Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den utväg, som nu föreslås, är en, i mer och mer vidgade kretsar, uppåt stigande ansvarighet af sjelfständiga husfäder (bönder i den äldsta bemärkelsen) och husfädersförsamlingar, inom hvilka kretsar man kan så noggrannt känna hvarandra, att enhvar vittnesgod kan heligt och offentligt ansvara för sitt omdöme. I kraft häraf, går saken bland dessa vittnesgilla män så till: ”de måste anmärka bland sig alla märkliga dugligheter; de måste upprätta, i sin krets, genom märken eller skrift, en värderad förteckning på Dygder för Allmänt Bästa; och denna scala, denna förteckning, denna Dygde-bok, den är Naturens klara verklighet för dem, den är sanning, den är lag för ära och anseende, för offentligt förtroende. Proportion, eller evig Rätt, fordrar derföre och stadgar en sådan Dygde-bok, för hvar och en borgerlig krets i hela samhället; ända upp till den högsta, eller sjelfva Regeringens. Enligt denna bok, med värderad förteckning ifrån graden ett till tio (m. m.), nämnes en riksdagsman lika så enfaldigt, som en nämndeman, en borgmästare, som det minsta ombud – genom nummern af publik Dygd; så att intet val, intet blindt förtroende, skall kunna leda till ära ... Men Dygde-värderingen synes ju likväl här vara lemnad åt desse vittsordige mäns val och villkor? Svar. Låt denna bok eller förteckning vara i tolf mäns vård, hvilka förnyas på månad i ständig omgång. Desse dömma, om en dygd, en merit bör tecknas, och huru högt; men de dömma så, som Engelsk Tolfnämnd, med fullröstning, inom viss tid, och enligt det vittsord af kännare och mästare i saken, som den Sökande framter. – Vet ni på hela jorden en större säkerhet för Gods och Lif, än denna för er Dygd och ert Värde”? Svaret på sista frågan lemnar jag åt mina läsare. De torde lika litet som jag begripa, huru man vid verkställandet af dessa bägge förslag skulle undgå att styra just rakt på de klippor, hvilka dock i detta verk så snillrikt blifvit utmärkta till förbisegling. Lyckligtvis räddas man från slikt bryderi – genom bådas absoluta overkställbarhet170.
Justerades PleniProtocollen för den 26 sistlidne Januarii e. m. samt den 28 och 2c) i berörde månad. Upplästes och lades på bordet ConstitutionsUtskottets d. 5 dennes under N:o 24 afgifne Memorial, angående RiksdagsFullmägtigen Petter Anderssons anmärknings - Den ti Maji. 45 anledning vid beliandlingen af ett mål, rörande så kallade Kyrkohemman i Halland. Höglofl. Ridderskapet och Adeln åtskiljdes klockan tre qvart till io om aftonen. In fidem Protoeolli, O. J. Lagerheim. Måndagen den n Maji 1829. Plenum klockan 9 Förmiddagen. Justerades följande: Utdrag af Protocollet, hållet hos Höglofl. Ridderskapet och Adeln vid Lagtima Riksdagen i Stockholm den 8 Maji 1829. S. D. Vid förnyad föredragning af RiddarhusUtskottets den 3 sistlidne December aflåtne, och den 17 i samma månad f. m. på bordet lagde, Memorial, innefattande hemställan, att RiddarhusFiscalens RiksdagsArfvode hädanefter måtte af de lill Riksdagskostnaderne anslagne medel utgå; fann Ridderskapet och Adeln, att, enär bemälte tjensteman, till följd af Rikets Ständers beslut vid innevarande Riksdag, redan erhållit arfvode af Riksdagskostnads - 46 Den ti Maji. medlen, Utskottets ifrågavarande Memorial nu mera borde läggas till handlingarne. Ut Supra. Justerades ProtocollsUtdrag, innehållande Ridderskapets och Adelns i Plenum den 8 dennes i öfrigt fattade beslut. Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln behagade å nästa Fredag den i5 dennes eftermiddagen, utse Sex Electorer, hvilka tillika med de öfrige RiksStåndens Electorer sedermera skulle äga, att, jemlikt 108 §. RegeringsFormen och 65 §. Riksdagsordningen, utvälja Committerade till Tryckfrihetens vård. Bifölls.
St:r såsom exempel i underd. uppgifvit, att då fråga vore om flere till Ädelforss GuldVerk anslagne hemmans indragning till Staten , samt desse Hemman , om icke förr, efter då gällande ArrendeContracts upphörande, liemfölle till Kronan , desamme da Liefve användbare, för behof af ifrågavarande beskaffenhet. Då R. St:r således, efter Utskottets tanka, gifvit en bestämd anvisning å de under Ädelforss lydande Hemman till godtgörande af Sökandernes hos Staten egande ostridiga fordran, uti hvars utbekommande de redan en längre tid blifvit uppehållne anser ock Utskottet de af ifrågavarande Hemman och Lägenheter, som K. M:t pröfvar dertill tjenlige, böra för det ifrågavarande behofvet användas; men då Statehs rätt fordrar, alt Sökanderne icke erhålla större del uti desse hemman och lägenheter , än som emot deras fordran verkeligen svarar, tillstyrker Utskottet: att R. H. St:r må hos K. M:t i underd. anhålla, alt noggrann undersökning och värdering af de under Ädelforss lydande samt af Sökanderne uppgifne Hemman och Lägenheter, mätte verkställas, samt införsel Sökan - Betänkandcn, N:o 275. 343 SÖkanderne meddelas i sa stör del af desse hemman och lägenheter, som K. M:t, efter en fullständig utredning af förhållandet i Nåder pröfvar, emot deras godkände och nu innehafvande fordringar svara. I afseende på användandet af den del af så val Ädelforss som Pauliströms Jernbruk med underlydande hemman, som återstår, sedan CanzliRådet af Wetterstedt och HofRattsRådet Adlerbrandt blifvit för deras fordringar förnöjde, så instämmer Utskottet uti den af K. M:t yttrade åsigt, att bibehållandet af desse Egendomar icke kan vara för StatsVerket förmonligt, hvarföre ock Utskottet i likhet med hvad K.
Om morgonen stego vi bittida upp, begåfvo oss ett stycke utom staden genom Bab el foteh, och mötte då dels allena gående, dels små afdelningar återvändande pilgrimer, somliga föregångna af musikanter och omringade af välkomnande slägtingar och vänner. Häribland hördes ofta det skränande tjutet af qvinnor, hvilkas antingen män eller söner icke återkommit, utan dukat under för den besvärliga vägens vedermödor. Det var i allmänhet brokigt; alla hemkommande voro på det grannaste utstyrda, isynnerhet de qvinnor som vallfärdat. Det till stort tal ifrån staden utströmmande folket hade lägrat sig i cafén vid vägen, ropande åt sina återvändande vänner Selam-helsningen, bisselameh och annat dylikt. Men det bästa var sparadt till följande dagen, då Mahmel hemtades upp till citadellet och der öfverantvardades åt pashan, åtföljd af Emir elhagg; han var en gammal Maghrabi gubbe, klädd i ett par Turkiska hvita vidbyxor, räckande till närmare fotknölarne och uppbundna om lifvet med ett bälte, men för öfrigt alldeles naken, till och med utan hufvudbonad på sitt halfskalliga orakade hufvud, hvilket han oupphörligen, så väl nu som under hela vallfärden till och ifrån Mekka, runkar och skakar i afmätta rörelser. Med sin nakna svartbruna kropp, hvita skägg och grånande lockiga hår, omkransande den skalliga hjessan, samt en liksom förstenad blick, nästan utan allt uttryck, ridande på en lättfotad kamel (hvars gumpningar han följde, dels med samma, dels med stridiga rörelser med sitt hufvud), gjorde denne halft ginn-like gubbe på mig ett intryck, som jag aldrig förr rönt af någon menniska; sedan jag en gång fått ögat på honom, der han framred i processionen, föregången af pipor och tympaner, kunde jag ej mera vända det ifrån honom. Men detta och annat kan du allt läsa i Lanes förträffliga arbete om "The modern Egyptians." Hvad
Jag tror, ätt ändamålet, beväringens införlifvande med indelta armeen, skulle förfelas, om beväringen icke vore beklädd lika med denna arme. Dessutom hafva vi redan af Hr Möllerhjelm erhållit upplysningar derom, att beklädnaden icke blott är bristfällig, utan äfven otillräcklig. En beväringsclass utgör omkring i5,ooo man, och antalet munderingar, som finnas att tillgå, är circa 7000; således felas munderingar för mer än hälften af den styrka, som enligt beväringslagen bör öfvas. Då beklädnaden varit i bruk alltsedan år i8i4, kan hvar och en lätteligen inse beskaffenheten af densamma. I brist af uniformer måste således beväringen antingen blifva oexercerad, eller ock gå med egna kläder, i hvilket sednare fall dock anslag erfordras för att ersätta slitningen af dessa kläder. Äfvenledes har man sagt, att ännu oanvända medel af de vid förra riksdagen beviljade anslag kunde användas för beväringens beklädande, och att man ej borde begära nya anslag, förrän de ännu i behåll varande beloppen blifvit använda. Talaren lärer icke påminna sig, att berörde anslag, enligt R. St:s dervid fästade förbehåll, icke få användas för fyllandet af de årliga behofven, utan till uppköp af materialier för reservförrådets complettering; de hafva följaktligen icke, utan att gå emot Ständernas beslut, kunnat användas till beväringens exercisbeklädnad, hvilket visserligen i annat fall kunnat ske. Jag har icke vidare att tillägga till hvad Hr Möllerhjelm yttrat, och med hvilken jag förenar mig, utan anhåller om propos. på afslag å Utskrs tillstyrkande, samt att ett anslag af 54,000 r:dr må beviljas. Frih. Adlercreutz, Gust. Magn.: Jag har en alltför obehaglig hågkomst af den verkan, som en iförmultnad 12 H. a 10 Den 15 Augusti f. ra. materiel liar på en arme. Jag förenar mig derföre uti Riksd.- fullm.
Varder vid undersökning eller i anledning deraf Förrättningsman våldförd, eller föröfvar han sjelf våld i oträngdt mål; gånge dermed efter allmän lag. § 56. Böter, som enligt denna förordning ådörnas, skola, då tillgång brister, till fängelse med arbete sålunda förvandlas: böter till och med 15 R:dr motsvara fängelse med arbete i . För hvarje bötesbelopp härutöfver till och med 750 R:dr ökas fängelsestraffet med 1 månad, och så vidare intill 2 år, utöfver hvilken tid, vid bötesförvandling, icke någon må för brott mot denna förordning i fängelse hållas. § 57. Böter skola gäldas af den pliktfälldes egendom i löst och fast, så långt den räcker. Hafva böter till en del utgått, förvandlas återstoden efter de i Kongl. Brefven den 5 Februari 1768 och den 27 Oktober 1820 stadgade grunder. Bil. till Bevillningsm. fl. Utskotts Betänkande N:o 4. 15 § 88. Af böter, som enligt denna författning ådömas, samt värdet af bränneri-redskap och annan egendom, som förbruten anses, tillfälle två tredjedelar åklagaren och en tredjedel den stads eller sockens fattigkassa, hvari den åtalade förbrytelsen är begången. Finnes särskild angifvare, tage lian hälften af åklagarens andel. Efter anmälan af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, kommer att på Kongl. Maj:ts nådiga pröfning bero, huruvida i något fall åklagare eller tillsyningsman för ådagalagdt nit vid efterspanande och beifrande af förbrytelser mot denna författning gjort sig förtjent af någon särskild uppmuntran utöfver honom möjligen tillkommande andel i ådömde böter samt redskap eller annat förbrutet gods. Art. VI. föreskrifter i afseende å författningens verkställighet. § 89. Kongl. Maj:ts Befallningshafvande hålle allvarlig hand öfver iakttagande af hvad i denna författning stadgadt är. § 60. Landsoch Stadsfiskaler, Krono-, Stadsoch Polisbetjente, samt de personer hvilka särskildt förordnas att vaka öfver denna författnings efterlefnad, åligge att förbrytelser mot densamma åtala, äfven utan särskild angifvelse.
I sin embetsverksamhet äro visserligen ledamöterne inskränkte inom de divisioner eller afdelningar till hvilka de höra; men det är icke blott på embetsrummet, som ideerna vexlas, iakttagelserne pröfvas. Det är under den dagliga beröringen, som alltid eger rum emellan personer, hvilka sträfva för samma mål, hvilka hafva samma kallelse. Genom den granskning, Utskottet sålunda verkställt af de för utflyttningen åberoropade skäl, förmodar Utskottet vara ådagalagdt, att densamma hvarken är behöflig eller ens skulle blifva för rättstillståndet välgörande. Utskottet förutser väl den invändning att åtminstone Norrland, likaväl som Sveriges södra provinser, borde ega sin hofrätt; men de skäl, som talade för stiftelsen af en sadan domstol i nämnde provinser, saknas ännu åtminstone i fråga om Norrland. Samma provinser äro nemligen till folkmängd, industri och förmögenhetsvilkor, eller i afseende på de förhållanden, som kunna föranleda en stiftelse af omförmälde art, helt olika det mindre befolkade och till större delen ouppodlade Norrland. Folkmängden är der ännu icke så stor, att tvenne divisioner för närvarande torde kunna blifva fullt sysselsatte af de från berörde provinser fullföljde rättegångsärenden; och förläggandet i denna aflägsna landsort af allenast en division skulle, efter Utskottets yttrade åsigt, icke komma att verka välgörande för den juridiska Lag-Utskotlets Betänkande, N:o 25. 25 bildningen inom domslolen. Visserligen hafva inbyggarne, särdeles den nordliga delens, långt till deras öfverrätt eller Svea Hofrätt; inen de skulle ej komma i fördelaktigare ställning om den förlädes i Hernösand. Med denna stad har största delen af Norrland på långt när icke den beröring, som med hufvudstaden. Med den stå de i oupphörlig kommunikation; der hafva de sin afsättningsort; den besökes derför af dem alla årstider; hvaremot blott den närmaste trakten kring Hernösand står i lifligare förbindelse med samma stad. Om någon fördel af en hofrätt derstädes således blef för nämnde trakt, så inträffade ett annat förhållande för det öfriga Norrland och följaktligen för aldra största delen deraf.
M. ansåg de redan befintlige 8 Provincial-Läkarne böra på nyssnämnde sätt bibehållas med de arfvoden af sammanlagda 2,000 R:dr, sorn de för närvarande innehafva; attE. K. M. fu nne ny^ttigt, om 7 nya extra Provincial-Läkare, hvardera med a5o R:drs arfvode, kunde tillsättas i Falköping, Kisa, Ulricrehamn, Tjust, Norra Dalarne, Arvika och Oroust, samt 2;ne Provincial-Läkare med 5oo R:dr lön hvardera i Lycksele och Norrbotten, der skicklige sökande eljest svårligen torde kunna erhållas; varande dertill ett anslag af 3,750 R:dr erforderligt; att E. K. M. ansåge ännu en Provincial-Läkare behöfvas i Östersund, hvarest en dylik redan funnes; alt pröfningen af förslaget om en Provincial-Läkares anställande i Hudiksvall borde uppskjutas intill dess frågan om utvidgning till Lazarett af dervarande Carlius blifvit afgjord; att stationen för Provincial-Läkaren i Norra Halland, sedan Garnisons-Läkare i Warberg numera icke behöfdes> skulle förändras från Warberg till Kungsbacka, hvarest icke någon Läkare funnes, Expedit ion sUtskottets Fotlag till lind. Skrifvelse IV.o gg. hvilket beslut borde lända till efterrättelse från först inträffande ledighet af Provincial-Läkare, så vida den nuvarande ej skulle vilja för sm tjenstetid ombyta station; samt alt E. K. M. i öfrigt icke funne Dess Befallningshafvandes förslag till Pro vincial-Läkarevårdens förbättrande för närvarande leda till några ytterligare åtgärder.
Hvar Ledamot af Riks-Stånden har väl rättighet att emot Stats-Råds Ledamöter göra anmärkningar; men snan har så uppmärksamt sökt förekomma ali öfverläggning i Stånden om slika mål, att i 29 Riksdags.Ordningen uttryckeligen föreskriftes med hvad ordasätt anmärkningarne i Stånden böra anmälas, och att de genast., utan annae Ben 2? April. 391 Ståndens åtgärd, må Constitutions.Utskottet meddelas. Samma Utskott är uppdragit, icke allenast att pröfva så beskaffade anmärkningar, utan äger ock ensamt den både rättighet och pligt alt granska Stats-Rådets Protocoller, hvilka, enligt S6 § Regerings formen och Tryckfrihets Förordningens 2 icke, utom åt ofta b: malte Utskott, få utlemnas eller tryckasj åliggande Constitutions Utskottet, att, i anledning af samma Protocoller, emot Stats-Rådets Ledamöter göra de anmärkningar, det skäligt finner. Sådana anmärkningar kunna leda till tvenne åtgärder, nemligen , enligt Regeringsformen? 10^ §., till Riks-Rätt, i hvilket fall hela både pröfmngen och handläggningen går Riksens Ständer förbi, eller, i anledning af 107 till anmälan Irån Utskottet hos Stånden , att en eller flera St3ts Råds Ledamöter icke nog nitiskt iakttagit Rikets sannskyldiga bästa eiler sin pligt; kunnande då Riksens Ständer, om de finna Rikets väl så kräfva, hos Konungen skriftligen förklara sin önskan, att han ville fiån Embetet skilja den eller dem, mot hvilka sådan anmärkning blifvit gjord. Se der den enda händelse, i hvilken Riksens Ständer directe kunna ingå i pröfning om StatsRåds Ledamöters förhållande. Nu är det klart, att på denna pröfning ankommer, antingen Ständerne vilja göra afseende på Utskottets anmärkning, eller låta den förfalla, det vill säga, antingen Ulla eller fria de under Udskottets anmärkning ställda personer 3 men, efter mitt begrepp, lika så klart, atf innom dessa 39* Dm 2?
Uti sitt under JV5 37 afgifna Betänkande, deruti Lag-Utskottet tillstyrkt en förändrad lagstiftning, angående bland annat stöld och snatteri, har Utskotlet till - 4 Lag-Utsknltets Betänkande, Jf!t SI. kännagifvit, att den jemväl väckta Irågan, att skogsåverkan måtte anses och straffas såsom stöld, komrae alt utgöra föremål för särskild behandling; och det är för denna behandling, som Utskottet nu vill redogöra. Efter vår lag förstås med åverkan i allmänhet hvarje olofligt ingrepp i annans nyttjande rätt lill fast egendom. I vissa fall har dock denna benämning blifvit gifven åt sjelfva tillgreppet af hvad egendomen tillhörer. Så har tillgrepp af växande träd och skog, torf, näfver, löf och bast, blifvit hänförd t till åverkan, likasom annat obehörigt intrång i egandeoch nyttjande-rätten, såsom olofligt betande, oloflig botägt rn. m.; och bestämdes till en början ansvaret för nyssberörde tillgrepp hufvudsakligen i Byggningabalkens 10:e och 13:e kapitel. Uti det förras 5 § berättigades likväl domaren att, der sådan åverkan oftare skedde, utom de böter lagen stadgade, förelägga vite. Tid efter annan utkommo emedlertid (lere författningar, hvilka, jemte stadganden angående skogshushållningen i riket, skärpte det ansvar, som lagen i berörde afseende utsatte; och den sista samt mest omfattande af dessa författningar var Kongl.
I anledning af Utskottets yttrande, angående anslag till försöks anställande i och för en Chaussé-anlåggning emellan Westerås och Fahlun, härinom Ritlderslapet och yldeln blifvit yrkadt: att Rikets Ständer jemväl måtte anslå medel till utstakning af våglinien i detaljer, åfBih, till R, St, Prot, 1840 och 184L 4 Sami, i A/d, 3 Band, 2 Haft, 8 58 Stats-Utskotlets Utlåtande, N\o 4 35^ Litt, C, vensom hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att alla frågor om jordersåttningar och vågens framtida underhåll målte fullständigt utredas samt vederbörande höras, i afseende på det bidrag, som af dem kunde lemnäs till arbetets verkställande, så att saken vore fullkomligt förberedd och kunde af Rikets Ständer vid en kommande Riksdag definitivt afgöras. Ledamöter af Freste-Ständet hafva dels yrkat, att anslaget måtte lörhöjas från i5,ooo till 3o,ooo R:dr, dels framställt den anmärkning, att Utskottet tillstyrkt alltför litet till förmon för Dalorten, för att kunna anse sig hafva derigenom på ett tillfredsställande sått besvarat Herr Petrés och Didrie TVeslroms motioner om understöd till nämnde orts invånare, hvilken senare anmärkning jemväl förekommit inom Borgare-Ståndet. I öfrigt hafva så vål inom detta sistnämnde Riks-Stånd, som äfven inom Bonde-Ståndet ^ flere ledamöter bestridt allt anslag till den ifrågavarande Chaussén, enär dels detsamma borde kunna anses inbegripet under det, som komm* att beviljas för vågars förbättrande i allmänhet, dels fråga kunde med skål uppstå örn Chaussé-anlåggningen vore ändamålsenlig och kunde för orten medföra någon verklig nytta.
Efter Utskottets omdöme har nemligen detsamma varit en naturlig följd af den utbildning, som landets stats-författning och rätts-institutioner under tidens lopp vunnit och de grundsatser, som i öfverensstämmelse dermed gjort sig i lagskipningen gällande. Det är bekant hurusom, före Hofrättens tillkomst, räfstoch rättare-tingen hade att utöfva Konungens domsrätt eller egentligen utgjorde den sista instansen, 4 Lag-Utskottets Betänkande N:o 54-. der alla rättssökande, utan undantag, egde att få deras klagomål öfver under-domstolarnes beslut pröfvade. Denna organisation af den högsta instansen hade dock redan före den tidpunkt, sorn nyss är antydd, förfallit; och derföre vände sig alltjemt rättssökande till Konungen sjelf. Han kunde likväl ej hinna att afhjelpa allas klagomål; och af sådan anledning blef en Hofrätt i Stockholm år 4 G14 inrättad. Denna domstol, som kallades ömsom Konungens Högsta Nämnd och ”Wår Öfversta dom”, skulle derefter utöfva Konungens domsrätt och således utgöra Högsta instan sen. Det heter ock i 8:de punkten i den nämnde år, i sammanhang med Hofrättens instiftelse, utfärdade rättegångs-ordinantie: ”Hvad af Oss och Wår Konungslig Hofrätt dömdt och afsagdt varder, det skall stånda och ej återgånga, och håfve det ingen makt sedan yttermera att qvälja vid ett hundra dalers straff tillgörandes för Konungs dombrott”. I Konungens domaremakt ingick emellertid af fordom ett vidsträcktare begrepp än att blott pröfva och enligt lag rälta under-domstolars beslut. Honom tillkom ock att mildra, alt benåda och att restituera redan afgjorda mål; och denna rättighet upphörde ej derigenom alt Hans domsrätt öfverlenmades åt Hofrätten. Den erhöll åter en bestämdare utveckling i och dermed.
Att nyttjande-rätten af de Kronan tillhörige Recognitions-Skogarne blifvit, emot erläggande afgift derföre till Kronan, Bergverken försäkrad, så väl i kraft af det för deras anläggning oundgänglige behof, som i stöd af flere både i äldre och sednare tider utgifne Kongl. Eörfattningar och Riksens Ständers försäkringar, finner Kongl. Maj:.t vara ostridigt, och detta för» Proposition om Recognitions-Skogarne. 359 hållande hafva jemväl Riksens Ständer vid 1809 års Riksdag ytterligare erkänt, samt i följd deraf, under yttrande, såsom en hufvudsaklig grund för alla åtgärder med desse Skogar, att Staten lika litet kunde ovillkorligen disponera om desamma, som de kunde af Bergverken, utan förbehåll af Statens egande-rätt begagnas, högtidligen förklarat Bergverken ovillkorligen berättigade, att behålla så stor del af desse Skogar, sorn, efter behörig undersökning, kunde finnas för Verkens drift och Smidets underhållande vara nödig, hvilket jemväl af Kongl. Maj:t, genom Dess Nådiga Kungörelse den 4 Februarii 1811 blifvit sanctioneradt, och föreskrifter i anledning deraf meddelade, för att fa behörigen utredt, hvad delar af Skogarne, under sådan hänsigt borde under Bruken få bibehållas, så att återstoden måtte under Kronans fria disposition kunna återkomma. Vid betraktande häraf lära Riksens Ständer inse, att en slik för Brukens behof nödig andel af Recognitions-Skogarne , hvarpå Brukens bestånd jemväl i hufvudsaklig del hvilar, icke kan för hvad orsak som helst Bruken frångå, desto mindre som bibehållandet deraf icke blifvit förenadt med den ovilkorliga skyldighet för Bruks-Egarne, att berörde oundgängliga skogs-andel, till skatte köpa; utan dem allenast, enligt 1809 års Ständers Beslut lemnats öppet att på sådant sätt, inom en viss föreskrifven^tid, kunna förvärfva sig egande-rätten till deras Recognitions-Skogar.