Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Man invänder, kanske, att det är nödvändigt för Landets försvar j men hvem skulle hota ett Folk, sorn blott sysselsätter sig med fredliga yrken och visat sig vilja våga allt för sin sjelfständighet? Månne Den 19 April. e. m. 571 icke vi uti Nationernes erkänsla och tacksamhet emot vår älskade Anförare, uti de seg rar han vunnit, i de haf som omgifva oss äga en säker borgen för fredens bibehållande? Under det Södertelje CanalBolag gör nya tillskott för Verkets fullbordande, utöfver sina törsta förbindelser, förklarar deremot Götha CanalBolag, vid sista Sammankomsten, «ig icke vilja gå öfver den tecknade summan. Detta beslut synes dock icke böra anses som en bestämd föresats, helst det dessutom icke lärer vara i den form tillkommet, som med frånvarande Actie-ägares rätt är förenlig. De$ torde också icke verka på Rikets Ständers beslut j och, då jag är Öfvertygad att all undsättning för närvarande öfverstiger Statens krafter, synes mig ingenting naturligare, än att Bolaget med de återstående Sextio procenten fullbordar först communicationén mellan Wenern och Wettern och derefter segelfarten till sjön Roxen, eller, om tillgångarne förslå, drifver allt detta på en gång, och tills vidare öfvergifver communicationén mellan sistnäinde sjö och Östersjön; och lärer Bolaget vid mognare öfverläggning ej underlåta att, om den tecknade summan ej räcker, göra nya tillskott påActierna, på lika sätt, som vid äldre Canalarbeten i vårt Land , för att hafva någon ersättning för de redan utlagde penningarne. På pröfning af de uppgifna calculerna och deras jemförelse med de redan bestridde kost - 57* Den 19 April, e. tn. nader lärer bestämmandet böra bero af de villkor, hvarunder Bolaget må från fullbordandet af communicationen mellan Roxen och Östersjön varda till större eller mindre del befriadt. Härvid torde en omständighet komma i betraktande.
Maj:ts Befallningshafvande, under förmälan att de skäl och förhållanden, som, enligt nådiga Brefvet den 7 November 1851, föranledde beviljandet åt Länsmannen i Särna socken af särskild löneförbättring genom boställes anskaffande åt honom, oförändrade fortfore, förordade nådigt afseende å ansökningen och fästade derjemte särskild uppmärksamhet å den stora vigten, så väl för det allmänna som för befolkningen i orten, att inom Särna socken ega och fortfarande kunna bibehålla en redbar och pålitlig kronobetjening, så aflönad, att den med ekonomiskt oberoende kunde vaka öfver och noggrannt handhafva efterlefnaden af lag och gällande författningar. Sedan Statskontoret afgifvit iufordradt underdånigt utlåtande i ämnet, behagade Eders Kongl. Majit vid ärendets föredragning den 21 Juni 1861, med afseende på de af Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande anförda, för Särna socken förekommande särskilda förhållanden, förklara Sig vilja genom nådig Proposition till Rikets nu församlade Ständer för Länsmannen uti ifrågavarande distrikt äska en årlig löneförhöjning af 200 R:dr. På Kongl. Maj:ts Nåd. På grund af nämnda nådiga förklarande, hemställde Stats-Rådet, som jemväl inhemtat att ifrågavarande boställe af förlidet års Pröfnings-kommitté uppskattats till endast 1,000 R:dr, i underdånighet, att Kongl. Maj:t, i sammanhang med framställning i afseende å lönereglering för landt-staten, måtte föreslå Rikets Ständer att från och med nästa statsregleringsperiod å sjette Huivudtiteln uppföra årlig löneförhöjning för Länsmannen i Särna socken med 200 R:dr. Kongl. Maj:t, som gillade och biföll hvad Stats-Rådet i samtliga förestående särskilda frågor i underdånighet tillstyrkt och föreslagit, behagade i nåder förordna att nådig Proposition i det förevarande ämnet, i enlighet med ett detta protokoll bilagdt och nu uppläst förslag, skulle till Rikets Ständer aflåtas. Ex protocollo Otto W. Seippel. Bih. till R. St. Prof..
Det är derföre, jag icke nu vågat lemna min röst till tätare Riksdagar, än hvart tredje år; och äfven om jag skulle öfverlefva den omtalade representations-förändringens stund, skall jag, det oaktadt, alltid afstyrka åtminstone den årliga Riksdagen, tilldess någon längre erfarenhet har bekräftat, om förhoppningarne ej varit för sangviniska. Uti denna reservation instämde Professor Geijer. Af Biskop Agardh: ”Vid valet emelian Herr Friherre Kantzows förslug, alt Riksdagarne skola återkomma hvart tredje år och Herr Woerns, att de skola hvart år återkomma, har jag biträdt den senare meningen. Mina skäl derför äro följande: Med antagandet af den föreslagna départemental-styrelsen, inträder en 4 Constitutions-Utskottets Memorial, N.o 11. ny sakernas ordning, uti hvilken Konungens Rådgifvare-personal kommer att sta i ett annat förhållande till representationen, än hittills. Det anses höra till det constitutionella Slats-skicket, att en opposition emot ministéren måste linnas, och den torde äfven i vårt iand aldrig komma alt uteblifva. I det ögonblick, denna opposition erhåller majoritet, är ministéren förbunden att afträda. Annu mera än i andra länder är detta fallet i Sverige, der Riksens Ständer ega rättighet att icke blott uti en bestämd formel förklara, att ministéren förlorat Rikets Ständers förtroende, utan äfven att genom ett serskildt Utskott ställa densamma till juridiskt ansvar. Om det således häraf följer, att ministéren nödvändigt måste stå i harmoni med representationen, är det af vigt, att representationens eget system icke omvexiar; emedan i sådant fall ingen ministér kan bibehålla sig. Derföre hvilar numera i alla constitutionella länder, utom Sverige, representationen på principen af permanens. Erfarenheten har tillräckligen ådagalagt och historien bevittnar de olyckor, som uppstått genom längre mellantider emellan dess sammankomster. I England och Frankrike störtades derigenom sjelfva Konungamagten. I Sverige uppstod icke fullt ett århundrade tillbaka ett stormigt samliälis-tillstånd, allmänt bekant under namn af parti-tiderna.
Till den större krigsfoten, 70,000 man, beräknas 60,000 man infanteri, och infanteriet. uti den mindre krigsfoten, 50,000 man, ingår en infanteristyrka af 40,000 man, dé sednare alltid stridsfärdiga Med beräkning af 800 mans bataljoner, skulle arméens infanteri, vid den större krigsfoten, utgöra 75 bataljoner; och då den 16 Bil. N:o 5 a. till Kungl. Maj:ls Nåd. Prog. N:o 1, om Statsverket 1865. stående arméen, med förbigående af Lifbeväringsregementet, som är under indragning, samt Hallands och Wester-Norrlands beväringsbataljoner, hvilka ännu icke ega någon stamtrupp, för närvarande har endast 49 bataljoner, deraf 6 värfvade, skulle således erfordras en tillökning i stam af 26 bataljoner. Kostnaderna härför skulle likväl blifva alltför kännbara, och då vid de större regementena redan till en del finnes befäl, beräknadt för deras tillökning med beväring, torde stammens organisation kunna ändamålsenligt, med minsta kostnad, i samma riktning fortsättas. — Stambataljonerna böra derföre uppbringas till 50 och hvarje bataljon erhålla befäl för 4 4, så att infanteriet på krigsfot kan uppsättas till 75 bataljoner å 800 man i ledet, bestående af stam och krigsförstärkning. I de flesta länder är regements-indelningen antagen såsom lämplig för infanteriet, och då den i Sverige tillika är en gammal bepröfvad indelning, befrämjande så väl det helas samband, som den militäriska andan, samt den tillika medförer någon besparing i utgifter, i jemförelse med en organisation på fristående bataljoner eller korpser, så torde densamma böra lemnäs i allmänhet oförändrad samt nuvarande korpser derjemte bibehållas endast såsom undantag derifrån, föranledda af särskildt inverkande omständigheter.
Jag medgifver delta, men om den procent, sorn grundskatten nu utgör af jordvärdet, skulle falla i samma mån, sora sistnämnde värde stiger, så torde det väl böra medgifvas, alt häruti för staten icke ligger någon vinst ulan en verklig förlust, och det är just en sådan förlust man bör söka alt förekomma. Grin har vidare tillagt, att fixa skatter äro nu ingen nyhet för bonden. Han betalar, säger Grin, äfven nu sin ränta i penningar efter markegångspris i st. f. att leverera den in natura. För min del vill jag icke bestrida att sådant är förhållandet, men han har dock rättigheten qvar att uppsäga de persedlar, hvaraf räntan hufvudsakligen består till leverering in natura, och efter hvad Grin sjelf ur komiterades betänk, upplyst, har, af 60,000 tir tionde och afrad, för TVdel eller 5000 t:r årligen uppsägningsrätten blifvit begagnad. Grin har beklagat att StalsUtsk. icke tagit steget fullt ut genom att jemväl utsträcka förslaget till frälseräntorne. I motsats härtill skulle jag hafva djupt beklagat, om StatsUtsk. vågat tillåta sig en sådan djerfhet, som en dylik åtgärd hade inneburit. Deremot må det stå Grin fritt att med sina frälseräntegifvare försöka det experiment, som komiterade och StatsUtsk. gemensamt föreslagit. Den offentliga lagstiftningen har dermed ingenting att skaffa. Vidare har Grin hemställt huruvida markegångsdeputerade någonsin fästat deras uppmärksamhet på åtskilliga räntepersedlar, eftersom dessa alltid blifva till samma pris i taxan upptagne. Det är likväl nogsamt bekant, att vissa räntepersedlar äro af den natur, att oaktadt vissa andra persedlar, såsom t. ex. spanmål, äro i prisen underkastade föränderlighet, de förras värde ifrån det ena året till det andra likväl undergår föga eller ingen förändring. Jag vill alltså icke, lika med Grin, tillvita deputerade en så godtycklig behandling, som den, hvarföre de af Grin, så väl i detta hänseende, som jemväl i fortsättningen af hans yttrande, fått uppbära beskyllning.
Våra fartyg, som gå dit med spannmål, återtaga vanligen en saltlast; och då skyldigheten att hålla saltlager på detta sätt icke kan vara betungande, men behofvet af dessa lager verkligen är för handen, finner jag intet skäl, hvarföre icke denna lilla olägenhet, om man så vill kalla den, skall qvarstå, då den länder hela landet till säkerhet och förmån. Jag anhåller, på dessa grunder, om återremiss af betänkandet. Gr. von Rosen, Axel: Jag vågar, kanske något ensidigt sedt, men med tillämpning af de förhållanden, som förete sig å vestra kusten, tillstyrka antagande af Oecon.Utsk:s betänk. Påtagligen gifver den närvarande tiden största anledning att tillstyrka spannmålslagrens upphörande. De äro tillskapade under en tid, då Sverige införskref mycken spannmål. Nu är förhållandet motsatsen. Jag har haft den erfarenheten i Götheborg, der vi hade ett upplag, alt det alltsedan 1812 icke varit möjligt att deraf sälja en enda kappe utan stor förlust. Enahanda har förhållandet varit med saltlagren, hvilka legat såsom ett capdt mortuum i några år, och, ehuru priset på salt varierat ända till iöoproc., bardet likväl icke varit anledning att öppna dem, emedan concurrensen med utländningen, sedan de prohibitiva eller restric - Den i5 April f. m. tiva författningarna försvunnit, alltid tryggat mot fullkomlig brist; ty sedan, efter continental-systemet, handeln med frakter icke är så liflig som förr, är det ett gifvet resultat, att de skepp, sorn idka frakthandel, alltid medföra en saltlast, då de återvända till Svenska kusten för att reparera. En ledamot har sagt, alt om Sundet tillspärrades, skulle en del af landet utan saltlager komma att lida brist på salt, enär detsamma icke komme till Östersjön. Men om sä hände, tillspärrades väl ändock icke Götha canal, hvarigenom communicationen kunde befordras. På dessa grunder anser jag oss aldrig komma att lida brist på salt, äfven om saltlagren borttagas, och jag tillstyrker derföre antagandet af Utsk:s betänkande. Gr. Cronhjelm, Otto Aug.:
Vidare anför kommittéen såsom skäl, hvilket föranledde henne att icke föreslå stambanor i så vidsträckt skala som det lifliga intresset för dessa kommunikationer syntes påyrka, att sådant skulle belasta statsverket med större utgifter, än som öfverensstämde med landets dåvarande tillgångar; — och hade kommittéen, i öfverensstämmelse med dessa åsigter, såsom hufvudprinciper antagit: l:o att stambanorna borde, så vidt möjligt, tillfredsställa följande fordringar, nämligen: a) lätta och befordra förbindelsen mellan hufvudstaden och rikets förnämsta gränsoch stapelorter; b) underlätta transporten af trupper och krigsmateriel, och sålunda möjliggöra armé-afdelningars skyndsamma förflyttning till de i strategiskt hänseende vigtigaste orterna, hvilka således af stambanorna borde genomskäras eller beröras; och c) så vida sådant utan längre omvägar kunde ske, beröra äfven de punkter, som, i följd af för inre rörelsen gynnsamt läge eller större produktion, mest vore i behof af kommunikationer och väl belägne för bibanors anslutande; hvaraf följde, att en stambana icke oeftergiflig! borde framgå kortaste vägen emellan hennes ändpunkter, ”utan äfven afse rörelsens befrämjande i mellanliggande orter såväl sinsemellan som till ändpunkterna.” 2:o att antalet och utsträckningen af stambanorna inskränktes till hvad behofvet oundgängligen kräfde för att vinna ofvannätnde tvenne syften. Efter att hafva andragit, att dessa åsigter icke allenast öfverensstämde med dem, som förut blifvit officielt uttalade och af Kongl. Maj:t gillade, utan äfven grundade sig på sedermera gjorda iakttagelser och beräkningar, föreslår kommittéen följande fem jernvägslinier, nämligen: l:o Vestra stambanan, utgående från Stockholm, vesterut genom Upland, Westmanland, Nerike och Westergötland till Göteborg; 2:o Norra stambanan, utgående från den vestra, genom Upsala till Gefle; 3:o Nordvestra stambanan, från den vestra i Nerike, genom Wermland till Norska it gränsen; 4:o Ostra stambanan, från Stockholm genom Södermanland, Östergötland och nordvestra delen af Småland mot Jönköping; och 5:o
På Vällofl. Borgai*e-Ståndets vägnar: F. A. Rinman. A. W. Levgren. Adb. Engvall. A. G. Heuman. Lars Glas. Fredrik Böök. På Hederv. Bonde-Ståndets vägnar: I). Danielsson. Nils Nilsson. E. J. Rudberg. Nils Andersson. Magnus Månsson. F. Richter. Till Riktis llögloil. Sländer. X den berättelse, angående Banko-Verket, Rikets Högloft. Ständers nästlidet år församlade Herrar Revisorer afgifvit till Rikets Ständer, förekomma åtskilliga framställningar och anmärkningar, hvaröfver Banko-Fullmägtige finna sig föranlåtne att meddela yttrande och förklaring. Sålunda hafva Herrar Revisorer i 4 § omförmält, att Fullmägtige till serskilta protokollet hänfört andra ärenden, än som, enligt gällande föreskrifter, böra deri upptagas och såsom exempel härå anfört: ”Frågor om förfärdigande af pappersformar till Bankens sedlar å R:dr R:mt, tillverkningen af nämnde sedelpapper, tryckningen och skärningen af dessa sedlar, kostnaden för anskaffande af dertill erforderliga machiner och effekter m. m.” Då nämnde frågor redan före Rikets Ständers sednaste sammankomst blifvit i serskilta protokollet införda utan att Högloft. Banko-Utskottet härvid gjort någon erinran, saknade Fullmägtige anledning att under den följande tiden härutinnan vidtaga förändring. Imedlertid torde det tillåtas Fullmägtige att anföra Revisorernes Berält. a/ig. Bankoverket. 13 98 skälet för den anmärkta afvikelsen från föreskrifterna.
Sprengtporten finner jag så mycken öfverensstämmelse råda mellan de båda förslagen, att, ehuru det ena, af mig biträdda, synes ganska lämpligt i och för sig, jag likväl för min del, och till undvikande af öfverflödiga tvister om föredragningssättet, ej tvekar att instämma uti den andra åsigten, som, någon liten öfvervigt i skäl, bäst synes egnadt att göra sig gällande, nemi. Hr Adelborgs, den jag således numera biträder. Vidkommande deremot Hr Cederschiölds yrkande om upskof, kan jag ej deruti visa enahanda villfarighet, emedan jag ej inser nyttan deraf. Väl är det obestridligen sannt, att Ståndet, på sätt nyssnämnde värde ledamot yttrat, har rättighet till beviljande af dylikt anstånd, men en annan sak är om några allmäntgiltiga skäl finnas för denna rättighets utöfning vid detta tillfälle, hvilket jag alldeles icke kan finna. Hvilken orsak hafva väl Hr Cederschiöld och Gr. Frölich egentligen åberopat för besagde anstånd? 38 D e ii 8 Juni. Jo sitt eget personliga behof af några timmars rådrum för att bestämma sitt omdöme i frågan. Men jag tror, att ledamöter med dessa Herrars ljusa blick och kända skarpsinnighet skola, om de några ögonblick endast rätt på allvar taga dessa sina gåfvor i anspråk, ingalunda behöfva anstånd till morgondagen för bedömandet af en sig sjelf så föga invecklad fråga, utan likaväl som vi andra kunna i dag redan, på den ljusa sommarqvällen, fatta sitt beslut. Gr. af Ugglas: För att öfvertyga Hr Cederschiöld derom, att jag med mitt förslag ej afsett att öfverraska 11. o. Ad., får jag tillkännagifva, alt jag är villig att förena mig med dem som önska att vi först i morgon skola genom votering afgöra frågan om föredragningssättet. Vinsten blifver i alla fäll att vi slippa att vidare diskutera saken och äro i tillfälle att på mellantiden samla våra tankar och bestämma vår åsigt. Hr Cederschiöld: Jag anhåller om ursäkt derför att jag så ofta i denna fråga upträder, men jag måste det., emedan jag anser frågan vara af ganska stor vigt.
Han såg sig om efter henne och skyndade ut i tamburen. Utan att säga något, tog han hatt och hattnål ur hennes händer och drog henne åter in i salongen. » Anna, jag vill tala med dig, » sade han kort och bestämdt, sedan han stängt dörren. Hon sjönk viljelöst ned i soffan, och han satte sig på en stol framför henne, stödjande armbågarna mot knäna och lutande pannan mot de sammanknäppta händerna. Det var honom tydligen svårt att börja. » Då det kommit så långt, är det bäst, att allt blir klart mellan oss. — Det blir kanske i det hela en vinst. — Hur har du kommit dit — att göra mig en sådan fråga? » sade han slutligen. » Genom en vers, som du skrifvit i kanten på boken jag fick tillbaka härom dagen. » — Hon tog ur sin portmonnä en liten pappersremsa, som hon räckte honom. Han tog den och rodnade starkt, då han läste den lilla versen. — Hade ej situationen varit så sorglig, hade han kanske lett åt den, så dum, så barnslig föreföll den honom nu. » Anna, » sade han, » de där orden bevisa ingenting annat, än att jag höll på att bli tokig vid alla de motgångar, som ställde sig i vår väg. — Men, » fortsatte han och reste sig upp i stolen, hvarvid han strök det tjocka, något gråsprängda håret från pannan — » du vet, att jag ej kan ljuga, — inte en gång, utan hundrade gånger har jag ångrat den stund, jag öfvertalade dig att byta ringar med mig. — Jag har ångrat det för min skull — och för din skull — och — om jag inte hade gjort upp räkningen med det förflutna, skulle jag ångra mig i denna — stund. — Hör mig till slut och döm sedan,&gt; afbröt han sig, då Anna ville resa sig, » det är vår långa, ofruktbara förlofning jag ångrar — ej att du och jag nu sitta här i vårt blifvande, gemensamma hem, och om jag inte tänker på vår bröllopsdag med den berusande fröjd, som är ungdomens, utan mera på det lugna hemlif, på den hemtrefnad, du skall dela och omgifva mig med, så tror jag dock, att denna känsla är en solidare grund att bygga på än ungdomskärleken.
Hon såg det, och det gjorde henne så ondt, ty hon kunde ej förstå, hvad det var att skratta åt, och hon tänkte på det hela tiden, medan hon sprättade vådorna i kjolen från hvarandra för att få dem att passa till svepningen, och det kom för henne också, när alting var i ordning, och hon med knäppta händer satt och såg på modern, som låg i sin hvita drägt med händerna hopknäppta öfver bröstet. När modern var begrafven, flyttade Karin till sin bror, som var gift och bodde i en annan socken. Han hade varit ofärdig en tid, och hans hustru hade blifvit blind, så att nu fick Karin sköta om alla hans många barn, under det åren gingo, och de växte upp. Och Karin förblef ogift, fast hon hade många goda tillbud. Men hon tyckte altid, att det var bättre att vara så fattig, som hon var, än att komma, om det så skulle vara till en fullgårdsbonde, utan kärlek i hjärtat. Några år därefter dog svägerskan, och när barnen då voro ute på egen hand, så flyttade Anders och hon in i en liten grå backstuga, som låg i skogskanten, och där man såg ut öfver den vidsträckta, enformiga slätten. Och där lefde de i många år af det lilla, Karin kunde förtjäna, och af hvad goda människor skänkte dem. Under de sista åren hade Anders mest legat till sängs. Det var på senhösten. Middagssolen sken öfver slätten och gaf glans åt åkrarna, där rågstubben stod kvar, åt ekbackarna, där ekarnas blad ännu voro mörkt gröna, åt de gnistrande björkbackarna, som blänkte i gult och rödt, och åt den alvarliga randen af granar och tallar, som tog vid, där björkarna slutade, och i en kärf båge sträckte sig vidare längs ut med slätten. Det är så underliga tankar, som komma öfver en en sådan höstdag, när man är ensam ute och går, när det ser ut, som om solen gjorde alt för att förvilla ögat och förgylla den svunna sommarens falnade fägring, när det är varmt i luften och himlen är blå, som om det vore vår, medan trädens grenar stå till hälften kala, och foten i hvarje ögonblick trampar på vissna blad.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, jemte R. o. Ad., företrädde af 2 Härolder, kl. ^2 12 till Slottet och derifrån i procession till Hyllningsplatsen å Slottsbacken, hvarest R. St:r, efter det H. M. Konungen i nåder behagat helsa dem med ett tal, fingo aflägga deras hyllningsoch trohetsed. Efter återkomsten till Riddarhuset åtskiljdes R. o. Ad'., kl. */4 2 e. m. In fidem, O. Brakel. Mini dagen den 7 Maj 1860. Plenum kl. 1ji_ 1 e. m. H. Exc. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att från K. M:ts: tjenstförrättande Öfverste-Kammarherre ankommit underrättelse derom, att R. o. Ad:s samtlige ledamöter äro inbjudne till bal 6 Den 9 Maj f. m. hos D.D. M.M. Konungen och Drottningen å Kongl. Slottet i morgon Tisdag d. 8 dennes kl. % 9 ©. m. Uplästes ett utaf Hr Nauekhoff, Carl Henr. Gottlieb, inlemnadt memorial af följande lydelse: Som jag af tjenstegöromål vidare är förhindrad att vara Ledamot uti Allm. Besv.- och Ekon.Utsk:t, hvartill Högl. R. o. Ad:s förtroende kallat mig, får jag vörds. afsäga mig samma befattning, samt derjemte anhålla, att vid min Riksdagsmannarätt vara bibehållen. Sedan R. o. Ad. härtill lemnat bifall, anmodades Ståndets Elektorer att utse en Ledamot i Allm. Besv.- och Ekon.Ufsk:t efter Hr Nauckhoff. För att inför D.D. M.M. Konungen och Drottningen nedlägga underd. lyckönskningar i ani. af D.D. M.M.:s höga kröning, afgick H. Exc. Hr Gr. o. Landtm, samt R. o. Ad. kl. 3/4 1 till Kongl.
Men plötsligen blekna den gamles drag, Ett minne bröt fram från hans barndomsdag; Den darrande handen förråder så väl, Att nu var det något, som trängt till hans själ. » Var flitig, min gosse, min stolthet blif Och invig åt kunskap och dygd ditt lif! Mitt lefvernes ära det vare din bragd, I manliga, hugstora handlingar lagd. » Så orden, och deri en moders själ, Som lågar af kärlek för sonens väl; De skrefvos en gång, när med strålande hopjp Han emot parnassen på allvar såg opp. Med skäl / vande händer i gula blad, Med glödande blickar i tårars bad, Den gamle nu vaknar till lif på nytt, Ty der fans dock något, som ej förflytt. Hur likgiltig ofta må hända du blef För minnen från fordom och gulnade bref, Ett minne dock aldrig förgäta du kan, Den bön för ditt väl en gång moderligt brann. I lifvet ditt vakande samvetes röst, En solglimt ännu uti åldringens bröst, Dess stämma ej tiden att tysta förmår, Ty bortom dess gränser den före dig når. Klippans son. En lektion. ' ra Isabella von B. satt i sitt rum med räkenskapsboken framför sig och räknade tillsamman veckans utgifter, då det knackade på dörren. » Stig in! » » Jaså, är det du, Ernestine? Hvad är det fråga om? » Det var, som man kunde se, kokerskan, som önskade tala med frun i huset. » Hvad skola vi ha till middagen i dag, hennes nåd ?&gt; » frågade hon. » Har du redan kommit så långt, » svarade doktorinnan. » Jag kommer strax ned. » Tjenstflickan blef röd och förlägen och svarade derpå: » Jag trodde hennes nåd ville hvila i dag för en gång. » » Hvila? Ernestine? Hvad menar du med det? En god husmor måste vara öfver allt, i synnerhet i köket! Det är inte, för att jag hyser misstro till dig, Ernestine, » fortsatte hon, då hon såg sin kokeruppsyn, » tvärt om, jag är mycket nöjd med