Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den mildrar strängheten i hans allvar, den går som en underström af innerlighet under det samma. Den dämpar hans skämt och gör det innerligt, den låter sorgen mynna ut i vemod i stället för i förtviflan, den kommer honom att älska den lugna sinnesfriden vida mera än stundens yra fröjder, den värmer ur hans blick som hemmets brasa, den ljuder så godt i hans stämmas tonfall som hörde vi en moder, den smeker i hans rytmer som en skön, vyssande musik, – och visorna svepa sig kring vår själ, liksom om vi kände lena kronblad på vår hud. Det är denna hjertevärme, som alltid vinner oss för honom och som gör, att hans undergifvenhet icke blir fadd, hans vekhet icke sentimental. Denna hjertevärme gjuter sig in i hans diktning, af hvilken minsta bit afspeglar helt och rent hans manliga, sunda, fina, varma natur; derför kan han våga behandla bagateller, hvilka skulle stöta oss hos andra skalder, derför kan han i diktens form ge oss råd, erfarenhetsrön, sentenser, moraliska sanningar, vidhänga dem efter en dikt som dess betonade sens moral eller till och med i en dikt genom dem uteslutande moralisera och docera, utan att vi taga anstöt deraf. Ty hvarje den minsta dikt är ett konstverk, stöpt i formen af en författareindividualitet och, framför allt, framsprunget ur en menniskas hjerta, en sund och fin menniskas varma hjerta. Hans väsen är sålunda kärleken; hvad han älskar mest är det blida och innerliga. Och denna hans kärlek sträcker sig ut öfver menniskolifvet, hän öfver allt lefvande, långt ned öfver växtverlden. Så komma vi till hans uppfattning af naturen, hvilken slår den klaraste dagern öfver hans individualitet. I J. P. Jacobsens novell »Mogens» förekommer ett samtal mellan Mogens och Thora om skönheten i naturen. Hon föreställer sig, att det bor ett lefvande väsen i hvarje träd, hvarje buske, hvilket öppnar och sluter blommorna och slätar bladen.
När man läser anmärkningen på följrde sida, skulle man tillfölje af detta tryckfel lätteligen kunna missförstå hela mom:t, hvarför jag anhåller att R. o. Ad. måtte bifalla Utsk:ts förslag, med iakttagande af den af mig nu gjorda rättelse. Hr Fåhraeus: Den löreg:de värde talaren har fullkomligt rätt i sin uppfattning al den anförda redaktionens mening, och det är uppenbarligen ett skrifeller tryckfel, att icke ett skiljetecken följt näst efter orden »af siden eller halfsiden.» Dock hemställer jag, huruvida icke rättelse deruti må vid den definitiva tryckningen af taxeförslaget kunna ske, utan att R. St:r må behöfva att deröfver fatta formligt beslut. Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder hade yrkats dels af Hr Fåhraeus bifall till Utsk:ts Iförslag, och dels af Hr Reutersvärd bifall till detsamma, med den erinran, att emellan orden halfsiden och eller borde insättas ett semikolon; framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till förslaget, hvartill svarades några ja och nej i blandning, samt sedermera propos. på bilall till Hr Reutersvärds yrkande, då svaren utlöllo med flere ja jemte ett eller annat nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande. Hudar och Skinn Utsk:ts första hemställan. Bifölls. Utsk-.ts andra hemställan. Gr. Liljencrants: I enlighet med min förra framställ ning och Hr Fåhraei reservation, får jag anhålla att R. o. Ad. ville, med alslag å lltsk:ts tillstyrkande i detta morn., besluta, att den nu gällande tullsatsen mätte bibehållas. Efter härmed slutad öfverläggning, framställdes först propos. på bifall till Utsk:ts hemställan, hvartill svarades många nej jemte åtskilliga ja, och sedermera propos. på afslag derå och bibehållande af nu stadgade tullsats å sulläder etc., då svaren utlöllo med många ja, blandade med åtskilliga nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Grefve A. E. von Rosen vid 1853 och 1854 års riksdag beviljade pension af 3,000 R:dr R:mt; på den grund att Rikets Ständer redan beviljat Grefve von Rosen pension till ett ej obetydligt belopp. I motsats mot Utskottet, ej anseende den redan beviljade pensionen så särdeles betydlig, har jag ej kunnat biträda detta beslut. 1 sin motion har Friherre Cederström framhållet den, i min tanke, ganska rigtiga åsigten: att om man, när Ständerna åt Grefve von Rosen anslogo dess nu egande pension, hade kunnat förutse den snart derefter inträffade prisstegring å lifsförnödenheter och deraf följande förhöjning af embetsoch tjenstemäns löner, så hade troligen äfven han, ifrån början, fått åtnjuta ett högre pensionsbelopp; äfven har Friherre Cederström vitsordat huru mycket nit, tålamod och ihärdighet, som Grefve von Rosen haft för att till införande af jernvägar i vårt land omstämma den allmänna opinionen, hvilken under en längre tid dels fruktade svårigheterna och kostnaderna derföre, dels bearbetades i motsatt rigtning genom omdömen af landets mest inflytelserika och ansedde män, så inom som utom representationen. Det torde vara temligen allmänt erkändt, att utan dessa Grefve von Rosens oförtröttade bemödanden vårt land troligen i flera år skulle dröjt att tillgodogöra sig denna nutidens stora och allmänt gagnande uppfinning. Oafsedt Grefve von Rosens förtjenster om jernvägarne, har han på flerfaldiga andra sätt främjat vår national-industri och deribland som styresman för Motala mekaniska verkstad, samt genom deltagande i anläggandet af den mekaniska verkstaden i Nyköping, hvarest, redan under första året, ångbåtar bygdes. Åt många af våra i sednare tider utmärkta ingeniörer har han, i begynnelsen af deras bana, såväl hemma, som i synnerhet i utlandet, lyckats bereda anställning och utbildning, hvarför han äfven, vid sin hemkomst till fäderneslandet år 1846, af dem rönte offentligt erkännande.
Privilegier afår 1723 och Kongl. Resolutionen af den 23 December 1747, alla de hemman i Skåne, hvilka äro Annexoch Mensal hemman, icke kun« na eller få till skatte försäljas och köpas; äfvensom att Kongl, Majit i Nåder pröfvat detsamma, på enahanda grund, böra gälla, i anseende till de hemman i Halland, som äro Annexoch Mensal-hemman; hvarföre ock Kongl. Maj;t icke velat i Nåder samtycka till hvad Riksdagsfullmägtige från Skåne och Halland, vid 1815 ars Riksdag, i underdånighet sökt. Vidkommande åter Preste-Ståndets, vid meranämnde Riksdag, gjorda underdåniga hemställan, angående ifrågasatte Skatteköp å Kyrkohemman i Halland, och deras bortstädjande; så har Kongl. Majit i Nåder ansett, att sådane hemman, till hvilka Kyrkorna nu innehafva städselrätt, icke kunna till skatte försäljas, eller Kyrkorna från städselrätten skiljas, så framt icke visas kan, att Kyrkorne en sådan dispositionsrätt, sedan Danska tiden, obehörigen sig tillegnat; hvil* Bih, till Rik t-St, Pret. 1828 och 1829.
Dillner för utgifvande af hans Psalmodikon ett lånbiträde af i,5oo R:dr B:co, att till honom utgå, i den mon af betalningarne å det för utgifvande af Scriptores rerum Suecicarum Nådigst förunnade förskott inflöto, men att denna förmon aldrig kommit honom till godo, hvarföre han endast genom ihärdigt bemödande och egna uppoffringar lyckats att först utgifva och sedan fullkomna detta utmärkta medel till den Svenska choral-sångens upphjelpande, samt att bemälde Hof-predikant, alltid och oaflåtligen sträfvande till samma mål, kyrkosångens fullkomnande, nu ämnar utgifva en upplaga af kyrkooch psalmboken med choral-melodierna och messan i fyrstämmig zifferskrift, för samma ändamål, som den, hvilken utgafs efter gamla psalmbokens införande, men tili detta arbetes förläggande saknar nödige medel, så framt icke försäljning af ett större antal exemplar kan med säkerhet påräknas; och har derföre motionären, som anser utgifvandet af detta arbete Allm. Besv. och ,Ekon.-Utsk. Betänkande, N.o 26 >9 af behofvet ännu mera påkalladt, sedan Musikaliska Academien gjort ett melodi-val, hvarigenom Hceffners choralbok blifvit ofullständig, hemställt, att Rikets Ständer läcktes förordna, det ett exemplar af nyssnämnde arbete må af hvarje kyrka i Riket inköpas. Vid remiss häraf har Herr Prosten Sidner instämt i motionärens hemställan, med tillägg, att den föreslagna psalmboken måtte förses med starkt och passande hand.
Utlåtande JY:o 10 $ att de af''Herrar Santesson och Halin gjorde framställning gar md förfalla, Deremot har det fästat Utskottens “uppmärksamhet, att något''maximibelopp, hvilket lösen för gravationsbevis i stad icke finge öfverstiga, i händelse bevis begäres öfver flera, under en egendom, förenade numer, ej linnes bestämdt, och att således den härom meddelade föreskrift för Domare på landet saknar motsvarighet rörande em betsoch tjenstemän i slädenje; och då samma skäl, som grundat en dylik bestämning i ena händelsen, jemväl för den andra synas böra medföra enahanda verkan, hafva Utskotten ansett sig böra vördsamt hemställa, ^ att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, det täcktes Kongl.
"Om än morkär kunde lyckas att återvinna detta godset, (som icke troligt är, ty hvem kan strida emot hertigen); men om J än kunde återvinna det; icke ville ju morkär sätta fars lif i fara, genom att väcka fråga derom?" Fru Metta stod fundersam. Hastigt grep hon sina nycklar och sade: "Visst må jag vara så mycket fru i mitt hus, att jag kan ställa, så herr Erik ej skall behöfva lida nöd. Drängarne foro i morgons till skogen och komma hem först sent i qväll. Nu låter jag alla pigorna gå i badstun, som väntar på dem. Emellertid packa vi skyndsamt lasset åt Elias och han får dermed fara bort i mörkret, och jag hoppas att han sålunda kan komma härifrån utan misstankar. De tro att du varit rest till moster Karin, och tro väl nu att karlen, som skjutsat dig hem, är af hennes folk. Det skola de få tro." Pigorna gingo i badstun, slädan packades så tungt, som det dåliga föret tillät, med saker, sådana som kunde lända herr Erik till trefnad och som lättast kunde bortföras, utan att saknas. På slutet uppstod nästan en strid emellan fru Metta, som alltid ville stoppa något till i slädan, och Elias, som påstod att omöjligen mera finge pålastas. Slutligen satte sig Elias opp på lasset och körde bort, oaktadt alla fru Mettas påståenden, att denna lilla påse åtminstone icke skulle göra något ondt. Men Elias lät ej säga sig, utan reste, och lyckades äfven att oanmärkt hinna åter till sin herre på nybygget i skogen. På länge skulle nu hustru och dotter icke få höra något af herr Erik, ty man hade öfverenskommit att undvika allt meddelande, för att icke på något sätt derigenom misstanke skulle väckas. Fru Metta var nu åter vid sitt vanliga lynne och rustade och ordnade, för att afträda godset. Hvarje vrå fejades och skurades, hur fint och ordentligt der än förut må hafva varit. Alla verktyg och tillbehör på godset eftersågos och reparerades, och en högst ifrig verksamhet rådde öfverallt, för att hinna ordna hvad som möjligen hunnit komma i oskick, under den tid fru Metta varit borta på Wiken.
Han skulle resa i morgon — brodern också, förstås —, och nu hade flickorna kommit öfverens om, att, innan han försvann, kanske för alltid, skulle man ha en riktigt glad dag tillsamman ute i det gröna, där man kunde få ha honom alldeles för sig själf och slapp dela honom med föräldrar, farbröder och tanter. På kvällen — ack, den sista kvällen 1 — • kunde man ju ej få rå om Det är hälsosamt att vid promenaden bära en käpp honom, den skulle han tillbringa i komminieller ett paraply tvärs öfver ryggen stucket unstergården, där han varit inackorderad hela der armbågarne. Hållningen blir därigenom sommaren med sin bror och omfattats med så rak, bröstet spännes ut, och andningen blir djumycken vänlighet. Det fanns således ingen pare. Mången har genom detta enkla medel annan utväg än att ställa till med en liten botat sig från en gammal lungkatarr. picknick i det gröna. Målet för utvandringen Det är hälsosamt att vid promenaden taga sin väg var gifvet på förhand, det var alltid den lilla genom skog, fält och äng. Frånsedt den dammskogssjön, ty där var det enda ställe, där man friare luft man där finner, är fältens och trä- kunde få vara i skuggan. Och skugga, det dens grönska välgörande för ögonen. var hvad man alltid längtat till hela denna Det är hälsosamt att vid fotturer marschera i måtttorra och heta sommar. lig takt. Ofverdrifvet springande är skadligt, under det att lagom sätt att gå betyder detsamma som en hälsosam lunggymnastik. Det är hälsosamt att göra bergstigningar, emedan lungor och hjärta stärkas däraf. Naturligtvis är öfverdrift här lika skadlig som alltid. Det är hälsosamt att dagligen grundligt rengöra tänderna. Vackra tänder äro ej blott en kroppslig prydnad, utan ock en oskattbar tuggningsapparat. Det är hälsosamt att åka velociped. Det gör hjärtats verksamhet fiffigare, gagnar lungor och underlifsmuskler. Dock varnas allvarligt för öfveransträngning. Det är hälsosamt att åka skridsko. Denna sport är så mycket mer att anbefalla, som vi människor om vintern dessförutan allt för mycket få undvara den friska luften. Skridskogång stärker benmusklerna och befordrar som hvarje förnuftig sport blodcirkulationen.
Kan hända kommer en tid, då man vid åsynen af dessa gropar, dessa grushögar, som skola utgöra minnen af det nationallöretag, som man nu så lättsinnigt vill öfvergifva, skall ihågkomma namnen af de Riksdagsmän, som så ifrigt yrkat på öfvergifvandet, och som så skickligt finna alla medel dertill. Kan hända skall opinionen då blifva motsattsen af hvad den nu är, och omdömet blifva så straffande, som något kan blifva. Grefve Den 7 Julii. 17? Grefve Löfwenhjelm, Carl Axel: Min afsigt är ej att mäta värdet emellan de två ifrågaställa Canalerne, ej eller att fatta partie för den ena eller andra af dem. Jag önskar blott att Ridderskapet och Adeln måtte i sitt beslut iakttaga ail möjlig rättvisa. Jag kan ej finna annat, än att om det förut varit tillåtit, att få belåna Actier i allmänhet i BancoDiscon.? ten, och om Götha CanalBolag haft sig efterlåta en sådan belåningsrätt i de andra Disconterna, hvilka nu mera upphört; så kan ej Ridderskapet och Adeln utan mannamån neka den nu begärta belåningsrätt för dessa Actier i BancoDisconten j detta vore att stämpla denna del af medborgares egendom med en nullitet, som man ej äger fog till. Jag har ej med ett sådant yttrande velat säga, att belåningsrätten skulle silje till Actiernes nominal» värde, utan endast till det belopp, hvartill de kunna anses vara gällande, vare sig 10 procent, eller flere, eller mindre procent. Utaa att derföre vilja ingå uti någon pröfning af Canalarbetets mer eller mindre nytta, eller huru långt detsamma kan hafva fortskridit, tillstyrker jag, att berörde Actier må belånas till det värde DiscontDirectionen kan finna dem äga, enligt det ansvar denna Direction åligger, och jag förenar mig derföre med Friherre Cederström, och de flere Herrar, hvilka yrkat Betänkandets återremitterande. Herr Påhlman: Uti hvad den sista värda talaren behagat yttra i sine premisser instäm. Ridd, o. Ad.
DEN OKÄNDE (har under senare delen vändt ryggen åt Sällskapet; går nu och sätter sig vid venstra bordet alltjemt med ryggen mot Sällskapet. När han nu lyfter hufvudet ser han Michaels bild samt slår ned ögonen). - CONFESSORN (går fram och ställer sig bakom Den Okände. I detsamma spelas inifrån kapellet ett katolskt Requiem. Confessorn talar med half röst till Den Okände under det svag musik pågår). Qvantus tremor est futurus Quando judex est venturus Cuncta stricte discussurus, Per sepulchra regionum AUGUST STRINDBERG Tuba mirum spargens sonum Coget omnes ante thronum. Mors stupebit et natura, Cum resurget creatura Liber scriptus proferetur In quo totum continetur Unde mundus judicetur. Judex ergo cum sedebit Quidquid latet apparebit Nil inultum remanebit. (Han går upp till pupitren vid högra bordet Öppnar breviariet. Musiken tystnar). CONFESSORN. Nu fortsätta vi läsningen. »Men om du icke lyder Den Eviges röst och uppfyller alla hans bud och befallningar, så skall du se alla dessa förbannelser drabba dig. - »Du skall vara förbannad i staden och på fältet; förbannad TILL DAMASKUS skall vara din korg och ditt tråg; förbannad skall du vara i din ingång och din utgång! SÄLLSKAPET (halfhögt). Förbannad! CONFESSORN. du rör med din hand och i allt hvad du företager, ända tills du blir honom. »Den Evige skall slå dig med olycka och motgång i allt hvad utrotad och nedgjord för dina missgerningars skull, då du öfvergaf SÄLLSKAPET (högt). Förbannad! CONFESSORN. en väg skall du dra ut emot dem, men sju vägar skall du fly för »Den Evige skall ställa om att du blir slagen af dina fiender; dem; och du skall irra omkring i alla jordens länder, och ditt lik niska skall röra ett finger för att jaga dem bort!
Lundegård stod ensam i detta rum, som nu tycktes mig naket som ett fängelses väggar, ödsligt som en lifdömds tankar. Hvad han var nervös, anmärkte Lundegård. Det var rent af obehagligt. Och han hade just för denna otålighets skull icke kunnat förmå sig att gå. Så kunde jag icke förställa mig längre. Åh, herre Gud, jag hade velat tala med B.! Hvarför jag inte sagt det rent ut. Kamratens ånger öfver att icke ha lemnat oss ensamma var rent af rörande. Jag håller af kamraten, han är en menniska. Men jag var utom mig. Mitt hjerta kunde sprängas af längtan. ”På öfvermorgon,” hade han sagt. Men insåg han det då icke, att det var en evighet! Han hade sagt helt lugnt ”på öfvermorgon”. – Jag kunde gråta blod. Jag tyckte jag måste vara död innan denna förskräckligt långa tid hunnit löpa till ända. Och jag ville icke dö. Jag skref en biljett, sade honom att jag var sjuk, att jag längtade, om han ville komma följande dag. Jag sprang så sent det var och stoppade biljetten i en breflåda. Jag hade gjort sjuktoilett, och jag var sjuk. Hela denna kamp emot en öfvermäktig fiende har uttömt mina kroppskrafter. Men jag ville se så hygglig ut som möjligt. Nedbäddad i gungstolen med ljusblå morgonmössa på hufvudet och min mjuka resfilt öfver knäna. Det fans hvarken kraft eller spänstighet hos mig, icke en tanke i mitt hufvud; jag var trött som en trasa. Så kom han. ”När jag sade att jag skulle komma på öfvermorgon, så var det verkligen emedan jag icke hade tid förr. Jag är upptagen hela dagen i dag.” Förebråelsen gjorde mig till en våt hund. ”Og saa var det ingen fin Diplomati, at De fölgte mig til Trappen. Lundegaard maatte da tydeligt mærke at de havde Noget at sige mig, som han ikke maatte höre. Det Rette havde været at sige mig Farvel inde i Værelset, uden Videre. Og saa ganske rolig vente tils jeg kom.” (Ganske rolig!!) Och så sade han att med den mössan liknade jag Barselkonen i Holbergs komedi.
Ibland är den också en bit blå sammet, » m o t hvilken Savoyer-alperna stöda sin konungsliga fot ». o — Och hvilken växling se ' nl A l d r i g vet man ens timm e n förut, hur utsikten skall forma sig t i m m e n efter. Det är, s o m o m evigt nya kulisser skötos fram ur molnen, kulisser af en så öfvermänsklig färgprakt o c h skönhet, att När vi k o m m o, var det godt o m s n ö — också » luschade » engelsmännen så m y c k e t de orkade. » T o l u s c h », betyder att åka kälke o c h lär k o m m a af det franska ordet » luger », säger min vän. Hvar ordet k o m m e r ifrån, rör mig inte en smul. Hufvudsaken var kälkåkningen själf, o c h den var verkligen stor-europeiskl Tänk sig, herrskapet, en kälkbacke två kilometer lång, jämnslutt, utan en enda knix, o c h alldeles full af små kälkar, lastade m e d rutiga herrar m e d damask ' ben o c h randiga damer i flor o c h muff. Styra k o m aldrig i fråga, det gick på Guds försyn — o c h det gick s o m vanligt bra. Gamla o c h unga åkte. Ja, det får jag då lof att säga, att i fråga o m att roa sig äro engelsmännen riktigt älskvärda. Jag ville se, jag, våra gamla o c h unga herrar, o m man till nöje b j ö d d e m att bestiga berg o m morgnarna, åka kälke o m dagarna o c h leka lekar o m kvällarna — o c h allt detta utan att få sticka emellan m e d vare sig litet punschdrickning eller litet kortspel? Visst är, att så snart jag k o m m e r h e m, så ska Ruffen o c h jag börja att åka kälke, o m det så är midt i rötmånaden. Det är minsann inte skäl att ens en enda dag uppskjuta ett så utmärkt nöje nu, när jag vet, att det är ett utmärkt nöje, hvilket jag aldrig har v e - tat förut.
Hvad än ett skriftebarn vill anförtro sin själasörjare sade han slutligen allvarsamt skall det förvaras i obrottslig tystnad under biktens insegel. Jag har gifvit ett löfte, fortfor Kristina med låg röst, likasom hon fruktat, att pudeln på mattan kunde förråda henne. Det var på Rönö i Östergötland. Jag var tio år, han fjorton. Vi lekte med skepp i bäcken vid slottsvägen. Jag föll i bäcken, han drog mig därur och bar mig, så våt jag var, uppför den höga trappan till slottet. Han blef lika våt som jag själf. »Lofva mig nu att blifva min fästemö», sade han, medan han bar mig där upp. Jag lofvade ... hvad visste jag bättre? Vi hade ju ofta lekt brud och brudgum ... »Men det skall vara för alla tider», lade han till. Ja, sade jag, för alla tider ... »Och du skall aldrig i världen hålla någon annan kär?» Nej, sade jag ... Hon tystnade; det var mot hennes natur att bikta. När skriftefadern ej svarade, fortfor hon: Sedan har han flera gånger ställt till mig samma fråga. Jag har svarat ibland ja, ibland nej. Jag är så obeständig och han än mer. Och ni vet, fader, huru styfsint jag stundom är. Jag har varit honom så vred ibland, att jag kunnat slå honom. Kammarpigorna ha förtäljt mig saker om honom, som jag blygs att omtala. Sådana äro de, fader Johannes! O, det är en ond tid vi lefva i; prinsar äro inte ett hår bättre än andre junkrar. Är det ej skamligt? Och nu i kriget därtill! Liksom vi inte visste huru där lefves i krig! Ja, en ond tid är det visst; men på pigskvaller är icke mycket att tro, suckade skriftefadern. Man skall icke döma en ung man ohördan. Jag var tio år då fortfor skriftebarnet, höjande rösten och jag har sedan fått bättre förstånd. Jag har tänkt ibland, att det vore så godt, om jag rådde mig själf. Hvarför skall en kvinna gifva sig helt i en mans våld? Det är människors lag, icke Guds, ty för Gud är hon en lika friboren, odödlig ande som han.
Gr, Puke har likväl fästat min upmärksamhet på ett af mig begånget misstag, hvilket jag inedgifver, och jag begagnar måhända en dålig ursäkt, då jag säger, att jag felat lika mycket eller lika litet som Hr Gr:n. Jag har sagt, att ifrågavarrde corps skulle bestå af 24 personer; men det yttrande af Dep:tsChefen, som åtföljde den K. Propos:n, skulle jag verkligen tro lätt nog kunna föranleda, att man begär ett misstag i detta afseende. Allt nog jag har begått det: corpsen belöper sig verkligen endast till 19 personer. Jag har alltid vetat, att corpsen utgjordes af 14 officerare på stat; den består af 19, hvilket antal jag anser Den 28 Januari e. m. 223 vara alldeles för stort; men då Gr. Puke upgifvit endast 14 såsom det verkliga, har han felat med lika stort antal som jag. För öfrigt beklagar jag. att Gr. Puke ånyo tvingat mig till större tydlighet, än jag önskat; jag kan dock-icke annat än bekänna, att Konstruktions-corpsens ändamålsenliga organisation måste något betviflas, då man vet, att ritningarne till de nu så betömda ång-kanonsluparne blifvit upgjorda af personer utom corpsen. Vidare har blifvit klandrad min anmärkt), att behofvet äf ett tillökadt antal Underofficerare icke vore ådagalagdt ehuru, att jag skulle beräknat ett antal af 70 såsom nödvändigt, under det att nuvartde DepttsChefen föreslagit endast 40. Det är verkligen en lycklig tillfällighet, att Gr. Puke begagnat ordet rföreslagit» för DepttsChefen, och »beräknata för mig. Grunderna för denna min beräkning återfinnas i de tryckta handlingar, som åtföljde sjelfva förslaget; deremot uplyser nuvarrde Dep:tsChefen ingenting annat, än att de af honom föreslagna Underofficerarne äro behötliga; men behöfligheten är här, lika litet som i öfriga fall, ådagalagd.