Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
St. godkändt Fullmäktiges åtgärd, ty i annat fall hade de väl icke ansett nytt beslut behöflig!, utan de hade i stället svarat Fullmäktige: följ reglementet. Det är således klart, att Fullmäktige handlat rätt, och dä synes det mig mindre lämpligt, alt ställa så till, alt dylika åtgärder än vidare blifva af nöden. Ilar den siste talaren intet deremot att erinia, så må det gerna för mig ega ruin, ehuru jag föreställer mig, att han minst af alla kan önska, att så kommer att ske. Orsaken, hvarföre jag anser de nuvaride olägenheterne af stadgandet i Riksg:s-kont:s reglemente kunna undanrödjas genom uteslutandet af ordet ”förslags,” är, alt K. M. i Dess propos. sagt, att Han icke önskade någon förhöjning i anslaget, ehuru åtskilliga utgifter förefinnas, hvartill medel skola saknas. Vore anslaget ett förslagsanslag, så funnes äfven medel till desse utgifter, ty, såsom redan visadt är, sådane anslag äro illimitterade och medel derå kunna lyftas till obegränsade belopp. Hr Gripenstedt: Jag kan vid detta tillfälle alldeles begagna den siste, talarens uttryck och säga, att det vore ganska klart och tydligt, att han hade rätt, såvida nemi. Ulsk:s tillstyrkande vore sådant, som han upläst det. Utsk. säger, att de af Utsk. föreslagna 18,000 r:dr skola under åren 1851, 1852 och 1853 med ^:del årligen förskottsvis utgå. Talaren förbigick likväl ordet förskottsvis och just detta ord häfver den af den värde talaren förmenta otydligheten, ty då Utsk. först säger, att anslaget skall vara ett förslagsanslag, och sedan alt ^:del af 18,000 r:dr skall ärligen under de upgifna 3 åren förskottsvis utgå, blir derigenom meningen enligt min tanka fullkomligen klar, nemi. att 6,000 r:dr kunna förskottsvis reqvireras och att slutliqviden, beroende på årets utgifter, verkställes, sedan dessa blifvit kända. Den värde talarens slutföljd af K.
I anledning af förstnämnde anmärkningar eller att creditivet skulle erhålla egenskapen af stående utländskt lån, fästande Bankens ' grundfond såsom hypotliek, får Utskottet lill en början upplysa, att, efter Utskottets öfvertygelse, någon pantsättning af Bankens Stats-Obligationer icke skulle kunna erfordras i och för begagnandet af ett så beskaffadt creditiv, som Utskottet föreslagit, fastän Utskottet ansett nödigt bevilja Banco-Styrelsen rättighet^ jemväl tsga detta steg, i händelse, emot förmodan, så skulle erfordras. vitt silfver, i likhet, med hvarje annan vara, skall blifva dyrare, i händelse det för ögonblickets behof måste anskaffas, än om man beredt sig möjlighet, att vid påkommande behof det erhålla, emot rättighet att detsamma småningom och i mon af sig erbjudande tillfällen återbetala, anser Utskottet kunna för afgjordt antagas, och får fästa uppmärksamhet derå, att det föreslagna creditivets eventuela begagnande säkerligen skall på cursen hafva samma verkan, som export af silfver, samt dymedelst jemväl för Banco-Styrelsen öppna tillfälle alt å creditivet göra afbetalningar. Enligt hvad erfarenheten visat, erhålles ett sådant creditiv, sorn Utskottet tänkt sig, vanligen under de vilkor, att i och för sjelfva rättigheten att, om och när så behöfves, begagna den utländska crediten, erlägges såsom provision en viss procent å creditivets belopp, men ränta kommer ej i fråga förr, än man af creditivet sig begagnar eller för mer än de summor, som derå lyftas, och om än man icke tager i betraktande det mer än sannolika förhållande, att dc utländska Handelshus, med hvilka Banken sig Bunco-Utskottets Utlåtande N.o 16. 45 engagerar, skola fästa afseende å den förtjenst, som derigenom i commissionsväg kan åt dem beredas, är det likväl desto troligare, alt Banken, skall undfå dylika creditiv på ganska billiga vilkor, som andre Verk i Sverige, med credit, utan svårighet erhållit sådan, mot lägre afgifter, i provision och ränta sammantagne, än hvad blott den sistnämnde här i landet vanligen utgör.
Det är ett oeftergifligt vilkor för att åskådaren skall kunna göra sig lustig på hans bekostnad, att André icke gör sig lustig öfver sig själf och icke så att säga drifver med sin egen kärlek. I det afseendet torde något brista i kr Molknulers framställning, hvilken dock för öfrigt är ganska antaglig. Hr Engelbrechts Clavaroche, den oförskämde älskaren, är visserligen något för tung, men rollens uppfattning är på det hela riktig, och den plumpa vårdslöshet dragonofficern visar i sitt förhållande till Jacqueline, ett uttryck för den afskyvärda själfvisket som ligger i hans kärleksäfventyr, är ett riktigt användt medel i utförarens hand för att förklara förvandlingen i Jacqueliues känslor och Fortunios framgång. Utan ett tydligt framhallande af detta verkningsmedel, skulle Fortunios blyga kärlek icke vara i stand att tillräckligt förklara den upplösning, som författaren gifvit den dramatiska handlingen. Fortunios roll har under en lang följd af år på Théâtre-Français utförts af Delaunay, och det är först pa senare tiden som den åldrande konstnären öfverlemnat rollen i yngre händer. Mången anser sannolikt, att karaktären fordrar en manlig, hälst ung naturligtvis, framställare, men fröken Lund på Nya teatern liar på ett öfverraskande godt sätt ådagalagt, att den kan framställas äfven af ett ungt fruntimmer i mans-drägt. Det behag och den blyghet, som på ett for framställa-ren ingalunda lättlöst sätt maste paras med lidelsefull värme i fullständigt vnglingaskick, har den unga skadespelerskan träffat förvänande bra. Hennes Fortunio är kär och blyg i första akten, öm och melankolisk i den andra och med uttryck af eldig lidelse i den tredje. Man kan ej gärna fordra mera. Ocksa liar fröken Lund vunnit enhälligt bifall. En och annan liten anmärkning kunde visserligen göras mot några småsaker i hennes hållning och åtbörder, t ex. det genom sitt upprepande alt för enformiga i att sätta sig i sned, framatböjd ställning, med hakan mot högra handen, hvars armbåge hvilar pa högra knäet, under det den venstra handen halles afvigvänd mot venstra knäet.
Till beredande af en noggrannare och bestämdare ordning i dessa hänseenden, skulle jag vilja hemställa, att fångvårds-auslaget fördelades i tre delar, deraf en skulle omfatta fång-bevakningens aflöning och upptaga ett maximum af utgift, som ej finge öfverskridas, den andra upptaga reparalions-anslag för länshäkten och andra fängelser, till bestämdt belopp, som från ett år till ett annat kunde reserveras, men ej heller fick öfverskridas, och den tredje delen skulle utgöra det egentliga fångvardsanslaget, samt fortfarande vara ett förslags-anslag“. Vid 3:dje punkten: Af lektor Wallman. “Tillstyrkandet i 3:dje punkten, enligt hvilket det under 7:de hufvudtiteln för länsoch krono-häktenas underhåll utgående anslaget komme att till 2:dra hufvudtiteln öfverflyttas och inbegripas under det för fångars vård och underhåll beräknade “förslugs-anslaget“, måste jag anse betänkligt, enär Utskottets tillstyrkande icke innefattar något förbehåll, att den andel af anslaget för reparationer å kronans hus och byggnader i landsorten, hvilken hittills till bestämdt belopp af 4000 r:dr årligen till fångstyrelsen utbetalts, icke får öfverskridas. Denna varsamhet vid öfverförandet af nya anslag till ett förslags-anslag, å hvilket bristen för ett enda år uppgått ända till 406,952 r:dr 7 sk. 7 rst, har sitt försvar i en föregående erfarenhet, och om den underlåtes, kan följden blifva, att detta serskilda Stats-U Iskottets Utlåtande, N:o 83. 7 anslag komme att användas till oberäknade utgifter till obegränsadt belopp för fängelsernas förändring och ombyggnad®. Vid 6:te punkten: Af densamme:
Det är orimligt att vid prässjästfabriken skall, sedan jästen är skummad, en massa sprit bortdunsta, som icke kan begagnas och som är skadlig för kreaturen. Jag befarar att det icke tjenar till något att sträfva för det ändamål, jag med min motion åsyftat, ty denna förbättring lärer icke finna sympalhier inom de öfriga Stånden, men jag hoppas att R. o. Ad. finner det orimliga i det n. v. stadgandet. Frih. Cederström: Man må visserligen göra Frih. Raab full rättvisa så till vida, att man medgifver att hans förslag icke åsyftar en eller annan prässjästberedares fördel, utan att den stalsekonomiska vinsten må iakttagas och icke ur sigte lemnäs: men Frih. Raab torde väl inse, att lagstiftaren icke heller får alldeles lemna ur sigte den allmänna opinionens fordringar. Vi minnas, sedan sista Riksdagen, huru R. St:r framställde begäran om inskränkning i de rättigheter, som genom K. M:s Resolutioner redan blifvit en och annan prässjästberedare beviljade. Denna begäran framställde R. St:r, ehuru den visserligen ganska bevekande omständigheten förefanns, att den ena Statsmakten icke bör framställa någon begäran, som i ett eller annat hänseende kan innebära ett antastande af hvad den andra stagdat. Då var emellertid opinionen så stark, att K. M. fann för godt fästa afseende derpå. Jag tror ej att denna opinion sedermera undergått någon egentlig förändring. Ur denna synpunkt får jag anhålla om bifall till Utsk:s Betänk, i denna punkt. Hr Braunerhjelm: Jag är hufvudsakligen förekommen af Frih. Cederström, men vill tillägga, att genom ett sådant undantags stadgande kan inträffa, såsom vid sista Riksdagen, att om skatten på bränvin höjes, så äger dock prässjästberedaren rättighet att bränna bela året om, mot erläggande af den gamla skatten. Jag hörde vid sista Riksdagen, huru stark oviljan var mot prässjäst-beredningen: man ville då borttaga deras privilegium att tillverka bränvin; nu kommer man åter och vill tillåta samma sak. Sådant finner jag högst inkonseqvent, och yrkar derföre afslag å motionen och bifall till Betänk. Frih.
Då häremot StatsUtsk. för KammarColbm och Kammarrätten, de embetsverk, som verkligen förvalta och bevaka statens mångsidiga, ceconomiska angelägenheter, och som, oni man på försök under t. ex. 3 år ville dem tillstänga, otvifvelaktig! ledde till den erfarenhet, att under tiden uppkommande balancer och förluster för Kronan skulle uppgå till ett belopp, tillräckligt att under ett halft sekel bestrida dessa verks aflöning, då StatsUtsk. nemi. för dessa vigtiga och oumbärliga embetsverk icke velat anslå det allraringaste för att sätta tjenstemännen här i utkomstförbållande till någon jemnlikhet med t. ex. Statscontrs och Tullverkets, eller de under R. St:s omedelbara inseende stående verken, banken och Riksg.cont., uti hvilka nyssnämnde lyckligare verk dock obestridligen hvarken erfordras den större insigt, skicklighet eller det uthållande arbete, som äro oumbärliga egenskaper för KamraarColllm och Kammarrätten (hvarpå i parentbes må såsom exempel nämnas, att odugliga extra-ordinarier från det ena hållet blifvit fullgoda och berömda contorschefer på 320 Den a6 Maj c. in. det andra); sä anser jag för en pligt att upplysa det olämpliga häruti och begära en skiilig rättelse. Frän början af KammarCollegii inrättning var en kammarskrifvare derstädes lika aflönad med en kronofogde, och att flyttas från kronofogde till kammarskrifvare ansågs såsom befordran. Huru är förhållandet nu? Göromålen i KaminarColhm äro enahanda; kammarskrifvaren der är icke renskrifvare, hvilket sysslande tillhör extraordinarierna, utan han delar deremot göromålen med kamereraren och drager med honom lika tunga och lika ansvar, så att, om andra yttre förhållanden icke mellankommit, läte det väl höra sig, att det förra företrädet för kammarskrifvare i KammarColhm framför kronofogdar, såsom tjenstemän inom en högre institution, ännu kunde anses tjenligt. R.
Före början af nu pågående riksmöte, anmäldes hos Kongl. Majit af direktionen öfver Arméens pensions-kassa, hurusom det af Rikets Ständer vid de tvenne sistförilutna riksdagarne beviljade anslag eller kreditiv på riksgäldskontoret å 22,000 riksdaler banko årligen, att i mån af behof användas till betäckande af den brist, som möjligen kunde uppkomma derigenom, att pensions-kassans årliga inkomster icke blefve tillräckliga till utgifternas bestridande, ej För åren 1849 och 1850 behöft anlitas, hvaremot för år 1851 utgifterna kunde, efter ungefärlig beräkning, antagas komma att öfverstiga inkomsterna med omkring 14,000 r:dr, äfvensom anledning vore för handen, att det beviljade kreditivet blefve för åren 1852 och 1853 otillräckligt för ändamålet, eller fyllandet af den i tillgångarne för pensioneringen uppkommande brist, ehuru denna ej ens ungefärligen kunde förr än efter utgången af sistnämnda år till siffran uppgifvas. Då de sålunda lemnade uppgifterna om förhållandet emellan pensions-kassans årliga tillgångar och utgifter funnos allt för obestämda för att, enligt direktionens underdåniga anhållan, en Nådig framställning till Rikets Ständer om ökadt understöd för kassan skolat derpå kunna grundas, föranläts Kongl. Majit häraf att, uti Dess Nådiga proposition om Stats-verkets tillstånd och behof, endast meddela Rikets Ständer hvad kassans direktion i underdånighet anmält, samt derjemte förbehålla sig att framdeles särskildt till Rikets Ständer aflåta det förslag i ämnet, hvartill de derom från bemälda direktion ytterligare förväntade upplysningar kunde finnas föranleda. Kongl. Maj.-ls Nåd.
Jag får anhålla att B. o. Ad. ville för sin del bifalla att Enkefru Borgs pension förhöjes till 900 rdr. Gr. Cronstedt: Jag ber att få fästa uppmärksamheten derpå, att Prut-Sekreteraren Borgs enka åtnjuter samma pension som var hennes aflidne man i lifstiden tillförsäkrad. Utsk:t har ej ansett sig böra öka densamma, helst delta belopp är större och ej mindre än hvad Ulsk:t tillstyrkt Ständerna att bevilja de liesta andra pensionssökande. Jag anhåller om bifall till Utskits förslag. Hr Dalman: Jag begärde egentligen ordet för att förena mig med Hr von Knorring, och för att lemna den upplysning, Den 28 September e. m. 429 att punkten blifvit i Presteoch Bonde-St:n afslagen och i stället Hr Doktor Wensjoes motion bilallen. För ölrigt anser jag, att It. o. Ad., sorn i das visat stor frikostighet i pensionsväg, tili icke lior vid detta tillfälle och då det rörer enkan efter deri man, hvilken landet liar att tacka för så mycket och hvilken i högsta grad gagnat det allmänna, motsatta sig hvad motionären yrkat. Hvad beträffar den af Gr. Cronstedt gjorda erinran, att Frii Borg åtnjuter samma pensionsbelopp som hennes man uppbar, får jag fästa uppmärksamheten å det förhållande, att han derjemte var föreståndare vid Manilla och såsom sådan der uppbar lön, hvarigenom han kunde berga sig. Hr Fahnehjelm: Jag är förekommen af den talare, som öppnade diskussionen, äfvensom af den siste värde talaren, och tager mig derföre endast friheten att till deras yttranden lägga, att Prot.-Sekreteraren Borg på inrättandet af Institutet för döfstumma och blinda offrade ej allenast sina krafter, utan äfven en för den tiden ganska betydlig förmögenhet. Hr Cederschjöld, Fredrik August: För min del anhåller jag att få instämma i det af Hr von Knorring gjorda yrkande om bifall till Doktor Wensjoes ifrågavule motion. Frih. Armfelt:
På det att de, lill följd af Rikets sednast församlade Ständers beslut, omskrifna och under den 30 September 1841 af Riksgälds-Contoret utfärdade 4 procents obligationer, som hittills icke blifvit inlösta, måtte med större lätthet och fördel kunna af Banken användas för det ändamål, hvartill dessa obligationer äro afsedda, hafva Rikets Ständer beslutat, att de ännu oinlösta obligationerna, utgörande ett antal af 880 st. och lydande å 4,000 R:dr hvardera eller å tillsammans Tre millioner femhundra tjugo tusen Riksdaler, skola utbytas emot andra till både form och valör förändrade obligationer, med den lydelse, här nedan införda formulär utvisar; börande de nya obligationerna dateras för den 31 December 1844 och utfärdas i 3:ne serier, nemligen 1,520 st. af Serien Litt. A. å 125 R:dr silfver hvardera, 1,480 st. af serien Litt. B. å 250 R:dr silfver hvardera samt 1,520 st. af serien Litt. C. å 500 R:dr hvardera. För öfrigt skola vid verkställigheten af den sålunda beslutade omskrifningen följande omständigheter iagttagas: l:o, de nya obligationerne böra graveras med någon olikhet för hvarje serskild serie samt förses med vignetter; 2:o, ränte-kuponerne, hvilka böra vara tryckta och med Riks gälds-Contorets insignier stämplade, utfärdas för endast tio år eller för tiden till och med den 31 December 1854, efter hvilken tids förlopp, nya kuponer för ytterligare tio år utgifvas å räntan för de obligationer, som då ännu icke blifvit utlottade. Stats-Utskottets Memorial, N:o 326.
Hon beskref för oss den lilla staden, som vi ej ännu sett, särskildt den långa hufvudgatan, hvarest det den dagen varit ovanligt lifligt. De hade mött den ena skaran af maskerade människor efter den andra — sjungande och musicerande, hojtande och larmande grupper. Plötsligt hörde de på afstånd tonerna från en musikkår och sågo ett långt tåg närma sig. De stannade på en af trappafsatserna vid ett gammalt hus för att låta tåget gå förbi och i ro kunna iakttaga det uppsluppna karnevalsskämtet. Tåget företräddes af en musikkår, som blåste en marsch. Dagny och hennes sällskap sträckte på sig för att tvärs igenom den skara af bruna och trasiga barn, som utgjorde förtruppen, få syn på kostymerna i tåget, som kom närmare och närmare, långsamt och högtidligt. Det föreföll ej mycket brokigt, utan tog sig snarare dystert ut. Först kommo några egendomliga skepnader i långa, svarta dräkter med hufvud och ansikten höljda i ett slags kapuschonger, i hvilka stora, med hvita band kantade hål voro lämnade för ögonen; därefter några munkar med tända vaxljus, sjungande en entonig sång, som messingsinstrumenten öfverröstade. Sist, på en bår buren af fyra bland de kåpklädda männen, syntes en likkista, på hvilken locket ej var påskrufvadt. — Det var en begrafning. När tåget kommit midt för trappan, där de stodo, lyfte de båda herrarne, enligt katolskt bruk, på hattarne, under det rumänierns ansikte blef allt blekare och blekare och österrikarens torrhosta ljöd genom sorgemusikens toner. De stodo med nedböjda hufvuden — döende, som hälsade på döden. Längre fram på gatan skymtade utstyrda karnevalståg — och samma bländande solljus lyste öfver allt och alla. Dagny lade handen öfver ögonen som för att utestänga synen. — Det hade varit ett ämne för — hon nämde en af våra lyriska stämningsoch känsloskalder — den där scenen på trappan, sade hon slutligen. Om jag kunde berätta det som hon, skulle ni förstå hvilket intryck det gjorde på mig — ni hör ju, att jag inte glömt det än.
Hr F. förfogar öfver en välklingande bariton, som därjämte är jämn och bra skolad. Sångaren tyckes ock hafva densamma särdeles väl i sin makt. I spelet visar hr F. likaledes ganska goda ansatser, om ock gester och rörelser ännu röja nybörjaren. Debuten, som framkallade mycket lifliga applåder, torde ock kunna betraktas som särdeles lofvande. Hvad för öfrigt upptagandet af » Barberaren » beträffar, vilja vi särskildt framhålla hr Johanson för hans ypperliga framställning af don Bazils lilla parti. Berömvärdt var äfven fröken Petrinis utförande af Rosmas koloraturparti, hvarförutom hon i tredje aktens sånglektion utförde Skuggarian ur » Dinorah ». Hrr Strandberg och Brag fyllde ock båda tillfredsställande Almavivas och Bartholos partier. Lika välbetänkt som det var att låta nyssnämnda debut gå af stapeln, lika onödigt torde man få anse hr Danckwardts uppträdande i Romeos parti i » Romeo och Julia » sistl. måndag. Hr D. äger få eller inga förutsättningar för att kunna tillfredsställande fylla detta alltigenom lyriska parti. Rösten tyckes ursprungligen hafva varit en bariton, men sångaren har anats att sjunga upp den till tenor, hvilket, utan att det rätt lyckats, haft till följd, att rösten i sin helhet blifvit ojämn och höjdtonerna särskildt bristfälliga. Skall man för öfrigt uppträda i ett parti af sådan betydelse som Romeos, hvilket härstädes förut har en så förträfflig representant som hr Ödmann, bör man åtminstone hafva några kvalifikationer, så att man ej alltför mycket sticker af mot företrädareu. Här kan naturligtvis ingen jämförelse ifrågakomma mellan de båda. Denna operarepris hade för öfrigt att uppvisa många bristfälligheter. Publiken var fåtalig. Å k. operan repeteras för närvarande å Glucks » Iphigenia i Aulis » samt Hallens » Häxfällan ». Kungl. operan K. D r a m a t i s k a teatern har med upptagandet af Fuldas » Talismanen » gjort en lycklig afvikelse från den vanliga repertoaren.
Som klok schweiziska visste hon dock, hur hon skulle ställa det. Hon höll auktion. – Två och en half francs, – bjöd en herre för rummet. – Två och sjuttifem, – ropade en annan. – Tre francs! Jag mönstrade i smyg mina olyckskamrater. Hade der funnits en engelsman, hade det naturligtvis ej varit lönt att upptaga kampen. Han hade slutat med att bjuda ett pund eller par för det lilla kyffet. En svensk resenovis hade det icke heller varit roligt att täfla med, ty en sådan ger sig alltid sken af att vara grufligt rik. Lyckligtvis voro de fem herrarna emellertid schweizare och i förlitan på deras sparsamhet bjöd jag tre och femti. – Tre och sexti! – hördes en röst. – Tre och sjuttifem! – mauschlade en annan. Nu var ögonblicket inne att genom en djerf kupp gripa segern. Låtsande den mest lättsinniga munterhet, liksom jag vore färdig att kasta både klocka och börs för gummans fötter, ropade jag derför med stark röst: – Fem francs! De fyra herrarna betraktade mig med en blick full af indignation, full af outtröttlig hushållsaktighet och aflägsnade sig. Men då jag ville stiga in, trädde gumman i vägen och yttrade, återvinnande sin schweiziskt hjertliga vänlighet, som dock nu lät litet gjord: – Ni har väl inte ätit kväll? – Jo för en timme sedan. – Jaså. Bo på värdshuset utan att äta. Herreje! jo, det skulle bära sig för mig, att låta gästerna göra på sådant vis. Nej, det blir ingenting af! Då får någon af de andra rummet. Inseende att jag var nära att förlora hvad jag nyss vunnit, lät jag mig tåligt ledas in till källaresalens bord, som redan var omringadt af tåligt ätande gäster. Gumman återvann med ens sin vänlighet och med en nigande rörelse vände hon sig mot bordet och frågade: – Får det lof att vara Médoc eller Veltliner eller litet Sassella? Eller kanske herrarna föredraga något tyskt vin? Några af oss beställde det ena vinet, några det andra. Derefter gick gumman ned utför en rät, brant trappa i källaren, men råkade att glömma dörren på glänt.
Vidare framställdes propos. å bifall till hvad IJtsk:t i sednare delen af mom;t föreslagit och besvarades med flere nej och ett eller annat ja; hvarefter propos. på afslag å samma förslag gjordes, och då svaren dervid utlöllo med flere ja och några nej, förklarades ja nu haft öfvervigten. Mom. litt. b. Sedan H. Exc. Hr Gr. o. Landtm, fästat uppmärksamheten å några i detta mom. förekommande tryckfel, som i ett sednare häfte funnos rättade, anmälte sig och yttrade Gr. Hamilton: Som åtskilliga tryckfel bland sifferuppgif terna insmugit sig i förevarande punkt, anhåller jag, för verk - Den 21 Jnli e. m. 261 ställande af rättelse i detta hänseende, att densamma måtte åtefremitteras. Återremitterades. Mom. litt. c. Bifölls. (i I :sta oell 62:dra punkterna. Utsk:ts hemställanden biföllos. 03:de punkten. Mom. litt. a—g. Utsk:ts hemställanden biföllos. Mom. litt. h. Gr. Mörner: Den summa, som hittills varit afsedd till un derstöd för pensionsanstalter i och för folkskole-lärares pensionering, utgjorde från början 80,000 rdr bko. Vid fördelningen af dessa medel har hittills följts den grundsatsen, att de äskade bidragen bestämts efter det förhållande, hvaruti antalet af folkskolelärare, för hvilka delaktighet i pensionsanstalt blifvit begärd, stått till antalet af i hela riket befintliga sådane lärare. I följd häraf har otillräckligheten af de tillskott, som af statsmedel kunnat ifrågavarande pensionsanstalter meddelas, blifvit serdeles i ögonen fallande och i väsendtlig mån bidragit att afskräcka från dylika anstalters bildande. Denna angelägenhet är dock af ganska stor vigt, och är det ej omöjligt att församlingarne inom riket framdeles till och med kunna råka i ganska stor förlägenhet för skolornes behöriga uppehållande och framgång, om ej utväg finnes för lärarnes pensionerande. Lärarne föråldras och blifva otjenlige att sköta sina kall, men hvad vill man göra af dem?