Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hans lärer vara af den tanken, att motionen skall remitteras, och ja-rpropostn kommer väl att innehålla denna mening. Frih. af Nordin: Då Gr. Horn för länge sedan begärt, att motionen skall remitteras endast till Bevilln:sUtsk., och andra ledamöter helt och hållet beslridt motionens remitterande; skulle jag tro, att genom den af mig begärda voteringen bör bestämmas, hvilkendera af dessa åsiglcr skall blifva contra-propos. Hr Lagerhjelm: Låtom oss bringa saken i ett enkelt oc;h klart skick; 2:ne opinioner hafva bildat sig, den ena, för remiss af motionen, den andra deremot för afslag af remiss. Jag anhåller således, att voter:s-propos:n måtte blifva följande: vinner ja, kommer remiss att äga rum; vinner nej, komr mer remiss icke att äga rum. Om nu remiss skulle bifallas, är ju öppet att företaga ny votering om remissen skall ske till det ena eller andra Utsk. Men jag är öfverlygäd derom, att frågan hvart kommer att utan votering afgöras. Gr. Horn: Att Hr Frih. o. Landtm, framställt propos. om remiss skall ske, är stridande mot min öfvertygelse; men jag instämmer uti Frih. af Nordins yttrande, att Hr Landtm, numera svårligen har någon annan utväg, än alt låta oss votera öfver de begärda contra-propos:na, emedan hvarje annan åtgärd skulle innebära ett försök att förmå Hr Landtm, återtaga det, som han en gång förklarat vara rätt. Hr Frih. o. Landtm, föreslog, sedan votering om contra-propos:n nu blifvit begärd, i detta afseende följande voter:s-proposition: Den af R. o. Ad., som anser att företrädesvis vid den blifvande voteringen contra-propos:n bör innehålla, att vinner nej, anser R. o. Ad. frågan 0111 remiss af Gr.
Påföljden af den verksamhet, som genom Hospitals-direkttna och tillhörande tjenstemän utöfvats vid Hospitalerne har åstadkommit förbättringar i denna förvalltningsgren, som äfven visat sig deruti att ett ej obetydligt antal vansinnige kunnat, dels under en tid, dels för beständigt, återkomma lill samhället såsom återställde. Att öfverflytta denna styrelse till någon annan, hvarom både förslag och yttrande framkommit, beror naturligtvis på K. M:s nåd. pröfning och afgörande; hvilka efter föregången pröfning af komiterades i ämnet gjorde förslag, och Seraphimer-ordens-gillets infordrade underd. utlåt, deröfver, sannolikt komma alt ega rum. För de afträdande, i händelse nuvar. Hospitals Ofvcr-styrelse komme att uphöra, vill det synas, åtminstone mig, att ingen saknad för dem bör deraf kunna följa; men livad jag på grund af inhemtad erfarenhet och kännedom af denna förvaltningsgrens natur lärt mig inse är, alt denna förvaltningsgren klöfver en enda concentrerad Styrelse, som omfattar allt hvad den rörer. Med de göromål och omsorger denna befattning fordrar, lämpar sig icke alt den fördelas på flere myndigheter, ty beslut och verkställighet påkalla här skyndsamhet, och den kan ej vinnas, om flere styrande verk skola kommunicera sig med hvarandra för ändamålens ernående, och de verkställande komma derigenom alt sakna den sammanhållning i deras bemödanden, som är nödig. Vid Upsala hospital, hvarom jag här förut ordat, återställes den nu af eldsvådan skadade hospitals-byggnaden och försättes i ett sådant stånd och med sådan inre konstruktion, att, äfven om eldsvåda der skulle tima, blir det en möjlighet att utifrån direkte inkomma i linsets öfra våning för alt der släcka branden hvilket förut var nära omöjligt. Så väl för eldens vårdande som för åtskilliga andra förbättringars ernående, kommer nämnde reparation att motsvara ändamålet, hvilket allt, vid blifvande nya hospitalsbyggnader torde böra observeras. Komiterade, som i flera år handlagt undersökningar och förslager rörande hospilalsväsendet, och hvilkas underd. betänk, i ämnet åtföljer K.
Sådant det Hela är af Gud ordnadt och ständigt ordnas, kan det icke vara annat, än idel Väl: ty i honom är, på samma gång och i samma all-mått, det högst Sanna äfven både det högst Mäktiga och det högst Goda; hvadan han i samma act och mån, som han känner sitt väsende och tänker sin verld, tillika vill dess Sällhet. Genom det första, gifver han verldens lif; genom det andra, dess gestalt; genom det tredje, dess glädje. I det sålunda inrättade Hela är (nämligen från dess synpunkt) all undergång, all förstöring blott skenbar; blott ett det större tjenande mindre, såsom villkor för det störres och störstas evärdliga fortbestånd: så att vi, ehvar vi se hvad vi kalla död, möta blott verkningen af en starkare lifsdägt, som vill bereda utrymme för sin fullare tillvarelse; och intet slut gifves, hvilket ej, såsom varande ett moment så genom, som uti och för ett lefvande Helt, kan med lika skäl kallas början. Menniskans kall är, att, så långt hennes förmåga kan höja, vidga, sträcka sig, göra sin varelse och verld till en motbild af denna alla ordningars ordning, detta gudomliga AllVäl; ett kall, som således äfven innebär förpligtelsen, att i alla rigtningar tillintetgöra det endast ur dårskap och vanvett uppkomna skuggspel, som kallas det Onda, och som ännu alltjeinnt, ehuru ägande en blott lögn-verklighet, förvirrar otaliga menniskors sinnen. Att afbilda den gudomliga Väl-ordningen i en motsvarande mensklig, der allting uttrycker gudalif, gudalag, guda-samklang, och ständigt från mindre harmonier upplöses i större – detta är uppgiften för allt Samhälle. Statens mål är fördenskull: att fullt objectivera den gudomliga enhet af natur och konst, som är Sedlighet, när vi betrakta hennes harmoniska väsende, och Skönhet, när vi betrakta hennes harmoniska form. Det är just förhållandet till dessa trenne ordningar eller samkretsar af Verklighet, som bestämmer uppkomsten och grupperingen af all Erfarenhets, Kunskaps, Vetenskaps särskilda arter. Hvarje särskild
B:co af hvarje skattskyldig person i församlingarne utgöras, dels en afgift erläggas för hvarje barn, sorn begagnar församlingens folkskola; dock öfverlemnas det till församlingarne sjelfve att närmare bestämma såväl beloppet af nämnde bidrag, som ock den föreslagna afgiften, äfvensom huruvida denna afgift skall utgå i längre eller kortare terminer; kommandes båda dessa äfgifter att uppbäras af de personer, som dertill 36 Statssamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottens Utlåtande, N:o 128. forordnas af Kyi ko-råd eller Gommunal-styrelse, i händelse en sådan framdeles blifver organiserad» samt att derefter inlevereras till församlingens skol-cassa, för att till ändamålet, eiler skollärarens aflöning, användas. 5:o Skulle berörde personella bidrag och inträdes-afgifter icke räcka till skollärarnes aflöning, skall det åligga församlingarne att dertill sammanskjuta det, som brister, efter de i 2 Art. af JBevillnings-Förordningen bestämda grunder, så framt ej frivillig öfverenskommelse derom annorlunda träffas. Derest någon församling styrker sig vara af fattigdom urslåndsatt att sjelf lill ofvanstående minimibelopp skolläraren aflöna, må understöd af statsmedel meddelas, allt efter det ådagalagde stöl re eller mindre behofvet; dock att genom undersökning, som Landshöfding och Biskop ega att verkställa, alltid bör utrönas, huruvida, den församling, som, lill aflöning för skollärare, anhåller om understöd af allmänna medel, är deraf i verkligt behof; börande hvarje församling, som sökt och fått sig beviljadt ett sådant understöd, innan den får detsamma lyfta, hafva visat, att den gått i författning 0111 ett ändamålsenligt inrättande af sitt skolverk. §5- _ 5:0 Skol-lärareoch klockare-befattningarne Böra sammanslås så snart möjligen sig göra låter, och senast vid näst inträffande klockare-ledighet, såvida ej serskilda förhållanden elier omständigheter det förhindra; skolande dock, innan en sådan åtgärd eger rum, försam lingarne deröfver höras. 2:0
Att landshöfdingen bör äga att föreslå samt Kongl. Kammar - Collegium att pröfva och fastställa i huru många Tunneland hvarje utrop vid Auctionen bör ske. 7:0 Att Kronans öfrige Allmänningar och Parker böra helt och hållet fredlysas, samt, så fort sig göra låter, afmätas, der sådant redan icke skedt. 8:0 Att de Skogar och Allmänningar, som ej ännu, enligt 1805 års Skogs-Ordning, blifvit afvittrade, bora skyndesamt frånskiljas enskildtes ägor, samt med lagliga röroch rågångar förses. 9:0 Att Mulbetes-rättighet och så kallade Fäbods - ställen, som å dessa Skogar och All - S'44^ Siats-Utskottets Bethnianden. Klänningar af ålder varit Jordägare eller Bo« ställshafvare, roed eller utan yxbörd, tillerkände, bora dem ersättas roed så många Tunneland Skog och Mark i vederlag, sorn, efter Mätesxnanna-ordom, pröfvas deremot svarande; Och. böra de för desse förmåner till årlig axgifts erläggande skattläggas, sä framt ej sådant redan vid Hemmanets skattläggning finnes vara tagit i beräkning, då någon serskild afgift derföre nti icke kommer att äga rum. 10:0 Att Innehafvare af Hemman, Torp !<>ch Lägenheter på desse Allmänningar med stubbeoch röjsel-rätt, böra, enligt Riksens Ständers Beslut vid i8°<> och 1810 arens Riksdag dervid ovägerligen bibehållas, dock emot vederbörlig skattläggning derå, derest densam» ana redan icke är skedd. 11:0 Att de inflytande Skatte-köpeskillingarne böra uti Riksgälds-Contoiret insättas och intill nästa Riksdag hållas Kongl. Majjt tillhanda, att för Elottornes behof användas. 12:0
Emot principen af allmänna val har på f. m., så till sägandes, samhällets utbildnings historia blifvit utvecklad, på så sätt, att man velat från fiskare-, jägareoch o\fösareiifvet hemta stöd som utgångspunkt för yrkenas rättighet att verka inom samhället såsom lagstiftande,; men jag tager mig friheten att till den värde talare, som egentligen yttrat dessa åsigter, hemställa, huruvida icke möjligtvis här, likasom i andra fall, ytterligheterna träffas* och om icke just derföre, att jägare, fiskareoch oxfösai eyrkena blifvit så sammanblandade inom hvarandra , det är rätt ali ifrån det ensidiga samhällslifvet, sorn ett enda yrke, framställa ett allsidigt intresse genom den oändliga mångfald af yrken, hvilka 86 D c ii a i 0 c t o b c r e. m. numera omöjligen låta fördela sig hvarken inom 4 Stånd eller 13, som hiir varit yttradt, eller 26, 52 ända till oändligheternas oändlighet. Jag tror, att undersökningen om yrken bevisar, att inom sjelfva yrkena förhållandena äro så oändligen olika, att intressena blifva olika inom ett och samma yrke. Den soin drifver ett yrke sorn fabrik, med ett stort förlagscapital, har hell andra intressen med den inom samma yrke, sorn sitter på sin kammare och tillverkar i smått samma vara, sorn fabrikanten i stort. Den ene gör t. ex. hundra tusentals saxar, då den andre gör en, och genom gradationerna deremellan uppkommer så många olikheter i yrken, att jag fruktar, det man derifrån nödgas komma till den slutsats, att allsidigheten måste sökas, för att representationskallet må kunna uppfyllas, och icke ensidigheten, sorn yrkenas representanter skulle framställa.
Nog af att det för Svenska Folket i allmänhet, och förmodeligen för dess Prästerskap i synnerhet, skulle blifva en innerlig och hjertans glädje, om Svenska Folket finge emottaga den hugneliga tidning, att äfven deras Drottning bekände sig till samma Religion, som Konungen och Dess Undersåtare, och sådant skulle äfven i religiöst afseende visserligen ännu mera styrka och fastare tillknyta de trohetsband, hvarmed Svenska Folket är fästadt vid Konungahuset. Jag hemställer derföre till Högloflige Ridderskapet och Adeln, om icke för att göra glädjen och högtiden ännu större, en stor deputation af alla fyra RiksStånden kunde afgå, för att hos Hans Maj:t Konungen och Hennes Maj:t Drottningen i underdånighet anmäla denna i så mångå afseenden magtpåliggande angelägenhet, och Den 17 Augusti f. m. 221 underdåniga önskan: det Hennes Maj:t Drottningen täcktes antaga vår tillbedda Evangelisk Lutherska Lära. Om denna min välmenta framställning vinner Ridderskapets och Adelns bifall, torde 3:ne respective MedStånden härom genom ProtocollsUtdrag underrättas, med vänlig inbjudning att uti deputationen deltaga. Lades på bordet. Justerades tvenne ProtocollsUtdrag, innehållande Ridderskapets och Adelns i Plenum den 14 dennes förmiddagen fattade beslut. Högloflige Ridderskapet och Adeln åtskildes klockan tre qvart till 2 eftermiddagen. In fidem Protocolli, O. J. Lagerheim. 222 Den 17 Augusti e. m. Plenum klockan half till 6 Eftermiddagen. Upplästes till justering följande: Utdrag af Protocollet, hållet hos Höglofl. Ridderskapet och Adeln vid Lagtima Riksdagen i Stockholm e. m. den i o
Den ene sonen är uppenbart representant för danerna, den andre för anglerna. Stamträdstillverkaren skulle svårligen fallit på denna idé, om han icke vetat, att daner såväl som angler gjorde anspråk på Varmundssonen. Danernas, i hvarje fall Jutarnes, anspråk på honom från gamla tider bekräftas också af att höfdingar i Kent, som hufvudsakligen befolkades af jutar, ansågo sig som »uffingas», afkomlingar af Varmunds son Offa. Också torde en tradition, att Varmund regerat i Danmark, ha bestämt detta lands krönikeskrifvare att insätta Varmund och Uffo i den danska konungaraden. Oddrúnargrátr, hvars rötter i den gamla Lodbrokssagan jag ofvanför påpekat, låter en konung Varmund (Geirmund) härska på Jutland och ha en borg på dess östra kust. I Essex, hvars konungar likaledes ville vara »uffingas», måste Varmund och hans son ha gällt för saksiske konungar. Enligt Gleemans’ Tale voro de angliske, och Offa kämpar där med en dansk konung Alewih, samt vinner redan som gosse stora landområden dels genom lyckliga envig, dels genom fältslag, och utvidgar sitt rike till Fifeldore. Enligt Rökstenen voro Varin och hans genom holmgångar, en mot två, så ryktbare son konungar i Reidgotaland, hvartill runristaren säkerligen räknat Östergötland och förmodligen hela Götaland. Rökstenssagan låter desse reidgotakonungar bekriga tjugo konungar och nära fränder, som innehade Seland, och, såsom jag nedanför skall visa, berättar Rökstenen äfven, att de eröfrat Fyen. Danernas grannar både i söder och norr ha således låtit sina hos dem lokaliserade sagor om Varmund och hans son berätta, att de kämpade mot konungar i Danmark, medan den danska berättade, att de kämpade mot svear och saksare.
Jag skall icke trötta R. o. Ad. med ett långt anförande, utan endast upptaga några af de anmärknlr, som blifvit gjorda mot min framställning. Gr. Hamilton har uti sin reservation anmärkt, att jag icke stödt mitt påstående, att ordförandeskapet borde följa med högsta nummern, på det factum, att skickligheten ej följer med äldsta nummern; jag har ansett, detta vara ett sådant axiom, att jag icke ville vidröra detta skäl. flan liar äfven fästat sig vid, att jag begagnat ordet fördel, och ansett ordförandeskapet vara en fördel. Någon personlig fördel har det ej kunnat falla mig in att dermed åsyfta; jag har ansett ordförandeskapet vara ett företräde, och trott detta ord här vara synonymt med fördel. f afseende på hvad jag anfört om de considerationer, som nu äga rum, har han påstått, alt farligare considerationer skulle uppkomma, om R. o. Ad:s electorer valde ordför. i Utskrn. Det är under nuvar. förhållanden dubbla considerationer, men om R. o. Ad:s electorer först linge välja en person, som, till följe af sin erfarenhet och sin ställning i samhället, kan vara passande lill ordför.; så blefve derigenom, såsom jag anmärkt, många uteslutna från Utsktn. — Ytterligare har han talat om lättheten att få fullmakt; vid denna riksdag har det likväl varit ganska svårt att få en sådan. Äfven känner jag flera af R. o. Ad:s ledamöter, som tagit ut polletter, för att hindra ättemän att få dem. Jag hoppas, att den tidpunkt snart måtte komma för Svenska Ridderskapet, då de ej så lättsinnigt , som nu , anförtro fullmakter åt personer, som de icke så noga känna. Frih. Raab har sagt, att Svenska afunden eller förtrytelsen, såsom han hellre ville kalla deu, skulle snarare väckas mot den ordför., som electorertie valde. Jag tror att då R. o. Ad:s electorer redan nämna ordför., så skall icke denna känsla blifva mindre, om utnämningen grundar sig på högsta nummern, än om den sker genom fritt val. — Gr.
Delta med hvad mera den Nådiga Propositionen innehåller hafva Rikets Ständer i öfvervägande tagit, och på de skäl, som grundlagt det af E. K. M. i frågan gifna Nådiga Beslut, funnit godt, jemväl för deras del, förklara, det Ci vil-Statens Pensions-cassa icke är berättigad till nådårs-besparing efter sådane Embetsoch Tjenstemän, som efter uppnådda 65 års ålder, erhållit afsked med lönens bibehållande såsom pension å Rikets Allmänna Indragnings-Stat. Hvilket, till svar å den Nådiga Propositionen, Rikets Ständer få i underdånighet anmäla; framhärdande &c. Stockholm den 12 Maji 1834- N:o 3i: 1 Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den si Maji 1834. Preste-Ståndet den a t — Borgare-Ståndet den ai Bonde-Ståndet den ai — ' — Rikets Ständers tinderd. Skrifvelse _, angående skyldighet för Båtsmän att vid återkomst från commendering vara försedde med prestbevis. (Xag-Utsk. N.o 3c>) S. A. K. Af den anledning, alt Båtsmän, hvilka ej sällan tillbringa hela år #ch deröfver i tjenstgöring, skola, med få undantag, vid återkomsten antingen sakna prestbevis eller ock medföra de vid bortgåendet undfångne, utan alt derå skett uågon vidare påskrift af vederbörande Presterskap, har, lill vinnande af rättelse uti ett sådant förhållande, hos Rikets Ständer motion blifvit väckt att Båtsman, hvilken frän tjenstgöring - Fxpeditions-Ltskottels Förslag lill uncl.
Nej, bibehållas nu gällande bestämmelser härå, nemligen 24 sk. värde och 2 sk. införselstull skålpundet. Hudar och Skinn: oberedda, torra, saltade och rå. Sedan vid föredragning af betänkandet N:o 12, Ridderskapet och Adeln samt Presteoch Bonde-Stånden godkänt Utskottets förslag till förhöjning i införselstullen å artikeln Hudar och Skinn, som ej inbegripas under Pelsverk, nemligen för oberedda, torra från 1 till 2 sk., samt för saltade och rå från 6 r:st. till 1 sk. skålpundet, men med förklarande af Ridderskapet och Adeln, att i sistberörde rubrik saltade och rå ordet och skulle uteslutas, samt Borgare-Ståndet återremitterat frågan till förnyad handläggning hos Utskottet; så och efter det Utskottet i dess utlåtande N:o 26 ansett sig böra vidblifva sitt i detta ämne förut af - Bevil/nings-Utskottets Memorial, N\o 3o. 47 gifna förslag, hafva Ridderskapet och Adeln, Presteoch BondeSlånden vidhållit deras ofvanberörda förr fattade beslut, och Borgare-Ståndet bifallit hvad Utskottet sålunda hemställt. De af Utskottet föreslagna förhöjda tullbelopp hafva således blifvit af alla fyra Stånden antagne och någon annan skiljaktighet än Ridderskapet och Adelns omförmälda åtgärd attur rubriken saltade och rå utesluta ordet och förefinnes alltså icke. Utskottet hemställer derföre, att nämnde
Skräddar-Janne ryckte på axlarna, en gest, som han lärt i sta’n och af hvilken han frikostigt begagnade sig vid kinkiga tillfällen, och vid närmare eftersinnande föll det sig allt lite kinkigt att visa sin mandomskraft på så osäker grund. »Kör», skrek han i stället, »dä ä ja’ som betalar! I detsamma satte sig karusellen verkligen i rörelse, akurat som han borde, tänkte SkräddarJanne, när dom fick köra för en tocken karl som han! Han tänkte också något annat. Att lägga armen kring Märthas lif, som Sven hade gjort, och trycka henne intill sig, något som han fruktade att Sven också hade gjort. – Men, herre gud, hvar tog hufve’ vägen! Allting blef svart. Han ville bara ’ge upp’! ’Åh hjälp, hjälp, skrek han. Ja’ dimp’ ur.’ Ansigtet blef gulgrönt, och krampaktigt grep han tag i Märtha, som skrattade så hon höll på att förgås. Pojkarna nedanför skrattade också, Mjölnar-Sven allra mest, men knappt kände Skräddar-Janne fast mark under fötterna igen, förrän all hans själftillit kom tillbaka, fast andedrägten tröt och han ännu var gulgrön i färgen. »Dä va fasligt, hick, sade han, så sjåpig I va, Märtha, hick, hick, hadde ja’ inte hålli’ emot, så hadde I bestämdt, hick, trilla’ ur. Men dä gör ingenting», tillade han nedlåtande. »I ä ju bare ett kvinfolk. Men kom nu, jänter, så många som vill, så bjud’ ja’ på kaffe me’ godta där borta i boden. Tjo! Inte nå’ knussel! I å ja’, Märtha, sk’a följes!» Märtha fnissade, tittade på Mjölnar-Sven, men så lät hon Janne ta sig vid handlofven och släpade med ungefär som en släde i bar-vinter. Fyra andra jäntor hörsammade bjudningen. Den ena tog den andra vid handen och så satte sig falangen i rörelse lik en lång orm, hvars platta, glänsande hufvud Janne var.
Öfver de aflagda prolven, som af nämndens samtlige ledamöter föreläggas och öfvervaras, afgifva desse ett enda generelt betyg, och gäller det som de liesta afgifvit, men såsom bidrag till detta betyg fästes jemväl hufvudsakligt afseende å den i prestembetets utöfning ådagalagda vandel och andeliga verksamhet, samt å utgifna skrifter i religiösa ämnen.» 4:o) »Dessa praktiska prof, som först må alläggas två år efter inträdet i presteinbetet, skola ovilkorligen afläggas efter tio års tjenstgöring, men kunna förnyas hvart femte år till uppflyttning i högre betygsklass. Efter femtio års ålder må ingen sålunda pröfvas.» 5:o) »Det praktiska profvets vitsord tillägges eller fråndrages det akademiska lärdomsbetyget, alltefter som det öfvereller understiger approbatur.» 6:0) »Dessa föreskrifter gälla endast dem, som hädanefter i prestembetet inträda. Stånde dock nuvarande prester fritt att vid theologiska fakulteterna aflägga ny theoretisk examen och sedan inför stiftets pröfningsriämnd nu föreslagna praktiska prof, om de hellre vilja underkasta sig detta, än nu gällande pastoralexamen.» Herr Komminister Lexell åter har andragit, hurusom man väl ofta finge höra pastoralexamen utdömas såsom öfverflödig, hvarvid vanligen den frågan framkastades: »hvarföre, då af ingen annan embetseller tjensteman fordras ny examen, skall en sådan fordras af presten ?» Motionären ansåg dock, att med presterna icke samma förhållande egde rum som med andra embetsmän. Andra auktoriteter kände nemligen vanligtvis bättre sina underlydandes praktiska duglighet, än Domkapitlen kände presternas. Så hade till exempel Hofrätterue tillfälle att erfara genom öfverklagade 4 Sammansatta Lag samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 32. utslag och genom de insända domböckerna, huru underlydande domare tillgodogjort sig sina theoretiska kunskaper. Domkapitlen deremot kände en stor del af presterna blott genom ryktet, och ryktet talade ej alltid sanning.
Då den goda fru Mannerstedt betänkte allt detta, och såg huru ölet bornerade och fröjdade sig, fröjdades äfven hennes själ, vid hoppet att kunna bispringa Frans; och med lätta steg och lätt hjerta sprang hon så fryntligt och utlemnade för hvar åttaskilling en butelj af sitt goda öl, och kunde sålunda, när det ville sig väl, afyttra hela dussinet om dagen. Hvem var lyckligare än fru Mannerstedt, – endast en mor kan uppfatta detta, – då hon hopskrapat den betydliga summan af tjugu riksdaler banko? Det var en högtid utan like, och hon eftersände då sin gamle vän och rådgifvare, rådman Sifver, hvilken med mycket nöje åtog sig att sända penningarne till en gammal bekant i Lund; ty icke var det värdt att skicka dem till Frans sjelf. Han skulle aldrig hafva emottagit de penningar, hans dyra mor, med uppoffrandet af både mången natts ro och mången annan försakelse, sammansparat; hellre hade han föredragit att både svälta och frysa. Men rådman Sifvers ombud visste nog att hjelpa saken tillrätta; genom dess försorg blef en af Mannerstedts mest tryckande räkningar betald, och derefter följde ännu flera; ty den moderliga källan gaf näring så länge den sjelf hade något att nära sig af. Sålunda framskredo tvenne år. Det vanliga ombudet i Lund hade gifvit Frans en vink, att denna betydliga hjelp, hvilken ofta väckte hans förundran och alltid hans beundran, härflöt från en hans fars gamle vän, hvilken lefde i goda omständigheter, men önskade förblifva okänd, för att undgå alla tacksägelser. Den unge Mannerstedt, sjelf så finkänslig, uppfattade hela ädelheten och grannlagenheten i sin obekante välgörares handlingssätt, och tackade derföre endast i sitt hjertas tysta helgedom och i sina brinnande böner den vän, hvilken sökte lätta bördan af hans bekymmer. Man var nu vid sommarens början, och fru Mannerstedt hade enträget bedt Frans komma hem under ferierna.