Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I sin åstundan att med lätthet förstås af hvar man älskar Tolstoy att förenkla definitioner och bevis ända därhän, att de ofta ingenting förklara eller styrka. Hans tanke går gärna utefter jorden och sätter en heder i att skära vingarna. Han har mer sinne för det naiva än för det utvecklade, mer för fröet än för blomman. Han vill se grofhuggna och stadiga hörnstenar under templet men höjer endast motsträfvigt ansiktet mot takresningen och tornet med de fritt jublande klockorna. Han hör till de nutidsmänniskor, som ständigt grubbla, men som icke i själfva tänkandet finna en glädje, en sann gudstjänst i det evigas namn utan snarare en spilld möda, en förnimmelse af olust. Han vill att sanningen skall ligga nära till hands så att hvem som helst endast till hälften behöfver öppna sitt öga för att genast skönja och igenkänna henne. Han har ingen kärleksfull förståelse för den världsmekanismens stora lag, som låter henne ligga förborgad, så att hon endast kan uppnås genom oerhörda ansträngningar och offer. Ett lynne med fulltonig idealitet är merendels demokratiskt i det sociala men aristokratiskt i det konstnärliga – jag tänker exempelvis på Viktor Rydberg – och känslan för jämvikt medför hos ett sådant lynne ett ständigt bemödande att ställa hvarje fråga på sitt rätta rum. Med idealitet förstår jag härvidlag icke blott medkänsla för ting utom det egna jaget utan närmare preciseradt: skönhetssinne. Det finns ett moraliskt skönhetssinne, hvilket tillika omfattar det sociala, och ett konstnärligt skönhetssinne, hvilket tillika omfattar det konstruktiva och systematiserande. Liksom hufvudet har två hjärnor och hjärtat två kamrar så fordras också båda dessa former af skönhetssinne för en fulltonig idealitet. I likhet med sina berömda föregångare i både Florenz och Athen besitter Tolstoy endast det moraliska skönhetssinnet. Det lyfter sig mäktigt och högt men bortom gränsen gapar kaos. Med andra ord, Tolstoy är till hälften idealist och till hälften cyniker. Detta lockar honom i hans afhandling: »Hvad är konsten?» att lägga styret så långt åt ena sidan, att han mången god stund nära nog färdas rakt bort från det höga mål han vill hinna: konstens förädlande till gagn för mänskligt framåtskridande mot fullkomlighet.
En diktkonst, som så kvicksilfveraktigt stiger och faller i temperatur mellan lifsjublets maximum och dödens köldgrader, finns ej i världslitteraturen. Detta fenomen är något helt annat än den ofta i fransk lyrik eller hos Heine förekommande dubbelheten, striden mellan känsla och förstånd, hvilkens ironiska resultat bär inom sig världsklokhetens bitterhet och kyla, nej, det är en reflexionslös, drömmande oscillering mellan känslans alla olika poler, hvilkens verkan är trolsk som brytningen mellan sol och regnväder en nordisk sommardag. Tag som exempel följande strof, en af de underbaraste i hela världslitteraturen: Ändtlig i detta gröna får du mitt sista afsked röna ... Ulla, farväl min sköna, vid alla instrumenters ljud! Fredman ser i minuten sig till naturens skuld förbruten: Kloto re’n ur syrtuten afklippt en knapp vid Karons bud. Kom, hjärtats gud, att Fröjas ätt belöna med Bacchi skrud! Ändtlig i detta gröna stod Ulla sista gången brud, den sista gången brud. Hvad finns ej allt i dessa fjorton rader? Kärlek och död, afskedets vemod och smekningens salighet, musik och sommar. De gifva i en strof hela Bellmansdiktningens rikedom. Så speglar daggen på fyrväplingen, som din älskade hittar en junikväll, äng och himmel, henne och dig, lyckans sällhet och den tysta aftonskugga, som gifver varsel om den eviga skilsmässan, allt i denna lilla droppe, som på en gång är tår, leende och pärla. Innerst i allt detta ligger kanske det musikaliska draget. Samtliga personer, som uppträda hos Bellman, äro mer eller mindre musikaliska – flera för den sfär, till hvilken de höra, artister i sång och på olika instrument. Detta är icke blott en återspegling af Bellmans egen genommusikaliska själ. Det är något svenskt däri, ett uttryck för just det brusande och växlande nationallynne, om hvilket jag talat, och denna musik, som ej är blott, som hos fransmännen, ett läpparnas gnolande, men, som hos italienarna, tyder på tillvaron af en klingande inre värld, blir alla dessa förfallna figurers adelsmärke, liksom den beständigt gifver en egendomlig lyftning och adel åt eljes outvecklade svenska människor.
Filippos, hvar är du? O kom, kom till din fader och syster! Var det denna bön, som gestaltade taflan till hvad hon blef? Ur dimmorna framstod Tripodgatan i Athen. Hermione var förflyttad utanför sin faders hus. Gatan hvimlade af menniskor. Hermione spanade i folkmängden efter sin broder. En aning sade, att han skulle komma. Då såg hon nalkas ett tåg af kristianska prester. I spetsen på en mula red biskopen af Athen. Denne man gjorde i drömmens som i verklighetens verld ett obehagligt intryck på Krysanteus’ dotter, och hellre än att förlänga det, vände hon sig om och gick in. Men då hon genomskridit vestibulen, befann hon sig icke i den välbekanta aulan – hon såg ett gult sandfält, som utsträckte sig till synranden. Solen glödde deröfver med odräglig hetta. Helt nära flickan låg en purpurmantel, hvars veck förrådde en under honom dold kropp och bredvid manteln en spira, halft begrafven i sanden. På afstånd sprängde en skara ryttare bort på snabba hästar. De buro höga mössor och ringbrynjor, och bågen hängde öfver deras axlar. Äfven denna tafla upplöstes i dimmor. Hermione förnam genom dem ett buller och sorl af röster, som förskräckte henne och återkallade henne närmare verkligheten. Hon såg sig åter på Pythians trefot. Apollons bild lutade sig ned och omslöt henne med sina kalla armar. Men bildens anletsdrag voro icke mer desamma; de voro en ynglings, som Hermione länge velat glömma. – Karmides! ropade hon och flög upp från stolen. Hennes ögon öppnades. Allt var i sitt förra skick. Men var det ett genljud från den verld hon lemnat? – utanför tempelporten förnams ett buller, blandadt med menniskoröster. Var det stormen, som brusade derutanför? Nej, dörren skakades af tunga, afmätta slag, rösterna talade som vinden ej kan tala. Hermione lyssnade, for med handen öfver sin panna, sina lockar, sin drägt. Hon såg lagerkransen, som smyckat henne, ligga vid sin fot. Hon öfvertygade sig, att hon icke drömde.
Detta, och icke annat, har varit orsaken till ändringen, och skulle, enligt Utskottets tanka, redactionen komma att lyda som följer: ”Alla i Grundlagen stadgade Utskott böra äfven vid Urtima. Riksdag väljas, men skola ej, utan så vidt det för handläggning af dit öfverlemnade mål blifver nödigt, sättas i verksamhet För öfrigt, om någon irring insmugit sig nti redactionen af Utskottets förslag, så har detta varit en följd af den skyndsamhet, hvarmed det måste uppgöras; men som Utskottet reserverat sig rättigheten att få göra vissa mindre jemkningar då hela redactionsförslaget skall uppgöras, så tror jag ej att någon återremiss derföre är behöflig. Fri - Den i3 Mars e. m. 33 Friherre Åkerhjelm , Gustaf Fredrik: Den motsägelse, som Grefve Gyldenstolpe trott sig finna emellan de i anledning af i:sta och i3:de anmärknings-puncterne föreslagne redactions-förändringar, härleder sig, om någon sådan verkligen förefinnes, ifrån anmärkningarnes egen beskaffenhet. Ridderskapet och Adeln gjorde vid i:sta puncten följande anmärkning: ”Att vid slutet af 4p § Rege”ringsFormen må tilläggas följande mening: ”Fid Urtima Riksdag, öfverlägge och be”slate Rikets Ständer blott om de ärenden, "som Konungen sjelf framställer, men hvil”ka icke må sträcka sig till Grundlags-än”dringars föreslående eller afgörande.” I 13:de puncten gjorde Ridderskapet och Adeln följande anmärkning, ”att efter or”den: de skola dock, skulle införas orden: ”med undantag af Constitutionsoch Expe"ditionsUtskotten, ej sättas i 'verksamhet, ”utan så vidt det för handläggning af Ko"nungens propositioner blifver nödigt.”
Riktigheten att det ådömda straffet för ett begånget brott, 358 Den 31 December e. m. företrädesvis bör verkställas i grannskapet eller der brottet blifvit begånget, erkännes visserligen, men så vida kyrkoplikten icke skall betraktas såsom ett ytterligare straff, utan såsom en försoning eller en varning åt den felande sjelf, så synes ändamålsenligare att denne kyrkliga akt erhölls af den Prestman och hos den kommun, hvilken den felande i ecklesiastikt och juridiskt afseende tillhörer: ty såsom nu är förhållandet torde den dömde ofta utan förtroende betrakta den kanske alldeles okände själasörjaren, äfvensom denne icke med vederbörlig nit och allvar omfattar den vilseförde, såsom icke tillhörande hans församling. I händelse likväl den nu brukliga offentliga kyrkoplikten anses utgöra en nödig och rättvis bestraffning, en ändamålsenlig förbättring eller en behöflig varning för andra, hvilket allt jag måste öfverlemna åt sakkunnige att bedomina, så hemställes ändock om icke annan tid och annat ställe bör bestämmas för en dylik bestraffning. Remitterades till LagUtsk. 5:o. Vid förflutne Riksdag föreslog K. M. betydligt förökade löner åt Kongl. Hofrälternes ledamöter, och R. H. St:r visade också en synnerlig beredvillighet uti att anslå dylika för de ordinarie ledamöterne, HofrästsRåder och Assessorer; men de vikarierande eller adjungerande ledainöterue hugnades icke med någon sådan lycka. Emedan likväl nu Statsverket lärer vara uti ett blomstrande tillstånd, så tilltror jag mig desto heldre icke sakna skäl att härmed förnya K. M:s vid sista Riksdag aflåtne nåd. propos. i ämnet; eller alt adjungerande ledamöterne i HofRme, hvilka hittills lärer erhållit i arfvoden 25 R:dr i månaden, när de förut varit bosatte i staden, och 50 R:dr, allt r:gssedlar, när de ditflyttat, måtte erhålla åtminstone halfva summan 1,000 R:dr b:ko af det belopp, som de minst lönte ordinarie Assessorerne åtnjuta eller fyllnaden i detta belopp, så vida de förut äga någon aflöning.
Allmogen är nu mera för upplyst att försörja dem, och försöken, om de någon gång vågas, att på så sätt vinna bergning, straffas som sig bör, hårdeliga af Lagen. Då 1833 års mera omständliga Femårs-Berältelse jern fores med denna mera sammandragne, uppkomma nära nog den förras resultater, nemi.: Alt Jönköpings Läns allmänna beskaffenhet till jordytan är mager, stenbunden och mindre fruktbar: Att Wista Härad och en del af Norra Wedbo Härad göra härifrån undanlag: Att de fleste af de fordna Herregodsen icke äro mera till såsom sådane; blått några få finnas ännu qvar såsom gods, nemligen Lyckås, Gripenberg, Ramsjöholm, Bordsjö, Calhrinosholm, Nydahla, Hok, Trollebo, Salshult, Östanå och Ulfsnäs: Att Hörle och Nissaforss äro Länets största Bruksegendomar: Alt Länets innevånare bestå af en lätt och liflig, höflig och lättstyrd folkstam, hvars mängd de sist för flut ne åren ökats med öfver 8,000 personer, för hvilka näringsmedlen icke tillväxt i samma mohn, och en öfverbefolkning i kommande tider således möjligtvis är alt befara: Att den besutne allmogen lyckligtvis befinner sig i temmeligt välstånd, hvilket åter synes vara i äflagande bland de högre Stånden, jemte det Fattighjonens antal ökas årligen: Att Smålänningens böjelse för Iirigsståndet och Soldallifvet fortfar såsom ett na liona Idrag : Att Länets hufvudnäring är Åkerbruk och Boskapsskötsel, hvaraf det förra i sednare tider tagit öfve:handen: 35 Alt Agronomen Steffens meri sine råd och kunskaper lillhandagått flere af örtens possessionater och landthushållare: Alt oxhandeln och trafiken med smör och ost bringa de mesta penningar i rörelsen på landet, fastän åt skötseln af äng och betesmarker likväl icke egnas den omsorg som sig borde, ehuru odlingen af foderväxter börjat blifva mera allmän:
Tillfälligtvis är denna lokal belägen gent emot Landskansliet, hvadan upppassningen der kunnat bestridas af kansli-vaktmästaren; men om denna lokal blir uppsagd, och man blir nödsakad att skaffa en annan, som möjligen är belägen långt ifrån kansliet, och kansli-vaktmästaren således ej kan bestrida uppassningen på kontoret, så måste Landtmätaren af egna medel aflöna nödigt biträde härtill. Hvad beträffar den lilla lön, förste Landtmätarne för närvarande åtnjuta, så är förhållandet dermed helt annorlunda nu än för några tiotal af år sedan. Skiftena äro nemligen nu i allmänhet fullbordade; Landtmäteri-förrättningar förekomma jemförelsevis sällan, och då andra personer dertill finnas att tillgå, är det klart, att förste Landtmätarne icke gerna kunna dertill Den 14 April f. m. 195 förordnas. Deras inkomster äro i följd häraf betydligt förminskade, och jag anser derför den af K. M:t föreslagna löneförhöjning i högsta grad billig; hvarför jag instämmer uti det af den siste talaren framställda yrkande. Gr. Posse, Arvid: Enligt hvad R. o. Ad. finner af motiveringen uti Utsk:ts Betänk., föreskrifver den sednaste Landtmäteri-instruktionen, att kostnaden för de vid Landtmäteri-kontoren i länen erforderliga inventariers anskaffande och underhåll samt ved och öfriga utgifter, som af Konungens Reflnde pröfvas nödige, skola af allmänna medel bestridas. Detta anslag omfattar både kostnader för ved och för städning och upppassning på kontoren. Hvad ved beträffar, torde det vara obestridligt, att anslag dertill redan förefinnes, och uppassning och städning måste kunna hänföras till de »öfriga utgifter», hvarom uti ofvannämnde instruktion omförmäles. Hufvudsakligen af dessa skäl har Utsk:t ansett sig böra afstyrka beviljande af det af K. M:t begärda anslag; och anhåller jag om bifall till Utsk:ts hemställan härutinnan. Gr. Sparre, Erik:
Dom fann icke vara ådagalagdt, det arrendatorn vanhäfdat hemmanet till hus eller ägor så, att han förthy kunde dömas förlustig den derå erhållne städjorätt; hvadan och då en dylik påföljd hvarken enligt lag eller afslutadt kontrakt vore stadgad derför, att arrendatorn icke aflemnat den i kontraktet föreskrifna borgen förr, än densamma blifvit honom affordrad, eller derför, att han upplåtit större delen af hemmanets ägor att af annan person under vissa år brukas; Hofrättens dom alltså blefve i nåder fastställd. Det kom således icke i fråga, huruvida städjekontraktet derföre var ogiltigt, att vid dess utfärdande den sedermera afgångne Kyrkoherden öfverskrida sin rätt och disponerat hemmanet utöfver sin tjenstetid. Att denna fråga blifvit förbigången, härrörer naturligtvis deraf, att genom stämningen kontraktet icke var klandradt. Då likväl kontraktshafvarens rätt var klandrad, och dess ogillande, så vida det borde följa af sjelfva kontraktets ogiltighet, enligt en från allmän lag härflytande rättsgrund, hvarom domaren ej kunde vara okunnig, icke lärer kunnat uteblifva derföre, att käranden underlåtit åberopa denna grund för sin rätt; visar sig här ej annorlunda giltigt skäl till käromålets ogillande, än att man förutsätter, det städjekontraktet varit af käranden sjelf godkändt. Men om denna förutsättning varit nödvändig, i brist på kännedom af verkliga förhållandet; så uppkommer i stället frågan, huruvida sakens afgörande utan sådan kännedom står väl tillsammans med grunderna för svensk rättegångsordning.
– Uno begrep nu lätt, at han förledd af bränvinslukten smakat på hans blanksmörja i en butelj, och deraf mått illa, hvilket ännu tycktes fortfara, emedan han på sin bädd hade åtskilliga ljud ur bröstet. Men då detta aldrig kunde medföra någon skada, skrattade han endast i tystnet deråt. Mot midnatten somnade äfven Uno, men ganska kort, och väntade sedan med otålighet på den stundande morgonen, hvars aflägsenhet han ofta undersökte på sin klocka. Ändteligen inträffade den, och de resande voro färdiga at, ledsagade af Erker, begifva sig bort, då en bjällrande släde, med tvenne karlar uti, anlände til stugan, och gjorde et oförväntadt uppehåll. Far! ropade Erker, det är Länsman och Nämndeman i Stubberyd. Herre Gu! – ropade Gumman, vi ä olyckliga! mäskkaret står i andra stugan och Bränvins-panna står midt på gålfvet. Å var intet rädd, det är intet så farligt sade Trasenberg just i detsamma Krono-Länsmannen välbetrodde Anders Muting inträdde i rummet. Jag skall visa er at det är farligt, ropade Länsmannen och stötte med våld undan gubben som stält sig framför dören til det inre rummet. Låt bli et sådant der upförande sade Trasenberg och tog Länsmannen i armen. Hvem tusan knäflar är ni som öfverfaller Konungens Befallningshafvande ropade den nitiska Ämbetsmannen nästan i raseri. Har ni intet respect för mig så skall jag lära er. Nämndeman Jöns Ersson! ni är vittne at karlen öfverfallit mig i Kronans tjenst. Ja jag är et lefvande vettne dertil sade Nämndemannen, och det skall stå honom dyrt, det liter han på. Trasenberg började bli något höfligare och äfven något rädd, emedan Sofi blifvit förskräckt för detta upträde, men intet stillade Länsmannens vrede. – Olyckligtvis hade Unos skatull blifvit nedsatt i Majorns släde, och således nu omöjligt at derur hemta några skäl at blidka
I händelse Rikets Ständer gilla den af Fullmäktige föreslagna och af Utskottet förordade likheten i lönevilkoren för Rankens och Riksgälds-kontorets embetsoch tjenstemän, torde, såsom följd häraf, samma stadganden, förbehåll och åligganden, som föreskrifvits i afseende på rättigheten för tjenstemanna-personalen vid det förra verket att uppbära den förhöjda aflöningen, äfven böra tillämpas för den vid det sednare anställda personal. Dock synes, hvad Ombudsmannen särskildt beträffar, undantag böra medgifvas från stadgandet, att andra tjenstemän än de, som tillhöra Kontorsskrifvare-graden, icke få tillika innehafva ordinarie tjenste-befattning utom verket, helst det icke torde kunna antagas, att en tjensteman med den erfarenhet och skicklighet vid juridiska frågors behandling, som onekligen fordras för behörigt fullgörande af de med Otnbudsmans-ljenslen förenade åligganden, skall vara villig att, emot åtnjutande af den aflöning, som för denna till 5:dje tjensteoch lönegraden Stats-Utsknitets Utlåtande Jfi 270. 13 hänförda syssla är anslagen, uteslutande egna sin tid och verksamhet St densamma; hvilket ej heller för tjenstens bestridande erfordras, helst det för göromålens gång ingalunda är nödvändigt, att Ombudsmannen under de vanliga arbetstimmarne är å sitt embetsrum oafbrutet tillstädes. För öfrigt anser Utskottet, att bland vilkoren för den löneförbättring vid Riksgälds-kontoret, hvarom nu är fråga, tillika bör intagas det vid 1850 och 1851 års Riksdag, bland syftemålen med Riksgäldskontorets förändrade organisation, angifna stadgande, att de särskilda uppdrag och bestyr, som, enligt Rikets Ständers i sednare tider vidtagna beslut, böra af de vid Riksgälds-kontoret anställde tjenstemän förrättas och lör hvilka särskilda arfvoden hittills utgått, skola inbegripas under vederbörandes bestämda tjenste-åligganden, samt vedergällningen derför inberäknus uti det belopp staten för hvarje tjenst upptager.
Den, som af Krigshistorien inhämtat hvilken tids-utdrägt och förlust vid krigs-företag, isynnerhet i Fästnings-kriget, ofta uppkommit genom brist på enhet i principer hos Artillerieoch Ingenieur-Officerare, skall säkert ej neka nyttan af denna gemensamma undervisning i Militaire ämnen. Hvad det tredje slaget af studier beträffar, ligger det i sakens natur, att de, likasom nu, alltid måste behandlas serskildt. Jag har nu trott mig visa , att någon nytta i vetenskapligt afseende verkeligen skulle uppkomma af båda undervisnings-yerkens sammanslående - Dea 7 Mar Lii. 5o5 slående, jag skall afven söka visa nyttan deraf i oeconomiskt, så vida man cj bestrider min premiss örn möjligheten af en gemensam lärare i Mathematiken och af gemensamma Militairelärare. Hvad först angår den förra, så torde han väl i anseende till dess åliggande att under sommaren förrätta triangel-mätningar och i anseende till det förökade besväret vid undervisningen , böra åtnjuta högre arfvode än han nu äger; men detta torde väl icke behöfva ökas med hela löne-anslaget för Artillerieläroverkets Mathematiske Lärare. Jag inser icke heller att en gemensam Lärare i Mathematiken ej skulle medhinna undervisningen; ty säkerligen skulle föreläsningstimmarne kunna indelas så, att de timmar, som för hvarje corps elever enskildt upptogs för föreläsningar, i den använde Mathematiken, kunde för den andras upptagas af den tillhörande enskillde studier af 5:dje slaget. Hvad åter angår gemensamma Militair-Lärare , så kan man invända att derigenom ingen besparing skulle vinnas, emedan Militair-Lärarne vid IngenieurCorpsen nu ej äga något arfvode; men dessa kunna väl göra anspråk derpå äfven så väl som de vid Artillerie-Läroverket, och om de icke hittills haft det, så tyckes mig häruti ligga en obillighet i principen, hvilken också framdeles någon gång torde kunna i siri ordning verka ofördelagtigt på undervisningen. Talaren anför vidare såsom skäl mot min motion, att Ingenieur-Corpsens elever måste Mield, o. Ad.
L4/0 Herr Kibsn, ^dopn, Ryttmästare. 1986 Herr s^aldencrentr, Arfved, Brukspatron. Friherre LRrencrona, Larl, Lxtraoräin^.- rie(lsnt!Llist. S tldLss. Den iZ Iunii. Z Llass. S73 1g48 Herr von kinZeström, polian iVlatliias. 2172 Herr lorick8, Nils, Krigs-Räd. 2137 Herr von Losdotk, jonan ^äolpli, E)fwerste-lieutenant, Riddare af Kongl. Swärds-Oräen. 195 Herr Klingspor, 6erät, Ryttmästare. 215 Herr KainsL^, Fullm. Herr lliam, Major. 2V1V Herr Lederstam, jokan hinric, Hofjunkare, Riddare af Kongl. Wasa Orien. I Bewillnings-Utffottet: 102 Herr OxeKulvuö, Fullm. Herr von kicksteit, Major, Riddare af Kongl. Swärds Orien. 1324 Herr von lorné, Mickael, Stallmästare. I EMditions-Utffottet: 81? Herr vrakenderx, Fullm. I cvrr> Den i3 Junis. I Loustitntioss Utskottet. 1 L1L88. 22 Friherre ^nkLrsvärö, Larl kllnric, Major. 2 L138S.
Län gjort den erinran, att, ehuru tillfredsställande det va - 28 Stats-Utskottets rit ntt erfara, att åtminstone en förändring ägt rum, hvarigenom Tjenstemanna-numern blifvit nedsatt ifrån 45 Personer till 3o, regleringen dock icke blifvit fullständigt tillvägabragt medelst de lönebelopp, hvilka inom Verket förefunnos, och hvarföre det upptagne beloppet af 3817 R:dr 35. 2. bestridts, samt Verkets Stat ansetts böra inom alla graderne undergå en nedsättning af i5 procent; hvarjemte samme Ledamot anfört: att fastän K. M:t föreskrifvit, att ingen Tjensteman måtte innehafva annan befattning tillika på Rikets Stat, Calendern för detta år likväl visade, alt flere, af personalen vid detta Verk, innehade befattningar inom andre Verk. Och har, sedan äfven Casper Wijkman ifrån Upsala Län och Anders Nilsson från Wermland förenat sig med Anders Danielsson, utlåtandet i denna del blifvit af Ståndet ålerremitteradt. Utskottet anser sig, i följd häraf, dels blott behöfva åberopa hvad dess i ämnet afgifna utlåtande innehåller, nemligen att R. St:r sjelfve redan år 1823 anvisat de kostnader, som för RiksBokslutsArbetet kunde pröfvas nödige, på Öfverskotten af StatsVerkets Inkomster, och att, med afdrag af samma kostnader, det måttliga beloppet af 1258 R:dr 45. 2. således endast är i fråga såsom ny utgift för Verket, öfver hvars förändrade organisation de Ledamöter, som utgiften bestridt, dock betygat deras tillfredsställelse; dels ock vidare upplysa, i afseende på den från Calendern hämtade uppgift, alt flere at Verkets personal skola emot K.