Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om jag fattat Herr Hjerta rätt, har han i sitt 'förra yttrande velat hafva räntan lika för båda upplåningssätten, men i sitt senare yttrande önskat, att räntan måtte ytterligare nedsättas under 2 procent på Afskrifnings-räkningen, emedan ändamålet med densamma endast vore att få de medel, som finnas här i Stockholm uti Cassorna, hvarjemte 5a H. 5 66 D e n i December e. m. han yrkat, att räntan å Obligationerne skulle uppsättas. Jag anser det billigt, alt bestämma högre ränta å Obligationer, som hafva uppsägning, men jag betviflar ieke, att vi skola erhålla medel för 3 procent till och med för i procent, och tror att räntan hör nedsättas så mycket som möjligt, blott ändamålet vinnes. Erfarenheten har visat vid de gamla Disconterna, att den uppsägningsrätt, man der ägde, icke begagnades; äfvensom erfarenheten ådagalagt, alt penningar i hufvudstaden erhållas utan svårighet på korta tider och på personers namn, och jag kan icke inse, hvarföre man ej skulle få penningar mot 3 procent med Rikets Ständers garanti, synnerligen som Obligationerne nu blifva lätt transportabla, och ganska säkert man och man emellan göra samma gagn som BancoSedlar; en fördel, som icke så lätt uppkommer, då penningar lånas åt enskilte. Jag tror, att, om man vill vinna ändamålet, man i början ej bör uppdrifva räntan. Herr Hjerta: Möjligheten att skaffa penningar, är utan all fråga en sak, som på hvars och ens omdöme beror. Friherre af Nordin tror det vara möjligt, att mot 3 procent få penningar så mycket man önskar. Jag åter är öfvertygad, att man ej på dessa vilkor kan erhålla 2 millioner. Detta tror jag, att blotta erfarenheten skall visa. Men jag har ej yttrat, att det är Den 2 December e. m. nödvändigt stadga en skillnad emellan räntorne för de båda olika upplåningssätten; utan jag har trott, att 2 procent kunde behållas för båda, särdeles om två tredjedelar af fonden bestämdes för Obligationer, och jag bestridde i förmiddags Afskrifningsräkningen, emedan den ifrågaställde summan var för obetydlig att delas.
Si. lemna garanti åt en förlängd utsträckning af den ifrågaställda jernbanan från Orebro till Köping, voterar J a 5 den del ej vill voleiar Neji vinner nej, bifaller R. o. Ad. att garantien beviljas för jernvägens utsträckning lill stranden af sjön Mälaren. Vid den härom anställde voteringens slut befunnos rösterne hafva utfallit, som följer Ja — 76. Nej — 41. Frih. Palmstjerna, Carl Otto: Alt anmäla en reservation emot det beslut R. o. Ad. nu fattat, torde icke frän min sida vara behöflig!. Jag beklagar att detta blir ett mörkt drag i denna riksdags historia. Vid de öfrige bestämmelserna i afseende pä såväl den första svära R. o. Ad. med något yttrande, som endast skulle förorsaka tidsutdrägt. Hr Tersmeden, Nils: Jag ber alt få i prot. antecknadt, att det sått, hvarpå jag upfattat mill riksdagsmannakall, jag icke har tillåtit mig, alt på så lösliga grunder, som här skett, pålägga samtid och efterverld en sådan beskattning, som här blifvit beslutad. Rikets grundlagar föreskrifva, all dä ett ärende skall inför K. M. föredragas, vederbör:de embetsmyndigheter först skola deröfver höras, och R. St. hafva med största stränghet bemött hvarje föredragande, som gjort sig skyldig till förbiseende i detta fall. R. o. Ad. har nu trott sig kunna ulan upmärksamhel härå bevilja oerhörda suramor. Jag vill önska att icke de milhr, som man nu alsätter, för alt, såsom man inbillar sig, uti en omätlig skala upmuntra vår industri icke må i en framlid befinnas gagnlöst undanryckta behofvet alt sätta vår Flotta, våra fästningar och vår Armee tili ett tillstånd, som betryggar rikets sjelfständighet. Frih. Klinkowström: Jag har begärt ordet för ali lill alla delar instämma uti såväl Frih. Palmstjernas reservation som i den förklaring Hr Frih:n här afgifvit; och anser jag hvarje vidare inblandning i frågans utveckling, efter det beslut nu blifvit fattadt. vara utan gagn för den minoritet hvartill jag hört. Ftih.
Icke heller hade han på den tiden visat sig frusen, som han gjorde den första tiden efter sin hemkomst från Stockholm. Strax han kom hem var han blek och mager, frös alltid, satt och klutade schalar på sig, kröp ihop och såg ömklig ut. Han var kanske rent af försvulten. Sedan tog han sig till hullet och emellanåt kunde det fara en hel blodström upp i ansigtet på honom. ”Man går här hemma och mår för väl, man blir alldeles för blodfull,” brukade han då säga till mig. Aldrig förr än i sommar hade Ida lagt märke till det, liksom till den retlighet och ombytlighet i lynnet som han då visade emot henne. Han kunde vara nervös som ett fruntimmer. Sådan hade han icke varit sommaren 83, fast han då var sjuk. Det allra minsta kunde plåga honom. Så hade en gång Marie då han visade sig tungsint skämtat med honom och sagt att han borde akta sig för mig. ”Hur är det med det lilla hjertat?” hade hon sagt och knackat med fingret på hans skjortbröst. ”Nej aj, faster, det gör ondt,” sade han i det han fördrog sitt ansigte likt en qvinna, som är rädd för att få tagit en spåka ur fingret. Det är bestämdt den der olyckliga sjukdomen som slagit sig på nerverna. Hvarför skulle eljest symptomerna ha visat sig just under de sista två åren och ej förr? Ej under den farliga pubertetsutvecklingen. Ida hade en gång för Justus omtalat de bekymmer hon hyste för Axels skull, just i följe af denna sensibilitet, dessa ständiga omkastningar i lynnet. Hon förstod honom ej längre. ”Axel förstår sig ej sjelf,” hade Justus svarat. Af Axels yttrande till mig slöt jag att han sjelf trodde denna oro i blodet härröra från brist på nå ja, att han icke är gift. Jag undrar om han då icke här funnit någon piga som kunde vara afledare. ”Sanna” hade sagt åt Hilda att Axel nu är hygglig emot pigorna och alltid uppför sig aktningsfullt emot dem. Men Karl ville gerna vara framme med näsvisheter. Hon sade också att ryktet skyllade kyrkoherden för att i forna dagar ha varit efter pigorna, men det ansåg hon en stor osanning, ty det hade hon aldrig märkt.
Nu vill man afbryta de arbeten, som äro bör jade och derigenom bedraga de enskilda Bolag, som, i förlitande uppå någon consequence i handlingssätt, hos Rikets Ständer lillskjutit betydligt af egna tillgångar för företagens befrämjande; nu gäckar man förhoppningar, som många orters närings-idkande invånare fästat vid fortgången af klokt beräknade företag och vid planer till förbättringar uti vigtiga vatleu-communicalioner, hvilkas vinst är oberäknelig för fortskyndad utveckling af våra naturliga förmoner och våra framtida krafter. Det var en tid, då man tänkte att på fredlig väg genom arbete, omtanka och förutseende verksamhet eröfra ett nytt Finland, i stället för det förlorade. Nu är det annorlunda. Nu behandlar man tanken på ett hastigare stigande uti industriel förkofran såsom en docka, hvarmed barnet leker en tid och sedan kastar ifrån sig med förakt. Och hvilka äro de stora och öfvervägande skäl, som förmå Stats-Utskoltets pluralitet tillstyrka Strömrensnings-arbetenas upphörande? Jag afhåller mig från omdömet deröfver. Och hvilka äro de stora skäl, som förmå Fjättra Slats»Ulskottets pluralitet vid den öfvertygelse!!, att allt, hvad som för extra Stats-Regleringen anslås, bör utgöras genom bevillning pä feni är? — Man forskar förgäfves efter skäl under den slöja af ogenomträngliga meningar, hvaruti satserne blifvit klädde, man finner blott den aktningsvärda regula de tri; säker och tillförlitlig, så vidt dess område sträcker sig, men området innesluter föga rymd uti civilisationens verld. När man bygger för framtiden, det vare sig fästningar eller vägar åt industrien, så är det en skyldighet att tillse, det samtiden ej härigenom inledes i större kostnader än nödigt är. Man bör fästa sin uppmärksamhet på de utvägar, som kunna finnas att minska dessa kostnader, utan att derföre ensamt draga vexlar på en obegränsad framtids hopp, och denna skyldighet är af dubbel vigt vid en tidpunkt, då Realisationens fortgång medtager ansenligt af de tillgångar, hvilka hittills kunnat begagnas såsom bidrag för ifrågavarande byggnader åt framtiden.
Rundgren, med hvilken Prosten Sondén och Komminister Afzelius instämt, deruti motionären anfört, hurusom i en tid, då uppmärksamheten i hög grad blifvit fästad på folkskolan, det icke vore utan vigt att tillse, det ungdomen hade Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Vtskottels Betänkande M 17. 11 icke blott rätt och pligt att besöka skolan, utan äfven skyldighet att der inhemta åtminstone det mått af kunskaper, hvilket folkskolestadgan angåfve såsom det för hvar och en oundgängligen nödvändiga. I detta hänseende föreskref visserligen nämnde stadga i 7 §, att barnen »böra, då de lemna skolan, åtminstone hafva inhemtat nödig kunskap i följande ämnen, nemligen: ren och flytande innanläsning, religionskunskap och biblisk historia, kyrkosång, skrifning, och de fyra räknesätten i hela tal.» Men å andra sidan lärde oss erfarenheten, att särdeles i städerne ett mycket stort antal barn utginge ur skolan till handtverk och fabriker, utan att hafva inhemtat detta minimum. Försöken ifrån skolstyrelsernas sida att hämma detta missbruk skulle icke leda till något resultat, så länge fabriksoch handt verksordningen saknade den bestämmelsen att vilkoret för inträde i arbete vid handtverk och fabriker utgjorde icke blott, såsom redan funnes föreskrifvet, ett åldersmått af tolf år, utan äfven ett kunskapsmått af ofvan angifna innehåll. Främmande länders lagstiftning innehöile nödiga föreskrifter i detta hänseende I Preussen finge ingen anställas i arbete, med mindre han kunde läsa och skrifva eller under tre år besökt en skola, så framt icke etablissementet sjelf holle skola och sörjde för undervisningen. I Frankrike skulle intyg lemnäs att barnet besökte en skola. Då vi i så mycket annat följde utlandets exempel, borde vi icke dröja att tillegna oss hvad som otvifvelaktig! innebure fröet till rik välsignelse för det uppvexande slägtets framtid. Man skulle visserligen erinra att fabriksoch handtverksordningen af den 22 December 1846 ålade arbetsgifvare tillse, det de hos honom antagne arbetare, om de ej begått
Såsom man säger af ett gammalt ordspråk: Af ogudaktigom kommer odygd; men min hand skall icke vara öfver dig. Hvem förföljer du, Israels Konung? Hvem jagar du efter? En dödan hund, ena loppo. Herren vare domare, och döme emellan mig och dig, och se dertill, och rätte min sak ut, och frie mig ifrå dine hand. Som nu David hade dessa orden uttalat, sade Saul: Är det icke din röst, min son David? Och Saul upphof sina röst och gret; Och sade till David: Du äst rättfärdigare än jag; du hafver bevist mig godt; men jag hafver bevist dig ondt. Och du hafver i denna dag gifvit mig tillkänna, huru du hafver gjort väl emot mig; att Herren hade beslutit mig i dina händer, och du hafver dock icke dräpit mig. Huru skulle någor finna sin fienda, och låta honom sedan gå en god väg? Herren vedergälle dig det goda, som du i denna dag med mig gjort hafver. Nu si, jag vet, att du varder Konung, och Israels Konungsrike står i dine hand. Så svär mig nu vid Herran, att du icke utrotar min säd efter mig, och icke utskrapar mitt namn utu mins faders hus. Och David svor Saul; och så drog Saul hem; men David och hans män drogo upp på borgena. Och Samuel blef död; och hela Israel församlade sig, begreto honom, och begrofvo honom i hans hus i Rama. Men David stod upp, och drog ned i den öknena Paran. Och en man var i Maon, och hans väsende var i Carmel, och den mannen var ganska mägtig, och hade tretusende får och tusende getter. Och det begaf sig, att han klippte sin får i Carmel. Och han het Nabal; och hans hustru het Abigail, och var en förnuftig qvinna, och dägelig under ansigtet; men mannen var hård och arg i sina gerningar, och var en af Caleb. Då nu David fick höra i öknene, att Nabal klippte sin får,
' De fraiiistående tsjeckisira poeterna. Vrchlicki och Jelinek. hafra tillägnat henne sina nyligen ntgifna dikter. T. o. m. den ryska pressen, de ärliga och sjalfständiga representanterna däraf, hafra instämt i den allmänna lofsi ' mgeii. Sb har redaktionen för den srska tidningen, La pensde russen tillställt m: me Orzesxko en iitiiiarkt w c - ker adress, affattad pk tvk spnlk, ryska och polska, och p ~ y d d ined artistiskt utförda akvarellmalningar. Samim tidning liar publicerat en sgrdeles iiitrcssaiit artikel öfver den polska författarinnan, livari framhhlles, livilken franistieiide ylats hon intar inom sitt lands litteratur och huriisoin hennes rerk utgöra en trogen bild af de polska samliä~~förlih~andena. Tidningen tillägger: ~ M m e Orzeszkos t.alangfiilla arbeten äro allesainnian förestafrade af s i rent mänsklig? kkaslor, att vid deras iäsnilig alla politiska hänsyn gifva. vika, det ingrodda nationalhatet försvinner. B En annan rysk författare, 35. Gokev, .professor vid iiniversitetet i Moskva,. yttrar: rM: me Orzeszko liar uppenbarat för oss de andliga skattel., so111 ligga förborgade 110s den polska nationen. Hon visar oss ett samliälle under onidakng, arbetet # r svårt ocli mödosamt, men all.- varligt och genomgripande. Hos., m: me Orxeszkos Iij altar finner nian på botten af livarje patriotisk känsla en saiiii kiklek till mä.nskliglleten, ocli det ä r därföre hennes arbeten miste tillerkiinnas ett s&amp; stsrt värde., J a g liar tillåtit mig citera dessa uttalanden, emedan ryska, för: fattare ej gärna kunna skyuas för partiskhet.
Allt upphöjande af kvinnoarbetet, såsom sådant, var henne motbjudande; först när kvinnans arbete bedömdes opartiskt såsom männens, först när kvinnorna på sig själfva stälde samma anspråk som männen ställa på hvarandra i fråga om samvetsgrant, produktivt arbete, först då ansåg hon att det kunde bli tal om jämlikhet. Att bli bedömd som författare, med hänsyn till att hon var kvinna, framkallade hos Ernst Ahlgren en harm, äfven då omdömet var lofordande, som inför en förolämpning. Och gent emot det kvinligt konstnärliga fusket var hon själf en lika omild domare, som den gamle lektorn i skizzen En grobian. Denna Ernst Ahlgrens arbetsmoral satt ända ut i fingerspetsarne; den gaf sig uttryck till och med i själfva hennes manuskript, hvilka röjde skönhetssinne och samvetsgrannhet i hvarje liten detalj, och där den pärlrunda, fasta handstilen flöt så jämn och klar. Äfven i detta afseende präglade sig Ernst Ahlgrens inre utveckling i det yttre. Hennes tidigare handstil var tydlig, men nästan barnslig och icke alls ovanlig; ju mer hon under skrifvandet blef herre öfver innehåll och form, ju mera reste sig handstilen upp, blef bred och kraftig, med en alldeles säregen individualitet i de raka bokstäfverna, lättlästa som tryck. En ändå djupare afsky än den, med hvilken hon mötte fusket och de tomma anspråken, riktade Ernst Ahlgren mot konventionalismen och halfheten, framför allt hos kvinnorna, men för öfrigt hvar hon träffade dem. Till hvarje annan lifsföreteelse räckte hon medkänslans hand; dessa ensamt kommo henne att gripa efter vapen. I allt hvad hon skrifvit ur medelklassens lif kan man spåra detta grunddrag: i Selmas öde, Mariannes tidigare historia, i små stycken som Tvist, I kupén m. fl. Den kvinnogestalt hon med hela sin kärlek omfattar – Hilma (i En realist), Selma (i Pengar), Siri (I Telefon), fru Ramberg (i Romeos Julia) – har som sitt mäst kännetecknande drag att hon har mod att vara sig själf, att vara sann och vara hel.
Nu är enligt såväl Kant som alla filosofer före Kant från och med Aristoteles ingen annan receptiv förmåga antagen än sinligheten, hvaraf följer, att den spontana förmågan kan gifva kunskap endast, såvidt den är förmåga af sådana begrepp, som äga sin användning på det sinliga området, då gifvetvis begreppet om det obetingade icke kan äga någon realitet61. — En annan förtjänst hos Kant består däri, att han uppvisat, att intet kan blifva föremål för vetande i egentlig mening såsom allmängiltig och nödvändig kunskap, hvars begrepp icke kan konstrueras. Däraf följer, att endast logik, ren matematik och ren naturvetenskap kunna af Kant erkännas såsom vetenskaper i egentlig bemärkelse, däremot icke metafysik, emedan begreppet om det obetingade icke kan konstrueras62. Däremot polemiserar Jakobi med skärpa mot Kants lära om förståndet såsom förmåga af (från hvarje erfarenhetselement) rena kategorier. Då nämligen hvarje »rent» begrepp enligt Kant ytterst måste återföras till apperceptionens rena syntetiska enhet, hvilken föreställning såsom rent enkel icke kan innehålla något antitetiskt moment, men ett rent begrepp såvidt det kan gifva kunskap, d. v. s. såsom kategori, måste innehålla en syntesis och sålunda ock en antitesis, kan ur den nämda enheten ingen kategori härledas. Nu kunde tänkas, att de rena rumsoch tidsåskådningarna gåfve apperceptionens enhet den erforderliga antitesen, då kategorien sålunda kunde tänkas ren, ehuruväl icke såsom blott och bart ett förståndselement. Men i själfva verket kunna ej heller dessa erbjuda ett dylikt moment, emedan de såsom sådana äro utan hvarje mångfaldsmoment, äro måttlösa kontinuerliga enheter. För att en antitesis vid dessa skall vara möjlig fordras rörelse, men rörelse är, såsom Kant själf framhåller, möjlig att åskåda endast empiriskt. Kants kategorier förutsätta ej blott med afseende å sin objektiva realitet, utan äfven med afseende å sin möjlighet i och för sig den empiriska åskådningen63. – Till ett likartadt fel gör sig Kant skyldig på det etiska området, då han sätter såsom sedlighetens princip idéen om den rena viljan, en vilja, som ingenting vill.
Äfven af dessa nya bekymmer ville Margaretha icke gifva Cecilia del, ty hon ville ej i dennas sinne utså ett frö till missnöje emot deras mor. Men Cecilia sjelf, fin och känslig för hvarje, äfven det svagaste intryck, erfor snart en känsla af oro, den hon ej kunde förklara. Hon fann, att något var i olag, men visste ej hvari det bestod; och med fördubblad mildhet och ljufhet sväfvande omkring mor och syster, bjöd hon till att förjaga den kyla, hon kände omkring sig. Af allt slags ondt finnes intet så svårt, som det halfva, det obestämda, det man ej rätt vet huru man skall gripa, för att få tag uti. Äfvenså ges intet så dödande för trefnaden inom hus, som detta obestämda missnöje, detta observerande af hvarandra, detta krus, der hvar och en aktar sig att såra den andra, just emedan man inom sig saknar denna hjertats värma och välvilja, som gör, att man aldrig ens mins att frukta för att såra. Så hade nu mellan fru Catharina och hennes äldre dotter småningom utvecklat sig ett förhållande af krus, artighet och kyla, i stället för det visserligen afmätta, som förut ägt rum dem imellan, men hvilket varit afmätt derföre, att de å ömse sidor aktade sig att fullkomligt visa sin inre hjertlighet och värma. Nu åter var det stelt, för att dölja ett dunkelt inre missnöje. För en ytlig betraktare skulle dock väl ingen skilnad varit märkbar. Det var en söndagsafton i Augusti 1721. En lätt vindkåre endast krusade den ståtliga Nevans yta, på hvilken framilade en glänsande rad af båtar, såkallade bojer, i hvilka Petersburgs stolta ädlingar, rodda somliga endast af fyra, många af ända till tolf roddare, deltogo i Nevaflottans manöver. Främst i raden lyste amiralens fartyg, från toppen af hvars mast amiralsflaggan stolt svajade. En högljudd musik klingade från flere af de närmast följande bojerna, och från de långs venstra Nevastranden liggande husen ledsagades den förbifarande flottiljen af otaliga skott ur små kanoner och nickor.
StatsUtsk. ånyo taga denna sak i öfvervägande. Hvad först angår omöjligheten för StatsUtsk. alt bestämma sina utgifter för sådane ändamål som det nu ifrågavar., då K. M:s nåd. propos. icke derom innehåller något, sä ber jag likväl dervid' få anmärka, att det af Frih. von Krmmers reservation finnes ganska väl utredt, hurusom Upsala cathedralskola icke är i åtnjutande af ett hälften så stort anslag, som de andre undervisningsanstalterne i riket; dernäst och ang:de de öfrige 2 af Hr Doctor Reuterdahl och Hr Biskop Hallström väckte motioner, hvilka å samma Utsk:s afdelning blifvit behandlade, så skulle jag vilja med Utsk. instämma deruti, att de icke befinna sig i samma utredda skick. Men hvad nu Upsala cathedralskola vidkommer, så vågar äfven jag till R. o. Ad. afgifva den upplysning, att densamma är mycket berömd, äfvensom undervisningen der i hög grad ändamålsenlig och god; hvadan, då icke mera än ett omdöme derom finnes, hvarken H. StatsUtsk. eller det II. Ståndet torde behöfva någon vidare utredning af denna sak. Om äfven framdeles skäl skulle vara, att underkasta hela skolundervisningen en förnyad revision, och anslagen någon jemkning, så kan man likväl af den tabell, som finnes uti Frih. von Kraemers reservation finna, att, ehvad förändring de öfrige skolorne än kunna komma att undergå, denna skolas anslag likväl alltid är och förblifver för litet, hvarföre jag nu väl tillstyrker återremiss af denna punkt, men icke bifogar något yrkande, att StatsUtsk. äfvenledes skall bevilja anslag för de öfrige tvenne molionerne, utan inskränkande mig i detta afseende endast till den af Hr Professor Knös väckta motion, ang:de Upsala cathedralskola, hvars ställning jag finner vara i det ut redda skick att böra af Utsk. närmare tagas i betraktande. Hr Ekströmer:
Län hvilken lili Anders Danielssons förenämnda motion sig förenat, samt derjemte föreslagit att alla afgifter vid* lullkamrar elfer tullstationer under inrikes sjöresor med landels egna producler till Städer eller andra orter måtte upphöra, och fullkomlig frihet från umgälder i detta afseende ega rum. Hvad sålunda blifvit föreslaget, har Utskottet tagit i öfvervägande, och Letiäffairde forst Anders Danielssons motion om ytterligare utsträckning af den vid inrikes Sjöresor medgifna förpassnings-frihet, så får Utskottet vördsamt upplysa, att 1 och 2 §.§. i förberörcle Kongl. Stadga innehålla, alt alla inhemska samt utländska varor, med undantag af några få slag, då de uppgå till betydligare qvantiteter, äfvensom fartyg, lastade eller barlastade, äro befriade ifrån förpassningstagande vid inrikes fart å insjöar, floder och canal er: samt att det endast är då saltsjön befares, som förpassning erfordras. Denna föreskrift har varit nödig för att hindra oloflig communication med främmande land eller förbiseglande fartyg, ifrån hvilka gods kunde intagas och sedermera i Riket lätteligen insmugläs, men äfven härvid liar, i afsigt att så litet sorn möjligt försvåra farten jemväl å saltsjön, det undantag blifvit stadgadt, att fartyg under i5 lästers drägtighet, sorn segla inom samma Sjötullskammare-district, äro ifrån förpassning befriade.
Uti Utskottets förslag vore icke tydeligen uttryckt, huruvida den ränta, som utgår från sjelfva rustningsstammen och, såsom ersättning för rustningsskyldigheten, är rusthållaren förbehållen, bör, likasom augmentsräntan, i kronoräkenskaperne upptagas, hvadan ett be - 24 Stals-Utskoltets Utlåtande, iV;o 312. stämdt stadgande om denna åtgärds vidtagande ansetts böra af Utskottet tillstyrkas. Hvad beträffar de indelta anslagen för gäslgifverier, färjor och färjkarlar samt postbönder och brefbärare, så måste de resolutioner, hvarigenom dessa anslag blifvit vederbörande tillförsäkrade, ega lika helgd som rusthållseller andra emellan staten och enskilde lagligen afslutade kontrakter, hvadan dessa anslag hvarken till större eller mindre del kunde indragas eller i afseende på sättet för deras utgörande förändras, så länge ej innehafvarne af desamma dertill lernnat sitt samtycke. Jemte erinran, att Utskottets ofvanberörde förslag rörande indragning till statsverket af augmentsräntor samt andra räntor och lionden, som tillgodonjutas i följd af vissa hemman åtföljande besvär, öfverensstämmer med den af Rikets sednast församlade Ständer, uti deras oftanämnde underdåniga skrifvelse af den 24 Maj 1845, yttrade åsigt, får Utskottet, hvars förslag i ämnet vunnit Borgareoch Bonde-ståndens bifall, vidhålla hvad uti förevarande 26:te punkt blifvit tillstyrkt. 27:de 'punkten, deri Utskottet afslyrkl frälscräntors indragning till statsverket, har hvarken hos Ridderskapet och Adeln eller Preste-ståndet utgjort föremål för anmärkning; varande densamma af Borgareoch Bonde-stånden godkänd. Utskottet får i följd häraf sitt förra yttrande vidblifva.