Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta var ett missförhållande, som fordrade rättelse, och denna rättelse skedde på det sätt, att 1818 års Ständer undersökte, i hvilken grad af värdighet landshöfdingarna stodo, och trodde sig finna, att som landshöfdingar och statssecreterare voro vederlikar, borde landshöfdingepensionen icke öfverstiga statssecreterarelönen. Så bestämdes det då, och jag kan icke finna detta stadgande tvetydigt, eller tveka att förklara landshöfdingarna böra erhålla pension till det belopp, som motsvarar statssecreterarelönen, den må vara hvilken som helst Sådan har meningen likväl icke varit inom Conseillen, och då en förfrågan skett, vill jag ej motsätta mig pensionsbeloppets nedsättning; men en bestämd orättvisa skulle det vara att gifva den förklaring, hvaraf nedsättningen föranleddes, en retroactiv verkan, så att de, som tagit afsked, blefve lidande. Jag vågar derföre bestrida, att man såsom en förklaring af det gällande stadgandet bestämmer, att landshöfdingepensionerna skola blifva lika med hvad statssecreterarelönerna utgjorde år 1818. Sådant bör blifva ett nytt beslut, och då sätter jag mig icke deremot. Frih. Fock har nemi. tagit afsked under förutsättning att, på sätt stadgandet derom innehåller, erhålla pension, svarande möt statssecreterarelönen, och som Frih. Focks afskedstagande inträffade efter det statssecreterarelönen förhöjdes till dess närvarande belopp, anser jag, utan att derföre kunna anses frångå min princip oin besparingar i allmänhet, att Frih. Fock icke bör vidkännas någon minskning i det pensionsbelopp, han, med stöd af stadgandets närvar, uttryckliga innehåll, ansett sig kunna påräkna. Jag känner icke, om någon mera än Frih.
Reuterborg), har af en gammal fru i Celsingska huset (vi tro att det var enkan efter den nyssnämnde Lars Gustaf Celsing d. ä.) hört uppgifvas, att en besynnerlig händelse föranledt förmögenhetens konsoliderande. En reparation blef nämligen företagen på boningshuset å den egendom der familjen residerade. Vid den omflyttning, som personalen dervid måste underkasta sig, hade ett äldre fruntimmer, som i någon qvalifikation tillhörde huset, blifvit logerad i patronens skrifrum. Följande morgon hade denna vid kaffebordet förklarat, att hon för ingen del ville ligga i det rummet, emedan der spökade. Man upptog saken dels med likgiltighet, dels med gäckeri, oaktadt fruns kraftiga försäkringar att det varit något helt annat än inbillning. Emellertid lät hon öfvertala sig att icke vidblifva sin föresats, och hon intog åter samma rum såsom provisionell sängkammare. Men vid följande sammankomst med familjen förklarade hon åter att ett allt för tydligt oväsende varit rådande under natten, och förnämligast i ett stort, i rummet stående skåp för papper och dokumenter. Slutet af hennes uppgift var åter att hon bestämdt icke vågade tillbringa ännu en natt der i rummet. Patronen skall då hafva genomsökt skåpet och deri funnit ett lönligt förvaringsrum, deri dokumenter påträffades, som innehöllo lagliga bevis för en arfsangelägenhet, hvars bevaknings-fatalietid var så nära, att den jemnt räckte till för affärens lyckliga genomförande – som också medhanns. Att sagesmannen Reuterborg var en fullt trovärdig och ytterst redbar man, veta alla som kände honom. Huruvida den fru, af hvilken han hörde saken uppgifvas, var med vid sjelfva händelsen, känna vi icke. Det berättas, att vid general-amiralen Johan Pukes begrafning år 1816, skulle likvagnen dragas af hans egna hästar, men de ville icke gå ur stället. Alla möjliga medel användes, för att tvinga dem till lydnad, men de gingo ej en tum framåt, utan började deremot stegra sig, slå bakut och frusta, så att till och med blod skulle ha flutit ur näsborrarne. Slutligen måste man taga ett par främmande hästar och dessa lära godvilligt fört kistan till hennes bestämda hvilorum.
Wi befalle &c.” Då Revisorerne icke kunna bestrida giltigheten af det liufvudsakliga skäl, som för närvarande verkat afslag å Rikets Ständers underdåniga anhållan i denna del, nemligen att brist derigenom skulle uppkomma i tillgångarnc för verkställande af de för Flottans Stationer nödige arbeten, men tillika anse, att en fullständig inventering af Eke virkesförrådet vid Carlskrona är af behofvet högeligen påkallad, så väl för nödig controll å vederbörandes redovisningsskyldighet, som för undersökning deraf om icke större eiler mindre del af Förrådet kan genom ålder eller andra tillfälligheter befinnas hafva blifvit för Flottans behof odugligt, äfvensom på det att upplysning om användbara behållningen uti hvarje sort af Ekevirke till de serskildte byggnadsbehofven må erhållas, — få Revisorerne på detta ämne fästa Rikets Ständers uppmärksamhet samt tillstyrka, att Rikets Ständer måtte anvisa de medel, utan hvilkas beviljande deras önskan om Eke virkesförrådets inventering vid Carlskrona Station svårligen lärer kunna hos Kongl. Maj:t vinna Nådigt afseende. b) Att uti Stockholms Stations Balanee-Relation finnes upptagenen ersättningsräkning, hvilken redan den 17 Oct. 1831 ingifvits till Kongl. Maj:ls Befallningshafvande i Stockholms Län, utan att vid 1835 års slut någon vidare åtgärd till medlens utbekommande synes hafva blifvit vidtagen; samt c) Att med de af 1835 års Revisorer vid Lols-Vcrkets räkenskaper för år 1833 anmärkte, hos Commendants-Embetet på Carlstens fästning balancerade 235 R:dr, ännu vid 1835 års slut i räkenskaperne icke synes någon förändring, men Revisorerne hafva nu erhållit desi upplysning, att summan år 1836 blifvit formelt afförd. Anslaget till en Vattenledning vid Carlskrona.
En afton då jag åter gjorde honom ett besök fann jag honom ovanligt svag; han förmådde ej uppresa sig från sängen; vid min ankomst räckte han mig den matta handen, och vinkade mig att nedsätta mig invid sin sida; jag emottog handen, hjertligt glad öfver det lugn han för första gången, sedan långa tider syntes äga, och började lekande föreslå honom tillkallandet af den Läkare han härtills ej ens tillåtit oss omnämna; äfven nu log han endast åt mitt 'dåraktiga project' som han kallade det; 'jag hoppas redan på en säkrare läkare', fortfor han, 'men ville derförut gerna åt din tystlåtenhet lemna ett förtroende, af hvilket med all säkerhet endast du blifver delaktig. Sätt dig närmare mig', fortfor han, 'men först, regla dörren, på det vi ej må blifva öfverraskade eller störde.' Med anande hjerta och svigtande knän, uppfyllde jag hans önskan, samt nedsatte mig derefter, innerligt omfattande hans båda händer, vid hans säng. 'Fruktar du en mördare', var hans första dystra fråga, på hvilken en liten paus följde, hvarunder han tycktes afvakta mitt svar. Jag repade mod 'nej och ja, jag fruktar och afskyr honom, då han i skepnad af en bandit, för en neslig vinning af sin nästas egendom, lägger hand på dess lif, eller gjort mördandet till sitt yrke; jag beklagar och lider med honom, om han, vilseförd af skenet och passionen, blifvit hvad hans hjerta under kallare ögonblick med fasa afskyr.' 'Du beklagar, du lider med mig', utropade han, 'o! C. Nu läs i den olycklige mördarens hjerta!' och härefter berättade han mig ord för ord, hela den läsliga tilldragelsen. Morgonen fann honom betydligt lugnad, jag hade genomvakat med honom hela natten. Middagstiden yttrade han en önskan att få emottaga en Prest, jag eftersände genast en af mina vänner, Pastor S. En himmelsk salighet lyste i hans anlete då denne kom. Sedan han under samtal med S. tillbringat ungefär en timme, åtnjöt han genom dennes händer den Heliga Nattvarden.
Han föraktade honom, därför att han var en tjuf. De fredlöse förde ej ett röfvareeller stigmanslif, utan närde sig af jakt och fiske. Om ej Berg Rese mördat en helig man, skulle bönderna snart upphört att förfölja honom och lämnat honom i fred uppe bland fjällen. Men nu fruktade de stor ofärd för bygden, därför att den, som burit händer på Guds tjänare, ännu gick ostraffad. Då Tord kom ned till dalen med villebråd, bjödo de honom stora ägodelar och förlåtelse för hans eget brott, om han ville visa dem vägen till Berg Reses håla, så att de skulle kunna taga denne, medan han sof. Men gossen nekade alltid, och om någon ville smyga efter honom uppåt skogen, förde han denne så slugt på villospår, att han uppgaf förföljandet. En gång sporde honom Berg, om ej bönderna ville locka honom till förräderi, och då han hörde hvad de bjödo honom i lön, sade han hånfullt, att Tord vore dum, som ej antoge ett sådant tillbud. Tord såg då upp på honom med en blick, hvars make Berg Rese aldrig förr sett. Ej hade någon fager kvinna i hans ungdom, ej hade hans hustru eller barn sett så på honom. »Du är min herre, min själfvalde härskare,» sade blicken. »Vet då, att du får slå mig och skymfa mig hur du vill. Jag är ändock trogen.» Berg Rese gaf sedan mera akt på gossen och märkte, att han var modig att handla, men blyg att tala. För döden hade han ingen fasa. Då sjöarna nyss frusit, eller då kärren stodo som farligast om våren, då gungflyen doldes under rikt blommande ängsull och hjortron, tog han helst sin väg öfver dessa. Det syntes vara ett behof för honom att utsätta sig för faror liksom till ersättning för de stormar och fasor på hafvet, som han ej mer hade att möta. Om natten var han rädd i skogen, och äfven midt på dagen kunde de mörkaste snåren eller en kullvräkt furas vidt utsträckta rötter skrämma honom. Men då Berg Rese frågade honom om detta, var han för blyg att ens svara.
Man måste hafva hört och sett, huru han började utan minsta spår till passion, hurii i den mån som tankarna iitvecklade sig, själens eld mer och mer uppflammade i låga, lågan mer och mer grep omkring sig och slutligen, lik en vulkan som brinner, slog med bestörtning och med beundran allas sinnen. * .i: * I Platens offentliga lif torde 1823 års riksdag bilda höjdpunkten, likasom han äfven der, i trots a ' f allt motstånd, genomdref de nödiga anslagen for arbetet på kanalen och Motala verkstad. Några drag af hans hvardagslif och tiktenskap, tecknade efter meddelanden dels af hans samtida, dels och förnämligast af hans dotter, torde bäst förmedla öfvergången till det sista skedet af hans lefnad. I mån som kanalarbetet fortskred, hade Platen bytt hostad, tills han sliitligen hamnade. i Linköping. Här uppfostrades hans dotter i en för den tiden stor frihet. Klädd i gossdrägt sågs hon ofta leka eller deltaga i snöbollskastning på offentliga platser med bröderna och deras kamrater. F ö r 74 sina barn var Platen en kärleksfull, men i rättsfrågor sträng far, hvilket dock för barnen aldrig bortskymde ömheten i hans hjärtelag. " Vi förstodo väl hans litet tvära sätt ", skrifver hans dotter. När det gälde att få litet pengar till ett extra nöje, vände sig barnen alltid hälst till fadern. Mot sin hustru var Platen alltid lika öm och hänsynsfull; det innerligaste förtroende rådde mellan de båda makarna och synes hafva gjort deras äktenskap sällsynt lyckligt. Om han kunnat, skulle Platen velat bespara sin hustru all oro, dock aldrig på bekostnad af det ömsesidiga förtroendet. E t t bevis derpå, äfvensom på det deltagande hvarmed hon följde hans verksamhet, ger ett bref från Platen till en hans adjutant rörande det oväntade genombrytandet af eii under arbete varande bank, på hvilken händelse han vill att adjutanten varsamt förbereder hans hustru, emedan hon eljest torde taga allt för illa vid sig. Ytterst känslig, led hustrun djupt af hvad som plågade eller kränkte hennes make. Likväl ville hon aldrig, att han för hennes skull afstode från någon sin uppgift. " Gör det som lir? * ätt ".
H:dr 1,200: utan heräkning af nägot 8^,aIIn,äI8-an8Iag; ^rtt lfevi8orn8 Ion, nn usi^gäende till 395 k:dr 24 8k. med derunder inhegrijane 37 tunnor 8nanmäl, mä ökag till 500: jemväl utav 8^ann,äl8-an8lag. z^tt för erforderligt 8kiifvare-hiträde en ärlig 8nmma af 150: ma 8tälla8 till Lommi88,onen5 di8jao8i'tion. ^.tt arfvodet till Lommi88ionen8 Vaktmä8tare, 8vm nu „^s>gur till 90 1l:dr 36 ak. med derunder heräknade 8 tunnor a^anmal, mä heatämmaa i ett för allt till 100: ^.tt den för 6ommi88ionen analague arlida expen8-8nmman 480 K:dr, mä forliöjaa till . 500: 8amt att 8a8om Il^reamedel för Lomnriaaionena Arelli v mä uja^kölaa 200: Hvarigenom ^fahell-Verketa 8tat, 8om för närvarande u^^tager en 8umma af 1,623 f,:dr 36 ak., med derunder inhegrijaen tillökning för 98 tunnor 8jranmäl, akulle komma att uja^- gä till 2,650: noir loljakt ligen ökaa med 1,026: 12. — I,varemot den förhöjning, 80m egt rum, dä 16 k 8- mgrkegäng8-^ri86t lör 8^anu,älen öfver8tigit 8ta!8- imi86t, '7
Maj:t, — som ansett sig icke böl a till verkställighet befordra de af Rikets Ständer vid 1823 års riksdag föreslagna åtgärder, i afseende å ckskogarnes upplåtande mot lösen åt kronoskatte-egare, enär det af Rikets Ständer i ämnet framställda förslag stöde i närmaste sammanhang med frågan huru tillgång skulle beredas för inköp af tjenliga hemman och lägenheter till ekplanterings-hagars inrättande för Kronans räkning, — till Rikets då församlade Ständer aflåtit nådig Proposition i afseende å ekskogaine i riket, hvilken af sammansatta Stats'samt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet behand - Stals-Ulskolleis Utlåtande N:o 74.
Kunz tillbaka med en pojke, hvilken han heligt försäkrade vara den samme, hos hvilken han funnit silfvernålen. Berättelsen var icke illa hopsatt. Gossen sade sig vara från Sverige och hade följt en svensk officer som uppassare; officeren hade blifvit sårad och gifvit nålen som belöning för trogen vård. Ruben Zevi afbröt denna berättelse tvärt med några svenska ord, dem han för längesedan lärt af krigsfångar i Polen. Huru gammal är du? Gossen såg förvirrad på honom och svarade stammande: Aus Schweden. Ut med eder! skrek juden förbittrad, och till ersättning för sina hundra gyllen blef svarte Kunz denna gång verkligen utpiskad med sin förmente svensk genom borgens port. Emellertid hade förgyllda Ruben bekymmer och omak för den handpenning han lofvat kejsaren till det rikslofliga ändamålet att slå svenskarne. Trosförvanternes kassor voro rika på skuldförbindelser, men toma på klingande mynt. Själfve de mosaiske holländske bankirerne, som åtnjöto den afundsvärda förmånen att stå under borgerlig lag, hade tömt sina penningskrin för kriget mot Spanien, med dess för dem så vådliga inkvisition. Judiska penningar voro med i alla krig och i alla länder. Den ena millionen drog i fält mot den andra, den ena skuldsedeln ref sönder den andra. Samme långifvare kunde väpna två fientliga härar till strid. Blef den ene låntagaren insolvent, fick den andre betala för båda. Segrarens byte flöt dock alltid i omärkliga rännilar tillbaka till långifvaren. Jämförd med våra dagars bankirrörelse, var affären på sextonhundratalet sådan, att statslånen, under penningens högre värde, ännu icke gällde milliarder, högst femtio eller hundra millioner, och vidare bedrefs spelet mycket tystare. Det fanns mäklare, kontor och agenter, det fanns hypotek och pantförskrifningar, till och med börsbyggnader i de stora städerna, men där funnos inga noterade eller telegraferade kurser, inga tidningar, inga hastigt vunna rikedomar i dag med ruiner i morgon, ingen hetsjagt i papper som stiga och falla.
En Sideographierings-anstalt för de högre valeurernes multiplicering ; Två stycken Pressar aj Tackjern till dessas tryckning; Tvål stycken Stanhops Boktryckarepressar iöv de lägre valeurernas tryckning; Samt En eller två större Skrnf-pressar för Blanquetternas torkning och planering efter tryckningen. De i öfrigt erforderliga ånsta!tertia, såsom lisseradt Papp, fina Filtar, god Koppar och Boktryckare-svärta, Halster och Pannor för Plåtarnas värmning m.m., äro Bih. till R. St. Prof. 1828 oeh 1829, 6 S.j 3 B. i Häftet 34 Bil. till Bancö-Ut skottets Memorial N.-o go allt mindre betydliga saker, som inom kort tid oell liittligen kunna anskaffas. Hvad Machinen beträffar, hvarmed den runda ovala och liniaira Konstgravuren å de omtalade SedeUformulairen, jemte de Fol. i & 2 anbragta gravurerne, är verkställd, så får jag äran nämna, att den hittills blifvit en fullkomlig hemlighet, så mycket mera sorn jag sjelf, med undantag af åtskilligt Inslrumenlmakare.arbete, bestående af några fina Skrufvar samt räta Linealer, förfärdigat och hopsatt densamma, så att, i fråga om dess eftergöring säkerhet kan vara att påräkna; den kan, i afseende på dess användbarhet för varierad gravur, närmast liknas vid ett Caleidoscop; ty för hvarje liten vridning på en eller annan af dess åtskilliga Ställskrufvar, kan åstadkommas mångfalldiga variationer af Border, Rosetter, Bottnar m. m. Ritningar på valeurerne boo, 100,25 och I R:dr äro bifogade å Fol, 7, 8, 9 och 10 i medföljande Häfte; och har jag sökt gifva åt hvarje ett så olika utseende som möjligt, hvarigenom Sedelns valeur i allmänna rörelsen lättare och säkrare må kunna urskiljas. Stockholm d. Nov. 1828. STOCKHOLM, tryckt i Ecicsteinska Tryckeriet, x83o. Banco-Utsk:s Betänkande, N:o 91.
Då gingo de Phariseer till, och frågade honom: Är det ock mannenom lofligit skilja sina hustru ifrå sig? frestande honom. Då svarade han, och sade till dem: Hvad hafver Mose budit eder? Sade de: Mose tillstadde skrifva ett skiljobref, och öfvergifva henne. Svarade Jesus, och sade till dem: För edor hjertas hårdhets skull skref han eder detta budet. Men af första skapelsen hafver Gud gjort dem man och qvinno; Fördenskull skall man öfvergifva sin fader och moder, och blifva vid sina hustru; Och de tu varda ett kött; så äro de nu icke tu, utan ett kött. Hvad Gud hafver tillhopafogat, det skall menniskan icke åtskilja. Och i huset frågade hans Lärjungar honom på nytt om samma ärende. Och han sade till dem: Hvilken som skiljer sina hustru ifrå sig, och tager ena andra, han bedrifver hor emot henne. Och om qvinnan öfvergifver sin man, och tager en annan, hon bedrifver hor. Och de hade barn till honom, att han skulle taga på dem; men Lärjungarna näpste dem, som dem fram hade. Men när Jesus det såg, vardt han misslynt, och sade till dem: Låter barnen komma till mig, och förmener dem icke; ty sådana hörer Guds rike till. Sannerliga säger jag eder; Hvilken som icke undfår Guds rike såsom ett barn, han kommer der aldrig in. Och han tog dem upp i famnen, och lade händerna på dem, och välsignade dem, Och då han dädan utgången var på vägen, lopp en till, och föll på knä för honom, och frågade honom: Gode Mästar, hvad skall jag göra, att jag måtte få evinnerligit lif? Men Jesus sade till honom: Hvi kallar du mig godan? Ingen är god utan en, det är Gud. Budorden vetst du: Du skall icke bedrifva hor: Du skall icke dräpa: Du skall icke stjäla: Du skall icke tala falskt vittnesbörd: Du skall ingen bedraga: Ära din fader och moder. Då svarade han, och sade till honom: Mästar, det hafver jag allt hållit utaf min ungdom.
R:dr, hvarå, vid 1845 års slut, i Akademiens hufvudbok utbalanserades det högsta å någon särskild fordran utestående ränlebelopp, eller 2,280 R:dr, så får Konsistorium Academicum underdånigst anmäla, att Konsistorium äfven i afseende på dessa räntefordringar förfarit i enlighet med vanlig, här ofvan i underdånighet anförd, ordning, så att Konsistorium, så snart tvänne års räntor voro oguldna, beslutade lånens uppsägning och indrifning, fastän genom mellankomna konkurser och andra lagliga hinder för utmätningen, betalningen, som nu mera är för alla tre de ifrågavarande lånen till fullo verkställd, icke före 1845 års utgång hunnit ingå. Med djupaste undersåtlig vördnad, trohet och nit framhärdar, Stormäktigste, Aller nådigst e Konung! Eders Kongl. M a j: t s underdånigste och tropligtigste tjenare och undersåier* A. K. KNÖS. Kongl. Akad. n. r. Rektor. Joh. Thorsander. Christ. E. Fahlcrantz. L. A. Anjou. J. E. Bocthius. J. C. Lindblad. C. O. Delldcn. L. P. Walmstedt. P. D. A. Atterbom. E. Aug. Schröder. J. Sellön. A. F. Svanberg. Chr. Jac. Boström. Gustaf Svanberg. Olof Wingqvist. Otto Fr. Tullberg. Slockholm dea 22 Januari 1848. L. S. C. L. Höjer. - 449 — Upsala Domkapitels underdåniga Utlåtande, i anledning af 1847 ärs Revisorers gjorda anmärkningar vid nämnde Domkapitels räkenskaper. Stormäktigste Allernådigste Konung!
Måndagen den a Februari x835. Plenum kl. 6 e. m. Justerades 2 prot.utdr. för denna dag f. m. Gr. von Fersen, Hans: Som jag vid genomseende af föredragn:slistan funnit, att lånefrågan eller StatsUtsk:s betänk. N:o 4°å icke nu genast kan komma under öfverlägg - Den a Februari e. m. 47 ning, emedan åtskilliga andra mål stå framom på listan, samt jag befarar, att tiden på detta sätt blir otillräcklig för lånefrågans afgörande i dag, tager jag mig friheten föreslå, att detta mål, utan afseende på den ordning, hvari det nu står uppfördt på listan, må uppskjutas till morgondagens plenum och då blifva det första på listan. Jag anhåller om propos. härå. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade besluta, att lånefrågan eller StatsUtsk:s utlåt. Nto 4o5 mätte blifva lörsta målet på morgondagens föredragningslista. bifölls. Öppnades Hrr Eleetorers lista till val af utsktsledamöter i afgångnas ställe; och befunnos hafva blifvit utsedda till ledamot i ConstitutionsUtskottet: efter Hr Silfverstråle, Gust., Nto 2283 Hr Akrell, Carl; Rid dar liusUtskottet: efter Frih. d’Albedyhll, Carl Gust.; Wto 90 Gr. von Hermansson, Carl. Ånyo föredrogs Lagsamt Oecon.Utsktns d. ig sisth Jan. på bordet lagda betänk. Nto 4° i anledn. af väckta motioner om förändringar och tillägg i K. förordn., angtde sockenstämmor och kyrkoråd, af d. 26 Febr. 1817. Gr. von Fersen, Hans:
Utskottens åsigt, alt hvarje arbetsför medlem i samhället bör genom personlig afgift bidraga till det uppväxande slägtets undervisning, har af Rik-Ståndens samtlige Ledamöter, som i frågan sig yttrat, blifvit hyllad, likasom nästan enhälligt antagits, att för folkundervisningens behöriga ordnande den af Utskotten föreslagne anslagssumma i allmänhet är fullt behöfflig, om ej otillräcklig; hvadan Utskotten icke torde behöfva ingå i serskild vederläggning af anmärkningen, att hösre anslag, än det af Kongl. Maj:l äskade, icke borde beviljas; och anse Utskotten sig i det redan afgifne utlåtandet hafva fullständigt ådagalagt, att någon jemnare fördelning af understöd lill folkundervi* ningen icke gerna kan åstadkommas, än derigenom att hvarje skoldistrict erhåller medel sig anslagne i förhållande till den derinom varande folkmängd, som af undervisningen har behof; hvarföre något vidare yttrande, i anledning af den häremot framställde anmärkning, icke torde erfordras, äfvenså litet som i afseende på åsigten, att medlen borde ingå till Stats-Verket och derifrån fördelas emellan endast de församlingar, som af understöt! vore i behof. På grund häraf och då Utkotten haft för afsigt att, endast i forhållanBih. lill R. St. 4 Sami. a AJd. ig Haft. 5 34 Statssamt Bev illnings-ULskoltens