Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad misshushållningen nied Rikets förråder beträffar, så delar den sig i tvenne åtskiljda delar: förebråelsen mot personer för försnillningar och tillgrepp, hvaröfver jag dock aldrig hört någon beklaga sig; och förebråelsen för misshushållning i allmänhet, beroende på hvars och ens enskifta öfvertygelse om det mer eller mindre felaktiga i det system man följer; och jag tror, att åsigterna i detta sednare afseende äro i högsta måtto delade. Hvad det vidkommer, att man tagit från materielen och använt till de personela beliofven, så vill jag icke nu ingå i några specialiteter; men jag återkallar ej ett ord deraf, alt man uti sjelfva systemet åsidosätter möjligheten att tillfredsställa materielens behof för afseendet å en öfverdrifven personal. Hvad beträffar det uttryck, som här så mycket blifvit tadladt, att Minoriteten beklagar sig öfver de stora voteringsnjassor11a, och påstår sig ej med tillräcklige skäl hafva blifvit vederlagd, så är detta en lika vanlig, som, jag medgifver det, vanmägtig och svag tröst för Minoriteterna i alla länder; och det vore för mycket hegardt af vår högst fåtaliga Minoritet, att den till en sådan grad skulle göra uppoffring af all egenkärlek, att den skulle medgifva sig varaöfvertygad genom de skäl, som här vid de fleste stridige tillfällen gjort sig gällande. Man har yttrat flere bevis om motsatsen, men jag vädjar tryggt till pluraliteten inom, 248 Den 14 October e. m. detta Hus, huruvida t. ex. beslutet om ett nytt Generalitets bildande, och dess uppförande på Pensionsstat, under sådane skatteförhållanden, som de förevarande, tillvägabragtes på bättre skäl, än som anfördes mot dessa åtgärder. Kan man säga, att det är på bättre skäl, som man, ehuru under en föregifven total brist på materiel för försvarsverket, tillfredsställer de utöfver alla gränsor drifna Embetsmannafordringarne för personalen, och till den grad, att man, långt ifrån att stadna vid StatsUtskottets, på grund af tillgångarne uppgjorde, förslag, lill och med öfverskrider Kongl. Maj:ts proposition.
Ständers upplysta pröfning. 1 ./ \ . i/.-. ' Ci' Nionde Grunden. Då denna punkt inom Vällofl. Borgare-Ståndet befunnits otydlig, hafva flera Ledamöter begärt att närmare, än som nu skett, måtte bestämmas hvilka personer som dermed förstås. Utskottet, sorn tror denna Grund innefatta den tydlighet och bestämdhet som kan deråt lemnäs, utan att ingå i ett vid Grundernas uppgifvande ej lämpligt uppräknande af alla, som härunder förstås, får dessutom endast upplysa, att här 48 Bevillnings-Utskottets Utlåtande N;0 28. ifrågavarande personer upptagas på flere ställen i 1823 års Bevillnings-Förordning, till exempel å pag. i4 till och med 24, i fråga om Städetfta» Tionde Grunden. Den bland moti Ridderskapet och Adeln af en Ledamot, som ansett dessa uppgifter innehålla endast eii Onödig formalitet, och dessutom önskat» det Utskot* tet föreslagit: ”att iilfälligä köp icke mätte leda till riy Uppskattning/’ samt af en annan, som trott det böra ankomma på hvar och en att, utan tvång till uppgifter, underkasta sig debitering tili Bevillning; hvarjemte åtskilliga Ledamöter af Vällofl. Borgare-Ståndet yttrat den tanka» att Taxerings-Comiteär icke kunna hemta någon tillförlitlig ledning af egarnes egna uppgifter» hvilka, då fen i detta hänseende är mera noggrann än en annan, endast missleda; hvadan afskaffandet af föreskriften härom icke skulle medföra någon våda» Bevillnings-Utskottets Utlätand« N.o a8, 49 Då Utskottet, långt ifrån att såsom värderingsgrund föreslå, att tillfälliga köp skulle föranleda ny uppskattning, endast ansett nyttigt, att så väl
När jag anser mig böra tillstyrka upphäfvande af denna säkerhet, vill jag äfven dela samma ömtålighet, som den nåd. propos. uttrycker, oaktadt de olägenheter som följa af den föreslagna lagförändringen, i den öfvertygelse att fränders granskningsrätt, oftast nu åsidosatt, just vid betraktande ef den tysta förmånsrätten, efter upphäfvandet sjelfmant i behöfliga fall framträder, så att öfverförmyndarens tätare mellankomst, hvilket egentligen utgör olägenheten i lagförslaget, torde i allmänhet blifva inskränkt till sådane förmynderskap, der myndling saknar fränder; men det förundrar mig, att Utsk., långt ifrån att fästa uppmärksamhet på förenämnde olägenhet, derutöfver skapat nya så i ögonen fallande, att under en längre förmyndareförvaltning mindre bemedlade pupillers alla tillgångar skola för merendels onödiga och onyttiga kostnader medtagas, och jemväl det förhållandet blifva oundvikligt, till bevarande af kärlek och förtroende mellan fader och barn, att vården om den sednares gods måste åt oskyld person anförtros. Utsk., som i en föreg, del af betänk, synes grunda afslaget å väckt motion om förmyndarekammare till stor del på dessa inrättningars afvikelse från hittills i lagstiftningen erkände grundsatser för föräldrars makt och myndighet öfver deras barn samt medborgares rätt i allmänhet, har sålunda icke tvekat att medelbarligen tillintetgöra samma rättigheter. Två ledamöter af BorgareSt. en af Adeln och en af PresteSt. lia gått ännu längre och gjort domaren till ovillkorlig observator på hvarje omyndigs lilla skärf, som kan i räkning böra upptagas. Borgmästaren i en fabriksstad, der fabrikanterne sjelfve vanligast äro de enda, som lemna något arf åt sina barn, må möjligen hinna att med sin kikare öfverskåda den inskränktare synkretsen; men domaren pä landet förmår säkerligen icke att göra några observationer på det nya ofantliga, alltid mulna firmament, hvarmed man velat omgifva honom, såvida det nya uppdraget att tillskapa tvister skall lemna honom någon tid öfrig för pröfningen af de befintliga.
N:o 210. Motion N:o 380, om allåtande af underdånig framställning, alt, med upphälvande al Kongl, cirkuläret den 26 Januari 1856, den s. k. pastoral-examen måtte alldeles upphöra. Sammans. Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Betänk. N:o 27 och Mern. Lösningsrätt lill försåld jord å landet, angående upphiifvande deraf. Se Jordabalken. Lösöreköp, om upphäfvande af Kongl, förordningen den 20 November 1845, angående lösöreköp. Motion N:o 33. om ändring i dito dito. Motion N:is 39 och 133. M. Mallmin, Eric, från Westmanlands län, Motion N:o 419, om tillägg till 24 kap. i Kongl. Maj:ts nådiga förslag till ny Strafflag, i fråga om domstols rätt att stadga vite mot åverkan m. m., eller, i händelse berörda förslag ej varder antaget, Rikets Ständer för sin del måtte besluta en förordning mot åverkan samt olofligt jagande och fiskande, i öfverensstämmelse med hvad berörda förslag i delta hänseende innehåller. Lag-Utsk. Betänk. N:o 36 och Utlåt. N:o 56. R. St. underdån. Skrifv. N:o 204. Motion N:o 420, om åtgärders vidtagande, hvarigenom det ät Sala bergslag upplåtna arrende af silfververkct vid Sala komme att upphöra, och att, för den händelse detta icke låter sig göra, bergslaget mätte tillförbindas, att i afseende å silfvervcrkets drift vidtaga tidsenliga förbättringar eller ock varda frän arrendet skiljdt. Stats-Utsk. Utlåt. N:o 109. R. St. underdån. Skrifv. Millin, om tullfri utförsel deraf. Motion N:o 231. Bevilln.-Utsk. Betänk. N:o 8 samt Mein. N:is 13 och 19. R. St. underdån. Skrifv.
Direktionen meddelat, ej skulle hafva bevi'jats, derest icke Ola Månsson, under anförande af sin särskilda kännedom om de ifrågavarande personernas vederhäftighet, låneansöknmgarna förordat och bifall derå tillstyrkt; — att uti Direktionens Protokoll jemväl blifvit anmärkt, att Ola Månsson vid föredragning af dessa lån vitsordat uti de flesta såväl låntagares som löftesmäns samt i de öfriga åtminstone någonderas vederhäftighet och äganderätt till uppgifna fastigheter; — alt alla de omnämnda lånen, utom tre å tillsammans 10,500 Ridr, utgått af Statslånefonden; — att enligt uppgift, meddelad inför Direktionen af Kamreraren Fogelklou, icke han anmodat Ola Månsson att med sig hemföra de utfallna lånemedlen, utan att 72 dessa blifvit på Ola Månssons uttryckliga begäran dels af honom personligen vid Lånekontoret (hos Fogelklou) lyftade och dels med posten under rekommendation till Ola Månsson försända; — att Ola Månsson för lån, som, oaktadt hans förord och tillstyrkan, afslagits, återtagit handlingarna från Kontoret och uti ett af dessa, hvilket särskilda gånger förevarit, men ansetts icke kunna i dervid befintligt skick godkännas, — sökt att genom anskaffande af ytterligare bevis för ådagaläggande af den erbjudna säkerhetens antaglighet få lånet godkändt; — samt att Ola Månsson i begge sistnämnda fall reserverat sig till Protokollet emot öfrige Direktionsledamöternes beslut om afslag å ansökningarna. Dessa omständigheter innebära utan tvifvel ytterligare bevis för det påståendet, att Ola Månsson varit enskildes verklige Kommissionär vid en mängd lån, dem han icke desto mindre såsom Direktör pröfvat *). Med djupaste undersåtliga etc. Under den 26 uti nyssnämnde April månad har Kongl. Majit genom nådig Resolution häröfver infordrat Ola Månssons underdåniga förklaring äfvensom Kongl. Hofrättens underdåniga utlåtande; i följd hvaraf till Kongl. Majit från bemälde Kongl. Hofrätt inkommo: Uo Ola Månssons underdåniga förklaring, så lydande: Slormäktigsle Allernådig ste Konung!
Det bör dessutom härvid ej glömmas, att uti hvarje lag ligger fröet till en ny, som framkallas af de nya förhållanden, hvilka genom den redan antagna lagen utvecklas; och detta är framåtskridandets naturliga ordning, y Hittills hafva, hvad representations-reformen beträffar, de fyrfaldiga förslag, som till ombildning af representationen blifvit uppgjorda och antagna att hvila, alla vid den slutliga pröfningen fallit genom deras beslut, hvilka det lagligen tillkom att desamma behandla, ehuruväl önskningarne för en reform icke destomindre fortlefva, och, såsom äfven kan slutas af de flere förslag dertill, som lill Utskottet inkommit, ännu synas vara lika lifliga. Dessa företeelser torde utan tvifvel hafva sin naturliga förklaringsgrund deruti, att förstberörde förslag, som i sin helhet skulle afgöras, upptagit äfven sådane punkter, om hvilka meningarne, långt ifrån att stäm - Konstilutions-Vt skottets Memorial, N:o T. 3 ina öfverens, ännu befunno sig i liflig strid 5 och om så är, hvilket knappt torde kunna betviflas, synes ej heller anledning vara för handen, att, så länge dessa meningsstrider ännu fortfara, förslag med i grunden samma syftning, som de hittills afslagnes, för närvarande skulle komma att röna större framgång. Emedlertid torde dessa omständigheter icke kunna anses innebära tillräckliga o “ skäl att förneka vederbörlig uppmärksamhet äfven åt sådana förslag, hvilkas syftning är att endast söka tillvägabringa reformer uti de punkter, om hvilkas behof af ändringar alla meningar redan hunnit förena sig. Det kunde dervid visa sig, att utgångs-punkler äfven på denna väg finnas för ett framåtskridande, genom hvilket förbättringar kunde åstadkommas, som i betydlig mån skulle bidraga till uudanrödjande af de hinder, hvilka 1111 försvåra den stora frågans lösning.
Inga disharmonier, intet själens ångestrop eller jubelskri; en stilla, melodiös, doftande atmosfär, det var hvad hon behöfde. Och detta var slutet! — I salongen hade redan begrafningsgästerna börjat samlas. Med utsökt vänlighet och takt hälsade fru Beate dem alla välkomna. Men hennes ögon sökte någon särskild bland dem. Det var svåger Erik, som var kassör i Nore. Hon måste tala vid honom. Hon måste ha visshet. Hon hade visserligen en stark förnimmelse af att stunden var illa vald och att hon stod i begrepp att blotta sig för svågern, hvars ögon alltid sett så skarpt och kritiskt på henne. Men hon kunde inte tiga. » Svåger Erik, » sade hon brådskande, » jag har något viktigt att tala med dig om. » Kassör Klaus bjöd sin svägerska armen och de följdes åt in i fru Beates budoar. » Vet du om Hjalmar betalat den sista premien? » frågade hon med tillkämpadt lugn. » Hvarför frågar du det? » » Därför att jag bland hans papper hittat ett anmaningsbref från Nore. Respitmånaden gick ut den sjunde. » Kassör Klaus gaf sin svägerska en underlig blick. Och han dröjde med svaret. Ja, nu förstod fru Beate allt. Hon bröt ut i en ström af tårar. Var det inte det hon kunnat tro? Att ha hjärta att ställa henne så på bar backe! De männen, de männen — egoister äro de, ingenting annat än råa, känslolösa egoister. Och Hjalmar, som så väl visste, hur klen han var. Doktorn hade ju sagt honom, att hon hvilken dag som helst kunde bli änka. » Kände du också till läkarnes dom? » » Om jag kände den? Professor Rabén sade själf åt mig, att Hjalmar inte kunde lefva länge. » » Och att han inte tålde vid att arbeta så mycket? » » Det med. Men det måste han ju — Erik, det vet du ju. Barnen och hushållet och Hjalmars starka pliktkänsla. » » Kände du aldrig såsom en stark bindande plikt att hindra honom från att arbeta ihjäl sig? » » Jag kände så varmt för honom och försökte verkligen. » » Att skaffa honom mera arbete, ja! Och sedan göra af med förtjänsterna. Men klokbeten borde åtminstone ha manat dig att hushålla med hans krafter.
Tryck frihets-förordningen, i fråga om anmälan hos Justitie-statsministern af bokhandels idkande; och JV2 9, med förslag till ändring i 4 § 10 och 11 mom. Tryckfrihets-förordningen, angående utrikes ifrån hit inkomna skrifter. S. D. Vid nu förnyad föredragning biföllos följande af Allmänna Besvärs och Ekonomi-Utskottet afgifna Betänkanden: JVs 94, i anledning af motioner om ändring i sednast utfärdade stadgar för Carolinska Medico-chirurgiska institutet; JV2 95, i anledning af motioner om utländske lotterikol lektorers samt inoch utländska försäkringsbolags verksamhet i riket.; M 96, Prot.-Utdrag den 11 Mars 1863. 265 JM 96, i anledning af motion om meddelande af allmänna föreskrifter, be träffande vilkoret! för sparbankers stiftande, m. m. JM 97, i anledning af motion om inrättande af skolor för meddelande af undervisning i tjenstehjons sysslor; och JM 101, i anledning af motion om en embetsexamen för inträdet i de förvaltande verken. Samma Utskotts Betänkanden : JM 98, i anledning af äterremiss af Betänkandet JM 50; JM 99, i anledning af äterremiss af Betänkandet JM 58; samt JVs 100, i anledning af äterremiss af Betänkandet JM 66. Lades till handlingarne; de 2 förstnämnda med ogillande af Utskottets Betänkanden N:ris 50 och 58. Den 11 Mars. Från Högloft. Ridderskapet och Adeln.
Här tror jag icke, att en person, som har vexlar att aflåta, skulle underkasta sig en sådan tidsutdrägt, och derföre hemställer jag, om icke genom ett sådant stadgande inköpet af vexlar skulle göras om intet. Hr Nordenanckar har nämnt, att han varit frånvarande när betänk, efter återremiss ånyo handlades i Utsk., och att han derföre icke kände anledningen hvarföre icke Hr Stråles anförande upptogs. Som jag var närvar, ber jag att få försäkra Hr Stråle, att ali uppmärksamhet fästades vid hans anförande; men då R. St. i allmänhet hade Ståndsvis uttalat sin åsigt för Bankens rättighet att uppköpa vexlar, och Utsk. icke upptog de öfriga särskilda anmärkmrne, som blifvit gjorda af riksdagsmän, sä har delta varit anledn., hvarföre icke något upptagande skett af Hr Stråles yttrande. Hr Stråle yttrade, om jag icke misstager mig, äfven att en sådan rörelse, som att köpa vexlar och skaffa sig en fordran i Hamburg, icke hade samma verkan, som att skaffa silfver, och att en sådan tillgång på vexlar icke gjorde samma tjenst som silfver. Derutinnan är jag helt och hållet af annan mening. Erfarenheten har nemi. visat, att allmänheten är så belåten med sina papperslappar, att någon utvexling eller någon minskning af silfvervärde genom direct utvexling icke i betydiig mån äger rum, utan att man här är belåten med rättigheten att kunna få silfver för sina sedlar. Silfrels minskning eller ökning i Banken beror således på skillnaden emellan import och export. Då denna skillnad är fördelaktig, så gör det alldeles samma tjenst, som om silfret låg i Banken. För min del yrkar jag alltså, att R. o. Ad. behagade antaga Utsk:s förslag i denna del. 144 Den 7 Februari. Hr Stråle: Det torde tillåtas mig att lill en början, i anledn. af hvad en ledamot, Hr Nordenanckar, yttrat, få nämna, att jag visserligen icke yttrat mig emot den principen, alt Banken skall uppköpa vexlar och derföre skaffa sig silfver. Tvertom anser jag en sådan åtgärd vara ganska nyttig och nödig.
Detta är redan en anstöt mot det förtroende, som allmänheten haft för Bankens förmåga att uprätthålla realisationen, -— en anstöt, som är allmänt bekant både här och utomlands, t. ex. i Leipzig och i Böhmen, der jag hört talas derom. Under sednare tider hafva vi sett, att i Bankens metalliska kassa såsom silfver intagits protesterade vexlar, och deras värde kan naturligtvis vara högst olika; de kunna visserligen utgå till sitt fulla belopp, men de kunna också reduceras till noll. Under sådana omständigheter finna vi ytterligare ett missförhållande emellan metallisk kassa och sedlar, som störande inverkar på förtroendet till Bankens soliditet. Beloppet af protesterade vexlar har visserligen på sednare tider nedgått derhän, att Fullmäktige förklarat, att någon utslåppning af sedlar på dessa vexlar icke egt rum, emedan behållningen å sedelskulden fullt ut motsvarade den, som innestod på dessa vexlar. Men, såsom motionären anmärkt, upgick under en annan tidpunkt de protesterade vexlarnes belopp till högst 449,000 rdr, och derföre finna vi, att när en half million rdr protesterade vexlar inberäknats i den metalliska kassan och den valuta, hvars värde är så ovisst, och en sedel-utgifning grundats derpå, så har detta ännu ytterligare minskat allmänhetens förtroende till Bankens förmåga att uprätthålla myntvärdet. I sin motivering nämner motionären, att Bankens historia tydligt visar, huru det privata intresset haft inflytande på bankolagstiftningen. Detta är ganska klart, men om nu privat-intresset inrymmes icke blott inom lagstiftningen för Banken, utan äfven i sjelfva dess styrelse, så frågar jag om icke det vore att befara, att de följande bladen af Bankens historia skulle hafva mindre vackra taflor att upvisa. Om så är förhållandet, och det egna intresset skulle visa sig verksamt att, i strid emot Bankens, förskaffa sig den högsta möjliga vinst, så är det ju gifvet, att det privata in - Den 30 November f. m. 477 tressets inrymmande i Banken skulle än mera minska det förtroende, som allmänheten bör ega för Bankens hufvudsyfte.
Men vi måste också komma ihåg, att Molin var en man, hvilken för sitt nöje dagligen under lång tid badade i motströmmen omedelbart ofvanför Nämforsen i Ångermanland, ensam besteg Sulitjelmas topp, åkte skidor som en lapp, lät sig glida utför bärgshällar nästan med fallhastighet och njöt af nöjen som att bland glaciererna hoppa öfver afgrunder på 1,000 fot. Hur djupt han kände sitt eget lifs underliga enstöringsöde visar midt i den karga, torrt humoristiska skildringen en passus sådan som den om brännvinsflaskan och liket. Hela tiden fanns hos honom en underström af den känslan, att han var en paria, men en paria, som förfogade öfver hela skatter af den rikaste poesi. Det är karakteristiskt, att han i sina bref så sällan kommer sig för att tala om sina litterära planer. Det är, som om tanken på allt annat knappast lämnade honom tid. Men man får en inblick i, hur mycket som sysselsatte honom, när man läser följande i bref till en af Molins konstnärskamrater och vänner. Detta bref visar hela vidden af det stoff, med hvilket denne rike fattigman satt inne. Det visar också enstöringens försagdhet och bristande tilltro till framtiden och de möjligheter, hvilka lifvet plägar skänka, just när allt hopp synes ute. I detta bref, som är dateradt Bodö den 26 mars 1896 — alltså ungefär en månad före sin död — skrifver han: »En sådan gosse som jag slår sig aldrig i världen igenom — och, hör det! Därtill behöfves ungdom och tro på sig själf — och en obändig arbetshåg, tillsatt med hänförelse. — Jag arbetar ibland — för att icke svälta ihjäl. Jag har ingenting att säga folk, hvarken med penna eller pensel och skall aldrig i lifvet få något häller. Äregirig är jag icke mer än en dillströmare. Det finns ingenting som sporrar åsnan framåt. En eller annan gång dra’r henne hungern i hennes långa öron — och då går hon ett par steg. — Jag trodde en gång, att jag skulle bli tillräckligt kär för att sporras framåt för att få äga den älskade. Well. Kär är jag, men därmed stannar det, troligen och visserligen.
Akt ingen mä tilläkas an, i andra fall, an Allmänna Lagen och nu gällande Författningar utstaka , meddela eller till tryck utlemna Utdrag af Kyrkoböcker eller af andra Själawärden och Kyrko-disci» pliner» rörande Handlingar, i afseende pä enskilde personers lefwerne och seder, sä midt de landa dem till stada eller förklenande. Den häremot bryter böle Tretiotre Riksd. Sexton Still. Atr sädant, som rörer styggelser, eller högeligen särar blygsamheten, eller innehäller hädelser emot Gud eller lasteliga uttryck om Rikets warande Ofmerhet, eller hwad, i afseende pä personer, hwilka ett mäl icke egentligen beträffar, kunde i sädana Handlingar hafwa inflUkit, otidigt, anstöttlgt eller förklenligt, icke mä uti dem, wid wike af Tretiotre Riksd. Sexton Skillingar, genom trycket kungöras, utan sä wida, hwad sistnämnda fall angär, äberopandcr skulle af T)omaren, som sist i walet dömt, pröfwas nödwandigt, till uplysning och styrkande af sjelfwa hufwudsaken. A öfrigt och som det blefwe för wi-dlystigk, att alla förewarande ämnen, mäl och ärenden med noggranhet utsätta, stall det stä hwar och en fritt, att i tryck allmänt kunnigt göra alt hwad som i denna Lag icke finnes uttryckligen förbudit; följaktligen stall och ej nägot, soln öfwer i denna Lag tillätliga ämnen i tryck amnärkes, pämirmes eller eljest granst. nings. 774 Den 19 Zebruarn. ningseller reslections-wis i dagsljuset framlägges, kunna, under förewändniug alt innebära tadel och klander, såsom straffbart anses, sä wida strissättek icke ar tydligen smädligt eller skändligt; om answar hwarför i denna Lag stadgadt är.
Hvad åter angår den händelse då in-egor möta skog eller betesmark, inser jag, å ena sidan, lika med de fleste af Länens Hushållnings-Sällskap och Motionairen Samuel Andersson, obilligheten deri, att utmarks-egaren skulle vara helt och hållet befriad från stängselskyldigheten, men måste, å den andra , erkänna vigten af det inkast att han stundom af hägnaden icke eger någon fördel. Att genom skogs-eller betesmarkens uppskattning till vissa grader bestämma deltagningsskyldigheten, skulle likväl leda till oredor och tvister. Det är icke möjligt att uppgifva bestämda reglor för en dylik uppskattning, och helt olika grunder torde, inom olika skifteslag, dervid komma att följas. Bihang till R. St. Prot. 18347:de Sami, 2 Afd.. 6.-te Häftet. 3 13 Lagsamt Allm. Besv.• vch Oecon.-Utshs Betänkande N:o zo. Enär likväl den betydliga inskränkning, som, enligt Kongl. Maj:ts senare Nådiga Proposition, uti Utmarks-egarens stängselskyldighet, hvilken icke skulle komma i fråga i annan händelse, än då utmarken vore instängd, leder derhän att stängselvitsord icke gäller innan nyttan af hägnaden, just genom den föregångne instängningen, blifvit ådagalagd, samt då jag icke kunnat utfinna någon mera lämplig delningsgrund, än den att egare till skog eller betesmark, som möter in-egor, skall till en tredjedel taga del i stängseln, tillstyrker jag, att Kongl. Maj:ts Nådiga förslag äfven i denna del må bifallas. Då jag sålunda yttrat mig, angående de hufvudgrunder, hvarå Författningsförslaget hvilar, återstår det att till granskning företaga de i hvarje §. förekommande föreskrifter tillika med deremot gjorde anmärkningar, hvartill jag alltså öfvergår: 1 Art. 2 §. i mom.