Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
13 förhållandet öfverensstämmande, enär i förordningen den 6 Oktober 1848 angående aktiebolag, bankrörelse utan tryckta eller graverade förbindelsers utgifvande icke uteslutes från föremålen för icke solidariska bolags verksamhet, utan fastheldre den i nämnda ^förordnings 14 § förekommande hänvisning att «om bolag, hvilka drifva bankrörelse med egna tryckta eller graverade förbindelser, stadgas särskildt« föranleder dertill, att endast i det fall, att aktiebolag, som ernar idka bankrörelse, tillika söker rättighet att så beskaffade förbindelser utfärda, den för enskilda banker i allmänhet erforderliga solidariska ansvarigheten hos delegarne är jemväl för aktiebolags banker af nöden. Men äfven om tvifvel angående nu gällande lags tillämplighet å sådana bolag, hvarom förslaget handlar, skulle förefinnas eller beträffande dessa några ytterligare föreskrifter kunna för allmänhetens betryggande vara erforderliga, lärer det i allt fall, enär, såsom Rikets Ständer yttrat, lagstiftningen för bankinrättningar och andra industriföretag bör hvila på enahanda grunder, vara vida naturligare och lämpligare, att genom ändring i eller tillägg till den nu varande lagen gifva åt densamma sådan utsträckning, att den äfven för bankbolag blefve tillfyllestgörande, än att, såsom Rikets Ständer föreslagit, med bibehållande af denna lag oförändrad, antaga en särskild derifrån afvikande ny lag för de ickesedelutgifvande bankbolagen, helst vid betraktande deraf, att de flesta för större industriföretag bildade bolag ofta, för att kunna ändamålsenligt bedrifva sin hufvudsakliga verksamhet, måste vara nödsakade att, i större eller mindre mån, sysselsätta sig äfven med sådana affärer, som till bankrörelse kunna hänföras, tvekan skulle uppstå, om och i hvad mån den ena eller andra lagen, eller kanske båda, borde i afseende å dessa bolag tillämpas. På grund af dessa utaf Högsta Domstolen emot förslaget framställda anmärkningar och då enligt gällande lag hvarje bankbolag, som vill undgå solidorisk ansvarighet, måste söka Kongl. Maj:ts godkännande såsom aktiebolag, dervid det ankommer på Kongl.
Uti berörde memorial liar Utskottet, till fullgörande af det Uiskottet» enligt 2 § af dess instruktion, gifna åliggande, tillkännagifvit, att den ifrån 1845 års början upplupna bankovinst icke erfordras för bankens consoliderande, utan att samma vinst, beräknad till 2,862,000 r:dr banko, kan vid slutet af hvartdera åren 1848, 1849 och 1850 med en tredjedel eller 954,000 r:dr årligen, ifrån Banken i och för Statens allmänna behof aflemnas, I anledning af detta memorial, som från Hederv. Bonde-ståndet blifvit till Utskottets förnyade handläggning åteiTemitteradt, hafva de öfrige 3:ne Riks-stånder, enligt till Utskottet ankomne protokolls-utdrag, fattat följande beslut, nemligen: 4 Banko-Utskottets Memorial, N.-o 3y. Högl. Ridderskapet och Adeln har förklarat, att sagde vinst icke erfordras för Bankens consoliderande, och att densamma skall för år 1848 genast och derefter vid början af åren 1849 och 1850 med en tredjedel eller 954,000 r:dr årligen ifrån Banken, i och för Statens allmänna behof, till Riksgäldskontoret aflemnas. Högv. Preste-ståndet har likaledes ansett, att den ifrågavarande bankovinsten må för innevarande år genast samt för åren 1849 och 1850, vid hvartdera årets början, med en tredjedel årligen, ifrån Banken, i och för Statens allmänna behof, till Riksgälds-kontoret ailemnas. J^ällojl, Borgare ståndet har fatlat enahanda beslut, med den afvikelse allenast, att vinstens aflemnande må ske vid slutet af hvartdera åren 1848, 1849 och 1850.
Strömberg skulle innehafva en nyckel till fabriken och fabrikör Danielsson en. I brådskan att bringa sin lösegendom i säkerhet och i den förvirring olyckan framkallade, kunde herr Danielsson ej erinra sig hvar han lagt sin nyckel, och Strömberg stod ej att finna. Han hittades sedan drucken ute på norra stadsdelen. Vid vittnets ankomst var hela bottenvåningen uppfyld af eld och rök, hvarjemte elden genom drifremshålen trängt upp i de andra våningarne. Vittnet hade sedan sörjt för ordningens upprätthållande vid platsen. Släckningen, som pågick till klockan sju på morgonen, kunde vitsordas såsom vacker. Påföljande dag hade vittnet jemte brandchefen, stadsingeniören och byggnadsnämdens ordförande undersökt fabriken. Rörande eldens utbrott hade ingenting med visshet kunnat utrönas. Början hade sannolikt skett i vestra hörnet af fabriken, der man glödgat läder för att användas vid så kallad sätshärdning. Lädret hade lagts i en låda och måhända en gång släckt ånyo börjat glöda samt förorsakat att golfvet af hettan fattat eld. Detta genomdränkt af maskinolja och beströdt med trasselsuddar var ett ytterst brännbart materiel och i närheten gåfvo i ett skåp förvarade oljekannor och trassel elden omedelbart ny näring. Fabriken var fyra våningar hög, murarne af sten, men pelarne mellan våningarne samt takbjelkarne af trä. Skorstenen, som stod qvar, var 139 fot hög. Ingen menniska hade vid eldsvådan eller släckningen blifvit skadad. Nattväktaren Johan Magnusson, som varit den första som slagit trumman, hade gått sitt pass, då strax efter klockan half två fabrikör Eliasson kommit springande och ropat »elden är lös!» samtidigt med att skenet synts. Kort förut hade nattväktaren mött tre personer på olika gator, nemligen fabrikör Eliasson, den främmande af de tre referenterna samt en okänd elegant herre, hvars yttre vittnet beskref. Fridolf Hammar uppgaf härefter på polismästarens anmodan sitt namn, han vore resande i staden och hade kommit för att bese fabrikerna samt möjligen beskrifva dem för en stockholmstidning. Han hade jemte många andra varit en overksam åskådare af elden och hade ingenting af vigt att upplysa.
Är möjligen en bränd kant i puddingen eller en mindre smaklig bit af steken, eller någon skadad klimp i soppan att tillgå, må hon med all säkerhet derå göra räkning; likasom Mamsell Stin-Lovis sällan någon dag går i mistning om någon pique, i anledning af sin gammalmodiga croteska nångsjalanta klädsel, sina croteska fasoner, sin inprovance hvad ejmabilité och umgängesvett befräffar, o.m.d.; hon förstod jemt om jemt endast tillblandningen af ombletter, samt stekningen af jambong dö grise och dermed nog, ty att kökspigan Annalena icke var så oklok och stupi, visste hon nog, ehuru Stin-Lovis alltid tog hela märiten åt sig. Men sluteligen kommer så i ordning den prägtigaste af alla gummor och möer, den gamla hederliga Jungfru Bata; en trogen familjens tjenarinna, hvilken med ömhet skött och vårdat ifrån den störste till den minste af Hofrådets barn; hon äger ock öfver hela huset ett mägtigt inflytande och förunderligt är, att sedan om husets angelägenheter långa rådplägningar mellan de mer vigtiga personerne ägt rum, gamla Batas utlåtande i saken dock sluteligen måste infordras, hvilket, alltid grundadt på erfarenhet och förtanke, mestadels kommer att gälla. I samråd med gumman företages således alla inträffande hushållsgöromål.
Ridderskapet och Adeln, genom utdrag af dess Protocoll för den 16 i sisth månad, N:o 789, till Med-Stånden alla Ina inbjudning att deltaga i det beslut, förstnämnde Riks-Stånd fattat, att nemligen bestämma införseloch utförsel-tull å alla de varu-artiklar, hvarå förbud mot införsel eller utförsel ansetts böra bibehållas, för den händelse Kongl. Majit skulle finna för godt att i Nåder upphäfva förbudet å en eller annqn artikel. 8c» Trot. Vtdr. d. 6 Fehr. iS4f• Ståndet förklarade sig i sistomförmälde händelse godkänna de tull-beslämmelser, som Bevillnings-Ulskoltets Betänkande N:o 21 för sådana varuartiklav innefattar. Från Höglofl. Ridderskapet och Adeln. S. D. f. m. Remitterades till Stats-Utskottet en denna dag af Herr Liljehöök j Ludvigj afgifven motion om understöd af allmänna medel åt Staden Falkenberg, tillika med ett i ämnet afgifvet anförande. S. D. Återremitterades Stats-Utskottels den 23 sisth Januari på hor det lagde Utlåtande N:o 413, i anledning af Herr von Hartmansdorff* motion om anslag till utskrifning af Registratur, hvilka ifrån Stats-Expeditionerne bordt till Riks-Archivet aflemnas. S. D. Å nyo föredrogs och bifölls Siats-Utskottets den 23 sisllidne Januari på hordet lagde Memorial N:o 415, i anledning af Riks-Ståndens beslut, rörande tryckningen af de i representations-frågan vid denna Riksdag afgifna yttranden och Memorial. S. I). Gillades Stats-Utskotlets den 23 sisth Januari på hordet lagde Memorial N: 414, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse, angående rotehållarne vid Uplands Regemente beviljad befrielse från utgörandet af s. k. klädpenningar enligt kneckte-contractet.
I “ Ghristus imperat “ har Valerico Laccetti stält för sig samma uppgift som Michetti i sin “ Voto “. Han angriper katolska religionen. Anmärkningsvärdt är, att en stor del af våra målares taflor behandlar religiösa ämnen. Det är egendomligt, att just i Italien, det enda af alla katolska land (derom är jag djupt öfvertygad), som ej tror på katolska religionen, målare slå sig på uppgifter af detta slag. Men de göra det säkerligen ej för att understödja utan för att bekämpa statsreligionen. “ Ghristus imperat “ framställer en procession. En grupp i hudar klädda barbarer framskrider, upptänd af rå fanatism och företrädd af en biskop under af-sjungande af hymner till Guds ära. De svänga sina facklor och blodiga yxor och hota att nedslå statyer samt jemnamed jorden de stolta palatsen. Flere patricier och ple-bejer, blandade om hvarandra och klädda i asiatiska dräg-ter följa den vilda massan, äfvensom å ömse sidor ett antal fromma qvinnor. Prestema, af hvilka en bär en helgonbild i byzantisk stil, framskrida majestätiskt. Om hela taflan vore så utförd som barbargruppen, skulle den vara det förnämsta arbete, våra egna konstnärer utstält. Tyvärr äro dock bifigurerna af vida mindre förtjenst än huf-vudpersonerna. Luigi Nono har väckt ganska stort uppseende vid föregående utställningar, men ingen kunde ana, att han vore i stånd att åstadkomma ett sådant arbete som det, hvilket han kallat “ Refugium peccatorum “. Taflan af bildar den för alla målare välbekanta balustraden i Ghioggia. Det är skymning, just de ögonblick, då solen ännu kastar ett gyllene sken öfver horisonten, en stund efter det den gått ned. En qvinna ligger bedjande på knä framför en madonnabild, vid hvilken en lampa och blommor äro anbragta. Hon är tarfligt klädd och håller hufvudet nedböjdt, försänkt i stum smärta och med ansigtet bortvändt från betraktaren. Några nedfallna blad antyda, att det är höst. Taflan är inköpt af konung Umberto.
Sparres förslag, gör mig är den, skall man öka antalet af BondeSt:s ledamöter, efter antalet af de individer detta Stånd innehåller, eller efter förmögenheten, eller efter hvilken grund skall då denna tillökning ske. Mig synes, att i samma ögonblick man lemnar å sido de bestämda förhållanden, som nu finnas, och hvilka Const.Utsk. ganska välbetänkt bibehållit, i samma ögonblick har man äfven kommit in på den allmänna valprincipen, må vara att det är stegvis, men det första steget är likväl ganska bestämdt. Huru går det väl med majoriteten inom Riksförsamlingen? Visserligen kan Hr Gr:n säga: jag minskar antalet af de ledamöter i det ena Ståndet så, alt två Stånd får hälften af röstantalet, men hvilket Stånd skulle väl detta vara? Detta synes mig vara en åtgärd, hvilken jag icke skulle vilja vidtaga och icke heller tillstyrka, ty den ojemnhet, som derigenom skulle upkomma i Stånden, rubbar helt och hållet Coust.Utsk:s upställning, och inkastar i reformen ett fullkomligt nytt element, stridande mot de principer, som ligga till grund för Consl.Utsk:s framställning, nemligen att de förändringar man i representationen vill åstadkomma skola så litet som möjligt innebära något nytt, utan hufvudsakligen grundas på nuvarande förhållanden. Enl. Gr. Sparres förslag skall man med bibehållande af ståndsprincipen, inlåta sig i undersökningar om antalet af de olika Ståndens ledamöter, af hvilka det ena skulle ökas, men det andra äter förminskas. Då man likväl härvid saknar en bestämd siffra, hvarefter man bör gå, och jag finner Gr:ns förslag, i fördelar icke öfvervägande Const.Otsk:s förslag, tillstyrker jag vördsamt afslag derpå. Gr. Sparre: Jag hade ganska riktigt förutsett, att man skulle anfalla mig för mitt förslag. De tillvitelser man gjort mig bekymra mig dock föga, ty jag är fullkomligt lugn. Mina tänkesätt äro tillräckligt kända, och jag riskerar således icke att blifva ansedd såsom nyhetsmakare eller demagog.
kunde man icke af Samma skäl lägga en skatt t. expå bruket a,f ny åkerredskap, hvarigenom jorden bättre häfdas, med mindre dragare och på kortare tid? De, som behålla den gamla oviga redskapen, kunde ju påstå sig prejudicerade, då de skatta för sin:i jords afkastning lika mycket med den, som med mindre mödor erhåller den lika stor? lika rimligt vöre detta påstående, sorn det, att man bör skatta mer för beqvämare feränvinsredskap. Den nu att bibehålla de tidoch ved-ödande gamla Den F5 Februarii, pannornaHade dessa ingen fördel vid beskattningen, skulle de snart utträngas, af mera beqväma och riksgagneliga verktyg. På dessa grunder, om hvilkas oomknllstötlighet jag är innerligt öfvertygad, vågar jag således föreslå, att ingen skillnad i formen af bränn vinsredskap, hädanefter må föranleda skillnad i beskattningen. I sammanhang härmed kan jag icke underlåta att anmärka, huru förderfliga Kronobrännerierne äro. Om d^tn är här ej stället, att egentligen tala ^ de måste flla med MagazinsDirectionen. Men hvad som hufvudsakligen gör dem förderfliga, (oberäknad den förlust, hvarmed de drifvas) finnes äfven förenadt med all bränvins-tillverkning, som ej står i förening med jordbruks och ladugårds skötsel. Hvarje landtman kan med mig intyga, hvilken fördel ladugården hämtar af bränvinsbränningen. Men öfver allt, der denna dritves skiljd från landtskötseln, gå dessa fördelar förlorade. Jag anhåller, att detta mitt Memorial; måtte till behörigt Utskott blifva remitteradt, samt med de öfrige Med-Stånden communiceradt. Herr vok Qvant en, Carli Som brännvins-tillverkningen är nära för - 382 Den 15 Februarii. enad med jordbruket, nödgas jag fasta upp-* märksa milsten på de vilkor, mot hvilka jordbruket får begagna denna binäring, hvilka efter min tanka nödvändigt måste undergå nå'* gon förändring.
Ty det vore rätt besynnerligt om icke man skulle vid hvarje egendom, hvarje år äfven vid herrligaste skördar, få något slösäd, och man skaffar sig bevis på alt den säden är tröskad på hemmanet och således levereringsgild från hemmanet. Skall icke detta skapa en otalig mängd af besvärsmål, och huru skola dessa besvärsmål kunna afgöras. Om en total förstöring af skörden måste vara värre än en partiel mindre förstöring eller missväxt, som skadar eller gör en del af skörden dålig; så måste väl skyldigheten stå qvar, om jag får någon del god säd, afl deraf utgöra räntorne. Det är ifrån cn falsk grundsats, som Utsk. liar utgått, och dess förslug skulle leda oss in uti en sådan förbistring af tvister, att jag icke kan annat än på det högsta tillstyrka afslag derpå. Jag medgifver, att det är orätt att icke det tinnes en författning, som bestämmer vigten på afradsgild säd. Med afradsgild säd har dock alltid i Sverige af det ärliga Svenska förståndet menats rensad, utsädesbar säd, och man har dermed icke menat damfri säd. Ordet ”strid” säger intet, när säden icke tillika heter fröhår. För närvarande står Den 29 Mars. 521 står det ”efter årsväxtens beskaffenhet, strid.” Om årsväxten är dålig, så är säden slö, och den kan väl blifva dammfri, men aldrig strid. Med ordet ”strid” har man nemi. i alla tider i Sverige förstått fröhår spanmål, och den är icke slösäd. För att nu komma till det rätta förståndet om huru räntespanmål bör vara beskaffad, så är intet ord bättre än det bekanta Svenska ordet ”strid.” Någon bättre term finnes icke, nien om man vill hafva beskaffenheten närmare bestämd, så kan det lämpligen ske derigenom, att man utsätter en viss icke alltför hög vigt på spanmålen, och föreskrifver t. ex. att rågen bör väga 13-JLii, kornet t li LS’ per tunna.
Men han var icke den som såg kvinnor sentimentalt, han trodde icke på några obotliga hjärtesår — och en skråma fick man tåla, när man själf gett sig i leken! Han sysselsatte sig mycket med Gerda; en spännande känsla af nyfikenhet dref honom att intränga i hennes lifliga själ och söka utforska dess djup. Hon föreföll honom som en ny, intressant varietet af ett släkte, hvars arter han eljes kände ganska väl, denna unga flicka med det sjukliga, dunkla begäret efter andligt innehåll att fylla sitt lifs tomhet med. Han kände sig omsväfvad af detta begär; och han lekte med det. När han slutligen fann sig stå ansikte mot ansikte med en flammande eld, kunde han icke hindra sig själf att helt instinktlikt härma alla lågans rörelser. Men han blef aldrig på allvar varm; och det var som om han genom allt hvad han medvetet yttrade velat tillkännagifva detta, ty hans mun förnekade genom sina sarkasmer just det, som ansiktets uttryck lofvade, då elden från Gerdas ögon speglade sig däri. Det var hans sätt att reservera sig mot dessa känslans reflexrörelser; och det var en själens hederlighet, som låg till grund därför. Det hände också ibland, att han greps af leda vid sig själf, vid detta dubbelspel, vid tillvaron öfverhufvud. Det fanns ingen mening i detta! Hvarför gick han nu här dag efter dag i Smålands urskogar och spelade landsorts-don Juan utan medtäflare? Han hade mer än en gång bestämt sig för att resa; beslutet fattades alltid om aftonen, när han höll räfsteting med sig själf, men morgonen kom med en frestelse eller ett hinder, och resultatet blef, att han stannade. Den senaste anledningen hade varit Casimirs födelsedag, som nu var inne. Men han var icke vid sitt vanliga glada humör, där han i sällskap med Gerda vandrade omkring i parkens alléer framför slottet. Han anfäktades åter af ledan vid sig själf. I sällskap med den gamle baronen kunde han glömma den; det var därför sparrisjakterna voro honom en så stor vederkvickelse och hvila; men när han var ensam med Gerda, kom tungsintheten numera alltid öfver honom. Och ändå kunde han icke förmå sig att undvika hennes sällskap.
Vid föredragning af StatsUtslcs d. 15 dennes f. m. på bordet lagda utlåt. N:o 248, ang:de rättighet för Dahls häradsboer till utsyning på Ombergs kronopark, blef detta utlät, ånyo bordlagdt, på begäran af Gr. Lagerbjelke, Gust., och Frih. d'Albed y h I, Christer Henr. Föredrogs StatsUtsk:s d. 15 dennes f. ro. på bordet lagda utlåt. N:o 249, i anledn. af väckt motion, ang:de rättighet för åboerne å de s. k. Hvitfeldska stipendii-hemmannen att inlösa dem tilt skatte. Gr. Lagerbjelke, Gust.: Utsk. har i detta betänk, uppgjort ett förslag till und. skrifvelse, bygdt endast på en motionärs lösa uppgift. Utsk. har nemi. sagt: ”Med anledn. åter af motionärernas framställning om det mindre lagenliga sältet, hvarpå hemmansåboerne skola esomoftast” etc. En motionär har således befarat, att någon olaglighet blifvit begången, utan att han likväl för denna farhåga framdragit någon bevisning, men Utsk. har likväl tillstyrkt R. St., att lill K. M. aflåta en und. skrifvelse för den händelse, alt någon olaglighet verkligen vore begången. För min del skulle jag tro, att om några missbruk förelupit, rätta vägen för klagomål deröfver, icke är att anlita R. St:s medverkan för dess afhjelpande, utan borde väl vederbör, auktoriteters uppmärksamhet fästas ä dessa missbruk, då tvifvelsutan rättelse härutinnan vinnes, Har således en olaglighet blifvit begången, hafva motionärerne begagnat en oriktig väg och om någon olaglihet icke förefunuits, böra R. St. icke besvära K. M. med någon und. skrifvelse. Den föreslagna åtgärden är i högsta måtto onödig, och R.
Donna Annas o c h Guvernörens roller hade nu nämligen anförtrotts åt fröken Klemming och hr Hansson. Den senares klangfulla basbaryton gjorde sig här bättre gällande än vid hans första uppträdande som Lothario i » Mignon ». livad fröken Klemming beträffar, så gaf hon en i detalj synnerligen väl genomförd bild af Donna Anna. Särskildt vilja vi framhålla första aktens scen vid Guvernörens lik, der dotterns djupa förtviflan erhöll ett så sant o c h slående uttryck i den framstående sångerskans både sång och spel. Hufvudintresset fästes emellertid vid donna Elviras framställarinna, fru Östberg. Vi hafva redan förut utförligt framhållit det synnerligen förljenstfulla sätt, hvarpå hon utför denna roll, hvadan vi nu inskränka oss till att säga, att hennes framställning af den olyckliga öfvergifna donna Elvira o m möjligt var förträffligare än någonsin. Deremot kunna vi, beträffande titelrollens framställare, hr Linden, ej erkänna honom annat än som en ganska medelmåttig don Juan. Af det der diaboliskt oemotståndliga, som måste finnas hos don Juan, finna vi hos hr Linden föga. Hr L. vårdar sig derjemte ej tillbörligt o m sin sång och sitt spel. Bäst I P \ I I M Annonser mottagas endast I UIN spalt, U petitrad föreföll hr L. i sista akten med » stengästen ». Hr Strandbergs don Octavio klingar väl, men det är också allt. Fru Edlings Zerlina och hr Jansons Leporello äro kända och erkända. Mazettos roll sköttes förtjenstfullt af hr Nggren. Fredagen den 7 dennes gifves åter » Mignon » och på lördagen f. f. g. under innevarande spelar Gounods » Faust » med hr Strandberg i titelrollen, hr Nygren som Melistofeles och fröken Klemming som Margareta. Om söndag uppföres åter » Don Juan ». K. Dramatiska teatern. Sistl. måndag uppfördes f. 2:dra g. under det nya spelåret Björnsons präktiga stycke » Det nya systemet ». Rollfördelningen är hufvudsakligast den samma som förut med undantag af alt » tant Oles » roll öfvertagits af fröken Klefberg.
Det var sålunda angeläget, att minska åtminstone Urtima Riksdagarnes längd. Men då på andra sidan vederbörande lyckats att uppskjuta Riksdagens återkomst ända till 7:de året, var det nödvändigt att trygga folket mot en slik oordning och lemna detsamma en garanti att Lagtima Riksdag hvart 5:te år ovilkorligen skulle inträffa. Dessa hafva varit mina motiver. Samma talare har, likasom för att förklena de föreslagne Urtima Riksdagarne, sagt, att de skulle blifva Kongliga Riksdagar. Detta är äfven sannt om alla Urtima Riksdagar, i så måtto, att Konungen sammankallar dem. Man har vidare ånyo anmärkt, att de vigtigaste målen skulle förekomma vid Urtima Rikdagarne. Men jag Den 9 Mars f. m. >79 kan ej finna något ondt deruti: ty efter det nya förslaget skulle de vigtiga mål, sora der förekomme, behandlas med så mycket större omsorg, då de blefve isolerade, än nu, då de förblandas med tusendetals o vigtiga mål, hvaraf också följden är, att de nästan allesamman med ganska litet alvar och omsorg behandlas. Om man deremot blott hade Konungens propositioner vid Urtima Riksdagar att afgöra, så skulle både representanterna och nationen med större uppmärksamhet följa dem. Om det tillätes mig alt begagna en liknelse, så synes det, som skulle upplysningens strålar, efter ConstitutionsUtskottets förslag, vid Urtima Riksdagar komma att brytas likasom genom ett convext glas och samla sig i en focus; då deremot, efter nuvarande förhållande, strålarne splittras likasom genom ett prisma, och framställa blott falska och förvillande färger. En annan värd Ledamot har förmodat, att jag befunnit mig uti magnetisk sömn. Om den värde Ledamoten äfven befinner sig i ett magnetiskt tillstånd, så skulle jag, såsom Läkare, tro att han behöfde några calmerande strykningar, till dämpande af hans alltförstora electriska retlighet. Densamme värde Ledamoten bar vidare förklarat, att jag ejvar med när krutet uppfanns.