Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Obetydligt erhölls af det Silfver * sorn förut fanns i landet; och likgiltigt, kunde det också vara, orri det låg i Banken eller annorstädes. Hvad åter beträffar för vexling en af det Silfver, som Handlande, efter verkstäld införskrifning, skulle kunna prestera, så äro svårigheterne stora. Endast 2:ne betydliga Handelsplatser finnas uti vårt Land, och ingen annan eommunlcation är dem emellan, än den, att Götheborg uppsänder till Stockholm, de vexlar, som i Götheborg ej kunna försäljas. Den enskilda disconteringen förslår ej, så snart det blir fråga om större summor. Ar 182S visade sig, alt en del af våra näringar var i verklig förlägenhet. Flere personer erbjödo sig till erhållande af 'förskotter för lefverering af Silfver. BankoStyrelsen ansåg det icke böra kunna läggas Den till last, att BankoStyrelsen genom förskotter, lemnade till Handlande, sökte afhjelpa förlägenheten. Denna åtgärd har äfven blifvit af Revisorerne gillad. För omkring en månad sedan inkommo åter till BankoStyrelsen flere dylika ansökningar om förskotter , men då Riksdagen var så nära för banden, trodde BankoStyrelsen sig icke böra dermed taga någon befattning. Sedermera har inträffat det af Herr Tham anförda förhållande, att, i följd af Spannemåls-export, vexél-tillgången ökats och Coursen fallit ovanligt. Jag kan derföre icke annat än instämma i llerr Thams Motion, och tror Den 24 November. 365 att betydligt uppköp af Silfver nu kan med fördel verkställas. Åt BankoStyrelsens bepröfvande torde böra öfverlemnas, huruvida det Silfver, sora köpes, må till våren uppläggas i Hamburg, eller genast landvägen hit transporteras. Herr Lefrén., Johan Pehr: Äfven jag förenar mig i hvad Herr Tham uti ifrågavarande ämne föreslagit. Lades på bordet. Upplästes Herrar Committerades till Grund iagarnes, jemte sista Riksdagsbeslutets felfria tryckning, den 10 dennes afgifne Memorial, innefattande berättelse om verkställigheten af det Herrar Committerade lemnade uppdrag.
Vi bafve frågat oss: icke om det var vår naturliga rätt, såsom menniskor, alt få deltaga i samhällets alla fördelar och bördor, ty derom upstod hos oss aldrig tvifvel, och uplysningen har lyckligtvis numera äfven undanröjt det hos de kristna folken, ehuru det enskilla intresset ofta nog begagnat sig af fördomar och missförstånd till motverkande af det offentliga erkännandet, och samfundslifvet har redan så mäktigt tagit intryck af denna stora sanning, som är kristendomens skönaste lärosats, att vi icke behöfva åberopa den inför en Konung och ett folk, hvilka gemensamt visa sig beslutne att hylla Sanningens och Rättvisans principer. Men vi hafva frågat oss: om en underd. begäran, att få denna naturliga rätt högtidligt erkänd, är förenlig med fäderneslandets föi-delar, samt med tidsförhållandena i öfrigt; och det är föist sedan vi eflerforskat detta, med all den förmåga oss står till buds, och sedan vår, på denna forskning grundade, öfvertygelse bejakat frågan, som vi vågat nalkas E. K. M:s thron med underd. anhållan om nåd. upmärksamhet på skälen till denna begäran. Vi skulle missbruka E. K. M:s tålamod och visa ett oförtjent misstroende till Svenska folkets representanters kunskaper och omdöme vi här vidlyftigt anförde alla de kända förhållanden; som i flera andra länder redan visat de gemensamma fördelarna af enahande medborgerliga pligter och rättigheter för så väl christne som Mosaiske frosförvandtér. De mest idoga och bildade folken, i Europa hafva Den 23 December 159 redan frånträdt alla tvifvel om nyttan deraf. I Frankrike, Belgien, Holland och flera Tyska riken, samt i de Nordamerikanska staterna är emancipationen numera fullständig; i England, uti nästan alla väendtliga delar genomförd; och i samma mån denna princip af likhet alla trosbekännare emellan gjorts gällande inför lagen och i samhällsförhållandena, utan vilkor eller småaktiga inskränkningar, visar sig en allmän belåtenhet dermed.
I sjelfva verket var den något af det kraftlösaste man ville tänka sig – emellanåt så svag, att blott det långsamma och distinkta sätt, hvarpå han uttalade orden, gjorde det möjligt att höra honom. Den hade också – hans stämma – en sådan underligt beslöjad, dämpad klang; men var mild och böjlig – oändligt böjlig – och kunde vid blott den ringaste nuance glida från stämning till stämning. Han egde ett vidunderligt herravälde öfver sin röst. Ibland liknade hans tal nästan poesi eller musik – orden följde på hvarandra i öfverlagd rytm, och han kunde med ett slags envis förkärlek fästa sig vid en fras eller ett ord, som då ofta kom igen – nästan som en refräng. Men talet fick karaktär genom en viss häftighet i de valda ord, som hemtades från folkdialekterna eller efter ögonblickets kraf bildades af honom sjelf. Ord, som genom sitt välljud, sin styrka, eller den träffande säkerhet, hvarmed de uttryckte just det han ville ha uttryckt, liksom »ramte Söm» in i hans tal. Då han kom i extas – och det gjorde han ofta – hade han ett sätt att skjuta hufvudet långt fram, virra med det fram och tillbaka – under det han med nervös kraft knöt händerna kring stolens armstöd. Och det var då, som om man kände den lidelse, som dikterade orden – en dof jäsande lidelse – beslöjad, kufvad af stämmans klang. Så sjönk han tillbaka igen – slapt. Ögonen slöto sig, rösten sjönk – en hviskning, som man nästan blott kunde ana. Kring munnen kom der ett smärtsamt, trött leende Som man kunde vänta af en sådan natur som hans, var det gerna om sig sjelf han talade. Om sina känslor, sitt lif, sina idéer. Der var i hans samtal blott ett – det var han och han och han. Det är ytterst få, som kunna intressera genom att blott tala om sig sjelfva, men dels var denne man nog personlighet för att alltid kunna det, och dels – specielt i detta fall – var det Nils Max, som talade, och Berta Funcke, som hörde på. Ty hon förstod att höra honom. Hon svarade honom sällan, afbröt honom aldrig.
8. dito dito „ 1840 • 3,409: 22. — dito dito „ 1841 3,277: 7. 2. för bestridande af hvilka utgifter några serskilda medel icke funnits anvisade, hvadan det iagttagna liqvidations-sältet från 1841 och 1843 årens Stats-revisorers sida icke föranled t någon erinran. 2:o Ådömd ersättning till arrendatorn af Pauliströms bruk, Bergmästaren O. G. Öngren, 2,339 R:dr 42 sk. 10 r:st.; i afseende hvarå Rikets Ständer inhemtat, det ifrågavarande utbetalning stödjer sig på laga kraftvunna utslag och Kongl. Maj:ls den 30 November 1836 gifna dom, äfvensom att köpeskillingen för berörde, numera af Kronan försålda, bruksegendom tillgodokommit Öfverskotten å Stats-verkets inkomster. 3:o För upprättanda af formulairer till de förvaltande verkens räkenskaper, 1,818 R:dr 3 sk., hvilka, numera af Kongl. Maj:t i Nåder fastställda räkenskaps-formulairers utarbetande egt rum till följd af Rikets Ständers vid 1834-—1835 årens Riksdag derom gjorda framställning, och hade beloppet af den för ändamålet nödiga kostnad måst, i saknad af serskildt dertill beviljadt stats-ansiag, å öfverskotten anordnas, hvilken åtgärd ej eller vid 1843 års
Fru Wetzmann tyckte icke om det. Hon var rädd, att det kunde uppstå ett tycke. Hennes styfson kunde gärna för henne gå och bli kär i hvem han ville och förlofva sig också, det rörde henne icke; men det skulle åtminstone icke bli med en hjälpmadams dotter! Hon höll ett misstänksamt öga på Magda, men måste låta det passera. Sjuklingen skulle ju förströs på något sätt; och doktorn hade förbjudit honom att ligga och läsa, ty han hade svaga ögon och fick icke anstränga sig. Så satt hon då hos honom vid bädden och läste högt ur både andliga och världsliga böcker; och studenten låg blek och matt och lyssnade till hennes röst och såg på henne också och fann behag i henne. Hon hade en så röd mun. De voro nästan jämnåriga – han var icke mera än sjutton eller aderton år – och de hade många gånger lekt tillsammans som barn. Snart nog blefvo de förtroliga. Fru Wetzmann fann så ofta som möjligt någon förevändning för att gå in i sjukrummet för att se efter hur det stod till där inne. De båda barnen borde ha märkt det och tagit sig till vara; men man handlar ju icke alltid som man borde. En dag, då hon ljudlöst och försiktigt öppnade dörren, stod det till på följande sätt: Magda hade lämnat sin stol, som man hade ställt på något afstånd från bädden, och stod nu böjd öfver hufvudgärden med armarna om den unge mannens hals. Han åter hade rest sig till hälften med armbågen stödd mot kudden och smekte hennes hår med en tunn hvit hand, och de kysste hvarandra lifligt. Då och då hviskade de också några afbrutna ord utan mening. Sotarfrun blef mörkröd. Likväl kunde hon icke afhålla sig från att le invärtes: hade det icke gått alldeles så, som hon visste att det skulle gå! Men nu skulle det också vara punkt och slut. Vreden och Högmodet stego upp inom henne, svällde ut och lyste fram ur hennes hy och ur hennes ögon, som gnistrade; och hvem vet – medan hon stod där osedd och tyst och betraktade de båda unga, som hvarken hade ögon eller öron för något annat än hvarandra – hvem vet, om icke också Afunden och Kättjan i hemlighet kröpo fram ur sina gömslen och spelade upp på hvar sin dolda sträng i hennes själ.
Men ändå, efter dina gissningar träffat alldeles oriktig person, så skall jag upplysa dig så mycket, som att det inte var han, för samma qväll satt han hos far min och hjelpte honom att göra en ny ryssja ... ingen kan det så bra, som Inttilä ... det må vara huru stor fisk som helst, så gå hans ryssjor och nät aldrig sönder ... ja nå, så mycket har jag då sagt åt dig, men mera skall du icke söka fresta ur mig. – Du är en god och förträfflig flicka, Anni; det är underligt, att inte min Samuel hellre vände sig till dig än mig, för nog är du på allt sätt bättre än jag. Dessa ord sades kanske med flit så att Samuel förnam dem. Han gick således närmare till flickornas grupp och menade, att hans Maria var den allrabästa för honom, liksom kanske Anni för någon annan. Han tog med armen lätt om sin fästmös lif och visst är att, såframt det ej varit söndag eller kanske hellre såframt icke de gamla varit närvarande, hade han knipit sig en rätt välsmakande kyss. Efter denna lilla tafla från landsvägen vilja vi lemna de båda värda kotterierne i sitt värde, helst de icke egentligen höra till vår berättelse. Ifrån kyrkan utkomma äfven tvenne, hvilka tycktes sky för sällskap, om man skall döma deraf, att de vandrade hvar för sig och hade någonting skrämmande i blicken, förorsakadt kanske af samvetsqval. Att de skydde för sällskap kan dock på sin höjd vara sannt, sannare är det dock att andra skydde för dem. Den ena var Inttilä torparens hustru. Inttilä torp var icke väl kändt ... derföre skydde folket för henne nu såsom alltid. Hon gick således ensam. Den andre var en dräng, hvilken nyligen kommit i tjenst hos kapellanen Ortman. Dessförinnan hade han varit i tjenst hos baronen på Ristilä. Nu var detta Ristilä i sådant vanrykte på orten, att tillochmed tjenstefolk derifrån icke gerna emottogs af någon annan husbonde i socknen. Ortman insåg orättvisan af en sådan fördom och då det nyligen anmält sig en dräng ifrån Ristilä, så såg han icke, hvarföre han icke kunde antaga honom, så gerna som en annan.
Knappast bör man förmoda, att Hemman, Näring eller rörelse drifwcs som icke afkastar nägot till innchafwarens uppehälle, och Medes lärer nägon Minimi - afgift i slikt sall icke lämpeligcn kunna föreskrifwas, sä wida det kan anses säsom fördelaktigt att äga Hus i Stad, ehwad det uthyres eller till egen beqwämlighct begagnas, i hwilkcn senare händelse, äga, ren genom en bespird utgift, har likasä egentelig nytta, som genom crhällne hprcsmedcl, kan jag ej inse hwarföre Bcwillning enligt 1 Art. 1 § blott skall erläggas för inkomst af hushyror och enligt 2 Z 5 Mom. EmbetSmän samt Borgare skola wara undantagne frän Bcwillning för deras hus. Dessa skiljaktighcter leda blott till olika tyngd och olika fbrmäncr, samt kunna äfwen föranleda till försnillning af Kronans inkomst. Ett hus mäste, i hwars hand det ocksä är, medföra enahanda nytta för innehafwaren, och det är för denna nytta eller afkastning han bör betala. Cn förmögen person som efter 1 Z taxeraför stn ärliga inkomst, Hwaribland han ej räknar nägon afkastning för det hus han bebor, slipper äfwen afgift derföre; men den som ej äger annat att lcfwa utaf än hushyror och för att kunna lefwa, kanske bor rätt uselt, mäste betala Bcwillning. — Är pxt billigt» — Är det rätt? En Bprgare eller Embetsman fom äger Hus betalar ej 4073 Den 10 October. derföre, om hail ock genom hyror skaffar sig fördelar; men den Borgare eller Embetsman, som inte hus äger har ingen deremot svarande fördel., Att lämpa Bevillning efter hyror torde ej wara tjcnligt, hälst mängen wct sätt akt undandraga sig en sädan afgift.
I följd häraf liar ock genom Kongl. Majits Nådiga åtgärd sådan Undersökning vid laga aloch tillträdeshusesyn skedt samt Herr HofStall. mätaren Grefve Frölich, utom inköpssumman för Stuteriets Hästar 35,000 R.'d, af Kongl. Majit StatsUtskottets Betänkamlen. 237 Under den 27 Julii 1814 blifvit tillagd en ersättning för sine kostnader å KongsGårdarna af 2,408 R:d 8 rst; oell då sålunda Riksens Stan. der, genom förstärkta StatsUtskottets ofvanberörde åtgärd den 17 April lSto bestärnt, det Kerr HofStallmästaren Grefve Frölichs ersättning vid afträdandet af Flyinge och Dahlby KongsGårdar icke skulle sträcka sig längre, än till ersättning för derstädes nedlagde kostnader, samt desse, i den ordning Riksens Ständer föreskrifvit, blifvit utrönte och honom äfven godtgjorde; finner StatsUtskottet den nu väckte frågan örn. ersättning för det Herr Grefven oeh HofStallinästaren ej blef vid Arrendet bibehållen, icke vidare äga rum. Hvilket vördsamligen hemställes Riksens HögloflStänders bepröfvande. Stockholm den 12 Februarii 1818. Riksens Höglofl. Ständers Statsutskott s Utlåtande öfver Herr Landshöfdingens m. m. Friherre Focks Motion om Löners anslående för LänsNotarier och Lands Contorister. Uti Memoria], som Höglofl. Ridderskapet och Adeln till StatsUtskottets yttrande remitterat, har Herr Landshöfdingen m. m. Friherre B. IV. Fock3 framställt behofvet deraf, att sedan de, Landshöfdingarne tillhörande Embets-göromål i senare åren blifvit högst ansenligt ökade, så att nuvarande Tjenstemännen LandsKamereraren och 238 StatsUtskottets Betänkanderi.
En så mångfaldig indelning af de till ifrågavarande varuklass liänförlige artiklar, som Herr Hjerta föreslagit, anser Utskottet hvarken behöflig eller med anspråket på enkelhet i taxe-rubrikerne och lättheten vid förtullningar förenlig, hvaremot Utskottet, hufvudsakligen biträdande Herr Schwans motion, hemställer, att rubriken »all annan Spik samt allt annat Manufaktur-och Handtverkssmide, ej specificeradt», måtte indelas i : opoleradt med 12 sk. och pöleradt eller lackerådt med 18 sk. införsels-tull pr skålp. Herr Schwan har vidare föreslagit, att införsels-tullen å Jemskrol, gjutet, smidt eller valsadt, måtte nedsättas Ifrån 2 R:dr till 1 R:dr pr skeppund; men i öfverensstämmelse med de af Utskottet följda grunder, enligt hvilka något högre tullsatser i allmänhet å smidt eller valsadt jern blifvit antagne, än bemälde Motionär tillstyrkt, hemställer Utskottet, att införsels-tullen å ifrågavarande artikel må, i förhållande til! artikelns värde, endast nedsättas til! 1 R:dr 16 sk. pr skeppund st. v. Å Kardor och Kardläder, såsom för vissa näringar behöflige, torde, på sätt Kongl. Maj:l föreslagit, införsels-tullen böra nedsättas från 6 till 3 sk. pr skålp. Angående artikeln »Gång-, Linneoch Sängkläder, ej specificerade», hvaraf, med undantag af nya fruntimmerskläder af till införsel lofgifnä tyger, hvilka förtullas efter värde med 33jproc., nu äro till införsel förbjudna, yttrade Bevillnings-Utskottet, vid sistlidne riksdag: »Alt detta förbud hittills varit föga verksamt är allmänt bekant.
Bota dig, gå, misantrop, bota dig, blif – eremit! Hvarefter följer en högst förledande skildring, en rigtigt uppfriskande skildring af skaldens bostad och deras supé af egenhändigt uppdragen hvitling, färskt bröd, färskt smör, färsk mjölk och färsk potatis. Herrarne på klippan tycktes verkligen ha haft en måltid för gudar. Huru länge Bjursten stannade på Brauns ö nämnes ej. Men nog var det väl en poetisk ö, ty Brauns värd hette Schiller. Och Bjursten syntes mindre misantropisk der, än vanligt. Men huru som helst så var han rest då Braun sjuknade. Nionde kapitlet. Det lider mot aftonen. Natten kommer. Framskred det emellertid något med Brauns »välsignade» kalender? Den hann ej att bli rätt fullbordad. Hvad sjelfva titeln angick, så hade Braun från början tänkt att kalla den Å. Detta på grund deraf, att den näst föregående hette Z. Redan 1858 hade han i denna kalenders företal uttalat ett slags afsked till sin publik, så lydande: »Och nu farväl, kanske för alltid, min högtärade allmänhet, och tack, hjertligt tack för god vakt, som man säger på militärspråket. Tack för allt bifall, tack för allt öfverseende! I min lefnads A-B-Cbok har jag redan hunnit till det öfverflödiga Z och Nu återstår för mig blott Å och Ä och Ö Se»n kan det vara tid att lägga sig och dö.» Emellertid förklarade han, troligen kännande att det led, att kalenderns titel skulle ändras från Å till Borup, såsom den äfven fick heta. I förordet dertill benämner Talis Qvalis Borup »sista spelet på lyran», hvilket gaf Postoch Inrikes Tidningar anledning till en vacker definition på Borup, »som eljest anses betyda sista spelet i kort.» »I början af detta århundrade», berättar bladet (dec. 1860) fans i Hagunda och Lagunda härader i Upland en häradshöfding, som hette Borup, troligtvis skåning, emedan hans namn är kändt äfven i Skåne. Han var den älskvärdaste umgängesman, glad, qvick, snillrik.
Med anledning af hvad sålunda blifvit anfördt tillstyrker Utskottet vördsaniligen, att Rikets Ständer måtte, i underdånig skrifvelse, hos Kongl. Maj:t anhålla, att der i någon landsort af Landsting hos Kongl. Majit hemställan göres om ändring i vissa delar af Kongl. Förordningen om egors fredande emot skada af annans hemdjur samt om stängselskyldighet den St December i857, Kongl. Majit täcktes, med anledning af hvad sålunda blifvit hemstäldl, för särskilda landsdelar bestämma de förändringar i berörda Förordning, sorn med afseende å lokala förhållanden må anses erforderliga. Stockholm den 3 Mars 1863. Reserv a tion er i af Herr Ros, A. E.\ »För min del anser jag ifrågavarande förordning, i de aldra flesta fall, utan olägenhet kunna tillämpas öfverallt i landet, samt att, der ett eller annat undantagsfall skulle förekomma, sådana genom enskilda öfverenskommelse! lättare undanrödjas till ömsesidig belåtenhet för rågrannar, än om frågor härom öfverlemnas till någon Landstingets åtgärd. I följd häraf och enär härtill kommer, att man flerestädes ännu icke, under de fem år, som förordningen varit gällande, försökt att tillämpa densamma, tillstyrker jag att motionerna lemnäs utan afseende»; af Herr Kyrkoherden Ternström; och af Herr Lundberg. Herr Doktor Emanuelsson har begärt få antecknadt, att han i afgörandet af detta ärende ej deltagit. STOCKHOLM, typografiska föreningens boktryckeri, 1863. Sammansatta Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Ani. till Exp.-Ut*k. den 14 Mars 1863, kl. 12 midd. Betänkande, i anledning af väckta motioner om ändringar i nu gällande föreskrifter rörande vilkoren för afsöndring aj jord.
För att nu fira denna trägna arbetarinna, fröken Ebba B,unström, hade kamraterna, som sagdt, i lördags inbjudit henne till en frukostmiddag på den pittoreskt belägna Kungsholmsrestauranten » Piperska muren », hvarvid Dagens Nyheters faktor tolkade deras känslor i afskedsstunden. Mycket hade de att tacka E b b a Kunström för; hennes stilla, blida väsen hade haft ett förädlande inflytande på de manliga kamraternas mången gång uppbrusande sinnen, o c h hennes aldrig svikande plikttrohet hade ständigt verkat s o m ett det vackraste föredöme. Afliden skådespelerska. Den 22 sept. afled i Kalmar efter en kort sjukdom den kända, omtyckta skådespelerskan o c h f. d. teaterdirektrisen fru Jenny Carlberg, född Hermansson. Fru Carlberg uppträdde senast tisdagen den 15 sept. som Veronica i » Den ondes besegrare ». Därefter insjuknade hon emellertid o c h jämnt en vecka efter det h o n för sista sången uppträdt å de bräder, s o m föreställa värklen, hade h o n skördats af liemannen. Kungl. operan återupptog i lördags A d a m s lilla nätta o c h melodiösa opera-comique » Nitrnbergerdockan ». Nya i sina partier voro hrr Brag (Cornelius) o c h Forsell (Miller). Den förre återgafsåväl i spel som sång den snåle leksaksfabrikanten m e d g o d komik, o c h den senare lyckades ock på det hela taget rätt bra lösa sin uppgift. H r Henriksson var liksom förut en ganska rolig pappas gosse. Främst af alla stod dock fröken Karlsohn (Bertha), hvars klockrena sång o c h pärlande koloratur framkallade det lifligaste bifall från den talrika publiken. Efter ett ganska vackert balettdivertissement af hr Glasemann uppfördes till slut » Pajazzo » m e d samma besättning s N y h e t e r f ö r som senast, undantagandes att hr Bratbost nu åter öfvertagit Canios parti, hvilket som bekant senast innehades af hr Morello.
Men uti det att val sköta kanonslupar och kanonjollar ingår så mycket annat än sjömanskap och främst af allt håg och lust samt interesse för vapnet: och huru skall detta kunna ägas af dem, som i första rummet hafva fullt upp att göra för att blifva dugliga skepps-officerare och som sedermera aldrig få hvarken tid eller tillfälle, eller vid inträffande krig tro sig blifva använde på det af sjömannen i allmänhet för ganska tråkigt ansedda skärgårdsvapnet, hvilket icke tillåter någon utflygt på det fria hafvet eller att besöka främmande luftstreck, utan är inskränkt inom skärgårdens trånga gränsor samt dessutom kräfver att man är lika mycket tjenstgörande till lands som på sjön. Man igenfinner således häruti ett ytterligare skäl, hvarför skärgårdsvapnet blifvit, om jag sä må säga, med mindre värma omfattadt och inom flottan äger så få målsmän. Jag vill derföre visst icke hafva sagdt, att öfningen på de seglande fartygen, under hvad förhållande som helst, varit för stor, dä den deremot efter mångas förmening icke på långt när varit tillräcklig. En seglande flotta måste nemi. alltid till en viss grad vara på krigsfot, hvilket vår flotta visserligen icke är, och sjömakterne hafva en ganska stor proportion af antalet fartyg ständigt, året om, uti tjenstgöring. Uti det und. anförande, som åtföljt den plan 1 afseende på flottans beståndsdelar, som af Hr chefen för sjöförsvars-depart. blifvit afgifvet, yttras: ”Att Sverige för sitt sjelf-försvar och såsom medlem af det Europeiska statsförbundet är i behof af en stark och effektiv flotta, derom lära meningarne lika litet nu som fordom vara delade, men så mycket mera skiljda hafva äsigterna varit i fråga om hvilka certer krigsfartyg, antingen seglande eller roende, borde utgöra hufvudförsvaret. Äfven denna skiljaktighet i äsigter, ursägtlig innan ångkraften gjort så ingripande förändringar i stridssättet till sjös, har tiden jemnat.