Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men föga sannolikt är att detta lyckliga förhållande skall framgent fortfara; och då mäste det enda verksamma medlet mot smittans spridande, nemligen nedslagtandet, äfven hos oss tillgripas. Det kan dock med säkerhet förutses, att de landtman, som blifva nog olyckliga att i första hand fä sina kreatur angripna af sjukdomen, skola, af fruktan att förlora denna sin dyrbaraste lösegendom och i förhoppning att kunna rädda åtminstone några af djuren, i det längsta söka att dölja sjukdomens tillvaro och tveka att tillgripa det enda radikala medlet mot dess spridande, så framt ingen utsigt finnes till ersättning för de förluster, som man sålunda för det allmänna bästa måste underkasta sig. En utväg härtill kunde visserligen erbjudas genom väl ordnade as - Motioner t Preste-Ståndet 1865. N:o 79. 179 suransföreningar; men farans närhet göra dem för tillfället oanvändbara, och mig synes intet annat medel till det afsedda ändamålets vinnande återstå än att Regeringen sättes i tillfälle att hålla dem skadeslösa, som, för att hindra boskapspestens vidare utbredande inom landet, måste uppoffra sina kreatur. Statens utgift härvid är ett intet i jemförelse med de oerhörda förluster, som, i händelse sjukdomen här toge fart, skulle drabba vår redan hardt betryckta landtmanna-befolkning och, genom dennas utarmande, sprida sina olycksbringande verkningar till öfriga lemmar af samhällskroppen. Jag vågar på grund häraf vördsamt föreslå, att Rikets Ständer mätte ställa till Kongl. Maj:ts disposition en summa af etthundra tusen (100,000) R:dr, för att i män af behof och under de vilkor och kontroller, som kunna vara af nöden, användas till skadeersättning åt dem, som utan eget förvållande fått sina kreatur angripna af boskapspesten och, på vederbörande myndigheters befallning, måst till förekommande af smittans spridning nedslagta dem. Om remiss till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 15 November 1865. N. G. Wenneratröm. Af Kyrkoherden Wdillerström ! Om anslag till lön åt en extra Provincialläkare i Svartlösa härad af Stockholms län.
Efter att sålunda hafva besvarat de invändningar, som i allmänhet kunde göras mot ett oafbrutet fortsky ridande af de påbörjade stambanornas fullbordande, hafva motionärerne undersökt om i afseende på någondera af de ofvanberörda påbörjade stambanorna förefuunes några särskilda skäl, sorn borde föranleda till uppskof med deras fullbordande. I detta hänseende förekomme att, om man med hvarandra jemförde de ofvan omförmälda, ännu icke fullbordade delarne af de påbörjade östra, norra och nordvestra stambanorna, så företedde sig mellan de ofullbordade delarne af östra och nordvestra banorna den likhet, att dessa äro afsedda att förena redan färdigbyggda delar af Statens stambanor, hvaremot norra banan, äfven om dess nuvarande ändpunkt från Upsala fortsattes, icke träffade någon annan stambana eller någon annan i norr och söder löpande jernväg. Vidare förekomme i afseende på fortsättningen af nordvestra och norra stambanorna, att man ännu icke blifvit fullt ense om den rigtning dessa banor borde erhålla, hvaremot, hvad östra stambanan beträffade, densammas rigtning numera voro af båda statsmagterna bestämd, sedan Rikets sednast församlade Ständer bifallit Kongl. Maj:ts nådiga Proposition “att till påbörjande af östra stambanan från Katrineholm öfver Norrkoping och Linköping, vester om, sjön Sommen, till trakten af Nässjö anvisa det för anläggningen af sträckan mellan Katrineholm och Norrköping erforderliga belopp.“ Bland de ifrågavarande påbörjade stambanorna vore således östra stambanan den, som, derest endast inhemska förhållanden toges under öfvervägande, ur alla synpunkter syntes i främsta rummet böra fullbordas. Kongl. Maj:t hade ock uti sin vid sednaste riksdag om Statens jernvägsbyggnader afgifna nådiga Proposition (N:o 47) upptagit östra stambanan närmast efter den numera fullbordade södra stambanan samt hade, i afseende på angelägenheten af östra stambanans fullbordande, uti nämnda Proposition, bland annat, ytlrat följande: “De många vigtiga fördelar, som genom den östra stambanans anläggning skulle för det allmänna uppkomma, kunna icke af Kongl. Maj:t förbises.
Jag är en upprigtig vän af måttliga förbättringar, och glädde mig således åt 1823 års Ständers beslut rörande Mått-, Mål-och Vigt-Författningen; men då jag blef anbefalld att närmare granska henne, tyckte jag mig finna, att lion skulle blifva 110g svår fattlig för folket, och att Kongl, VetenskapsAkademien icke följt den af Kongl. Majit gifna Nådiga befallning, nemligen att hufvudsakligt af seende borde f ästas mindre på en fullkomlig vetenskaplig noggrannhet, än pä hvad, sorn i tillämpningen skulle leda till största lätthet och redighet. Sorn jag misstrodde min egen omdömesförmåga, infordrade jag åtskilliga åldrige, kunnige och erfårne justerares yttrande om den nya stadgans 38 Den ii J a n u a r i i e. rn. beskaffenhet, hvilka alla öfverensslämde uti, att (oagtadt det var emot deras eget interesse, emedan om hon blifvit promulgerad, deras förtjenst å justering och kröning af de nya vigterna och nya målkärlen icke varit så obetydlig,) anse henne vara för svår och för mycket omstörtande allmänhetens vanor och bruk. Mitt enda bemödande både sorn. Embetsman och Medborgare kan och bör icke vara annat, än att i min ringa verkningskrets söka bidraga till förtroende och endrägt emellan Styrelsen och Folket. Dertill hörer, enligt mitt begrepp, att
Ocb afgoranbe företåga#, ben Sebamof, forn anfer fig beböfwa råbrum, att, för fafen# wigt, ftg nogare betånfa, ffall 7 6 innan omrdflning borjaS, fåbant tia SfattenS ^rotocofl anmäla, r fjTOilfer fatt omroflningen uppflfufeS och banblingarne till (jonom dfmerlemnaS. SBegdreS råd* rum af fwånne eller flere Sebamdter, bå dfroerlemnaS (jandfinoarne fdrfl tia ben af bern forn ytterfl fltter, ocf) derpå, nar (jan titt fKdtten fjandlingarne återfldller tia ben i ordningen ndrmafle o. f. to., fjTOilfer IjTOarje gång i ^rotocoDef arn» tecfnaS; ocf> bdr, feban alla be ledamöter, forn bet aflat, fålunba af fjanblin* same baft bel, famt fått begagna ben i £agen mebgifna betdnfetib, omrdfl* ningen genafl åter, efter fållen ofTOerldggnfng, i fdreflrifTOen ordning för fia ga, utan att ytterligare uppflof bermeb till en annan rättegångsdag, för nå* gon Sebamot må ega rum.” §.
D e ii 29 M ii j c. m. 455 Föredrogs ånyo Const.Utskis den 22 dennes på bordet lagda meni. Begärdes ånyo på bordet af Hrr Prytz, Lars Adolph, och Cedercrona, Johan Ulrik. Till pröfning företogs Const.Utskis den 22 dennes på bordet lagda mern. JVio ii4 till R. o. Ad. samt BorgareSt. i anledn. af bemälda Iva Stånds yttrande röride Const.Utskis mein. BorgareStts i anledn. af Const.Utskis mern. N;o infattade beslut upplästes, af innehåll, att mein. Nio 87 blifvit återreroitteradt med förklarande af den anmnrkn såsom Ståndets gemensamma tanke, alt de uti nämnda mein. intagna förslag af Ståndet ansetts hvarken nyttiga eller nödiga. Hr von Hartmansdorff, Aug.: Jag anhåller att del Höglo!]. Ståndet måtte instämma i samma beslut , som BorgareSt. faltal. R. o. Ad. torde måhända icke erinra sig, alt uti betänk. N:o 87 ar föreslaget, att riksrätten skulle främst utgöras af 8 ledamöter af riksförsamlingens andra kammare, d. v. s. af det öfverhus, hvars sammansättning R. o. Ad. ansåg oriktig, bestående nemi. af sjelfva gräddan af undei huset, hvilket» göres lill öfverhus vid en kommande riksdag. Vidare skulle riksrätten bestå af 2 ordinarie professorer från juridiska falculteterna vid Rikets Universiteter. Sådane personer äro, såsom man vet, lärde män och derföre högst nyttiga vid läroverken; men vid allmänna författningars tillämpning händer det, att de icke äro lika lycklige, som de äro insigtsfulle. Dertill kommer, att då professorer inkomma i riksrätten för att dömma Konungens rådgifvare, så inträda de med detsamma i afgörande! af de politiska frågorna för dagen. De få derigenom sjelfve en politisk färg, och deras lärareföredrag förmodligen likaså.
Utdr. d. 23 Junii *825- S. D. e. m. Wid förnyad föredragning biföllos följande från nedannämnde Utskott inkomne, samt den 28 sistlidne Junii e. m. på bordet lagde Utlåtanden; Från Bevillnings.Utskottet af den 17 sistlidne Junii: N:o 15, Angående grunderne för värderingar å jord på landet, hus i Städerne samt Jernbruken. Från Allmänna Besvärs* och EkconomiUtskottet af den 10 sistlidne Junii: N:o 124» I anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottets d. 18 sistlidne Martii under Nio 15 meddeldte Betänkande, rörande sättet, att reglera Marknadstiderna. S. D. e. m. Föredrogos å nyo och gillades följande från nedannämnde Utskott inkomne samt den 25 sistlidne Junii e. ra. på bordet lagde Utlåtanden; 4öo Prof. Vt är. Från Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekconomi-Utskotten af den 2 sistlidne Junii: N:o 95, I anledning af gjorde Förslag, dels i afseende på grunden för hemmansskyldighet, att deltaga i Kyrkooch Prestgårdsbyggnad samt dels att sådane Kronoarbeten eller andre dylika Kronans odisponerade lägenheter, som uti Extra Roteringen ingått, borde få vidkännas berörde skyldighet och utgörande af Kyrkotionde. Från Lag-Utskottet af den 16 sistlidne Junii: N:o 99, I anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottets, den 5 sistlidne April, under N:o 26, meddeldte Betänkande, angående yrkad ändring uti 21 Cap. 3 och 4 §. §. RättegångsBalken. S. D. e m. Föredrogos å nyo och återremitterades, på grund af dervid gjorde anmärkningar. Lagsamt Allmänna Besvärs och Ekonomiutskottens, den 28 sistlidne Maji och 2 sistlidne Junii, afgifne, samt den Prot. Utdr. d. a £fulii 1323.
Jag sär begynna med att säga det aldrig min mening kan wara, att här. igenom neka ctt skydd för ben »sting som utur 6o§ Den ro Augusti. ständ ätt taga tjenst, nödgas söka en koja att bölja sitt elände; genom författningarne arv medel gifns till denna olyckliges hjelp, och vm desie stadgar, pä sätt stg bök, efterlefwas, wägar jag försäkra, att om behofwet ej aldeles uphörde> stulle ätminstone antalet af behöfwande i den märkbaraste män förminstas; meri min önskan är, att dä landtbruket saknar armar, dä en allmän klagan är hos hwarje posiestionat, hos hwar enda hemmansåbo^ att tjenstefolk ej finnes, att legotne updrifwas till ytkers lighet, att antalet af inhyseshjon med hwarje dag Skås, att dä en mängd friska unga mennistor gä utur deras tjenst för att i cgenstap af inhyses eller backstuguhjon, präja landtman de tider dä denne ej kan undwara deras biträde, dä tror jag det blir en nöhwändighet, att för lättingen öka swärigheterne, göra tyngderne af wilkoret» för dem som ej wilja taga tjenst större och, sä till sägandes, twinga deni att för tärande blifwa närande lemmar i famhälletz hwad stullr följden blifwa? jv dm, att inhyses hjonernes antal minttabes j den män tjenstefolks clatzen ökades, och med det samma odlingen och jordbrukarens lätthet alt fä arbetsfolk; är häruti nägon olägenhet, sa har jag mitztagit mig, finner äter Ridderstapet och Adeln, som jag hoppas, en winst uti nedsatt förhällande, stall det blifwck mig kart att harä haswa wäckt Ridderstapet och Adelns upmärksamhet. Herr kiäck. Larl kreärrc: Jag conformera»: mig med Grefwe Oe la Larckie, men jag tror, att nägon skilnad torde böra göras mellan dem som äro gista och be ogifta.
Hon hade tänkt hit och dit. Nu hade hon fattat sitt beslut. Nu skulle det afgörande ske. Klas Kurck hade under några veckors tid vistats hemma från sina tingsresor och hade ytterligare förlängt hemvistelsen, ty något afgörande förestod å Laukko. Hans maka hade nämligen på senaste tider förefallit trött och sjuklig och för det mesta hållit sig inomhus. Ryktet viste berätta, att hon gick och bar något under sitt hjärta. Värdinneskapet hade under denna tid nästan uteslutande omhänderhafts af Kirsti och flitigt nog hade hon också nu tagit tillfället i akt för att göra sin vilja gällande. Men det stora slutmålet hägrade ännu i fjärran för henne. En tillfällighet fogade dock, att hennes djärfva plan förr än hon hoppats det gick i fullbordan. Det var en af de första vinterdagarne. Solen hade redan gått ned och den tidiga skymning, som kännetecknar nordens vinter, föll alt tätare på. Kirsti, som i något ärende befann sig ute, råkade kasta en blick upp mot godsets öfra våning. Det skymtade eld från herr Klas' fönster. Fru Elins voro däremot höljda i mörker. Hon hade ej häller varit synlig på hela dagen, så att Kirsti med säkerhet viste, att hon befann sig på sina rum. Tänk om hon skulle drista sig att träda in till honom. Hon hade så viktiga förtroenden på hjärtat, som han nödvändigt borde få del af. Hon tvekade ej häller länge. Det vore skada, tykte hon, att låta ett så gynnsamt tillfälle som detta gå sig ur händerna. Med en lätthet och smidighet som en katts smög hon sig in i ett af sidorummen på nedra botten, öppnade en liten dörr här och fortsatte så uppför den smala trappa, som härifrån ledde till målet. Hon stod redan vid den dörr, som tillstängde denna lönngång uppifrån och trädde tyst och varsamt in. Herr Klas satt vid den stora, öppna spiseln, i hvilken en munter brasa flammade och spred ett magiskt skimmer kring det rymliga rummet. Vid ljudet af dörrens öppnande och tillslutande spratt han till och vände sig frågande om. Ers nåd värdes lämna mig tillgift för min dristighet att så här utan vidare intränga störande. Men jag har viktiga saker på hjärtat, hvilka jag ju förr dess bättre ville meddela er. I så fall står jag gärna till din tjänst. Låt höra!
Jag erkänner att jag icke varit i tillfälle att se ifrågav:de planchverk, och kan således icke bedöma dess värde, men jag skulle tro att det vore lämpligt, om man vid beviljande af anslag till detsamma vore i tillfälle att med sakkännedom besluta; och förenar mig derföre med de talare, som yrka återremiss. Den olikhet förefinnes dessutom, att, då det förra anslaget beviljades för ett färdigt arbete, det nu ifrågasatta anslaget skulle lemnäs i och för fort sättandet af ett påbörjadt arbete. Sedan Den 25 Augusti. 129 Sedan öfverläggningen förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm, att i afseende å Utsk:ts förev.de hemställan, hvartill bifall ej blifvit af någon ledamot begärdt, hade yrkats dels återremiss, och dels af Hr von Francken, attR. o. Ad., med afslag å Utsk:ts hemställan, måtte för sin del besluta, att R. St:r skola anslå ett understöd af 1500 rdr rmt att under instundande statsregleringsperiod årligen utgå till Artisten N. Mandelgren, på det han måtte komma i tillfälle att verkställa de resor inom landet, som för fortsatt aftecknande af ännu utaf honom ej undersökta kyrkliga monumenter kunde vara af nöden, med skyldighet för Mandelgren att vid slutet af hvarje år till fria konsternas akademi inlemna de afteckningar, han under året gjort. Härefter framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till Utsk:ts hemställan, hvartill svarades flere nej jemte några ja, sedermera propos. på återremiss deraf, då svaren utföllo med flere ja och några nej, samt vidare propos. på afslag å merberörde hemställan och antagande af Hr von Franckens förslag, hvilken prrpos. besvarades med flere nej jemte några ja; hvarefter propos. på punktens återremitterande förnyades samt besvarades med många ja, blandade med nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande. Utsk:ts hemställan bifölls. 143:dje punkten. Frih. Tersmeden:
Belänkandcn M 4. 11 Uti lagens ovilkorliga fordran, att bank-sedel, i hvilket ögonblick sorn beldst den varder hos Banken lill inlösen företedd, skall med mynt eller riks-bankens sed lar inlösas, utlryckes den grundväsendtliga karakteren af bank-sedel, såsom myntrepresentativ. Sjelf saknande inre värde, har bank-sedeln tillkommit endast derföre att den är af lättare transportabelt ämne, än det klingande myntet, och endast den fastaste öfvertygelse bos allmänheten alt klingande mynt, eller sedlar, som för mynt erkännas, när som beldst kunna i stället för bank-sedeln erhållas, gör bank-sedelns kredit och cirkulation fullt försäkrad. Då en Bank tillätes utgifva bank-sedlar, måste alltså tillses, att nämnde öfvertygelse kan förefinuas, och i de föreskrifter, hvilka reglera Bankens verksamhet, stadgas sådana garantier, att öfvertygelsen icke i något fall kan varda besviken. Erkännes detta såsom en nödvändighet, så kan vid lagstiftning i ämnet icke ens den tanken uppstå, att innehafvare af en bank-sedel skulle kunna komma att i Bankens konkurs brista mark om mark med innehafvare af annat utaf Banken utfärdadt fordrings-bevis. Blotta möjligheten häraf skulle nedsätta bank-sedeln till likhet med andra kredit-papper, hvarigenom den förlorade ornförmälde grund-karakter af mynt-representativ. Lagstiftningen kau omöjligen tillåta en Bank träda i verksamhet med så svaga garantier, eller en regering låta en dålig förvaltning af en sådan stiftelse fortgå så länge, att ju icke Banken eger förmåga att infria alla sina bank-sedlar. Allmänheten, som emottager sedlarne, har härpå en ovilkorlig fordran och lagstiftningen en pligt all uppfylla denna fordran. 1 öfverensstämmelse härmed, bör det stadgas, alt, äfven om Banken råkar i konkurs-tillstånd, invexlingen af bank-sedlarne skall fortgå jemväl under konkurs-tiden.
Jag vågar derföre anhålla, att StatsUtskot„ tet som åger tillgång på alla de handlingar, hvarå ett säkert bedömande härom kan grundas, måtte anmodas att så skyndsamt sorn ske kan, afgifva ett bestämdt utlåtande, huruvida Revisorerne öfverskridit deras Instruction af den 10 Junii 1812, hvilken enligt hvad'jag förmodar ganska tydligt bestämmer deras både rått och skyldighet att anmärka hvad som kan finnas änmårkningsvårdt, helst denna instruction ännu dr den enda lill efterlefnad gällande. Rättskänslan hos Riddcrskopet och Adeln 4q6 /Jen 13 Matil, förvissar mig att denna begäran icke kan vägras, hvarföre j ig också anhåller, att Herr Grefven och LandtMarskalken behagada göra proposition derå. Härvid får jag blott tillägga, att en af Revisorerne Friherre af Nordin, som, i anseende till dess Faders svåra sjukdom, för någön kort tid måst lemna Hufvudstaden, anmodat mig å dess vägnar gifva HÖgloflige Ridderskapet och Adeln vid banden, att äfven häri till alla delar förenar sig med hvad Herr Grefve Gyllenborg och jag nu haft den åran anföra. Grefve af Ugglas, Gujlaf: Då äfven jag haft den åran deltaga i den Revision, hvars åtgärder nu åro i fråga, anhåller jag vördsammast att få för Höglofl. Ridderskapet och Adeln med några ord framlägga de begrepp jag gjort mig om meningen af den för Riksens Ständers Revisorer år 181? utfärdade instruction. Grefve Gyllenborg har redan i sitt upplästa anförande upplyst, att 2 §. i nämnde instruction bestämdt innehåller, att Revisorerne skola äga tillgång till alla Räkenskaper, Protocoll och Handlingar, icke allenast för de år till hvilka Revisionen sträcker sig, utan ock äga rätt, att af vederbörande undfå de upplysningar och handlingar sorn de i öfrigt finna nödiga. Detta stadgande står ej eller i motsatts med föreskriften i 68 §.
Utskottet har tagit denna Fullmägtiges hemställan i öfvervägande, mea ej funnit skäl alt densamma understödja, hvadan Utskottet tillstyrker, att inom Riksgälds-Contoret fortfarande må förblifva vid hvad hittills varit gällande, i afseende på inne* hafvandet af sysslor utaf Kamerei are-graden. Stockholm den 14 Maji i835. Reservationer: af Herr von Troil, E.: ”Ett ovilkorligt förhud för Tjenstemän att innehafva befattningar uti mer än ett Embetsverk medför, efter mitt förmenande, både olägenheter och fördelar för Emhetsverket; men det synes numera vara öfverflödigt att ingå uti en noggrann afvägning af båda, sedan Rikets Ständer, i afseende på Tjenstemännen inom Banco-Verket, beslutat, att endast Commissarierne äro ovilkorligen förbjudne att med befattning inom Banken förena annan tjenst utom densamma; consequencen tyckes ensam vara skäl nog för att låta samma stadgande äfven blifva gällande för Riksgälds-Contorets Tjenstemän. Jag kan åtminstone ej inse något skäl, hvarföre Rikets Ständer skulle vägra dem en förmon, hvilken blifvit tillerkänd deras vederlikar inom det andra af Rikets Ständers Verk. Att ett sådant förbud påkallas af trägnare embetsgöromål inom Riksgälds-Contoret än inom Banken, tror jag ingalunda. —■ Jag tillstyrker derföre, alt Rikets Höglofl. Ständer måtte förklara, att den bifallne i4:de punkten af Banco-Utskottets Betänkande N;o 96 äfven måtte ega tillämpning i fråga om Riksgälds-Contorets Tjenstemän.” Uti denna Reservation har Prosten Astrand instämt. Ståts-Utskottets Utlåtande N.-o 47 3. Ankom till Exp.-Utäk. den i4 Maji.
N:o 422. 681 ali böter, hvartill, enligt Kongl. Förordningarne om bränvinstillverkning och om bränvinsförsäljning, någon gör sig förfallen, om tillgång saknas till deras lulla gäldande, skola förvandlas tili fängelse. Då fängelse vid vatten och bröd är jemförligt med det förhatliga och redan afskaffade spöstraffet, samt numera i della sednares ställe tillämpas för tjufvar och rånare med flera andra dylika, så är det väl icke skäl, då straffen skola mätas efter brottens beskaffenhet, att på sådana, som endast olofligen försälja bränvin, älven tillämpa delta svåra fängelse; och jag får derföre och på ofvan angifua grunder, i sammanhang härmed föreslå: att stadgandet om böters förvandling till fängelse vid vatten och bröd mätte utgå från 52 § uti Kongl. Förordningen om bränvinsförsäljning den 7 December 1860. Om remiss till vederbörligt Utskott anhålies. Slockholm den 50 November 1862. Olof Pehrsson, från Gefleborgs län. Af Jall Andersson från Kopparbergs lån, om förändrade föreskrifter i fråga om tiden och sättet för pröfning af ego-gradering. Med en sorglig, dyrköpt erfarenhet af de stora lidanden, ja rent af ruinerande olyckor, som träffa skifteslagande jordegare af den anledning, att egogradering icke skall pröfvas före verkställigheten af laga skifte, utan först sedan detta blifvit i alla afseenden afslutadt, hafva mina kommittenter uppmanat mig alt, hvad jag dessutom visserligen icke skulle underlåtit, föreslå en förändrad lagstiftning uti ifrågavarande afseende. Härtill finner jag mig särskildt uppfordrad af en verklig olycka, som träffar eller åtminstone hotar Hamre stora by i Hedemora socken. Denna by består af 50 å 60 hemmansegare, oheräknadl många andra, hvilka ega mindre jordlotter i byn. Den har i 10 års tid varit under skifte af två skickliga landtmätare. Delegarne hafva med dryga kostnader utgjort flera lusen dagsverken och landtmätarnes Bih, till R. St. N:o 422. arfvoden hafva uppgått lill hortåt 15,000 R:dr.
Då 1849 lärdomsoch apologistskolan förenades, upphörde skilnaden emellan apologister och kolleger, som nu med ett gemensamt namn kallades lärare. Läroverket erhöll nu, jemte Rektor, fem ordinarie lärare, af hvilka de båda till tjenstetiden yugste erköllo ur Dahlska fonden hvardera 600 R:dr, hvarefter Staten fyllde beloppen till 900 R:dr —- allt Riksmynt, hvilket var den då bestämda minimilönen. Vid 1856—1857 årens riksdag beslöto Rikets Ständer, att Christianstads läroverk skulle blifva ett högre elementar-läroverie, med Rektor, 3 Lektorer och 8 Adjunkter, i öfverensstämmelse med hvilket beslut Kongl. Maj:t den 20 Mars 1858 utfärdade nådig stat för läroverket. Det borde väl fallit af sig sjelft att de tolf lärare, sorn läroverket genom omförmälda beslut erhållit, skulle, liksom lärarne vid t. ex. Carlskrona elementarläroverk, lönas af Statsverket, och att Christianstads läroverk, efter testators förordnande, finge någon särskild förmån af den utaf J. H. Dahl gjorda donationen. Så har emellertid icke skett. Läroverket har de bestämda tolf ordinarie lärarne, och af dessa lönas tvänne Adjunkter med 600 R:dr Riksmynt hvardera ur Dahlska fonden, hvarefter Staten fyller beloppet till 1000 R:dr. Således har Christianstad af Dahlska donationen, hvad lärares antal och aflöning angår, ingen fördel framför hvilket annat läroverk som heldst; och det är Svenska statsverket, som af ifrågavarande stiftelse njuter en årlig inkomst af 1,200 R:dr. Tydligt är, att dessa medel sålunda blifvit dragna från sitt rätta ändamål; ty hvarken har Kongl. Maj:t uti ofvan åberopade nådiga Resolution ifrågasatt att de skulle användas annorlunda, än i öfverensstämmelse med den testamentariska dispositionen, ej heller skulle testator, jag är derom öfvertygad, någonsin gjort en sådan disposition, om han kunnat förutse en sådan afvikelse från sitt förordnande.