Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ser man åter på det correctiv Utskotten uppgjort för möjligheten af denna personals minskning, i händelse af dödsfall, fallisement o. m. d., så finner man, att Konungen har blifvit tillagd rättighet att medgifva antalets inskränkning. — Nå väl, hvarföre icke vid octrojens meddelande lemna Regeringen beslutande rätt i en reglementarisk fråga, der samma Regering, en månad derefter, i samma fråga kan utöfva denna rätt? — Min öfvertygelse är, att defegarnes antal i en solidarisk Bank icke bör i Lag bestämmas, enär behofvet af ett större eller mindre helt och hållet är individuell och ofta äfven kan vara localt, I öfrigt förenar jag mig med Herr Stuart i hvad första punkten af hans reservation innehåller.” Herr Rubin: ”Till undvikande af allt för stor vidlyftighet vid de reservationer behofvet synes påkalla mot Bancooch Lag-Utskottens Betänkande, med förnyadt förslag till Lag för enskilde Låneoch Sedelbanker, lår jag åberopa de reservationer Herr Rådman Holm afgifvit; dock skiljer jag mig från honom i afseende på 4 oc^ 27 §§., emedan jag icke kan antaga såsom en positiv omöjlighet, att Bolägsbanker äfven kunna uppstå i en större köping, och, i händelse sådant skulle inträffa, finnes då icke något forum för dessa Banker. Uppstå de icke å sådane ställen, så är ju icke något ondt deruti, att denna anvisning står qvar, så öfverensstämmande med Lagens allmänna princip, hvilken äfven i 5 § finnes uttryckt.
Den benägenhet, ungdomen visar, att draga hem med sig från skogen stenar, kvistar, mossor och lafvar, som tjänstfolket, framför allt om det är från landet, betecknar som » skräp », har till en del sin grund däri, att detta » skräp » i det ordnade hemmet vinner i tilltalande betydelse. Det är för öfrigt ej blott de unga, som glädjas åt några smulor natur i hemmet; många äldre hafva sin lust åt så- dana, och misstaga vi oss icke, hafva de bekanta makartsbuketterna kommit i bruk, därför att man upptäckt omvandlingen af äfven som simpla ansedda växter, då de förflyttats till en omgifning af, om vi så få säga, kulturting. Elg-, hjort-, renoch råbockshorn äro af gammalt erkända prydnader, och våra fruntimmer använda numera äfven rätt vanliga stenarter, infattade till smycken. Hos somliga kan lusten för ting » au naturel » gå ända till vurm, och till en sådan hade den gått hos den bekante norska skalden Henrik Wergeland, enligt hvad en hans lefnadstecknare berättar. Wergelands lidelsefulla kärlek till naturen gaf sig i hans yngre år riktigt con amore till känna i hans boningsrum. Allt hvad från naturens tre riken på något vis kunde anbringas i ett mänskligt boningsrum, kunde man vara beredd på att träffa här, somligt till prydnad, annat som surrogat för vanliga brukbara saker. Århundradens uppfinningar och framsteg voro förspillda på honom; han älskade blott tingen i deras råa form och föredrog dem i denna framför det fulländade och bekväma. En stol af bark stod framför hans bord, en fjäder ur en tjäderstjärt tjä- nade honom till penna o. s. v. Mau visste icke om man kommit in i ett naturaliekabinett, en eremits håla eller en hexmästares laboratorium, öfver allt syntes spår af hans fantastiska konstsinne. Fåglar fladdrade fria omkring, fiskar och lefvande snokar funnos där i glas, och bland mossa, stenar och friska löfbuskar linkade en gammal enögd och trebent kanin gemytligt omkring. Så kan allt dragas till öfverdrift.
Betänkandet omförmälde motioner innehålla yrkanden örn flere uti Kongl. Förordningen den 12 December 1835 djupt ingripande förändringar ecb det, jemnlikt Grundlagens föreskrift, åligger Utskotten att pröfva och sig utlåta öfver till deras handläggning af Riks-Stånden remitterade motioner samt en sådan pröfning af de nu ifrågavarande icke lämpligen kunnat utan sjelfva Författningens öfverseende vidtagas, anse Utskotten sig icke hafva kunnat undgå alt, på sätt som skett, lill Rikets Ständer inkomma med förslag till de serskilde uti HögstBih, lill R. Q d/cl, 15 Haft, 1 2 B erilin! tigs-, Logsamt jlllm. Besv.- och BhomUtskottens Utlåtande, N:o 17. berörde Kongl. Förordning nödige ansedde förändringar; finnande Utskotten, på dessa grunder, hvilka redan af ett Riks-Slånd blifvit godkände, sig äfven nu vara pligtige att till serskildt besvarande upptaga följande speciella anmärkningar, nemligen: 2:0 Vid 1 §, sorn innehåller definitioner å hvad med olofilg införsel eller utförsel af varor förstås och hvilken § af Utskotten ansetts böra oförändrad bibehållas: att dessa definitioner äro oegentliga och, tagna efter ordalydelsen, endast afse de brott emot iull-lagarne, som genom varors olofliga införsel eller utförsel å kusten förofvas, utan all den, som inne i landet beträdes med innehafvande af Lill införsel förbjudet eller Lii 11 föisrrilladt gods, derföre skulle kunna enligt samina definitioner, tili ansvar fä lias. Men då ifrågavarande §, enligt Utskottens förmenande, fullständigt utmärker, hvad dermed velat uttryckas, och något missförstånd, så vidt Ulskollen hafva sig bekant, deraf icke eller följt, hemställa Utskotten, att i § i nu gällande Kongl. Förordning må, utan afseende å nämnde anmärkning, af Rikets Ständer godkännas. 3:o
I PresteStåndet föll det med fyra rösters majoritet, i BondeStån det gick det igenom och i BorgareStåndet föll det med, såsom jag tror, en öfvervigt af tolf röster. Frih. Cederström har sagt, att Utsk:ts motivering i denna punkt icke står tillsammans med den i den första. Jag tror tvärtom, att när Utsk:t yttrar att man icke bör gå brådstörtande tillväga, så har det varit fullt konseqvent. Den 14 Mare e. m. 173 Gr. Lagerbjelke har förtydt mina ord i afseende på husfliten. Den har för öfrigt icke mycket att göra med handelsordningen; men äfven husfliten blir förminskad genom sladsresorna. Jag nämnde sista gången, då jag hade ordet, att i KommersColhii uti. voro såsom skäl för afslag åberopade, att frågan fallit genom två Stånds beslut emot två; men jag ber att få fästa upmärksamheten derpå, att detta var det enda skäl, som Collegium hade att åberopa. Den pröfningsrätt, som Landshöfdingarne ega i afseende på beviljande af handelsrätt, är icke ifrågasatt att i någon mån förändras. För öfrigt förmodar jag att R. o. Ad. redan stadgat sin öfvertygelse i denna fråga, och jag har blott ansett mig böra meddela dessa få uplysningar. Jag fortfar att yrka bifall. Hr Mannerskantz: Just för att icke åsidosätta den af Utsk:t i en föregående punkt förordade varsamheten har jag icke yrkat på något annat än att det förmynderskap, som för närvarande är lagdt i Landshöfdingarnes hand, skall borttagas. Men då den Svenska allmänheten har rätt och frihet att i alla andra afseenden fritt röra sig, så vet jag icke hvarföre den i detta afseende bör vara underkastad något särskildt tvång. Derföre att Landshöfding Liljencrants regerat sitt län med den framgång, att icke något missnöje försports öfver hans åtgärder att förqväfva landthandeln, bör han likväl icke förebrå sina kamrater att de med samma framgång, ehuru i motsatt riktning, kunna handhafva den åt dem lemnade makt.
S. D. Då nu ånyo föredrogs Lagsamt Allmänna Besvärs, och Ekonomi-Utskottens, i anledning Prot, Utdr.d, is Decemb. 1S23 af gjorde anmärkningar vid Utskottens Betänkande, ,N:o 6ij angående dels afskaffande af all Expeditions-lösen, dels och nedsättning i Taxan derå, af« gifne förnyade, Utlåtande N:o 355, fann Bonde-Ståndet för godt, att, med bifall tiJHörra Betänkandet, godkänna det i sednare Utlåtandet föteslagne tillägg, i afseende å lösen för gravationsbevis i Städerna, S, D. Föredrogs ånyo Statssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottens, den 14 i denne månad, på bordet lagde Utlåtande, N:o 657, i anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottens Betänkande, N:o 572, om väckt motion, angående undersökning af de Civile Uäro-Verkens närvarande beskaffenhet; hvarvid Bonde.Ståndet beslöt, att, £ likhet med det af Utskotten framstälde resultat, Riksens Ständer skulle hos Kongl, Maj:t i underdånighet anhålla, det måtte, i sammanhang med den nästkommande år pågående revision af de lägre Undervisnings-Verken och genom dess personals förstärkning med de sak-kunnige män, Kongl* Majit J .3 Fröt. Utdr» d. 19 Decemb. 1823 » 4f; Majit behagar utse, Universitetens 'närvarande 'be. skaffenhet oell deras förhållande till tidens fordrin* gar äfven undersökas5 samt att Utlåtande, i sammanhang dermed, må afgifvas öfver de af Öfverste. JLieutenanten Hjerta, uti dess, Betänkandet vid* fogade yttrande, i sex särskilda puncter framstälde förhållande: Och skulle Resp. Med Stånden vördsamt och vän IL en inbjudas, att Uti detta beslut sig förena, Dea 1 g December. Från Högloft. Vid förnyad föredragning af BevillningsLagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonorni-Ut* Bihang till Ii St. Prot.
Då reste en rik köpman med stort följe förbi. Af medömkan för ynglingen, som sade sig hafva förlorat sin enda reskamrat, lät han uppföra ett präktigt kapell öfver grafven, och pilgrimer från när och fjärran började vallfärda dit. Ibland andra kom också mästaren, och då han igenkände sin forna lärjunge, frågade han honom, hvem det berömda helgonet egentligen var, som hvilade där. Lärjungen svarade: » Det är den åsna, som du gaf mig, men säg mig nu, hvem det helgon var, vid hvars graf du undervisade mig! » Mästaren svarade: » Det var fadern till din åsna. » Öster om Kaschgar utbreder sig ända till Lob-Nor den oändliga öknen Takla Makan, hvars flygsandmassor fylla hela Tarimbäckenet och hota att begrafva de få oaser, som ännu ligga vid Kven Luns norra fot. Och att här i den gråaste forntid blomstrande riken och en hög kultur existerat, därom bära legenderna vittne och defynd, som infödingarna gjort. Äfven Prschevalskij fann hvalfgrafvar med mumifierade lik, som varit prydda i guldsmycken, samt ruinerna efter hela städer. Marco Polo, som på sin berömda resa till storkhanens hof åren 1272 — 75, och kommande från Mesched och Kaschgar, begaf sig denna väg till Lob-Nor, yttrar om den stora öknen: » Längden af denna öken är så stor, att det säges behöfvas ett år eller mer för att rida från dess ena ända till den andra. Den består öfverallt af kullar och dalar af sand, och det står ej till att där finna något att äta. Djur saknas fullständigt, ty de finna ingen näring. Men det är en underbar sak, som berättas om denna öken, nämligen att då de resande färdas på natten och någon af dem händelsevis blir efter eller faller i sömn eller dylikt och han därpå försöker att uppnå sitt sällskap, han hör andar tala och tror, att det är hans kamrater. Ibland ropa andarna honom vid namn, och på så sätt blir mången resande vilseledd och återfinner aldrig sitt ressällskap. Och härigenom hafva många dukat under.
Äfven jag önskade att kunna hysa samma beredvillighet; men det strider emot min Öfvertygelse, och jag anhåller derföre att få yttra några ord om såväl den K. proposm som Utsk.‘s förslag. På det man ej må undra, att jag som militär yttrar mig i denna fråga, bör jag härvid först förklara, att jag ensamt tagit le gros bon sens till hjelp. Jag finner då, att frågan kan betraktas ur tvenne synpunkter, nemi. en politisk och en moralisk. I första afseende! finnér jag, att ingenting i ett constitutionelt samhälle bör så hållas vid magt som Majestätets helgd, och då jag tillägger, att jag för enskild del, näst Gud, mest af allt vördar min Konung och Konungahuset, bör det ej förefalla underligt, om jag, med dessa tänkesätt, yrkar bibehållande af nu gällande stadgandet. Då Utsk. säger, att det otvifvelaktig! måste af hvar och en medgifvas, att ifrågavar. lagrum påkallar förändring, derest man ej vill försvara den orimligheten, att lagstiftaren må, i något fall, med afsigt utsätta ett straff, så beskaffa dt, att det ej skall kunna tillämpas, utan att såra den allm. känslan af mensklighet och rätt, så tror jag, i motsats mot Utsk., att känslan mera såras genom antagande af sådana grader i bestraffningen, som Utsk. föreslagit. Deremot ser jag ingen våda i bibehållandet af det gamla stadgandet, då Konungen har initiativet eller den sköna rättigheten att gifva nåd och besluta, att intet åtal skall äga rum. Uteblifver användandet af denna rättighet, så lärer hvar och en finna, att en ädel monark härvid icke le~ des af enskild hämnd, utan af omsorgen för thronens glans, som han är skyldig att bevara såväl för sig sorn efterkommande. Jag inser dessutom intet politiskt skäl att förändra ett stadgande, som hittills visat den goda följd, att ganska få förbrytelser af ifrågavar. art förekommit.
Proposition N:o 34. skild författning ändra vissa §§ i gällande expropriationslag, låta en ny sådan lag utfärdas, uti hvilken jemväl intogos de §§, som ej undergå förändring. Kongl. Maj:t vili alltså, med öfverlemnande af de i Stats-Rådet och Ilögste Domstolen i ämnet hållna protokoll, härmed, enligt 87 § Regeringsformen, till Rikets Ständers antagande framställa ett förslag till förnyad Förordning angående jords eller lägenhets afstående för allmänt behof, af följande lydelse: „Med upphäfvande af Kongl. Förordningen om jords eller lägenhets afstående för allmänt behof af den 20 November 1845, sådan denna Förordning blifvit ändrad genom Kongl. Förordningen den 27 November 1854, förordnas som följer: § 1. Der Konungen pröfvar nödigt, att jord eller lägenhet, som enskild man, menighet eller inrättning tillhörer, begagnas skall, antingen till rikets försvar, till allmän väg, bro, hamn eller lastningsplats, till torg eller gata i stad, till uttappning eller sänkning af sjö, till strömrensning, farled eller annan vattenledning, till allmän byggnad! eller till dylikt allmänt behof, vare egare pligtig att afstå hvad för ändamålet fordras; njute dock den, som härigenom skada lider, ersättning derför. Har egare af llygsandsfält försummat att derom taga sådan vård, som särskildt föreskri fven är; ege ock Konungen förordna, att det fält afstås skall; och galle i öfrigt, i fråga om vilkoren för afträdande deraf, hvad i denna Förordning om annan jord eller lägenhet stadgas. Är fråga om jords eller lägenhets begagnande endast för utläggning af elektriska ledningstrådar, utan att genom anläggningen eller dess framtida skötsel och vård något synnerligt men i nyttjanderätten till jorden eller lägenheten egaren tillskyndas, bör hvad för ändamålet behölligt är upplåtas, utan att jorden eller lägenheten löses. För intrång, som derigenom må kunna förorsakas, vare dock den, som intrånget lider, om han derå gör anspråk, berättigad till ersättning.
Jag har mig bekant, att så väl vid låneconloren i landsorterna, som vid allmänna disconten i Stockholm, få Iånesökande stundom vänta 5 a 6 veckor innan lånen utfalla. Dermed kunna affärsmän ingalunda vara belåtne. Min önskan är derföre, att, lill un. danrödjande af en sådan olägenhet, förhållandet måtte blifva enahanda med det, som råder i afseende på privatbankerna och hvarom så väl nyssnämnde reservant, som äfven Hr Statsrådet af Wingård, uti en utgifven brochure, afgifvit en detaljerad utveckling. Jemte det jag af denna anledn. anser betänk, böra återremitteras, får jag tillägga, att jag helt och hållet instämmer uti Hr Rosenblads yttrande åsigt att bancostyrelsen bör lemnäs så vidsträckt latitud, att de af Hr Rosenblad omnämnda olägenheterna må kunna förekommas. Man bör nemi. laga så, att man icke genom alltför mycket reglementariska föreskrifter förhindrar banken att göra de öfverskott fruktbärande, hvilka till betydligt belopp kunna uppkomma. Jag förmodar att R. o. Ad. så mycket mindre vägrar återremiss, sorn den redan är af ett Stånd beviljad. Hr Lefren, Joh. Pehr: Vid sistl. riksdag, då realisationen bringades tillstånd, var man temmeligen öfverens om tvänne hufvudsakliga grundsatser, som man ansåg böra gälla för Svenska bankens styrelse och förvaltning. Den första var den, att bankens säkerhet i fråga om uppfyllande af dess förnämsta skyldighet, nemi. att alltid kunna med silfver inlösa sina utelöpande myntrepresentativer, skulle i möjligaste måtto tryggas, emedan man genom ^:dels sekels erfarenhet förvissat sig om att det land, som saknar en bestämd varumätare, d. v. s. ett bestämdt mynt, illusoriskt går fram i sina näringar, emedan det Activa förhållandet, som visar sig i siffran, icke kan anses såsom verklig förkofran, enär den verkliga förkofran ligger deruti, att den visar sig fördelaktig i jemförelse med ett i värde stigande mynt, som icke är underkastadt fluctuationer.
Denna fråga är verkligen vigtigare än SlalsUtsk. synes hafva uppfattat densamma. Den nya regleringen af båtsmanshållet i städerna är i min tanka mycket orättvis och uppgjord på en alldeles falsk grund. R. St. hade vid 1828—1829 årens riksdag begärt en förändrad reglering uti detta båtsmanshåll och stödt sin begäran på de gamla grunder, som voro lagda för denna rotering, hvarvid i synnerhet afseende fästas på städernes ägande jord. Derefter behandlades denna fråga af < Sjöförvaltningen samt Krigsoch Kammarcollegierue. Dessa Cnllegier funno, att den grund, som R. St. föreslagit, icke var den mest passande, utan föreslogo K. M. att till R. St. aflemna en nåd. propos. derom, att städernes båtsmansrolering skulle utgå efter bevillningsgrund, nemi. efter ett medium af de fem föreg:de årens bevillningssummor, i förhållande hvarefter hela båtsmanshållet skulle fördelas. 11. St. antogo dessa grunder, men inryckte i sitt beslut hvad som StatsUtsk. äfven har åberopat, nemi. att dessa grunder skulle kunna undergå förändringar i följd af sig yppande omständigheter. Det visade sig snart för den, som skulle handlägga verkställigheten af denna nya rotering, att grunden var högst felaktig, ty man hade icke nog besinnat, att sjelfva städernes taxeringar verkställas efter så olika beräkningssätt, att deraf icke kunde hemtas någon säker grund för den nya roteringen. I sig sjelf synes det väl också vara rättsvidrig!, att en grundskatt utgår efter en bevillningsgrund. Följden af denna nya rotering har blifvit, att Stockholms stad ensam bär nära hälften af den rotering, som alla öfriga städer i Sverige tillsammans utgöra. Detta kommer deraf, att taxeringsvärdena inom Stockholms stad äro relativt ojemuförligt högre, än inom de fleste öfrige städer i Riket.
International Women ' s Union (Internationella Kvinnoföreningen) är namnet på en i England grundad förening med syfte att, utan afseende på trosbekännelse, nationalitet eller politiska åsikter, åstadkomma sammanslutning mellan män och kvinnor öfver hela världen, hvilka vilja arbeta för framåtskridande, särskildt förbätKronprinsessan i Kom. Enligt öfver Karlstrande af kvinnans ställning och fredsidéns beruhe hit ingångna meddelanden från R o m har det fästande o c h utbredande. milda klimatet haft ett välgörande inflytande på Föreningen består af centralföreningen i Engkronprinsessan Victorias hälsotillstånd. Då kronland och filialer utom England Enligt den nu prinsessan emellertid fortfarande bör iakttaga den utkomna årsredogörelsen 1893 — 1894 finnas sådana största försiktighet, ärnar hon tills vidare kvarfilialer i alla europeiska länder samt i Australien, stanna i Tiberstaden. Nordo c h Sydamerika, j a till och med i Indien och Persien. Vårt folk, verklighetsbilder ur svenskt folklif, detta Dessa filialer, till hvilkas samtliga medlemmar förträffliga af C. E. Fritzés Kgl. Ho / bokhandel utSvensk massös hos Englands drottning. föreningen sänder alla sina redogörelser och rapgifna verk, föreligger nu afslutadt. Arbetet, som porter, arbeta fullkomligt själfständigt, så att livar En ung stockholmska, fröken Ellen Rythén, hvilutgått i 12 häften ä kr. i: 40 (elegant bundet kooch en (man eller kvinna) som besjälas af inken i L o n d o n genomgått en kurs i massage för star det 20 kr. ), är ett sannskyldigt praktverk, som tresse för kvinnooch fredssaken, kan ingå som en d:r Fletscher, har under sistlidne sommar gifförtjänar finna vägen till hvarje hem. Eit flertal medlem i dem, utan att gentemot centralföreninvit engelska drottningen massage. Som ett ut af våra mest framstående författare har här lämgen hafva annan skyldighet än att till den inbetryck af sin synnerliga belåtenhet med fröken nat ypperliga och lefvande skildringar ur det sventala ett obetydligt årligt bidrag.
R:dr 28 sk. 3 rst., som den utgjorde vid 1811 års slut; men deremot har den, genom de, år 1813, skedde Benteoch Capital-afhetalningar, blifvit mindskad med 494,420 R;dr 40 sk6 rst, så att den, vid det årets slut, ej utgjorde mera , än 9,585,745 R:dr 16 sk. 3 r:st. Stats-Verkets skuldtill Banken har dock under dessa Tvän pe åren 181? och 1813, på det hela ej blifvit mindskad med mera, än 175,350 Rtdr 13 sk, ?,;o Den 14 Juli. 13I9 2:0 Till Rikets Ständers Riksgälds-Contoir Till inlösen af utfärdade och af RiksgäldsContoiret accepterade Invisningar för Krigsskulder, som, år 1812, voro till betalning förfallne , har Contoiret , af de utaf Ranken härtill försträckta medel, detta år undfått 770,758 R:dr 44 sk. ; samt I afräkning på dess förskott till 1810 års Hamnstängningsoch Urtima Riksdags-kostnader m. m. år 1812 69,278: 27. 8. och år 1813 29,133: 27. 8- hvarförutan, på denna fordran, afgått de 121,168 R:dr 32 sk. 4 rst., som, efter de af Rikets Ständer, vid 1812 års Riksdag , gjorda dispositioner, återstodo af de, vid 1811 års slut, i Contoiref outtagna Stats-Brists medel. De till Riksgälds-Contoiret skeende afbetalningar på dess förskott utgå, enligt hvad här frammanföre underdånigst anfördt är, af den besparing, som uppkommerå de, till Renta och Capital - afbetalning till Banken , anslagna 750,000 R:dlr, och hvilken besparing bestämmes genom de ifrån Banken meddelade Uträkningar och Liqvider.
Den i September. görandet af benna öfwerenskommclse, är en lika helig förbindelse ä Kronans som den enskildes sida; Dä Lcverantcuren, som päräknat sin betalning tvid tvista tider och derefter till äfwcntyrs lämpat bfwerenskommelsc o>n gäldande af de förlagsstuldcr, som satt honom i tillfälle, att Conkraclct fullgöra, genom uteblifwande betalning nödwändigt mäste räka i den mäst bckpmmerfulla förlägenhet: dä widare Statens egen Credit igenom ett upskof med destc fordrings-ägareS förnöjande i sä mätto skulle lida, som Levcrantcurer antingen icke wägade ingä i sä beskaffade företag, dä, oagtadt de heligaste löften och den mäst naturliga för, händelse, ersättning skulle uteblifwa eller ock beräknade ett sädant wärdc ä deras waror, att de äfwen för en längre wäntan pä betalning blifwa skadcslösc, samt ändteligen, dä det icke synts trollgt, att Stats-Con» toirets Obligationer, grundade pä Ständernas Garantie, skulle ingifwa mera förtroende än hwarje annat med lika Authoritet utsärdadt rcpresentatift mpnt, efter som Garantien, hwarät den ock mä lemnäs, mäste medföra lika mycken eller lika liten säkerhet; Sä har Bonde - Ständct, hwars hemmawarande medlemmar onekligen till en, i jemnförelse med deras tillgängar, ganska betydlig del, äga fordringar för Lcverantser, icke kunnat undgä öma för deras lidande och Lnska, att nägon annan utwäg upfunncs, som försäkrade dem om utbekommande af en ostridig fordran , hwilken oftast utgjort alt hwad som till ersätt» ning för genom kriget lidne förluster och till KronoUtstyldcrnes afbördandc warit att päräkna. Om af det förcstagne betalningssättet enskildtas förluster warit otwifwclagkige, har Donde-Sländet trott sig finna , att det Allmännas stada icke. är mindre ofelbar.