Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Nr Montgomory; På sätt jag uppfattat Frih. von Kra3- mers yttrande, synes det mig bevisa något helt annat än Frilen afsell. Frilen sade nemi, alt ett gille, jag tror i Södermanland, insett nyttan af en persons utsändande för berörda ändamål, 20 Den 3 Juni f. m. men att vederbörande i orten icke velat eller funnit nödigt dertill bevilja anslag. Detta förhållande tyckes bevisa, att man i denna ort, der humle-odlingen, på sätt Frilun omlörmält, är mest utbredd i bela vårt land, icke är synnerligt intresserad för saken, samt att insigten af frågan icke en gång der är erkänd. Jag erinrar mig att man för liera år sedan från Orebro län aflat en inbjudning till Linköpings och Nyköpings län, att dessa 3 län skulle gemensamt gå i författning om anskaffande af en humleguhhe, hvilken skulle gå tillhanda med råd och upplysningar i ämnet. Detta förslag rönte likväl icke någon framgång; och det synes mig verkligen att denna sak ännu icke visat sig vara af den vigt, att man derlör bör anslå några medel. I följd deraf hemställer jag att, på sätt Utsk:t föreslagit, motionen måtte lemnäs utan afseende. Frih. von Krremer: Med anledning af den siste talarens yttrande, får jag tillslå, det jag icke eger någon bestämd kännedom om orsaken till det af hushållnings-sällskapet i Södermanland uti ämnet lat tade beslut; men tror dock alt samma sällskap anslog några medel för den ifrågavule odlingen. Afven bar jag mig bekant, att man för några år sedan dersamma städes införskref humlerötter från Liineburg, en åtgärd, hvilken ock medförde ganska fördelaktiga resultater; men blir man fortfarande i saknad af kännedom om rätta sältet för sådana rötters nedläggande samt om humlegårdarnes rikliga anläggning,— ett förhållande, hvilket med afseende å väderstrecken är af högsta vigt, — då blifva dylika anläggningar ^icke mycket tacksamma . Med hänsigt härtill och hvad i ämnet förut anfördt blifvit, yrkar jag fortfarande på återremiss.
Dessa berättelser, i hvilka inspektörerne blifva i tillfälle att äfven framställa de förbättrings-förslag, som en ihärdig och omfattande undersökning af skolorna uti deras praktiska lif kan och bör föranleda, anser Utskottet skola komnäa att utgöra en för folkskolans utveckling i högsta måtto mäktig häfkraft. 1 öfverensstämmelse med hvad Utskottet sålunda anfört, får Utskottet vördsamt föreslå, det Rikets Ständer måtte l:o uti underdånig skrifvelse hos Kongl. Majit anhålla, dels att i folkskole-väsendet kunnige och erfarue personer, företrädesvis seminarie-föreståndarne, må, uppå stifls-styrelsernes förslag, för én tid af tre år i sender af Kongl. Maj:t i Nåder förordnäs att inom stiften anställa resor, för att laga noggrann kännedom om der befintliga folkskolor samt om förhållandet med dessa skolor afgifva beratfelser till vederbörande Dom-kapitel, som, efter tagen kännedom deraf, åligger att samma berättelser, jemte eget utlåtande, till Kongl. Majit i underdånighet insända; déis ock att Kongl. Majit behagade i Nåder utse och förordna lämplig person att, i egenskap af Olver inspektör, utöfva inseende öfver samtlige folkskolor i riket, och för sådant ändamål dels sörja för utarbetande af och skolornas förseende med tjenliga läroböcker och undervisnings-medel, dels ock årligen göra inspektions-resor, samt på grund af dervid inhemtad kännedom likaledes årligen till Kongl. Majit afgifva såväl berättelse om folkskolorna i de delar af riket, som under året blifvit besökta, som ock förslag till de förbättringar, som kunna finnas vara af behofvet påkallade, och hvilken berättelse bör, jemte stifts-inspektörernes årsberättelser, till trycket befordras och utdelas till stiftsoch skol-styrelserne, seminarie-föreståndarne och folkskolelärarne i riket, äfvensom till Rikets Ständer. 2:o till Kongl. Majits
Economioch BesvärslJtskottet har i dess Betänkande af grundade skäl föreslagit, det Städerne ej böra bränna annorlundare än efter innehafvande jord och icke efter personal. Den utvidgade bränvinsrättighet som Städerne hittills åtnjutit, den nemligen att bränna efter personalen, och som öfvergått ända derhän, att flera städer, genom sammansättningar, Fabriksmässigt idkadt bränvinsbränniog, har för landet och jordbruket medfört en högst menlig verkan och ofta hindradt Landtmannen från föryttrandet af sin vahra, till det mäst nedsatta pris. Det är så: Den 25 Junii e. ni. jedés efter min tanka både billigt och rätt vist att jorden kommer i åtnjutande af ds fördelar sorn jordbruket bör tillkomma; om ock Stä~ derne måste köpa säd och spanmål till deras bränneners bedrifvande af jordbrukaren, så förlorar likväl den senare vinsten af rudimateriens förädlande, och på sådan grund tillstyrker jag, det bränvinsbrännäng för Städerné ina äga rum, enligt Utskottets Betänkande efter jord, men ej efter personalen. Men görti troligen tvist och mångfalldiga förklaringar skulle uppkomma, om skillnad göres emellan ägande och donerad jord, på sätt Utskottet föreslagit, så tili förekommande af stridighet i detta ämne, får jag ödmjukast tillstyrka det Städerne måtte upplåtas rättigheten att bränna för all deras innehafvande jord till de-t belopp efter hemmantal och derå åsatt värde, i samma mohn de deltagit i afgift till SaltpeterFonden eller årlig Saltpeterskatt och i öfrigt efter lika method sorn föreslagits för landet. Jag kan ej finna annat, än att detta är förenadt med högsta rättvisa, då derigenom de Städer, som innehafva betydligare jord och hvars hudvudyrke eller egenteligä näringsgren är jordbruk, få i mohn deraf begagna bränvinsbränningsxättigheten, då deremot de Städer, som hafva ringa eller snart sagt ingen jord och hvars nädngar bestå i handel och andra rörelser, ej biiligtvis kunna göra anspråk på en dem ej tillkommande rättighet.
Dräper upprorsman den, som uppror stilla vill; miste lifvet. Varder upprorsman dräpen; ligge ogild. § 5. Har någon, muntligen inför menighet eller annan folksamling, eller i skrift, den lian utspridt eller u[sprida låtit, till uppror uppmanat; straffes, när uppmaningen ingen straffbar verkan hade, med fängelse från två till sex månader. Samma lag vare om den, som annans skrift utspridt eller utsprida låtit, lör att dermed komma uppror åstad. § 6. Till upprors stillande må krigsmanskap användas; dock ege det ej å upprorsmän vapen förr bruka, än den på stället varande civil-myndighet tre gånger ljudeligen i Konungens namn befallt dem att genast åtskiljas, vid äfventyr att vapenmakt eljest användes. Öfvergå upprorsmän så hastigt till våld, att civil-myndighet ej kan så förfara, som nu sagdt är; då ege den myndighet förordna, att upproret med vapenmakt genast stillas skall. Ej må dock, i något fall, vapen längre brukas, än civil-myndigheten finner sådant, lör upprorets stillande, nödigt vara. Med civil-myndighet förstås här Konungens befallningshafvande, borgmästare eller polismästare i stad och kronofogde å landet, eller den, som i sådan embetsmans ställe satt är. Är ej civil-myndighet tillstädes, och kan ej dess ankomst afbidas; då ege på stället varande högste militär-befälhafvare så förfara, som för civil-myndigheten nu stadgadt är. § 7. Samlar sig folkmängd tillhopa och störer lugnet eller allmänna ordningen, utan att dock lägga å daga sådant uppsåt, som i 1 § sägs, och skingrar sig ej den folkmängd på offentlig myndighets befallning, utan visar trotsighet deremot; då skola anstiftare och anförare af det upplopp till arbete å fästning från tre månader till ett år och annan deltagare i upploppet till böter från tio till femtio riksdaler dömas. Öfvergå de till våld å person eller egendom; vare lag, som i 3 och 6 §§ sagdt är. Bih. lill R. St. Skrifvelse, N.o 21 o. § 8.
Jag be nist alier derföre, at Ridderssapct och Adeln wäl ma kunna hos underhafwande, för upgifne fordringar, läta genom twänne Tolfniän med Pvarstad belägga af deras Egendom; men at panten ej mä kunna försäljas annorlunda än efter gäldenärens hörande, genom ät* gärd af wederbörande Lxecucorer, hwilka om handräckning böra anmodas, sist inom r4 dagars förlopp efter 8ec,ut-8lrt-n8 åläggande, wld förlust af dennas kraft och werkan. Om detta winner Ridderffapets och Adelns bifall, torde en blott afsägelse innefatta all behöflig pioce clure. ÄNNU finnes jord i Riket, hwilken endast kan innehafwas af wista Medborgare. Således fär endast Riddcrstapet och Adeln besitta Säterier, de sä kallade Bergsmän, Bergsruarshemman. At hwar och en medlem i et samhälle ej ffulle kunna komma i besittning af inom detsamma tilgänglig fast egendom, ätnjula densamma ätföljande förmåner, upfylla dermed förknippade sspldigheter, är för begreppet om medberger - Den SZ Maj. 227 gerli,qa rättigheter förolämpande, och för den uteflutne obilligt. Sädant är äfwen skadligt för innehafwaren, ty exclusiv rättighet hos witza at besitta jord är cbiink-ricjus, utan exctu8lV förmögenhet hos witza at alltid kunna densamma lösa. Et ^iclei-LommisZ har cj lika wärde med den egendom, hwilken af bwem sonr hälst kan förwärfwas, och den jord, hwilken endast af en witz Olltss kan innehafwas närmar sig til egenskap af l'ictei-Lomml88 i samma molin ct3886li til et färre antvl är inskränkt, och förmägan at förwärfwa saknas hos densammas inäiviäuer.
Det går ej an för en ung man att förspilla en dag, långt mindre för en gammal man. Man vet ej hur många dagar, som återstå, sir du, sir du. Gamle John smålog halft sorgset, halt ironiskt, när han tillade: – Du är en skral lärjunge, John, hvad angår affärer. Du får dåligt betyg för flit och än sämre för uppförande, sir du, sir du. Tag det här papperet med dig! Det är inte respektabelt för John Hall junior att ha denna operascen liggande på sin pulpet. Hvad skulle David Carnegie tänka, om han finge se den? När gamle John Hall dog. Två drängar kommo inkörande med ett stort lass halm från Gunnebo. Halmen breddes utanför det Hallska huset till sådan tjocklek, att ett lass icke förslog, utan ytterligare ett måste efterskickas. Halmen breddes ut på Östra Hamngatan, längs Sillegatan och ända fram till Torggatan. Det var ett helt kvarter, hvars gator sålunda täcktes med halm. Aldrig hade man i Götheborg sett så mycket halm utanför ett hus, där en sjuk låg. Men det var också rike Hallen, som var dödssjuk, och han hade själf ordinerat, att så skulle det vara och ej annorlunda. Det vardt stor bestörtning i staden, när halmtäcket breddes ut framför det Hallska huset. Var gamle herr Hall verkligen så illa däran? Man hade nog märkt, att han under de senaste månaderna börjat skranta och åldras, men de många, som mött den sirlige gubben på hans sedvanliga morgonpromenad ännu för några dagar sedan, kunde omöjligen få i sitt hufvud, att de då sett honom för sista gången i detta lifvet. Det talades i staden ej om något annat, än att man bredt halm utanför Hallska huset, och att gamle John låg på sitt yttersta. Alla skulle ner och se på halmen, och man gick så tyst därpå, att man också ovillkorligen började tala sakta och hviska, som om den sjuke kunnat höra hvad som sades här nere på gatan. John Hall kunde för den skull godt hafva hört det, ty man sade endast vänliga ord om honom och beklagade hans snara bortgång. Där gingo directeur Holterman och Patrik Alströmer Östra Hamngatan framåt.
Ad. får undertecknad ödmjukl. anhålla, att, då jag för angelägenheters skull en längre tid från riksdagen måste aflägsna mig, få med bibehållande af min riksdagsmannarätt afsäga mig den Bänkmansbefattning jag för lt:te Bänkmans-afdelningen innehar, likasom ock min plats i förstärkt Bevilln.-Utsk. Sedan R. o. Ad. jemväl härtill samtyckt, åtskiljdes Ståndet kl. j 3 e. m. In fidem O. Brakel. Plenum kl. 6 e. m. Justeradss prot:t för den 8 sistl. April f. m. Frih. Alströmer, Oscar: Som jag nödgas afresa från hufvudstaden och icke kan bestämma dagen lör min återkomst, får jag vördsamt anhålla att, med bibehållande af min riksdagsmannarätt, få afsäga mig mina befattningar såsom Elektor och ledamot af Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:t. Sedan R. o. Ad., uppå framställd propos., till denna anhållan lemnat bifall, anmodade Hr Gr. o. Landtm, dels Ståndets Hrr Bänkman att utse en Elektor efter Frih. Alströmer, dels ock Elektorerne att välja en ny ledamot i Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk:t efter densamme. Fortsattes pröfningen af Lag-Utsk:ts Betänk. N:o 35, i ani. af dels K. M:s Nåd. Propos. med förslag till ny strafflag, dels ock enskilda motioner rörande brottmålslagstiftningen. Biföllos. 9:de §:n. Hr von Koch, Nils Samuel: Jag gillar fullkomligt syftningen af denna §, att nemi. från utmätning för böter undantaga de i §:n omförmälda saker, men jag beklagar alt Utsk:t begagnat så obestämda uttryck, att åt exsekutorernas godtycke h. o. h. öfverlemnas att vid hvarje särskildt tillfälle, då utmätning skall ske, bestämma huru detta lagrum bör tillämpas.
Här är utsatt ett maximum, hvaröfver kommunen ej får gå; så är äfven förhållandet Den » April. 39 med folkskole-afgiften. Hr Printzensköld kan således ej konseqvent vidhålla sitt påstående att det nu föreslagna beskattDingssättet skulle vara en olaglig nyhet. Jag år visserligen vän af hundar, men jag anser likväl att man i någon mån bör söka åstadkomma en minskning af det alltjemt växande, antalet, och enda sättet härför anser jag vara beskattningen. Afven anser jag det vara fullt öfverensstämmande med billighet och rättvisa att sysslolösa personer, som lägga sig till hundar, för att i brist af sysselsättning skaffa sig ett tidsfördrif, också betala detta sitt nöje med några riksdaler om året till fattigvårds-styrelsen, och om detta trogna djur vid något tillfälle räddat sin husbondes lif eller egendom, så vore det väl ej för mycket att denne godtgälde detta med en årlig skärf i fattigbössan. Jag anser förslaget vara ganska välgrundadt och tillstyrker för min del bifall å detsamma. Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad, yttrade H. Exc. Hr Gr. o. Landtm., att som ifrågavarande Betänk, innehölle 2 särskilda delar, skulle H. Exc. framställa särskilda propos:r derå. Beträffande Utsk:ts första yttrande, deri Utsk:t afstyrkt bifall till den af Hr Ros i ämnet väckta motion, hade något bestämdt yrkande icke blifvit framställdt, och finge H. Exc. nu hemställa, huruvida R. o. Ad. bifölle nämnde yttrande. Ropades ja. Vidare framställde H. Exc., hurusom, i afseende å Utsk:ts sednare tillstyrkan, det blifvit yrkadt dels bifall dertill och dels afslag derå, samt derjemte af Hr von Ehrenheim, att början af förslaget skulle erhålla följande lydelse: »att hvarje särskild stad, ehvad den består af en eller flera församlingar, må ega rätt bestämma, huruvida» etc. Den af H. Exc. härefter gjorda propos. å bifall till Utsk:ts nu ifrågav:de tillstyrkan blef med starka ja jemte åtskilliga nej besvarad; och förklarades ja haft öfvervigten.
I öfrigt har granskningen i högsta måtto försvårats äfven derigenom att Hufvud-Boken och de Conto, som upptaga utgifterne, icke lemnat, åtminstone med högst få undantag, någon upplysning om deras beskaffenhet eller ens med något ord antydt det väsendtligaste af deras egenskap, utan endast hänvisat till verificationerne, hvilkas genomgående för sådant ändamål varit, i anseende till deras vidlyftighet, förenadt med en omgång och tidspillan, som oftast kunnat undvikas, derest sjelfva räkenskapen endast korteligen uppgifvit det hufvudsakligaste af den uppförde summans föremål; Men då till Revisorernes kunskap kommit att, i enlighet med Rikets Ständers vid 1829 års Riksdag framstälde och vid sednaste Riksdag förnyade önskan, samt, till följe af Kongl. Brefvet den 16 Maj 1835, Förslag till Formulaire för de förvaltande Verkens räkenskaper är under utarbetning äfvensom snart att förvänta, och att, vid upprättandet af desse formulairer enhet och öfverensstämmelse i formerne emellan RiksHufvud-Boken och de serskildte Verkens räkenskaper skulle, jemte enkelhet och lättfattlighet, afses, så att rättelse äfven i ofvananmärkte hänseende torde vara vunnen innan Rikets Ständers nästa sammanträde, anse Revisorerne, under sådan förutsättning, detta endast till Rikets Ständers kännedom härigenom anmäld te förhållande icke någon vidare åtgärd erfordra. I afseende på de genom denna Afdelning disponerade medel hafva följande omständigheter hos Revisorerne förevarit under serskild öfverläggning: l:o För Mariebergs Egendom häftar Artilleri-Afdelningen i en ännu obetald ocb bland 1835 års utgående balancer upptagen skuld, nemligen:
Justerare att hafva orätt stämplat bränvinspanna, skall han, utom det ansvar, som, följande på ett behörigen verkstäldt beslag, bort drabba egaren, om denne låtit med afsigt förändra eller omgöra redan stämpladt bränvinsredskap, dömes tjensten förlustig eller på längre eller kortare tid ifrån utöfningen deraf skiljas, allt efter Domarens pröfning, huruvida förseelsen härrört af uppsåt eller af större eller mindre vårdslöshet. Den, sorn tillverkar bränvins-redskap, som synbarligen är beräknad på missbruk emot denna Författning, bote första gång 33 R:dr 16 sk., and längången 66 R:dr 3a sk. och tredje gången ico R:dr; och vare då jemväl, så vida han är Borgare, burskapet förlustig. 22 é Distilleringspannor, som af Apothekare få för pharmaceutiska behof begagnas, böra mätas och stämplas i likhet med hvad om brävinspannors mätning och stämpling i allmänhet stadgadt är och under enahanda ansvar. *3 §. Ifrån och med den i Maji till och med den 3i October hvarje år, äfvensom under den eller de öfrige månader af året, då tilläfventyrs Kgl. Bev.~] T.agsamt Allm, Besv.- och Oecon.- Utsk:$ Betänkande JSf:o f>, r i Majit i Nåder skulle finna för godt att bränvinsbrsjnning inställa eller förbjuda, skall ali hränvinsredskap antingen inlemnas å allmänna förvaringsrum, eller, om den befinnes i enskildt förvar, förseglas. Den till denna försegling åtgående kostnad kommer att af Kronans medel ifrån Landtränterien förskjutas och ersättning derför af Kongl. Majlis och Rikets Stals-Conlor meddelas, emot behörig redo och räkning i Landsboken; dock må vid desse tillfällen reseoch traetaments-penningaraf Krono-Betjeningen icke beräknas 24 §• Äfven under den för bränvins-bränning
Stellan var då alltid ganska uppmärksam emot sin fru, och då han dessutom syntes göra allt för att förskaffa henne nöjen, så fann man att han å sin sida uppfyllde allan rättfärdighet, och att, om verkligen misshälligheter emellan makarne stundom egde rum, så var det sannolikt åtminstone ej hans fel. Han hade den ganska riktiga takten, att aldrig för andra beklaga sig öfver sin hustru, – blott någon enda gång framkastade han vinkar om att hon vore lite kapriciös, och då snart detta blef den allmänna opinionen, så kunde man ej nog prisa Stellan för hans grannlagenhet. La haute volée hade den vintern fått ett raseri att idka musik, som hotade musiken med total undergång. Äfvenså var åkningen på montagnes russes då på högsta modet. Detta gjorde att Stellan och Jernkrona på förmiddagarne delade sig emellan lektioner i sång och kälkåkning, och de hade således en både nyttig och behaglig sysselsättning för sina begge förnämsta extremiteter. Men ju längre det led på vintern, dess mindre lämplig blef Nanna för societén, ty hon började taga allt för mycken plats i soffan. Slutligen drog hon sig alldeles tillbaka, och Stellan var ej missnöjd dermed, ty han fick nu lefva så mycket mera ogeneradt. Han lade också just ej något strängt band på sig, utan var för det mesta ute i sällskaper, med undantag af någon gång, då han hade spelparti hemma. Han hade förvärfvat sig ett visst anseende i de förnäma kretsarne, ty ingen point kunde proponeras honom, som han ej antog, och man sökte ofta efter att få göra parti med honom, ty han han hade för det mesta otur. Frampå våren nedkom Nanna med en välskapad dotter. Alla tanter i hela slägten räknade och räknade, så att de kunde räkna sig förderfvade, och ändå kunde de ej få ihop mer än trettiofem veckor efter bröllopet. Alexandra ville att man skulle låta den lilla uppkallas efter henne. Nanna samtyckte härtill gerna, ty början på detta namn klingade så vackert i hennes öra. Om det nu kom af den myckna sjungningen – men Jernkrona fick en envis sjukdom i sin hals.
Vi ha endast att befalla. Inte sant, Nilla? NILLA. Jo, Gud välsigne henne, barnet mitt! (Går.) BIRGER. Det var väl, att jag får se er glad igen. Jag var rädd att jag skulle ha gjort er ledsen. SIRI. Nej. Och det var så roligt att ni kom hit. Jag känner det som om vi varit bekanta i hundra år. Nu är jag inte det minsta rädd för er. BIRGER. Var ni det strax? SIRI (skrattar). Jo, jag skulle tro det! Och min första tanke var: Allt mitt namnam! Ni kom ju och förstörde hela mitt kalas, trodde jag. Seså, nu gå vi till bords! Det är jag som är värdinna. Jag har alltid tyckt det skulle vara så härligt att få presidera vid bordet och sköta tékannan. (Serverar.) BIRGER. Tack, tack; ni är för frikostig. Nå, glöm inte er sjelf. SIRI. Ni kan inte tänka er så läckra cakes det är. BIRGER. Tack. Men jag kom aldrig att berätta till slut. – Det var det jag ville säga, att till den dolda kyla, jag så länge trott mig märka hos Ida, har på den sista tiden kommit små drag af verklig ovänlighet. Jag begaf mig hit i afsigt att begära en förklaring. – Ja, nu vet ni hur sakerna stå. Hvad råder ni mig till? SIRI. Jag kan inte ge er något råd. BIRGER. Jo, ni känner henne, och – jag skulle vara frestad att säga – ni känner också mig. SIRI. Hvarför skall ni alltid tala om det! Kunde ni inte väntat tills jag hunnit dricka mitt té? Nu kan jag hvarken äta eller annat. (Det ringer i telefonen. Siri vill springa upp, men Birger hejdar henne.) BIRGER. Bry er inte om det der. Hör nu på hvad jag vill säga. SIRI. Ni vill narra någonting ur mig och se’n sätta mig i sticket! Men det är elakt. BIRGER. Sätta er i sticket! Hur kan ni då tro? SIRI. Hvarför skall ni annars pina mig med detta? (Det ringer.) BIRGER. Nej, nu skall ni höra!
Albert studsade, liksom alltid, vid detta ord; så fort han inte själv brukade det i svordom. Han viskade något för sig själv om läsare. Tänk vad du vill, Albert, men visst inte är jag en läsare, det kan du fråga dem själv efter; ty jag lämnar dig i din fulla frihet. När jag på gravstenen här talar om djävlar, så menar jag fördärvade, hiskliga människor, som man väl kan få skåda i städerna, och på landet med, tror jag. På det sättet prövas människorna, Sara. Prövas? Jag tänker, att ingen, som vill människor rätt väl, tillställer en sådan prövning, där största delen går under i och rent i kvav. Och vilken är det väl tillständigt och anständigt, att med människor anställa en så helvetes prövning, att den slutas med helvetet själv? Det kallar jag inte prövning, men raseri. Albert studsade ånyo och sprang upp vid de förfärliga orden. Helvete, raseri och djävlar hade aldrig ingått i det samtalsspråk, varmed han umgicks, utom, som sagt är, då han svor. Och i sällskap med Sara hade han aldrig gjort en enda ed, åtminstone ingen ställd till henne själv, varken god eller ond. För att muntra sig, lyfte han upp barnen det ena efter den andra i sin famn, kysste dem varmt och såg litet skygg ned mot henne, som satt på gravstenen. Han fann henne i detta ögonblick se upp på honom själv och på barnen, och det tycktes som hon till hälften ämnade sträcka armarna efter dem. Han fästades underbart av denna tavla. Han var varken målare, musikus eller skald; han kunde således varken teckna, sjunga eller säga sig vad som så intog honom i den sittande, uppåt skådande kvinnans bild. Och hon var inte heller poetisk. Bilden av det rent och himmelskt okonstlade är likafullt någonting. Nu ... nu kom in, Sara! aftonen stupar allt mer; du kan bli kall. Jag ville inte för tusen världar att du skulle förkyla dig. Han gav barnen åter flera kyssar och små silverpengar; de sprang sjungande sin väg, och han tog Sara Videbeck under armen. Förkyla mig? Det hoppas jag inte skall hända. Jag är ganska varm, Albert, fast det tör vara så, att du aldrig ser mig het, eller finner mina kinder glöda.