Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är således äfven öfvertygelsen om nyttan af att ett sådant förslag blir hvilande, som nu bestämmer min röst. Jag måste dertill lägga min öfvertygelse om grundlagens rätta tolkning. Det må vara att häfd kan göra sig gällande, som den siste talaren anförde, der man saknar tydlig lag; men så är icke förhållandet bär. Vi hafva för oss 56 och 81 §§:n Reg.Ftn, hvilka, efter min förmening, innehålla alla de föreskrifter som behöfvas. I dessa §§ omtalas icke att Ständerne kunna afslå ett Const.Utsk:s betänk., då det första gången till Stånden inkommer; men väl att hvarje Stånd äger rätt att förklara hvad som utgör dess gemensamma tanke och få densamma hänvisad till Const.- Utskottet. Man må säga att det är hardt alt antaga ett förslag, som man ogillar, för att detsamma till kommande Ständer öfverlemna. Det är sanni; men då man ogillar grunden af allmänna val, så hemställer jag huru Const.Utsk. skall kunna uppgöra ett betänk, vid denna riksdag, sorn roan någonsin kan antaga; utan samma skäl, lill följd af hvilka a5a Den 21 April f. m. nian afslår delta betänk., skola ovillkorligen slå qvar för alla andra förslag, Const.Utk. må få hvilken ledning som helst för sina förundrade förslag. Då jag icke allenast anser det vara mot grundlagen stridande, utan äfven onyttigt att afslå detta betänk., så återstår mig endast att förklara, del jag skulle önskat, att R. o. Ad. förklarat de af Gr. Spens gjorda anmärkn:r mot ifrågavar. betänk, utgöra Ståndets gemensamma tanke samt återremitterat betänk., beledsagadt af berörde anmärkn:r. För denna mening kommer jag att rösta, och skulle den undertryckas, så, oaktadt jag icke gillar oflanämnda betänk., kommer jag vid sådant förhållande att rösta för dess antagande. Hr von Hohenhausen, Carl:
Deruti instämde ej mindre öfrige Ledamöterne af PresteSiåndet, ån Herr Hä» radsHofdingen Ribbing, Hvaremot Utskot. tets öfrige Ledamöter tillstyrkte afslag å Herr Doctor Stenhammars motion på de uti Betänkandet N:o 9 upptagne skål. Ut Supra, Ex Protocollo Joln, Jac, Kleman„ LagUtikottets Betänkande». 41 N:o xo. Ankom d. 22 Mars 1825, Vördsa?nt Memorial! Vid föredragning a£ RiksdagsFullmägtigen Anders Sandstens från Jönköpings Län till Hederv. BondeStåndet ingifne, och derifrån genom ProtocolLUtdrag den 26 sistlidne Februarii till Lagutskottet remitterade Memorial, cm upphörande af de uti Kongl. Förordningen den 4. Maji 1778 stadgade Fem R:drs Böter för llusthållare, som underlåter, att inom Trenne Månader från tillträdandet af en Rusthållsdel, erlägga den fastställde afgiften till Wadstena KrigsmanshusCassa, har Lagutskottet ansett berörde Memorial åsyfta ändring uti en Oeco» nomisk författning och deri stadgade reglementariska föreskrifter; hvaröfver, såsom utom den uti 53 §. Riksdagsordningen bestämda gräns för Utskottets befattning, det icke lärer tillhöra Utskottet att uti pröfning ingå; i hvilken öfvertygelse Lagutskottet alltså härmed får Memorialet till det Hederv. BondeStåndet vördsammeligen återsända. Stockholm den 7 Marä 1823» 42 T.ngUtskottets B i zink anden. N:o ii. Ankom d. 22 Mars 1323» Betänkande i anledning af Herr Kongl«, Öfver Ho fPredikanten Doctor Lilljenvoalldbs Memorial avgående upphäfvande af förbudet uti 13 Cap* 2 §. Kyrkohagen, Kyrko Mu siks begagnande under Fastelags-, tiden. Till Lagutskottet har Hög v. PresteStlftdet genom ProtoeolbUtdrag den io, sistl.
Origtigt tror jag man börjar dermed att uti RiksStatens organisation för dryga pålagor med hvad mera är anfört anse hufvudoisakt-n till denna verkliga och icke betviflade olycka. Dessa torde förnämligast finnas: 1 :o Uti verkan af Riksens Ständers fattade beslut till redande af dess Financer. 2 :o Uti den på orättvis grund af jordin nn utgående bevillning. $;0. Fortgående genom en del hittills gällande administrativa Forfattniigar, 1:0. Uti verkan af de beslut som fattats vid redandet af de genom FilialDigconternes obehöriga förvaltning, uppkomne oordningar uti Rikets rörclseCapital, derigenom att för Den Februarii, stor sedelstock blifvit hvar 6:te månad utur allmänna rörelsen indragen. Att alla låneimrättningar för landet med Disconterne icke allenast uppbörd;, utan denna utväg så begränsades, att möjligheten förbjuder begagnandet deraf för den allmännaste och mäst behöfvande delen af nation nemligen den skuldsatte jordbrukaren: med ett ord, hufvudliqviden i denna för all rörelse, lif och uppkomst nödige sluträkning öfver utgående och inkommande medel afgjordes då genom en vidunderlig bailance af långsamhet i behåll för utlåningsansta'terna, emot den häftighet hvarmed allt skulle redas och indrifvas. Naturlig föijci af dessa anstalters concentrerande inom Stockholms område , hvilket åter efter sig medlörde flera capitalisters större förmån att bevara sina penningar olrugtbara för att vid lägligt tillfälle köpa fastighetsegendomar och vunno mera af förlägenheten än lagliga räntan kunnat inbringa. Det verk sorn i detta afseende kunnat begagnat såsom tillfällighetshjelp och som med allaskäl tillvunnit sig detallmännas förtroende, nemligen BancoDisconten, såsom följd af sin bestammmelse inom dylika reglementariske föreskrifter har ej deröfver kunnat sträcka sitt lönebidrag.
Denna anstalt har haft den verkan, atl icke allenast 125,251 R:dr Banco aro under nästlidet år på detta sätt afbelalte å förberörde skulder, utan äfven Spannemålsprisen i den enskilta handeln hindrats från det för orten äfventyrliga fallande, som härförutan säkert inträffat. För öfrigt hafva genom contanta inbetalningar godtgörelse af den efter i83o års missväxt erhållne undsättningen skett, så att af skulder derföre, då sistlidet års Räkningar vid nästlidne Maji månads utgång afslutades, återstoden utgjorde endast 82,047 R:dr 28 sk. 11 rist. Vid samma tid utgjorde resten af skulden för den, efter 1826 års missväxt, Länet lemnade undsättningen 6,013 R:dr 5 sk. 5 r:st Banco, till hvilket belopp den genom lid efter annan verkställde afbetalningar blifvit nedsatt. 3:o JVäringarne. Jordbruket är Landets Iiufvudnäring. Enligt det äldre och anna allmännast bibehållne Brukningssältet indelas Åkerjorden i två Gärden, deraf det ena besås och det andra trädes, utom någon mindre del deraf, som begagnas till utsäde. De åkerfält, som sålunda brukas, äro vanligtvis i förhållande till fodertillgången så vidsträckta, att endast omkring |:del af såningsgärdet kan gödas och sås med höstsäd, derföre den öfriga delen deraf bär vårsäd; meri pä den egentliga slättbygden sträcker sig ändock detta brukningssätt icke längre än till den så kallade Hemjorden eller den som närmast omgifver bostäderne. Den mera aflägsne jorden besås endast med hafre, utan att någonsin gödas. På en del ställen trädes väl äfven denna jord hvartannat år, men det är lika vanligt att hafresådden oafbrutet fortsattes årligen, tills jördens fruktbarhet är alldeles uttärd, då marken utlägges till bete. Detta gäller likväl egentligen endast om Allmogens hemman,.
Derjemte hade K. M:t igenom serskild Nådig Remiss täckts meddela StatsUtskottet de vigtige omständigheter och bekymmersamma förhållanden, som GötliaCanalDirectionen ansett sig skyldig till K. M:t i underd:het anmäla, i anledning af de hinder som vid frågans behandling förra gången inom Utskotten mött Directionens åtgärder till förberedande af innevarande års Canalarbete. När, allt detta oaktadt, Statsoch BancoUtskottens Pluralitet, enligt det i går beslutade och nu juste - i8 Stats-Utskottets rade förnyade utlåtande, förblifvit vid deras förra mening, att all fråga om 'understöd åt GötliaCanal må uppskjutas intilldess Statsregleringen blifvit upgjord, och frågan kan i sin helhet behandlas, nödgas jag reservera mig deremot. Jag har trott, att Utskotten åtminstone bordt beledsaga dess utlåtande med nya skäl för afstyrkande, för det närvarande, af bifall till den K. Propositionen, äfvensom till vederläggning åtminstone af någon af de åsigter sorn inom ItiksStånden blifvit yttrade, men af hvilka ingen enda blifvit i det afgifna utlåtandet ens uppgifven. Min enskilda mening är dock, att Utskotten i stället haft fullkomlig anledning, så väl af K. M:ts Nådiga Proposition, som af K. M:ts sednare Nådiga Remiss, och af Samtelige RiksStåndens återremitterade hufvudsakliga anmärkning emot Utskottens förra Betänkande, att till R. H. St:r föreslå, det de ifrågavarande 100,000 R:dr B:co, såsom för GölhaCanalarbete lin oundvikeligen nödvändige, genast varda utbetalde från RtgisContoret, på lika sätt som R:g:sContoret, enligt R. Sttrs år 1823 fattade beslut, bestridt sådane anslag, emot åtnjutande af de i5o,ooo R:dr, som från StatsVerket på gamla skulden årligen ingått till Banken, och derifrån på R:g:sContorets
Om det afsedda ändamålet, prisens fällande, vunnes, skulle nemligen en verklig rubbning ske i spanmåls-innehafvarnes på författningaraes stabilitet grundade beräkningar, möjligen ledande till icke obetydliga förluster; och vunnes det icke, skulle hos de handlande desto mera komma att stadgas den öfvertygelsen, att några beräkningar i en sådan handel icke stå att göra, som man funne att Rikets Ständer förordade exceptionela åtgärder till och med då de vore till intet gagnande. Man skulle icke ett annat år, då spanmål inom Riket behöfdes, våga att pä hösten införa och till orter i det inre af Riket transportera spanmål, måhända köpt till ett pris, som för ögonblicket icke medgåfve någon vinst, för att i öfvertygelse 0111 prisens stegring hälla allmänheten tillhanda, ty man egde alltid att befara bemödandet att, genom den ena eller den andra tillfälliga åtgärden af de offentliga myndigheterna, söka nedhålla spanmålsprisen till det lägsta möjliga. 1 all handel gäller den regeln, att höga pris gifva god tillgång på vara, och att, 0111 man vill vara säker pä att brist icke skall uppstå, skall man lemna handeln fri från hinder och framför allt undvika sådana stadganden, som just genom sin tillfällighet störa alla beräkningar. Afven under sista hösten hafva icke obetydliga qvantiteter spanmål från utrikes orter blifvit införda och förtullade, hvilka stå de införskrifvande till ganska höga priser. Skulle ändamålet med förslaget vinnas, är det att befara, att förluster för dem förorsakades, då de likväl genom sitt förutseende förtjenat att ega någon vinst på sin lofliga industri. — Äfven på spanmåls-producenten kan det icke annat än göra ett nedslående intryck, om lian finner att, under de år ela han far en ringa produkt att afsätta, alla bemödanden och åtgärder syfta derhän, att på ett konstladt sätt nedsätta prisen på det mindre belopp spanmål han har att afsätta, Bilt. lill II. St. Brot. N:o CO. då deremot inga särskilda förmåner kunna lemnäs honom, då en bättre gröda förorsakar sådana prisfall, att lian icke får sin vara fullt betald.
Emellertid har motionären nu ytterligare sökt att göra sin mening gällande, och han synes egentligen stödja densamma på den grund, att oäkta barn ej hafva arfsrätt efter föräldrar; men giftomanna-rätten beror icke på arfsrätten, utan på skyldskaps-förhållandet eller blodsbandet; och detta uppkommer genom så väl äktenskap som lägersmål, på sätt i 9 § af Giftermåls-Balkens 2 Kap. sägs. I allt fall skulle Utskottet ej kunnat förorda giftomanna-räiiens omförmälda utsträckning eller öfverlåtande till fosterföräldrar och husbondefolk. Det är visserligen sannt, att Lag-komraittéen tillstyrkt, att denna rätt må utöfvas af fosterföräldrar; men då motionären derifrån hemtat stöd, har han förgätit att hvad kommiltéen härutinnan tillstyrkt har oskiljaktigt samband med särskilda föreslagna stadganden, angående fosterföräldrar och fosterbarn. Dylika stadganden saknas deremot i gällande lagstiftning; och så länge den ej bestämmer hvad med fosterföräldrar förstås, samt hvilka skyldigheter deni åligga, lärer lagen ej kunna tillägga dera några rättigheter. Dessa sednare kunna endast blifva följder af de förra; och derföre förklarar Lag-kommittéen uttryckligen, att den giftomanna-rätt, som kommittéen tillagt fosterföräldrar, “står i sammanhang med hvad särskildt föreslås om fosterbarns upptagande.” Att något i denna del skulle finnas stadgadt i gällande lagstiftning, men vara fallet i glömska, har Utskottet ej förmått upptäcka. Väl innehöll 1805 års lego-stadga, att till uppfostran upptaget barn ej må hindras att träda i äktenskap, så vida laga skäl La g-Utskottets Utlåtande N:o 39. 3 emot giftermålet af fosterföräldrarne ej visas; men denna stadga är till alla sina delar upphäfd genom Kongl. Lego-stadgan den 23 November 1833, deri en sådan bestämmelse som den nyssnämnde, ej blifvit intagen. Tilläfventyrs har man härvid tagit i betraktande olämpligheten att gifva denna bestämmelse, innan fosterföräldrars förbindelser blifvit genom lag bestämda; men vådligare vore dock, att åt husbondefolk anförtro giftomanna-rättens utöfning.
Tjugusex års fred berättigar Sveriges jordägare att nu kunna påräkna någon verklig lindring i de tryckande skatterna; och skulle någon större eller mindre del, mera af slump än i laglig ordning, vara tillkommen, är det hög tid att det felaktliga rättas, och att den medborgareclass’ bördor lättas, hvilken utgör Pukets egentliga styrka. En tid nalkas, då allt, som icke hvilan på rättsgrund, måste upphöra att finnas; och rättigheten för hvarje medborgare är ock lika ostridig och måste vinna tillämpning, nemi. att blifva öfvertygad derom, att fördelningen af de allmänna statsbidragen är, icke efter godtycke eller gammal häfd uppgjord, utan hemtar sin grund ifrån den förmögenhet hvarje medborgare äger, och det skydd harr åtnjuter. 176 Den 1 Februari. Vid den tid, hvarifrån våra skatter hafva sitt upphof, förefanns egentligen icke någon annan förmögenhet i landet än jorden; det var ock då en naturlig följd, att denna sorts förmögenhet, nästan uteslutande, måste fylla statsverkets behofver. Förhållanderna hafva förändrats, nya näringar hafva uppstått och troligen fortdrifves för närvar, ingen enda näring i Riket, som lemnar en så ringa behållen årlig afkastning som jordbruket, hvilket det oaktadt vidkännes Jtdelar af statsbidragen. Klokhet och nödig omtanka bjuda derföre gemensamt, att samhällstillståndet, i denna vigtiga del, med en allvarlig forskning undersökes; och att de följder äfven skärskådas, som i en icke så aflägsen framtid kunna och måste framkallas, derest man, hädanefter som hitintills, tillgriper det nog ofta upprepade svaret: Det går väl hädanefter som hittills; det har ju redan i sekler rå gått, och är sålunda ett förhållande, som nu mera icke kan eller bör förändras. Och härmed tror man sig hafva gjort nog, och att i all framtid den tryckte jordbrukaren bör sig nöja.
Det var en gammal foliant af stort kulturhistoriskt intresse, hvilken jag efter många om och men fått låna från kungl. biblioteket, ett af dessa vittnesbörd om medeltida flit och tankekraft, hvilka i vår moderna tid blifvit föremål för beundran hos så många af dem, hvilka tröttnat på den andliga maskinproduktionen. Mitt öga följde de gamla typerna, och jag tog instinktlikt fram min anteckningsbok för att beledsaga min läsning med de annotationer, för hvilkas skull jag tålmodigt genomplöjt så många volymer. Men öfverretningen hade varit för stark. Det kändes, som om hjärnan icke ville gå in på att tvingas in i de fåror, som förut varit dess vanliga, och med ens märkte jag, att jag var oerhördt törstig. Jag sökte igenom en vrå bakom hörnsoffan, där jag alltid brukade förvara, hvad jag i den vägen hade hemma, men fann ingenting annat än en Bourgogneflaska med en god etikett och ett ännu bättre årtal. Drifven af ett oemotståndligt begär efter någon stimulus, tog jag en korkskruf, för att draga upp buteljen. Korken satt fast, och vid den häftiga ansträngningen jag gjorde för att den skulle följa med, hörde jag plötsligt, att något med ett rasslande ljud föll på mattan bredvid mig. Jag böjde mig ned och fann samma nyckel, hvilkens försvinnande nyss vållat mig så stor oro. Det var icke något tvifvel, att den hade fallit ut ur min rockärm, och det var heller icke något tvifvel, att den i mörkret på något sätt hängt upp sig på en manschettknapp, en rispa i fodret eller något dylikt. En undersökning af min rockärms insida, visade mig också genast, att en sådan möjlighet fanns. Men i detta ögonblick verkade åsynen af denna nyckel på mig med en styrka, som föreföll mig mera gåtfull än allt det föregående. Den förde icke mina tankar in i samma spår, som de nyss hade passerat. Men så fort jag höll den i min hand, kom jag i och med detsamma att tänka på något helt annat, än hvad som förut hade sysselsatt mig. Detta andra var så längesedan förflutet, hade under många år icke spelat någon rol i mitt lif, att jag först knappast märkte, att jag tänkte därpå.
Kommitteen, som trott sig böra till besvarande upptaga den från flera sidor ofta framställda frågan, huruvida icke tillverkningen af bränvin, hvars missbruk visat sig i så betydlig mån hafva bidragit till ett ökadt sedeförderf och deraf följande brott, bör och kan förbjudas, eller åtminstone inom ganska trånga gränser inskränkas, har härvid anfört, att, då erfarenheten tillräckligen vitsordat, att dryckenskapslasten, mer eller mindre direkt, varit källan till de flesta af gröfre brott, sorn under den sednare tiden föröfvats, och otvifvelaktigt vore, att ett bättre förhållande i detta afseende snart skulle visa sig, om man egde medel att förekomma eller åtminstone i någon betydligare mån hämma den till sina följder så fruktansvärda omåttliga förtäringen af bränvin, så funne kommitteen att, om detta stora mål derigenom med någon grad af visshet kunde ernås, raan icke borde tveka att, äfven med uppoffrande af grundsatsen om frihet i näringar och af en påräknad icke obetydlig statsinkomst; samt utan hänsigt till en under nuvarande förhållanden för många individers välstånd menlig rubbning i egendomsvärde och utvägar till försörjning, föreslå en lagstiftning, åsyftande alt i väsendtlig mån försvåra och derigenom betydligen minska tillverkningen af bränvin inom riket. Men kommitteen hyste den af erfarenheten bestyrkta öfvertygelse, att en dylik lagstiftning icke allenast skulle vara för vinnande af ofvannämnde mål fruktlös, utan äfven svårligen kunna ega bestånd. Allt sedan bränvinet i början af sextonde århundradet blef kändt här i landet. Kongl. Vnj:ts Nåd Proposition, N:o 26. 7 hade något absolut ht änvinsbränniflgs-förbud aldrig kunnat bibehålla Lig. Den bingsta lid, som ett sådant varat, var från ilill 1760.
Med stöd af ofvannämnde riksdagsbeslut och på grund af de undersökningar då arbetande jern vägs-kommitté nyss afslutat, angående lämpligaste sträckningen af ifrågavarande stambana, hade jag uppställt 1859 års arbetsplan så, att arbetena på andra sidan sjön Stråken framåt Jönköping äfven borde påbörjas, emedan de båda alternativa linier, som bemälde kommitté efter ve kställda undersökningar ansåg vara de enda, emellan hvilka ett val kunde göras, båda gingo genom staden Jönköping, men då förslaget om sträckningen af södra stambanan från Falköping på östra sidan om sjön Stråken stod i nära sammanhang med frågan om södra stambanans rigtning genom Småland och Skåne, och då Eders Kongl Majit icke ville taga sistnämnde fråga under öfvervägande förr än samma kommitté inkommit med betänkande i ämnet, fann Eders Kongl. Majit godt i nåder förklara, att arbetena å södra stambanan från Falköping tillsvidare icke måtte bedrifvas längre än öfver sjön Stråken intill den punkt, der den föreslagna linien till Jönköping afvek från den af 1856 års jernvägs-kommitté utstakade linien öfver Axamo. Arbetena under år 1859 blefvo således inskränkta till samma sträcka som under föregående år. Terrasseringen fortsattes och 28,550 kubikfamnar jordflyttning och 1,160 kubikfamnar bergsprängning verkställdes, hvaraf färdigterrasserad hana bildades genom skärning öfver 8 fot djup på en längd af 3,270 fot, » fyllning öfver 8 fot hög » » 4,270 » , » bergsprängning » » 1,065 » samt » terrassering på jemnare terräng » 22,255 » , eller på en sammanräknad längd af 30,860 fot, så att med hvad som under föregående år terrasserats, och hvilket utgjorde en längd af 1 mil 4,950 fot, sammanlagda sträckan färdigterrasserade delar vid 1859 års utgång uppgick till 1 mil 35,820 fot, eller nära 2 mil. Förberedande arbeten vidtogos för brobyggnaden öfver sjön Stråken, och vid Sandhem, 2,4 mil från Falköping, fullbordades en mindre bro.
IJti Utskrs förslag i 3g och 4°§Syr^al" jag likaledes ändring, men vill ej uppehålla R. o. Ad. med några särskilda anmärkn:r i afseende derå, utan får hänvisa till min betänk. följaktiga reservation. Att dessa mina anmärkn:r må åtfölja återremissen, den jag förmodar varder beviljad, får jag vördsamt anhålla. Hr Rosenblad, Bernh.: I det fall, att återremiss af detta betänk, beviljas, anhåller jag få framställa följande anmärkn:r. Utsk. säger pag. 7, ”att den sig befattar med försäljning af utländska lottsedlar, skall derför erlägga bevilln. med 5 proc. af försäljnings-in koms ten; dock må denna afgift ej understiga r:dr 5o.” R. o. Ad. erinrar sig, hvilket ock synes af de betänk, vidfogade tabeller, alt spel å Svenska lotteriet är underkastadt betydliga bevillnrsafgifter för de vinnande, hvilket naturligtvis minskar begärelsen alt spela på dem. Deremot äro de utländska lotteriernas offentliga lottförsäljning och vinsterna derå, oaktadt flera i ämnet väckta motioner, frikallade från alla afgifler och fortfarande bibehållna vid den i de flesta länder strängt förbjudna näring, att beskatta Svenskarne, utan att vara underkastade de afgifter, alla andra lofliga och nyttiga näringar måste vidkännas för statens upderhållande. Detta torde få anses otillbörligt. Jag yrkar sålunda, att förutnämnda redaction genom utbyte af orden försäljningsinkomst mot försa I jningsbelopp måtte bestämdt uttrycka, att det är sjelfva lotterirörelsen och icke blott collectörsbefattningen, som beskattas, äfvensom att minimiafgiften för hvar collectör bestämmes till 5oo r:dr. Hvad colleetören sålunda erlägger, måste han godtgöra sig af det utländska lotteriet, hvars ombud han är, och på detta sätt åtkommer man denna onyttiga näringsgren åtminstone med något bidrag till det allmänna. Vidare kan jag ej undgå anmärka, att Utsk. icke behagat fästa något afseende å Hr Hessles välgrundade förslag, att s. k. probenreuter måtte åläggas skatt för den rörelse, de verkligen idka.
Jag skulle tro, att det klokaste nu vore att återremittera §:n, hvarvid jag slutligen vill hafva uttryckt den önskan, att TJtsk:t skulle försöka att, om man ej kan utesluta dessa upgifter, åtminstone bespara de skattskyldige, så mycket sig göra låter, allt besvär i den vägen. Maj f. ra. 159 Gr. Lagerbjelke: Titan att vilja instämma i alla de anmärkningar, som blifvit riktade mot 27:de §:n, anser jag likväl mycket vara anmärkningsvärdt, och då hela §:n är upställd i ett sammanhang, hvilket det torde vara vådligt att sönderrycka, är det lämpligast att återremittera §:n i sin helhet, och får jag derföre hos Hr Gr:n och Landtinm anhålla om propos. derå. §:n återremitterades. § 28. Hr von Koch: It. o. Ad. torde finna, att denna § står i det sammanhang med den föregående, att den äfven bör återremitteras. Återremitterades. §:n 29 och i sammanhang dermed Utsk:ts yttrande sid. 33 i Bet:det, med anledning af väckta motioner om borttagande af ansvar för underlåtenhet att lemna upgifter till Bevilln:s-taxeringen. Gr. Hörner: Då bevilln:s-beredningen fått sig den mak ten genom 29:de §:n lemnad, att utan hinder af uteblifven upgift föreslå, samt taxeringsoch pröfnings-komitéerna att påföra och fastställa den bevillning, som anses böra af skattskyldig utgöras, skulle jag tro att häri ligger ett så starkt vapen, att man ej behöfver de särskilda föreskrifterna ang:de förökade böter, derest saknade upgifter ej inlemnas. För min del skulle jag således vilja föreslå, att sista punkten af l:sta mom. af denna §, och hvilken punkt börjar med orden ” skulle dylik upgift”, borde utgå. Hr von Koch: