade sig med Friherre Cederström, samt anhöll att få uppgifva de grunder, hvilka stadgat hans öfvertygelse i afseende å detta ämne; hvarefter Herr von Törne uppläste följande:
Skrifvelse, N:o 202. ler flere ställen inom Länen, efter behof och öfverenskommelse, hafva Rikets Ständer, sedan de jemväl i öfvervägande tagit åtskilliga hos Rikets Ständer i detta ämne gjorda framställningar, godtfunnit besluta: alt en årlig afgift tili veneriska smittans hämmande och botande må fortfarande utgå till och med det år, då näst härefter infallande Riksdag slutas, med högst fem och minst en skilling för hvarje mantalsskrifven person, under här nedan uppgifne vilkor, nemligen: att det på vederbörande inom Curhusdistrictet skall ankomma att för detsamma om Curhus-afgiftens belopp, emellan de för landet i allmänhet godkände maximioch minimi-afgifterne, eller högst fem och minst en skilling för hvarje mantalsskrifven person, efter behofvet bestämma; att de serskildt inrättade curhusdistricten må berättigas att disponera och behålla de curhusmedel, som inom districtet inflyta, samt att hvad sålunda blifvit beslutadt äfven skall gälla för nya Curhusdistrict, som intill nästa Riksdag bildas; hvarjemte, och då, med hänseende tili vigten och angelägenheten af att i möjligaste måtto söka förekomma veneriska smittans spridande, ökade controller synas vara af behofvet påkallade, Rikets Ständer få hos E. K. i\l. i underdånighet föreslå vidtagandet af de ytterligare åtgärder och anstalter, som för ändamålets befremjande kunna pröfvas nödige och lämplige, så väl lill smittans hämmande i allmänhet, som i afseende på från utrikes orter ankommande skeppsbesättningar, om hvilkas behöriga besigtning mera bestämda föreskrifter synas erforderlige, än de, som innefattas i Commerce-Collegii, på E. K. M:s Nådiga befallning, under den 6 Maj 1839 derom utfärdade Kungörelse.
En af Statens högste Embetsmän har t. ex. 5000 R:dr bestämd lön, och kan på intet sätt derutöfver öka sin inkomst. De ringare Tjenstemännen kunna deremot genom loflig industri förtjena mycket mer än sjelfva lönen, så att de, i förhållande till behofven, hafva bättre vilkor, än de högre. Sålunda torde till och med en Vaktmästare kunna uppdrifva sin Inkomst till 500 R;dr. Så länge Bevillningen erlägges, sorn nu, med 5 procent af all Inkomst, är afgiften lika känbar för Vaktmästaren och Rikets Högste Embetsman: De skatta nemligen båda ungefär en fjerdedel af deras ömsesidiga hushyra. Skulle deremot Bevillning^procenten beräknas i progressiv förhöjning efter InkomstSummans storlek. 366 Den 24 Martii, f. m. och den med 5000 R:dr Inkomst betala t ex. fyradubbelt högre procent, än deri med 500; så skulle den förre få skatta 4 gånger mer än den senare, i förhållande till deras ömsesidiga hushyror och öfriga behof. Sluteligen utbeder jag mig att få förnya den förklaring, att jag i detta ämne ej vågar fälla något bestämdt omdömeutan att jag blott velat till Protocollet anföra några af de skäl, enligt hvilka jag för min enskildt» del tyckt mig finna Högloflige Utskottets Bevtllnings-grunder antagligare, än dem, sorn Herr von Törne år 1815 föreslagit. Herr Spaldencreutz, Arvid Johan, uppläste följande : Sedan jag vid 1815 års Riksdag, så väl inför BevillninssUtskottet, såsom dess Ledamot, som inför Höglofhge Ridderskapet och Adeln, så fullständigt yttrade min öfvertygelse om orättvisan af de vid 1812 års Riksdag antasna Bevillnings-grunder, hade jag vid denna Riksdag ämnat iagttaga den största tystnåd i detta ämne, hellst jag i början af Riksdagen tydligt såg , att samma fördomar och misstag i detta vigtiga fall ännu voro allmänt gängse.
Då den i Norge gällande lag, i ifrägavar:de ämne, derstädes burit goda frukter, i det den brutit supvanan och banat väg för antagande af en bränvinslillverkningslag, sorn ytterligare bidragit att afhjelpa bränvins-farsoten, hvilken der varit fullt ut lika inoch extensiv som här, så tog jag mig friheten väcka motion om antagande af-denna lag, med de få förändringar, som, i anseende till egendomligt Svenska förhållanden, kunde befinnas nödvändiga. En annan kraftigare och vid Riksmötet oändligt mycket mer än min gällande röst höjdes för samma sak och många andra medlemmar af Riksmötet, från alla fyra Stånden, inkommo med motioner, hvilka i allmänhet afsägo att sätta en hämmande gräns för det onda; ”i nästan alla motionerna,” yttrar Utsk., ”framlyser en allvarlig öfvertygelse, att, om missbruket af spritdrycker skall kunna hämmas, måste handel dermed, 10 H. 23 354 Den 16 Augusti f. m. lika viii som tillverkningen deraf, underkastas strängare och mera inskränkande band och kontroller än hitintills; en öfvertygelse, som Utsk. fullkomligen delar”. Under sådan öfvertygelse är Utsk:s ”Förslag till förordn. ang:de vilkoren för bränvins försäljning” utarbetad. Önskligt hade varit, att Utsk. dervid hade hållit sig noggrannare tillden Norrska bränvinsförsäljningslagen. Vid utarbetandet af denna, synes lagstiftaren hafva betraktat bränvinssupandet sorn en vana, hvilken ej för tvärt kan tillintetgöras, men som dock bör kunna inskränkas, allt efter som möjligheten att förskaffa sig bränvin försvåras, hvilket derföre ock synes varit lagstiftarens mål. Men i st, tyckes, uti här framgifne förslag, man hafva byggt på antagen grund, alt bränvinssupandet är ett behof, ett antagande, hvars orimlighet bäst bevisas deraf att, i vårt land, manga menniskor finnas, som ej supa bränvin.
Jag har i denna motion och uti mina deraf föranledde yttranden sökt göra den sats gällande, som jag ovederlagd vidhåller, att enda sättet för skjutsentreprenadens uppkomst, såsom en öfvergång till fasta stationer, eller planmässig Postinrättning, vore upphäfvandet i första rummet af Kronoskjutsskyldiglieten, hvarigenom det allmänna äfven för Kronan tillgängliga forslingsbestyret öfverflyttades från hela jordbruket till de mindre eller obetydliga delar deraf, som med håde enskild och allmän fördel, kunde emottaga detsamma såsom en lönande näringsgren, i stället att det nu allmänt spridda skjutsåliggandet och deraf följande nödtvång för alla jordbrukare, med få undantag, att äga skjutshästar, och att vara formän, måste rakt motverka det både moraliskt och ekonomiskt goda man åsyftar genom jemkliingar i Gästgifveriskjutsens ordnande; ty jag förutser, att om man genom förhöjda > Den 3o April e. m. skjutslegor å många orter kunde tillvägabringa entreprenader, skulle deremot å de fleste inträffa, att då legan vore tillräckligt hög, för att ensam ersätta entreprenaderne, skulle i bredd med dem uppstå en täflan att nedsätta denna lega, genom de städse Kronoskjutsskyldiges visserligen illa beräknade vinst af den nödpenning de förtjente med sina till Resandes begagnande öfverlålne hästar, enär dessa i alla fall alltid skulle finnas vid hemmanen underhållne för Kronoskjutsskyldighetens utgörande. Lättheten att under sådane omständigheter, utom stntionerne, erhålla skjutshästar, måste nödvändigt undergräfva entreprenaderna, och sålunda försvåra öfvergången till en ända-* målsenlig Forvagns-och Postinrättning.