Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
På den sista bilden slutligen mötas våra blickar af den hemlighetsfulla sjöbottnen, där Ägirs döttrar gunga mellan vajande alger, medan Valdemars snäcka ligger krossad mot Svarthällens klippor och den ur fartyget utrunna skatten skimrar i magisk strålglans. o S ISTLIDNE LÖRDAG ägde å k. teatern den länge motsedda premieren af Andreas Hallens opera » Valdemarsskatten » rum. Salongen erbjöd en lysande anblick, fylld, som den var, af en distinguerad och festklädd publik. I k. logen märktes kronprinsen, prins Pierre af Oldenburg, prins Carl med sin gemål samt prins Eugen. Redan då det korta förspelet steg som böljebrus ur orkesterdjupet, rådde hos auditoriet den animerade stämning, som ofta är de lyckliga premiérernas varsel. Och att » Valdemarsskattens » premiére var i hög grad lyckad, därom kunna vi komma öfverens. Första akten — på visst sätt en prolog till den egentliga handlingen — visar oss ett vildt strandsceneri, med Ägirs döttrar sörjande sin förlorade skatt af ädelt guld. Af danakungen Valdemar, hvilken, på väg till Visby, om hvars rikedomar han hört malas, skeppsbruten slungas upp på stranden, och som kring sin arm bär det strålande Niflungaguld, genom hvars kraft klenoderna kunna återfås, taga de löfte, att han mot en stor belöning skall bringa dem skatten tillbaka från Visby kloster. Andra akten är en tjusande midsommarbild från Ung-Hans ' gård utanför Visby, där folket är samladt till fest. Rykten mäla, att kung Valdemar är i annalkande med en krigshär. Detta förmår emellertid ej stö- ra festen. Då anländer den till vallareman förklädde Valdemar, deltager och segrar i en lek, hvarvid han vinner Avas, Ung-Hans ' dotters hjärta. Han ber henne i hemlighet, att hon, vid en viss signal, skall öppna stadsporten, och Ava, berusad af kärlek och troende sig i främlingen se en himlasänd räddare, lofvar att uppfylla hans önskan. Tredje akten försiggår på Visby torg, som fylles af danska krigsknektar, hvilka Ava genom sitt ofrivilliga förräderi släppt in i staden.
Å pojkkräke var’e som konstitt me’. Svart va’ han me’, men int’ ögan’ dom va’ Evas, och goa va’ dom me’ och iblan’ kunne’na vara så dann me’ n, men så var e tider, som ho int’ ville se åt’en en gång. Å aldrin talte ’na godt me’ mej mera å om de ho hade i tankan’. Jaja ja’ syndiga stackare hade stor del i elände’ å va’ int’ bätter värd och aldrin for’a mej om halsen mer heller! » Stackars Johanna! Tårarne runno i tunga droppar utför de skrynkliga kinderna och ned på tröjan, där de gjorde stora mörka fläckar. »Håja! Herren sparde mej int’ den gången hä blef aldrin nog ja, hva’ var’e ja sa’?» Det virriga i blicken syntes där åter, men försvann igen, och hon fortsatte: »Ja visst ja så ska’ I veta, att han fanns dänna i byn nu Svart-Jossi å sku’ bli folk. Eva hade int’ sett’en som väl va’ men e dag unner slottanna mötte hon’en, nål’a gick hem från gärdan. Han hade visst tala’ te’na å konstra me’na, för nål’a kom hem, var’a som vettskrämd å grät å jämra sej så eländitt, att ja’ mått’ gå ut för te’ int’ börja likadant ja me’. Se’n på aftan följdes vi åt te’ ån för te vri’ opp nån’ tvätt, å pojken hade’na tage me’ å lagt te’ sofva i gräse’ på åbacken. Dänna som vi höll te’, var’e som agga eller bakvatten innanför e stenarm, som va’ oppbyggd där för timrets del, men utanför den fräste’ne å gick hvitt, å länger ner va’ forsen. Och Jesses, hvilken dag!» Hon kastade förklädet öfver hufvudet, och hela den lilla krokiga gestalten skakade och darrade som i frossa. »Hvilken olycksdag! Jo, ser’ I, vi hade nästan vride’ slut, å Eva hade gått opp i backen te pojken.
Hindrad af StatS-UtskottetS afdelning för Riksgälds-Werkct. hwilken samma stund som det Högloft, melerade UtlVotttt hade sammankomst uldeder jag mig att till Protocollet sä afgiswa följande: Lika med Herr LIkLtranä inser jag skyldigheten för hwar och en som gör utskeppning att betala lill Staten samma mstylder, men inser swärigheken dä Riketö gränser ester Finlands förlust, med hwilken pro, vin - IZ20 Ten 2i December. vince relationcrne mrdclst smärre fartyg och öpna bä« rar behöswer bjbchällas, ak! för de mindre städecne som hwarken äga Vcurs eiler WäxebkranSaelionen pä Haniburg och Amsterdam, att kunna sörffaffa sig wäxlar kill Tullenö clarcraude jör dylika utgacndL fartyg och ali lära fartygen wanka til! dest wäxlar frän Hus» wudstadeu kunde anjVaffas, är elt twäiiq i rörelscrne, dä ofra resau fram och tillbaka under nämnde rid kan förrättas.
Han slängde ut korten på bordet, men så pass långsamt och oskickligt, att jag utan svårighet kunde se hvar kungen föll. Ni har alldeles för kvicka ögon, komplimenterade han eller också äro mina fingrar styfvare än vanligt i kväll. En gång till! Den gången gjorde han sin sak bättre, men dock så att hvem som hälst kunnat peka ut kungen. Det är märkvärdigt! yttrade han med ett uttryck, som ganska väl efterapade bekymmer. Om det här gällde pengar skulle jag bli ruinerad. Men kanske skulle det sporra mina fingrar till större flinkhet. Vill ingen riskera någonting? Öfversten, som ställt sig på motsatta sidan af bordet, knep omärkligt ihop vänstra ögat. Och jag drog med långsam omständlighet fram min hand ur fickan, betraktade en stund tveksamt den hopkramade sedeln, men lade den slutligen på bordet. Monte-bankören gaf den gröna bollen en lång, misstänksam blick och mig en annan, slog ut de tre korten för att visa dem, plockade upp dem i den ordning de lågo och kastade ut dem igen med sådan blixtsnabb fingerfärdighet, att jag inte hade en aning om hvar kungen låg. Nu vänder jag upp endast det kort ni gissar på, sade han. Det är min chance att ni inte vidare än första gången kan hålla reda på mera än ett kort. Jag vände upp damen. Och sade att det gått alldeles som jag väntat. Men han försäkrade småleende att det icke var annat än en slump, vecklade upp sedeln, stack den i fickan och började på nytt med alla korten uppslagna. Två gånger såg jag igen tydligt hvar han lät kungen falla, men först tredje gången blinkade öfversten. Då drog jag ändå långsammare än förut den andra pappersbollen ur fickan, lade den efter mycken tvekan på bordet och förklarade att ingenting skulle kunna förmå mig att försöka en tredje gång. Han lät mig alldeles tydligt se hvar kungen föll och smålog helt vänligt ännu då jag vände den med rätsidan uppåt. Men då jag vecklade upp min sedel, så att han såg siffran 50, och resten af sällskapet bröt ut i skallande skratt, blef hans leende förtvifladt sötsurt. Han betalade ut beloppet i alla fall och frågade höfligt nog om jag icke ville fortsätta. Men jag påminte honom om min försäkran, att intet skulle kunna frästa mig till ett tredje försök och då surnade hans min yttermera.
Då Stats-Utsk:t förklarat landet icke hafva råd att gifva hvad som erfordras för den reguliera arméens behof och öfningar, och äfven knappat in på hvad för beväringen varit hegardt, så borde det ej heller haft tillgång alt gifva nu ifrågavarande anslag — än mindre att höja summorna utöfver hvad K. M:t begärt. Min tanke är att förslaget borde afslås, men då jag icke har utsigt att få detta antaget, så anhåller jag endast att få denna ndn mening i prot:t antecknad. Hr Tornerhjelm, Rudolf: Den föregående värde tala ren har uttalat sina åsigter med hela öppenheten i sin karakter och med det politiska mod, hvarpå han städse visat prof.— Jag böjer mig för detta mod, fastän jag icke kan gilla det. Han har sagt, alt vårt nationella försvar började med allmänna beväringen. Man kan dock gå mycket längre tillbaka, t. ex. när dalkarlarne reste sig, när de följde Gustaf Wasa till kamp för fäderneslandets oberoende och sjelfständighet. Densamma krigiska anda, som då röjde sig hos nationen, den finnes ännu, och den skall gifva sig luft, när fäderneslandet det påkallar. Nu är det fråga om att ordna den under bestämda törmer. Bland de vigtigaste föremålen lör representationens verksamhet är obestridligen åliggandet alt ordna landels försvar. För detta försvar fordras, i ruin tanke, i första rummet en slående här. För att understödja denna, har jag, under den tid jag varit representant, då frågan derom varit, ofta uppträdt, och icke sällan har jas gjort det med framgång. Alven nu, då jag är medlem af Stats-Utskottet, har jag kämpat för att åstadkomma förökade anslag till fjerde Hulvudtiteln. De, som påstå, att man prutat för mycket på fjerde Hufvudtiteln, tillvita StatsUlsk:t en oförtjent beskyllning, ty allt som varit nödvändigt, har blifvit bifallet, och man har endast prutat på några befästningar, för att icke allt för hårdt anlita tillsångarne. I andra rummet bland vilkoren för landets försvar kommer allmänna beväringen. Hvad K.
Å särskild plats vid fängelset skall fången lemnäs tillfälle att dagligen röra sig i fria luften. 7 §. Fångarna må gemensamt arbeta, men skola från samtal och andra meddelanden afhållas. 8 §. Hvarje fånge skall med eget sofrum förses. 16 §. Hvad fången utöfver sitt beting för dagen arbetar, ersättes honom, då han från fängelset utgår. 2 kap. 1 §. Fängelse vid vatten och bröd verkställes i cell. I händelse de förändringar, här blifvit vid straffarterna föreslagna, antogos, så kommo de särskilda straffbestämmelserna i lagen att derefter rättas. För en längre utsträckt granskning af lagförslagets detaljer är en reservation icke rätta platsen. Det må derföre åt ett tjenligare tillfälle förbehållas att af den tallösa mängden af enskilta fall, vid hvilka efter detta förslag domaren supplerar lagen, uppdraga taflan af en ny hittills i vårt fria och lagbundna samhälle okänd envåldsmakt, underlagens skydd: mera godtycklig, än de hemlighetsfulla domstolar, hvilka under medeltiden voro enväldets och despotiens förfärligaste redskap; — att undersöka, huruvida brotten i de särskilta lagrummen äro bestämda med den psykologiska insigt, lagstiftningen kräfver; om graderingen af förbrytelserna i afseende på dessas relativa straffbarhet skett med rättvist afseende på deras inre beskaffenhet och betydelse för samhället samt slutligen, om stadganderna i lagen i allmänhet äga tillräcklig klarhet, för att undanröja tvekan hos domaren och an - Reservationer vid Lag-Utskottets Betänkande, N:o 58. 91 ledningar till klagomål och rättegångar. Jag bör dock ej med lystnad förbigå tvänne stadganden, dervid åt domaren är öfverlemnad en pröfningsrätt stridande emot allmänt antagna rättsprinciper eller upphäfvande heliga moraliska förbindelser. Man är allmänt ense derom, att tillräkningen af brottsliga gerningar inför lagen förutsätter, att brottslingen upphunnit den ålder, att han med säkerhet inser beskaffenheten och följderna af sin handling. Enligt vår gällande lag vidtager denna ansvarighet efter femtonde året och enligt Tyska lagar vid fyllda fjorton år. Med yngre brottslingar förfares efter dessa lagar enligt polisförfattningarna.
eller om smärre slags Runstycken skola inrättas, som äro i någorlunda förhållande till det senast auiotiserade lättare kopparmyntet? eller slut 1 igen, om lämpligt kunde anses, att Runstycks-beräkningen, så uti bokföringar, som liqvider, allt Eanco-Utsbottets Bitänkanden - deles afskaffa des, samt en fjerdedel» skilling blefve den minsta brukliga valeuren? — Tillstyrkande Bevisorerne, för derq.? del, utaf desse alternativer, det andra i ordningen eller ett nytt smärre Runstycks-mynts lifgifvande. Vid öfvervägande häraf, har lies Banco» Utskottet yal förekommit, att en vida drygare kostnad tillskyndas Stats-Verket för Rynstvckens, än för annat kopparmynts, preglirig; men då, genom den inskränkning och sparsamhet, sorn nu en langve tid vid ut vexlingen af Eunstycks-förrådet måst iakttagas, till förekommande af total brist, intilldess .Rikets Ständers beslut i denna del hunne vidtagas och sattas i verkställighet, Banquens behållning af Runstycken, utan särdeles olägenhet eller förspord klagan, kunnat så vida besparas, att denna behållning ännu utgör vid pass 300 R:dr, så kan med skäl förmodas, att större åtgång ej hädanefter kommer i fråga, än att tillökningen i kostnad i och för pregling af Runstycken måste på året blifva af ringa betydenhet; och då nu häremot tages i betraktande, att de heste smärre liqvider uti Riksgälds-mynt, i brist af så kallade koppar-polletter, hvilka nu mera ej blifva utgifne, icke kunna verkställas utan tillhjelp af Runstycken, och att äfven den vanliga Cours-beräkningen emellan vårt och andra länders mynt, ofta slutar sig på Runstycken, tror Utskottet, att det skulle medföra många svårigheter för den mindre rörelsen, samt oredor i enskildes transactioner, rä-' kenskaper och bokslut, om detta mynt, sora BancoUtskottets Bet arik anderi.
Sedan den första häpenheten var öfver, ilade Leonhard Lindmark snabbt utåt isen, ropande: ”kamrater, kommen! vi skola rädda honom!” men då han såg, att ingen följde, ropade han med vredens rodnad på sina, af köld och ångest, bleka kinder: ”krukor! efter I ej ha’n mod att rädda en menniska, som drunknar, skall jag försöka hvad jag ensam, med Guds hjelp, förmår.” Och Gud tycktes gifva honom vingar, ty med ljungeldens fart flög han fram öfver isen och stod snart vid kanten af vaken. Ännu syntes Rudolphs hufvud öfver vattnet, men endast svagt förmådde han mera arbeta att hålla sig uppe. Hans händer, äfvensom hela kroppen, voro stelfrusna. ”Gud ske lof! du lefver!” utbrast Leonhard och kastade sin gördel, som han redan under vägen löstagit, till kamraten, förmanande honom att hålla väl fast. Sedan, lindande den andra ändan kring sitt eget lif, borrade han skridskorna fast i isen, hvarest den kändes som starkast, drog med hela sin styrka på gördeln och lyckades äfven bringa kamraten upp. Hans glädje var stor, men ännu tog Rudolph hans hjelp i anspråk; han var nemligen så stelfrusen, att han ej mera förmådde skrinna tillbaka. Leonhard ilade derföre till de andra och återvände genast med en kälke, på hvilken han lade Rudolph, band kälkens snöre om sitt lif och återförde honom sålunda till stranden. Hemkommen, sade Rudolph till den öfver hans utseende förskräckta fadren: ”Jag har fallit i sjön och skulle drunknat, om ej Lindmarks son räddat mig. Han var den enda, som vågade sitt lif på den svaga isen, för att frälsa mitt. Jag vill belöna honom.” Fadren gaf glad sitt bifall och Rudolph gick till sin räddare. ”Leonhard!” sade han och föll honom om halsen, ”du har räddat mig, vi äro således nu bröder. Kan jag göra något för dig igen, så nämn det blott: du vet att min far är rik och att han både vill och kan löna dig.”
Rättegångs-Balken, sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779. Betänkandet afslogs. och N:o 23, öfver väckt motion om ändring i 8 Cap. 7 §. Ärfda-Balken. Bifölls. Från Hederv. Bonde-Ståndet. S. D. I anledning af gjorde anmärkningar, blefvo vid förnyad föredragning följande Utskotts-Betänkanden återremitterade, nemligen: l:o LagsUtskottets sedan den 4 i denna månad på bordet hvilande memorial N:o 7, i anledning af väckt fråga om ändring i Kongl. Förordningen den 20 December 1825, huru förhållas skall vid besigtningar eller öfverbesigtningar, då varor eller färdiga arbeten för landteller sjöförsvarets behof, efter uppgjorde contract, levereras; 212 Trot. Utdr. d. 11 April \8^o. 2:o samma Utskotts, sedan den 4 i denna månad på bordet hvil ande, Utlåtande N:o 12, i anledning af väckt motion om rättighet för BrandstodsComitéen inom Luggude härad att utmätningsvis uttaga obetalde brandstodsafgifter; 3:o samma Utskotts, den 8 i denna månad på bordet lagde Betänkande ]N:o 18, öfver väckt motion, angående grunderne för frälse-läntans utgörande; 4:o Bevillnings-Utskoltets, sedan den 8 i denna månad på bordet hvilande, Betänkande N:o 4, i anledning af Gustaf Bernhard Appelc/vists från Blekinge Län motion, att Häradsskrifvare utan lösen skulle vara skyldige i mantalslängden anteckna hemmausköp, arrende-contract, m. m.; och 5:o samilia Utskotts den 8 i denna månad på bordet lagda Betänkande 'Vo 5, i anledning af J. A. J'Vide"rens från Östergöthlands Län, af Anders Jonsson i Tuna från samma Län såsom egen upptagne motion om befrielse för allmogen att erlägga bevillning för utöfvande ocb försäljning af handsmide.
Titeln en summa af 2,500 R:dr, men denna är icke en gång tillräcklig för fyllande af Förvaltningens af Sjö-Ärenderna och General-Adjutants-Expeditionens för Flottan behof, hvarföre ock expenskostnaderne, hvilka vid Flottans Stationer uppgått, för år 1834 lill 17,564 R:dr 20 sk, 5 r:st. och för år 1835, då, så vidt af räkenskaperne kunnat inhämtas, någon ved för Stockholms Station icke blifvit inlöpt, till 15,628 Rdr å sk. 4 r:st, måst anordnas å Stationernas anslag för Underhåll och Nybyggnad. Jemväl anslår Riks-Staten 2,400 R:dr till aflöning åt Chefen för Flottans Expedition, hvilken befattning nu mera är indragen, men deremot icke något för nuvarande Stor-Amirals Embetets Afdelningar. — Revisorerne anse sig, med anledning häraf, höra fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på behofvet deraf, att 4:de Hufvud-Titelns anslagssummor i närmare enlighet med nu befintlige förhållanden bestämmas. 2:o. Af Expens-utgifterne vid Förvaltningen af Sjö-Ärenderne hafva någre förekommit Revisorerne nog dryga: t. ex. 10 L:U. talgljus till försegling, 3 L:U. till tändning i kakelungnarne, 61 R:dr 24 sk. tili skolappnin^s-penningar åt Yaktbetjeningen i Förvaltningen, hvilken utgift i allmänhet, ej förekommer vid Statens öfrige förvaltande Verk, 16 R:dr 32 sk. gratification åt den person i Post-Verket, som besörjer Expeditionen af Förvaltningens Fribrefs-correspondance, och 6 R:dr i och för samma ändamål vid Stockholms Station. Kongl. Kammar-Rätten liar vid sigtom förmäl te utgift i Stationens Räkenskaper för år 1834 gjort anmärkning, men lenmat den lika beskaffade kostnaden i Förvaltningens räkenskaper oanmärkt. Jemväl befmnes enligt 1834 ars Hufvudbok att 6
Konsistorium Akademicum Minus, hvars åligganden förvaltningen af Akademiens egendom tillhör, har likväl numera ansett sig böra efter hand frånträda den förstnämnde methoden och antagit såsom grundsats, att på viss tid från 15 till 30 år utarrendera Akademiens alla hemman och att, då omständigheterna det medgifva, sammanslå de mindre hemmansdelarne, örn möjligt till hela mantal, vid hvilken utarrendering, som stundom sker genom offentlig auktion, då skäl dertill äro, med Konsistorium Minus förbehållen pröfningsrätt af anbuden, men oftast utan auktion, Konsistorium Minus i förhållande till hemmanens olika, genom kartebeskrifningar och från Fogdarne inhemtade upplysningar utrönta, förmåner och beskaffenhet alltid söker betinga Akademien så fördelaktige arrendevilkor, som med arrendatorernes bestånd låta sig förena. Ofvergången till nämnde nya förvaltningsmethod kan dock endast ske småningom, i mån som de mot lifstidsstädja upplåtna hemmanen blifva lediga, och fordrar derföre lång tid för dess fullständiga genomförande; men de fördelaktiga följderna af Konsistor» Minoris vidtagna åtgärder hafva dock redan visat sig derigenom, att endast under de tvenne sistförfluten åren Akademiens inkomster i spanmål blifvit förhöjda med omkring 100 tunnor, en tillökning, som äfven med den af Revisorerne klandrade förvaltningen kunnat åstadkommas. Konsistorium erkänner ock, att Konsistorium icke mäktat inse, hvilken den af Revisorerne åsyftade lämpligare och tidsenligare hushållsplan, än den af Konsistorium — 309 — antagna, skullo vara, vid fästadt behörigt afseende på de mångfaldiga svårigheter, som möta vid förvaltningen af en så stor mängd hemman och lägenheter, spridda inom flere län och till en • del ganska aflägse belägna. Den nådigst remitterade handlingen bifogas i underdånighet. Med djupaste undersåtlig vördnad, nit och trohet framhärda, Stormäktigste, Allernådigste Konung! Eders Kongl. Majus P. E. BERGFALK.
Utskottet har icke kunnat undgå gilla de af Kammar-rätten anförda skäl för borttagande af rättigheten utt öfverklaga Pröfnings-kornmittés beslut. En dylik be svärsrält - Bevillnings-Utskottets Belänkande M 20. U svärs-rätt skalle ock, i Utskottets tanke, verka förlamonde på det nit och den samvetsgrannhet, hvarmed Pröfnings-kommittéen bör gå till väga vid uppfyllande af sitt vigtiga kall. Och då, hvad de skattskyldige beträffar, desse ega att öfver Bevillnings-berednings lörslag anföra besvär hos vederbörande Taxerings kommitté samt sedermera efter befogenhet fullfölja sin talan hos Pröfnings-kommittéen, synes deras rätt vara behörigen iakttagen. På grund häraf har Utskottet ansett sig böra tillstyrka, att besvär öfver Pröfnings-kommiltés beslut icke må få anföras. Uti debiterings-frågor har deremot, på sätt 78 § i Utskottets förslag gifver vid handen, det ansetts böra lemnäs de skattskyldige öppet att hos vederbörande myndigheter uti förmenta oriktigheter söka ändring. § 76 Vid föregående riksdagar hafva Rikets Ständer till Pröfnings-kommittéernas disposition anvisat en viss procent af beviilnings-summan till bestridande af kostnader för taxerings-förrättningarne samt till arfvoden för dervid lemnadt biträde af tjenstemän, m. m. Beloppet deraf höjdes vid sednaste riksdag från l2/3:dels till 3 procent af hvarje läns samt från lV3:dels till 2V2 procent af Stockholms stads hela bevilloings-summa. Då emellertid väsendtliga förändringar i laxerings-väsendet nu blifvit föreslagna och lör deras genomförande betydliga kostnader icke kunna undvikas, kan den hittills anvisade procenten icke blifva tillräcklig, i synnerhet under första året af den nya Bevillnings-stadgans tillämpning, då i vissa fall särskilda åtgärder skola ega rum, hvilka under de följande åren icke ovilkorligen ifrågakomma.
Utskotten blifvit bestridt, kunde det lill och med varit conseqvent, om upphäfvandet af i83o års Bank-Lag på anförde grunder blifvit tillstyrkt. För alt komma till det resultat Betänkandet innehåller, hafva inom Utskotten användts en argumentation, stödjande sig på följande theser: att vår Bank ingalunda är en Stats-Bank, enär båda Stalsmagterne ej ega andel i garantien och förvaltningen deraf; att den ej heller är en så beskaffad Bank, hvars egare och garanter kunna ställas inför allmän Lag och underkastas laga dom; att Bank-Lagen således endast anginge Bankens förhållande till allmänheten, men ej delegarne eller sjelfva Svenska folket, och att så beskaffad Lagstiftning vore att hänföra till de i 72 §. R. F. omnämnde Ordningar, Stadgar och Reglementen. Ehuru åtskilligt torde vara att erinra äfven emot de arne första satserna, vill jag icke dervid uppehålla mig, utan öfvergå till den sista, som utgör slutlänken i argumentationen. Befinnes denna sats falsk eller vacklande, måste det derpå grundade omdöme icke heller gälla såsom stabelt. För mig åtminstone faller sig svårfättligt, att en Lag, angående Bankens förhållanden till allmänheten, icke äfven skulle röra sjelfva delegarne i Banken. Om man ock med Bank vill förstå en afskiljd massa af förmögenhet, måste man doek medgifva, alt de derföre gällande Lagar egentligen röra egarne till denna massa och de personer, hvilka med dem komma i förhållande; ty en Lag kan väl icke stiftas endast och allenast för ett physiskt ting, utan för de personer, som dermed äro eller kunna komma i beröring. Efter den förra åsigten skulle det icke angå Rikets Stan1 der, om deras Bank eger något att betala med eller icke — en mening, som troligen aldraminst, under närvarande förhållande af en nyligen börjad realisation, lärer godkännas. Vidare har pluraliteten inom Utskotten ansett alla Lagar för Banken böra subsumeras under Ordningar, Stadgar och Reglementen.