Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
– Ja nå, sade Matti, det är alldeles som herrn vill. – Kan du inte få ovett af din far för att du varit nära att dränka hästen? – Det kan jag nog, sade Matti. – Och vore det kanske inte bättre om ingen fick veta af altihop? – Nå, det beror nu alldeles på herrn. – För kanske vi också få ovett båda två hemma hos oss. – Ja ja, nog är det väl som herrn säger. – Så berätta vi då inte om saken för någon. – Nej. Nog är det bäst så. Hemma blef jag mottagen med öppna armar, men hade inga mustascher att imponera med vid inträdandet i de gamla, låga rummen. Inte häller funnos farbror Ramsenius och Anna där. Pappa frågade helt allvarsamt efter mitt terminsbetyg, men mamma och syskonen ville höra nytt från stora världen. Vår natt på isen blef en hemlighet mellan Valkola-Matti och mig. Ända till långt efter jul, ungefär vid den tiden, då jag skulle hållit min predikan. Då hörde jag i ett julsällskap ute i socknen en student skryta öfver en farlig resa, som han haft öfver isarna här i hemsocknen, fast de legat starka och säkra ända sedan början af december. Då brast mitt tålamod, och jag talade om Mattis och mitt äfventyr. Naturligtvis ville ingen tro mig, men jag bad dem fråga Valkola-Matti, när de sågo honom härnäst. Och då fick jag tillfredsställelsen att få en beundrande och frågande blick från Anna Ramsenius, hvilken varit studentens förklarade flamma under hela julen. Hon kunde kanske förstå att jag tillbragt natten på Saimaisen med den drunknande hästen, men att jag kunnat tiga med ett dylikt äfventyr under hela tre veckor, det gick alldeles öfver hennes horisont. Alldeles som öfver de andra sockenboarnas, min egen mors och mina systrars icke undantagen. PÅ SJUKLÄGRET. En feberhistoria. Evert kan se ut genom det låga fönstret med linnegardinerna, när han reser sig upp i sängen. Han har suttit kapprak hela morgonstunden med dynorna samlade till stöd bakom ryggen och så mjuka att de gifvit efter, när han lutat sig mot dem, och då har fönsterkarmen skymt utsikten så när som på trätopparna och väderflöjeln på bodtaket.
Åren 184o och 1846 måste deremot, i anseende till missväxten, införas ett Överskjutande belopp. Sädesodlingen fortgår i tilltagande. De flesta nyodlingar bestå dock af hagmark, som upptages till åker; någon viss trakt af ön kan icke särskild! utmål kas framför andra i odhngsföretag. Odlingen verkställes i allmänhet genom rothuggning der träd finnas, och plöjning af lindor; på sednare åren har dock a ett och annat ställe härvid begagnats hackning och bränning; det ai alL befara att detta odlingssätt, som hastigare än något annat förskaffar ersättning for odhngskostnaden, mer och mer kommer att sprida sig och blifva jemva begagnadt a mark med tunnare lager af svartmylla, och således vålla etydhg skada for framtiden. Under loppet af dessa fem åV hafva förbättrade Berättelse öfver Golllands Län för åren 1843—1847. 2 10 ftkemdétop» förnämligast plogar af Engelsk modell, Lill temlig» tydligt antal blifvit införda; de tillverkas .tornera jemväl bär pa o„ 1 k»som “'J™'- varne och flera andra nyare åkerbruksredskap, af en f. d. a, gebergs landtbruks-inslilut. Allmogens uppmärksamhet pa fo ™ damåfsenli" plöjning af åkerjorden, har blifvit fästad och undeihallen genom de sedan n4a'är tillbaka it länets Hns.rällnings-sälls ap rnförfa o* „rl,g n fortgående täflin«splöjningarne, under sommarmarknaden vid VVisby. Sedan Rikets Sender anlg!t *00 fcdr banko årligen, för en lä,re landthruksskola * t i • e • . • •• 11 _ J P. v I np I n m länet, har en sådan blifvit miättad å Stenstugu 'ård i Endre och förlidet års höst öppnad.
I afseende å förslaget, huruvida hela den debiterade — ej blott den till Riks-statsulgifterne helodine — årsuppbörden bor lill ordnarie statsregleringens konto hänföias eller icke, har Utskottet inhemlat, att det uti Riks-slalen antagne sött att beräkna endast den behållne, d, v. s. till utgifter disponibla delen af uppbörden, tillkommit för större enkelhets vinnande vid de disponible dalarnes kalkyIrring, hvarvid Riks-slatens uppställning i öfverensstämmelse med detta behof underlättat åtgärden, men Utskottet finner också, att någon anledning icke är att använda samma method vid bokföringen, när dervid förekommande omständigheter göra ett annat sätt lämpligare. Då Hendigen debiteringen utgör grunden för uppbördsmännens redovisningar och riks-luifvud-boken bland annat är ämnad att af dem göra en sammanställning för öfversigt af det hela, synes det alldeles rigtigt, att hvarje inkomst-titels debiterings-belopp, i öfverensstämmelse med uppbörds - 8 Stals-Ulskollets Utlåtande, JV:o 206. mannens redogörelser, i riks-hufvud-boken upptages. Vid delta förhållande måste äfven, så framt ej uppbördsbeloppet, som är ett, onödigtvis skall sönderdelas på flere kouli, enklast vara, att detsamma odeladt tillföres Statsregleringens konto, samt att följaktligen å motsidan af samma konto dels aftöres hvad, enligt räkenskaperne, varder afkorladt eller eljest lill statsulgifternes bestridande blifver odispouibelt, dels balanseras hvad vid räkenskapsårets slut af uppbörderne ännu beror på indrifning eller afskrifning, Nämnde konto, som eljest skulle upptaga endast uppbördens behållna del, blir äfven mera upplysande derigenom att förhållandet med uppbörden i( sin helhet derstädes kommer alt framstå.”
I händelse det lån, som RiksStåndens pluralitet beslutat, kommer att göra den verkan jag förmodat, att nemligen Capitalers uppsägning till inbetalning i Utlåningscassorne ager rum, och omöjlighet derigenom uppstår att utlåna medlen lill samma ränta som hittills, eller 6 procent, är det nödigt att göra åtskilliga förändringar i RiddarhusDirectionens Instruction och LåneRcglemente, på det Directionen må vara obehindrad att förränta sina penningar för mindre än 6 procent. I usta Artikeln a §. af RiddarhusDirectionens Instruction ålägges det Directionen, att vaka deröfver, att fond erne förvaltas i enlighet med Test aments Författningarne och UtlåningsReglementet. Somliga af dem innehålla, efter hvad jag vill minnas, att medlen skola utlånas till laglig eller 6 procents ränta. Detta blir hädanefter måhända ogörligt. Derföre bör denna punkt förändras, äfvensom åberopandet af UtlåningsReglementet, hvilket äfven utsätter 6 procent. I i §. af sistnämnde Reglemente står, att Riddarhus-Directionen tiger tillse, att de under dess inseende ställde Fonder må, så vidt tillgången det med - Den 3 Mars f. m. 85 gifver, göras fruktbara, och till den ändan tillätes Directionen, att, emot pant af fast egendom och laglig ränta samt sex månaders uppsägning, län meddela &c. Denna §. bör jemkas så, att utlåning å 5 procent tnå blifva tillåtlig. I 4 §• 2 momentet af ifrågavarande LåneReglemente heter det: Skuldebref, hvarå län meddelas, bör innehålla åtagande, att hvarje halft år, tills betalning följer, betala ränta h 6 procent för året. Detta måste likaledes förändras. Sluteligen om de befarade nppsägningarne ske, och utlåningen måste göras å 5 procent, så skall det bända, i synnerhet med de smärre fonderne, hvilka till en del äro så ringa, att endast få Riksdaler årligen öfverblifva, när räntan betalas å 6 procent, att de ej kunna utbetala alla pensioner de böra gifva, derest räntan endast blifver 5 procent.
Då detta underdåniga förslag, med dertill hörande uträkning, således måste grundas på uppgifter från hvarje indelt regemente eller korps å den aflöningsförmån, sorn för året tillkommit hvarje särskild med boställe icke försedd löntagare, hvilken till lönförbättring är berättigad, på grund af fördelningen af regementets eller korpsens samtlige aflöningstillgångar, hvilken fördelning icke kan definitivt verkställas förr, än de anslagna indelta räntorna, kronotionde-spanmålen och boställs-arrendemedlen blifvit uppburne, och följaktligen icke förr än i April månad följande året, så har Kollegium icke varit i tillfälle att förr, än samtlige desse uppgifter för år 1858 och följande åren inkommit, om hvilkas afgifvande Kollegium jemväl måst åtskilliga Chefs-embeten påminna vid fördröjdt fullgörande af föreskriften i Kollegii cirkulär den 1 April 1859, låta verkställa uträkning å det tillskott i redan uppburen aflöningsförmån för hvarje särskild löntagare, hvartill anslaget lemnade tillgång, och underdånigt förslag till anslagets fördelning till Edars Kongl. Maj:ts nådiga pröfning öfverlemna. Vidkommande åter Revisorernes framställda önskan, att åtgärder måtte vidtagas, ledande derhän att löneförbättringarne kunde på samma gång med lönerna utbetalas, så får Kollegium underdånigst anföra:
Kanske skall från det stora, lojala, i fred åt sig sjelft lemnade folket genom oss, dess främsta söner, ett ångestrop tränga fram till thronen; kanske läser Konungen redan deruppe i höganloftssal domen öfver edert förslag i samma eldskrift, som vi se låga på dessa murar: »Mene, mene thekel upharsin, jag häfver vägt dig på ena våg och funnit dig för lättan.» Ingen dödlig rår om morgondagen, icke Konungen, än mindre Ministern. Och dessutom — E. Exc.l Ni är en ädel man, och hyckleri kan ej bo i edert hjerta. Ni har i dessa dagar yttrat dessa ord: »Det är oss icke nog, att Adeln lägger sitt ja i urnan; vi vilja se det fritt och med förtröstan till framtiden afgifvet, likasom vi vilja hafva ett kärleksfullt, icke ett med motvilja blandadt ja från Preste-St:t.» Välan! E. Exc., jag ställer denna frågan rakt på edert samvete: Huru många af de ja’n, som skola falla i urnan der framme, äro uttryck af den frimodiga öfvertygelsen? Endast en handfull personer hafva förklarat, att de med hela sin själ omfattade förslaget; största delen af dem, som tillkännagifvit sig skola rösta för förslaget, hafva gjort det under medgifvande af förslagets brister och vådor. Och PresteSt:s kärleksfulla »ja»? Hvad betyder dess beslut att först efter Adeln votera i denna fråga? Och till sist ett ord till eder, mina politiska vänner. Hvad håfve vi att göra? Svaret gafs i går af Gr. Hamilton; en hvar skall rösta efter sitt samvete, obekymrad om utgången; och jag tillägger: Hvad skola vi göra, om förslaget går igenom, fastän vi redligen bekämpat detsamma? Ställom då för själens öga den sublima, heroiska bilden af den gamle hedniske statsmannen, om hvilken det sades: »Victrix causa Diis placuit sed victa Catoni», eller, ändå bättre, tryggom oss vid kristendomens lugnande löfte, att, sedan menniskan gjort sin pligt, så styrer Gud allting till det bästa.
Varde ock stämningen så kungjord dem, som hafva inteckning utigäldenärs fasta egendom, och åligge f örty Rätten, att inteckningsbevis infordra. 4^ LagUtskcttets Betänkande N:o 62.' 5 Cap. 17 §. Till Jenna § anser Utskottef bora hänföras Herr Winbladhs, i sammanhang ined ofvanberörde dess motion om ändring af 9 § i x Cap., framställda förslag, att i ConcursIiagen måtte bestämmas, det Jordringccr, hvilka i gäldenärs concurs en gcing blifvit fastställde, ej behöfva, om samma gäldenär äter går cession, i den senare concursen a nyo bevakas; för hvilket förslag Herr Winbladh uppgifvit de motiver, att det nya bevakandet medförer ytterligare besvär och förorsakar en kostnad , som ofta torde öfverskjuta beloppet af den utdelning, sorn i den senare concursen erhålles , samt att en sadan åtgärd icke är annat, än en onödig omgång, enär Domarens pröfning af hvad han en gång fastställt ej kan anses behöflig, Nu emedan ändamålet med concurs 3rJ ätt alla borgenärerne skola komma i åtnjutande af sin lagliga rätt till betalning utur de tillgångar, gäldenären afträdt, och för vin-j nandet af detta ändamål nödvändigt erfor-; dras, att borgrnärerne och deras fordringsanspråk skola vara kände, helst det eljest icke blifver möjligt för Domaren att bestämma hvarje borgenärs betalningsrätt, eller för Syssloman att tilldela hvar och en hvad LagUiskottets Betänkande N:o 62. 4$ honom rättligen tillkommer ; ty och då borgenärs underlåtenhet att bevaka sin fordran måste i den senare concursen med lika skäl, som i den första, verka till hans utestängande från rättigheten att med öfrige borgenär xer dela de afträdda tillgångarne , finnér Utskottet eig sakna all anledning att detta förslag understödja!
Utskottens Betänkande, IV 5. s 911 —J)i5, bif. af PresteStåndet, III s i53, af BorgareStåndet, III s 160, återrem. af BondeStåndet, III s 168. Ytterligare Utlåtande, IV G. s 520. — återläggande, om, till Gefleborgs Län. Se Jemtland. Hästar, om förbud mot införsel af Danska; Motioner, remitt. till Ekon. Utskottet, II s 1156, ii68. Utskottets Betänkande, VIII s 919 — ■ 35 925, bif. af PresteSlåndet, IX s 541, återrem. af BondeStåndet, IX s 558, bif. af Adeln, IX s 5gy. Ytterligare Utlåtande, VIII s 1-207, 1208, bif. af BorgareStåndet, IX s 955, af BondeStåndet, IX s 974* Hästar, om ersättning fot, som stupat eller blifvit skadade under Kungsskjutser, Underd. RiksdagsBeslutet, §. 44- Hästvacance-afgiftens utgörande, om, vid Östra Härads Sqvadron af Smålands HusarRegemente, IV 5. s 3og312, bif. af BorgareStåndet, ix s 1166, af Adeln, IX s 1175, af Preststånd et-, IX s 1180, af BondeStåndet, IX s 1187. Underd. Skrifvelse, X t. S 834, 835. Hö och Halm, om skyldigheten att in natura leverera, till Kongl. Hofstallet. Motion, remit. till Ekon. Utskottet, II s 1167.
Jag är icke för min del i stånd att kunna fatta, hvarföre Utsk. på den uppgifna anledningen, att inom BondeSt. farhågor blifvit yttrade, som borde undanrödjas, skulle tillstyrka något i den saken, i händelse Utsk. icke ansåg, att någon farhåga derigenom kunde lugnäs. Jag skulle icke yttrat mig i denna sak, om Utsk. helt simpelt sagt: den saken behöfver ni icke vara rädd för, och Utsk. anser icke nödigt, att något särskildt tillstyrkande göres. I sådant fall skulle jag icke väckt fråga om någon redactionsförändring. Men då Utsk. sjelf gifvit vigt åt den erinran inom BondeSt., som föranledt Utsk:s tillstyrkande, tror jag, att, då man säger sig vilja lugna farhågorna, man bör vara angelägen om, att man gör det tillräckligt. För mig är det bestämdt uppgifvet, och jag tvekar icke att förklara det, att åtskilliga ledamöter inom BondeSt. komma att mycket fästa sig vid de lina redactionsförändring. Jag skulle anse hvarje representant på detta rum handla oförståndigt, om han icke, vid frågors afgörande af den vigt som denna, gjorde sig underrättad, huru opinionerna stå i det hela; ty då det icke är fråga om att stifta lagar, för hvilka man kan hemta princinerna från förfäderna, mäste man tillse, hurudana opinionerna aro. Sådant har motivet varit för min åsigt, och jag hemställer, om R, o. Ad., sedan frågan en gång blifvit väckt, skulle handla synnerligen försigtigt genom att afslå min framställning, hvilken egentligen inskränker sig till be-, gäran af särskild propos. på första morn, af utlåtandet, Hr von Hartmansdorff, Aug.; Den farhåga, som en af BondeSl:s ledamöter hyst och som är i Utsk;s utlåt, omtalad, synes mig vara vederlagd och håfven genom det 33 Den a3 Juli f. m. förslag till beslut, som Utsk. i sednare mora, framställt.
Utgöres af; Förhöjning i Minimi-priset å den under penni nge-Iönerne beräknade Spannemål 51 T:rai* IRdr 76: »4: -— Utom Stat förut utgangne indelde räntor i Kronovärdi 5055 E:dr. 55.6 14,795:09.10. D:o Spannemål »2,ioo T:r iéj ^!Pr• • • 6 4»5 3 5; ^9 79,35i: 5o. io« Skillnaden emellan Kronovär. dit och det nu förslagsvis utförde Markegångs-värde å de förut å denna Titel upptagne indelde Räntor 13,370: 6. 8. Härifrån afgå: Under Invalid-Hospitalet» Stat förut orätt upptagne Adelsfane-| Indelningar, hvilka redan före år 1813 varit indragne, utgörande i Kronovärde 34q: 35- 7- Till 8:de HufvudTiteln öfverflyttade anslag för Spinnhu jet i Slockholm . 8,000 Sjunde Hufvud - Titeln, innehållande Pensions-Staterne. Till denna Htifvud-Titels Stats-summa vid 1818 års Stats-Reglering 36,000 Kommer det beviljade ytterligare bidraget till en PensionsInrättning för afskedstagande Civile Embetsoch Tjenstemän . 15,000: Summa vid denna Stats-Reglering 51,000: - Åttonde Hufvud-Tileln, utgörande 'Anslagen för allmänna och. Extra utgifter. På denna Hufvud-Titel hafva följande tilÖk« nilngar blifvit beviljade, nemligen: Uti anslaget till lyshållning med flere utgifter för Kronans publike hus i Hufvudstaden 580: 3. »t Dito till fångars skjuts och underhåll. - efter den vidtagne ny« Regleringen 45,000: 14a Underduniga Skrifvelser.
Ni erinrar er det kapitel i hennes saga, som börjar: » Jag har ingenting nytt att berätta Er, endast det som är gammalt och nästan glömdt. Sägner har jag från barnkammaren, där de små sutto på låga pallar kring sagoberätterskan med det hvita håret; eller från stockelden i stugan, där drängar och torpare sutto och språkade, medan ångan rykte från deras våta kläder, och de drogo knifvar ur läderslidan vid halsen för att breda ut smör på tjockt, mörkt bröd; eller från salen, där gamla herrar sutto i vaggande gungstolar och, lifvade af den ångande toddyn, talade om flydda tider. » Detta ät nog personlig sanning för författarinnan själf. Och ännu bestämdare kan på henne tillämpas skildringen af huru Ebba Dohna så som barn lyssnade till sin farmors berättelser och sagor; ty framför allt var det just af sin farmor, som Selma Lagerlöf redan som barn lärde sig » die Kunst zu fabulieren ». Det var hon som i det gamla officershem i Värmland, där författarinnan växte upp, satt vid skymningsbrasan de mörka vinteraftnarna och samlade kring sig barnbarnen, som lyssnade till den älskvärda, hvithåriga gamlas sagor eller ungdomsminnen. Så fyldes den fantastiska flickans hela själ af en underlig poesi och en gammaldags värld af naiva människor. Och det är den egendomliga föreningen af den gamlas lefnadserfarenhet och af barnets svärmiska uppfattning, som tryckt sin prägel på den minnesskatt, hvaråt nu Selma Lagerlöf lyckats gifva konstnärlig form. Det dröjde länge, innan hon fick fatt i den form och ton, som var adäkvat. Att berätta dessa egendomliga barndomsminnen i nutidens hårda, naturalistiska stil, gick naturligen ej för sig. Öfver fem år arbetade den unga författarinnan, skref och ref sönder, skref om och skref om, innan hon slutligen fann den stil, som tycktes henne den. rätta för innehållet. Så blef det en stor bok af, en hel, diger Värmlandsroman i sagoform. Ur den var det fem kapitel, som hon på måfå lösryckte och sände till » Iduas » pristäfling. — Detta förklarar de af hennes recensent ofvan anmärkta kompositionsbristerna. Det lösbrutna kan helt naturligt ej verka såsom ett helt.
Jag tog mig nyss friheten att uppläsa Const.Utsk:s memor. N:o 126 vid förra riksdagen; detta Lief då bifallet, och deruti finner man orsaken, hvarföre Coust.Utsk. icke nu upptagit förslaget till redactions-förändring uti lagen för urtima riksdagar. Jag har trott mig här böra anmäla delta förhållande, emedan jag ansett, alt detta sedan förra riksdagen hvilande förslag om urtima riksdagar icke borde kunna framställas till bifall af R. St., så framt icke det nu ifrågavar. förslaget om de lagtima riksdagarnas återkommande på bestämda tider först vore anlaget; ty i annat fall skulle R. St. kunna komma att förlora sin motionsrätt, och ingen bör således förundra sig öfver, att icke detta förslag nu blifvit af Utsk. framlagdt. Fi ih. Tersmeden Willi.: Sedan R. o. Ad. och äfven ett annat Stånd nu afslagit det nyss föredragna förslaget till ändring uti 49 §:n Reg.F:n; och föregående Ständer föreskrifvit, att framläggandet af förslaget, rör:de urtima riksdagar, helt och hållet skulle bero på, om det förra af R. St. blefve bifallet och af K. M. sanclioneradt: så skulle jag föreställa mig, att Const.Utsk. numera icke inkommer med ifrågavar. förslag. Hr von Hartmansdorff: Jag hade väl trott Const.- Utsk. hafva bort, samtidigt med förslaget ang:de de lagtima riksdagarnas återkomst på bestämda tider, framlägga det, som angår de urtima riksdagarnas ordnande. Man hade då, vid bedommandet af den första frågan, haft den ledning, som 484 Dc n 26 M a r s f. m. Frih. Boye med skäl önskat. Men då nu icke så är, och då R. o. Ad. afslagit förslaget om de lagtima riksdagarna; anser jag, för ordningens skull, att äfven om förslaget rörtde urtima riksdagar nu bör förfalla, Const.Utsk:s pligt dock vara att framlägga detsamma, sådant det var vid sista riksmöte. Derigenom får frågan dea fullständiga utredning, som hvarje riksdagsman behöfver, för att se förhållandet i sin helhet.
Då uti 65 § redan finnes föreskrifvet, att Taxeringsmännen skola handla på ära och samvete, har Utskottet, som delar den af motionären uttalade åsigt om edens olämplighet vid ifrågavarande tillfällen, der folkombuden under riksdagsmanna-rätt och skydd utöfva sjelfbeskaltnings-rätten, skolat hemställa, att den uti 119 § stadgade edgång må upphöra; Bill. lill R. St. Pral. 4856 & 4857. 5 Sami. 4 Afd. 2 Haft. 4 26 Bevillnings-LJIskottets B c.: link unde N:o o. Hvaremot det synts Utskottet böra leda lill det med edgången hittills åsyftade ändamål, om, vid taxerings-förrällningaines början, erinran framslälles angående förrättningens vigt och de hufvudsakliga sladganden, som dervid skola tjena till efterrättelse; i enlighet hvarmed Utskottet tillstyrker, all § 119 måtte gifvas den förändrade lydelse, bilagde förslag innehåller. § 123. Enär det inträffat, att Taxerings-och Pröfnings-kornmillé, hvilkas uti en beskaltningsfråga fattade beslut blifvit hos Kongl. Majit öfverklagadt och ändradt, icke destomindre underlåtit att ställa sig samma höga beslut till efterrättelse vid en påföljande taxering, har hos Ridderskapet och Adeln Herr Grefve Snoilskij, .V. föreslagit, alt uti blifvande Bevillnings-förfaltning måtte införas ett stadgande i den syftning, all Kongl. Maj :ls i fullföljda laxeringsfrågor meddelade beslut må, derest icke bestämdt olika förhållanden inträffa, ovilkorligen tjena vederbörande taxerings-myndigheter lill efterrättelse; men då ett dylikt stadgande skulle innefatta en inskränkning af berörde taxerings myndigheters pröfningsrält, har Utskottet ansett sig böra Herr Grefve Snoilskys motion afstyrka. § 127.
Fantasien är darrande och vingad. Figurgrupperna undvika marken och dess tunga gång. De fladdra i vassen, de leka på vajande grenar eller lefva i blå luft sitt fjärilslif. – Se på den vackra älfvan, som gungar i en tunn grenklyka af ett lummigt träd, kittlande med ett långt vasstrå en björn, som klättrat efter henne och törstar efter hennes hvita skinn, men icke vågar sig längre upp på den sviktande stammen. Eller betrakta en liten fantasi öfver Amor och Psyche. De hafva hejdat sina vinghästar – två stora, flygande insekter – öfver ett blomsterfält, hvarifrån hela sommarnattens ånga andas, och nu växla de en lång, säll kyss i hvilan på bröllopsridten genom doft och ether. Allt detta är så litet tyskt som möjligt, och stiger tonen från varmblodigt och lätt ungdomsskämt till hårdare, mer passionerad ironi, blir intrycket förvånande franskt. Jag erinrar mig ett blad föreställande Eros, dragande en likkista. Man ser en liten spefull amorin sitta och trampa på ett högt hjul – som en velociped – och hafva fäst bakom sig kistan, öfver hvilken döden åker grensle. Så far den underliga foran med sin skrattande körsven och sin allvarlige passagerare bort mot det svarta poppelnäset. Det är till idé och utförande franskt. Man kunde tro det vara en illustration till Baudelaire. Men den gratie och den harmoni, som kunna ligga öfver den germanska konstens ungdomsdrömmerier, förflyktiga i regeln, när april är öfver och de djupa ackordernas tid kommer. Då visar sig gärna, hur motsträfvig den sköna formen i botten är för germansk tanke, och den filosofiska lifshumor, som blir dess resultat, är en faktor, som har det fula, groteska och skorrande till oumbärliga siffror. Klingers kommande produktion visar, hur han med skiftande lycka söker form för det allt rikare innehåll, som fyller hans väsen, ju mer lifvet afslöjar för hans öga af outgrundlig lidelse och förtärande kontrast. Än är det på samma väg, som han skapat sin Johannes, som han komponerar, i det han låter sitt lynnes kärna af drastisk och metafysiskt tysk humor taga ut sin rätt.