Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr von Heyne, Georg: Jag vill icke hufvudsakligen yltra mig öfver hvilket antal ledamöter hör göra Högsta Domstolen domför eller icke. Detta har af Hr von Troil blifvit så utveckladt, att jag helt och hållet förenar mig med honom i hvad han derom yttrat. Men jag tror, att, oaktadt ifrågavar. grundlags-§ icke bestämdt ändrar dén §, som innehåller att Högsta Domstolen skall utgöras af6 frälse och 6 ofrälse män, förevar, förändring dock har inflytande på denna stånds-skilnad. Jag tror nemi. att, i följd af nuvar. stadgande, en sådan skilnad hort per analogiam iakttagas vid alla Högsta Domst< lens sammanträden, och jag undrar, om sådant icke skett. Skulle man nu fä ett nytt förhållande bestämdt, i det hvarken frälse eller ofrälse ledamöter nämndes; så skulle det vara min glädje, att dessa ord icke vidare skulle förekomma i allmänna förhandlingar. Jag har förut uttryckt denna tanke, då fråga var om utbyte af ordet ”och” emot ”eller” i 17 §:n Reg.Ftn, och får nu upprepa, det jag önskarattvi åtminstone en gång må komma derhän, att orden ”frälse och ofrälse” aldrig nämnas i våra allmänna lagar eller acter. Jag tillstyrker således antagandet af den nya §!n. Frih. 14,0ye: Jag utber mig att få förklara, att då jag afstyrkt a.ntagandet af denna grundlagsförändring, har jag icke haft ringasje afseende på, huruvida jag derigenom skulle kunna befordra,mer eller mindre lättnad för Just.rådets ledamöter. Jag har haft ett vida vigtigare afseende, nemi. det sorn ligger i min öfvertygelse, att, genom antagande af della förslag,.skulle Svenska folket vid många tillfällen hafva mindre säkerhet än nu för utgången af dess medlemmars öden till lif, ära och gods. Jag ämnar också, med all aktning för andras meningar, att icke släppa denna fråga utan votering. Hr von Troil: Det synes mig som det vore jag, som vid detta tillfälle ägde rätt alt klaga öfver missförstånd, då Hr
Jag bekänner, att, ehuru jag flere gånger och sednast i går blifvit på detta rum tiilvilad ovilja emot Privatbanker och Hypotheks-föreningar, jag vida heldre, än alt Riksbanken skall inlåta sig i en rörelse, som för dess bestånd är äfventyrlig, ser att Privatbankerne qvarstå. Någon tillökning uti reel valuta erfordras för att Banken skall kunna förstärka sin rörelsefond, pä hvilken en sedelutgifning kan grundas, men dennas framskaffande är en trollkonst, hvilken visserligen hvarken BankoTJtsk. eller någon annan lärer kunna hitta pä, utan den måste framkomma på den naturliga vägen d. v. s. när vi blifva så hushållaktiga och omtänksamma att vår export öfverstiger importen och kontant valuta inflyter i landet. Då först kan Bankens rörelse utvidgas och detta är det enda samt naturliga medlet dertill. Man har bär ganska riktigt anmärkt, att genom en år 1S44 inträffad missräkning af Bankens tillgångar, Bankovinsten nu blifvit uptagen till 800,000 B:dr utöfver dess rälta belopp; men jag får erinra dem, hvilka möjligen fästa sig vid detta förhållande, att då Utsk. föreslagit, att hvad, som af Bankovinsten anslås till Statsbelmfven icke skall öfverlemnas förr än vid slutet af hvarje är, bär Banken tillfallit en räntevinst, som motsvarar om icke öfverstiger beloppet af denna missräkning, och att Banken följaktligen icke tillskyndas ringaste skada genom Ut.sk:s förslag. Jag kan icke undertrycka min förvåning deröfver, att personer, som äro och böra förutsättas vara kunnige i Bankväsendet, yrka, att Banken skall alltmer inblanda sig i enskilda penningeförhållanden. Så har Utsk. förfarit, och nyss liar en talare sagt, att Banken borde och kunde vara förläggare för Hypotheks-in rättningar. Egentligen borde
Göres vid beräkningen afdrag för de barn, som dels blifvit öfverflyttade från en åldersklass till en annan, dels efter inskrifning i rullorna genast utackorderats och dels under året blifvit uttagne, men återlemnade, uppgår mortalitetsprocenten år 1863 ibland de späda barnen till 21,7 och ibland de äldre barnen till 13,7. § 2. Någon anmärkning vid räkenskaperna har från Revisorernes sida icke förekommit. Vid den 2 September anställd inventering befunnos i god ordning säkerhetshandlingarne för Barnhusets utlånta medel, ibland hvilka ingingo följande obligationer: Kurs vid Belopp. Räntefot. inköpet. Hallands Hypotheksförenings R:mt 38,700. 4 %. 91 %. Mälare-provinsernas dito » 18,000. 4 %. 91 %. Stora Kopparbergs dito » 128,000. 5 %. 100 %. Söderhamns stads dito » 15,000. 5£ %. 100 %. Malmö manufakturaktiebolags » 90,000. 5£ %. 100 %. 25 — 194 — Upsala Kongl. Universitet. Vid detta Universitets räkenskaper, hvilkas granskning i Kongl. Kammar-rätten föranledt anmärkningar, hafva Revisorerne ej haft något att erinra. Nedanstående tabell visar förhållandet mellan inkomster och utgifter: Debet. Uppbörd: Indelta räntor och kronotionde 177,024: 41. Hyresoch arrendemedel 11,007: 38. Städselpenningar 2,270: — Dekanatsmedel in. m 3,333: 6. Balans till år 1864: Kredit. Balans från år 1862: Utgifter: Löner och arvoden 237,231: 26. — För institutionernas materiel 35,384: 34. Fysiska institutionens dito 210: — Cassa studiosorum 2,881: 9. Nybyggnader och reparationer 10,419: 40. Omföring till reservfonden 2,915; — Afskrifning 295: 3. Balans till år 1864: Lunds Kongl.
Plötsliga explosioner inför hans gunstlingar och äfven inför andra vittna om, hur brännande äregirighetens flamma strålade öfver hans drömvärld, helst som han kände det spirande missnöjet omkring sig som en maning till förstummande och döfvande bedrifter. Så kom 1786 års riksdag, olyckligt föregången af hungerår, om hvilka kyrkoherdarna från landsbygden gifva hårresande skildringar i sina ämbetsberättelser. I stora trakter lefde man på ett nödbröd, bakadt af hö och ljungfrö, halm och bark, och det bettlades om smolket i kreatursbåsen till näring. Att bönderna voro missbelåtna var förklarligt nog, helst ju konungen, trots den gamle biskop Serenii visa afrådande, rört vid deras ömtåligaste punkter »religionen och brännvinspannan». Men äfven på riddarhuset möttes han af en systematisk opposition – det var adeln, som öppet begynte mot konungen den kamp, som först slutade 1792, och konungen kände så mycket större grämelse häröfver, som han i ståndsstriden alltid tagit adelns parti. På en aristokrat och poet, som han var i djupet af sin varelse, verkade de gamla svenska familjenamnen med en oemotståndlig trollkraft. På nytt tyckte han sig sviken och bemött med otack. På nytt kände han ensamheten och den kalla fiendskapen lägra sig rundt omkring, och åter genomgick han en af dessa kriser, som beröfvade honom hopp och illusion. J. G. Oxenstjerna beskrifver i ett märkligt ställe i en af sina dagböcker denna process i Gustafs väsen. »Hans ovanliga sinnesoro förvandlades till en hårdhet, som nu blifvit ett lynne.» Det kom något människofientligt in i hans sinne. »Den, som en gång varit så älskad som han, kunde aldrig återtaga. hjärtan, som slitit så starka band, och hade intet mer att vänta.» Så grep han efter kriget som efter räddning, och han började det icke utan grund. Ännu år 1786 hade ryska intriger på gammalt vis spunnits under riksdagen. Det gällde att en gång för alla göra slut på dessa inblandningar.
Ridderskapet och Adeln remitterat en af Herr Rosenblad, B., vackt motion, att Bankens behållna vinst å dess rörelse för åren 1845, 1846 och 1847, sedan alla utgifter och förluster afgått, deribland inberäknadt hvad som erfordras för att bibehålla grundfonden vid 10 millioner R;dr B:co, må anvisas till sådane extra statsanslag, som Rikets Ständer för dessa år kunna bestämma. Då likväl Förstärkta Banco-Ulskottft afgjort, att Banco-vinsten skall reserveras för Bankens ändamål, torde Rikets Ständer finna, att ifrågavarande motion kommer att förfalla. Stockholm den 16 N:o 134. zink. till Exp.-Utsk. d. ly Maj, kl. 10 f. nu Memorial, med förslag till Taxa å Expeditions-lösen i sd väl Rikets Ständers Bank, med dertill hörande Discont-Verk och Läne-Contor, som ock Rikets Ständers Riksgälds-Contor. Sedan Rikets sednast församlade Ständer, uti skrifvelse af den 26 Maj 1841, hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhållit, att en af dem fastställd Taxa å Expeditions-lösen i Rikets Ständers Bank samt dertill hörande Disconl-Verk och Låne-Conlor måtte varda genom allmän kungörelse till efterlefnad utfärdad, har Kongl. Maj:t, uti Nådig Skrifvelse af den 10,påföljde Juni. gifvit Rikets Ständer tillkänna, att Kongl. Maj:t icke kunnat lemna utan uppmärksamhet, att nämnde Taxa, som icke uteslutande angick Bill. lill R. St.
Länets markegångssättning sedan deraf laga ett medium, som "borde blifva grunden till Kronans godtgörelse för de lill Kungsgårds-arrenda - lorn upplåtne dagsverken, hvilken serskilda markegångssättning uppgått år 1796 till 1 sk. 9 rst., och år 1799, då Länets markegång å ett dagsverke var i4 sk., till 2 sk. 7 rst.; att, i följd af föreskriften i Kongl. Brefvet den 17 Dec. sistnämnde år, uti det om Kungsgården senast nfslutade arrende-contract af år i8o3 det förändrade stadgande intagits, alt de 4>888 dagsverken, som Arrendatorn hade alt af 4 7 hemman på Wisingsö årligen erhålla, borde Kronan af Arrendatorn ersättas med penningar efter fjerdeparten af det pris, som årliga markegångs-taxorna lör dagsverken i Länet utsätta; samt slutligen, att sökandernes anmälan om Wisingsö-hemmanens obetydlighet och om de af Wettern förorsakade 8o Expeditions -Utskottets Förslag till und. Skrivelse ff-o 5g. utskärningar blifvit vitsordad af E. K. M:s Befallningshafvande i Jönköpings Län, och af ett utaf Presterskapet på stället med flere personer utgifvet betyg, innehållande: alt berörde hemman voro ovanligt inskränkta, icke större än mångå torplägenheter på andra ställen; att de icke hade ängar eller betesmarker lill nödtorft; att skog icke funnes till det minsta behof, och alt åkern ofta icke gåfve 3:dje kornet öfver utsädet; och hafva så väl E. K. M:s Befallningshafvande sorn E. K. M:s och Rikets KammarCollegium, uti serskilda underd. utlåtanden, föreslagit, att lösen för oftanämnde dagsverken må bestämmas lill hälften af Länets markegångsprjs k ett drängedagsverke.
Slottet, för att, i ani. af riksdagens början, inför H. M. Konungen nedlägga Ståndens vördnad och lyckönskan, samt uppvakta H. M. Drottningen och de K. Personerna. Till följe af R. o. Ad:s, före de öfrige RiksSttns ankomst, inhemtade bifall, åtskiljdes R. o. Ad. vid den stora Dcputationens afgång, samt R. o. Ad:s medlemmar af den stora Deputationen vid nedgången ifrån K. Slottet kl. 3 e. m. In fidem protocolli, F. O. Silfverstolpe. Lördagen den 25 Januari i84o. Plenum kl. io f. in. Hr Frih. o. Landtm, anmodade undert. Ridd.Secret. att uppläsa det tal, Landtm, i dag på Rikssalen ämnade hålla lill H. M. Konungen, så lydande: Af grundlagens föreskrifter och Ed. K. Mrs i öfverensstämmelse dermed utfärdade nåd. påbud kallad till lagtima riksmöte, framträder R. o. Ad. nu inför E. K. M:s 7g D c n ,a5 Ja n u a ri. thron, för alt frambära sin underdåniga, uppriktiga och djupa vördnad. Representationens sammankomster äro uti alla constitutionella samhällen vigtiga, så väl för Konungen som för landet; för Konungen, genom den kännedom Konungen vid dem erhåller om de olika tankar, som i skiljda delar af Riket göra sig gällande, ang:de de mångfalldiga ämnen, hvilka utgöra föremål för Representationens öfverläggningar; och för landet, genom tillfället att till Konungen fritt och obehindradt frambära samfäldta uttryck af nationens mening ang:de en mängd angelägenheter, som nära röra densammas innersta lif, trefnad och förkofran. Uti vårt fädernesland , der en längre tidrymd, än i de flesta andra länder, förflyter emellan dessa sammankomster, blifva de ännu vigtigare; och på nationens representanter hvila nu så mycket större åligganden och så mycket högre förväntan, som de, genom det lyckliga åtnjutandet af en under E. K. M:s hela regeringstid fortfarande, af E.
Om Stats-Utskottet, vid bedömandet af detta Ärende, endast finge rådfråga sin enskilda öfvertygelse, om Numer-LotteriInråttningens skadliga inflytande i moraliskt hänseende, och dess menliga verkan på mängden af de spelandes oeconomiska ställning, skulle Utskottet visserligen icke ett ögonblick tveka, att tillstyrka denna Inrättnings upphörande; Men, då Utskottet förutser omöjligheten, att betaga den på Spel begifne alla andra utvägar att tillfredsställa sin vinnings lystnad: då det kan för säkert antagas, att, om Numer-Lotteriet, såsom en allmän anstalt, komme att indragas, enskilde Lotterier, i stället, skulle uppkomma, der ingen Controll å vederbörande blefve möjelig, och då, i allt fall, Spel å Utländske Lotterier, oaktadt största uppmärksamhet, ändock icke lära kunna förekommas, hvilka Spel särskildt medföra den olägenhet, att Penningar dragas utur Landet; Så, och i betraktande deraf, att Lotteriet hittills gifvit Stats-Verket en betydlig Inkomst, den Staten, i närvarande tid, ej synas kunna umbära, och hvilken, på annat sått, svårligen torde kunna ersättas , enär Rikets Innevånare nog allmänt kånna tyngden af de Stats-bidrag, de redan utgöra; är Stats-Utskottet af den tan - Stats-Utskottats Betänkanden. ka, att Numer -Lotteri-Inrättningen tills \Tidare bor fortfara; hvarigenom Statsverket äfven undviker, att vidkännas de betydliga utgifter, som, i annat fall, till Verkets Ämbetsoch Tjenstemåns Pensionerande skulle erfordras. I följe häraf, hemställer Stats-Utskottet, att Numer-Lotteri-medlen hädanefter, som hittills, maga bland StatsVerkets Inkomster uti Riks-Staten upptagas; dock torde denna Intrad, såsom underkastad mycken osäkerhet vid beräkningen, icke bora uppforas till högre belopp, ån uti 1819 års Riks-Stat år påråknadt, eller bo,000 R:dr.
Huru var ej jordens ans hållen i vördnad hos Romarne! Deras första krigstecken voro sinnebilder hämtade från detta yrke. I Roms skönaste tidehvarf voro dess störste män landtbrukare. Cincinnatus och Attilius plöjde jorden, då man korn att till dem öfverlemna befälet öfver arméerna. Är icke åkerbruket anledningen till denna välmåga och till denna omätliga befolkning, sorn vi med förundran skåde i China? Regenten hedrar der plogen och försmår ej att sjelf föra honom. Det är således en ovedersäglig sanning, att åkerbruket är Statens fastaste stöd, och att det alltid bör utgöra ett föremål för en vis och faderlig Regerings uppmuntran och vård. Denna Regering skall, bland Landtbrukarne, alltid finna enkelhet i seder, styrka i armar, kärlek till fäderneslandet, vilja och kraft att det försvara.” Herr Grefve Monier föreslår väl, som ett medel till vårt åkerbruks upphielpande, premiers beviljande för utförsel af Spannmål, då dess värde inom Landet ej öfverstiger ett visst pris. Men då productiun af Spannmålen i Sverige af flera orsaker är mycket kostbarare, än i de nästgränsande länder, lärer sälian något premium kunna bestås så högt, att våra Jordbrukare skulle kunna i pris concurrera med ut landningen. En sådan författning skulle utomdess alltför mycket contrastera med våra 316 Den 13 April, öfriga, som pålägga en dryg tull på våra andra exporter. Och Smith, denne förfäktare af en hög grad af Näringsfrihet, hvars auctoritet i detta ämne är allmänt erkänd vida öfver Burkes, och som utomdess skref mera tor England än för Sverige, säger i detta ämne följande: ”Om alla Nationer följde det liberala systemet af fri exportation och fri importation, så skulle de särskildta Stater, i hvilka en stor Continent var delad, cå vida likna särskildta provinser af ett stort RikeSorn ibland dessa den inländska handelns frihet synes, både af förnuft och erfarenhet, vara ej blott det bästa palliativ mot dyrhet, utan ock det kraftigaste preservativ mot hungersnöd, så skulle frihet af exportation och importation bli detsamma för de särskildta Stater, i hvilka en stor Continent var delad.
Så kommer ock att ske med'de af mig långt före detta observerade uteslutningarne af Hennigska och Lindelöfska Ättartaflorna, som af Ryttmästaren Mörner, med hvilken jag derom samtalat, kan intygas. Det behöfves således icke, såsom Riddarb.-Utsk:t låter oss läsa I Deu 2 Maj e. m. 47 emellan raderna, något vite föreläggas mig, för att få de behöfliga rättelserna gjorda. Sådant ligger i mitt eget intresse som utgifvare. Då jag för någon tid sedan lorst hörde omtalas detta Frih. Cederströms eller Riddarh.-Direktionens attentat emot mitt arbete och de fattiga 400 rdr, dem jag har qvar af mitt anslag, trodde jag, att motivet dertill var Direktionens riksbekanta sparsamhet, att ieke nyttja någon annan, mera bemärkelsefull benämning; men sedan jag nu sett, att Direktionen föreslagit i och för den eltersträfvade censuren af mitt arbete ett belopp, som med 100 rdr öfverstiger den summa, jag har att lå (censorn in spe har gått ända till 800 rdr), så finner jag, att det icke är denna lofvärda dygd, som drifvit Direktionen, utan måtte det då vara en Direktionen värdig hämnd, för det jag i Lilliehöökska frågan ej allenast vågade hysa min egen tanke, utan äfven dristade mig att öppet förfäkta den. Det var och är nemligen i Direktionens ögon någonting alldeles oerhördt, att jag, som tycktes Hrr ledamöter vara en dem underordnad person, icke kunde beqväma mig att dansa efter deras pipa eller, rättare, läsa och skrifva efter deras peksticka. Slutligen förefaller det mig rätt underligt, men passar fullkomligt i stycke med den öfriga inkonseqvensen emot mig, att jag blifvit, om icke precist offentligt, så åtminstone enskildt, beskyld för uppsåtliga dikter; jag, som så nyligen gifvit ett ovedersägligt bevis derpå, att jag så älskar sanningen att jag strider derför, kosta hvad det kosta vill.
Beredningen bar nemligen funnit det betänkligt att tillägga dem arfsrätt efter fader och fäderneslägtingar, emedan sådant skulle föda af sig en mängd tvister om faderskap och allmänna grunder för bevisningen i dylika mål, der någon gällande presumtion ej eger rum, ej kunna uppgifvas; och dessa ur det praktiska lifvet hemtade skäl äro af allt för stor betydelse för att kunna förbises. Då full visshet om modren kan vinnas, blir deremot bevisningen om faderskapet alltid vansklig och osäker, i synnerhet då den förmente fadren är död och således ej vidare är i tillfälle att förklara sig i ett ämne, der hans förklaring dock är af så väsendtlig vigt. Det är ock ur denna praktiska synpunkt sorn Franska lagen endast tillägger de barn rätt i faders qvarlåtenskap, sorn i lifstiden blifvit af honom offentligen erkände, och om hvilkas härkomst såmedelst tvist ej vidare kan uppstå. Fadren vidgår dermed sina skyldigheter såsom fader, äfvensom barnens på blodsförvandtskapen grundade rättigheter; och det var synbarligen samina tanke, som låg till grund för de större rättigheter, som, efter hvad nämndt är, i vår äldre lagstiftning tillädes så kallade naturliga barn framför de i vanlig mening oäkta, och som bos brödrafolket gjorde ättledning eller lingslysning till vilkor för oäkta barns rätt i föräldrars eflerlemnade egendom. Nu angifver deremot Sveriges gällande lag ej annat sätl för barns legitimerande, än föräldrarnes förening, antingen genom giftermål eller fästning; och emot återupptagande af vår äldre lagstiftnings, genom kristendomens inflyielse utplånade, stadganden i denna del, eller tillegnande af Franska lagstiftningen härutinnan, förekommer alt hvad hos oss, i en aflägsen forntid, i omförmälde hänseende gällt, svårligen skulle 6 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 14. låta sig förena med den här i landet nu rådande uppfattning af äktenskapet, samt att Frankrikes åberopade lagstiftning otvetydigt sammanhänger med de civila äktenskap, samma lag tolererar.
biträdande märktes främst fru Linden, hvilken Sedan ordföranden, d.T Laurent, hälsat de sjöng trenne sånger med orkesterackompanjetillstädesvarande välkomna, öfverlämnade han mang, nämligen » Molnet;, ett stycke i förträfflig ordet åt fru Emilia Broomé, som med klar och orientalisk stämning, » Liten knopp », en originell tydlig stämma höll ett till så väl form som inneoch karaktäristisk komposition, samt den friska håll tilltalande inledningsföredrag, i hvilket hon » Solglad dag », hvilken måste omtagas. Hr Bergbland annat yttrade, att den insats kvinnan har ström utförde vid god röstdisposition den präkatt göra i fredssträfvandet är i främsta rummet tiga » Bergmanden », hvilket stycke dock kräfver ett uppfostringsarbete, att inom hemmet som en mäktigare stämma för att göra sig fullt gällanmoder och uppfostrarinna så handleda den. uppde. I stället för fru Möller, som blifvit sjuk, växande generationen, att en folkmening med uppträdde hr Forsell, hvars vackra stämma man fredsvänlig tendens så fort sig göra låter spirar alltid gärna hör från konserttribunen. Fem små fram och får lifskraft. Det arbetet af kvinnan pianostycken, tillsammans kallade » Erotikon », utfår visst icke underskattas, och kvinnan är bäst fördes fint och enkelt af hr Stenhammar. Som skickad att uträtta ett sådant kulturarbete, ty rena orkesternummer hade upptagits en spirituel hennes skaplynne ställer henne som en naturlig festpolonäs i e-dur, » Heliga tre konungars ökenopponent mot den våldsamma styrkans lag. vandring », en säideles originell och målande orFöredraget mottogs med starka applåder, och kesterskiss samt sviten » På vandring », hvilken efter detsamma utspann sig, som sagdt, en liflig egentligen är skrifven för piano, men af hr Audiskussion, som varade fulla 3 / » timmar. Under lin erhållit en ypperlig instrumentering. Särskildt densamma gjordes en mängd uttalanden, hvilka förtjänar i denna de båda sista satserna, » Aftonknappast direkt hörde till ämnet. Bland de stämning » och » I bykrogen », att framhållas.
St. Just.-Omb. Emb.-Ber. cl. iS Jamiarii iS34• 33 Förklaringen den 23 Mars 1807, Domaren åligger att uti mål, der den tilltalade, som blifvit dömd för sådant brott, att lian derföre hålles i fängsligt förvar, begär del af ransakningen och Domen, men densamma ej kan till honom utleranas, innan han alföres till det allmänna fängelset, öfversända samma ransakning och Dom till Konungens Befallningshafvande så tidigt, att den sakfä lide kan, innan besvärstiden gått tillända, deraf erhålla del och till Konungens Befallningshafvande inlemna sina besvär, för att sedermera till vederbörande ÖfverRätt insändas; mea Häradshöfdingen Lund, under hvilkens ordförande Smideshandlande^ H. Malmqvist och hans son Axel Malmqvist samt afskedade Soldaten Syre'11, Anders Stedt och Eric Andersson blifvit af Oppunda och Rönö HäradsRätter dömde för urbota brott, derföre de lill Lands-fängelset affördes, uraktlåtit att, inom den sålunda stadgade tid, till Konungens Befallningshafvande insända bemäkle Domstolars öfver de sakfällde haline ransakning och meddelade Uslag, oaktadt påminnelser i sådant afseende till Häradshöfdingen ingått, genom hvilket förfarande inträffat, att de tilltalade längre tid, än som vederbort, måst i häktet qvarhållas, derunder Kongl. Maj:t och Kronan fått vidkännas kostnaden för deras underhåll; alltså pröfvade, med tillämpning af nyssnämnde Kongl. Förklaring, jemförd med 24 Cap5 § Rättegångs-Balken samt Kongl. Brefvet den 11 December 1766, Kongl. Hof-Rätlen rättvist, det skulle Häradshöfdingen Lund, för berörde försummelse i Embetet, böta 100 Daler silfvermynt med 33 R:dr 16 sk.