Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Med tillfredsställelse har jag funnit, att den värde ledamoten icke uttalat något klander öfver Komiténs arbeten, ty förmodligen har han insett, att den rikhaltiga samling af materialier, som blifvit för Komitén tillgänglig, men tillförene aldrig varit på ett ställe sammanförd, böra och n Den 1 April f. m. kunna icke så behandlas, alt hela arbetet blefve ett hastverk, i st. f. att utgöra ett tillförlitligt sta t istisk t-b istor isl< t verk; men har den värde talaren icke klandrat Komiléns arbeten, så har han likväl framställt sin mening så, att andra personer skulle kunna deraf taga sig anledning att fälla ett ogynsamt omdöme öfver Komitén, hvilket jag ansett mig, såsom ledamot deri, så mycket mera föranlåten att söka förekomma, som Komiténs skrifter ännu icke blifvit tryckte; men när de, såsom jag hoppas, framdeles blifva utgifne och för allmänheten tillgänglige, skola de, efter hvad jag vågar med tillförsigt förespå, skänka den tänkande läsaren en sann tillfredsställelse och många uplysningar, hvarom bl ifver tid att utförligare tala, då arbetet en gång bl ifver tryckt. Frih. Sprengtporten: Jag påstår ingalunda att det ända mål, som åsyftas, nemi. att erhålla en bättre BevilIn:sFörordn:g, kan lika väl upnås genom Frih. Sköldebrands förslag, som om mitt förslag antages. Jag tror likväl att Hr Printzensköld, i sina anmärknm emot det sednare, att det vore mera omfattande än Frill. Sköldebrands, ganska mycket misstagit sig, ty då Frih. Sköldebrands redaktion lemnar de embetsverk, som komma att handlägga frågan, all möjlig frihet att föreslå hvad som helst i bevillningsväg, t. ex. att i stället för de grunder, som nu äro gällande, föreslå att bevillningen bör utgå efter inkomst, såsom t. ex. att den skall förvandlas i acciser, eller att man skall införa en inkomsttaxa, så har jag fästat mig vid den grundsats, som är iakttagen i Bevilln:sFörordn:n, nemi. att inkomsten skall beskattas. Emedlertid ligger häri måhända ingenting orätt. Frih.
Mån att inhämta de säkraste underrättelser, sökte jag hans tillgifnaste vänner att åtminstone i deras sällskap få tala om honom. De voro ej utan oro i anseende till det invärtes tillståndet i landet. Ryska partiet, nattmössorna, hade vaknat ur deras dvala, isynnerhet alarmerade af kronprinsens vistande i Paris och den nära vänskapsförening, han förmodligen sökte att ingå med franske monarken. I fruktan af någon kunglig anläggning till deras fall, voro de utan upphör i rörelse. Deras sammangaddningar spordes i alla landsorter likasom till en förestående riksdag. Tiden till dess sammankallande var ännu fjärran och af förra ständer icke utsatt förr än efter tre års förlopp. Men aningen af en anticiperad riksdag var ej fåfäng. Den mest oförmodade och sorgligaste händelse gjorde den nödvändig. Konung Adolf Fredriks hastiga dödsfall den 12 febr. 1771 kl. 8 om aftonen uppväckte en allmän bestörtning, men sorgen efter konungar varar ej länge. Hopp och fruktan under en ny regering intager allas sinnen och lemnar ej rum åt andra känslor än det närvarande. Det är framtiden, som det tillhör att sörja goda konungar, och den underlåter icke att i deras antal teckna den milde Adolf. Rådet samlades om natten kort efter dödsfallet. Dess första och angelägnaste göromål var att ofördröjligen afsända en express till den nya konungen med tidningar om händelsen, rådets sorgbetygelser och förklarade underdåniga önskan, att fädernesland(et) med det snaraste måtte få hugna sig af dess nådiga konungs närvaro. Nödige anstalter gjordes tillika om de vanliga kungörelserna nästa förmiddag på stadens torg så väl af den aflidne konungens frånfälle som den nya konungens Gustaf den tredjes anträde till regeringen. De illasinnade voro icke sysslolöse vid denna olyckshändelse. Det hastiga dödsfallet förlänte dem den önskligaste anledning till de förklenligaste beskyllningars utspridande, hvilka, fastän vederlagde af anatomiska undersökningar, lemnade ej dess mindre obehagliga tvifvelsmål i flera sinnen, som antingen af ondska nekade sig åt öfvertygelsen eller af kärlek för det ovanliga voro ovillige för all däremot stridande upplysning.
De af ftörre beqvämlighet för Slllmänheten, och befparing i foftnaDerna för 33anfetiP feDebutgifning, tranPportfeDebräfningetr (fulle upphöra, och/ i jidllet. Det viD anDra 0eDebbanfer antagna £aSa»fpfteniet i <2Bår 33anf införaP; f>afvr>e <3Bi, meD affeenDe DelP å Det, i följD af vcjdingenP upphöranDe i 3fifPgälDP»€ontoret, öfaDe behof för Sillman» heten af en (fpnDfammare vepling i 33anfcn, och t>elP å angelägen!^» ten Deraf, att, genom göromålenP förenfling och tjenftemannaperfona» knP inffränfning, 23anfenP föcva(tmngP»fojhtaDeu måtte fnart funna minjfaP, funnit goDt ftaDga: l:o Sitt utgifningen af feDlar å Den få fallaDe tranPpottfeDel» räfningen genajt upphörer, få fnart ett till veplingenp unDerhållanDe erforDerligt antal feDlar å högre oaleurer blifvit förfärDigaDt, och öf» riga, i fambanD meD tranPportfeDebrdfningenP upphöranDe ftåenDe, nöDvänDiga föränDringar inom $3anfen hunnit verfjtällaP; 2:o Sitt
Den föreskrift, som nämnda § innehåller, att varor, som för dagen icke hinna till packhus afföras, skola, på godsegarnes bekostnad, af tullbetjeningen bevakas å skeppsbro eller i derför anskaffade pråmar, är sedermera genom Kongl. Brefvet den 13 Mars 1863, hvad Stockholm och Göteborg angår, så ändrad, att skyldigheten till bevakningens godtgörande öfverflyttats från godsegarne på tullverket. När inlastning till export skall ske i landthamn, der ständig tullbevakning icke är anställd, åligger aflastare, enligt Tull-stadgans 41 §, att söka General-tullstyrelsens eller Distriktchefens lastningstillåtelse; »börande vid inlastningen särskild bevakning förordnas, och tullbetjent i och för densamma af godsegaren åtnjuta skjutslega fram och åter samt dagtraktamente efter gällande resereglemente». Lika beskaffad godtgörelse är för enahanda fall stadgad äfven i Norrige; och svårligen skulle det i Sverige annorlunda kunna förhållas, då t. ex. i Norrland finnes en stor mängd för lastning tjenliga landthamnar, som icke äro tullplatser. Skulle deremot den af Bevillningsutskottet föreslagna tullfrihet vid export för alla de nu med utförseltull belagda varor blifva Rikets Ständers beslut, komme detta stadgande, likasom föreskriften om bevakningsgodtgörelse för öfvertimmar vid inlastning naturligtvis att förfalla. Vidkommande förpassningskontrollen vid inrikes sjöfart innehåller 1860 års Tull-stadga föreskrifter, som i flera delar tillskynda trafiken större lättnad mot förr. Visserligen förpligtar 1 mom. i 89 § ångfartyg, som under samma resa anlöpa både inrikes och utrikes orter, att uttaga förpassning å allt det fraktgods, som med sådant fartyg försändes från en till annan inrikes ort, men detta stadgande är modifieradt dels genom General-tullstyrelsens skrifvelse af den 8
Att utöfver hvad deri blifvit yttradt, vidröra det missförstånd som synes hafva ägt rum emellan vederbörande, har Utskottet ansett och anser mindre lämpligt, sedan K. M:t, enligt hvad Betänkandet innehåller, deröfver meddelat nådigt beslut, hälst Utskottets opinion i anledning af berörde förhållande äfven blifvit i förra Betänkandet pag. 327 uttryckt. I afseende på långsamheten med Creditiv-redogörelsens upprättande och orsakerne dertill, kan Utskottet icke meddela andre eller flera upplysningar än sorn redan i förra Betänkandet pag. 336 äro uppgifna och hvilka, under Discussionen i ämnet ytterligare upprepade af Hr Grefve Adelsvärd, E. R., i Utskottets tanka innebära antagliga skäl för det anmärkta dröjsmålet. Såsom svar å Hr von Q vantens fråga, huruvida den för Silfver-inköp påräknade Million vore disponibel, Betänkanden, N:o 285, 286. 3gi bel, får Utskottet hänvisa till de vid förra Betänkandet fogade Calculer, utvisande ej mindre det å Creditiv-rakninge» insatta contanta belopp, utan äfven hvad af Magasinslnrättningens tillgångar kan anses dels genast dels inom en kortare tid disponibelt. Hvad slutligen angår Friherre Anckarswärds begäran om närmare utredning, huru Magasinslnrättningens i Finland ägande fordringar kommit att så betydligen nedsättas, åberopar Utskottet K. Skrifvelse till It. Sttr d. 19 Nov. 1828, rörande fördelningen af den .från Ryssland influtna summa till ersättning för Svenska Kronans samtlige fordringar i Finland. Utlåtande, i anledning af väckt motion, att granskningen af 1837 års afslutade Räkenskaper för Statsverket borde af StatsUtskottet verkställas.
Exc. Grefve Gustaf Löwenhjelm, hvilken egde noga kännedom om alla theaterförhållanden. Bland annat yttrade han då: »Man har framställt nyttan af täflan, men theatertäflan bildar undantag. Enskildta theaterdirektörer täfla alldeles såsom minörer framför en belägrad fästning: den segrar, som grafver sig djupast ner i dyn. De täfla om att gräfva sig under hvarandra i hvad smak och anständighet är. (K. o. Ad:s prot. d. J3 Maj 1840, sid. 631.) Sanningen af dessa hans ord visar sig nu; ty, som vi veta, så finns här tre PrivatTheatrar, som bära sig bra; en har nyss brunnit, och man tänker redan på dess utvidgande; men National theatern kan icke bära sig. Jag behölver icke ingå i någon vidlyftig undersökning om orsakerna härtill, ty äfven Theaterns vänner inse säkert, att en NationalTheater aldrig kan täfla med en PrivatTheater; ty den förra måste sträfva att upfylla sitt ändamål, nemi. att förädla smaken, då deremot den sednare endast ser på sin utkomst och rättar sig efter publikens smak. Sedan man borttagit monopoliet, är det icke möjligt för Staten att bekosta denna inrättning, hvilken är som ett bottenlöst haf. Förra lliksdagen beviljades 20,000 ltdr, och nu vill man höja denna summa till 50,000. Anser man sig alltså icke kunna återtaga den Kongl. Theaterns monopol, så blir i längden ingen annan utväg, än att fortsätta den år 1840 beträdda banan, såsom ock redan då följdriktigt föreslogs, att nemi. uplåta den Kongl. Theatern åt den enskildta företagsamheten. Hr Gripenstedt: De af den siste värde talaren anförda omständigheter synas mig, enl. en belt enkel logik, upmana till ett alldeles motsatt förfarande än det han förordat.
Ijlajits och Rikets rätt är i fråga , kan beslutas, skrifteligen författas och der förvaras, eller till Kongl. Maj:t och andra Verk å Embetes vägnar insändas; äfvensom alla inne liggand® - 4 94 Dm 5 Juli. liggande Protocoller, Registrattiref * Öömbocker och Diärier m. m. sädant; och likaledes alla Skrifter och Handlingar, sorn till Justitia».Can« cellers-Embetet samt; Riksens Ständers Justitieombudsman ingifvas eller derifrån utgå i äi-en* der sorn tillhora dessa Émbeterts åtgärd. 4so Ailä Anordningar samt publika Verks och privata personers Assignatloner Samt de sa. kallade Koppar sedlar. 5;ö Ansökningar och Auctiönér sont röra Academier, Gymnasier, Kyrkor, Skolor och Hospitaler, Fattigvårds-Inrättningar* Pensions» Cassör Och alla andra fromma Stiftelser samt Academie-Hetnrnan, hvilka ej ärö skatte* så val sorn afoch tillträdes Husesyner å Kron-Bostäl» len, de derom fallande Utslag och Bref, Contracter om Carabters -Byggnaden å Militie-Boställen * samt om Krono-leverantsef. 6:0 Ransakningar, Observationer och För» klatingär sorn ängå Krbnäns
samtycke och indrogo hans understöd. Han gifte sig ändå, sökte sig en bankplats och hyrde en liten gård utanför staden, där de lefde ytterst knappt i flera år. Småningom blef där försoning, och de kunde flytta åter till staden. Efter denna början skulle man väl kunna tro, att de blefvo allt för hvarandra. Ja, han hade fått lära sig att arbeta, var en mönstergill, omtänksam familjefar, som skulle gått i elden för de sina, en uppmärksam man, som alltid var färdig att gå med henne på de enda nöjen, hon satte värde på — promenaden och teatern. Voro de någongång bjudna på aftonkrets med musik, gick han alltid med; på stona fester gick hon ej. Hon hade fått smak för att lefva tillbakadraget; sminkade sig och tog sina klädningar från Livorno, var fåfäng, men ej nöjeslysten, stolt och klok — så stolt och klok, att när hon visade sig mycket ute med någon liten fru, alltför obetydlig för henne, kunde man vara viss på, att mannen velat göra henne sin kur. Men ve den, som försökte insinuera något ditåt! Det var en förtjusande liten grupp, som de bildade om eftermiddagarna på sin soffa vid rundeln; det kvicka äkta paret, som hjälpte hvarandra att skämta-, vigt och med abandon, som man skämtar i Siena; den blonda beundrande lilla väninnan, mindre passiv likväl än samma typ i norden; barnen, som lekte kring gruppen; signor Alberto, den blondas godmodiga man, som grefvinnan retades med, såsom med en stor snäll hund — men utan koketteri. Aldrig såg man en glimt i hennes ögon, som talade om att komedien blifvit henne för besvärlig, eller att hon mindes. När man blifvit van — och invigd, kunde man annars se rätt mycket, bara vid att se sig om.
Häradshöfdingar vid deras rättighet att erhålla ersättning för skjutsoch dagtraktamente till ett skrifvare-biträde vid extra förrättningar, dels ock stadgar, att som 1821 års expeditions-taxa samt rese-reglementet af den 5 Juli 1827 innehölle olika föreskrifter i fråga om skjutsersättning och dagtraktamente för så väl Hof-rättens ledamöter och tjenstemän som Häradshöfdingar och Borgmästare, skall, till åstadkommande af nödig likstämmighet i berörde hänseende, skjuts-ersättning och dagtraktamente till ofvannämnde embetsoch tjenstemän vid extra ordinarie förrättningar, äfven då enskilde åligger att beloppet godtgöra, beräknas efter gällande rese-reglemente, finner Utskottet någon tvetydighet icke förefinnas i fråga om Häradshöfdingars berättigande att vid extra för rättningar, som af enskilde skola bekostas, för ett skrifvare-biträde beräkna ersättning för skjutsoch dagtraktamente. Men då dagtraktamente till sådant skrifvare-biträde efter 1821 års numera upphäfna expeditions-taxa beräknades till 16 sk. b:ko, bestämmer rese-reglementet den 31 Oktober 1851 i 10:de klassen för »skrifvare, ej särskildt nämnde,» under hvilken kategori Häradshöfdingars skrifvare-biträden äro att hänföra, till 40 sk. b.ko om dagen; och då sådant kan förorsaka villrådighet om det belopp, som rätteligen bör utgå i dagtraktamente till Häradshöfdingars skrifvare-biträde, hemställer Utskottet. att Rikets Ständer hos Kongl, May.t i underdånighet anhålla, att Kongl. Mayl, genom utfärdande af nådig författning, täcktes förklara, alt den Häradshöfdingar enligt Kongl. Kungörelsen den 15 April 1850 tillkommande ersättning för skjulsoch dagtraktamente lill skrifvare-biträde skall beräknas enligt gällande rese reglemente. Stockholm den 14 Augusti 1857. Sammansatta Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 32. 21 N:o 32.
Hans kraftyttringar derunder, såsom politiker, tjensteman, apotekare och tidningsman-naämne, äro att betrakta endast såsom ett slags intressanta experiment, afsedda att samla hans kraft och stärka hans nerver för det varda \ ide jättearbetet i Chicago. Här fans ett täflingsfält, öppet för alla; hit riktades ocksålandets bästa krafter magnetiskt såsom mot en gemensam brännpunkt. % Det var icke mycket bevändt med den tidens amerikanska tidningar. Om man undantager Newyork, her-skade nästan öfverallt saxen och klisterborsten såsom — hufvudredaktörer. Språkrör för de olika partien funnos nog, men icke tidningar — d. v. s., hvad man den dag, som är i dag, menar med tidningar. Den beskedliga allmänheten egde icke så stora anspråk som nu. Visst hade man en smula hum om den elektriska telegrafen, men rörande dess underbara kraft och mångsidiga brukbarhet sväfvade de fleste i en lycklig okunnighet. Ordet specials (till en särskild tidning stälda och af henne bekostade telegram), med dess djupa betydelse för samhällslifvet, förekom icke i tidningsverldens ordbok, i fall man undantager ett eller två ledande dagblad vid atlanterkusten. Visserligen fans ett slags ryggradslös organisation, kallad The Associated Press, hvilken, för t. ex. Chicago, då och då samlade några fakta eller rykten samt mot kontant erkänsla lät de s. k. tidningarna få del af dem, men detta retade endast allmänhetens lystnad efter nyheter utan att tillfredsställa honom. Nyhets-redaktören spelade på den tiden en makt-påliggande roll vid hvaije tidning. Det var han, som i ordets egentliga bemärkelse » red för rusthållet », åtminstone i Chicago, der man ofta såg honom på sin lilla pony knoga genom de hardt när bottenlösa gatorna, sökande hvem och hvad han uppsluka månde i nyhetsväg. Hans idoghet var det utgifvaren mest litade på; hans omdOme skattades högst af allas; ham åliggande var det att förse sin egen tidning med utklipp ur andra; och honom föll äran till, när den förra så tidigt som möjligt hvaije morgon presenterade allmänheten det bästa uppkoket på hvad tidningarna i öfriga delar af För.
Nämnde lön kan väl blifva tillräcklig för en Läns-notarie, som har större förtjenst på kommissioner, hvilket tilläfventyrs är förhållandet på flere ställen, men ej i allmänhet och likväl tagits för afgjordt af ofvanbemäite komité, hvilken såsom skäl för dubbelt sä stor lön åt Läns-bokhållaren anfört, ”att anställandet af skicklige personer vid ”dessa befattningar vore af största vigt, serdeles med afseende å ”deras åliggande alt förrätta Lands-kammererarnes göromål vid desses ”förfall, samt att Läns-bokhållarne hade föga tillfälle att, såsom ”Läns-notarierne genom kommissioner förskaffa sig biförtjensl”. För min del skulle jag önska att såväl Läns-notarierne som Läns-bokhållarne tilldelades så stora löner att de icke behöfde och med skäl kunde förbjudas att vara kommissionärer i mål, som anhängiggöras hos K. Bef:h:de, emedan eljest händer att de förre vid Läns-sekrel:nes och de sednare vid Lands-kamcr:nes förfall eller tjenstledighet, blifva domare emellan sine hufvudman och (lesses motparter, men då Statens tillgångar icke torde medgifva derför nödigt anslag, fordrar billigheten, att Läns-notarierne och Länsbokhållarne få lika stora löner, emedan Läns-notarierne mäste hafva tagit Hofrätts-examen och Läns-bokhållarne blott kammeral-examen, som innefattar i den förra, dels så fullt lika vigtiga befattningar med afseende å deras åliggande att förrätta Lands-sekret:nes göromål vid deras förfall eller tjenstledighet, och dels ej hafva bättre tillfälle än Läns-bokhållarne att skaffa sig och sköta kommissioner. På de nu anförde skäl får jag väcka den motion: Att R. St, måtte anslå 600 r:dr b:co till lön ät en Läns-notarie inom hvarje. 113 Den 21 December. län, meil rättighet för K. M. att i nåder meddela speciella föreskrifter om desses tillsättning och tjenstgöring m. m.
En enda talare har, för att försvara Utskits Utlåt.., börjat med att anföra de första orden i lista kap. af det nya förslaget samt visa att gamla ^ handboken derutinnan i väsendtlig mån är bättre, än nämnde för J slag, som blifvit inför R. Stir framlagdt af K. M. och utarbetadt , af särskilde komiterade. För att bedöma, hvilket som är bättre, J tror jag att det är nödvändigt, att man ställer sig på trons stånd punkt och bortlägger alla de tankar och de intryck, som menniskan mottagit af yttre saker utan hjertats behof. Det är visserligen en vacker och herrlig hymn, som börjar vår gudstjenst; men jag hemställer till hvar och en, som noga betänker dessa förhål landen, huru många, som verkligen kunna af hjertat sjunga denna lofsång, utan att förut hafva nedböjt sig i stoftet för himmelens Herre, erkänt sin synd och emottagit nådens fullhet i sitt eget bröst. Jag tror, att hvar och en lätt nog torde inse, så vida han djupare tänker sig in i saken, att man först måste rödja väg för nåden, först känna att man blifvit delaktig utaf den, innan man kan upstämma denna lofsång; eljest är det blott munnen, som sjunger, men hjertat är fjerran derifrån. Innan jag lemnar detta ämne, måste jag fästa upmärksamheten på en annan sak. En värd talare har frågat, hvilket som är vackrast: »Helig, helig, helig. Herre Gud Zebaoth», edler »Helig, helig, helig. Herre Gud, Allsmäktige». Jag svarar derpå, att man måste hålla komiterade räkning derför, att de tagit, bibelordet, sådant det verkligen förefinnes i den Hel. Skrift. Egentligen hade jag icke behöft bemöta denna anm. af den värde talaren, emedan, när jag förra gången hade ordet, jag just särskildt, nämnde om detta kapitel och förklarade, att jag ville för min del antaga det, men i betraktande deraf att jag icke visste huru församlingarne skulle uptaga denna genomgripande förändring, jag likväl tvekade att för deras skull göra det.
I hopp att, med nuvarande Revillpings system, den vidlyftiga reglementariska uppställningen dervid torde falla, förbigår jag pröfningen deraf, äfvensom att ingå i eit omständligare yttrande om de mångialdiga Obehagliga följder, som visa sig i ett Bevillnings-systein, der, med enskiidt inflytelse, kanske äfven med btåndskrafter, m3n kan efter obestämda föreskrifter, således efter godtycko, höja andras och mindska egna utgifter, och der den skattskyldige, särdeles på landet, sorn icke kan med handlingar bevisa sitt lidande, måste med tystnad emottaga en erfaren orättvisa. Jag har ansett det vara för det Vördiga Presterskapet i synnerhet äfven så obehagligt, som för rätta utöfningen af dess embetspligter i flera afseenden hinderligt och skadligt, att först inom Socknarne octo sedan i tvänne aflägsnare instaticer, nödgas följa den stundom uppkommande strid enskildta och Stånds inferesstn emellan; jag förmodar derföre, att Riksens Ständer, vårdande Nationens moral, skola inse vådan af principer, som icke allenast b behålla misstroende och missnöjen enskildte och Stånden emellan, utan äfven årligen dertill väcka nya anledningar; och jag frågarkan man väl , med öfvertygelse, gilla skyldigheten hos en skattskyldig att, utan ändamål , uppgifva ett presumtift värde på sin egendom; och rättigheten hos Taxeringsman* nen att, utan anförda skäl, efter godtycko o* Den 17 dpnl. e. nu gilla denna uppgift, och förbindelsen deremot hos den skattskyldige, att mera kallsinnigt hålla till godo en dementi på hvad man sagt, än man i allmänhet densamma emotfager ? och bör man icke upphäfva den bekymmersamma förbindelse, hvari den samvetsömme Taxeringsmannen sig befinner, att nemligen på sin ed vara pligtig bedomina da Skattskyldiges uppgifter, och bestämma egendomsvärden, då, i saknad dels af handlingar, dels af tid och rådrum att granska de sorn företes , Taxeringsmannen, ofta för deras gissning, än mindre för deras edliga pröfning, icke hafva den mindsta grund att bygga på?