Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I annat fall får du pigans straff och olycka på ditt samvete också, ty hon har skenet emot sig och ja, seså, ta’ nu mod till dej, Nils Ersa, och tala om hur du har’et!» Nils stödde sig tungt mot väggen. Han försökte taga på sig en lugn min, men det gick dåligt. Han visste att länsman var en karl, som stod vid sitt ord. Inte kunde han låta Anna dra’ från gården i fångkärran just nu, när de skulle ha’ som trefligast tillsamman. Han var het i hufvudet och hade tagit af sig hatten och rullade och vände den ut och in och vred den, som om den varit en våt trasa. Men om han nu skulle tala om det för länsman och kanske ge honom något för tystnaden, kunde han nog få riktigt lugn med sig själf också Ja det skulle han! Nu var Nils på det klara med sig själf. Han vände sig till hälften bort, medan han vred och slet med hatten, så att svettremmen gick lös och föll till marken. »Jaa herr länsman ha gäll’ visst int’ länger te’ håll’ sej bätter än en jär men ja’ tänkte först be’n ta mot 200 riksdaler, så han riktitt komm’ ihåg tysthetslöfte sitt. Jo se, hä jär nog så, att sök ni’na i ån, så ligg’a visst dänna ve linsöntje åt me klappbrygga.» Så där ja, nu var det sagt, och Nils kände sig gladare än på mången dag. Han såg inte den belåtna blick, som länsman kastade åt knuten till och inte heller svågern och fjärdingsman, som kommo smygande där bakifrån. När han vände sig om för att bedja länsman följa med in i kammaren, där dragkistan med pängarne var, hade han bägge två öfver sig. Det var inte rop från en människa det var som tjut af ett vildt djur han stötte ut, när svågern sade »Nu får du sätt’ dej å åk’ kronskjuts, Nils, och böta för din synd jag och fjärdingsman ha stått bakom knuten hänna och ha hört hvart eviga ol’.»
Den förra så kallade nya organisationen af Armeen uppgjordes först år 1812, då jag, i förbigående sagdt, var ÖfversteLieutenant vid Calmare Regemente. Sedan jag fick förtroendet afGeneralAdjutants-befattningen, sökte jag likväl, öfyerlygad att den i militäriskt afseende var vigtig, i det längsta upp-: rätthål la den. BrigadGeneralerne skulle, efter detta project, vara de egenteliga RegementsCheferne, med befäl öfver tvänne Re - Den 3o September f. m. ao5 gementei', och under sig hafva SecundChefer. Denna ide" har likväl sedermera, måhända genom foglighet å Generalernes, och nit å Öfverstarnes, sida, så vida afvikit från sin första bestämmelse, att SecundCheferne förblefvo de verkliga Befälhafvarne, och BrigadGeneralernes befattning bief just derigenom såsom femte hjulet under vagnen. På detta sätt har sjelfva systemet kommit att urarta så, att jag nu är öfvertygad, det en förändring är nödvändig. I den Committé, som af Kongl. Maj:t n,edsattes i afseende på FörsvarsVerkets organisation , och der äfven jag var Ledamot, vill jag minnas, att det var jag, som hade första ideen om dessa FördelningsGeneraler. Syftemålet dermed var, att i hvarje Provins kunna inrätta hvad vi förut sett i Skåne, der FältMarskalken Toll var en föreningsoch sammanhålInings-punkt, icke blott för Provinsens Militär, utan äfven för andra offentliga Auctoriteter. Jag hade sett nyttan af en sådan Generalspersons .tillvaro. Jag hade sett, huru den bidrog till den förträffliga esprit, sorn lifvade de Skånska Regementerna, då genom Hans Exeellence Tulls gästfrihet, och de inkomster, soia gåfvo honom tillfälle att utöfva den, Beckaskog utgjorde en föreningspunkt för hela ortens Militärer, och 10 till 20 Officerare dagligen voro gäster vid hans bord.
Tionde HufvudTiteln j innehållande anslagen Jör Klot torne <feh Sjöfors? a* re t i allmänhet, har blifvit efter dess numerordning intagen i Riks-Staten, och utgår, efter ofvanberörde Fördel nings-grund med . i ; £ 1,03g,025: 38. 61 2Q deruti inberäknade döljande af Osa faststäldte anslag: till Expenser för Amiralitets-Consistorium, arfvoden till VarfsCheferne vid Arméens Flottas Escadrer i Stockholm och Götheborg, samt lönetillökning förConstructions-Staten. Vid 1818 års Stats - Reglering upptogos utgifterne i och för Försvars-Verkettill 5,267,888: 22,. 7. och hafva vid denna Riksdag blif?* vit, dels genom nyss-nämnde beviljade nya anslag och dels genom beräkning af högre penningevärde å Indelda räntor och Spannmål, förhöjde med tillsammans 843,467: 4. 7, utgörande Titlarnes * sammanräknade belopp . ? 4,111,356: 16. 3 oo Fjerde Hufvud-Titeln, innehållande anslaget för Clerecieoch LäroWerken, upptager . 4o3,6i4: i4. 5. 4. har uppkommit genom anslag af Lön för en Skolmästare åSundbyholms Kungsgård: öfverflyttning dels från 5:dje HufvudTitelns besparingar och dels från Ölverskotten på StatsVerkets inkom* ster till denna Titel af medel, som utgått för Gymnastiska Central-Institutet: anslag af ny Lön för ytterligare en Lärare derstädes j samt förnämli gast derigenom, att Räntor och Spannmål, som hittills gått ut - 3i om Stat, blifvit å denna Titel uppförde.
3:dje punkten, innefattande Utskottets tillstyrkande, att Rikets Ständer mätte bevilja 600,000 R:dr, att med V3:del under hvartdera af åren 1851, 1852 och 1853 från Riksgälds-kontoret utgå, för att användas till kompletterande af förråderna samt de skepp och fartyg, hvilka Kongl. Majit anser förtjena till krigsbruk göras användbara, är bifallen af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet, men återremitterad af Borgareoch Bonde-Stånden. Af de talare, som yrkat återremiss af denna punkt, är erinradt, att Utskottet tillstyrkt en högre summa än af Kongl. Majit, uti dess nådiga proposition, angående statsverkets tillstånd och behof, blifvit begärd, och som för det antydda ändamålet borde vara fullt tillräcklig, hvadan det af Utskottet föreslagna belopp kunde i ej ringa mån nedsättas. Enär likväl, på sätt nämndt är, tvänne Riks-Stånd bifallit berörde punkt och Utskottet icke finner sådana skäl anförda, som kunna föranleda till ändring deruti, får Utskottet sitt afgifna utlåtande vidblifva. Stockholm den 10 Juli 1851. Ank. till Exp.-Utsk. d. 11 Juli 1851, kl. 2 e. m. Memorial, t anledning af erhållna återremisser å Utlåtandet JM 163, angående ifrågastdllde extra statsanslag till föremål tillhörande Civil-Departementets handläggning. (U. A.) Uti l.-sta punkten af detta utlåtande hade Utskottet tillstyrkt Rikets Ständer att, till fullbordande af hamnbyggnaden vid Wisby, medelst vågbrytarens förstärkning och 8 Stats-Utskottets Memorial, M 226. 2:ne landt-armars grundläggning, bevilja ett anslag af 84,625 R.dr, att från Riksgäldskontoret utgå, med vilkor dock att, innan anslaget utbekommes, staden förbunde sig, att försätta den inre hamnen till ett djup af 13 fot i fullfärdigt skick.
Hvad gagn kan jag hafva af er hemlighet, som ändock eges af en tredje; det var oförsigtigt att gå och visa domherren. JACQUES. Den dårskapen är gjord, tala inte om den! Vill du svärja vid det heligaste att icke röja hemligheten för någon? GERHARD. Vid Sanct Lars och Sanct Erik! JACQUES. Det räcker icke! Svär vid heliga lekamen! GERHARD. Jag svär vid heliga lekamen att icke yppa hemligheten för någon! JACQUES. GERHARD läser girigt, läser om igen för att prenta i minnet; återlemnar pergamentet till Jacques. Amen! Läs! Han lemnar pergamentet till Gerhard. Nå? GERHARD. Här ha' vi ett kors! är rödt! Det synes nu, för det JACQUES. Ja, det har jag sett också, men ett kors kan inte betyda någonting! GERHARD. Menar du det? Nå, hvad står der! Läser vidare tyst. JACQUES. GERHARD. Vänta nu! Så der! Nu har jag det! JACQUES. Nå, hvad står der? GERHARD. Hvad der står? värre, att yppa det. Min ed förbjuder mig, dessJACQUES. Död och pina! Förrädare! GERHARD. Har jag förrådt ett ord? JACQUES. Jag tror jag har att slåss mot den onde; vill du säga mig hvad der står? GERHARD. Nej! det kan jag icke. Om det varit vid Sanct Lars och Sanct Erik då, I vet. Men vid heliga lekamen, nej! Hör du Jacques, min gosse, vinden har åter vändt sig för mig och vi måste 75 tala med hvarandra på ett förståndigt sätt. Jag har stora afsigter med dig och derför kommer jag att lägga hand vid din uppdragelse. JACQUES. Säg mig då i den barmhertiges namn hvad du ämnar med mig? GERHARD. Det är just hvad jag skall gå och grunda på! Jag fruktar du numera inte duger mycket till!
Besv. o. Ekon.FJtsk:s d. 7 dennes på bordet lagda mern. om ökad t cancelli-biträde. IRiredrogs ett från BorgareSt. ankommet prot.utdr. af d. 7 dennes, innehållande, all Ståndet för sin del beslutat, att Lördagen d. 24 uti innev. månad val må företagas till ledamöter uti den i 04 § Riksd.Ordn. föreskrifne nämnd, som äger att dömma, huruvida Högsta Domstolens samtlige ledamöter gjort sig förtjente att i deras vigliga kall bibehållas, eller om visse af dem kunna anses böra från utöfningen af Konungens domsrätt skiljas; i hvilket beslut BorgareSt. inbjudit Medstånden alt sig förena. Begärdes pä bordet. Ilr Freidenfelt, Fredr. Daniel, uppläste följande: Allmänna lagen tillåter mannen att vid fyllda 21 år sjelf förestå sitt arf, eller vara myndig. Ingen ålder bestämmes i detta afseende för qvinnan. Lagen sätter henne som enka i sjeifskrifvet myndighets-tiilstånd; någongång redan vid en ålder, då mannen ännu anses som yngling, lill och med som barn. Den ogifta qvinnan åter skall stå under förmynderskap, derest icke, i enlighet med 1810 års förordning, Konungen, på särskild ansökan, gifver dispens från lagens stadgande. Må det 1 H. 19 146 Den 10 Augusti. tillåtas mig göra denna fråga: ligger häruti ens skenet till rättsprincip? Svaret måste blifve nej. Mannen anses af lagen pä inga villkor äga förmåga alt rätt sköta sin egendom och med ansvar handla efter eget omdöme, förr än han uppnått 21 år — qvinnan deremot möjligen redan vid 15 år, eller, ännu orimligare, aldrig under hela hennes lefnad. Jag vill ej ingå i betraktelser öfver, hvilkctdera af könen, sorn äger mer eller mindre naturlig förmåga att handla förnuftigt och vårda sin egendom; men jag tror dock, alt flere exempel kunna andragas, som i della läll bevisa lika rätt och samina anspråk för dem hiida.
Nu är ej sagt, att det senare förslaget har företräde framför Widegrens, eller om det vore sagt, så är det åtminstone icke bevist; men som ingendera äro färdige, så är motsatsen ej eller bevist, och sålunda är det åtminstone möjligt, att så kan vara. Enär nu fråga icke är, att förkasta någondera, utan tvärtom befordra bägge, och döma sedan till företräde dem emellan, så begriper jag ej, huru någon, som söker verkelig upplysning, kan vara så partisk, eller i förhand så öfvertygad att han redan har ljuset, att han skjuter ifrån sig all vidare undersökning. Ja — äfven jag för min del vill tillåta mig en förundran, och det är den, om Grefve Gyllenborg verkeligen skulle i grund förstå det ämne han här tracterar; ett bland de Ig2 Den 5 Junii. mäst invecklade i allt livad CameralVerket angår. Jag börjar att undantaga mig sjelf denna förmåga, ehuru jag slutat många Hufvudhöcker, och under hela min tjenstebana lagt hand vid Räkenskapsarbeten, från de minsta detailler till större. Jag erkänner ej denna förmåga tilläfventyrs åt 6 eller 8 personer i hela Riket, och den värda Ledamoten bör ingalunda finna sig förundrad, att jag ej inräknar honom bland detta inskränkta antal; hans månge andre insigter och patriotiske egenskaper göra honom dessutom detta så ganska umbärligt. Vi böra komma ihog, alt man i Sekler varit betänkt på omskapningar med Räkenskapsverket: att Ständerne på i^Sortalet tillsatte en så kallad FörkortnmgsCommission, som arbetade länge, hvars arbeten äro tryckte, men hvilka så förkortades, att deraf blef jämt ingenting. Då nu StatsCommissarien Widegren får fortfara med sitt arbete, så må man åtminstone unna, att det andra arbetet lägges der bredevid; det blir ju då en större seger uti opinionsstriden, att förkasta det fåfänga arbetet; men har man deremot ingenting alt mäta det ensamma arbetet emot, så kunde förträffligheten blifva mindre uppenbar. Jag känner ingen personlighet i allt detta. Jag har både som Embetsman och enskilt vän understöd!
Lenholm samt behörigt vederhäftighets-bevis försedd, skuldförbindelse å 49° Rtdr, men liqvid vid lånets förfallotid uleblifvit, hade, vid deraf föranledd lagsökning, blifvit ulröndt: att hvarken Alsing, som emedlertid lemnat sin Inspectors-befattning, eller Prestrnannen Pilgren egde någon tillgång till lånets gäldande, hvarjemte och enär Enkan Lenholm nekat att hafva ingått den å skuldförbindelsen tecknade borgen eller densamma afvetat, målet emot henne förklarats tvistigt, samt ofverlemnats lill vederbörlig Domstol; att detsamma, efter instämning, blifvit af Wartofta Härads-Tings-Rätt, den 2Q Juli i83i afgjordt, genom Dom, som, efter af Låne-Contoret fu 11- följdt vad, sedermera är vorden af Skaraborgs Läns Lagmans-Rält, den 8 December samma år, samt af Kongl.
Ätntgörclfe beftäm* iner ben rätt orf; orbning bent berroib tifffonmta och i af* feeitbe bmarpa be funna, i I;änbclfe af befogenhet, braga roeberböranbe GnibctemcrfS bcflut imber Åongl. S0?a;:tö n.lbiga pröfning; få bar UtlTottet anfelt ofmamtänmbc motion itfc för* anleba titt någon åtgärb å 3t. Ut(atanbe, i anlebning af erljdllcti ^cerremi§ a lltffottctö' £3etdnfanD£ 9?:o 181, r6ranbe Majoren oon Steijerns unbcvb. anfjdllan f>o£ S\. SDIaj:t om ewdröeltg fFattemanna ratt a 2-.ne imber ©tar&p ^tmgögårb fpbanbc Sdgen^eter. (3. st.) $Bib UtfFottctå Berörbc 23ctänfanbe, hvaruti yä anforbe ffäl UtfTottet föreflagit: ”att, fSfont cn hittig crfättning ät SDlajoren oon Steijern för bet arbete ocb be fojlnabcr t;an ä ©tarby Äungögärb nebtaggt titt bep förbätfraitbe oif; britts gaube i bet fTicf ben nu bcftitneö, 3t. ©t:r mätte titters fanna bouoin ocb banå rättö innehafware ben förmän, att yä en tib af 20 är räfttabc ifrän nu waranbe arrenbetö flut, innetjafroa ocb begagna 2:11c af SOTajoren obtabe
Närvarande: 8tats-lläden: llerr Kriberre Dörr Krilierre a/ TÄzvred/uc/Zr, 33 SL,'r'/^s/«s _?V:o 8g. !<<' ' I', s. Olesen sön l^ingnee-Oejlgnlenlenlel, 8l9l8-6ällel a/ ujlslläsls lill jusle>i>!^ eli, i ölvenensslgmnielse mecl sönul sgll-uil lleslut, uppsäll sönslg,^ Ull Xon-»I. lVIgpls I^älliA.g s^loposilion till ?liliels 8län6ens 8lgl8-sllsl<oll, om sönllöjilin^ i löne-gnslgZen sön ZäslAisvgnne i 8er^eäägien. UnIiAt 8tgls-llä<let8 unclenlläni^g liilsl^, Önäs, IlellgA-ule Kon»I. Ugj:l lgenöncle tönslg» i källen AiIIu; oell sliulle glllsä, i olve, ensslilmmelse 6enwe6, lVälli» l^noposilion unllen cienng llg^ lill ssillsls 8lgnll6ns 8lgl8-HtsItoll gs^ä, sällgil elen linnes clellg ?ioloeoll llilgAcl. lLx I^nolocoIIo, ^n. //. N:o 89. ^nl. till Lxx. lltsll. lien 25 Octolici', III. 12 k. r». K/i/'//ne/«6 //// K/tt-rc/e-^, r «/ /<o« /lso»A§. 6?r/r)6-r K^oe/n^o^-rs t/e-r H 1846. Ilos l^on^I.
Jag närmade mig henne för att börja ett samtal angående Hernösand och Majorskan, hennes mormor; men hon svarade enstafvigt och såg så blyg ut, att jag icke vågade fortsätta samtalet. Jag började tro att Sophies beskrifning varit sann, och att Emelies varit en entusiastisk öfverdrift af vänskapen. Mer tyst än vanligt och nästan nedstämd, tog jag afsked af familjen och begaf mig hem, men jag kunde på hela natten icke sofva, ty Mathildas bild föresväfvade min inbillning, och min fästmö hade nästan försvunnit. Tidigt om morgonen fick jag en biljet från Sophie, som bad mig vara hos henne precis kl. 10 på förmiddagen för att följa henne ut i bodarna och utse morenos till möbler. Jag inställde mig på utsatt tid. Då jag kom i tamburen hörde jag någon spela på det i salen stående flygelfortepiano. Jag lyssnade, det var hvarken Sophie eller Emelie. Sophie sjunger med mycken konst och har en stark, en grann röst; Emelies är mera melankolisk: denna har intetdera. Det var en klangfull, behaglig silfverstämma, hvars fylliga toner genomträngde hela min själ, och sättet hvarpå den sjungande personen manierade instrumentet, röjde samma smak, vana och färdighet som den jag hos Sophie så ofta beundrat. Jag steg in och – Mathilda var det som spelade och sjöng. Vid mitt inträdande steg hon upp, rodnade, neg och lopp med en skygg blick ur salen. Sedan har hon beständigt undvikit mig. Nej Herrman! jag tröttar dig för mycket, jag måste sluta. Jag rodnar att hafva skrifvit ett så långt bref bara om fruntimmer, men du är min vän och du skall säkert förlåta mig. Jag känner ej mer igen mig sjelf; jag vet icke hvar mitt glada lynne tagit vägen och hvarifrån min dysterhet kommit; ett blott vet jag – att jag ej mer finner mig lycklig. Bästa bror! när du får tid så skrif till Din vän Ludvig R. Densamma till densamma. Stockholm d. 19 Febr. 1831. Bästa bror D!
emkommen från en liten resetur under några veckors tid, då jag dels som turist bott på hotell och pensionat dels gästat goda vänners hem, företog jag mig, som en ordentlig människa ägnar och anstår, att genomgå mina räkenskaper under färden. Den oupphörligen återkommande utgiftsposten ' drickspengar ' förde mig på tanken att efterse, livad dessa egentligen kunnat gå till, hvarför jag böjade hopföra och sammanräkna alla dessa kronor och ören, som utgått, än till hotellens bugande portierer samt den i ögonblicket för en gästs afresa plötsligt liksom ur jorden uppstampade falangen af nppasserskor, borstare och bärare, än till manliga och kvinnliga ganymeder, som bringat mig hvad jag till kroppens uppehälle behöft från den slätaste lilla kopp kaffe till middagen med flere eller färre rätter. Äfven den slant, jag så oförmärkt som möjligt och synbarligen oväntadt stuckit i hand på den snälla lilla husan eller lyckats trassla in mellan betjäntens bomullsvantsbeklädda fingrar, när de vid min afresa från min väns hem knäppt fotsacken omkring mig, tog jag med; desslikes skärfven till kusken samt alla andra större eller mindre belopp, hvarmed jag enligt gängse bruk visat min erkänsla för undfångna tjänster eller åsamkadt besvär Summan blef icke obetydlig, och när jag därtill lade den svårighet, det mången gång kostar att bestämma beloppens storlek, samt obehaget vid deras öfverlämnande, fann jag, att nöjet att, hvad drickspengar beträffar, visa sig, icke gentil, som visst termen härvidlag lyder, hvartill jag hvarken har råd eller lust, utan endast nå- gorlunda ' hederlig ', är ej endast dyrbart, utan också betydligt blandadt. Om denna uppfattning tror jag mig icke vara ensam, räknande särskildt på kvinnliga anhängare, hvaraf nog många med mig skulle hälsa med glädje en lättnad i det rå- dande drickspenningsystemet därhän, att dels en reducering vidtoges, dels en sorts norm uppställdes till ledning vid bestämandet af, hvad man vid olika tillfällen skulle lämna i frivillig gärd, som det ju heter, men i själfva verket en pålaga G. M. är bäst och billigast. JVLargarinfaTorik, Cliristiania ocli Stockholm.
I sammanhang härmed har hos Riksens Ständer äfven blifvit yrkadt, att hvar och en borde ega rättighet, att, obehindradt samt utan föregången Härads-syn på stället, få anlägga, så val HusbebofsMjöloch Säg-Qvarnar, som andra mindre Watten-Werk; Och emedan , enligt Riksens Ständers tanka, det helt och hållet bör få ankomma på den, som dylika Wattenverk bygga vill, att af sin egande-rätt till vattnet göra det bruk, han för sig nyttigast finner, utan att grannarnes hörande bor komma i fråga, så vida desse icke kunna visa sig derigenom vara i någon måtto förnärmade; alltså och då för anläggning af Husbehofs-qvarnar och dylika mindre Wattenverk något annat hinder icke synes böra i betraktande tagas, än den skada, som genoin vatten-uppdämning möjligen komme att till - XJn<ler$Laniga Skrifvelser'. skyndas ändras egor, hvilken skada aler icke kan varda tillförlitligen insedd neli bedömd förr, a'n Wattenverket är fullbordadt, få hos E. K. RL Riksens Ständer i underdånighet anhålla, det E. K. M. täcktes till allmän efterrättelse i Nåder Stadga: att hvad 520 Cap. 4 §. Byggninga-Balken föreskrifver, angående syn af Häradshöfding oell Nämnd å den Lägenhet, der Wattenverk anläggas vill, icke hör tillämpas, då fråga endast är om Husbehofs-qvamar och mindre Wattenverksinrättningar, hvilkas anläggning må vara hvar och en egare eller Innehafvare af jord obetagef, utan annat vilkor dervid, än att annans egor, som ofvan eller nedan ligga, eller äldre Wattenverk, som lagligen bygdt är, icke af uppdämning mehn lida} i hvilket fall Wattenverksegaren är underkastad den påföljd, 2 §. i Sto Cap. Byggninga-Balken utsätter. Riksens Ständer framhärda etc. Underdåniga Skrifvelser. 761 N:o 262.
När en produkt kommer på verldsmarknaden, fordras, på det att den der må kunna uthärda täflan, ovilkorligen två saker: l:o god vara, och 2:o billigt tillverkningspris. För erhållande al god vara fordras åter åtminstone i början alltid stora ansträngningar. Våra landtmannaprodukter, synneligast ladugårdsprodukterna, äro eller bafva icke länge varit af sådan beskaffenhet att de lämpat sig lör den stora verldsmarknaden, och för att förbättra dem, bafva stora omkostnader, många misslyckade försök måst göras. Dock är detta ett ondt som måste tålas och endast kan lindras genom att det allmänna sjelf bekostar en del experimentar och sprider tillförlitliga upplysningar. Den 21 April e. m. 411 Beträffande åter priset för varor, som redan utföras till andra länder, så hjelper det föga eller intet att söka uppehålla höga priser inom landet, genom konstlade medel, t. ex. en tullsats, som ofta kringgås eller borttages, när man innarrats uti företaget. Enda tryggheten i synnerhet å verldsntarknaden är att kunna sälja till lika godt pris som alla de andra. Men dertill fordras för produktionen fördelaktiga vilkor. Landtmannen har dock för närvarande att här kämpa emot flera stora svårigheter: hög förlagsränta, höga arbetslöner och höga skatter. Den höga räntefoten har, såsom vi alla veta, tillkommit genom räntans stigande på verldsmarknaden till följd af kapitalförstöring för de stora krigen, den beväpnade freden och de orimligt stora jernvägsföretagen. Nu frågar jag: föreställer man sig verkligen att den höga räntefoten skulle kunna sänkas derigenom att man höjer en eller flera satser? Jag tror det icke. Boten häremot är tyvärr svår, ledsam och långsam, men säker: arbete och sparsamhet; godt föredöme och biträde vid sparbankerne äro hvad de högre samhällsklasserna borde i detta afseende lemna. Den andra svårigheten, mot hvilken landtmannen nu bar att kämpa, består i de höga arbetslönerna. Detta är dock endast ett relativt ondt, som har åtskilligt godt med sig, och om det tillkommit under ett normalt tillstånd, och t. ex. då derigenom, att arbetet gifvit större produkt, att mannen blifvit maskinist i stället för maskin, skulle jag till och med anse höga arbetslöner vara ett absolut godt.