Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Uti Memorial, remitteradt flan Hedervärda Bonde-Ståndet, och lill delta Utskott ankommet den 5 innevarande månad, har Riksdagsmannen från Östergöthlands Län Anders Pehrsson ^ i anseende dertill, att ändamålet med Skallgång till skadedjurs utrotande förfelas genom tidsutdrägten vid tillstånds utverkande för ett sådant företag, och då vid hårdt ansvar det för närvarande är förbudet, att, utan vederbörande autoritets tillåtelse, uppbåda allmogen, hemställt om den förändring uti derom gällande stadgänden, att uppbådandet, till skallgång måtte med mindre omväg hädanefter kunna ske; hvarjemte Molionairen föreslagit, att den för Östergöthlands Län gemensamma och lill betydligt belopp redan uppgående Jagt-Cassan måtte, under vederbörande ålagd strängare redovisningsskyldighet, för så väl beloppet som dispositionen af dessa medel, fördelas emellan hvarje Härad af Länet, lill ändamålsenligaste användande, bland annat lill prai - 8 BfiV, och Occo/(, Utsh. Br.t;dt. N.o 41' niier för rofdjurs dödande; och hafva uti Anders Pehrs sons anförda yrkanden sig förenat J P. AnderssonOlof Olofsson och Botvid Jonssonj alla från samma Län. På Utskottet uli dess, under den 3 dennes, i lika beskaffad fråga, afgifna Betänkande IS:o jcj, dels afstyrkt yrkad ändring i gälJande Författningarnes föreskrift om sättet och vilkoren vid Allmoges uppbådande, dels föreslagit betydligare prEemiers utsättande, såsom det i Utskottets tanka verksammaste medlet till skadedjurs utrotande, får Utskottet nu, med åberopande af berörde dess förra utlåtande, vördsamt hemställa ? i "o Att den af nyssbemälde Motionair yrkade förändring i För fattningar ne om Skallgångs uppbådande,.må utan afseende Jernnäs, och 2:0 Alt, beträffande Jagtmedels-Cassan J Östergöthlands
Åboer å sådane hemman, hemmansdelar eller lägenheter på landet, som icke uppgå till 3oo R:dr i taxeringsvärde, men i öfrigt hafva de egenskaper, som, enligt 2 §., erfordras för rättigheten att utöfva bränvinsbränning, åtnjute äfven samma förmon, med vilkor, att det sammanslagna jordvärdet uppgår till minst 3oo R:dr. Bränvinsbrännings-rättighet må ej å annor man öfverlåtas, utan i sammanhang med jorden. 7 §• Af de fleste röstegande invånare i hvarje Stad, der jorden tillhör Staden, må det bero alt, i den ordning, som uti hvarje Stad för beslut om Stadens inkomst eller utgift iakttages, bestämma, huruvida den bräuvinsbränning, hvartill Staden efter värdet af de serskilda jordlotterne är berättigad, skall åt dessas innehafvare upplåtas, eller för Stadens gemensamma räkning utöfvas, och om bränvinsbränningen skall ske med serskilda pannor efter hvarje jordlotts värde, eller ock i ett eller flera sammansatta verk efter alla eller flera jordlotters sammanslagna värde; men i de Städer, der jorden är med eganderält fördelad på Stadens invånare, må det ankomma på det beslut, som ibland dem af pluraliteten, beräknad i nion af jordvärdet, fattas; och i den händelse förhållandet är blandadt, skola enahanda grunder följas; likväl under förbehåll att, derest Kongl. Majrt ej, i betraktande af serskilda omständigheter, annorlunda redan förordnat eller framdeles förordnar, 4 §• denna Förordning skall tjena till efterrättelse, i afseende på den högsta pannerymd, som af sådane föreningar må begagnas; börande för öfrigt, vid utöfningen af Städernes bränvinsbrännings-rättighet, iakttagas, att de brännerier, som hädanefter anläggas, varda utom Staden på lämpligt afstånd ifrån andra byggnader uppförde. Bihang till R• St. Prot. i834 och 1835. o-te Sami. 1 :dra Aid. 3 8’.de Uåftet. 18 Bev.-) Lag* samt Allm. Besv.- och Oecon.- Utskts Utlåtande Nio 8. 8 §•
Detta har förefallit så mycket naturligare, som bestämning af valbarhetens vilkor i sjelfva verket är äldre, än den af val-rättens: ett förhållande, som troligen ock föranledt, att man oftast ansett sig böra skärpa de förra, eller valbarhetens vilkor, i samma mon, som man skärpt de senare eller val-rättens. Utskottet vill icke påslå, att vil koren för val-rätten kunna så bestämmas, att denna rätt sedan kan lemnäs utan all inskränkning, i fråga om de personer, som få väljas; men tror dock, att företrädet i alla afseen den bör tillerkännas den method att noga pröfva grunderna för val-rätten, men deremot lemna dem, hvilka man efter mogen pröfning ansett sig böra tillerkänna denna rätt, så stor frihet, som möjligt. Det är lika nödigt att Constitutions-Utskoltels Memorial, N\o 38, 51 icke beröfva de väljande möjligheten att göra det bästa val, som omständigheterna medgifva, som att försäkra sig om deras vilja och förmåga dertill. Det synes föga löna mödan att stifta en lag, för att åstadkomma en verkan, sorn man genom en annan lag i betydlig nion försvårar, kanske gör omöjlig. I öfverensstämmelse med denna grundsats, har Utskottet ansett vilkoret! för valbarhet böra blifva desamma, som för val-rätt, i alla andra afseenden, än det pä åldern. Hvad denua angår, har Utskottet trott, att ingen, hvilken icke får vara Förmyndare, bör kunna i Riks-församlingen vinna inträde. Likaledes har Utskottet trott sig ej böra göra bofasthet inom districtet till vilkor för valbarhet. Så vigligt det än både för de väljandes kunskap om en ifrågakommen representants egenskaper och för representantens kunskap om den orts serskilda behof, af hvilken han blifvit vald, må vara, att han tillhör denna ort, så har Utskottet dock icke trott sig böra göra detta till ett oeftergifligt vilkor för valbarheten.
Gyldenstolpes nu gjorda framställning har jag ingenting alt erinra, men jag tror, att alla de artiklar, hvarom Gral nu framställt sin begäran, innefattas bland dem hvilkas föredragning Hr Rosenblad har begärt, men äfven i motsatt fall medgifver jag deras uptagande. Uppå härefter framställd propos., beslöt R. o. Ad., att för framtiden fastställa nu gällande tulltaxa, med undantag för de delar deraf, om hvilkas uptagande till serskild pröfning yrkande under denna diskussion blifvit framstäldt, samt att således till serskild pröfning endast skulle uptagas de af Hr Rosenblad upgifna artiklar, den af Hr von Hartmansdorff upgifna artikeln Ost, frågan om tull-lindringarnes uphörande jemte de sladganden, som deraf kunde föranledas, samt de artiklar för hvilka ineller utförselsförbud f. n. äro gällande. Bland de artiklar, hvilka följaktligen skulle blifva föremål för serskild pröfning, förekom enl. alphabelisk ordning först Band. I fråga om denna artikel yrkades dels bifall lill Utsk:s förslag, dels bibehållande af nu gällande lullsladganden, hvarefter R. o. Ad., sedan först propos. till bifall å Utsk:s förslag blifvit framställd men besvarad med starka nej, jemte några få ja, beslöt att nu gällande tulltaxa äfven i afseende på denna artikel borde förblifva oförändrad. Då härefter förekom artikeln Bränvin och Sprit, anmärktes och beslöts att frågan om tull-lindringarnes uphörande, såsom inverkande på lullsatserne för denna artikel, borde först företagas; hvadan nu föredrogs Utsk:s hemställan, att R. St. mätte, « en - 478 Den 4 Juni f. m, lighet med K. M:s förslag, besluta, att de i 34 § af underrättelser ne till gällande tulltaxa Svenska sjöfarten på ajlägsnare orter beviljade förmaner af lindring i lull samt handelsoch sjöfar ts-afgifter skola frän och med början af är 18S3, hett och hållet uphöra: I fråga härom upstod följande diskussion. Frih. Palmstjerna:
Förkl. pag. 4^4-) Jemte anmälan, att, så vidt kändt vore, kuratorerne för denna stipendii -inrättning, oaktadt derom redan år i83G erhållen nådig befallning, anna icke afgifvit underdånigt förslag till instruktion för inrättningens styrelse och reglemente för utlåning af dithörande medel, hafva Revisorerne, i afseende på fondens förvaltning, hufvudsakligen erinrat, alt då stipendii-inrättningen under full egande rätt innehade Ivaline säterier af tillsammans 6 mantal och dessutom 141 !s mantal inoch utsockne-frälse samt, vid r 843 års slut, en penningebehållning af 22,1^1 r:dr 42 sk. 8 rst., syntes den årliga behållna inkomsten af blott 10,000 å 1 1,000 r:dr i förhållande dertill alltför ringa; att endast vid pass hälften af ifrågavarande behållna inkomst användts lör inrättningens egentliga föremål, eller underhållande af obemedlade studerande ynglingar, hvaremot, i strid mot det af enkefru Hvitfeldt, angående stipendii-inrättningen upprättade testamente, arfvoden åt lärare m. 11. vid Götheborgs gymnasium, samt bidrag till bibliotheket derstädes, af fonden utgått; att förvaltningskostnaderna syntes uppgå till alltför högt belopp samt att medel vore ullånte emot säkerhet af allenast en löftes ma n.
Då jag, såsom ledamot af BankoUtsk., deltagit i det beslut, hvarom nu är fråga, anser jag mig böra förklara, att jag vid beslutets fattande i främsta rummet afsett befrämjandet af allmänhetens fördel. Detsamma har ock blifvit af föreg:de talare redan andraget och jag behöfver således icke derom vidare orda; men då man äfven sagt, att den fördel, som Banken genom förslagets antagande komme att erhålla, skulle vara af föga betydenhet, så hemställer jag till de talare, som yttrat sig emot förslaget, och af hvilka åtminstone en, såsom varande fulimägtig i Banken, bör hafva kännedom af de långa och vidlyftiga räkningar, som i Banken måste föras, om det icke vore en särdeles lättnad för bokföringen i Banken att slippa annotera så små summor, som nu är händelsen. — Hr Printzensköld har troligen gjort sig mycket besvär, för så väl Statens som enskildta personers räkenskapers förande m. m., men om han behagade taga kännedom af Bankens räkenskaper, såskali han snart finna den ofantliga mängd af insättningar och uttagningar, som derstädes göras på de mest obetydliga summor, samt säkerligen låta beveka sig till godkännande af det framstälda förslaget. Det synes verkligen vara af behofvet påkalladl, att någon gräns sättes häremot, helst så väl allmänhetens som penningeverkens säkerhet i allt fall kan betryggas. Min tanka är, att minimibeloppet, som får insättas uti Banken, bör bestämmas till 10 R:dr B:ko, i likhet med hvad sorn finnes föreskrifvet för Hufvudstadens upbördsverk, der summan, för de skattskyldige, då den understiger ofvannämde belopp, får i sjelfva UpbördsKonloret aflemnas. Genom denna åtgärd, skulle åtminstone ej någon deposition i Banken på skillingar eller runstycken kunna göras, och detta måste vara en stor lättnad för Bokföringen. Och då ingen våda för Banken eller det allmänna genom förändringen kan upkomma, förenar jag mig med de Herrar, som yrkat bifall till förslagets antagande.
Han var en af stormfåglarna i tidens luft, en stänk af hagelskuren där borta, ett eko af dessa fjärran trumpetstötar, som kommo Europas luft att skälfva, men som här förlorade sig i en sorglustig folksaga. De höge herrarne hade, obemärkte af talaren, banat sig väg till hans grannskap och hörde honom fortsätta på munvig finska, med en förvrängning af namn, som vore alldeles obegriplig utan noter till texten. Ja, gossar. Där stodo vi i en stad, som het Parkki eller Pirukas3, jag minns ej så noga, i Mäkelä4 var det. Hatzen5 och sachsarne stodo vid Pirilen6 i byttan med lock på och en pinne för. Nosa hit litet, sa' Panéren7 till Hatzen, så får jag se om du har surmjölk i byttan. Hvad skulle han! Jag mår bäst här i smöret, sa' Hatzen. Nå så, vi svulto, vi. Bonden bökade i jorden efter en rutten rofstjälk, soldaten fick ett mögligt halft rågbröd, sura äpplen och regnvatten så mycket han orkade dricka. Vare då; äpplen har man ej alla dagar. Tyskarne, som voro med oss, kände lukten af korf från byttan och började rymma. Det bär åt Helsingland, sa' Panéren; han tyckte mera om vin än regnvatten, han. Gossarne, sa' han, behöfva något att äta. Så togo vi Vaaveli8 och skrapade mössmat från golfvet af spannmålslårarna, men somlige åto agnar. Fotnot 3: Parchim. Mecklenburg. Fotnot 5: General Hatzfeld. Perleberg. Johan Banér. Si, fortfor Taavi, då tyckte Hatzen och vursten9, att vi hade det alldeles för godt, och gingo oss i vägen på Kräkken10. Nu skall töffelen11 taga dem, sa' Panéren, vi marsera till Kräkken. Var inte hull'12, sa' Pekka och Paavali13, Lessle och Lennarten14 mente: gå på gossar! Ja, vi frestade på ... Vänta lite, jag skall klara det för er.
O ' A idkommande åter Utskottens, sid. 4, gjorda hemställan, att Ridderskapet och Adeln samt Préste-Ståndet måtte antaga Utskottens, af de öfriga Riks-Stånden godkända, förslag i afseende på förändrad lydelse af 26 § 2 morn., fann Preste-Ståndet för godt densamma för sin del bifalla, och kommer i följd häraf den under mom. 2:o framställda voterings-proposition att förfalla', Utskottens yttrande, pag. 4, rörande förslag lill 26 § sista moment, gillades; äfvensom Ståndet vid under mom. 3 föreslagna voterings-proposition lät bero; Hvad Ulskolten i öfrigt i detta memorial yttrat och hemställt blef dels al Ståndet godkändt, dels ansågs detsamma icke erfordra någon åtgärd. S. D. Föredrogos ånyo och bi föllos Stats-Utskottet s utlåtanden: N:o 114, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse, angående begrafningsoch öfrige kostnader, i och för Högstsalig Hans Maj;t Konung (larl XIV Johans dödliga frånfälle; samt N:o 115, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse, angående kostnaderne i och för flans Maj-.ts och Dess Höga Gemåls kröning. S. D. Föredrogs Expeditions-Utskottets memorial, N:o 11, till Högloft. Ridderskapet ocb Adeln i anledning af dess återremiss å skrifvelseförslaget, N S. D. Till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet remitterades en af Comminister Hardin den 17 sistlidne Augusti väckt motion om en Gomités förordnande i hvarje stift, att reglera capellanernes löner och förmoner; jemte de i anledning deraf in pleno den 20 af samma månad afgifne anföranden. Bih. lill R. St.
Abrahams och Arons kraftiga grepp i hans armar manade honom också att hålla sig till sanningen. Nu tror man väl, att Hans Persson skulle tagit till käppen och grundligt afskaffat den dubble brottslingen. Men det gjorde han ej. Han bad honom visserligen skämmas både öfver att hafva dränkt det arma djuret och öfver att hafva sökt kasta skulden på en oskyldig skolkamrat. Men det blef också allt. Sedan befallde han Abraham och Aron att släppa honom lös. – Naturligtvis relegerade han på stående fot brottslingen, ty han tillsade honom att genast gå hem och aldrig mera visa sig uti Kröplinge skola. Men tänk, om det ej varit en förmögen och mäktig mans son, utan en gosse af fattiga föräldrar, då hade han förvisso fått sig ett annat respass! Hans Persson bad sedan min moder om ursäkt för sin ogrundade misstanke på mig. Han hade aldrig kunnat tro ett barn om så mycken elakhet, som hvad han här sett prof på: att det gjorde en illgerning endast för att vältra skulden på ett annat, oskyldigt barn. »Men hvarför gaf inte mäster honom ett bra kok stryk?» frågade min moder. »Å,» sade Hans Persson, »det är bättre, att hans far agar honom». »Ja, det tycker jag med: antingen det så är fattiga föräldrar eller rika, så är det allt bäst, om de få aga sina barn sjelf,» sade min ömma moder, med en fin anspelning på den myckna stryk, som jag hade fått lof om af Hans Persson. Denne uppmanade nu min moder att låta mig komma tillbaka till skolan. Han hade alltid ansett mig som en snäll och dugtig pojke, som han hade heder af. Allting skulle nu vara glömdt. Min moder tog emellertid upp sin sedelbok och lemnade honom tio riksdaler för det besvär, han haft af mig, men bedyrade på samma gång, att jag aldrig mer skulle komma under hans ferla. Hans Persson bugade sig för den frikostiga betalningen, men kom sig ej för med att ytterligare påyrka mitt återinträde i skolan. Dermed var också min skolgång slut för den närmaste tiden. Jag satt numera hemma vid mitt sköna bord och läste flitigt i mina böcker, ja kanske flitigare, än om jag haft en lärare öfver mig. Och min moder gladde sig i sitt hjerta öfver min håg och sträfvan efter kunskaper.
Sj alf besörj de hon de första åren utgifvmdet af Förbundets ticlskrift Dagny, som s&amp;lunda i ratt neclstignnde led harstwnnlar från * Tidskr. för hemmets. Hon var afven med i flera korniteer; bland hvilka främst må namnas stipendiekomiten med dess viclt omfattancle p l m och stora £rnmticlslöften. Ingen afdelning inom Förlxs mångsidiga, verksamhet var henne likgiltig, och hennes, rika .erfarenhet och ' klma omdöme, hennes inflytande i vida kretsar voro alltid af stort varde för detta förbinnd som hon, hvilken så högt uppskattade rmoderlighetens~ betydelse, ofta b r ~ ~ k a d kalla e för: » mitt sista barn ». Det var också en glädje, icke blott för henne sjalf utan för alla Förbundets medlemmar, att S. L-d npplefda den första tioårsperioden af Förbnndets tillvaro och att hon då ännu kvarstod inom dess styrelse. - NBgon tid förnt hade Sophie Adlersparre blifvit hedrad med att af K. B! : t erhålla den medalj i guld, som bar konungens bröstbild och inskriften: ~ I l l i s quorum mernere lab ~ r e s r, hvilken utmärkelse tilldelades henne för hennes fört j änstfulla verksamhet till främjande af kvinlig bildning. Det ar en kommande tid förbehilllet att skrifva S. TA-d Adlersparres historia, sh som den bör skrifvas ofveren sällsgmt adel och på hafvadets. och hjärtats riignar s i rikt begåfvud kvinna. De spridda drag, som här blihit sammanförda, knma endast af dem, som bevara Iieniie i ett kärleksfullt och tacksamt minne, hopfogas till en bild, Iivillren mera autyder iiii htergifver hennes personlighet. För många, mknga inom samhällets alla lager var hennes namn kändt och hugt värderadt. m h g a hade kommit till henne och fått b i s t h d i råd och dád, många hade henne att tacka för sitt andliga lifs blomstring. Därför har äfi7en Fredrika-Breiner-Förbundets ordförande, rikaantikvarien Elildebrand,.
Han läg på sin soffa och hvilade, en smula trött, sade han, men då nyheten framförts, rusade han upp och tog hennes händer och såg på henne en half minut i stilla hänförelse. — Ack — hans ögon vändes mot höjden, han nickade flere gånger bekräftande med hufvudet — frun! — frun! — fruns ansikte skiner som en ängels ansikte! Är det ej kosteligt, att Gud han vill vara vår lelle lelle broder, platt så att vi kunna räcka ut vår hand och taga i honom! Kvällen därpå »bekände» Matilda Hjelm på ett metodistiskt klassmöte. Någon liksom förestafvade henne de ord hon begagnade, och hon höll ögonen fästa på Lindes ansikte. Pastorn satt vid ett bord och stödde hufvudet i sin hand. Så satt han orörlig, med sänkta ögon, tills en af bröderna steg upp och önskade syster Hjelm välkommen. Men när fru Anastasia Gustafsson fick höra den stora nyheten om fru Hjelms omvändelse, gick hon för en gång skull ifrån sina principer och sade rent ut: — Det är något jag inte tror på, nej inte om jag också såge det med dessa två mina lekamliga ögon. Den människan är inte sådan. Erik kom instormande i rummet. Han såg minst tio är yngre ut. — Är du mogen för en stor, stor nyhet, Mattis. Matilda såg upp förströdd, där hon stod och vattnade krukväxterna. Hela veckan hade hon haft så svårt att sysselsätta sig med något värkligt arbete. — Har du ingen mystisk känning — aning eller sånt där? Hon försökte småle intresserad. — Nå, hvad kan det vara för stort? — Du ser tämligen schackmatt ut, men jag skall väl få lif i dig! Han gick tätt intill och viftade med ett papper. — Ada är här i nästa vecka skrek han plötsligt. — Ada hvilken Ada?! Hon förstod alls icke — Ada, syster din — beslutit sig kvickt som en hel karl — gett sig af — är i dag i England — Gud i himlen låte ångpannorna och tågbroarna stå sig åtminstone den här veckan! — Tjo Mattis! Matilda hade släppt kannan, det susade för öronen — öfver alla bekanta föremål kom ett nytt skimmer. Så fick hon med ens sjudande lust att företaga sig något.
Han har läst en hel del af den moderna litteraturen: arbeten af Voltaire och Rousseau, Condillac och Helvetius – framför allt har han studerat La Mettries skrifter, ty de stämde närmast med hans egen lifsåskådning. Han har stannat vid det resultat, hvartill hans egna iakttagelser ledt honom: att människan är en sinnrik maskin, hvartill urbilden en gång skapades af det högsta väsendet, men som i allmänhet sättes i gång af en inre naturnödvändighet och upphör att gå, det vill säga att lefva, genom en annan inre nödvändighet: när maskineriet är utslitet eller af någon anledning kommer i olag. Denna maskin regleras af själen, som bestämmer hvar människas handlingar och som möjligen är en automat, till ytterlighet känslig för intryck utifrån, liksom de blomkalkar, hvilka öppna sig för solen och sluta sig för mörker, kyla eller ovarsam beröring. Att njuta lifvet kan då icke vara annat än hvar människas naturliga rätt; men hon har den plikten, att icke göra intrång på andras rättigheter, i hvilket fall hon riskerar att själf nödgas lida intrång af andra. Och hon bör njuta med måtta, ty alla öfverdrifter hämma sig, och i sina lidelser lefver en människa alltid för högtryck. Men en maskin, som arbetar för högtryck, kommer lätt i olag och blir i alla händelser tidigt utsliten. Hvad är godt och hvad är ondt? Hvad är rätt och hvad är orätt? Allt traditionella begrepp, som stifta lagar för de fåkunnige men icke för den, som genomskådar begreppens relativitet. Hvar starkare ande skapar sig sitt eget ideal, och hvar människas lif styres efter en inre kompass, som automatiskt utpekar hennes väg. – För egen del har han alltifrån barndomen förnummit en brännande längtan efter att vara nyttig, uträtta någonting till gagn för människorna; och denna längtan har, lika mycket som hans sinnens ungdomliga trånad, bestämt hans väg. Han har irrat och gått vilse; det hör lifvet till. Hans hjärta var från ungdomsåren fylldt med många illusioner; också han har en gång drömt om en kärlek, ren som morgondagg, gnistrande af himmelns ljus. Men drömmen blef borta mellan hans händer, då han försökte gripa den.
Till formen närmast påminnande om ordsprilksliteraturen, skiljer den sig derifrån genom ett rikare innehåll, i det den hämtar sitt stoff ej blott ur den dagliga erfarenheten, utan än mer ur en rik humanistisk bildning. Det uttrycksfulla, koncisa franska språket lämpade sig tidigt för denna gren af skriftställeri, som också i dess literaturhistoria är representerad genom en rad af ' glänsande namn från Montaignes tid till våra dagar - en Pascal, en Labruybre, en Larochefoucauld, en Joubert m. fl. En ny " medailleur de pens6esn har på sista tiden framträdt i abbk Joseph ROUX, hvars egendomliga författarskap får sin rätta belysning genom den kortfattade biografi som Paul Marikton lemnar i företalet till hans npenst5esn. Joseph Roux föddes 1834 i Tulle af fattiga föräldrar och bestämdes tidigt till kyrkans tjenst. Latinet blir hans andra modersmål, " je l ' aime d ' amour ", säger han och tillkgger, att bans prosa och hans vers än i dag vimla af latinismer - " afsigtliga? - nej, komna af Guds nåde " (venus de grace). Efter väl använda studieår vid seminariet i Brive, der han röner mycken uppmuntran, stannar han dock på en landtprests obemärkta plats, måhända till följd af den kyrkliga styrelsens förkärlek för medelmåttors befordran. Först skickad till Varetz, kommer han sedan till St. Silvain nära Tulle, der han tillbringar tolf år för att slutligen 1876 hamna i en aflägsen by i Bas Limousin, St. Hilaire le Peyrou, der han ännu har sin verksamhet. Från det han lemnade Brive till 1885, d. v. s. under tjygufem år, kan man räkna endast två afbrott i hans enformiga lif. Det första 19 ' 70, vid ett halft års vistelse som informator pii ett slott i Normandie, det andra genom ett besök i Paris vid hundraårsfesten till Petrarcas minne, 1874.