Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Memorial N:o 238, angående arfvode för utdelningen och redovisningen af de för Riks-ståndens och Utskottens räkning uppköpta skrifmaterialier m. fl. effekter; bifölls. Utlåtande N:o 239, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga remiss å Kammar-kollegii berättelse, angående kungsgårdars och öfrige kronolägenheters i riket förvaltning; lades till handlingarne. Dito N:o 240, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga remiss å Kammar-kollegii berättelser, angående Sala silfververks ränte-ersättningsfond för redogörelsetiden från och med den 1 November 1846 till samma dag 1849; bifölls. Dito N:o 241, i anledning af väckte motioner angående nedsättning uti afgiften till Wadstena krigsmanshussamt Amiralitets krigsmans-kassorne vid köp af rusthåll eller båtsmans-roteheiriman; återremitterades. Dito N:o 242, i anledning af väckt motion om Wisby Hospitals öfverskotts-medels ingående till samma Hospital, i stället för till allmänna Hospitalsfonden; återremitterades. Dito N:o 243, i anledning af väckt motion i fråga om bestämmnnde af rusthålls afgiften, när rustbåll försäljas tillsammans med annan egendom; bifölls. Dito N:o 244, i anledning af väckt motion, i afseende å kontrollen öfver vården af det stämplade papperet m. m.; bifölls. Dito N:o 245 i anledning af väckt motion, angående förändring, dels i 1827 års resereglemente dels i de å riks-statens åtskilliga Hufvudtitlar uppförda anslag till reseoch traktaments-penningar; bifölls. Dito N:o 246, i anledning af gjord framställning angående reglering af de å Kongl. Skeppsholmen i Stockholm befintliga bostadslägenheter; bifölls.
Det kostar min själ att ha ett godt öga till fruntimmer – och Gabel är en listig djäfvul, som förstår att tappa en tunna. — Och nu är han på det torra – och håller på att inreda Schulins gård till ett fasligt fint ställe – där det är meningen, att hela den gentila världen skall komma tillsammans om kvällarna för att förlusta sig och till den ändan lär han ha införskrifvit sjutton vackra engelskor, som ska gå herrarna tillhanda med litet af hvarje – Jössus! Jössus! – utbrister Povelsen, synbart betagen på samma gång af omoraliskt intresse och sedlig förfäran. – Kan något sådant verkligen vara möjligt? – Ja, de herrarna! – instämmer skomakare Börresen. – De lefva nu som riktiga svin! För se – tillägger han fundersamt – till ett så fint ställe får en simpel handtverkare väl icke komma? Söndagsstillhet hvilar öfver staden, det är tidig morgon och tyst. Inne i sitt rum sitter Esther Gabel med sitt barn vid bröstet. Hon är mager, som om hon svultit, dragen ha blifvit genomskinligt bleka, som om hon tärts af en sjukdom eller sorg, ögonen glänsa så stora och mörka under de tunga ögonlocken. Barmen häfves och sänkes fort, hon ser på den lille och tänker: Sof sött, hjärtebarnet mitt. Väx dig stor och vacker och stark. Pappa kommer kanske i morgon – kanske kommer han aldrig mer ... Kyrktornens klockor begynna ringa, klangen blandar sig in i tankarnas gång, kläpparna tala klart som tungor, malmen dånar och sjunger: Böj dig blindt under Herrans tuktan, människobarn! Tung är Guds hand, tung är Guds dom, dock känner han bäst din själs behof. – Saknaden bränner, hjärtat hungrar, synden var salighet – minnet lefver alltjämt i ditt blod ... Tre månader ha snart gått sedan den kvällen, då han plötsligt kom och bad att ofta få återvända. En gång för länge, länge sedan kallade han henne sin vårblomma. Nu står vårblomman glömd och fryser. – Döm mig icke som andra – sade han. – Jag har stora mål! Mångt och mycket tager hans tid, men hvarför sänder han icke ett bud för att få veta någonting om sitt barn?
På det likväl sådan förhöjning må kunna beviljas, Allmänna Besvärsoeh Ekonomi-V Iskottets Utlåtande, N:o i2i. 13 utan att lunder derigenom uppkommer för förnyande af entreprenad-kontrakter vid de stationer, der sådane redan blifvit ingångne, eller afslutande af nya dylika .kontrakter, anser Utskottet nödigt, att någon skillnad emellan den ordinarie skjutslegan och den, som gäller för entreprenadskjuts, fortfarande bibehålles; hvadan Utskottet, som icke anser skäligt att föreslå någon tillökning i legan för sistnämnde slags skjuts, vördsamligen tillstyrker Rikets Ständer, alt uti underdånig skrifvelse bos Kongl. Maj-.t anhålla, att, med bibehållande af den för entreprenadskjuts gällande lega, legan för annan vid landt-gästgifverierne utgående skjuts måtte varda bestämd till 20 sk. b:ko. Hvad deremot angår åtskillige motionärers yrkanden om förhöjning af skjutslegan i städerna till 28 sk., äfven der skjutsen icke är på entreprenad upplåten, finnér Utskottet sig böra föreslå, att någon åtgärd i anledning af dessa framställningar icke må vidtagas. Vidkommande sedermera de utaf någre bland ifrågavarande motionärer gjorde framställningar, ej mindre att närmare, för de skjutsskyldige fördelaktigare, föreskrifter måtte meddelas i afseende på det antal hästar, som af skjutsentreprenör bör de resande vid anfordran tillhandahållas m. m., än äfven att frågor i berörde hänseenden, hvilka nu afgöras af Konungens Befallningshafvande, måtte i stället bero på domares och nämnds pröfning; så, enär, på sätt Utskottet ofvan anfört, förslag i förstnämnde afseende vid sednaste riksdag förevarit och föranledt underdånig skrifvelse från Rikets Ständer till Kongl. Maj:t, som dock icke funnit skäl i anledning deraf vidtaga någon åtgärd, synes det olämpligt, att Rikets Ständer skulle nu ånyo ingå med underdånig skrifvelse i samma ämne.
Vem är det fru Wenschen sitter med i kväll? viskade en herre till en annan tätt bakom Tomas. Tomas gjorde våld på sig för att icke vända sig om. Jag vet inte säkert, det skall vara en fröken... Det skrällde till i orkestern. Den populäre barytonisten rullade in och började sjunga så mycket han orkade, klädd i sin gredelina kofta med uddar. Det var packat på Rydberg. Hall, Weber och Mortimer med fru och tant lyckades slutligen erövra en soffa längst inne i stora matsalen. Det yttre rummet var upptaget av ett veterinärmöte, som avslutade sina förhandlingar med en supé. En oavbruten ström av gäster och uppassare rörde sig fram och tillbaka genom salen. Man ropade, knuffades och svor mellan tänderna. Då och då hördes kraftiga hurrarop från veterinärmötet. Jean Arvidson kom in, i frack och vit halsduk; han hade representerat firman vid en fest i handelsvärlden och var i sällskap med några herrar av kommersiellt utseende. Han kom fram och hälsade på Hall, Weber och Mortimers; han kände dem alla. Han var påfallande blek. Du har varit ute och rest? sade Tomas. Ja, jag kommer närmast från Hamburg, fast jag ser ut som döden från Lübeck... Hans hälsa hade varit dålig en tid. Nå, vi träffas väl något i morgon, sade han åt Hall och gick för att uppsöka sitt sällskap. I en soffa vid den motsatta väggen satt en godsägare och ledamot av Första kammaren och skrek mitt över salen, att han ville ha en svinkotlett. Två herrar av militäriskt snitt reste sig från ett bord i närheten för att gå; de skakade hand med Mortimer i förbigående. Det var Gabel och Grothusen. Löjtnant Gabel var lång och ljus, med kal panna och en stor, tunn kroknäsa. Hans byxor väckte nästan skandal genom sin elegans; de voro otroligt vida, grovt harlekinrutiga på snedden i svart och ljusgrått och försedda med breda svarta ränder vid sidorna. Gabriel Mortimer nöp i dem med oförställd beundran, lutade sig ned och lyfte upp ett stycke av tyget tätt under ögonen, ty han var närsynt. Var bor din skräddare? frågade han. Det talar jag inte om, svarade Gabel med ett urbant småleende, på en gång smickrad och stött.
Morgonen började gry, då Margaretha, just som hon med en brödkorg på armen trädde ut ur ett skafferi, tyckte sig höra ett skott. Hon bleknade litet och skyndade sig att föra in korgen på bordet i det rum, der tjenstefolket skulle äta frukost. Och nu nådde ljudet af ännu ett skott hennes öron, och med bevingade steg hastade hon in till Cecilia, hvilken förfärad mötte henne i dörren. Men nu knallade flere skott, och de båda flickorna slöto sig närmare tillsamman. Snart blef det åter tyst. „Cecilia, låt oss gå in till mamma?“ „Klockan är ej 7 ännu; månne vi våga? Men i detsamma trädde fru Catharina ut. Högtidligt vinkande åt sina döttrar att följa henne, drog hon sig tillbaka och sade: „under de hårda pröfvoår, som öfvergått detta land, har Herren nådeligen behagat bevara vårt hus och denna nejd från alla svårare hemsökelser. Låtom oss bedja, mina barn, att hans mäktiga beskydd än vidare må hvila öfver oss, så behöfva vi ej rädas fienden. Hvarje motstånd, hvarje tecken till fruktan, eller hvarje bemödande att undgå vårt öde, skulle endast göra det värre. Något annat, än förtro oss i Herrans hand, kunna vi ej.“ Modrens och döttrarnes böner afbrötos snart af hästtraf, skott och vilda ljud. Gråtande omfamnade de båda flickorna sin mor, som välsignande lade sina händer på deras hufvuden, i det hon sade: „Herre förbarma dig öfver dessa. Bevara dem i renhet. Herre, om dig så behagar, så tag dem bort. Är det ditt beslut att deras jordiska väl skall förspillas, så ske, o Herre, din vilja, blott du bevarar åt dem den himmelska arfvedelen. Amen.“ Sedan hon beledsagat sina döttrar i ett rum, till hvilket man endast kunde komma genom en lönndörr ifrån ett afsides rum, hvars ringa utseende hon hoppades skulle vara föga inbjudande för de ovälkomna gästerna, gick hon sjelf ut mot desse och möttes på trappan af den vilda skaran. „Hvad viljen J, hvad är er afsigt?“ frågade hon med lugn och hög röst på finska de inträngande soldaterna.
Och Herren skall göra, att du skall öfverflöda i alla ägodelar; i dine lifs frukt, i dins boskaps frukt, i dins åkers frukt, på landena som Herren dina fäder svorit hafver dig till att gifva. Och Herren skall öppna dig sina goda håfvor, himmelen, att han skall gifva dino lande regn i sinom tid, och att han skall välsigna all dina händers verk; och du skall låna mycket folk, och du skall taga till låns af ingom. Och Herren skall göra dig till hufvud, och icke till stjert, och skall alltid sväfva ofvanuppå, och icke underligga; derföre, att du äst lydig Herrans dins Guds bud, som jag dig bjuder i denna dag, till att hålla och göra; Och hafver icke vikit ifrå något det ord, som jag bjuder dig i dag, hvarken på den högra sidon, eller på den venstra, så att du efterföljde andra gudar, till att tjena dem. Om du ock icke lyder Herrans dins Guds röst, så att du håller och gör all hans bud och rätter, som jag bjuder dig i dag, så skola all denna förbannelsen komma öfver dig, och drabba på dig. Förbannad skall du vara i stadenom; förbannad på åkrenom; Förbannad skall vara din korg, och dina öfverlefvor; Förbannad skall vara dins lifs frukt, dins lands frukt, frukten af ditt fä, frukten af din får; Förbannad skall du vara, när du ingår: förbannad, när du utgår. Herren skall sända ibland dig armod, ofrid och oråd, öfver allt det du tager dig före att göra, tilldess han förgör dig, och förderfvar dig snarliga, för dina onda gerningars skull, att du mig öfvergifvit hafver. Herren skall låta pestilentie låda vid dig, tilldess han gör ända med dig på landena, dit du kommer till att intaga det. Herren skall slå dig med svullnad, skälfvo, hetta, bränno, torrhet och blekhet; och skall förfölja dig, tilldess han förgör dig. Himmelen, som öfver ditt hufvud är, skall vara som koppar; och jorden under dig såsom jern.
Han bet i den kudde han hade under huvudet, så att den nötta sidenvåden gick sönder och han fick munnen full av dun och fjäder. Han vände sig mot väggen, domnad av hettan i rummet, och lät blicken irra sig trött i de trånga farlederna mellan tapetens slingor, till dess att hans ögon kände samma längtan efter en stor, ljus yta, som seglaren efter havet. Havet... Det var längesedan han såg havet. Det stora, blå havet. Tomas gick villrådig av och an på Blasieholmskajen. Han längtade efter att andas salt luft. Vilken båt skulle han välja? En herre, som hade mycket bråttom, hälsade på honom vänligt och familjärt. Tomas besvarade hans hälsning artigt, förstrött. Det var häradshövding Ratsman; han såg fet och glad ut och hade en ljus halsduk, och han steg ombord på Lidingöbåten, just då den lade ut. Han bodde icke på Lidingön utan i Vaxholm, men han skulle väl hälsa på några bekanta... Tomas hade stannat framför en liten nedsotad, gammalmodigt byggd ångbåt. Den hette Utö, och den skulle avgå till Utö om en kvart. Utö... Det låter som om det skulle ligga allra längst ute vid havet... Han skrev några rader till modern och lämnade dem åt ett stadsbud, därefter gick han ombord. Det hade blåst upp en frisk östlig vind. Måsarna på strömmen skreko och larmade, seglade i vida kretsar fram och åter över vattnet, tindrande vita, sköto pilsnabbt ned mot vattenbrynet som lysande stjärnfall mitt på dagen och stego åter upp med något sprattlande och blankt i näbben. Ångvisslor skuro genom luften, slupar och farkoster av alla slag korsade varandras väg, och solen blänkte fram som en mattröd kopparskiva genom moln av stenkolsrök. Tomas stod betagen och följde med ögonen en bländvit mås, som nyss hade strukit så tätt förbi hans huvud, att han kunde känna fläkten från hans breda vingar och se hans vildfågelsjäl tindra fram i det lilla kolsvarta ögat. Han spände långsamt en vid halvcirkel in över Skeppsbron, vilade några sekunder över popplarna och blodlönnarna i den lilla tysta och oåtkomliga sagoträdgården mellan slottets flyglar, tog därefter vägen åt öster, ut över strömmen, och blev borta i det blå.
Hafva vi t. ex. funnit att de historiska böckerna lämna oss jämförelsevis likgiltiga, men de naturvetenskapliga tända vårt lifliga inträsse, då böra vi framför allt läsa naturvetenskapliga böcker, liksom vi framför allt böra läsa historiska, i fall förhållandet är omvändt. Men en allt för stor enformighet blir äfven hinderlig för själens fulla utveckling. Och därför bör man blanda upp sin hufvudsakliga läsning med värdefulla böcker också från andra områden. Nutidsmänniskornas allra största fel är att de läsa sina böcker för fort. Visserligen har Bacon rätt att somliga böcker endast böra slukas! Men numera slukas nästan alla böcker och det är just på det sättet, man föräter sig på böcker, dem man alls icke hinner att smälta och tillgodogöra sig för sin andliga näring. Man läser sida efter sida, äfven i en lättfattlig roman, utan att man för sina ögon ser hvad man läser; boken ger oss inga taflor, med färg och lif. Och är detta redan fallet med romanen, så är det än mer fallet med den svårlästare boken. Där glider man tanklöst förbi de krångligare satserna och bryr sig icke om att stanna och begrunda dem. Man är nöjd med en svag aning om det lästa och man skulle icke kunna göra reda för en sida i den bok, man nyss lagt ifrån sig! Sålunda vänjer man sig vid det flyktiga, sväfvande, halfklara, ytliga läsandet, som roar för stunden, men lika litet ger själen någon värklig mättnad, näring eller växtkraft, som kroppen blir mätt endast af de doftande ångorna från aldrig så många fat med läckra rätter! Att läsa allt för många böcker med ett ringa näringsvärde, det är också ett af de sätt, på hvilka människorna misshushålla med sina andliga krafter. Man bör i sin läsning noga skilja på hvad man kan kalla näringsoch njutningsmedel, samt mellan de olika böckernas olika näringsvärde. För inhämtandet af specialkunskaper, liksom af en värklig allmänbildning, fordras grundlig och planmässig läsning. Och då bör man hålla sig till det yppersta, och till det ursprungliga hällre än till de många mustlösa uppkoken på andras arbeten.
För att med säkerhet kunna utröna i hvad mån den föreslagna lönen för verkmästaren vid Svea Artilleri öfverensstämmer med de löneförmåner, som med bemälte verkmästare likställige personer vid enskilda verkstäder åtnjuta, har jag meddelat mig med föreståndarne för några af hufvudstadens större mekaniska verkstäder; de underrättelser, jag erhållit, ådagalägga, att den begärda löneförhöjningen ingalunda kan anses för stor. Afven har jag inhemtat den upplysning, att det är särdeles svårt att till verkmästare erhålla fullt skicklige och lämplige personer. För öfrigt anser jag det vara en stor misshushållning af Staten, att illa aflöna verkmästarne vid Statens verkstäder, ty följden deral blir den, att verkmästarplatserne icke kunna besättas med fullt kompetente personer, hvaraf åter förorsakas, att arbetena blifva lamt och dåligt utförda, samt att en del arbeten vid besigtningarne måste kasseras. Staten skulle derigenom tillskyndas förluster, uppgående till vida större belopp än den förhöjning i aflöningen, som erfordras för att man alltid skall kunna tillförsäkra sig om fullt lämplige personer till beklädande af dessa platser. Jag anhåller om bifall till Utsk:ls förslag. Gr. Mörner, Carl Göran: De skäl, som under dikus sionen blifvit anförda för den äskade löneförhöjningen, hafva, så vidt jag rätt fattat dem, varit af tvåfaldig beskaffenhet, nemi. dels de särskilda förhållanden, som inträffade 1854, och då gjorde Den 28 Februari f. ni. 639 en större tillverkning af artillerimateriel på en gång nödvändig, dels farhågan att ej få behålla den skicklige person, som nu förestår artilleriverkstaden, i händelse ej samma lön lemnades honom, som vid vissa enskilda verkstäder nu bestås. Hvad det första af dessa skäl vidkommer, ber jag att få erinra derom, att det torde blifva väl kostsamt att så inrätta Statens verkstäder att af dem kunna utföras äfven alla de arbeten, som vid utomordentliga tilllällen erfordras.
Det allmänna bytesmedlet består i Bankens sedlar, hvilkas emottagande, såsom god betalning, icke får vägras, hvarken i Kronans upbörd eller enskild liqvid. Myntets värde i Sverige beror, så länge detta förhållande fortfar, på Riksbankens förmåga att, roed ädla metaller, sina sedlar, vid anfordran, inlösa. Ar han ur stånd dertill: så faller penningen, icke blott med metallens värde, utan så lågt, och så oberäkneligt sora tillfälliga omständigheter kunna föranleda. Delta förhållande med Sveriges penningeväsende, är ett grundfel, hvilket har förstört och, om det icke afhjelpes, skall framgent förstöra Rikets drätsel-och enskild kapitalförmögenhet. Men det kan icke snart afhjelpas, emedan det härrörer från vår fattigdom, och blef, under rikets lifsnöd, 1S09, stadfästadt, genom 72 § R.F. Irnellertid afskräcker det en hvar från att äga kapital, och gör landet fattigare derpå, än det behöfde vara. Att taga förskrifningar, i Svenskt silfvermynt, hjelper icke fordringsägaren, såsom erfarenheten visat. För att försäkra sitt kapital, nödgas han köpa fastighet, hvarigenom prisen derå öfverdrifvas, eller måste han utföra det, och köpa utländska statspapper, eller ock Svenska, ställda i främmande mynt, sådana som Hypotheksföreningarnes äro. Sven - 252 Den 3 Maj. ska kapital måste sålunda försäkras, genom Hamburgska eller Engelska myntbenämningar, och genom utländska penningemäklares mellankomst, hvarpå riket förlorar. Då klingande mynt alltför litel finnas i Sveriges allmänna rörelse, utan endast i Bankens hvalf: så verkar rikets handelsställning omedelbart på hans silfver förråd, oeh med detsamma på hans förmåga att underhålla silfverutvexlingen. Om Sveriges innebyggare förbruka mera utländska varor, än de kunna med sin utförsel, betala: så mäste skillnaden gäldas med utskeppning af Bankens silfver. Sveriges rike befinner sig då öfverhufvud i samma ställning som en enskild man, hvilken lefver öfver sina tillgångar, d. v. s. utgifver mera, än hans inkomster inbringa. Ilan måste tillgripa sitt kapital.
Det betyder i själfva verket föga, antingen lifvet är kort eller långt — dess brist eller dess rikedom på innehåll står ej i något förhållande till dess dagars antal; att det vä- sendtliga i den mänskliga tillvaron är hjärtelifvet, och att på dess område den högst och den minst begåfvade kunna mötas som jämnlikar, det är den åskådning, dit fru LefflerCajanellos skildring af sin väninnas personlighet fört henne. Det var också hvad hon lärde af sitt eget lif. Georg Nordensvan. Iduns julklappsbasar. Strumpeband. Förses med vanliga spännen att knäppa. Bellis. Kaffeeller tebordsgarnityr. m. Ella. Garnityr för spelbordet. fl. E / la. Ölkorg. Finska. Hårbroderi. m. Naturligtvis syr m a n med korsstyng på stramalj. F. S. Vintermössa. l å n g. bred kant, s o m lägges inåt i tre delar. Sedan formas kullen r u n d och slät. Henny. Tobaksskrin. Henny. Ett särdeles elegant fotografiställ. längd och 19 c m. c m. M a n lagar så, att alla spetsarna komma i jämnhöjd med hvarandra. Alma U. Vackert näsduksetui. i längd och 21 cm. Alma U. Toalettdyna, piffig och ovanlig. i fyrkant. Därefter v ä n d e s den pösiga sidan uppåt. Hvarje sida innehåller 5 fyrkanter. Alma U. Mormors garnpåse. Af tyget klippas 2 lika stycken, 90 cm. l å n g a och 30 cm. Ella. |llijjjen uppsats i Idun, som handlade om vå- &lt; « § l g 3 dan af att skrifva dagbok, har väckt min motsägelselusta. Uttrycken synas mig väl skarpa, då man näppeligen på allvar kan skrifva egenkärlek, dålig karaktär och känslopjunk på dagbokens räkning. Ooa de, som skrifva dagböcker, endast tala om, att de träffade den personen då eller då, att de fingo en ny klädning m. m. dylikt nonsens, så äro de nog ej i fara att, som ni säger, förytligas af sådant skrifveri. Den saken, ytligheten, tyckas de redan vara på det klara med.
Bland ämnen för öfverläggning vid ett Riksmöte, synas mig icke uti sista rummet böra räknas de , som angå missbruk af Domaremagten eller dennas obehöriga sammanblandande med hvad man på tidehvarfvets nya språk kallar administration. Det må således billigt Tinna vår uppmärksamhet att nu gällande eller 5g8 Den 5 Marlit, j sednast utkomne författning af den 26 Febrnarii 1817, om Socknestämmor och KyrkoRåd innefattar och medgifver den mest godtyckliga domsoch decisions-rått åt ett Stånd, sorn med det heliga åndamålet att befordra Kyrkans tilli växt på jorden och i förening dermed, vårt slågtes moraliska förbättring, genom en och annan medlem någon gång förfelar detta vigtiga ändamål och ådrager Ståndet en ovilja hos lägre Classen af medborgare, som några få medlemmar endast förtjena. Lagfarenheten och de egenteliga Politie-Författningarnes tillåmpan^ de till serskildta Casus ligger , enligt sakens na tur, icke till dem, som, obekante med de specielle stadganden, och kallade till ett, må Ilända, till sin syftning högre vårf, icke böra sammanblanda verldsliga förbrytelsers utredande och bestraffande med den andeliga inflytelsen på statskroppen. Ostridigt är, att PråsteStån det i nyare tider fått, synnerligast uti Oeconomiska årender, så många förökade göromål, på hvars bättre eller sämre utförande till en hufvudsaklig del beror, det värde vi vanligen lämna och medgifve åt Kyrkans Tjenare.