Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
SJUNDE SCENEN. DE FÖRRE. SARA OCH ARON (i venstra rummet). ARON (läser, jemte Sara, på assignationen). Det ä' ett godt papper. I morgon lyfter jag pengarna åt dej, min lilla vän. Här har jag hvad jag söker. HERMAN (som bakom byrån framtagit sin tafla). RUDOLF. SARA. Tillåt mig att... (betraktar taflan.) Och i öfvermorgon natt gräfva vi upp juvelskrinet, sedan jag skickat gubben och pojken ut på fisket. Hvem har målat denna tafla? (Herman bockar sig.) Det är ett vackert hufvud! Ni har en ovanlig talang, min unge vän. HERMAN (med någon bitterhet i tonen). ARON. RUDOLF. Så påstår inte prisdomaren. Men tyst, jag tycker att någon talar derinne. Du säger det der med en så ovanlig ton, min gosse. Har någon otur händt dig? BERTHEL. Låt oss lyssna! (Aron och Sara ställa sig lyssnande vid mellanväggen.) Jag kommer nu från prisdomaren. Den aflidne rike konstnärsbeskyddaren hade uppdragit åt honom att välja de täflande. Jag gick dit i min blus, ty jag har ingen frack, som ni väl vet, min far, och jag vill inte gå i lånta kläder. Mina medtäflare voro alla fina och högtidsklädda. Professorn gaf mig några sträfva, bitande ord för min klädsel. Jag blef sårad och svarade, att det icke var blusen, som hade målat taflan. Han blef förbittrad, visade mig ut, och jag fick inte vara med bland de täflande. Jag har inte bockat mig nog djupt för honom, inte beundrat hans medelmåttiga talang, jag har inte imiterat hans manér i målning, såsom de krypande andra. Det är ju naturligt, att jag inte skulle ha någon lycka med min tafla. Det är Herman, som står och beskärmar sej; men hvad gör han hos kapten? Jag tycker om er, min unge vän.
Delta medförde följaktligen icke allenast en ytterligare, högst betydlig minskning uti Iläradsskrifvarnes göromål, utan äfven en lindring uti LänsStyrelsernes, som af behofvet högt påkallas. Likaså uppkomme mera enkelhet uti ärendernas behandling, och, då Häradsskrifvarnes debiteringsoch andra åligganden sålunda utfördes under LandsKamrerarens närmaste tillsyn och Landshöfdingen äfven vore i tillfälle att följa dem med mera uppmärksamhet, skulle större ordentlighet, enhet i Förlältningarnes tillämpning samt skyndsamhet i handläggningen otvifvelaktig! vinnas. Detta arbetssätt skulle ock bättre underhålla och utveckla hvarje persons förmåga, än under närvarande förhållanden, då desse Tjenstemän, isolerade och öfverlemnade åt sig sjelfve, vanligen af landtmannabestyr sä mycket dragas ifrån tjenstemannavärfven, att ofta ringa intresse lör dem kan påräknas; hvarförutan i anseende till den personal, som sålunda blefve förenad hos Länsstyrelsen, någon af desse Tjenstemäns tillfälliga sjukdomseller annat förfall för kortare tid föga skulle medföra hinder för göromålens jemna gång. Det blefve jemväl på sådant sätt lättare att erhålla och uppamma skickliga Tjenstemannaämnen, än under närvarande omständigheter, då de vanligen måste, till en början, söka anställning hos seria. '/. lill K. U. Md. frop. lill n. SI. år i84y.) 20 154 skilde personer, på hvilkas individuella skicklighet och egenskaper i öfrigt deras framtida duglighet och användbarhet hufvudsakligen komma att bero; och säkerligen skulle då med de utsigter, som derefter förefunnos, mångå af de E. O. Tjenstemän, hvilka nu trängas uti ErnbetsVerken, finna uträkning att söka anställning vid LänsStyreiserne samt der utbildas en stam af LaudtStatsTjenstemän, väl hemmastadde uti ilrågakommande göromål och vanda vid ordning och drift uti deras utförande.
Genom sin mans hemkomst såg konsulinnan sina lifsandar en smula styrkta och vaknade åter till medvetande af den förfärliga utsikten till att icke blifva svägerska åt en baron och svärmor åt en annan samt därigenom så godt som adlad själf. Men gränslös blef hennes häpnad, när hon, efter att försiktigt ha meddelat sin man denna sakernas ställring, fann honom taga den ganska trankilt. » Vill Marianne nu så gärna ha Aronson, » förklarade han kort och godt, » så kan hon ju få honom. » Och när konsulinnan fällde något ord om mesallians och om skillnaden på rik och fattig, satte konsuln henne i sitt knä, alldeles som om de bägge ännu varit unga, och så berättade han henne en liten historia. » Det var en gång, » sade han, » för nu snart trettiofem år sedan en fattig bruksbokhållare, på hvilken den rike brukspatronens dotter låtit sina blickar falla. Han hade älskat henne från första ögonblicket han såg henne, men han kände, såsom du nu gör, skillnaden mellan rik och fattig alltför väl, att han någonsin skulle vågat tänka på att begära hennes hand. Hur det gick till, att ändock de bägge unga kommo att yppa sina känslor för hvarandra, det hör icke hit; allt nog, det skedde. Och som den unga brukspatronsdottern var en frisk och öppen flicka, precis som vår Marianne är nu, så berättade hon för sina föräldrar, huru det var, och nekade bestämdt att taga en annan friare. Om hon hade tagit denne, så skulle hon med tiden blifvit landshöfdingsfru, men äfven om hon kunnat förutse detta, hade hon visst ändå med all säkerhet blifvit sin fattige riddare trogen. D e n där unga flickan hade emellertid en pappa och en mamma, som icke voro så svaga och ömma för henne som Mariannes föräldrar äro, utan de ville tvinga henne till konvenanspartiet, och för att icke bokhållaren skulle stå i vä- gen, kördes han tvärt ifrån sin plats. Han fick en annan i en småstad, ty vackra betyg kunde hans förre principal icke neka honom Och så inträffade det kort därpå att, precis som det i år hotar, koleran kom till Sverige. Alla möjliga orter, spärrades och den, som anlände från kolerasmittad plats, måste ligga i tio dagars karantän, innan han fick komma in i någon annan stad.
N:o 41, i anledning af Kamereraren A. TV. TVäströms ansökning att varda försäkrad om bibehållandet för återstående tjensteår af Kamereraretjenst med dervid följagtig lön, fann Ståndet för godt desamma bifalla; hvaremot Betänkandet Prot■ Utdr. d. 18 Juli 184.0. 397 N:o 36, i anledning al väckt fråga om förändrad organisation af Banco Fullmägtiges Expedition. Återremitterades. S. D. Föredrogs ånyo Bevillnings-Utskottets, sedan den 8 dennes å bordet hvilande, Betänkande N:o 20, angående städernas Salu-accis. Bifölls. S. D. Föredrogos ånyo Stats-Utskottets följande memorial och Utlåtanden : N:o 181, i anledning af erhållen återremiss på Stats-Utskottets Utlåtande N:o 103. N:o 182, i anledning af erhållen återremiss på Stats-Utskottes Utlåtande N:o 68. Lacles till hand/ingarne. N:o 183, i anledning af erhållen åtterremiss å Utskottets Betänkande N:o 83, angående C. A. Karlbergs ansökning om förlängdt arrende af Hogsta, Lombarudd och Norrby hemman på Lofön. Ståndet, som bifallit Betänkandet N:o 83, lade Utlåtandet N:o 183 till handlingarne. N:o 184, angående soldaten Wetterströms underdåniga ansökning om eftergift till hans förmon af Kronans rätt till ett efter sökandens stjufmoder fallet Dana-arf. Å terremitterades. N:o 186, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, angående beloppet af den behaglig lids förlänings-spanmål, som vid ledigblifvande Pastorat bör bibehållas, och om återstodens användande. Bifölls. N:o 187, i anledning af erhållen återremiss å Utskottets Betänkande N:o 81, rörande S. F.
Angrde Lifhevär:s-reg:tets indragning, så, enär det föreslås, att detta bevärts-manskap skulle kunna exerceras äfven af gardes-reg:tets befäl , får jag , utom den förut framlagda principen af bibehållandet af allt det befäl armeen nu äger, blott fästa uppmärksamheten på, alt gardes-rcg:tet, efter Utskts förslag, skulle få befäl till tre bataljoner, men icke till den fjerde, utom hvilket denna exercis sålunda icke kunde verkställas. Då jag nu vidrört vissa delar af Utsk:s föreslagna indragntr, och trott mig hafva ådagalagt förslagets olämplighet, så väl i principen som i sättet; så torde jag få fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på den del, som angår formationen till ett gardes-regrte ifrån tvänne; oaktadt jag på förhand förklarar , det jag icke anser, hvarken något särskildt RiksSt. TJtsk. eller någon enskild man vara behörig att med regrters fördelning, reorganisation eller andra förändringari officiel väl sig befatta; utan att sådana ämnen tillhöra Konungen ensam att behandla och verkställa med de medel som Staten består. Med detsamma TJtsk. medgifver, ”att hufvudstadens "garnison, förlagd på den vigtigaste militärpunkt i Riket, "icke skäligen bör minskas,” så anser Utsk. ”icke omöjligt, "att denna tjenstgöring skulle kunna göras mindre besvärande genom en annan fördelning af vakter och poster.” Vakternas storlek bestämmas af posternas antal ; och att detta sednare är alldeles för litet, finner man, då de ej räcka till vid alla Kronans eller publika hus och verk, samt att de bevakn:s-poster, som finnas, äro endast enkla i stället för dubbla, hvarigenom de icke kunna fullkomligt uppfylla än - De n g Maj f. m. damålet. Men ieke nog dermed, posterna omkring och uti Konungens slolt iiro honneursposter, och sådana hafva i olla tider varit så väl i Sverige som i andra lunder alltid dubbla, ifrån och med reg:ts-chefers upp till Generaliteternas.
Om detta iakttaga, skulle väl tillämpningen af Utskottets föreskrift, att bestämma till hvilken Tjenstehjons-class hvar och en Tjenare borde hänföras, bl fva mindre tillämplig och obehaglig, men i alla fall, och i ovbshet om Utskottets beslut, får jag ämnet närmare utveckla , och får såsom exempel nämna de så kallade Trådgårdsmästare på Landet, hvilka Utskottet upptagit till Bevillning efter andra Artikeln, i likhet med Trädgårdsmästare i Städerne, hvilka senare likväl äro Borgare, och hvaremot en sådan afgift på Landet är alldeles obehörig; Den 29 Maji. den kunde kanske blifva mindre obillig endast der Orangerier och större Trädgårds-anläggningar voro, men der sådane icke finnas, är det väl ganska naturligt, att den, som ensam sköter en trädgård, benämnes i Mantalslängden såsom Trädgårdsdräng, och vid detta förhållande bestrider jag Utskottets förslag, att öppna rättighet för en TaxeringsCommité, att i sådant afseende chicanera på en uppgift, och determinera att afgiften skall erläggas för en Trädgårdsmästare, hvilkens kunskap oftast inskränker sig att kunna plantera kål och potates, äfvensom att i något annat fall uppföra Tjenstefolk till annan benämning och afgift er, än hvartill Mantalslängderne föranleda Utan allt ändamål, och således olämplig är föreskriften för Jordägaren, att uppgifva ett piaesumtift värde på sin Egendom, då oftare desse upp^ gifter lemnäs utan allt afseende; och då committerade äga rätt, att efter godtycke utan pröfningens beräkning determinera fastighetsvärden, så borde åtminstone Jordägarne vara frikände ifrån skyldighet, att för ro skuld och på höft uppgifva förslag dertill, enär desse förslag icke med motskäl vederläggas, och man känner, att föregående årets taxering oftast tjenar till grund för det påföljande. Stadgandet att en vald Ledamot i en TaxeringsComité icke kan utan laga förfall sig sådant förtroende afsäga, är olämpligt, då i öfvervägande kommer, att på Landet laga förfall stundom icke kan styrkas, och det kunde hända, att den valde Ledamoten hade egna angelägenheter - !
N:o 121 behandlade anledmr till anmärka. mot Konungens rådgifvare, var det, med undanlag af de åtgärder, hvilka H. Coust.Utsk. uti mern. N:o |3 tillkännager sig iiafva vidtagit, icke mig bekant, att Utsk. hade vidtagit några andra i afseende på de anmärkta förhållanden; oell jag förmodar, att något sådant ej heller blifvit uti officiel väg för Ständerna tillkännagifvet. Nu, då Utsk. tillkännager sig redan hafva vidtagit alla de åtgärder, hvilka det ansett kunde hafva föranledts af anmärkntn, har jag icke något mot behandlingen af den förra delen af de an nial ta anmärkmsanlednina att invända. Hvad den sednare angår, så, då Utsk. ansett sig höra uti förbigående nämna, att de K. proposma, hvilka äro föremål för densamma, icke voro contrasignerade af föredraganden för Civilutan af den för Finance-departementel, hvilken åtgärd å Utskts sida jag finner ganska riktig, anser jag mig likväl skyldig upplysa, att detta förhållande var mig fullkomligt väl bekant; men i:o vidtog jag denna utväg för att visa, utom det grundlagsvidriga, jemväl del orimliga deraf, att öfverlemna propostr från K. M. directe till R. St:s Utsk , då derigenom, oin vederbörande Utsk. ville se genom fingren med Konungens rådgifvare, det vore alldeles omöjligt för R. St. att hos Const.Utsk., grundlagarnes vårdare, göra några anmärkritr mot de grundlagsvidrigheter, som påsa sätt afgiftia K. propostr kunde innehålla, förrän R.
Den 12,-te punkten, som innefattar anslaget till Indeldta Cavallenoch Infanteri-Regementena har blifvit återremitterad af Ridderskapet och Adeln, pä grund af följande dervid förekomne anmärkningar: att Kongl. Maj:ts Proposition tillfyllest ådagalade behofvet af den äskade löne-förbättringen, i synnerhet sedan vidtagne förändringar i de civila befordrings-lagarne försvårade för militaire personer möjligheten att söka inträde på en annan bana, och en förhöjd skjutslega gjorde tjensten kostsammare; samt att den af Utskottet antydda utväg till indragningar inom befälet och Regementens sammanslagning vore alldeles overkställbar, då Armeens Officerare redan nu icke utgjorde Stats-Utskottets Utlåtande, N:0 202. i5 mera Jin lj. procent af styrkan i krigstid, oagtadt det minsta befäl, man kail antaga för en stridbar Armee, vore 5 procent för artilleri och Fortilication, 4 för Cavallen och 3 för Infanteri; då 3:dje Majoren vore erforderlig för den ytterligare Batallion. hvarmed hvarje Regemente komme att genom beväringsmanskapets införlifvande ökas; och då Regementena derjemte redan voro så stora, att de, efter beväringens upptagande i sina leder, utgjorde, livar för sig, en hel Bligad. Återremiss är äfven vorden beslutad af Preste-Ståndet, hufvudsakligen på den grund, att Utskottets förslag till Regementers sammanslagning ansetts, dels stridande emot Grundlagen, såsom medförande rubbning uti Indelningsverket, dels förorsakande ökade kostnader för Rotehållarne, genom de i följd deraf blifvande aflägsnare mötesplatserne; hvaremot punkten af Borgareoch Bonde-Stånden bifallits.
Det ena gick med dem i dagligdags stök hemma vid de grå husen. Det andra följde dem i skogen, bodde med dem på sätervallen, var samman med dem i de små vattendragen och skvaltkvarnen, tumlade på hästtomman, lät dem gå vilse af trolleri på en myr, hojade till dem från gran och fur, bärg och lid ... Det lifvet gick aldrig öfver Lappmyrhöjden, utan att känna en underlig händelse vara i faggorna och trampade aldrig en fäbodvall i kvällningen, utan att se efter viterhundarna, som skälla två gläfs i taget — eller rysa till de hemlighetsfullas barn, som gråta under störesgolfvet. Slikt satte ibland sådan fart i de drygaste bondgubbar, att näfverskorna piskade deras okammade nackmanar — efter stigen — framåt liden — utför byvägen — hem till stugan Folket därhemma — det var kåda, linnea och nattvaka. Jag ser så tydligt min fjällby — grå hus i klunga för att icke vara så bittert allena, då vintern står mörk öfver landet. Deras glimmande fönstergluggar kan man gärna taga för ögonen af en hop vargar. Men under sommarnattens ljus ligga de som en flock getter och vänta på solen ...» Jag vill icke nu uppehålla mig vid, huru rent af ypperligt detta är skrifvet. Men klingar det icke genom dessa rader som grundtonen af de melodier, hvilka fylla en hel barndom och ungdom, och som följa genom lifvet, lockande och dragande tillbaka till de trakter, där sådana melodier en gång kommit till? Det är forsens, skogens och den tysta ödemarkens klang i dessa ord, hvilka bildats af minnena från allt det, som satt sig fast i det unga sinnet, fyllt det med lifvets blandning af rädsla och jubel och dragit honom öfver på den sida, där man endast lefver det ena af de två lif, som Molin sett och känner hos skogsbon och hos sig själf. Det var naturligt, att han icke valde det lif, hvilket låg uti att »gå i dagligdags stök hemma vid de grå husen».
Jag ämnar ingalunda yrka alt R. o. Ari. skall i sin helhet antaga inbjudningen och instämma i PrestrSlts beslut, m<‘n jag vågar likväl hemställa till Ståndet, humvida ej delta kunde ske i en enda punkt. Jag talar nu i iiiol milt förra förslag, och jag gör del på den grund, alt, såsom jag redan då erkände, mitt förslag endast grundade sig på de uppgifter jag af andra personer kunnat erhålla, men ej på egen erfarenhet oirj brännvinsbränning. Dels har jag under discussionerna inom Ståndet fått någon anleda, all förändra min öfvertygelse, och dels har jag äfven af personer, som jag tror vara noga bekanta med denna näring, hort min mening underkännas. Det är af dessa atdedmr jag nu trott mig böra fästa uppmärksamheten derpå, att då i fråga om beskattning af ångapparater R. o. Ad. har antagil afverkningsförmågan till 100 proc. högre än för annan redskap blifvit bestämdt, så har deremot PresteSt. endast antagit den lill 5o proc. högre. Då jag nu verkligen tror att den förra bestämmelsen är oriktig och att ångapparalerna ej kunna gifva den fördel, som jag föreställt mig; så anser jag likväl det enda sättet att ändra detta beslut vara, att i denna del förkasta det beslut. R. o. Ad. förut i denna punkt fattat, samt antaga PresteSks inbjudning. Jag underställer detta deras pröfning, som närmare känna förhållandet. Hr W e £ t f e I t: Jag instämmer så mycket hellre i Gr. Hamiltons förslag, som jag ej tror någon kunna bevisa, att ångan ger en 100 proc. större afvel kningsförmåga. Det enda jag anser böra antagas af PresteStts inbjudning är just denna beräkning af afverkningsförmågan till 5o proc. Hvad sjelfva taiiffen beträffar, så bekänner jag, att jag anser den vara så orimlig, att den ej på något sätt öfvei ensstämmer med verkliga förhållandet.
Revisorerne trott äfven tillhöra deras granskning så förmodar Utskottet, att da, i likhet med hvad Kongl. Maj:t, uti D^ss af Kongl. Commerce - Collegium ofvanåberopade Nådiga Rref förklarat, några Statsmedel i denna Summa icke ingå, granskning af Räkenskaperne| och förvaltningen öfver desse Naturalisation - medel, ■om efter Kongl. Majus Eget Nådiga Förordnande, vid serskildte politiske förhållanden samt x ändamål, att dermed bestrida omkostningarne för Svenskt Sjöfolks hemförskaffande från utrikes orter tillkommit, och hvilken Naturalisa» tions-rättighet och dermed förenade afgifter endast någon tid ägt rum samt nu mera upphört, sålunda icke heller lämpeligen lärer kunna Riksens Ständer eller deras Revisorer tillhöra utan endast Kongl. Maj:t Sjelf, som äfven i Nåder förordnat, att samma Räkenskaper böra i besagde ändamål hvarje år i underdånighet insändas. Utskottet har jemväl genomsett de rörande Manufactur-Disconten hos Kongl. Commerce*Collegium förde Protocoll för åren 1815 och 1816, dem Herrar Revisorer förklara! sig ej hafva medhunnit att granska; äfvensom Utskottet förehaft Inventering af samtlige ofvanbelörde Fonders innehafvande Reverser och Hypothek. Och som Utskottet hvarken i desse ellet andre delar funnit det ringaste vid Kgl. Cornmeice-Collegii förvaltning af ifrågavarande Fonder att påminna, eller anmärka, utan deremot allt vittnat om den ordning och rtoggranhet, ■om vid Styrelsen och Administrationen af des» StatS'Vtskoitets Betänkanderil V39 7 se vigtige Penninge-Verk iakttages; si får Utskottet med tillfredsställelse ett sådant förhållande hos Riksens Höglofl. Ständer härigenom anmäla.
Pehrs Lands Församlingars gjorde underdåniga ansökning, bland annat derom, att sedan Kongl. Majit i Nåder bifallit nämnde Församlingars anhållan, att Vadstena så kallade Kloster-Kyrka finge under vissa vilkor till berörde Församlingar öfverlåtas, Nådig Proposition måtte till Riksens Ständer framställas, att den Summa af omkring 5000 R:dr Banco, hvilken vid en företagen Reparation å nämnde Kyrka blifvit öfrig på de medel, som genom försäljning af Kloster-Kyrkans fordna koppartak influtit till Stats-Verket, måtte anses och erkännas såsom en skuld till Kyrkan och varda till Församlingarne utbetald, hvari-. jDen IQ Februarii. genom det blefve för dem möjligt att emottaga Kyrkan samt bekosta densammas försättande i behörigt skick j deruti Ntats-FJtskottet, som väl funnit dels att Vadstena Klosters Kyrka borde af Staten vårdas och vidmag' hällas, och dels att sådant lämpligen och med minsta tunga för Stats-Verket kunde uppf vilas derigenom, att ofvannämnde Församlingar öfvertogo Kyrkan och försatte densamma i fullkomligt stand, emot det Stats, Verket i ett för allt uthetalde ofvanberorde yooo R:dr, likväl icke funnit sig kunna tillstyrka någon åtgärd härvid af Riksens Ständer för närvarande, innan ett ordentligt Contract, hvarigenom Församlingame åtogo sig Kyrkans försakande i fullkomligt skick och dess framtida underhåll, varder uppgjordt qch af Kongl. Majit i Nåder giiladt: Ifrån hvilket Utlåtande Herr B>skoppen , Doctor C. von Rosenstein, samt Herr Bruks - Patronen Ekelund varit af skiljaktige meningar , samt yttrat* den förre, att det begärde anslaget 5000 R:dr måtte genast beviljas , samt Contractets upprättande i underdånighet öfverlemnas, till Kongl, Maj-.ts
Ständer vördsamt föreslå, att för Fullmagter, öppna Bref eller Resolutioner på Ca Bihang lill K. St. Brot. 1834. 5-te Sami. i:sta Afd, ± Hule tlåftet. 2 BevillaingsUtskottets Betänkande A7:o 3/f.. racter, eller namn, heder och värdighet af Embete eller Tjenst, eller å sådan beställning, med hvars innehafvande ej åtföljer lön på Stat eller bestämd tjenstgöringsskyldigliet, hvilka hädanefter meddelas, bör i bevillning årligen erläggas sex procent af beloppet af det stämplade papper, hvarmed dylika Fullmagter, öppna Bref eller Resolutioner, efter den i 5 §. af Kungörelsen om stämplade Pappersafgiften stadgade grund blifva belagde, och får derjemte vördsamligen tillstyrka, att Rikets Höglofl.
Men som, efter min tanka, det ofelbart ålegat Herr Landshöfdingen att genom behörig tillsyn underrätta sig om göromålens gång; alltså och då det vid en tid efter annan anställd granskning af de i diarierna befintliga anteckningar ej skulle kunnat under så lång tid undfalla Herr Landshöfdingens uppmärksamhet, att ärendet sålunda hvilade, samt hvarken den af tillförordnade Landssekreteraren försummade föredragning eller Cronas underlåtenhet att ytterligare påkalla en åtgärd, hvilken opåmint bordt äga rum, kunde lända Herr Landshöfdingen till ursäkt, utan det måste föras honom lika med tillf. Landssekreteraren till last, att det i fråga varande lagsökningsärendet blifvit så länge uppehållet och försummadt; har jag inför Kongl. Göta Hofrätt så väl emot Herr Landshöfdingen Grefve Mörner som Assessorn Carlsson låtit anställa laga åtal för nämnde försummelse samt å dem yrka det ansvar, hvartill de lagligen gjort sig förfallna. Under utförande af detta åtal har klaganden förre Kronofogden Crona blifvit hörd samt på anförda skäl yrkat ett skadestånd af 10,000 R:dr banco, hvilket påstående Advokatfiskalsembetet å mina vägnar dock icke understödt; och hafva så väl Herr Landshöfdingen Grefve Mörner, som Assessorn Carlsson afgifvit förklaringar öfver Advokatfiskalsembetets i enlighet med min anmärkning gjorda ansvarspåstående; hvarefter Kongl. Hofrätten genom utslag den 17 Febr. 1851 sig utlåtit och funnit det ligga bemälte tilltalade gemensamt till last, att dröjsmål ägt rum med handläggningen af i fråga varande lagsökningsärende; i följd hvaraf Kongl. Hofrätten, jemlikt grunderna uti 9 kap. 5 § Utsökn.-bl. och 1 kap. 12 § Rätteg.-bl., pröfvade rättvist döma dem, Herr Landshöfdingen och Kommendören Grefve Mörner och Assessorn Carlsson att hvar för sig böta sexton R:dr 32 sk. till treskiftes, samt att godtgöra Crona lösen för ett exemplar af utslaget; hvaremot beträffande