Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Emot denna medeltull har blifvit anmärkt af en Talare, att den är för hög, och af en annan, att den är för låg; men derjemte har blifvit uppgifvet: att krossadt Lumpsocker , som i förra Betänkandet har en serskild tull, icke är bättre, utan snarare Bevillnings-Vtsköttets Utlåtande JY.-o 44- sämre, än lia vana Terres; att det kostar mindre utomlands; att det svårligen kan skiljas från Havana Terres; och att det sålunda till det mesta införtullas såsom Terres; men att, då Socker-tillverkaren, eller den redlige införskrifvaren, icke vill uppge varan för annat än den verkligen är, så hindras han af den högre tullen att begagna krossadt Lumpsocker, hvarigenom en skada tillfogas den af de införskrifvare, hvilka införa och förtulla samma slag under namn af Terres. Af dessa skäl får alltså Utskottet, som tror den föreslagna medeltullen af i sk. 6 rist. för #:det, dä Tolagen derunder är inbegripen, vara den lämpliga, föreslå, att krossadt Lumpsocker hänföres under den föreslagna medeltullen, i hvilket fall d en i 17 §. bland underrättelserna föreslagna, nog besvärliga eontroll, som, utan att ändamålet rigtigt kan vinnas, medför tidsutdrägt och kostnad, kunde alldeles upphöra, på sätt Utskottet äfven under nämnde förutsättning vördsamt föreslår. Bevillnings-Utskoitcts Utlåtande N-o 44• 5i Sköldpadd,) Hvad som vid tullen å desS ten kol. ( sa artiklar af Herr Ceder Spröt och / schjöld och Jon Jonsso?!, blif Strö. ) vit anmärkt, är vid artikeln Mastix och Muscus besvaradt, emedan förhållandet med ofvanstående varor är lika. Tegel, Tullen på Muroch Tak-sten är den i allmänhet antagna af 33-| procent, hvilken ger tillräckligt skydd. — Då vi ej kunna tillverka andra slag, är således skäl att minska införsels-tullen derå, och är sålunda Herr Hartmans do rffis anmärkning dermed besvarad.
En värd Talare har trott sig finna samma förhållande med Näringarne ; men jag anser det vara tillräckligen gifvet, att hvarje, vare sig Borgerligeller Landtmanna-Näring , är af den beskaffenhet, att den föder utöfvaren deraf jemväl under lärotiden, Vi se dageligen fattige barn gå in och uppfostras i Näringen och Handt-' verk, och dervid hafva sitt underhåll, utan anvisning på någon framtida inkomst. Jag föreställer mig, att det varit Motionairens tanka, att vid Lärlingarnes practiska bildande för yrket tillika skulle medfölja en vettenskaplig bildning för yrket. Men en sådan är omöjlig utan handläggning. Denna bereder ett värde, och der detta uppkommer, gör den enskilda industrien till fyllest, att bringa yrket, såvida det eljest är lönande, till möjligaste förbättning. Man kan väl icke gerna föreställa sig en Fabriksidkare eller en Handtverksmästare med så liten insigt, och så föga mon om sitt eget interesse, att han icke skulle låta sine Lärogossar och Gesäller begagna tillfället, att få afhöra teckneologiska föreläsningar, om de ock skulle borttaga en liten tid; helst han derföre skulle i längden erhålla full ersättning. Ben 11 Ocloher /, m. Jag medgifver, att det kanske ännu finnea en fördom emot Adelsmäns inträde uti practiska yrken: men denna fördom har dock i det närmaste mast vika för nödvändigheten, och man ser derpå exempel sätdeles i en af våra sydligare provincer, känd för sin mindre bördighet, der en mängd fattige Adelsmän äro bosatte på ofta ganska små hemmansdelar. Men om denna fördom ännu här och .der existerar, hvilket jagiingalunda vill neka, skulle jag tro det tillhöra tiden, att afnöta den; men icke att det bör eller kan ske genom stipendier, ty om yrket ej är lönande, lära väl icke Eöräldrarne för 200 E;dr inkasta sitt barn i detsamma.
13 som bestridt sådant, hafva hänvisat till stadgandet i 1 § af Rättegångs-balkens 21 kap., att den, som i rättegång vill fordra betalning för kostnad och skada, skall uppgifva hvari samma kostnad består, med rätt för domaren ttatt ändå tillägga parten betalning för stämning och vadepenningar, så ock domslösen, när det så skäligt finnes*, under förmenande att deraf följer det domaren ej må medgifva någon ersättning) utan att yrkande derom blifvit framställdt, och således ej till uteblifven parti Men i berörde allmänna »tadgande ligger emellertid icke ett ovilkorligt förbud emot rättigheten för öfverrätt att tillägga en uteblifven svarande part lösen för ett exemplar af öfverrättens beslut. Derom vittnar t. ex. 4 § i 10 kap. Utsökniugsbalken, som, efter det i föregående § stadgadt blifvit, att öfver Konungens befallningshafvandes utslag anförda besvär ej må utställas till förklaring, så framt klaganden ej haft skäl att sig besvära, uttryckligen bjuder att om någon Dcsvärar sig utan skäl öfver Konungens befallningshafvandes utslag, då skall han icke allenast böta för ohemul klagan, utan äfven gälda sin vederpart den skada och kostnad, som Hof-rätten skäligt pröfvar. I detta fall är det således ålagdt Hof-rätt, att tillägga klagandens vederpart, ehuru han icke blifvit hörd och således ej eller varit i tillfälle att väcka anspråk på ersättning för rättegångskostnad i Hof-rätten, en dylik ersättning; och de skäl, som tala i denna del, gälla äfven i andra fall. Från denna öfverensstämmelse i förhållanden torde ock det i de äldre Hofrätterne tillförene allmänt antagna bruket att i vademål, ehuru svaranden uteblifvit, och i besvärsmål, ehuru förklaring öfver besvären ej infordrats från klagandens vederpart, tillägga denne så väl som den ut ?b!ifne svaranden ersättning för lösen af ett exemplar af Hof-rättens beslut, derest underrättens motvädjade eller öfverklagade beslut gillats. Att de deraf oftast äro i behof är ofvan anmärkt.
Detta utgör en tillämpning af den för begreppet om kommunal-sjelfstyrelse väsendtliga grundsatsen, att kommunen — likasom den enskilde — sjelf är den bästa domaren i fråga om sin egen nytta eller skada. Från regeln torde dock, med afseende på det allmänna stats-intresset, undantag böra medgifvas för sådana beslut, som kunna i märkligare mån inverka på kommunens framtid eller vidröra utom kommunen liggande intressen och de Kommitterade hafva också ur denna synpunkt föreslagit att i några få särskildt uppräknade mål af nämnda beskaffenhet kommunens beslut, för att blifva gällande, skola underställas Kongl. Maj:ts eller Dess Befallningshafvandes pröfning. Då det emellertid skulle innebära ett begreppsvidrigt intrång i kommunens sjelfbestämningsrätt om den högre myndigheten, som vid pröfning af ett understäldt beslut eller anförda besvär tilläfventyrs funne beslutet icke kunna i sin helhet fastställas eller anser sig böra godkänna besvären, skulle ega föreskrifva kommunen att i stället för hvad den beslutat göra något annat, så hafva de Kommitterade slutligen föreslagit det stadgande att såväl vid underställning, som besvär, den högre myndigheten endast eger att antingen oförändradt fastställa eller förkasta beslutet, hvaremot Utskottet för sin del icke har något att påminna. Hvad nu angår städerna, så utöfvas för närvarande, som bekant, deras styrelse äfven i rena kommunal-angelägenheter hufvudsakligen af Magistraten, hvars ledamöter väljas af en klass bland stadens innevånare, nemligen Borgerskapet. Denna myndighet måste dock i vigtigare frågor, särdeles sådana som angå användande af stadens tillhörigheter, höra sin hufvudman, Borgerskapet, som, sedan de allmänna Rådstugorna för längesedan kommit ur allmännare bruk, numera i dylika frågor vanligen representeras af Stadens Äldste. Emedan dessa båda, Magistraten och de Äldste, eger det förhållande rum att, om de i någon fråga äro af olika meningar, Magistraten i frågan meddelar beslut och det står de Äldste öppet att deruti söka ändring genom besvär. Ätt en sådan organisation af en stads kommunalstyrelse verkligen öfverensstämmer med begreppet om den kommunalfrihet staden rätteligen bör tillkomma, torde få betviflas.
Till stöd för detta mitt förmenande får jag åberopa dels den af 1809 års Konstitutions-Utskott uttalade grundsats, att vårdandet af Svenska folkets “sjelfbeskattningsmagt är icke blott för nationens välstånd, utan ock för dess frihet af yttersta vigt“, dels ock den omständighet, att, med undantag af de på 1830-talet med Ryssland och Finland afslutade traktater, hvilka, likasom den ifrågavarande Franska traktaten, innehålla qvantitativt bestämda tullsatser för åtskilliga artiklar, men hvilka traktater torde kunna anses föranledda af hvad derom uti 1809 års fredsslut förbehölls och sedermera genom en additionel akt dertill 1817 närmare reglerades, ingen af de sedan tillkomsten af vår nuvarande grundlag med andra magter ingångna handelstraktater — såvidt jag om dem kunnat förskaffa mig kännedom — innehåller sådana bestämmelser, utan äro alla afslutade på reciprocitets - 16 Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 8. grund och afse att bereda befrielse från de så kallade differential-tullarne eller den förhöjning af vissa procent utöfver de allmänna, i tulltaxan bestämda tullsatserna, hvarmed varor, som med utländska fartyg ineller utfördes, voro belastade. Med skäl torde äfven kunna ifrågasättas huruvida det under några förhållanden kan vara klokt samt med ett lands värdighet och välförstådda fördel förenligt, att med andra magter inleda fördrag, hvilka innefatta inskränkning uti en nations frihet att efter sig företeende omständigheter ordna en vigtig del af dess inre angelägenheter. Isynnerhet torde detta böra gälla för mindre stater, hvilka, enligt hvad historien visat, derigenom lätt kunna komma i ett beroende förhållande till andra länder samt under förändrade politiska förhållanden blifva utsatta för ganska brydsamma förvecklingar och svårigheter. De fördelar, man genom sådana traktater vill söka bereda sig eller lättnader vid varu-utbytet och samfärdseln länderna emellan, böra och skola säkerligen äfven — der de som sådana verkligen äro att anse, — kunna ernås på annan väg, nemligen på öfvertygelsens, i den mån densamma hos folken utbildar sig derom, att deras eget intresse fordrar att i förenämnda afseende så mycket som möjligt gå hvarandra till mötes.
Lag 0111 Sockenstämmor i Riket, utom Stockholms stad, samt Sockne-Nämnder för landet. I öfrigt godkände Ståndet det vid Betänkandet N:o 29 fogade förslag i samma ämne; dock med den anmärkning att, uti 17 §. 1 morn. af sistnämnde förslag orden: "ånyo deri inväljas,”’ ändras till: ”ånyo kunna deri inväljas , samt att, uti 24 §. det, genom tryckfel, tillkomne ordet: ”eflerlemnad, ” ändras till: ”efterlefnad.’’ S. D. Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottens Betänkande N:o 34, i anledning af väckta motioner, om förändring af Landtmäteri-Taxan, Lief, vid förnjrad föredragning, återremitteradt. S. D. Föredrogs ånyo och bifölls Statsoch Banco-Utskottens Utlåtande, N:o 144, i anledning afgjord framställning om sammanslående af de Banco-räkningar, hvarå det Manufactur-Disconten beviljade understöd i Banken är anvisadt. S. D. Föredrogos å nyo, Statssamt Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskottens följande två Utlåtanden, nemligen: N:o 145, i anledning af erhållen återremiss af Betänkandet N:o 90. Lades till handlingarne; samt N:o 146, i anledning af erhållen återremisser å Betänkandet N:o 102. Af slogs. S. D. Vid förnyad föredragning biföllos Statsoch Bevillnings-Ulskottens följande åtta Memorial och Betänkanden, nemligen: N:o 147, i anledning af anmärkningar mot Betänkandet N:o 80, i anledning af åtskillige motioner om ett förändradt aflöningssätt för Domare, samt Chartae-SigillalEe-Contoirets upphörande. N:o 148, i anledning af väckt motion om upphörande af Bevillning för Såg-qvarnar.
Salunda skulle härigenom erhållas en isynnerhet under de årstider, då sistnämnde kommunikationer icke kunna begagnas, för rörelsen högst nödvändig förening mellan de orter, från och till hvilka dessa leda. Då nu ej heller synes vara att befara, det ju icke trafiken på den föreslagna jernvägen skall kunna underhållas äfven under den öfriga delen af året eller under den tid, då sjöfarten samt landets exportoch import-handel, likasom personal-rörelsen, äro mest lifliga, skulle denna jernväg alltså komma att medföra den dubbla fördelen, att både underlätta kommunikationerna och göra dem oberoende af de naturhinder, som för närvarande tidtals försvåra eller förhindra desammas fortgång. Dessutom skulle en sådan jernväg för den inre delen af de landskap, densamma kommer att genomgå, bereda den hittills derstädes saknade förmanen af ömsesidiga förbindelser ej allenast med landels i flera hänseenden betydligaste stapelort, Götheborg, och de, på föga afstånd från denna stad belägna, fabriksidkande, folkrika trakter af Westergöthland, utan äfven med landets öfriga på bergsoch andra natur-alster mera rika provinser. Dessa förbindelser skulle än vidare kunna utsträckas medelst ändamålsenligt anlagda bibanor, hvilka genom de ofvanberörda stambanornas utförande ofelbart komme alt framkallas, men ulan denna omöjligen forde kunna lemna ersättning för sina anläggningskostnader. Beträffande åter den lämpligaste utgångspunkten för påbörjandet af den stambana, som, fullbordad, skulle komma att förena Götheborg med hufvudstaden, har Utskottet, i öfverensstämmelse med hvad som vid återremisseroa inom Riks-Ständen blifvit yrkadt, ansett, att den bör väljas så, att den delen af meranämnde stambana, som nu skall anläggas, så vidt möjligt är, blifver för den allmänna rörelsen mest fördelaktig och kominer att utgöra någonting Stats~Utslcoltets Utlåtande, M 335. 13 helt för sig. Rörelsens riktning utåt från öster till vester och tvärtom inåt, jemte Götheborgs redan vunna stora betydelse såsom handelsstad, har, i förening med önskan alt kunna uppfylla ofvannämnda ändamål, hos Utskottet stadgat öfvertygelsen om denna stads synnerliga lämplighet såsom utgångspunkt.
1896 Men vid kyrkogården — med en ny snyftm ' ng — k o m en grof karl och tilltalade henne. Hon blef så rädd och sprang, vek af en gång, kanske två. Hon stannade slutligen med andan i halsen, alltjämt med fruktan att vara förföljd. En flicka visade henne, som hon insåg, orätt väg, en g u m m a snäste henne, nu visste hon icke alls, hvar hon var. O, hur olyckligt det var alltsammans! Rösten, hvarmed allt detta hastigt berät tades, tilltalade genast hans musikaliska öra. H o n talade ur sitt hjärtas djup, medan det svaga lyktskenet visade honom ett ansikte af rö- rande skönhet. Han undrade, hurudana ögonen voro, ögonen som skulle tala samma språk som rö- sten, men hon såg aldrig upp. Hon stod rädd och skygg framför honom, hälft färdig till flykt. IDUN skyddaren. O c h hvit och ren skulle hon vara. Och som hans tankar alltid själfmant togo en poetiskt symbolisk vändning, så tänkte han vidare, att o m hon var vilsekommen, så skulle han föra henne den rätta vägen igen och icke tvärtom. Han tänkte ofta på detta barn, han fö- reställde sig henne, när hon kom hem, hur tårarne förbyttes i leenden, sorgen i glädje, och han undrade alltjämt öfver hennes ögon, som han icke fått se. s Hvar bor du d å? » sade han. Hon nämnde gatan. Den var icke långt borta. » Och hvad heter du? » » Blanche, » sade hon. » Jag skall följa dig, » sade han. De vandrade framåt tillsammans i mörkret. När han såg, hur hon höll sig på afstånd, blyg och förskräckt, sade han mycket mildt: » Du är väl inte rädd för mig, Blanche. Jag vill j u bara hjälpa dig hem. » Hon svarade ett sakta: » Ack ja. » Och så gick hon tyst igen. Han längtade att höra hennes röst, men han k o m sig icke för att säga något mera. Det var i hennes lätta gång, i hennes fina, något gängliga barnagestalt någonting som oemotståndligt tilltalade honom. Det var som ett lefvande uttryck af den harmoni han älskade.
O S C A R. ■ A. F. N. Gyldenstolpe.. Utdrag af Protokollet öfver Landt för svars-ärenden, hållet inför Hans Majit Iionungcn uti Stats-H åcke t ä Stockholms Slott den 18 Augusti 1854. Närvarande: Hans Excellens Justitia;-Statsministern, Herr Grefve Sparre, Stats-Råden: Herr Friherre Palms tjerna, Fåhraeus, Wallensteen, Grefve Mörner, Reuterdahl, Grefve Gyldenstolpe. Departements-Chefen Stats-Rådet Grefve Gyldenstolpe uppläste till justering ett, i enlighet med Kongl. Maj:ts den 11 innevarande månad, uppå Stats-Rådets underdåniga tillstyrkan, fattade Nådiga beslut, uppsatt förslag till Kongl. Maj:ts Nådiga proposition till Rikets Ständer, angående väckt fråga om upplåtande till staden Malmö af kronan tillhörig mark för dels utvidgning af stadens begrafningsplats och dels sammanbindande af tvenne gator derstädes m. m. Och täcktes Kongl. Maj:t enligt Stats-Rådets underdåniga hemställan, berörda förslag, sådant det tinnes detta Protokoll bilagdt, i Nåder gilla, samt förordna, att Nådig Proposition i öfverensstämmelse dermed skulle till Rikets Ständer afgå. Ex protocollo Ii. E. Hindblad. Maj:ti Sadi tja 1‘rnpotition, N:(i 100. 'Xiv i«©. Atil;, till lixp.-Utsk. den 26 Augusti 1854, kl. 10 f. m. f Kongl. Maj:ts IS Miga Proposition till Rikets Ständer angående beviljande dels af ett byggnads-lån åt de brandskadade i staden Jönköping, dels och af anslag och lån i och för tomtregleringen i nämnde stad; Gifven Stockholms Slott den 15 Augusti 1854.
Nej, må m a m m a låta barnet märka, att det har felat o c h att m a m m a är ledsen på det. Detta kan ett helt litet barn fatta. Då blir där hjärtesorg. Så utkämpas små strider mellan en groende egenkärlek o c h stolthet å ena sidan o c h lusten att försona sig med m a m m a å den andra. Ack, hvad man känner sig outsägligt olycklig! Men så blir hjärtat för öfverfullt, man kan icke uthärda längre, icke tåla detta osynliga, m e n förskräckliga något, s o m olydnaden ställt mellan m o r o c h barn. Och så, med ett ångestrop, ljuder det plötsligt: C. E Lagerström StocKliol m Frej amagasinet » Mamma, m a m m a! Förlåt! förlåt mig! » Då öppnas modersfamnen, och barnet kryper intill moderns bröst o c h gråter ut sin sorg, smekes o c h lugnas och lofvar att » aldrig göra så mer ». Visst händer det, att löftet brytes mer än en gång sedermera, men för stunden är dock allt åter så godt, så tryggt. Nu kan visserligen invändas, att detta icke heller är rätta motivet till att bedja om förlåtelse, nämligen, att barnet ej kan uthärda, att m a m m a är ond, utan att det bör inse sitt felsteg o c h ångra sig. K a n väl så vara, m e n visst är det dock en vida ädlare orsak, än o m barnet ber om förlåtelse för att vinna en fördel. Det är j u kärleken till modern, s o m här gör, att barnahjärtat veknar. Detta har också sin motsvarighet i människornas förhållande till Gud. Älska vi Gud, så känna vi oss outsägligt olyckliga, då vi g e n o m olydnad aflägsnat oss från H o n o m, o c h få ingen ro, förrän vi, ångerfulla o c h botfärdiga s o m den förlorade sonen, återvända i Faderns armar.
Men derifrån kan man icke leda sig till något ofördelaktigt omdöme om redogörarne i allmänhet, ty de åro merändels ganska samvetsgranne personer, ehuru de hafva stora summor i sina händer, och kassorna icke hafva den säkerheten som i Slockholm, att nemi. penningarne insättas i Banken. Hr Cederschiöld säger nu, att om den säkerhet, som penningeverken i Stockholm ega, genom penuingarnes insättande i Banken, skulle borttagas, sä skulle kassaförvaltarne i och med detsamma blifva oärliga. I detta påstående kan jag för min del icke instämma, utan är jag fast heldre öfvertygad, att balansernas antal icke skall förökas genom förslagets sättande i verket. Då nu Hr v. Hartmansdorff begärde ordet, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att han, innan Hr v. Hartmansdorff yttrade sig, finge påminna derom, att Hr von Hartmansdorff i sitt första anförande yrkat afslag å den af Utsk. föreslagna förändring, utan Den 14 Oktober f. m. 223 att närmare angifva densamma, och att sedermera under diskussionen Hr v. Hartmansdorff med flere egentligen blott yttrat sig om räkningar, som tillhörde 4:de klassen, hvarföre Hr Gr. o. Landtm, finge anhålla att Hr v. Hartmansdorff i sitt nästa yttrande måtte uplysa huruvida hans yrkande afsåg hela 4:de momentet eller blott den del deraf, som angick räkningar af 4:de klassen. Hr von Hartmansdorff: Då jag sist talade, hade jag velat anmärka hvad Hr Gr. o. Landtm, nu yttrat. Första gången jag hade ordet, sade jag mig vilja afsöndra frågan om den 5:te klassen, eller de enskildla personernas, och blott hålla mig till de allmänna kassorna.. Men jag glömde sedan att yttra mig om de förra. Hvad deni beträffar, så betala de för närvar:de folii-afgift för det belopp de insätta. Denna är ingalunda obetydlig, och, vid sådant förhållande, anser jag det vara orätt ätt förmena deni den frihet, de hittils haft, att insätta summor under 100 R:dr B:ko.
Saluoch lego-sågar hafva under det sista qvinqvennium blifvit ökade med 3:ne, så alt numera inom länet linnas 130 dylika verk, vid hvilka högst betydliga partier plankor och jemväl bräder årligen försågas och afsändas till Götheborg för att till utskeppning afyltras. Sågverken förses med timmer dels från provinsens skogar och dels från Norrige. De 3:ne första åren af omförmälte tid har' sågrörelsen bedrifvits med mindre fördel än de 2:ne sista, då stigande priser och en tilltagande afsättning gjort rörelsen mera lönande och liflig. Den utgörför orten en vigtig och inkomstgifvande näring, i synnerhet betragtad i sin helhet eller tillsammans med timmer-utdrifningen, samt bidrager otvifvelaktigt för det närvarande, med sin gynnsamma gång, att mildra verkan af den ofördelaktiga ställning, hvari jernhandteringen råkat. Af de 2:ne Klädesfabriker, som äro inrättade på landet i provinsen, har den ena icke varit i gång under de ifrågavarande åren, men den andra eller Edsvalla fabrik, inom Nors socken och Grums härad belägen, har jemte det mekaniska ullspinneri, som i förening dermed drifves, sysselsatt 40 till 80 arbetare, och åstadkommit en tillverkning i värde af 34,000 lill 41,000 R:dr för år. Tillverkningarne vid de fem färgerier, som i Länet finnas och hvaraf 3:ne under sednare åren tillkommit, hafva bestigit sig i värde år 1841 tili 10,249 R:dr och år 1842 till 5,900 R.dr. Gullsby pappersbruk i Jösse härad, det enda bruk af detta slag, som i Länet är aniagdt, har med 17 till 19 arbetare årligen lillv.erkat papper för 5 till 8,000 R:dr.
Ofta under dagens brådskande bestyr, medan han var sysselsatt med planer, och förbättringar angående tidningen, strålade hennes bild fram för hans inre blick, och det gafs ögonblick, då han trodde sig höra henne hviska tröstande och uppmuntrande ord. Han, den praktiske, klarsynte och i alla hänseenden nyktre mannen, vardt spiritualist. Det oupphörliga, an-strängande arbetet; den under många är fortsatta själs-spänningen; den oerhörda och nervretande utveckling, Times hade att glädja sig åt; samt nu slutligen de hårda „ pröfningar, förra hälften af 1870-talet fört med sig: alltdetta undergräfde så småningom hans kroppsliga och andliga helsa. Hans gång förlorade sin spänstighet, hans röst sin klang, hans blick sin eld. För andra gången i sitt lif svigtade den starke under tyngden af sina nära nog oräkneliga värf och omsorger. Af omständigheterna nödd och tvungen, uppdrog han omsider åt en verkställande direktör att förestå en del af göromålen. Detta befriade honom från att personligen fullgöra åtskilliga ansträngande åligganden, och han böljade gång efter annan taga sig någon tids ledighet. Men det dröjde icke länge, innan han om morgname hemsöktes af ett slags svindelanfall, och allt oftare hände det, att han dervid störtade sanslös till golfvet. Förgäfves anlitade han de varma baden i Hot Springs, Arkansas. Snart vardt det klart för hans läkare och honom sjelf, att hans hjema var angripen. Sommaren 1877 var ^an en afton ute och åkte med sin syster. De passerade en villa, å hvars veranda satt en af hans äldsta bekanta i Chicago, en man, som kort förut blifvit delvis förlamad genom ett slaganfall. Ett moln drog sig öfver den gamle redaktörens ansigte, när han varse-blef den sjukes sorgliga skepnad. Fårorna i hans ansigte liksom förlängdes och blefvo djupare, hans ögon glänste feberaktigt, hela hans lekamen skalf, och han ryggade. tillbaka med en rysning, liksom hade han plötsligt fått syn på ett ohyggligt spöke. » Gode Gud! » utbrast han med bruten stämma. » Se på den mannen der!