Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
År lgl3, den 25 April, emottog Caanitéen en Skrifvelse från Hans Kongl! Höghet KronPrinsr-n, i hvilken Hans Kongl, Höghet tillkäonagaf sin åstundan, att de Skrifvelsen åtföljande och på Hans Kongl, Höghets befallning författade Utlåtanden om| egenskapen af de nu varande Uppfostrings» anstalter i Sverige, mått.e, jemte det de af U|ipfostringsComitéen, i sammanhang med andra till dess befattning hörande ämnen, bliiva till öfverläggning upptagna, med det snaraste genom Trycket underkastas Allmänhetens granskning. Till Trycknings^ kostnadens bestridande lemnade Hans Kongl. Höghet en summa af 200 R:dr B:co, och lofvade att, i händelse af behof, tillag, ga en lika summa. År l8l3, den 4 Maj, beslöt Comitéen tryckningen af sin Berättelse, hvarefter dea genast gick i författning om publicerandet så väl af de till Hans Kongl. Höghet öfverJ lemnade och från honom till Comitéen remitterade Handlingar, som af Comitéens. Berättelse, utgörande alltsammans tyänne små Octav-häften, tryckta i Kongl. Boktryckeriet år 1813} och detta är allt hvad af Comitéens treåriga verksamhet hittills blifvit lagdt inför Allmänhetens ögon. Den 8 Maj, *99 Af det anförda täcktes Höglofl. Ridderskapet och Adeln inhämta, att Hans Kongl. Maj:t nedsatt en Comité tiil reglerande af Undervisningsverket i Riket. Denna Comité måtte det då tillkomma att utarbeta planer för de Skol-inrättningar som anses nödige, och kan det då vara för Riksens Ständer behörigt, att, som Talaren föreslagit, hos Hans Majit Konungen anhålla om, det Han nådigt täcktes anbefalla Skolplanens utarbetande?
LagUtstotters afgifne Becankanoe, enligt hwilket Äktenskapsskilnad tillätes den ena Makan, enär den andra begat! gröfre brott och förthy gjort sig skyldig till nesliga kroppsstraff, sinner jag fullkomligen grundad ej allenast i den sanna principen, att werkeligk Äktenskap ej kan bestå utan inkördes agtning och förtroende utan äfwcn i den lika allmänt gällande sanningen och rättwifan, atr icke någon oskyldig mätte twingas alt lida oförtjent hän och ivanära, som ifrän äktenskap med brottslingar är oskiljaktigt. De inkast, att dymedelst lättsinnighet o h sedefördärf skulle taga öfwerhanden anser jag mera skenbare än wal grundade. Sä wist! det är Lagstiftarens pligt art medelst wisa författningar söka förebygga lät sinniga människors försök art utan werkeliga pä förnuft och billighet grundade stal, winna äktenskapsskilnad, sä orimligt, omänskligt och ochristligt more dek, akt med' Lagens jernband fängsla en oskyldig Maka wid en brottsling, som genom nesliga gcrningar sörbrstrit sig mot Staten, och dymedelst xä dubbelt fäkt brutit sin tro och förwerlak sin rätt i siste förhållanden till en maka ä hwilken i alla fal!, äfwen vm äktenskapsskilnad »vinnes, följderne af den brottsliges ogerning, Nog tungt drabba. Såsom ett den lidande, mänsttigheren gäckande sophisterie anser jag det fält art argumentera, att mängden af gröfwa och nesliga brott skulle ökas gemm tillåtelsen af äktenstaps skilnad i ds af Lag-Utskottet anförda fal!. Det är iu ej den Gerde Band29, rss° brsttfli' 786 » Den 18 November. brottslige, utan den oskyldige, som en sädanMk förunnas. Jag nekar icke akt lättsinnige finnas, som begå äktenskapsbrott för akt winna äktenskapsskilnad, och sädant, emedan defie flags brott, enligt den rä.» dande opinionen, icke medföra wanära i allmänhet.
Domkapitlet under den 26 Mars nästlidet år i underdånighet anmält, alt läroverkets Rektor till Domkapitlet afgifvit redogörelse för de ytterligare skäl, som numera vore för handen till förnyad underdånig framställning uti ifrågavarande hänseende. Dessa skäl vore hufvudsakligast: att det varit nödvändigt att vid läroverket anställa 2 extra lärare, af hvilka den ene tjenstgjort derstädes från vårterminens, och den andre från höstterminens början nästlidet år; att Stats-UtsJcottets Utlåtande N:o 139. 39 medel till desse lärares aflöning icke kunnat erhållas annorlunda, än genom frivilliga sammanskott af enskilde personer, men att dylika sammanskott för år 18 62 icke utan stor svårighet kunnat anskaffas till aflönande af en lärare, hvadan fara vore för handen, att, derest statsanslag lill ytterligare en lärare icke kunde erhållas, den hittills följda läseordningen måste rubbas; samt slutligen, alt lärjungarnes antal, som vid liden för den förra ansökningen utgjort 43, sedan till 67, ett antal, som i allt fall gjorde ökade lärarekrafter behöfliga; och hade i följd häraf Domkapitlet förnyat sin hemställan om läroverkets utvidgning till 5-klassigt. Uti särskilda inom Riks-Stånden väckta, till Utskottet remitterade motioner, hos Ridderskapet och Adeln under N:o 58, af Friherre Hermelin, inom Preste-Ståndet under N:o 79, af Doktor Björkman, med hvilken
Det visar sig således att stegringen i värdet för dagsverkena har varit nära nog lika, dock något öfverstigande den å viktualievarorna, under det att dessa dagsverkens värde har stegrats nära dubbelt så mycket som stegringen å spanmål i medeltal utgjort. Detta är ovedersägliga facta, som icke kunna bestridas, såvida Hrrine icke kunna förneka de uträkningar, hvarpå de äro grundade. Går jag vidare till kreaturen, så har stegringen i deras värde under samma liderymd af 40 är utgjort för oxar 20,7 proc., för kor 46,7 proc., för får 34,6 proc. och för lamm 29,8 proc. eller i medeltal för kreatur 32,95 proc. Beträffande kreaturen, så torde Hrrine likväl finna, att begreppen oxe, ko, får och lamm äro i afseende på de derunder ingripna värden högst sväfvande, emedan dessa djur kunna inom hvar sin klass vara af ganska olika beskaffenhet. Det är äfven derföre som i den K. Proposin Den 29 Maj f. m. 181 äfvensom i Hr StatsRådet Gripenstedts yttrande intet serskildt slag af dessa persedlar ansetts kunna bibehållas såsom hufvudpersedel, till hvilken de öfriga persedlarne kunde efter något medeltal förvandlas. Går jag derefter till lax och strömming, så befinnas de hafva stigit, den förra med 28,1 och den sednare med 25,3 proc. Går jag till hö och halm, som Utsk. föreslagit icke borde i allmänhet såsom hufvudpersedel bibehållas, så befinnas de hafva stigit, den förra persedeln med 26,2 och den sednare med 38,4 proc. Der hafva Hrr:ne nu ett bevis på att en af de persedlar, som Utsk. i allmänhet ansett böra uphöra att vara hufvudpersedel, är just en af dem, som stigit mest. Går jag till stångjern och tackjern, som skulle, enl. Utsk:s förslag, bibehållas, så visar sig att dessa persedlar icke stigit så mycket.
Det sednare, innehållaude anmärkningar i anledning af Herr Heijkenskölds ofvanupptagna Memorial, och bestridande af Pannerymdens minskning intill nästa Lagtima Riksdag, enär Allmänna erfarenheten lärt, att tillverkningen alltid mindre förmonligt bedrifves med en mindre, än med en större Bränvinspanna; liro, 12:0 och 15:0 Inom Högvördiga PrestStåndet hafva Prostarne Herr Doctor Stenhammar, och Herr Kongl. Hofpredikanten Backman samt Herr Professoren Agardh, den förra uti ett anförande till Protocollet och de 2ne sistnämnde uti ingifna Memorialer, yttrat sina tankar i ämnet, Herr Doctor $)Q Besv feli E hon, Ut sk. Betänkanden, Stenhammar har ansett det i synnerhet böra blifva ett föremål för Riksens Hög loll. Ständers och Regeringens omtanka, att förekomma den öfverdrifna Consumtionen af bränvin, då det icke är uti Rränvinets tillverkning, utan i den omåttliga förtäringen deraf, sorn dess, både i Moraliskt och Physiskt hänseende, skadliga verkan på Nationen miste sökas, Och sorn Consumtionen af det Bränvin, hvilket, i stöd af Tractaten om Finska Producters införssel, kan frän utrikes Örter i Landet inkomma, enligt Herr Doctorns tanka, är så vida skadligare, som förädlingsvinsten vid tillverkningen af detta Bränvin stadnar hos Utländningen, föreslår Herr Doctorn förbud emot ali införssel af Bränvin, samt att de Lager deraf, som inom Riket finnas, måtte, under strängt ansvar för ägaren, genast åter utskeppas; uti hvilket Anförande Herr Doctor Knös, samt Prostarne Hagberg och Almqvist m, fl. sig förenat. Pierr Prosten Backman och Professorn Agardh åter hafva deruti öfverensstämt, att en inskränkning uti Bränvinsbränningsrättigheten vore till sina grunder orättvis och till sina följder skadlig, då ett allmänt förbud skulle hindra den omtänksamme och idoge Landtmannen, att på ett för honom förmonligt sätt använda sitt arbetes producter; men bägge framställt nödvändigheten deraf, att Bränvinets öfverflödiga förbrukning hammas.
298 dig, att jag ej vet hvar jag skall börja. Vet du att din far är här? Kläd dig fort, ska vi gå till honom. Jag vill föra dig kring hela sta'n till alla mina bekantskaper. Vi måste bli här någon tid ihop. Er vänskap, min Baron, är mig alltid kär; men i denna stund är den mig ännu kärare. Ni kan dra mig ur den svåraste belägenhet en hederlig karl kan finna sig i. Ah ha! Jag tycker att du är just som jag lemnade dig. Det är bra att du liknar dig. Några små kärleksäfventyr, några oförsigtigheter, några förhastelser, liten öfverilning, och det fattas inte mer, för att kasta en hederlig karl i det största bryderi. Jag känner igen dig i allt detta, och fast du gjort krig, varit i bataljer och utmärkt dig, så lär det vackra könet ej förlorat sin rätt Ung, alltid yr, alltid färdig att dra på pliten. Det som är bra vid allt det der, är att jag, Gud ske lof! har nog aktning här i staden, att kunna hjelpa dig om du behöfver. Jag fruktar din credit, min vän, är ej tillräcklig att kunna hjelpa mig denna gången. Det är endast dina råd jag begär, och din bemedling att blidka min far. Jåg såg honom i går aftons, och då var han BARON. CAPTÉN. BARON. CAPTÉN. 299 vid rätt gladt lynne. Han talte om dig och syntes otålig att få se dig tillbaka. Han viste att du var rest från Stockholm; men viste icke hvart du tagit vägen... Hvad är på färde? Kom väds att jag gissat rätt. Det är väl en ny kärlekshistoria, några vackra ögon som uppeldat dig, några nya äfventyr... Huru? Är det inte så? Har jag inte rätt? Jag märker att du inte hört hvad mig händt. Vi äro allena: jag vill upptäcka allt för dig. Hör, och gif mig råd. Din allvarsamma ton börjar oroa mig. Hvad fan har då händt dig? Du vet att jag reste från Stockholm till Medevi. Jag hette då ännu Berg. Det är först för fjorton dagar sedan dm far blef adlad.
Ehuru bon med kvinlig sjglff örnekelse bö j ' de sig inför den beundrade maken, saknade hon aldrig sjalfkansla och medvetande om sitt både a. h i n n a och personliga människovärde D. Se har i flyktiga drag de yttre ' konturerna af fru Runebergs lif. Fredrika Charlotta Tengströin föddes i d b o den 2 september 180 7. *) Hon tycktes ha varit ett tidigt utveckladt barn, ty redan ej annu fem år gammal kunde hon lass rent. Vid sju &amp; r började hennes egentliga undervisning för brodern Karl Tengström o&amp; fortgick med allvar i flere kr, dessutom fullkoinnade hon sig i franska, tyska .och engelska språken i den af fru Salmberg ai. 1823 öppnade fr~mtimmersskolan i iibo. Efter faderns döcl 18 2 5 blef det en nödvandighet för henne att genom förfikdigande och försalfiing af finare handarbeten själf förtjiha hvad hon behöfde till kläder och öfriga personliga utgifter. Detta maste dock ske i största hemlighet, ty att arbeta för betalning ansags den tiden som högst nedsiittande för en bildad d m. 1828 efter Åbo brand flyttade .hon med sin mor till Helsiiigfors. Dar lilrsom i Åbo. hade hon sitt iiingange uteslutande inom universitetslcretsar; hon hade så,ledes friiii ' sin ticlipste ungdom förmånen att umgås med. sitt lands mest intelligenta och bildade personligheter, Iivilket jamte hennes naturlige anlag och begkfning betingade hennes utveckling. Sex i r därefter bosatte sig makarna i Borgå, dar som bekant den store slralclens lif förflöt, ända till dess han efter ett mångirigt aftyiiande gick ur tiden den 6 maj, l 8 7 7. Fredrika Runebergs yttre lif erbjuder saledes ej ininga växlingar. Att det diirernot var ett lif uppfylldt med bekymmer och omsorg om måiigehnuda, ja, kanske mer s&amp; %n de flestas, frangår daraf, att makarne Rimebergs ekonomi aldrig var lysmide, p i samma g h g som de i kraft af sin stallning höllo hvad man kallar ett. öppet hus.
Att i stället för der utsatte 10 år tiden måtte inskränkas till 5 år, räknade ifrån och med nästa års början: 2:0 att ej mindre Kronan än private, som förmena sig äga fordringar i bytes-, reductionssamt ersätinings-mål, böra sådana sina fordrings anspråk anmäla inom den 31 December 1817; och de sorn då icke äro anmälte, anses förfallna och ej kunna till vidare pröfning upptagas: 3:0 att alla byten böra vara utredde , afslutade och med Kongl. Majus Nådiga Bytes-Bref faststälde inom den 31 December 1820, och de byten, som på ett sådant sätt då icke äro afgjorde, böra fastställas och för afslutade anses, ehvad Kronan eller private dervid vinna eller förlora: 410 att Kammar-Collegium vid hvarje års slut bör till Eders Kongl. Maj:t ingifva en underdånig berättelse om hvad vid Bytes Verket för året tillgjordt blifvit, samt hvad som återstår , och af hvilka berättelser Riksens Ständer vid nästa Riksdag torde i Nåder lemnäs del: och, slutligen 5:0 att på det Jord - Den 11 Juli. 1027 Jordoch Hemmaris-ägare må blifva i tillfälle att erfara, huruvida deras hemman och lägenheter kunna i något byte vara anhang iga, Kaut* mar-Collegium måtte undfå Nådig Befallning, att genast och sist inom detta årets slut låta författa en fullständig förteckning på alla oafslutade byten, sorn tillika utvisade alla hemman och lägenheter, som uti hvarje byte äro antingen utbytte eller till vederlag uppgifne,och hvilken förteckning bör af Kammar Collegium allmänheten meddelas, genom en allmän Kungörelse, som å Predikstolarna uppläses; hvilket allt Riksens Ständer till Eders Kongl. Majrts Nådiga pröfning härmedelst i underdånighet öfverlemna. Riksens Ständer framhärda med djup undersåtlig vördnad , trohet och nit Stormägtigste Allernådigste Konung!
5,9 procent. — 94 — och transito-telegrammernas antal, som, oaktadt 1859 års fördyrade zonberäkning för deri utländska korrespondensen, likväl ökade sig år 1860 för den utländska telegramvexlingen med 20,0 och för transito-telegramvexlingen med 17,1 procent, ytterligare under året 1861 erhållit en i det närmaste lika stor tillökning. Detta ogynsamma förhållande i afseende på den inländska telegramvexlingen hade Kongl. Majit också behjertat, i det att, genom nådigt bref den 15 November 1861, icke allenast den likformiga taxan för enkelt telegram från 1862 års början blifvit nedsatt till 1 R:dr 50 öre, utan äfven stigningen i portot för hvarje öfverskjutande tiotal ord, hvilken förut var fastställd till hälften, efter nämnde tidpunkt beräknats till endast en tredjedel af det ursprungliga portot, eller 50 öre. I sammanhang härmed hade Styrelsen ansett sig böra omförmäla, hurusom under år 1862 den inländska telegramvexlingen genom berörda nedsättning i taxan ökats; dock förmodade Styrelsen att, åtminstone under första året, tillökningen i telegrammernas antal icke koinme att uppväga den genom samina nedsättning uppkomna minskning i Verkets inkomster. Förhållandet mellan inkomster och utgifter under de begge sednare åren, hvartdera för sig betraktadt, utan afseende på ingående balans eller aflevererade öfverskottsmedel från det nästföregående året, ådagalägges på följande sätt; Inkomster. Utgifter. Afses deremot förhållandet endast mellan de utaf båda årens telegramvexling influtna porto-^ med flera medel, utgörande 476,517 R:dr 98 öre år 1860 och 512,727 R:dr 35 öre år 1861, så visar sig en tillökning för det sednare året af 36,209 R:dr 37 öre, hufvudsakligen framkallad af samma års ökade korrespondens med utlandet.
Utaf den, angående Mynt-verkets förvaltning under revisionsåret, af OfverdirektÖ ren till Kongl. Majit afgifua underdåniga berättelse inhemtas, bland annat, att under detta år derstädes blifvit tillverkade och utlemnade 30,705 enkla dukater; 101,082 fyrariksdalers-stycken, 1,183,124 tjugofem-öre-stycken och 1,683,790 tio-öre-stycken samt 251,550 stycken kopparmynt, i prägelvärde uppgående till 5,130 Riksdaler, eller tillsammans 3,250,251 myntstycken; hvarförutan vid årets slut i Mynt-verket fanns prägladt kopparmynt till värde af 2,695 Riksdaler, i vigt uppgående till 1,695 skålpund. Till ofvannämnde utmyntning hafva blifvit använde 245,6261 skålpund fint guld, 12,985,6914 skålpund fint silfver och 27,55 centner kopparmynt-metall, utom 20,32 centner koppar, sorn begagnats till lojering af guldoch silfvermynten. Medaljer och jettoner hafva blifvit präglade: af guld till värde af » silfver » » » koppar, 62 skålpund, ... _ . , » tenn, 6 skålpund, f tlU valcte at liela beloppet af under året från Mynt-verket utlemnade, myntade samt till medaljer och jettoner präglade metaller uppgick i värde till: 415 dukater. 15,100 R:dr 80 öre. 50 » 65 » — 29 — Guld, 31,120 dukater, ä 8 R:dr 40 öre Silfver 261,408: — 883,588: 80. 5,180: 65. Koppar och tenn Summa R:mt R:dr 1,150,177: 45.
Denna skyldighet anser jag icke vara lått npfylld förrän motsvarande valuta finnes för de utelöpande sedIarne, och Hr Mannerskantz yttrar också i sin reservation: (pag. 9) att detta erfordras för alt realisationens bestånd skulle vara i allo tryggadt. Det är först då, efter min tanka, när vi kommit derhän, som tiden inträffar, att använda Bankens vinstmedel för betäckande af Statens behof; men intill dess kan jag ej biträda den åsigt man i motsatts dertill söker göra gällande. Jag må bli ensam om denna min mening; den må qvarstå i R. o. Ad:s prot. för min räkning. Men äfven om jag gillade principen, kunde jag likväl icke lemna mitt bifall, till Ulsk:s förslag att använda den s. k. vinsten, ty jag måste först göra mig deri frågan: är bär någon vinst sedan 1848, som kan bortskänkas. Svaret på denna fråga linnes i betänk, tydligt och klart; ty med en vinst, som kan bortskänkas, menar jag. ieke en sådan, som endast synes på papperet, utan en sådan, som visar att ställningen blifvit förbättrad. Frågas då om Bankens ställning blifvit sedan 1848 förbättrad? Derpå svarar Utsk. ”men som Bankens ställning, dä serdeles fördelaktig, sedermera betydligt försämrats”. Utsk. har således i tydliga och klara ord erkännt att Bankens ställning långt ifrån att vara förbättrad, tvertom sedan 1848 blifvit betydligt försämrad. Frågas således hvad är det väl för vinst man då vill använda? Såsom bevis derpå att Bankens ställning är bekymmersam och att den således ej har råd att bortskänka några medel åberopar jag dessutom reservanternes, och deribland isynnerhet Hr Mannerskants yttrande, enär han är den ifrigaste af dem alla för bortskänkandet af hela Bankovinsten. Han förklarar på första sidan af reservationen ganska riktigt Bankens förnämsta åliggande vara, att nprätthälla myntvärdet, hvartill alltså dess medel och tillgångar företrädesvis böra användas; — och erkänner sedermera, på icke mindre än tre serskilda ställen, att Banken befinner sig i en ganska betänklig ställning. Sålunda yttrar han (pag. 6).
Hon försökte få sin paraply att stå på golfvet. Så stod det. Det stod rätt upp. Det hade aldrig tänkt på hvarken att sitta eller ligga. Och lika svart som dalen var, lika grönt var Monte Chiaro. Det var palm vid palm, ranka vid ranka. Det var en herre i storblommig nattrock. Det var en kung med krona på hufvudet. Det bar hela Diamante kring hårfästet. Nu en stund bortåt hade Gaetano haft en sådan lust att gripa hennes hand. Om det bara kunde gå an? Jo det gick. Han drog till sig hennes hand som en röfvad skatt. Men hvad skulle han göra med den? Kanske smeka den? Om han försökte helt sakta med ett finger, kanske hon då ej skulle märka det? Kanske hon ej skulle märka, om han toge två fingrar? Kanske hon ej en gång skulle märka, om han kysste handen? Hon talade och talade. Hon märkte det alls icke. Det var ännu så mycket, som hon måste säga. Och något så lustigt som hennes historia om Diamante! Hon sade, att staden en gång legat nere på dalbottnen. Så kom lavan och tittade eldröd öfver dalkanten. Hvad, hvad var den yttersta dagen kommen? Staden tog i hast alla sina hus på nacken, på hufvudet och under armarna och sprang uppför Monte Chiaro, som låg alldeles tillhands. Uppåt berget i sicksack sprang staden. Då den var nog långt uppe, kastade den ned en stadsport och en bit stadsmur. Sedan sprang den rundt om berget i spiral och kastade ned husen. Fattigt folks hus fingo ramla ned, som de kunde och ville. Det var ej tid med annat. Man kunde ej begära bättre än trängsel och oreda och krokiga gator. Nej, det kunde man ej. Stora gatan gick i spiral rundt om berget, alldeles som staden sprungit, och utmed den hade den slängt ned en kyrka här och ett palats där. Men så mycken ordning hade det varit, att det bästa kommit högst upp. Då staden kommit upp på bergstoppen, hade den lagt ut ett torg, och där hade den satt ned rådhuset och domkyrkan och gamla palazzo Geraci.
Nu följa fyra monologer: rikskansleren Christoffer Andersson talar om tvisteämnet med Danmark, tre kronor; rikshofmästaren Sten Eriksson om ryska kriget; Dionysius Beureus om hertigdömena, de kungliga barnens giftermål, Eriks frieri i England, som han fruktar skall föranleda Calvinismens införande i landet, Johans och Eriks ovänskap m. m.; och slutligen talar Nils Gyllenstjerna, Eriks kansler, om grundlösheten af Gustafs misstankar mot Erik, i hvars ärender Gyllenstjerna nu skall resa till England. 10:de och sista scenen framställer konung Gösta på dödsbädden. Han talar till sina söner: ”Fast dagen synes wara långh, Kommer doch quällen seent engångh,” han förmanar barnen till gudsfruktan och enighet, anbefaller dem styfmodren och anordnar om sin begrafning. Till slut utbrister han: ”O Gudh, anamma tu min siäl.” Vi hafva ofvan kallat detta drama ett kyrkohistoriskt och tro oss deri vara i vår goda rätt; ty ehuru det visserligen framställer en historisk persons lefnad och sålunda ur denna synpunkt är ett lika rent historiskt drama som Messenii äldre stycken, så äro dock här de kyrkliga intressena de öfvervägande, och det slutar sig i detta hänseende på det närmaste till ”Christmannus.” Fastän det icke i samma grad som ”Christmannus” saknar inre sammanhang, så har det dock samma odramatiska form, och det större intresse, det onekligen äger, är ingalunda af estetisk art. Vår litteratur äger ännu en annan komedi öfver Gustaf I och kyrkoreformationen, skrifven af Prytz. Men på den Prytzska komedien ser man genast, att den är skrifven af en god protestant, som ej ett ögonblick tviflat på sannfärdigheten af sin trosbekännelse. Alla i hans komedi framställda invändningar mot den nya läran och kyrkoordningen äro lätt vederlagda och hvila antingen på påfvens auktoritet, samt hafva sålunda för lutherska lärans bekännare ingen bevisande kraft, eller ock utgöra de ett på traditionen stödt försvar för presternas inkomster och privilegier. Icke så i detta stycke. Förer