Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Där ett krig skall inträffa, och erfarenheten visat, att en längre tid erfordras för att, synnerligast med hushållning och i öfverensstämmelse med en uppgjord plan, kunna erhålla en ändamålsenlig god materiel, så mäste, då reserv ej kan undvaras, den samma i tid småningom anskaffas; att då. alla Stater, äfven de svagaste, icke underlåta att följa denna regel, det för Sverige vöre vådligt att åsidosätta densamma, eller att genom brist på förutseende ställa Landet i ett mindre behagligt beroende; att den förmodan, det de gamla batterien skulle kunna anses såsom en pålitlig reserv, vore af erfarenheten vederlagd, som visat, att dessa batterier, hvilka redan gjort flera activa campagner och dessutom tillkommit just på det sätt man nu sätter, i fråga, eller att anskaffningen uppsk jules lil! dess behofvet inträffar, och tiil följd deraf blifvit sammansatte utål dåliga malerialier, numera befinnas i ett högst bristfälligt skick. Enär, enligt hvad berättelsen öfver verkställd granskning af förvaltningen utaf de vid sista Riksdag beviljade extra Statsanslag innehåller, (Betänkandet N:o a5ij) de 16 batterier, för hvilka medel då anvisades, till en del ännu äro under arbete och då fördröjandet åtminstone till nästa Riksdag med Reserv-batteriers förfärdigande icke torde kunna medföra någon våda för Rikets försvar, anser Utskottet, med hänsigt till nödvändigheten att under närvarande förhållanden i möjligaste mon inskränka utgifterne, sig icke kunna frångå dess förut gifne afstyrkande af det för Reservbatterier äskade anslag. 2:0. Tjugufjra Kustpiecer. Utskottet har i det nu återremitterade Betänkandet yttrat sig anse utgiften till ifrågavarande piecer vara en ibland dem, som tili en annan lämpligare tid kunde uppskjutas, och såsom skäl härtill uppgifvit dels nödvändigheten att i möjligaste mon inskränka utgifterna och dels att dessa piecer vid hvarje tillfälle torde inom en kortare tidrymd kunna anskaffas.
Maj:ts nådiga pröfning; och enär hemmanen till godhet och förmåner i det närmaste motsvarade hvarandra hvilket bevisades deraf att vid ofvanberörde skattläggnings-undersökning hemmantalet för båda hemmanen uppgått till enahanda storlek af § mantal, och skilnaden emellan de beräknade räntorna utgjort endast 10 skillingar 10 runstycken, har Kollegium, lika med öfrige vederbörande, underdånigst tillstyrkt att, medelst nådigt bifall till det sökta bytet, Östra Hargs församling måtte beredas tillfälle att få sin Organist och Folkskolelärare bosatt inom socknen, till förmån både för honom och barna-undervisningen. I betraktande af hvad sålunda förekommit, har Kongl. Majit uti, till Rikets Ständer allåten, och från samtlige Riksstånden till Stats-Utskottet remitterad, proposition, behagat föreslå, att det för närvarande till boställe åt Klockaren i Östra Hargs församling anslagna Jmantal Klintorp måtte, på sätt församlingen begäit, få emot f. d.
Af Måns Mattsson från Christianstads Län, som föreslår, såsom en lindring i rustnings skyldigheten, att dragonregementen i Skåne hädanefter matte få beklädas med vadmal, i stället för det hittills brukliga commissklädet, hvilket det vida öfverträffar; han yrkar äfven, att munderings persedlar ej må af befälet arbiträr* casseras» såsom nu sker, utan endast vid mönstringarne, samt att den årliga mötestiden måtta blifva återflyttad till Maj månad, såsom förut vanligt varit. Af A. Danielsson, som anförer: att mångfalldiga klagomål blifvit anförde af egare till sådane hemman, sorn, under namu af Rusthåll, äro anslagne till underhåll af krigsmagten till häst, och lika mångfalldigeäro de resolutioner, förordningar och reskripter, som blifvit af Sveriges framfarne Konungar utfärdade, i afsigt, att råda å desse klagomål, hvilka ännu likväl fortfara, ej sällan med fördubblade anledningar. Emedlertid bevisar deras fortfarande, att inan antingen ej förmått inse de olägenheter, hvarföre rusthållaren är utsatt, eller ock icke förmått afhjelpa dem. Då Kongl, förordningen af den 50 December 1819, angående indeldta infanteri; Best. och Ekon. Utsk. Betänkandcn. 541 ets beklädnad, samt den för beklädnadsdirectionerna vid de indeldta infanterie regeinenterna den 11 Juni förlidet år utfärdade Instruction, Anders Danielsson anser Kongl. Maj:t omisskänneligt hafva ådagalagt dess afsigt, att, genom bestämda gränsor för rättigheter och skyldigheter, bereda sina undersåtares väl, så är han fullt öfvertygad, att, om RiksensHöglofl. Ständer skulle framställa någon utväg, att göra de rustande vid cavalleri och infanteri afsuttne f, d. cavalleriregementer delaktige af lika förmåner, som rotehållare redan njuta, skall ett sådant förslag blifva omfattadt med det nådiga afseende, det onekligen förtjenar.
Men det var tankarna, som hungern skulle föra i sälskap, tankarna på alt tungt och bittert, som hade färgat hela hans ensamma lif, från den dag, när han vände fädernehemmet ryggen, därför att denna oförklarliga lidelse för färger och form dref honom ut till ett lif af umbäranden. Det var dessa tankar, han fruktade. Och de voro altid som värst, när hungern förslappade viljan, som eljest brukade jaga dem bort. Melin tog upp portmonnän ännu en gång och såg på den ensamma franc-en, oviss, hur han skulle använda den. När han på sista tiden började märka, att pänningarna voro på upphällningen, hade han sparat, ätit knapp och billig föda, och lusten efter ett ordentligt mål mat var så stark, att om han också velat, kände han, att han icke skulle kunna motstå den. Han beräknade, att om han gick på ett billigt ställe, där han inte behöfde betala drickspängar, skulle han kunna få en biffstek, en half flaska ordinärt vin och ett stycke schweizerost för sin enda franc. Gjorde han det, hade han åtminstone räddat en arbetsdag, och hungern kom i alla fall, hur han också krånglade. Han drog på sig sina skor och stoppade litet tobak i fickan. Han skrattade åt sig själf, för att han i detta kritiska ögonblick kunde tänka på njutningen. Men han gjorde det emellertid, och gick sedan hastigt genom några små gator fram till Rue Vavin. Där gick han in genom en öppen dörr, öfver hvilken det stod Cremerie, och satte sig vid ett bord, som stod långt inne i rummet. Det var egentligen ett kök, i hvilket han satt. I det yttre rummet, genom hvilket han kommit in, stod försäljningsdisken, som genom en låg trävägg var skild från det inre rummet, hvilket var inrättadt för gäster. I hörnet midt framför honom fans en stor järnspis, i hvilken kolelden muntert flammade upp under ett galler, bestämdt för stekning af kött, omeletter, fisk, gröna ärter, pommes frites eller oeufs sur le plat.
Då öppnades mycket långsamt och varligt den dörr, som förde till «spökkammarn;» huspigan kom ut derifrån med en hög med kläder på armen, och ett ljus i handen; som dörren var smal, måste hon nästan tränga sig ut med sin börda. Hvad nu Eva Strutz, som satt med ryggen vänd mot denna dörr, såg, eller trodde sig se, måste vi lemna osagdt, ty ännu har hon ej meddelat någon sin upptäckt. Hon rusade upp af stolen; stötte i farten omkull den stol hvarpå Barbara satt, och störtade med ett gällt ångestskri ut genom den dörr, som förde till den mörka gången utanför. Det fordrades en Hogarths pensel för att måla den tafla, som nu visade sig i det af fem ljus upplysta rummet. Stolen, som ej måtte stått på stadiga ben, låg åt ena sidan, Barbara åt den andra; glasögon, ridikyl, snusdosan och «Dufvorösten» voro kringspridda på golfvet; Renata blek som ett lik, hade väl ärnat springa ned, ehuru hon just icke rätt visste hvarföre, men förskräckelsen förlamade hennes leder. Pigan, som var en oskyldig orsak till denna villervalla, blef stående helt förbluffad i dörren, med öppen mun och spärrade ögon. Nu uppgåfvo Jeanette och Emma ett skallande skratt, och detta löste förtrollningen. Pigan lade ifrån sig klädbördan, och hjelpte upp Barbara och hennes tillhörigheter. Eva återkom något skamflat; på tillfrågan, svarade hon, att hon tyckt sig höra och se något alldeles «haskligt,» från inre rummet. När hon nu såg orsaken till sin löjliga förskräckelse, frågade hon häftigt hvad pigan hade der att göra denna tid på natten. Med den näsvisa ton, sådant folk ofta antager mot dem de anse för bipersoner i herrskapets hus, svarade denna: «hej! det man int hinner «pretestera» med dagsljus, tränger man fuller göra om natten, vet jag. Jag har hängt upp de kläder hennes nåd och fröknarna haft på sej de häran dagarna, och tagit ned dem som ska i byke, vet jag, men allri kund jag «maschinera» mej att jag derför sku tas för spök.»
Sedan klädesfabriken vid Edsvalla i Nors socken blifvit år 1845 nedlagd, drifves icke på landet i provinsen någon sådan fabrik. Vid de sex färgerier, som, med undantag af städerne i länet, funnits under de sednare fem åren, äro till verkningarlie uteslutande lämpade efter allmogens behof. Det enda intill 1847 i länet befintliga pappersbruk, anlagdt vid Gullsby i Jösse härad, har under berörde och de fyra föregående åren drif vits med 13 lill 20 arbetare. Förstnämnde år påbörjades anläggningen af ett bruk för enahanda tillverkning inom Nyeds härad. Frenne glasbruk finnas inom provinsen, nämligen Liljedals i Grums härad, Sölje i Giiibergs härad och Eda eller Emteruds i Jösse härad, vid hvilka glaslillverkning alla de omförmälda åren ägt rum med 38 till 92 arbetare vid Liljedals bruk, med 20 till 22 arbetare vid Sölje samt med 40 till 44 arbetare vid Eda glasbruk; och utgjorde 1847, enligt inkoinne uppgifter, tillverkningarnes sammanräknade värden 92,961 R:dr. Då de garfveriet' för beredning af läder på engelska sättet, som tid efter annan blifvit i länet inrättade, icke alia varit i jemn gång under de år hvarom nu fråga är, upptager den härvid fogade tabell för landet endast fem sådane; och uppgingo tillverkningarne vid fyra af dem år 1847 i värde tili sammanräknade 8,154 R.dr. För det femte garfveriet saknas uppgift härom. Ett tobaksspinneri i Arvika köping har åren 1846 och 1847 varit drifvet med 15 till 19 arbetare, och är tillverkningen vid detsamma uppgifven ena året till ett värde af 13,333 R:dr och det andra lill 6,166 R:dr. Tegelbruk finnas val flerestädes, men deras tillverkningar hafva hitintills icke motsvarat länets behof af detta byggnadsämne. Binäringar.
N:o 377.) S. A. K. Sedan Rikets Ständer, vid 1823 års Riksdag, för anläggning af en vattenledning till Carlskrona, beviljat och till utgående från Riksgälds-kontoret anvisat ett statsanslag af 83,333 R:dr 16 sk., hvilket under åren 1833 och 1835 blifvit från Riksgälds-kontoret utbetaldt, men hvaraf sedermera, under år 1850, ett obegagnadt belopp, 4,099: 19. 7., blifvit till samma Kontor återbetaldt; så, och elter det vid 1840—1841 årens Riksdag K. M:t äskat ett ytterligare anslag af 23,400 R:dr, anmälde Rikets Ständer, i underdånig skrifvelse den 7 Juni 1841, att, i anseende till det outredda skick, deruti frågan om sagde företags verkställande sig befann, ansågo Rikets Ständer Dågot anslag till detsamma då icke lämpeligen kunna beviljas,' utan anhöllo i underdånighet, att Ii. M:t måtte låta dels anställa ny undersökning till utrönande af vattenledningens utförbarhet samt beloppet af den dertill erforderliga kostnad, och dels höra Carlskrona stads invånare i afseende på det bidrag, som för vattenledningens framlida underhållande kunde af staden påräknas, äfvensom att K. M:t, i fäll förelaget ansåges böra öfvergifvas och derest de dertill då redan uppköpta jernrör icke kunde till allmänna byggnader användas, måtte meddela föreskrift om dessa jernrörs och andra för vattenledningen upphandlade materialiers försäljning och medlens aflemnande tili Riksgäldskontoret, för att framdeles kunna tagas i beräkning vid anläggningen af en vattencistern, deruti hafsvattnet skulle inledas på ett sätt, att det blefve drickbart. För den händelse åter, ali K. M:t funné lämpligare, att meranämnda vattenledning fullbordades, anhöllo Rikets Ständer tillika, det K. M:t måtte, vid näst derefter inträffande Riksdag, aflåta nådig Proposition i ämnet, så att definitivt beslut rörande detta företag då kunde fattas.
Men en gång skall äfven detta förskräckas öfver tidens flykt, och säkert finnas få, som önska att den allt bortryckande, allt våldsamt förändrande tiden skulle ha ännu snabbare vingar. Med välbehag inträder ynglingen i den sköna lefnadsålder, då han blir egen herre öfver sin tid och sina handlingar. Hvad som förut för honom varit en dunkel aniug, ett stilla hopp, det får nu sin uppfyllelse. Hans inbillningskraft kläder allt i en ovanlig tjusning. Han beräknar möjligheten att fullfölja sina bästa och djärfvaste önskningar; men tänker han äfven på motgångarna, på de gäckade illusionerna, på svikande krafter? Han blir man, make, fader. Lifvet lär honom, att människan långt ifrån att diktera lagar, endast kan utföra så mycket som förhållandenas järnhårda makt tillåter henne. Där han väntade ett bekymmerslöst lif, fann han sorger; där han ändtligen såg framgång, mötte han nya, oväntade svårigheter. Oförmärkt har hans hår grånat under denna täflan efter något, som han aldrig uppnått; han blir allvarligare, mera lidelsefri och stilla. Många djupa sår har han erhållit i kampen för tillvaron. Somliga ha ärrats, andra kanske blöda ännu. Så inträder äfven ungmön med välbehag och förväntan i sin skönhets vårdagar. Hon finner beundrare, omges af smickrare. I hennes hjärta röra sig okända, obeskrifliga känslor, som göra henne lycklig och stolt. Hon ser från sin höjd ned på de yngre, hon jämför sig icke utan hemlig stolthet med de äldre, redan utblommade systrarna. Hon kan ännu ej fatta glöden af tillvarons sommarsol, som oundvikligt skall minska hennes lifskraft och uttorka mången glädjens källa. Hon anar makans afundsvärda lott vid en älskad mans sida, moderns stilla lycka i kretsen af muntra barn. Men den ena födelsedagen efter den andra går förbi. Icke utan hemlig sorg räknar hon slutligen deras antal, som för henne bort från hennes ungdom, från hennes blomstringsdagar. Hennes skönhet vissnar, yngre täfla med henne om priset, snart ser hon sig försummad af dem, som förut beundrade henne. Hon anställer jämförelser mellan sitt öde och sina, som hon tror, lyckligare väninnors, som för länge sedan slagit sig i ro i äktenskapets hamn. Hvad finner hon?
Hertigen låtit utfärda, hade mera anseende af ett loftal, tjenligt att hållas från en katheder, än af en konglig stadga och påbud”. I trots af det motstånd Reuterholm äfven nu gjorde, hade detta yrkande till följd en ”Förklaring” öfver Tryckfrihets-förordningen, som äfvenledes ofördröjligen utkom. Sedan fortsätter han: ”Den sista eller tredje utvägen, som jag föreslog, var den svåraste att drifva igenom: ty den angick Thorild; om hvilken jag yrkade, att han skulle actioneras, dömmas och straffas, – hvarförutan Hertigens Proclamation, och äfven Förklaringen öfver Tryckfrihets-förordningen, efter min tanka, ingen den ringaste verkan medföra kunde. Här ådagalade Baron Reuterholm mer än tydeligen, att han protegerade Thorild; hvilken omöjligen sjelf hade kunnat till sitt försvar anföra alla de skäl och omständigheter, som Reuterholm nu uppsökte och förebragte. Ja, han gick så långt, när alla hans skäl vederlades, att han slutligen tog sin tillflykt till en sats, som han sjelf nyss förut mot mig hade sökt bestrida och förneka; nämligen den, att han påstod, att Thorild, i brist af tydligt straff i Tryckfrihetsförordningen57, icke kunde dömmas till annat än obetydliga penningböter, i hvilket fall Hertigen, genom sitt förhastade beslut emot Thorild, skulle blottställa sig för åtlöje och förakt. Men jag beviste deremot, att Thorilds upproriska skrift innehöll brott, som i Svenska Lagboken uttryckligen omtalas och med dödsstraff beläggas; och Hertigen, som under discursen härom, icke en, utan flera gånger genomläste Thorilds till honom ställda dedication, den han, ju oftare han läste, fann allt mer och mer upprorisk och straffbar, lät denna gången icke förvilla sig, utan hade den hurtigheten, att på stället sätta sig till Reuterholms skrifbord och sjelf med egen hand skrifva ordres till både Riksdrotsen och mig om Thorilds actionerande och dömmande, samt om beslag å de tryckta exemplaren; hvilket sednare midt i natten skulle verkställas, och äfven verkställdes.
M:ts inom Riket varande Belällningsbalvandes embeten, E. Ii. M:t, helst härlörutan förekomme, att Öfverste Haasum under sin långvariga tjenstetid i särskilda befattningar å ön S:t Barthelemy, i ett för helsan menligt klimat, sednast mer än tio år förvaltat Guvernörs-Embetet, med hvilket för öfrigt dryga representations-kostnader voro förenade, behagat i Nåder föreslå, det Rikets Ständer måtte förklara Öfverste Haasum berättigad att, under de för tillgodonjulande af pension å Rikets Allmänna IndragningsSlal i allmänhet stadgade vilkor, vid afskedstagande! från Guvernörs-Embetet uppföras Bilt. till P.. St. Skrifvelse, N:o 71. lill dylik pension för sin återstående lifstid till enahanda belopp, sorn, jemlikt Rikets Ständers vid 1834 års Riksdag meddelta beslut, vore för Landshöfdingar bestämdt, eller Tre Tusen Riksdaler årligen. Och hafva Rikets Ständer lemnat bifall lill hvad E. K. M:t sålunda i Nåder föreslagit; hvilket Rikets Ständer få bos E. K. M:t i underdånighet anmäla. Rikets Ständer framhärda etc. Stockholm den 12 Juli 1854. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 8 Juli 1854. Presle-Ståndet den 8 Borgare-Ståndet den 12 Bonde-Ståndet den 12 Rikets Stunders underdåniga Skrifvelse, i fråga om Calmar läns Jördelning uti 2:nc län. (Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 145.) S. A. K. Sedan Rikets vid 1847 och 1848 årens Riksdag församlade Ständer, i anledning af ånyo väckt fråga om Calmar läns fördelning i två Landshöfdingedömen, uti skrifvelse den 29 Juli sistnämnde år, jemte anmälan, att de funnit de skäl, på grund hvaraf Rikets Ständer vid 1840 och 1841 årens Riksdag ansett sig icke kunna bifalla E. K.
I-jfter den vid början af ar 1821 timade händelse, att en Banquens Casseur oförmodadt genom våldsam åtgärd sjelf afhände sig lifvet, då, sedan alla i dess cassa befintlige penningar blifvit använde till Banquens skadeslöshållande, en balance af 4,747 R:dr 27 sk. 10 r:st., enligt Cassa-Räkenskaperne yppades, hvilken dels af Casseurens Löftesmän och dels af då varande Cassa-Cornrnissarien måste till oafkortadt belopp ersättas, har Rättegång särskildt blifvit mot Banquen anställd af Casseuren vid Stockholms Stads Auctions - Verk, P. M. Loström, med yrkande, att af Banquen undfå ersättning, jemte ränta för en summa af 2013 B:dc 32 sk. Banco, som, enligt Losiröms uppgift, funné* innebegcipne uti Cassa-tillgångar Banco-Utskottets Betiinkanden - ne, och hvilka medel han med ett af Casseuren i lifstiden utfärdadt egenhändigt qvitto, sta 1 dc å jemna 2,000 R:dr, velat styrka sig hafva dagen förut, till insättning för AuctionsVerkets räkning, i Cassan aflenanat, men som emedlertid ej blifvit i Cassa-böckerrte antecknade eller genom ordentlig Cassa-attest i vederbörlig ordning verificerade. Kongl. Majtts och Rikets Högloft. Svea Hof-Rätt har genom dom af den 11 December 1822 , på förekomne anledningar tillerkändt Casseuren Loström rättighet, att fran Banquerr återfå det belopp af 2000 R:clr, hvarå aflidne Casseurens meddelade quittence lydde; hvaremot Kongl. Majit, under hvars nådiga pröfning saken efter ordentligt Revisions-sökande å Banquens sida b' i f v i t dragen, genom nådig dom af den 26 sistlidne Junii befriat Banquen från skyldighet att desse medel utgifva.
Det är fraga om at en Ledamot wil göra kraftlöst er Beslut, som med Riksens Ständers rätt blifwit tagit och et i laglig ordning förrättadt wal. Den som wil uphafwa sig ar wara Förmyndare för Riksens Ständer, bör åtminstone icke nytz sjelf hafwa warit satt under Förmyndare. Friherre 8tael von kkolstein förbehöll pä ^dex enträgnaste, at ingen Lxxsäition i anledning af dietta wal matte göras förr an den fraga som Herr <Hl!en8V33n wäckt blefwe lagen fran bordet. Det skulle kunM wara et gansta farligt vrcsuclicat. Han inlät sig ej i någon pröfning af fåken, Wn om nägonting sa oordentligt kunde hända med denna fraga,^kunde der äfwen hända med alla. Han talade endast för Lagens helgd och hwar och en Riksdagsmans oemotsägliga rätt. Friherre Legerström, ^acob. Jag kan ej söreLalla mig, at Friherre 8t3el wid nogare efrertankWan wilja, ar en persons orimliga proposlöön sWle werka upstof i et af Standen lagligen farradt beslut. Jag för min del har aldrig hörr omtalas, ar en lncljviön kan waga klandra hwad stander enligt Lag och beklädda med Nationens Makt, beslutar. Dessutom tror jag ej, at öfwer Den s Mars. ir rn motion af sadan egenskap någon ä-scussion kan aga rum, at den af Herr Laudtrnarstalken kan til» latas, at komma under pröfning, eller Herr Landt» i marskalken derpå kan göra någon kroposicion. Klander pä et Ständers Beslut bör ej kunna göras; men annu mindre af Herr Landtmarskalken tiiiatas. Ar en Person satter i fraga huru Riksens Ständer utöfwar sin ratt, leder til intet annat resultat, an at han förgått sig. Herr Lallen sv aan. Med förbigående och vfwerseende af den perfonalifering de 2-.ne sist talande Ledamöter sig tillåtit, haller jag mig endast ivid saken.
Dock som sjelfva beskaffenheten af de uti brandförsäkringshandlingen uppräknade rum och lägenheter i nedra delen af huset, vitsordade, att desamma utgjorde en serskild våning, samt den omständigheten, att denna våning blifvit af sten uppförd, icke kunde inverka på förevarande frågas bedömande, hade fullmäktige ansett sig ej kunna godkänna och antaga den för Apiaries lån insända skuldförbindelse med deruti föreskrifven ränta af endast 3 procent årligen; men med afseende å den mindre bestämdheten af här ofvan anförda reglemcntariska stadganden, i fråga om höjden af de med teg^l ©eli kalkbruk beklädda trädhus, för hvilkas uppförande lån mot nyssnämnde ränta kunde erhållas, och då det för belåningen af vauliga trädhus fastställda förhållande mellan lånesumman och brandförsäkringsvärdet, vid nu ifrågavarande låns beviljande, icke blifvit öfverskridet, hafva fullmäktige underställt Rikets Ständers pröfning och afgörande hvad som, mot godkännandet af de till Riksgälds-kontoret öfverlemnade, och, i afvaktan på Rikets Ständers beslut, derstädes förvarade, handlingar, rörande besagde lån, förekommit. Enligt Utskottet, under denna frågas behandling meddelade upplysningar, har meranämude, med mycken omsorg och ospard kostnad uppförda hus, ett särde - Slals-Utskottels Ullål andr, A:o 79. 7 les flitt och tillgängligt läge, samt är icke på någon sida närmast omgifvet af trädbyggningar; vid hvilket förhållande husets anmärkta höjd icke synes böra föranleda någon eldsfara för kringliggande byggnader; hvarföre, och då någon annan anmärkning, än i fråga om huset innehöll en eller två våningar, samt räntans deraf beroende belopp, icke förekommit emot liandlingarne rörande det i samma hus inteeknade byggnads-lån, Utskottet ej finner betänkligt tillstyrka, att dessa handlingar mai, oaktadt sagde anmärkning, få af Riksgäldskontoret godkännas, samt räntan för ifrågavarande lån alltså beräknas efter tre procent årligen. Stockholm den 13 Mars 1851. Reservation: