Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Och jag frågar Eder, mine Hrr! om det kan vara förenligt med en Riksbanks funktioner, att konkurrera med Assistanseller PantiåneKont:t, och underkasta sig faran oell obehaget af att emellanåt ta emottaga såsom panter både tjufoch hittegods, hvaruppå exempel ej saknats. Jag kan för ingen del finna denna sysselsättning vara på minsta sätt värdig en R. St:rs Bank, och får på den grund yrka, att 11. o. Ad. måtte bifalla Utsk:ts i denna § gjorda hemställan, att denna lånerörelsegren måtte för framtiden uphöra. Hr Printzensköld: Jag hade förestält mig, att denna fråga var af alltför vigtig och allvarsam beskaffenhet, för att den bör förläggas inom löjlighetens område, såsom Hr Akerman nyss tog sig friheten göra. Jag vill försäkra Hr Akerman, att, oro han komme med dessa kastruller oell eldgafflar, törfärdigade af silfver, så skulle Banken ej hålla sig för förnäm att emottaga desamma. Denna lånerörelse har med mycken fördel existerat alltsedan 16 60- talet, intilldess för några Ar sedan åtskilliga personer upträdde och drefvo den satsen, att detta belaningssätt ej vore bankmessigt. Jag uprepar än en gång, att det väl är det mest bankroessiga, att skaffa sig den största möjliga säkerhet för de lån, man utgifver, och, så hinge man ej kan bevisa mig, att det verkligen finnes någon valuta säkrare, än denna, sora för öfrigt är aldeles lika med den, som redan i Bankens hvalf måste förefinnas, så länge, säger jag, kan ingen rubba mig ur min öfvertygelse, att icke detta belåningssätt är baukraessigt. Hvad de anm.-r beträffar, sorn blifvit af Gr. Lagerbjelke och Hr Åkerman mot mitt förslag framkastade, så vågar jag påstå, att de äro absurda, alldenstund de värde talarne hafva utgått från förutsättningar, som rimligtvis aldrig kunna komma att ega ruin.
Ölvcrflytining af Genom ISO § i reglementet äro Fullmägtige berättigade att, i händelse medel från cn någon del af de fonder, hvilka blifvit anvisade för belåning af aktier och publika lil1 lane* papper eller af guld och silfver samt jern, koppar rn. fl. vågförda effekter finnes obegagnad, under en tid af högst tre n.änader, öfverlemna de icke använda medlen till den af dessa låne-rörelsegrenar, som deraf kan vara i behof. Då, under förutsättning alt nu gällande stadganden i fråga om tiden för begagnande af lån, ulgifna från ofvanberörde fonder bibehållas oförändrade, den i åberopade reglemenls § bestämda tid synes vara allt för kort; hafva Fullmägtige härå velat fästa Höglofl. utskottets uppmärksamhet, för att, i sammanhang med lånerörelsens reglering på det hela, tagas under öfvervägande. § 20. Belåningen af Sorn vid verkställd granskning af förfallna guldoch silfver-panter före guld och^silfver. kommit, att i Banken blifvit till belåning antagna matskedar af oädel metall-komposition, ehuru desamma, genom deruti inlödde kontrollstämplade silfverklar samt försilfring, liknade kontrolleradt silfver, hafva Fullmägtige uti särskildt memorial till Höglofl. utskottet föreslagit, att belåning af arbetadt guld och silfver, såsom olämplig för en Riksbank, måtte få upphöra, eller att åtminstone minimum för lån i denna rörelse förhöjes till 100 K:dr. § 21. -Fördelningen af Angående fördelningen af diskont-fonderna de särskilda Låne-inrättningarne Diskont-fonderna, emellan, innefattar 1835 års Revisionsberättelse nödiga upplysningar, och någon förändring i den deruti omförmälda fördelning har sedermera, på sätt af § 18 här ofvan inhemtas, icke kommit i fråga. § 22. Tiden för inbe
Tyskarne Hoffmannswaldau och Lohenstein, sjelfve gripne af samma förkärlek, hade makligt bidragit till detta val. Samma rigtning främjades ock af den beundran, som de likaledes egnade åt den svulstige och pedantiske verskonstlaren Ronsard; hvars anspråk var, att gälla på engång för Frankrikes Homer och Frankrikes Petrarca. Af Lejoncrona har Hammarsköld en täck Sestine; Lénström har utgifvit hans qvarlåtenskap. Rosenhanes Sonetter, upphöjda öfver höfvan af Hammarsköld, förkastas oinskränkt af Blom och Wieselgren. Bättre, än de äro, hade de troligen blifvit, om ej Ronsard stått i Rosenhanes omdöme vid Petrarcas sida. Att de mellertid ej samtligen äro misslyckade, vittnar t. ex. denna: Hvad rosenrödt är det, de marmorhvita kinder Så ofta färgar om, när du mig hos dig ser, När du bedröfvad äst, så väl som när du ler? Hvi talar du ej fritt? hvad kan du ha för hinder? Är dock din brand så stor, som min, och icke minder; Så het, men mera dold, när min han lågar mer! Deraf, i stad för röst, din vördnad sig beter, Och tungan, ljuflig förr, nu torr, till tystnad binder. Den lilla Gudens makt vill du, med all flit, dölja: Och kan det, till en del; men icke längre, än De glänsand’ ögons sken små ögonlocken hölja. Men han, som deri bor, strax röjer dig igen! Låt då, min Venerid, härefter uppenbarlig Vår kärlek skönjas fritt: ty han är icke farlig. Vermlänning liksom Lagerlöf, synes Rudeen, i ett och annat smärre kärleksqväde, fullt värdig att vara hans landsman. I Carlesons och Sahlstedts samlingar visar han sig mindre till sin fördel, än i stycken, dem Sondén och Wieselgren framdragit. Den sednare har anfört en vårvisa, om hvilken han med allt skäl talar väl, bredvid en sonett, om hvilken han utan allt skäl talar illa. Visan, diktad 1693 den 1 April, lyder så: Vintern är nu från oss skriden,
Men emellertid kunde, om än en realisation under hand af egendom, som blifvit till borgenärer afträdd, syntes i högsta måtto förmånlig och derföre påyrkades af de fleste borgenärerne, de öfrige, ehuru egande Lag-Utskottets Betänkande M 65. 3 jemförelsevis obetydliga fordringar, emot en sådan realisation sätta sitt lagliga veto; och samma hinder mötte jemväl för tillvägabringande af ackord, hvilket medförde icke mindre menliga förhållanden. Det vanliga och billiga vilkoret för dylika uppgörelser vore väl, att alla oprioriterade borgenärer skola njuta lika rätt, men erfarenheten hade dock visat, att en och annan ej kan förmås att med sin underskrift godkänna ackordet, utan att tillförsäkras full betalning eller högre utdelningsprocent än den öfverenskomna, hvilket hade till följd antingen att denna procent för de redlige och välvillige borgenärerne minskades, eller ock att gäldenären tvingades att, genom hemliga anticipationer på framtiden, lägga grund till nytt obestånd. Derföre hade ock i flera andra länders konkurs-lagar minoriteten i förevarande hänseende blifvit underkastad en mera eller mindre förstärkt majoritets godtfinnande; och grundsatsen hade äfven varit adopterad i en särskild konkurs-lag för köpmän, som i sjuttonde århundradet gällt här i riket, åtminstone i de större städerna. För affärslifvet vore samma grundsats jemväl af yttersta vigt.
— Härvid var oundvikligt att till kommissionären utfästa den provision, sorn så väl här i orten, som i Lidköping, är allmänt antagen, eller 16 sk. B:ko per Tunna. Det fartyg, som för hafrans hitförande från Lidköping var befraktadt, blef af motvind så uppehållet, att det ej hann längre än till Söderköping, förrän det af is hindrades att fortsätta resan, oaktadt detsamma afgick från Lidköping den 17 Oktober. Men oaktadt de sålunda tillkomna opåräknade omkostnaderna, uppgick hafran, då den omsider hit anlände, likväl icke till högre pris, 151 än atl det, med afseende på varans utmärkta godhet och hvad den här gällde, kunde anses till och med billigt. — Om hafre-uppköpet skolat ske genom entreprenad-auktion och med förbindelse att, inom bestämd tid, levereras besigtningsgild på stället, skulle den säkert kommit att kosta 26, om icke 5o procent mera, helst ingen, utan utsigt på någon större vinst, ingått på en så äfventyrlig affär. Ottenby den 24 Februari 1844- J. W. BEIJER. — 153 Kommitteens för Salpeter-Ärenderna underd. Utlåtande, i anledning al 1843 års Revisorers Beråttelse, angående granskning af Salpeter/ondens räkenskaper. Stormäktigste Allernådigste Konung! Med återställande af det transumt ur Rikets Ständers sednast församlade Revisorers underdåniga Berättelse, rörande Salpeterlondens förvaltning under åren 1840 och 1841, hvilket Eders Kongl. Maj:t täckts genom nådig Remiss, öfverlemna till Kommitteen för Salpeter-Ärenderna, med befallning att öfver hvad derutinnan af Revisorerne blifvit framstäldt afgifva underdånigt Utlåtande, får Kommiteen, till åtlydnad häraf, nu i underdånighet anföra följande, efter ordningen i Revisorernes framställning. l:o.
För bestämmandet af de nya sedlarnes valeur, har Utskottet hemtat en hufvudsaklig ledning, ej mindre af de åsigter, som inom Riks-Stånden, vid antagandet al en Riksgälds-Rifcsdalern motsvarande mjmtoch räkneenliet, gjort sig gällande, än ock af Kongl. Maj:ts, uti Dess ofvan åberopade Nådiga Skrifvelse, meddelade yttrande, att den enda åtgärd Kongl. Maj:t nu funne böra vidtagas, fö,r att komma till det mål Rikets Ständer synte'! åsyfta, vore att fastställa Silfverrnyntets af delningar och Bancosedlarnes valeur er på ett sätt, som lättade bruket att räkna i Riksgäldssedlar, förmedelst deras sammanfattande uti lämpliga summor med sistnämnde räknesätt; och ansåg Kongl. Maj:t det för sådant ändamål vara nyttigt att hafva i omlopp sedlar på 3a. skillingar Banco, svarande emot den förra Riksdalern Riksgäldssedlar o. s. v. Med afseende härå och enär Riksgälds-Riksdalern och dess underafdelningar, utgöra det utaf största delen af Svenska folket begagnade räknesätt, samt dertill jemväl kommer, att densamma äfvensom dess icultipler låta med ojemförligt större lätthet än Banco Riks - 8 Banco-Ulskottcts Utlåtande N.-o i35. dalem reducera sig i R:dr Silfver Specie, håller Utskottet före, att de nya sedlarne böra utställas å sådana valeurer, som kunna uttryckas med jemna tal R:dr Riksgälds. Härigenom förmodar Utskottet, att all den reda, enkelhet och oföränderlighet i varuvärden och penningeafhandlingar, som under nuvarande förhållanden är möjlig att åstadkomma, skall kunna vinnas.
Ville man nu ock spara alla torfmossar från odling och förse från dem alla skoglösa med bränsle; så vore det 100 kanhända icke omöjligt alt ännu någon tid, efter det allmän skoglöshet inträdt, bibehålla i Sverige en större eller mindre folknumer, förutsatt, att den i öfrigt kunde förse sig med sina förnödenheter; men för brist på bränsle skulle den dock förr eller senare, och på de flesta ställen säkerligen snart nog, nödgas utvandra; tj torfmossarne, en gång förtärda, återväxa icke; och huruvida derefter tillgång kunde vara att från utlandet köpa kol, är väl nu svårt att afgöra, enär äfven kolen lära någon gång taga slut. En enda säker tillflygt finnes: att vårda skog, som återväxer och aldrig behöfver minskas. Huruvida dess afkastning kan utöfver behofvet uppdrifvas till ett så ofantligt öfverskott, som Hr Ström beräknat, mäste jag naturligtvis lemna derhän. Så mycket finner jag dock i denna beräkning antagligt, och troligen redan genom erfarenhet besannadt af dem, som bragt i verkställighet hans hushållsmethod, att skogsafkastuingen derigenom ökar sig i ganska betydlig mån; och att den skall blifva för landets eget behof tillräcklig, derpå finner jag mig icke behöfva tvifla. Då jag nu ej heller vet någon bättre, än denna i ett främmande land redan så länge och med så stor framgång pröfvade method; är det således på användandet af denna, som jag bordt fästa min tanka. Om den skulle i uppfinningarnes tidehvarf eller i en framtid, kunna öfverträffas af någon ännu fullkomligare; så bör jag dock hoppas, att den imedlertid icke försämrar förhållandet eller kommer att ligga i vägen för antagandet af den fullkomligaste möjliga, med hvars afbidande i allt fall icke en alltjemt fortfarande overksamhet kan urskuldas.
En annan talare, Gr. v. Fersen, har menat, att detskulle vara så svårt att taxera fullmagter, emedan det berodde derpå, huruvida karakter erhållits före eller efter i834- Jag kari ej tro, att så stor svårighet derigenom skulle uppkomma; ty likasom man uppgifver till taxeringscommitte'en, då man blifvit befordrad lili ett embete, skulle man uppgifva, att man erhållit en karaktersfullmagt. Sedan en sådan person en gång inkommit i taxeringslangden, förblefve han der bestäncigt. Men samme värde talare har deremot anfört ett annat skäl, hvilket jag anser hafva vida mera vigt, nemi. att det vore bättre att lägga skatten på fullmagtschartan, emedan, såsom han så naivt uttryckt sig, man derigenom vore säker att ej genom personens framtida obestånd gå miste om skatten. Detta anser jag riktigt, och att det är bäst att genast uttaga skatten, såsom ett slags lifränte-capital, helst en sådan karaktersfullmagt ofta befordrar obestånd. Om den uppgift är riktig, som han gifvit, att ett commerceråd för fulhnagten betalt 2000 r:dr riksgts, så erkänner jag, att en sådan fullmagt ej är mera värd, och att det nästan vore synd ålägga densamma årlig beskattning; men jag skulle blott önska, att åtminstone större delen af summan komme staten till godo. Jag vill minnas, att vid fullmagters lösande åtskilliga afgifter finnas, som ankomma på den befordrades godtycke, t. ex. till lazarett o. d. Tilläfventyrs torde en stor del af ofvannämnde summa endast hafva varit en följd af enskild frikostighet. Den siste värde talaren har menat, att det vore orätt att belägga fullmagter med skatt, emedan de ej äro produetiva; men att döma efter det värde, man på dem sätter, mätte de producera större tillfredsställelse än de flesta näringsfång.
Härjemte hade Kollegium uti sitt underdåniga Utlåtande, bland annat, anfört, att en fullständig'reglering af provincial-läkarevården, sådan att densamma för all framtid kunde uppfylla landets behof af läkarevård, icke vore möjlig att på en gång genomföra, enär detta behof måste blifva beroende af folkmängdens tillvext och utbredning, stigande upplysning och deraf följande klarare uppfattning af nyttan och nödvändigheten af en förbättrad helsö- och sjukvård, samt följaktligen ökas i jemnbredd med landets stigande odling så i materielt, som intellektuel! afseende. — Kollegium hade derföre icke heller ansett sitt förslag, derest detsamma vunne Kongl. Maj:ts nådiga bifall och Rikets Ständer dertill anvisade erforderliga medel, kunna blifva tillfredsställande längre än för den närmaste framtiden och alltså böra betraktas endast såsom en väsendtlig och efter närvarande tidsförhållanden lämpad förbättring i den offentliga helsö- och sjukvården — icke såsom en definitiv, för alltid bestående reglering af denna vigtiga angelägenhet. -— Och har jemväl Kongl. Maj:t i allmänhet ansett önskvärdt, att Kollegii förslag inom en ej alltför aflägsen framtid måtte kunna bringas till verkställighet, men, med afseende å Statens tillgångar samt andre svårigheter, som mötte att för närvarande genomföra förslaget i dess helhet, funnit sig icke böra af Rikets Ständer äska andra anslag uti ifrågavarande hänseende, än till nya löner för 12 och tjenstgöringspenningar för o provincial-läkarebefattningar, samt arfvoden åt 24 förste provin - Stats-Utskottets Utlåtande N:o 123. 117 oialläkare; — hvilka anslagsfrågor, hvar för sig, här nodan närmare omförmälas.
Var jag honom ej nog tacksamhet skyldig för det han så godt som rent af tvungit mig att börja min skärgårdslitteratur? Han hade funnit bästa medlet, då han sagt: »Hvad det skulle gladt salig far, om han lefvat för att se dig göra dig ditt barndomslif och dina resor med honom till godo, och hvem vet om han ej ännu kan glädja sig deråt.» Allt detta mindes jag, och det var godt och väl, men hvad som var långt ifrån väl, det var att jag kände mig så omöjlig som möjligt, och tiden hastade. Just som jag då sade mig sjelf: »Det är ej heller värdt i dag att försöka», så gick det i salsdörren, och strax derpå tittade Mellins vänliga ansigte, med det långa, ljusa håret likt en ram deromkring, fram genom dörren. »Jag träffade ingen derute», sade han, »får jag komma in? Carlén är förmodligen icke hemma?» »Det är han ej, men var mycket mer än välkommen. Jag sitter här i en brydsam scen, och är ändå icke i stånd att disponera öfver mina gåfvor, men nu kan jag få hjelp.» »Jag är tillreds; af hvad jag läst i det redan utkomna är jag inne i arbetet. Ha vi situationen till lands eller sjös?» »På båda hållen. – Tre år anses passerade sedan sista besöket på Tistelön, der Gabriella nu uppvuxit till en sextonårig skönhet. Jag har börjat 17 kap. med en stormig afton. Och hvad som då bör hända är följande: Jag gaf i flygten en skizzering af uppslaget och af kapten Rosenberg, mannen som ovilkorligt skulle in på scenen.» »Nå, jag är redan hemma i dataljerna», svarade Mellin skrattande, »men får jag gå och diktera så blir det bäst. Var god och läs upp sista meningen.» Jag, med pennan i hand vid skrifbordet ... »Aftonmåltiden var längesedan afdukad och Erika hade redan ett par gånger skjutit på stolen; men en rullande orkan, som åter svepte förbi fönstren och skakade dem i sina fogningar, kom henne att ånyo trycka sig ned. Det förekom benne så ovanligt hemskt och ödsligt, att hon nästan fruktade den minsta förändring i sina egna rörelser. »Här är det slut.»
Ständer bifallit, att ofvanberörde arfvode och tractarnente, beräknade till och med den 3i sistl. Januarii, må genast utbetalasj af denna slutmening lärer RiksgäldsContoirs Styrelse hämtat ananledning, att vägra all utbetalning af arf% vode längre än till den 3i sistl i eine Januarii, utan lärer vilja afbida förnyad befallning i detta hänseende. Rikets Ständers mening har säkert icke varit, att förhålla Utskottens betjening det dem tillagda månadtliga arfvode, och icke eller att till detsammas utbetalande skulle behöfvas mer än ett beslut; emedlertid och för att förekomma all tvetydighet i detta afseende, samt den möjeliga händelsen, att Utskotts betjeningen Den 23 Mars f. ni. 2l5 skulle blifva utan arfvode, för deras sista arbetstid under Riksdagen, föreslår jag, att StatsUtskottet må anmodas, anbefalla RiksgäldsContoirets Styrelse, att utan afbidande af vidare repititioner af Ständers en gång tagna Beslut, vid hvarje månads utgång utbetala det arfvode, som blifvit Utskolts-betjeningen tillagt uti den för dem faststälda Stat, uppå ordenteliga reqvisitioner ifrån Utskottens Herrar Ordförande, hvilka reqvisitioner böra vara contrasignerade afUtskotts-Secreteraren. Friherre Palmstjerna, Carl Otto: I anledning af Herr Thams motion, får jag äran upplysa orsaken, hvarföre StatsUtskottet i sin skrifvelse till Fullmägtige i Rik sgäldsContoiret bestämt tiden för utbetalningen af Ståndsoch Utskotts-Canzliernes arfvoden och Traclamenter böra räknas till den 3r Januarii. Orsaken är nemligen, att StatsUtskottets Betänkande N:o 48 innehåller följande mening: ”Slutligen föreslås såsom bildligt , att, på dessa både Arfvoden och Trac”tamenten, förskott, beräknadt till och med ”den 3i i denna månad, måtte utbetalas.”
Vid ljudet af den milda, välkända rösten, tog baronen sin hand tillbaka. I detta ögonblick försvann hvarje skugga ur själens djup, som mörkret flyr för solens ljus; och endast kärleken stod segrande qvar. Han kunde blott stillatigande trycka hennes händer i sina. Stora tårar glänste i hans ögon, och han ville nedfalla för henne, som hans hjerta nyss så hårdt anklagat. «Icke så, Edvard, du må ej gråta nu, kom, sitt hos mig! det var längesedan vi förtroligt talades vid, och ännu längre blir det, inan vi åter göra det; låt oss derföre använda denna stunden väl; den kommer icke mer igen. Det var väl, rätt väl, att du icke lät afvisa dig! Ser du,» fortfor hon med ett svårmodigt leende, «jag har alltid något angeläget att afgöra med dig, någon bön att göra: du minns det sedan gammalt?» Baronen nickade utan att svara. Hans öga hvilade oafvändt på hennes bleka förklarade ansigte. «Se här!» fortfor hon i det hon sakta drog sin hand ur hans och smekande upplyfte barnets hufvud, «denna lilla håller jag grufligt mycket af; man säger att hon liknar mig. Nå, ja, kanske, jag tycker det nästan sjelf; det är också skäl i det; men hon har dina vackra ljusa lockar, Edvard! alldeles samma färg,» tillade hon i det hon med barnsligt nöje jemförande såg på än den enas, än den andras. «Det gläder mig, Edvard, att hon har ditt hår; hennes far var min bror! – Hon teg en stund, under det en bitter hugkomst tycktes martera henne; derpå vände hon sig hastigt mot baronen, och såg honom, såsom hon fordom ofta brukade, mycket nära i ögonen. – «Det har stundom roat mig, Edvard! att blicka dig så här i ögat; jag har då sett min egen bild djupt, djupt på en blå grund: det har gjort mig godt, att se den der. Tro mig, Edvard, när man sett så der i hvarandras själ, sedan gör det ingenting, om man skiljes; men hvad var det jag skulle säga? Mitt hufvud är så oredigt; jag vet icke rätt hvad jag säger! Sade jag icke; att jag hade något att bedja dig om?
Det yttrande, som Hr Frill. o. Landtm, nu afgifvit, bevisar bäst att min mening blifvit förqväfd. Jag liar begärt bifall, likasom Hr Lefre'n, på BorgareSt:s förslag till beslut i dessa förevar, moment. Delta motsvarar blott en del af det förslag, som Frill. Cederström afgaf, lika med PresteStts beslut. Hade Hr Frill, o. Landtm, tillåtit att begge momtn fält upptagas emot det förslag, som Frill. Cederström uppgaf, då bade proposme varit jemlika ä ömse sidor; men nu blef den stympad, hvilket bevisar alt Hr Frih. o. Landtm, gjort mig orätt. Hr Frih. o. Landtm, yttrade, det lian icke kunde finna att någon mening blifvit undertryckt, annat än genom Ståndets pluralitet, som densamma förkastat. Gr. Mörner, Joli. Aug.: Såvida jag kunnat fatta, måste 2 inom. i Utskms förslag vara förfallet genom den försiggångna votertn, hvarföre jag anhåller om propos. att nämnda mom. må anses förfallet. Hr Lefre'n: Jag anhåller att Hr Frih. o. Landtm, icke täckes gifva oss propos. huruvida det nämnda moni. må anses vara förfallet, ty det är förfallet. Yi skulle eljest och lika väl kunna få en votering om det må anses förfallet, hvarom vi voterat. Ehuru jag var i minoriteten i förra votertn, viii jag dock icke vidare försöka att göra min mening gällande. Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade finna, alt genom Ståndets fattade beslut 2 mom. i 14 §:n af Utsktns förslag måtte anses vara förfallet. Ropades ja. Hr von Hartmansdorff:
Domaren är hindrad, da hälla Urtima Ting i brottmål, der den anklagade häcktad är, mot åtnjutande af den utsatte ffjuiS och tractamente; Dock att Ordinarie Domaren wid hwarje sadan händelse borde gifiva der, jenne de hinder för honom uppstått, tillkänna ät HosRätten, som ägde tillse att mistbruk dermed icke stedde. Med Högste Domstolens förberörde underdåniga yttrande förenade sig SlalsRädet; Och täcktes Kongl. Maj:t dertill jennväl lemna Dest Nädiga bifall, i enlighet hwarmed, jemte Nådigt swar till Rikets Ständer, med stalén, hwarföre Kongs. Maj:t ej funnit godt denna underdäniga hemställan bifalla, en Contra-Proposition i detta ämne stulle för» fattas. klx krotocolllo kelir sk korfelles. Den 5 Zebruarii - 29 Utdrag af Protocvll, haltel uti Kongl. Maj:ts Högste Domstol eller IustitiaRevision, d, i2:le December 1809. Närwarande: JnsiikiäRaderne IdaMlchcim Grejwe 6v!Ienbor§ von Ltrokirck Grefwe hamilton ^ ^ hibelius Dilsevglcla 2wrvoAel Doren. RevistonsSecreteraren Björkman föredrog i underdånighet Riksens Ständers underdåniga belänkande af följande innehall: Under öfwerläggningen om inkörandet af någon Lag, i afseende pä witz bestämd lid, innom hwuken häcklade Personer ovilkorligen böra ställas fövRälta, hafwa Rilfens Ständer, ä ena sidan, wäl in» sett angelägenheten deraf, att angisne förbrytelser skyndsamt warda till undersökning anmälte och före agne, men äfwen ä den andra, omöjligheten akt wid närwarande inrättning med Domstolar och Rättegångsordning ä Landet, i allmänbet derföre bestämma någon kort tid, sä framt ej li»ika den anstalt widtages, att till brottmåls ransakande och afdömande mä finnas