Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Såvida vi sagt, att planen var konstig, måste vi äfven medge att skälen voro det ej mindre. Det ser ut, som om Emilie allsicke bekymrat sig om att skilja de älskande åt, då hon sålunda rådde till en bjudning, hvilken hörsammad lemnade Harald det yppersta tillfälle att vara vid Irenes sida. Så var dock icke fallet, men det ansåg hon för en bisak, som måste vika för hufvudsaken. Hufvudsaken åter var åtminstone tveggehanda. Hon kände ganska väl sin broders karaktär. För det första var han mycket eldfängd af sig och hade ganska lätt för att bli kär. Emilie hade hört, att i den socken, der hennes kusin bodde, samt i de närgränsande fanns rätt vackra flickor – brodren kunde ju lätt bli förpickad i någon af dem och glömma Irene. Sådant kunde icke så lätt ske, när han ständigt hade henne för ögonen. För det andra visste hon, att kammarjunkaren icke i det hela var en elak menniska, utan hade tillochmed stundom ådagalagt ett godt hjerta. För att nu förhärda honom i det beslut han en gång fattat beträffande Irene, var väl ingenting så tjenligt som att reta honom till svartsjuka. Derföre skulle Harald följa med. Ännu fanns ett tredje skäl, hvilket hon icke medgaf ens för sig sjelf, men dock var af den vigt, att derest det gått an att proponera, att endast Harald blifvit bjuden ... förutsatt att han då äfven kommit ... så hade hon satt sig öfver de båda uppräknade skälen. Detta vigtiga tredje skäl var det, att Harald blifvit henne oumbärlig; hon älskade honom med passion. Att han icke skulle kommit utan Irene, det visste hon; men hon underkastade sig hellre alla svartsjukans qval, än hon ville umbära hans sällskap, hans åsyn. Emilies uträkningar slogo in ... Harald och Irene blefvo icke allenast bjudna, utan de gingo äfven in på resan, helst baronen icke lagt sig deremot. För Harald passade resan så mycket bättre, som han äfven eljest varit sinnad att företaga sig en resa till Helsingfors, i vissa affärer, som för oss är af mindre intresse.
Jäg hemställer likväl nu, om det under sådana förhållanden, då man af tvingade skäl, för alt ej äfventyra vigtiga inhemska näringars bestånd, varit nödsakad afböja den ena af Englands, på obestrich liga reciprocitetsskäl grundade framställningar, kan vara rätt, och vara klokt, att äfven tvärt afstå den andra, hvilken jag tror mig hafva visat icke skall komma att medföra någon olägenhet för vår handel och vår sjöfart, ulan fast helldre i sjelfva verket bidraga till dess förkofran, Jag hemställer slutligen om ej billigheten så väl som försigtigheten fordrar, att vi i vårt förhållande lill England, den främsta makten i ordningen bland våra haudelsrelalioner, iakttaga all möjlig moderation, och visa någon benägenhet, all gå dess önskningar lill mötes, såvidt sådant kan ske utan skada för oss sjelfva t och jag öfverlemna!' till de Hrr:s eget eftersinnande, hvilka nu tro sig strida för skyddandet af vår handel och skeppsfart, huru pass tacksamma dessa intressen skola blifva för det visade nitet, derest man genom eli hårdnackadt motstånd mot hvarje billig eftergift måhända bortspela!' de högst betydliga fördelar som blifvit oss beredda genom Englands nya navigationslagar, och kanske slutligen framtvingar någonting liknande det som redan handt i Belgien, eller att detta lands fartyg, genom vägran att bevilja en reciproque naturalisationsrält, serskildt blifvit belagda med en differential-tull af 20 proe. Hvad förhållandet med Holland vidkommer, så är detta ännu mera direkt beroende af förevarande fråga. Den direkta handeln på Holland har visserligen blifvit uplåten för alla nationersfartyg, men deremot är skeppsfarten på dess kolonier, som här torde vara det vigtigaste, ställd i ett positift sammanhang med tull-lindringarnes nphörande, hvilket utgör ett villkor hvarförutan Sverige ej kan vänta sig alt förmånerna af delaktighet i den fria handeln på kolonierna skola komma detsamma lill godo. Jag har redan nog länge tagit R. o. Ad:s upmärksamliet i anspråk och jag anser mig gå det Högl. Ståndets önskningar till mötes, om jag icke vidare utsträcker mitt anförande.
Jag har alltid ansett för en glädje att gå ned i mitt stall och se efter mina hästar. Detta nöje är officeraren hos oss alldeles beröfvad, då han bor för långt bort från kasernstallarne. Vid många tillfällen är man också nödsakad att genast hafva sin hiist till hands, och det möter då svårigheter. Jag får, för min del, på dessa grunder, anhålla om bifall till K. M:s Propos. Hr Gr. o. Landtm, erinrade, att endast 5:te punktens första del, som rörde rationsersättningen, nu utgjorde föremål för öfverläggningen, och att den sednare delen, hvari frågan om stallhyra förekom, ännu icke var för R. o. Ad. föredragen. Hr Stjernsvärd: StatsUtsk:s Ordf:de har som skäl för bi fall till Utsk:s förslag anfört, att detsamma skulle komma att gå igenom i de öfriga Stånden. Jag har ingenting emot denna princip, men den följes vanligen icke här på Riddarhuset, och jag tror den icke böra anföras sorn skäl. Hvad denna fråga särskildt beträffar, tror jag icke det finnes något Stånd, som är mera kompetent domare öfver detta förhållande, än R. o. Ad , och jag tror således att om det beslut, R o. Ad. fattar, icke blir gällande, så bör man dock icke underlåta att besluta efter öfvertygelse Här är icke fråga om penningar, utan om remonteringskostnaden, d. v. s. sådana saker, som utgå in natura, och böra ersättas till deras verkliga belopp. Man har vidrört hvad jag ber att få åberopa, nemi. förhållandet vid ArtilleriReg:terna, hvilkas hästar födas på Kronans stallar. Jag tror icke att dessa personer finna sig mindre belåtna med detta förhållande, än om de skulle hafva sina hästar hemma hos sig. Här har äfven talats om det förhållande, som äger rum utomlands endast för kasernerade trupper. Detta är ett fullkomligt misstag. Härär en omständighet, som jag ber att få åberopa. I hvilken svår belägenhet sätter man icke då en fattig officer, som kanske nedlagt hela sitt kapital i sina tjenstehästar, om deras skötsel skall öfverlemnas till en främmande person, som kanske inom 24 timmar för - 40
Detta torde visa, att den år 1809 först ifrågasatta förenkling af styrelseverken blifvit tilländabragt på ett sätt, öfverensstämmande med R. St:s egna uttryckta önskningar. Jag anhåller nu att fä yttra några ord i sjelfva frågan, enär den en gång blifvit bragt å bane, samt huruvida man i allmänhet kan anse nyttigt, att i vårt land afskalfa collegierna. Innan jag 4 II. 34 2G6 Den 13 November e. m. går alt härutinnan yttra mig, heder jag de värde ledamöter, sorn hysa andra åsigter, vara öfvcrlygade derom, alt jag så mycket mindre kan i detta fall misskänna den riktning, som deras tagit, som jag tillstår, alt, då jag ännu var ung och delade ungdomens vanliga benägenhet att med liflig värma uppfatta tillämpningen af de allmänna satser, om hvars riktighet man är öfvertygad, ulan alt iakttaga alt vid användandet en mängd förhållanden måste afses, om ej verkan skall blifva motsatsen af hvad man åsyftat, — jag sjelf frän denna bänk försvarat dessa åsigter. Men ehuru i allmänhet mina grundsatser på de 21 år, hvilka förflutit sedan jag för första gängen talade på detta rum, icke undergått någon förändring; har likväl denna tid, rik på erfarenhet af de verkliga sakförhållandena, uti ifrågavarande afseende hos mig stadgat en annan öfvertygelse. Det särskilda förhållandet, alt jag sjelf blifvit ledamot af ett collegium, har härvid icke kunnat utöfva något inflytande af eget intresse. Från det embete jag innehafver, kan, enligt gällande grundlag, endast lagen entlediga, och då hittills i Sverige under alla skiften af olika regeringssätt aldrig någon lag erhållit retroacliv verkan, kunde jag personligen ingenting förlora genom indragning af collegiirådernes embeten, tvertom vinna förmånen ali få min innehafvande lön tili en sinecure. Vid frågan om collegiernes förvandling lill bureauer under Departementcheferne, hör man afse loljderne i tvenne hänseenden, l:o ärendenas behandling, och 2:o embetsmännens ställning.
Det glimmande deraf innebar det olycksbådande lugnet af den halsblick, som närmast föregår orkanen; bakom ett förhänge, som snart skulle uppdragas, beredde sig redan det stora blodiga drama, som snart skulle omhvälfva Europa och äfven upp till dess Nord sträcka sina alltförändrande skakningar. Väl kunde ingen då veta, att det var ouverturen dertill, hvars första afdelning man i det nyssbeskrifna jublet hörde: ehuru dess cymbalers och pokalers klang visserligen hade börjat mer och mer afbrytas af hotande olåt från dem, som tröttnat vid att ”surmule” i tysthet, och som emellertid, af åtskilliga Konungens felsteg, hade erhållit hvad ordspråket kallar ”vatten på qvarnen”. Huru omtänksamt och flitigt de hade begagnat det, visade sig vid riksdagen 1786 i det förbund af uppsåtligt och ouppsåtligt misskännande, hvars verksamhet, sedermera fortsatt i oafbruten stegring, ändtligen krönte sina bedrifter med hans död. Men redan långt före det mordskott, som drabbade Sångarkonungen midt i Sånggudinnornas tempel, framträngde sig tvärsigenom jubelgnyet emellanåt andra ljud, som underbart sammansmälte sig med den herrskande muntra tonen: förkänslor af en under all ytans harmoni förgömd disharmoni, som i tidens innersta med dolda minor arbetade på genombrott; dunkla känningar af det volkaniska i den grund, på hvilken man lekte; aningar om både högre sällheter och bittrare lidanden, än det lekande slägtets i allmänhet voro. Ingenting är begripligare, än att hos en skaldesjäl, på samma gång så qvick, så skämtfull, så djupkänslig och så godlynt, som Bellmans, måste äfven dessa stämningar finna sin tolk; och dymedelst antaga det blandade skick af rent komisk förlustelse, ironiskt gyckel och elegiskt vemod, hvartill hans humor så allsmäktigt begagnar sina outtömliga lyriska och musikaliska tillgångar. Hans komik skildrar med oöfverträfflig åskådlighet en krets af löjliga varelser, som derigenom fullända både sin egen trefnad och betraktarens nöje, att deras löjlighet är för dem sjelfva en halft medveten.
Ryskt snus, emedan det vi hade med från Marseille nu var slut. I byn bodde endast Greker, så när som på en enda Turk. Folket tycktes öfverhufvud vara välmående, voro snyggt och vackert klädda, några till och med grannt och andra äfven på vårt vis, ej i Grekisk nationalkostym. Vackra barn såg jag här mycket och äfven några vackra qvinnor. Vi voro inne på ett litet kaffehus, drucko kaffe ur små koppar och rökte en kaljan. öfverallt var stort öfverflöd på marmor, så att golfven till stor del voro gjorda deraf och i sjelfva murarne såg man marmorblock. Landet förekom mig mera odladt än vanligt här på trakten, och åkerfält syntes ända upp till de högsta topparne af ön. Folket var hyggligt, dock fann jag här några sprättaktiga skrodörer som ej behagade mig. Sjön svallade ända upp till stenfoten af somliga hus och på den närmaste sandstranden voro båtarne uppdragna. Jag träffade flere bland folket som förstodo och talade litet Ryska, äfven en som kunde litet Franska. Vin tycktes här vara den hufvudsakligaste handelsartikeln. Hade under natten haft starka stormbyar med regn, så att vi måste låta andra ankaret gå. Om morgonen sågo vi snö, som laggt sig under natten på Marmora öns spetsar, äfvensom på de andra öarnes af denna temmeligen vidsträckta skärgård. Efter frukosten begåfvo vi oss i land, men togo med oss kaptenen från en liten Norsk skonert, som låg närmast intill oss och som om söndagsnatten genom försumlighet förlorat sin båt. Vi foro alla 3 upp till byn, sedan vi först om bord på skonerten smakat på kaptenens goda anisbränvin och vin. I land köpte min kapten mycket vin för 24 para okan, som var ganska godt, hos en äldre högst treflig gubbe. Medan vinet mättes gingo vi omkring i rummen, som voro utmärkt snygga och rena öfverallt hvart vi snokade, såsom äfven värdinnan var snygg och vacker, med det mest regelbundet sköna ansigte man vill se. Byggnadssättet såväl utsom invändigt är alldeles eget.
Han måste med korslagda armar se till, hur det käraste han ägde så småningom förtvinade och dog inför hans ögon. Och han måste hålla god min, han måste se glad ut, så att hon ingenting skulle ana, ty sinnesrörelser kunde påskynda slutet. Han måste vara munter och sorglös och aldrig låta henne märka den oro, som gnagde hans inre. Själf sökte hon också vara munter och sorglös — och af samma anledning: den mest hänsynsfulla ömhet. Hon anade, att hon snart skulle dö, men ville icke oroa sin man och sitt barn. Tids nog skulle de få veta det! — Och hon förställde sig, hon log helt bokstafligt med döden i bröstet; men förställningen tog hårdt på hennes krafter, och snart blefvo plågorna och symptomen af den art, att de icke längre kunde döljas. Den flygande, ristande värken satte sig fast, blef brännande och svidande, svulsten närmade sig huden och började tränga på inifrån, som om den ville bana sig väg ut. En eftermiddag hän emot jultiden kom Maria till Granudden. Styffadern var ute på sjukbesök; han brukade eljes alltid mottaga henne för att meddela henne underrättelser om den sjukas tillstånd jämte förhållningsregler angående hvad som eljes kunde vara att iakttaga. — Hon inträdde i sofrummet helt tyst för att icke väcka modern, om hon sof. Modern låg i sängen med en spegel framför sitt bröst; i spegeln betraktade hon det sjuka stället. Hon såg en figur bildad af de rödblå svällda ådrorna, hvilka lupo samman i den punkt, där svulsten tycktes vilja arbeta sig fram ur hullet. »Se,» sade hon till Maria, »det liknar en insekt med många ben en skalbagge eller en kräfta.» Maria visste mycket väl, att modern icke hade lång tid igen, men detta ord, som hon plötsligt hörde uttalas, gjorde ett skrämmande intryck — som om döden helt oförberedt rest sig ur en vrå af rummet. Han kom henne med ens så nära. — Hon föll på knä vid bädden och öfverhöljde sin mor med kyssar; tårarne runno utför hennes kinder och droppade som stänk från en varm källa ner öfver den sjuka punkten på moderns bröst. — Om medlidande, ömhet och kärlek ägt läkande kraft, så skulle dessa tårar ha helat såret.
3:0 att i de öfrige af samma Städers RådstufvuRätter Borgmästare ensam, och i de ICämnersRätter , som ej hafva Notarie, KämnersPrseses ensam skall böterne erlägga; och 4*0 att de 1 sistberörde Kongl, Bref utsatte så kallade dagaböter för olagligt dröjsmål med insändande af Intecknings-, Agtenskaps-förords, Uppbudsoch Lagfarts-, samt Förmynderskaps - Protocoll hädanefter ej må beräknas för längre lid , än tre månader från den dag, inom hvilken Protocollen bordt vara till Hof-Rätten inkomne, ehvad dröjsmålet dessförinnan blifvit hos HofRätten åtaladt eller icke; utan skola de försumlige derefter , genom föreläggande af lämplige vitén eller annat laga äfventyr, tillhållas att sin pligt härutinnan fullgöra. / lill. till LagUtskotlets Betänkan/It N:o ig. g Dock hemställes detta jemte en Ledamots skiljaktiga mening vurdsamligen till Rikets Höglofl. Ständers profning. Stockholm den 16 Januarii 1829. Utdrag af Protocollet, hållet inför Rikets Högloflige Ständers Lagutskott, vid Lagtima Riksdagen i Stockholm den 16 Januarii IS29. S. D. t öredrogs Herr Cederschjulds, P. G., Motion angående Rådmäns och Kämnerers befrielse från deltagande i ansvaret för försummelse , att till ÖfverRätt insända renoverade Domböcker och Protocoll. Sedan Utskottet inhemtat, att enahanda fråga blifvit väckt vid 1823 års Riksdag och af då varandd LagUtskott behandlad , beslöt Utskottet, i likhet med hvad af Rikets Ständer vid berörde Riksdag är vordet hos Kongl, Maj:t i underdånighet hemstäldt, att tillstyrka ett sådant bifall å motionen, som upptages i Betänkandet N:o 19. Herr Borgmästaren , Advocat-Fiscalen
Det ena skälet skulle nemi. vara, att erfarenheten gifvit vid handen att, då man utbjudit egendomar på arrende med alternativt villkor för spekulanter, alt antingen lemna städja eller alt lenina, borgen, har borgen merendels blifvit lemnad. Detta har naturligtvis kommit deraf att då det alltid är möjligt att anskaffa borgen, sådan den då må vara, hafva trashankarne, (om jag så får uttrycka mig, efter det ordet blifvit begagnadt förr här på Riddarhuset), vid auktionen framkommit och bjudit största arrendet med erbjudande af borgen derför, utan afseende på om de skulle kunna fullgöra sina förbindelser, och vid sådant förhållande är det ju klart, att den som har penningarne i handom har något att förlora; han har icke velat gå sä högt som de andra. Det andra skälet som anfördes var att här i landet icke bildat sig någon så beskaffad jordbrukareklass, hvilken med någon kapital-tillgång hellre egnade sig åt att arrendera, än att köpa egendomar med skuld, utan merendels äro arrendena i händerna på personer, som 720 Den 28 Februari. knappast hafva tillräckligt kapital för att uppsätta inventarierna och än mindre till att kunna erlägga någon städja. Lyckligtvis har jordbruket likväl på sednare tider äfven hos oss blifvit ett yrke för personer, som hafva mera tillgångar. Jag hoppas och tror, att denna tendens är i tilltagande och jag tror också att om en så beskaffad föreskrift som den här ifrågavar., skulle gå i fullbordan, så skulle man derigenom snarare förmå en jordbrukare med någon kapital-tillgång att använda den på ett arrende, på hvilket han såg sig kunna slå sig ut, i st. f. att man nu på allt sätt befordrar arrendenas höjande, så att ingen person med säkerhet för arrendets utgörande vill emottaga det. Jag kan icke neka att jag för min del anser att detta vore af särdeles vigt och särdeles värde, synnerligen sedan vi numera äga räntebärande obligationer, som göra att man kan lemna panten utan att räntan går förlorad. Att Gr.
Hvart, hvart skall jag fly från dessa obarmhertiga klor, som slagit sig kring mitt hjerta? Den minsta stegring i denna smärta, och jag föredrager att dö. Men det återstår ju alltid. Hvarför kan jag icke pröfva arbetet först. — Det käns som om jag skulle bli tokig. Jag hvälfver och vänder de olika förslagen i mitt hufvud. Skall jag helt enkelt återvända till Hörby, skrifva att jag väntat förgäfves, att jag har en förnimmelse af att han endast kommer af medlidande samt att om så icke skulle vara kan han skrifva till mig, och jag kommer. Men han skall icke skrifva. Ty det enda han känner för mig är likgiltighet. Jag tycker att jag borde träffa honom en gång till. Tala ut en gång. Följande dag reste jag till Malmö i afsigt att icke återkomma.188 I qväll har han varit här. Jag kände mig främmande som om det låge årtal mellan honom och mig. Och hvad jag nu känner, sedan han gått och jag sitter ensam på hotellrummet är endast smärta. Jag känner min okunnighet så djupt. Han gör bördan tyngre för mig. Kanske är det nyttigt ändå. Jag vill arbeta. Jag kan ingenting bli för honom och han ingenting för mig. Jag menar om man talar om att ”vara” i tillgifvenhet. Men det är troligt att sjelfva den smärta jag känner skall verka utvecklande. Han var vänlig nog men först började han skylla mig för att jag åter varit dissekerande, liksom den gången med brefvet. Men jag protesterade kraftigt och sade att detta var icke en frukt af reflexion, tvärtom hade jag utan att reflektera följt min egen stämning. – Hvad mitt hela känslolif dock måtte vara exalteradt, sade han. Hur jag gick upp i mina stämningar! Jag skulle försöka att vara lugn. Särskildt bad han mig vara det för hans skull. Hvad han mer än allt annat behöfde var just ro. Sedan talade vi blott om böcker och likgiltiga saker. Det svalnar. Låt det dö sotdöden; det är så han vill ha det. Jag skall sedan tänka på honom med en lugn välvilja. Men mitt arbete måste vara mer för mig än han. Jag skall försöka att inrätta mitt lif både som om han funnes och icke funnes.
Se Pensionsstat, — angående beräkning af del för dess utgifter erforderliga belopp. Se Statsfyllnadssumman. Riksgälds-Conlorets hus, angående den vid nordöstra sidan om del befintliga gärdsplats. VI. B. 584, 593. VII. A. 46. Riksgäldssedlar, 56 Riksdaler 16 skillingar, angående inlösen af. IX. R. 565. B. 601. A. 602. — angående inlösen af åtskilliga, först efter pratscriplions-tidens slut i Riksgålds-Contoret företedde. IX. B. 532. A. 533. Riksmarskalks-Embetet, om upphörande af rättighet för, att ifrån Stockholms station af Kongl. Maj:ls flotta reqvirera manskap till handräckning vid Kongl. Hofvet. I. 469, 545. R. 546. II. B. 223. A. 232. III. Riks-rätt, angående kostnaderne för sednast sammankallade. III. B. 73. A. 85. Riks-Staten, angående definitift fastställande af förslags-beräkningen å de till densamma hörande indelningar. IX. B. 561, 563. A. 567. U. 586. A. 591. — angående den upprättade nya. Riks-Ståndens protocoll, angående tryckningskostnaderne för. Se Protocoll. Roos, Adam, yttrande. VI. 585. Roos, Carl Ulrik, yttrande. I. 458. Roos, Jonas Emmanuel yttrande. VII. 368. Rosen, Grefve Reinhold von, yttrande. VII. 368. Rosen, Grefve Robert Axel von, yttrande. Rosenblad, Friherre Carl, yttranden. I. 285. Rosensvärd, Johan Henrik, yttrande. V. 78. Rotehållare vid Weslerbotiens f. d. regemente, ifråga om det dem tillerkända understöds utgående frän 1845 och 1846. V. R. 139.
St. skulle besluta, i öfverensstämmelse med livad reservanterne inom BancoUlsk. framställt, att för de kommande åren, intill nästa riksdag, icke skulle årligen utbetalas mer än £:del af den upplagda bancovinsten, så utgifver icke banken för hvarje år mera än just samma summa, som banken på sin lånerörelse återbekomma. 5 gånger 6 gör 3o; således får man på 5 år 3 mil lioner r:dr och 3oo,ooo r:dr derutöfver. Följden är, att om Ständerne låta utbetala 660,000 r:dr om året till de ändamål, som kunna anses förtjena ett sådant bidrag, så fortfar banken att bibehålla en grundfond, jemte ett öfverskott af sammanlagda 8,3oo,ooo r:dr. Då bör hanken vara väl försäkrad , ty lian bar i stället för 6 millioner r:dr, som BancoUlsk. vill åt honom öfverlemna, verkligen öfver 8 millioner. Om nu man gjorde denna utbetalning med -^del årligen, så skulle hon fortgå till 184Ö, d. v. s. till nästa riksdagsår. Men om man skulle vilja mera påskynda denna utbetalning, emedan ingen sådan skett för innevar. år 1840 och låta ^tdelar utgå år 1841 och således sluta med uLbetalningen år 1844» då Udel utginge för hvartdera af åren 1842, i843 och i844, så skulle den dubbla utbetalningen af öfver i,3oo,ooo r:dr på en gång ingalunda komma att rubba lånerörelsen hos banken eller föranleda någon indragning af de medel, som banken redan har utlånade. Jag väntar att inin värde granne, som nyss anmält sig , skall tala deremot; men innan jag vågat mitt yttrande, har jag rådfört mig med en annan ledamot af BancoUtsk., till hvilkens kännedom om bankens ställning jag har större förtroende än lill min egen, ehuru hedrad jag är af Riddarhusets mig lemnade förtroende att vara bancofullmäktig, nemi. med Hr Nordenanckar, hvilken, såsom vi väl veta, vidsträckt och lange sysselsatt sig med boncoärenden.