Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Förgäfves skui - Den 26 Ottober f. m. skulle jag nu yrka Rotehållares befrielse ifrån Passevolance-afgift, då den rådande meningen icke dermed instämmer, men en betydelig nedsättning, tili hälften af hvad blifvit föreslagit, saknar jag icke anledning påstå, då det endast är kostnaderna för Regementens möten och öfningar inom Regementens stånd, som rotehållare skulle kunna anses böra betala, och de, jemlikt räkenskaper, uppgå till omkring halfva passevolancesumman för ett Regemente, eller emellan 4 och 5ooo R:dr; hvaremot det vore orättvist, att af samlade passevolancemedel, på rotehållares bekostnad, bestrida kostnaden för större öfningsläger utom Regementernes stånd, hvilka af allmänna Statsmedel böra godtgöras; i öfverensstämmelse hvarmed föreslås, att hälften af den föreslagne årsafgiften, tre och en half R:dr, må af -rotarne erläggas till mötes-och mönstringskostnader, likväl endast de år, du Regementsmöten hållas, hvilket förbehåll är så mycket angelägnare, som, i annat fall, det torde hända, hvilket hittills skedt, att soldaterne nästan årligen skickas till canalaibeten, och passevolancecassan vinner en obehörig inkomst för möten, som icke existera, och det på rotehållares bekostnad; börande af Statsmedel anslås hvad som efter behof pröfvas nödigt till kostnad för större öfningsläger. Med afseende på hvad jag nu anfört, anhåller jag, att Utskottens 47 H, Den 26 October f. in. Betänkande, som i Utskottens plenum jemlikt protocollet icke undergått någon pröfning, malte dit, jemte desse anmärkningar, återremitteras. Utdrag af Protocollet, hållet uti Rikets Höglofl. Ständers Statssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomiutskotts Beredning följande dagar år 1829. Den n Augusti. §• 4- S. D. Sedan de af Höglofl. Utskotten under den 12 sistförflutne
Schlyter, Professor, arfvode för Schmidt af, Enkefru, pension för Sjette Hufvudlitelns anslag för en gång eller för vissa år $jöchartie~archivet, angående arfvode åt der tjenstgörande officerare Sjöförsvars-Departementet, anslagen derför sjötjenst, ulländsk, stipendier för officerare i Siat te, försäljning till, af boställen vid Norroell Westerbottens Fältjägare-Corpser — af en del fisken gkattejemnkning öfver hela Riket, angående Siij ten och afvittringar, anslagen sammanföras m* m. Skjutslega rättighet till, för kronofjerdingsman • • • • Skogar, krono, ulsyningsrätt å, — för sådane boställen, som icke ega någon skog -. Sio!mästare-s kappa, angående Lofta med flere församlingars befrielse derifrån m. m. • • • Skolmästare-skäppa, ersättning till Lofta m. fl. församlingar, för utgifven Skjddsafgiften, personliga, motioner om upphörande deraf, återlemnas Skåne, berustade Odalqvarnar deisiädes Slafveriets afskaffande på ön §:t Barthelemy, angående . Slagkrutsgevär och hufvar, anslag för Slöjder, Undervisninganslaller för Slöjdexpositioner, befrämjande af Slöjdskola i Christianstad, anslag för gnyten och Åmänningen, Canal emellan SocÄne-Charlor, upprättande af .. Stina församling, upplåtande af jord till Springskatten, upphörande af • ■ • • \ 53. Stallmästaregården, nedsättning i arrendet för 145- Stapelstädernas Tolag, förändring i afseende å 117. Stats-Contoret, om en ny Notarielön ; . , 4°’ Stats-Coniorets aldre Depositionsmedel, angående • • . 5o, i52- Siatsfjllnadssummun för år 1845, förskott å 210. — uppgift å . 3o4- Stats-Obligationer å 10 millioner R:dr, utgifvande af . 26.
Hans aflöning utgår då från Riksdagskostnaderna, och den som förrättar denna tjenst, kan således, lika med Ståndets notarier och extra cancellister, för hvarje Riksdag särskildt antagas. Emellan Riksdagarna har Ridd.- fiscalen högst obetydligt att göra, ehuru nitiskt nuvarande innehafvaren sin tjenst sköter. Hans lön är omkring 700 R:dr B:co om äret. Ridd -Secret. kunde öfvertaga den ej vidlyftiga correspondancen. En af de ordinarie cancellislerna, som alltid borde vara jurist, hvilket nu är fallet med begge, kunde öfvertaga lagsökningsåtgärderna, granskning af lånedocumenter och öfrigt juridiskt. Ridd.-Secret. kunde då erhålla 4°° Rtdrs tillökning i lön, och den af cancellisterna, som skötte Ombudsmanstjensten, kunde derför erhålla i5o ä 200 Rtdrs arfvode; det öfriga besparades Ridd.- Den t Mars f. m. 81 Ridd.-Cassän. Huruvida nuvarande Fiscal skulle, emot en lämplig pension af t. ex. halfva lönen för hela sin lifstid, vilja afgå, lemnar jag åt Ridd.-Utsk. att undersöka. Jag anhåller blott, alt R. o. Ad. mätte vid denna Riksdag besluta denna reglering, att taga sin början, då nuvar. Ridd.- fiscal afgår, så att, om detta inträffar emellan 2!ne Riksdagar, Directionen måtte vara i tillfälle att kunna verkställa den öfverllödiga tjenstens indragning. I öfrigt får jag äran hänvisa Utsk. till det af mig i detta ämne till Directts protocoll afgifna yttrande. Jag anhåller, att denna min motion må till Ridd.-Utsk. remitteras. 4:o Jag får vördsamt föreslå, att en fullständig instruction måtte af BancoUtsk. utarbetas för DiscontDireetionerna i stället för den föråldrade, ofullständiga, som finnes, äfvensom instruction för dessa Verks Revisorer. Instruction för Revisorerna finnes alldeles icke. Jag anhåller, att uti
En ledamot har upplyst, att 1837 års rikshufvudbok visade en behållning på anslaget för K. stallets utfodring af nära 18,000 r:dr, och samma erfarenhet äger äfven jag af den granskning utaf rikshufvudboken, som jag företagit mig. Då här tillika är ifppgifvet, att 1809 års statsreglering afsåg 9 drabanthästar, hvilka icke behöfvas, så synes ingen brist böra uppkomma, utan snarare öfverskott vara att förvänta. Hvad andra delen af anrnärknln mot Utsk:s utlåt, vidkommer, sorn skulle påkalla återremiss, eller den i Ulsk:s utlåt, uttryckta önskan af en gemensam förvaltning af de K. slotten, så synes återremiss i anledn. häraf icke heller behöfvas, sedan det blifvit upplyst, att Riksmarskalken har öfverstyrelsen öfver de K. slotten, och att stuthållarne på dessa slott icke äro lönte af stats-anslaget utan af II. M. Konungen enskildt, hvilka torde vara de hufvudsakliga omständigheterna, som motiverat TJtsk:s förslag i denna del; och anhåller jag derföre örn propos. till bifall af utlåt, i denna del. Hr von Hartmansdorff: Då jag hade äran förra gången yttra mig i detta ämne, uppläste jag tillika de ordalag, som StatsUtsk. vid sisth riksdag hade begagnat. Jag vet icke, om den talaren då var tillstädes, hvilken sist yttrade sig. Dessa ordalag äro af den beskaffenhet att de böra undanrödja allt tvifvel, huruledes besparingarna på förevar. anslag böra begagnas. Om en Ridd.-cancellist finge ånyo uppläsa nämnda yttrande af förra riksdagens StatsUtsk., så torde ingen af Husets medlemmar kunna betvifla föredragningens oväldighet. Frih. Sprengtporten, Jac. Wilh.: StatsUtsk. har trott, att det vore med ändamålet öfverensstämmande, att K. hofstallet skulle vara stäldt till K. M.\s obehindrade disposition, och icke underkastadt revision.
Herr 8cbLtr,ercrsntr, ^soksn kjerman, hade inlemnat el anförande, sä lydande: Sedan Allmänna Beswärsoch OeconomieUtssotret ytterligare afgifwit deH Betänkande, angäende stogs hushållningen m. m., sä fär jag, hwad Eke»stogarne beträffar, derwid erindra: i:o. Dä Utskottet icke med nägot enda skäl beledsagadt deh omdöme, at den uti 180; ärs SkogsOrdning föreskrifne ordning, i afseende pä utsynin» aar, stall wara en läng omwäg, samt obehagelig och ätföljd af kostnad; sä kan jag för min del icke antaga denna sats, emedan jag redan förut uti mitt i ämnet afgifne Oilamen, hwilket nu äberopaS, tydligen wisat, at ingen laglig kostnad ager rum, och anser jag mig nu böra tillägga, at, i fall ändring skulle göras, uti hwad en gäng stadgadt blif» wit vin utsyningar och utstämplingar, den nödiga controllen helt säkert Uteblifwer, och Kronan stall slutligen sakna all tilgäng för egna behof. 2:0. Som jag pä anförde grunder förut icke kunnat antaga Utskottets xrojeät om Eke-skogens srigifwande efter 1812 ars flut, och Utskottets ^Betänkande icke innehaller nägra stäl, hwarföre detta frigifwande stall börjas iFiz eller et ar sednare; sä finner jag desto mindre skal för mig, at för egen del gilla en anstalt, hwars stadeliga »verkan ar af mig förur bewisad, utan ar någor härutinnan kunnat »vederläggas.
Ett annat vigtigt skäl mot förändringen är det ökade arbete för domare och landskansliet som icke kan bestridas utan antagande af särskildt biträde. Då dessutom besparingen för staten, om ock någon, likväl blir ganska obetydlig, får jag förena mig med de talare, som anhållit om afslag å Utsk:t» framställning i denna punkt och om bifall till Doktor Nordlunds reservation. Frih. af Ugglas, Gustaf: Äfven jag anhåller att få förena mig med Gr. Mörner, och jag skulle icke besvärat R. o. Ad. med något yttrande, om icke Gr. Posse sagt, att då beläggningskartorna inneburo tillräcklig kontroll för så stora valörer som 100 rdr, borde den väl äfven vara nog för dessa belopp af 25 och 50 öre. Detta hvilar enligt min tanke på ett missförstånd af hvad författn. innehåller, ty der föreskrifves verkligen en ganska stark kontroll för de större kartorna. Det står nemi. i § 8, att köp-, bytesoch gåfvobref m. m. skola beläggas med kartor på det sätt, att de sistnämnda kunna klippas itu, och dessa afklippta hälfter insändas sedan till vederbörande myndighet, som har att verkställa granskning. Något dylikt har ej varit nödvändigt för de mindre kartorna, och Utsk:t har derföre ej heller föreslagit något sådant. —• Jag anhåller för min del om afslag på Utsk:ts framställning. Hr von Ehrenheim, Per: Föregående talare hafva redan visat, att den besparing för Stats-verket, hvilken Utsk:t afsett med detta förslag, icke blir så synnerligen stor, som Utsk:t förmodat. De hafva äfven visat skilnaden i den kontroll, som kan utöfvas i afseende å skrifoch beläggningskartor, samt den ökade kostnad och besvär för domare och andra tjenstemän, som skulle af förändringen blifva en följd. För min del godkänner jag alla dessa skäl, men anser bland dem det ojemförligt vigtigaste vara det oerhördt ökade arbete, som skulle åläggas domare på landet, om hvarje utgående handling skulle förses med beläggningskarta.
Skulle i sådant fall en sålunda störd församling icke ega rätt att vid en följande gudstjenst, medelst dörrarnas tillslutande, freda sig emot dylika objudna gäster, så synes mig derigenom ett allt för stort ingrepp göras uti en religionsfrihet, som dem omöjligen kan bestridas. Jag kan således icke finna, att ett sådant stadgande är förenligt med det rätta, hvarföre jag förenar mig med föregående talare i anhållan om afslag å Utsk:ts förslag-och bifall till K. M:ts Propos. Gr. Sparre: Ingen enda Svensk församling i vårt land får hälla sin gudstjenst för slutna dörrar. Det synes mig då vara högst besynnerligt, att man anser som en öfverdrifven stränghet att stadga för främmande trosbekännare detsamma som gäller för oss sjelfva. Hen hvad som kan vara klokt är att på landet, der understundom länsmannen har flere mil till kyrkan, stadga att gudstjensten skall hållas för öppna dörrar. Det kan också vara nyttigt ur den synpunkten, att församlingens själasörjare må ega tillfälle att åhöra de läror, som predikas, för att under samtal med sina församlingsboer kunna upptaga, bemöta och vederlägga dessa läror. Det är icke ens territorial-församlingarnes kyrkoherdar tillåtet att inkomma i den främmande kyrkan, och om en annan främmande trosbekännelses anhängare skulle vilja sprida ut sina läror, så kan kyrkoherden icke hindra detta, eller känna dessa läror, emedan han icke slipper in i kyrkan. Jag hemställer, om det kan vara klokt och i statskyrkans intresse att stadga något sådant. Jag tror det icke. Den 22 Maj. Beträffande Frih. Cederströms förmodan i afseende å böterna, sa hvilar den pä ett misstag, enär samma böter äro stadgade i 4:de § för föreståndaren. Utsk:ts föreslagna stadgande är bade i kyrkans och den allmänna ordningens intresse, hvilket svårligen lärer kunna bevakas af den på flere mils afstånd boende kronobetjeningen. Jag anhåller på dessa skäl om bifall till Utskffs förslag. Frih. Creutz: För min del finner jag Utsk:ts förslag i denna del vida bättre, än K. M:ts Fropos. Ty, såsom Gr.
Indelningsverket — till motbjudande besvärligheter för de skattdragande, hvilket i synnerhet kännes, när skyldigheten att skatta så olika fördelas, att soldatens underhåll endast drabbar ett, äfven i andra afseendeu förut båldt beskattadt och till följd deraf vanmäktigt jordbruk. Vi se, att det upfördes på den opriviligierade jordens bekostnad, och blef en konstgjord upstapling af intrasslade, obestämda och undangömda beskattningar, hvilka, ehuru kännbara för dem, som bördan faller på, till stor del ligga dolda bakom vårt kameralaj hexmakeri, hvarifrån de ej göras åskådliga, eller till sina värden så noga kunna bestämmas. Carl XI.-s beskattningssystem, som egentligen gick derpå ut, att först tillgripa allt som kunde tagas och sedan skilja statsverket från utgifter genom, grundskatters insläpande i den synbara och fasta förmögenheten, var väl till sednare delen sä vida passande lör vårt penningfattiga land, att en del utskylder kommo att utgå i produkter och persedlar. Men bakom detta system ligger så mycket oredigt, som ej vid första påseendet synes, hvarigenom den orättvisan upkommer, att så mycket blifver oberäknadt, hvilket borde som skattebidrag beräknas, och hvad indelta arméen särskildt beträffar, blefvo rustoch rotehållare så inblandade i arméens ekonomiska detaljer, att arméen derigenom blifvit deras enskildla egendom. Striden emellan styrelsens fordran på arméens tjenstbarhet och rustoch rotehfillares särskildta intressen kan svårligen undvikas under dylika förhållanden. Denna strid skall fortfara så länge man å ena sidan fordrar förbättringar och ökad upmiirksamhet på truppens hållning, mera utbildad vapenskicklighet och materielens godhet, och deremot å andra sidan anser allt sådant, genom dermed förenade omkostnader, vara ingrepp i rustoch rotehållares eganderält. De stadgar, efter hvilka indelta arméen underhålles, mäste vara felaktiga. Åtminstone är det svårt att förlika sig med de så motbjudande och aldrig hvilande tvister, som ouphörligen upstå. Om å ena sidan ingen bestämd gräns gifves för rustoch rotehållares åligganden, så är å den andra styrelsens administrativa rätt Den 19 November.
Det vore ock verkeligen öfverflödigt, ty de äro så troget afskrifna utur LagComileens motiver lill den nya Civil-lagen, att det vid collationering torde blifva svårt finna någon skiljaktighet. lil Den ii Junii f. rn. En ledamot Herr Cederschjöld har liknat mängden af invändningar mot det nya lagförslaget, vid mångfalden af otillförlitliga botemedel för en sjukdom. Men jag tror, att denna bild med mera skäl kan lämpas till de mångfaldiga nya lagförslag, hvarmed Lagutskottet öfverhopar oss. Då dec synes befara, att den nya CivilLagen i sin helhet skulle allt för mycket bära emot; så söker det bibringa oss densamma i smärre doser. Jag bar väl yrkat afslag på Betänkandet, men skall ej sätta mig emot återremiss, i händelse pluraliteten skulle den åstunda. Herr af Malmborg _, Abraham: Jag bar med mycken uppmärksamhet läst LagUtskottets nu förevarande Betänkande om införande af lika arfsrätt för bägge Könen af Adelsoch BondeStånden, och jag har med tillfredsställelse funnit det vara grundadt på så rättsenliga skäl för tillstyrkandet af bifall å den från BondeStåndet i detta ämne till Utskottet remitterade Motion, att jag anser mig såsom Representant böra uttrycka min uppriktiga önskan, att Ridderskapet och Adelen täcktes bifalla Betänkandet. Det bar väckt min förundran, att, inom detta upplysta och för rättvisa kända Stånd, böra en eller annan yrka afslag å Betänkandet, hvartill man, bland annat, förnämligast, såsom förmente skäl, anfört, att den före - Den 22 Jun i i f. m, förp,slagne lika arfsrätten, i synnerhet för detta Stånd, skulle vara förderflig, då Söners uppfostran skall fördra vida större kostnader, än Döttrars.
Han antog att der i brefven från fadern och mostern fans ställen som Alma blygdes öfver, derför att hennes anhöriga icke stodo på samma bildnings-trappsteg, som de menniskor hon häruppe umgicks med. Till modern hade Alma slutit sig med blind tillit och oinskränkt tillgifvenhet. Det fans så mycket näring för hennes fåfänga i den vänskap, med hvilken hon omfattades af den mognade, allvarliga kvinnan, som hade ett berömdt namn och som hon sjelf beundrade. Och till denna kvinna kunde hon säga allt utan fruktan för att bli missförstådd, ty modern älskade redan detta lilla blonda hufvud med samma häftiga intensitet, med hvilken hon älskade sin son – älskade det på godt och ondt, med alla dess fel och alla dess svagheter. Men hon såg både felen och svagheterna, ty Alma, som hade en rent instinktslik förnimmelse af säkerhet gentemot denna kvinna, som ville henne väl, gjorde aldrig minsta försök att dölja de små skuggsidorna i sin karakter. Hon visste ju ändå, att inför denna djupa tillgifvenhet skulle de intet betyda. Fru Zimmermann märkte hennes brist på vilja, hennes ostadighet, den småstadsöfverlägsenhet med hvilken hon här sökte framställa sin omgifning och sitt dagliga lif i Malmö och Lund. Men allt föll till intet inför det enda, stora medvetandet: att hon var den kvinna hennes son älskade – och som älskade hennes son. Då och då kunde väl en misstanke vakna inom henne om halten af hennes känslor; hon var icke blind för att den unga flickan i sitt tal när det gällde William inlade en ängslig reservation, som om hon alltid ville hålla sig en bakport öppen; men modern kväfde sjelf denna misstanke, som ofin och ovärdig. Hon såg ju hvarje dag hur lyckliga de voro; och i Almas smekningar fans det ingen reservation. För öfrigt fans den icke heller i allt som gällde de två kvinnornas inbördes förhållande. Den unga tycktes vara så uppriktig, så tacksam, så full af tillgifvenhet. Det såg nästan ut som om hennes tillgifvenhet för modern var mera djup än hennes kärlek till sonen och en gång gick hon så långt, att hon anförtrodde modern sina tvifvel på Williams framtid, talade misströstande ord om att han intet kunde uträtta som konstnär och författare.
1 stället för den ursprungliga tron, hvilken icke fordrade att man skulle hysa någon kärlek alls till sina medmenniskor, utan endast att man skulle förfölja vissa utaf dem med ett dödligt hat, uppstod en lära som yrkade att man i intet fall finge visa någon yttring af hat mot sin nästa, utan skulle älska honom som sig sjelf. Nitton århundraden hafva sedermera åvägabragt en viss förlikning mellan dessa båda läror. Denna har dock aldrig framträdt såsom en afsigtlig, på förnuftiga skäl uppgjord kompromiss, utan blott såsom ett i erfarenheten gifvet, egentligen omedvetet tillkommet faktum. Man har ännu icke kommit till klar insigt om den sanning hvardera ytter-, ligheten representerar, ej heller derom att båda sanningarna måste samordnas; allt hvad man gör, är att till någon del söka rätta öfverdrifterna å ena sidan genom öfverdrifter å den andra. Här lefver man ett rent egoistiskt. lif; der drifves sjelfforsakelsen till en ytterlighet, som framkallar ohelsa och en förtidig död. Afven om vi jemföra en och samma individs handlingar, finna vi sällan någon jemnvigt mellan de båda riktningarna, utan än en sträfvan att tillfoga antingen en främmande angripare eller en hemmavarande förbrytare ett svårt lidande, än en öfverdrifven sjelf-uppoffring för någon, som ofta är rent af ovärdig densamma. Att sjelfuppoffring är riktig, men äfven sjelfkärlek, och att det rätta förhållandet dem emellan är en fortgående kom-pro miss, detta är en slutsats, den blott få medvetet dragit och ännu färre erkänna. Dock framträder ohållbarbeten af uppoffringens lära i dess ytterlighet tydligt nog, och alla medgifva detta i tysthet i sina vanliga slutledningar och dagliga handlingar« Allt arbete, all företagsamhet, alla uppfinningar och för» bättringar, såsom de fortgått från begynnelsen och ännu fortgå, uppstå ur den principen, att bland medborgare, de der alla hvar för sig hafva otillfredsstälda behof, hvar och en är angelägnare att söka tillfredsställa sina egna än en annans.
Att denna inskränkning icke utgör något hinder med afseende på Sverige har erfarenheten vid innev:de Riksdag tydligen ådagalagt, enär ett förslag, omfattande alla Prinsar af det Kongl. Huset, icke kunnat här genomföras. Hurudana tankarne äro i Norge känner jag väl icke med samma säkerhet; jag har likväl mycken anledn. förmoda, att den K. Proposin icke heller der hade stor sannolikhet att varda bifallen. Hvad jag deremot med visshet vet, är, att ett förslag lika med det som Const.Utsk. framställt, till allmän belåtenhet varit lag i Norge likasom i Sverige under föregide UnionsKonungar, och att således intet oöfvervinnerligt hinder från Norges sida mot det nu framställda förslaget borde kunna möta. Samma talare har sagt, att man genom detta inskränkande af regentskapet lill Thronföljaren, skulle utsätta sig för den stora vådan att oftare behöfva tillita den olämpliga InterimsRegeringen. Detta skäl kan jag icke neka vara ganska sannt; men man måste å andra sidan medge, att man vida mer sällan behöfver anlita InterimsRegeringen, då Thronföljaren är i besittning af den föreslagna rättigheten, än då ingen Prins bar den; och då det visat sig att man icke kan genomföra detta förslag i en vidsträcktare form, så har man ändå gått ett stort steg framåt, om man kan tillämpa det på Thronföljaren. Erfarenheten har äfven visat, att under våra första UnionsKonungar, då våra Kronprinsar hade denna rättighet, behöfde InterimsRegeringen icke en enda gång sammanträda, hvadan således erfarenheten talar ganska högt både för lämpligheten och möjligheten af förslagets genomförande. Jag anhåller nu att få öfvergå till de detaljanmärkn.T som samme talare gjort. Han har först klandrat, att i 39 § 1 mom. icke det stadgande vore intaget, att Thronföljaren skall styra såsom Regent med all konungslig makt och myndighet »i Konungens 182 Dan 8 April f. m. namn.» Om detta Sr ett fel, så Sr det åtminstone icke Cönst.- Utsk:s, utan K.
Ingen, som gör den upptäckten, att hon brinner, kan i samma ögonblick af förskräckelse och ångest tänka ut bästa sättet att handla; vi vilja därför uppmana hvar o c h en att klart fatta sitt beslut på förhand, så att genast vid upptäckten af lågorna den tanken måtte flyga genom ens hufvud: nJag måste lägga mig ned oeh rullan. Vi hoppas allvarligt, att ingen af våra läsarinnor någonsin måtte få anledning att bruka den regel, som vi nu försökt att hos dem inskärpa, men om så skulle hända och de hafva själfbeherskning nog att genomföra den, så skola de helt säkert blifva tacksamma att hafva lärt en så enkel metod att öfvervinna en så fruktansvärd fiende. ^ » ^ » Kvinnans huslighet, särdeles i omsorgen för det dagliga, måste likna urets dolda driffjäder. Ordningen måste såsom närvarande gifva sig tillkänna i stilla harmoni, likasom visaren stillatigande angifver timmar o c h minuter. Flickornas Damer i spårvagn och omnibus. En välmenande sparlakanslexa. mamma är naturligtvis med i Djurskyddsföreningen! Is J a g känner, att det är djärft, oerhördt. I damernas egen tidning, en sparlakanslexa åt damerna! J a g ser i andanom 100,000 par ögon, bruna och blå, svarta o c h grå, kasta mildt förebrå- ende blickar på m i g. J a g ser, hur mången förtjusande öfverläpp spotskt krökes, o c h jag hör, huru isynnerhet de yngsta damerna — unga äro vi j u alla! — försmädligt läspa fram: » D e t är naturligtvis en gammal knarrig ungkarl, en gubbstut, som är framme o c h gnatar! » Men, gudskelof! Det skall man då ej säga om mig. M i n annars så ridderlige vän » N o m de p l u m e » har med en indiskretion, som är fördömlig, men som här händelsevis vafit till nytta, afslöjat mitt kön. Och nu kanske jag kan våga mig fram med min lilla välmenta sparlakanslexa åt enkannerligen Stockholms damer, men äfven åt damerna öfver allt i hela världen, där det finnes spårvagnar och omnibusar, ty — icke sannt?