Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna propos. besvarades med Ja och Nej, och efter sedermera framstäld propos. om R. o. Ad. ansåge motionen tillhöra Allm. Besv.- o. EkonUtsk:s behandling, hvarvid åter ropades Ja och Nej, blef propos. å motionens återlemnande till LagUtsk. förnyad och åter besvarad med blandade Ja och Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade det han ansåg Ja nu hafva varit öfvervägande. Sedan härvid Gr. Sparre begärt votering, uplästes till justering och godkändes.följande voter:s-propos.: Den, som bifaller, att den uti LagUtsk.-? Utlåt. JK 2 återlemnade motion ånyo öfverlemnas till LagUtsk:s behandling, voterar Ja; den det ej vill, voterar Nej; Vinner Nej, anses berörde motion tillhöra Allm. Besv. o. Ekou.- Utsk:s behandling. Efter voteringens slut, befunnos rösterne hafva utfallit, som följer Ja — 27. Nej — 39. Föredrogos och biföllos StalsUtsk:s nedannämnde d. 16 dennes på bordet lagda Mern. och Utlåt.: JK 16, i anledn. af föreslagna förändringar i stadganderne ang:de spelkortens stämpling; och JK 17, ang:de inbetalning från myntverket till Riksg.-sKont. af en mot köpeskillingen för f. d. Hofbageri-egendomen i Stockholm svarande summa. Föredrogs, men bordlädes ånyo, uppå derom af Frihrne Tersmeden, Wilh. Fredr, och Cederström, Rudolf, 184 l)en 18 Januari. gjord begäran, StatsUtsk:s d. 16 dennes på bordet lagda Utlåt. M, 19, i anledn. af K. M:s Nåd. Propos. om uplåtelse på viss tid åt enskild man af en, K. M. och Kronan tillhörig, intill K. Operalmset i Stockholm gränsande tomt. Anmäldes och lades på bordet nedannämnde från Allm. llesv.- o. Ekon.Utsk. inkomne Betänkm:
Han, det var den der ynglingen " med 1Agande barm ", som skalderna talade om, som gick derute i varlden och hade dessa samma klnslor som hon, men o, s&amp; mycket starkare, sil mycket klarare! Han skulle saga henne livad hon ville, hvad hon tankte, hvad meningen var med den ljufva storm, som brusade i hela hennes varelse. Och hand i hand skulle de g&amp; in i en stor kamp för nAgot som var riktigt ratt och riktigt stort. Hon gick hem pti kvallen alldeles öfverlycklig At den sällhet, &amp; t den Storhet, som hon nu förstod att lifvet skulle föra med sig. Hoii kande vsrprakten i björkar och blommande baggar som en lyckönskan just till henne. Hon var en konungadotter, som nyss hade öfverskhdat det rike der hon snart skulle herska. Och dessa drömmar kommo igen, och allt tydligare blef grundtonen i dem, ej: jag vill ha! utan: jag vill bli! - jag vill göra! - men lika tydligt kände hon att ingenting skulle fA form, ingenting skulle fti gestalt förran lian kom, som förstod allting SA mycket battre &amp; n hon. Der hon kunde saga blott ett ord, der skulle han siiga hela meningen, han behöfde bara se p&amp; henne, s&amp; visste han hvnd hon tankte. Men den Hedvig, som satt h l r i belysningen af den skara tak-; lampan, med det missnöjda, niistan litet hArda draget kring munnen, hvad hon var olik den sextonilriga entusiasten! Hon hade konimit u t i varlden, pti supéer och baler, och i början var hon visst inte blyg eller sluten. Hon var frimodig och meddelsam, ty hon trodde att alla uuga tankte och kande som hon. " Hvad du pratade mycket dumheter pti den tidenn, brukade hennes bror hiiradshöfdingen saga, " du kunde ju ryka p&amp; hvem som helst och tala om fosterlandsk&amp;rlek och jag vet inte hvad. "
Staten en ökad årlig inkomst af 1018 tunnor spannmål; men då af hvad så väl Kongl. MajrtS Nådiga Proposition innehåller, som RiksdagsFullmägtige från Öland anfört, det synes, att utmarksdelningen är fulländad och Enskiftsförrättningarne nära sitt slut, hvarigenom egentliga ändamålet med den särskildta Läns-Styrelsens organisation skulle vara vunnet samt endast återstå till afgörande de från dessa förrättningar härflytande frågor jemte befordrandet af sådane odlingar som vidare kunna företagas och hvilka åtgärder af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Calmar kunna besörjas, har Utskottet trott det den provisoriska Läne-Styrelsen kunde till en korrtare tid än den af Kongl. Maj:t i Nåder föreslagnc inskränkas. 22 Stats-Utskottets Betänkanden. Utskottet föreslår derföre om icke utgången af nästa år borde blifva den tid, på hvilken denna Styrelse må kunna upphöra, och hemställer om icke iempeligt vore att en praescriptionstid af innevarande års slut bestämmes, inom hvilken förekommande ärender måga bos nu varande Läns-Styrelse göras anhängige, hvarefter de samma skola i behörig ordning handläggas inom 1824 års utgång, då de ännu ej afgjorde målen skulle öfverlemnas till åtgärd af Kongl. Majrts Befallningshafvande i Calmar. Om Riksens Högloft. Ständer härtill bifalla , lärer sådant med första hos Kongl. Maj:t i underdånighet anmälas i afseende på prasscriptionstidens kungörande, samt Stats-Utskottet tillåtas, att vid Statsregleringen fastställa anslag af de 45o tunnor spannmål, som för år 1824 till den särskildta Läns-Styrelsens allönande erfordras; och anser Stats-Utskottet sig icke tillhöra, att öfver hvad Riksdags-Fullmägtige från Öland vidare andragit, såsom innefattande ämnen, hvilka icke kunna blifva föremål för detta Utskotts åtgärd, något yttrande meddela. Blifvändes allt detta vördsamt öfverlemnadt till Riksens Högloft. Ständers vidare pröfning.
Skilnaden ar, att om StatsUtsk:s betänk, bifalles, så hafva 16,000 i:dr beviljats utan D c ri 11 Mars e* m. utan förbehåll; men om de beviljas på sätt jag föreslagit, så sker det med villköl’, alt ortens innevånare gifva de qooo r:dr, som fattas, för alt fullborda della företag, hvilket i det liela skulle kosta 25,000 r:dr. Gr. Anckarsvärd: Jag hemställer, huruvida det går an alt inleda discussion öfver denna fråga, hvilket jag befarar vara för sent. Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att hvad discussionen om hufvudsaken anginge, så hade R. o. Ad. redan förklarat den vara fulländad, men hvad anginge contra-propos:ns lydelse, vore den fullt öppen. Gr. Anckarsvärd: I det fallet har jag försummat mig, ly jag hade visserligen haft åtskilliga aumärkn:r att göra i afseende på Hr von HartmansdorfFs förslag, men jag tror mig icke tillsländigt att göra det nu, sedan öfverläggningen avancerat så långt, utan måste åtnöja mig med att votera för Utsk:s betänk, utan förbehåll, emedan det icke för mig är utredt, huruvida orien verkligen är i belägenhet att kunna bidraga med denna kostnad af qooo ndr. Oin jag ej misstager mig, har orten erbjudit sig alt af hvarje rök lemna 3 dagsverken, och delta synes mig för den orten vara allt hvad den kan åstadkomma, ly i saknad af penningar kan der blott bidrag med arbete lemnäs. Frih. Sprengtporten, Jac. Willi.: Jag täger mig friheten hemställa, huruvida Hr Frih. o. Landtm, tillåter mig meddela en upplysning 0111 hvad som tilläfventyrs undfallit Hr von Hartmansdorff, då han framställde sitt förslag, nemi. att StatsTJtsk. tillstyrkt R.
Men efter hvad jag tyckt mig finna, nödgas jag reservera mig mot det sätt, hvarpå det lärer hafva tillgått. Jag tror, att en hvar må äga rätt att yttra, hvad han vill, med skyldighet att stå till ansvar för hvad han yttrar. Man kan icke veta, örn det han ämnar säga hör till saken eller ej, förrän han slutat sitt anförande. Men jag går nu till föremålet för denna öfverläggning. Det är med obeskriflig fägnad, jag ser huset vid riksdagens slut vara så fulltaligt. Jag beklagar blott, att anledn. dertill är så föga glädjande. Jag tillstår uppriktigt, att jag hade i Frih. Klingspors ställe troligen hittat på andra ordalag, för att uttrycka min mening; men hvar och en talar sitt språk, och bör derföre sjelf få förklara sina ord. Jag tror derföre, alt när Frih. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 Den 9 April. 301 förvåning erfarit min åsigt att 2 Högmässo-Gudstjenster borde förrättas hvarje helgedags förmiddag, deraf den ene i ett mera lättfattligt språk ån i den andra. Jag fordrar detta såsom vilkor för möjligheten, att de lägre klasserna skola kunna förstå hvad de höra. En och annan af denna klass bevistar nu visserligen Gudstjensten, men så som det nu predikas, upfattar mängden i sanning intet deraf. Arbetarens upmärksamhet tröttas och han sjelf somnar, och just detta är anledn. dertill, alt vi se större delen af arbelsklasen utanföre kyrkan. Vore nu tvenne högmessor, af hvilka den ena för den lägre klassen ooh den andra för den mera bildade, på sätt jag i min reservation antydt, så skulle derigenom denna olägenhet undanrödjas, och om äfven fåfängan någon gång skulle förleda arbetsklassen att besöka den sednare gudstjensten, så straffas denna fåfänga af sjelfva predikan, (y, såsom jag redan visat, arbetaren tröttnar vid dess afhörande och somnar. Hvad beträffar de oskyldiga Biskopsvisitationerne, som Utsk. föreslagit, att hållas inora hufvudstaden, så finnér jag icke omöjligt, alt de kunna äga rum.
«Men besinna, gulle du, folket i kyrkan, som såg en första gången; äfven kunde prestfolket haft flere gäster,» invände fröken. «Nå det var ju så äfven, och en enkling till på köpet! Ja, ja, Renata det der måste vi söka arrangera,» skämtade lagmanskan. En lätt rysning genomilade Leonna, ehuru hon nog begrep att det blott var ett skämt. «Du synes lemna detta ställe med saknad, Leonna lilla!» anmärkte fru Bärendorf, då hon såg att den unga fröken, som satt baklänges i vagnen, ännu på afstånd vinkade ett farväl med näsduken. «Stället är visst trefligt,» svarade hon, «men saknaden egnar jag den goda friherrinnan, som tillåtit mig att besöka sig, medan hon bor här.» «Då behöfver hon väl något broderi eller dylikt. Deruti bestod väl också hennes hjertnjupenhet mot den der mamsellen, kan jag tro,» inföll fröken Strutz. «Du tar mycket felt, kära Renata, om du vill jemföra henne med tant Barbara,» svarade hennes kusin med ett visst allvar; «tant Perlkrans har, efter en sorglig tilldragelse inom familjen, vinnlagt sig om att studera fysionomiken, och» «Hvad har väl fysiken att göra med mamsellen?» inföll fröken nyfiken. Lagmanskan skrattade rätt hjertligt, men utan att upplysa den andras misstag, svarade hon: «Jo ser du Renata, friherrinnan tror sig i mamsells anletsdrag och person upptäcka något särdeles hvad vet jag.» «Nå för Gud, jag vet hvar det sitter,» utropade fröken med harmsen ton. «Hon är hvarken vacker eller ung, äfven syntes hon ej hafva vett att sentera, det hon var i sällskap med personer vida öfver henne.» Efter frökens begrepp om skönhet, kunde den ej kallas vacker, som ej hade en blomstrande färg; ung var hon också icke, men likväl mycket yngre, än fröken Renata sjelf.
Mörner framställt. Hr Gr:n tycks icke hafva rätt reda på det anförande jag föredragit B. o. Ad., i annat fall hade han icke haft det yttrande som vi fått åhöra. Det är en gifven regel, att den ena tjensten kräfver den andra, och att Gr. Mörner, som finner sig synnerligen betjenad af ett åberopadt mern., på allt sätt skall söka försvara detsamma för den tjenst berörde mern. gjort honom. Men jag fruktar att han icke lyckas i sina bemödanden. Jag kan nemi. icke föreställa mig att ett embetsverk, hvilket Konungen ålägger att framställa sina tankar i ett ämne, skall ens kunna vå 9* - 132 Den 15 Januari. ga att yttra något annat, än hvad sorn stride öfverensståmmer med sanningen. Det var under denna förutsättning, som jag begagnade mig af Öfver-Int:s-Emb:s utlåt, öfver ifrågavar. mern., emedan jag derigenom fann ett ljus spridas öfver det mörker, som Gr. Mörner lemnat i sitt anförande, såväl med hänsigt till sjelfva merms uteblifvande, som ock uteblifvandet af Konungens svar derå. Jag lemnar derhän hvad utlåt. StatsUtsk. må afgifva på detta mern., men hoppas alt det icke må blifva ett tillstyrkande lill Gr:ns motion, sådan den nn blifvit framställd, emedan det skulle, från Ständernas sida, kunna anses som ett ogillande, så väl af det svar Konungen låtit gifva den värda underd. memorialisten, som af den tystnad hvarmed K. M. låtit delta ämne tillsvidare hvila för R. St:s åtgärd. Gr. Mörner: Talaren näst före den siste, har alldeles misstagit sig om hvad jag yttrat i afseende på det af mig föreslagna anslaget till Vitt.-, Hist.- och Antiqv.-Akad., hvarmed jag afsett inköp af inom landet varande verkliga konstskatter. Hvad Frih. Bennet yttrat, påkallar icke något svar, anseende jag saken kunna vara sådan den är, utan vidare debatterande och denna diskussion helt enkelt lemnäs till StatsUtsk.
Till hvad jag förra gången yttrade, ber jag nu att få lägga, att jag, lika med Frih. Cederström, fordrar, att Stockholms kommun måtte tillsläppa icke allenast jord till sjelfva batigårdsanläggningen, utan äfven den för banans dragande genom staden behöfliga mark, samt att jag med nöje erfarit, att ett sådant anbud redan skall hafva blifvit gjordt. Gr. Liljencrantz, Gust. Fredr.: En talare har här framställt den mening, att då man vet, att 2 Stånd beslutat att en jernväg skulle anläggas ifrån Stockholm, det skulle vara, som han yttrade sig, alldeles befängdt att icke återremittera frågan om bangårdarne. För min del finner jag det vara ganska naturligt, att de Stånd, som gifvit anslag till jernvägsanläggning från Stockholm, äfven lemna medel till bangård i Stockholm, och att således det uttryck, den värde talaren begagnade, med skäl skulle kunna användas, om dessa Stånd icke beviljade det sist omnämnda anslaget; men jag hemställer huruvida R. o. Adis förfaringssätt skulle förtjena samma benämning, om detta Stånd, som beslutat, att någon jernväg från Stockholm icke byggas, detta oaktadt beviljade medel till bangårdsanläggniug derstädes. Jag tror således, att någon anledn. till punktens återremitterande icke kan hemtas af det förhållande, att 2 Stånd fattat ett beslut, som strider emot R. o. Adis, utan yrkar afslag å punkten. Gr. Sparre, Erik: Ehuru jag fullkomligt erkänner, att Stockholms stad bör så fort som möjligt komma i åtnjutande af Den 12 Juni e. m. 207 jernvägar, har jag likväl med afseende å nödvändigheten att vid denna Riksdag iakttaga sparsamhet, icke ansett mig f. n. kunna tillstyrka medels anslående till nämnde ändamål, och då 11. o. Ad. delat denna åsigt samt beslutat att icke bevilja några anslag dertill, kan jag för min del icke fatta huru R. o. Ad. skulle kunna bifalla eller återremittera en puukt, som innehåller tillstyrkan om medels anslående till bangårdar i Stockholm.
Rege ringsformen vara i tydliga ordalag uppställd, får jag förklara, det jag anser mig icke kunna tyda den annorlunda, än Herr Borgmästaren Helledaij, och att jag derföre förenar mig i den af honom gjorda reservation.” Herr Biskopen Lundblad: ”Då de förenade Stalsoch Banco-Utskotten vid sistlidne Riksdag, under, såsom mig synes, tillbörligt afseende på Regeringsformens 79 §., enligt hvilken rättigheten att låta slå mynt är Konungen förbehållen, vid besvarandet af Herr General Lefréns då, i enahanda syftning, som nu, gjorda motion, ansett frågan om stadgandet för framtiden af så väl första enheten, som underafdelningarne af det metalliska myntet i silfver, utgöra ett önskningsmål, och ej allenast Rikets Ständer i sammanhang härmed till Kongl. Maj:t den a 9 Januarii i83o med underdånig hemställan ingått, utan ock Kongl. Maj;t, genom Nådig Skrifvelse den 25 Junii i83o, bestämdt förklarat, alt silfvermyntet bör utgöras af hela, halfva, fjerdedels, åttondedels och tolftedels Specie-riksdalrar; synes mig ali Ständernes vidare åtgärd i denna fråga Bih. till R. St. Prot. i83/f. 6 Sami. 1 Afd. 4 5:te Häftet. 26 Banco-Ut skottets Betänkande N.o J. vara ej allenast öfverflödig, utan ock till och med mindre behörig.
Du vill ha änkan – och därför vill du – Jonas. Tala om dig med Karl Johan, ja, – Lena. – och så vill du, att vi – Jonas. – ska bli ett par. För då får jag änkan. Ja, det vill jag. (Paus.) Lena. Har Karl Johan bedt dig tala om det här med mig? Jonas. Nej, det har han precis inte. Men jag mötte’n i förra veckan. Lena. Sa’ han något om mig då? Jonas. Nej, det gjorde han precis inte. Men han sa’, att Jan Anders tänkte sig hit en utaf dagarna. Lena. Jo, då ska han allt få veta, att sommastans finns det getingar midt i vintern. Jonas. Ja, men han tänkte komma i alla fulla fall. Lena (upp). Ska han vara böneman för Karl Johan? Jonas. Nej – det skulle han precis inte. Han ville bara tala litet med farbror om den där gamla gärd’sgård’n. Lena. Har han inte annat te’ tala om? Jonas. Se, jag tror, att han har hört visan. Lena. Tror du det? Jonas. Har Lena hört den också? Lena. Ja, jag kan den. Jonas. Då skulle du sjunga den för gubben. Det skulle bestämdt göra godt. Lena. Ja, då skulle far min bli glad. Men det ska jag lofva dig, att får Jan Anders opp gärdsgård’n ihop med far min, då ska Karl Johan få mig, och – då ska jag själf fria för dig hos Månssons Anna. Jonas (slår henne i hand). Ja, då blir jag båd’ full och mätt, som käringen sa’, när hon doppa gröten i brännvin. Fjärde scenen. DE FÖRRA. BRITA STINA. Brita Stina (in). Jag fick ut Lars Anders ändå, – Jonas du! Jonas. Hvad vill moster? Brita Stina. Du ska ut och hjälpa Lars Anders med te’ hugga opp vaken. Skynda dig nu! Han glor, som en hade kört öfver’n med ett pannkakslass, och han inte hade fått en enda med. Jonas. Ja, jag går ju. Brita Stina. Kvitta är god betalning, skulle jag tro. Jonas (i det han går). Jag springer inte, fast jag vänder ryggen till. (Brita Stina hotar honom.) Ja, jag går ju, vet jag. Femte scenen.
Hans hjärta hade varit förstockadt och hans ögon blinda, men nu tyckte han sig se klart igen och bländades af den klarhet, som plötsligt lyste upp hans själs mörkaste gömslen. Han bäfvade därvid, men ryggade ej längre fegt tillbaka för den hårda kamp, som förestod honom. När pastorn ett par timmar senare visade sig i salen, där middagsbordet var dukadt, var - han så förvandlad, att hans hustru icke kunde undgå att lägga märke därtill. De bleka, ännu upprörda dragen tydde visserligen på nyss genomgångna själsskakningar, men han bar sitt hufvud högre än förr och de mörka ögonen hade fått tillbaka mycket af den glans och djuphet, som tidigare gjort dem så sköna. Med en ljus och deltagande blick öfverfor han barnskaran, som i af vaktan på att måltiden skulle börja slutit en ring omkring matbordet. Därefter läste han själf med hög röst bordsbönen och slog sig ned vid sin hustrus sida. De små hade i dag så mycket att anförtro honom angående sin sågbyggnad därnere vid bäcken. Och aldrig förr hade » far » lyssnat till dem med så mycken uppmärksamhet. För de minsta detaljer intresserade han sig och lofvade att på eftermiddagen komma ned till dem en stund för att ge dem några goda råd. Glada öfver utsikten att få » far själf » till hjälpreda, sprungo de åter efter slutad måltid ned till sin lekplats. » Dröj inte länge, pappa! K o m snart efter » — ljöd det i chorus från fem par läppar. Så snart komministern åter blef ensam med sin hustru, tog han hennes hand — denna idoga hand, förr så hvit och mjuk, men som nu hårdnat under flere års sträfsamt arbete — och tryckte den innerligt mellan sina egna händer. Med en kärleksfull blick på henne förde han den därefter till sina läppar. Det låg så mycken ridderlighet och hängifvenhet i denna enkla hyllning, att Hanna därvid rodnade som en ung flicka och blygt drog sin hand tillbaka för att i stället lägga den om mannens axlar. Några ord behöfdes ej för att ge uttryck åt hvad han menade. Hanna förstod honom ändå, och viss om att en genomgripande förändring inträdt med honom, kände hon sitt hjärta bäfva under storheten af denna lycka.
Ehuru konkursen endast har till ändamål en hqvidations-process emellan gäldenären och borgenärerne, på ena sidan, och emellan borgenärerne inbördes, på den andra, har man likväl här gjort gäldenärs och borgenärers alla anspråk till föremål för domstols judiciela behandling, äfven om någon tvist emellan de intresserade rörande liqviden ej uppstår, hvilket deremot i åberopade lagar ej är förhållandet; — Och då konkursmassans förvaltning helt och hållet blifvit hos oss öfverlemnad till gode män eller syssloman, utan annan kontroll, än den borgenärerne sjelfva kunna utöfva, hafva omförmälde lagar bredvid gode män och syssloman ställt en offentlig person att leda utredningen af konkursmassan, att vaka deröfver att massan varder förvaltad till borgenärernes fördel, samt alltså att förekomma den osäkerhet och de förluster, som gode männen eller sysslomännen kunna, genom sina åtgärder, tillskynda borgenärerne, dock utan att göra någon inskränkning i de sednares rätt. I begge nu omförmälta hänseenden har man ock funnit gällande konkurslag isynnerhet bristfällig. Man har nemligen anmärkt, att då domaremaktens inblandning i ena fallet vore obehöflig och blott ledande till långsamhet, saknaden af en offentlig kontroll af den beskaffenhet, nyss är antydd, i det andra minskade den säkerhet, som det läge i allmänna kreditens intresse att betrygga och för hvilket ändamål Staten alltså borde mellankomma; och befogenheten af denna anmärkning synes, efter hvad Utskottet redan yttrat, ej kunna förnekas. Då ingen tvist är, fordras ej någon pröfning af domaren; och en oomtvistad rätt bör derföre ej uppehållas i afvaktan på sådan pröfning. Här är blott fråga om liqvid, och den kan verkställas af den, hvilken konkursmassans utredning åligger; och i den offentliga kontroll, som i andra länder blifvit satt öfver massans utredning, har man funnit ett verksamt medel att förekomma den långsamhet uti ifrågaställde hänseende, hvaröfver hos oss förljudes en allmän klagan. Det system i afseende på konkurssakers behandling, hvars hufvudsakliga grunddrag nu blifvit angifna, är redan gammalt i vissa länder.
Prop. 47. 29 förändring af Kongl. Förordningen dun 20 November 1843 angående upplåtande af jord lill allmänt behof, alt i följd deraf, vid värdering af den mark, som för jernvägsanläggningar erfordras, malte tagas i betraktande icke blott den förlust, som derigenom tillskyndas jordegaren, utan äfven, å andra sidan, huruvida genom jcrnvägsanläggningen några fördelar uppkomma för den fastighet, från hvilken upplåtelsen sker, har, på föredragning af Justitie-Stalsdepartementet, utgjort föremål för Kongl. Maj:ts nådiga pröfning; men Kongl. Maj:t bar icke funnit giltiga skäl förekomma att, i den af Rikets Ständer afsedda syftning, framställa något förslag till ändring af ofvanberörde författning. Uti nyssberörde skrifvelse hafva Rikets Ständer jemväl förmält, det Rikets Ständer, med hänsigt till det betydliga omfång, hvartill förvaltningen af Statens jernvägsrörelse då redan utvecklat sig, samt i betraktande jemväl af talrikheten utaf den vid jernvägarne anställda tjenstemannaoch arbetspersonal, ansåge angeläget, alt för trafiken å Statens* jernvägar en från jernvägsbyggnadsförvaltningen afskiljd styrelse blefve organiserad och på stat uppförd, men alt Rikets Ständer likväl icke tilltrodde sig att bedöma tidpunkten, när särskiljandet af de båda ifrågavarande förvaltningarne borde verkställas, hvadan Rikets Ständer anhöllo, det Kongl. Maj:t, så snart sådant lämpligen kunde ske, målte låta utarbeta och för Rikets Ständer framlägga förslag till en Ofver-stvrelse för trafiken å Statens jernvägar, jemte adöningsstat för de till Styrelsen hörande embetsoch tjenstemän.