Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Landstingets verksamhet borde egentligen vara inskränkt till att söka befordra sådana ekonomiska inrättningar, som för länet kunna vara nyttiga, och i det hänseendet tror jag, att länets innevånare sjelfva bäst böra kunna bedöma hvad som är ändamålsenligt eller icke. Jag förnyar mitt yttrande, att i vanliga fall landstingsmannen icke böra bindas af föreskrifter; men att, om inom något län den öfvertygelse gjorde sig hos mängden gällande, att något förslag af betänklig art vore i farvattnet, det icke, enligt min tanka, är något ondt deri, att länet vid sådant förhållande uttalade sin mening genom föreskrifters meddelande åt landstingsmannen. Jag fortfar således i mitt yrkande om uteslutande af det stadgande, som förekommer i sista mom:t. Hr Hjärne: Hvad beträffar de anmärkmr, som äro gjorda af Gr. Sparre, så instämmer jag i allo med de talare, som uptagit och besvarat dem; men jag anser att man icke bör vidlyftigt sysselsätta sig med dessa förslag, emedan denna fråga i alla fall, man må tänka lika med Gr. Sparre eller icke, troligtvis icke kommer genom diskussionen på detta rum att undergå någon förändring. Blir frågan återremitterad, är den för denna riksdag förtallen. Jag hyser i afs:de på denna lista § ungefärligen samma åsigt som Hr v. Koch. Jag trodde inom Utsk;t att detta tillägg kunde anses öfverflödigt; men då man ansåg sig likväl böra på något sätt i denna lag uttrycka den åsigt, att en landstingsman må anses stå i samma förh:de som representanterna vid riksdagen, hade jag icke heller något emot, att man infogade denna mening. Gr. Mörner har uttalat den åsigt, att hvarje kommun borde söka göra sin mening gällande, men jag tror, att om Gr:n kastar en blick framför sig i detta Betänk., på 3:dje och 5:te §§:ne, så skall han finna att detta är alldeles overkställbar!, om nemi. valet bestämmes på det sätt Utsk:t föreslagit. Hvarje kommun väljer endast valmän inom häradet.
Kl. omkr. 1/2 till 9 ankommo vi till Paris, der efter ännu en kort visitation af våra saker (hvarvid hvar och en i denna ofantliga trängsel hade att ta vara på sitt och allt gick till i största oordning), en karl af de här engagerade bärarne fick tag på mina effekter och på den unga mannens från Wien, som kommit öfverens att följa med mig, och oaktadt allt mitt gräl och käbbel mot honom helt simplement tog dem och förde dem ut, beställde en vagn och föste både dem och oss dit in och frågade sedan till hvilket värdshus vi behagade låta föra oss. Till all lycka hade jag redan i Hamburg träffat min gode vän Ingman, som då var på återresan, och han hade gifvit adress på ett godt och hyggligt hotel, som jag nu uppgaf för vår kusk, och så bar det af genom Paris' gasupplysta gator. Följande morgonen började Wienaren och jag vår tour i staden och besågo allehanda kyrkor och monumenter, som föllo oss närmast i sigte, såsom den stora i koppar gjutna Napoleons kolonn, der han står sjelf på toppen i kroppsstorlek gjuten i malm. I den stego vi upp genom en lång mörk trappa, så smal att tvenne personer ej kunna komma förbi hvarandra, ända upp till honom sjelf, der han står och skådar öfver hela sin stad, detta ofantliga och nästan oöfverskådliga chaos af hus och byggnader. Men när skulle jag sluta, om jag började tala om allt hvad jag besåg? Hvad kanske skulle roa mamma mer än allt annat, hade troligen varit att följa mig uti den stora byggnad, som är bestämd för invalider, och der jag såg en stor mängd af Napoleons gamla krigare, tilltygade af blessyrer på alla möjliga sätt. Det är här som den från S:t Helena hemtade Napoleons graf skall placeras uti ett chor; men som det ännu ej är färdigt, är tillträde dertill ännu ej öppet för besökande. Äfven i det stora köket var jag, der allt kokades med ånga för hundradetals personer. För öfrigt ser man här åtminstone porträtter af alla stora generaler under Napoleon, och så lefva dessa krympliga återstoder från hans krig här i sina krigiska minnen ett så lyckligt lif, som för sådana är möjligt.
När vi komma till 9 §:n. ernar jag också föreslå en förändring i författningen i fråga om olagliga beslut, hvarigenom jag tror alt tillräckliga correctiver deremot äro funna. Jag skulle gilla Hr Lagergrens tillagg, om ej äfven der fanns en tvetydighet. Der talas om rättigheten för sockennämnden att få sockenstämma utlyst, så framt ärendet, som på stämman skulle förekomma, ej befinnes stridande emot lag; men detta stadgande kan sägas icke vara lämpligt till Konungens Bef:h:de och domcapitlet, då detsamma förekommer i en särskild period tillsammans med sockennämnd. Om nu Konungens Bef:h:de vill hafva sockenstämma, l. ex. i ändamål att Den 6 Mars. i45 alt höra folket om det ej vore skäl att dränka alla barn med afseende på en uppkommen hungersnöd, så frågar jag hvad pastor skall göra : skall han utlysa en sockenstämma för sådant ändamål? Behöfves Hr Lagergrens tillägg, så må det antagas, men dock göras klarare. Frih. Ridderstolpe, Fredr.: Den psalm, som hela Sverige bör sjunga, är: Skapa i mig, o Gud! en ren anda! Om denna anda kan vinnas genom en klok communal-lag, så anser jag icke att den bör börja med alt ifrån sockennämnden laga allt det anseende, som den bör kunna påräkna. Della anseende skall tagas från den, om man icke gifver åt en collectiv makt större förmåga än hvad redan hvarje enskild inom församlingen äger. Deremot anser jag att orden ”eller dess ordförande” böra ur 1 mom. utgå, så att blott vederbör, sockennämnd äger denna makt att äska sockenstämmas sammankallande, hvilket ej må af pastor vägras. Likaledes instämmer jag i den anmärka., som blifvit gjord, alt ordet biskop må i i mom. införas, och redaclionen blifva sådan den i anledn. deraf föreslagits. Uti 2 mom. önskar jag det tillägg, att efter orden ”dock äger kyrkoherden”, måtte insättas orden: eller den hans tjenst förrättar. Hr af Uhr, Gustaf: Det kan finnas manga ämnen, i hvilka det må tillhöra pastor att utlysa sockenstämma, men alla dessa ämnen aro af natur alt icke vara föremål för communalstyrelse eller sockennämnd.
Ibland annat fick han en rökmössa med en stor perltoffs i nacken. "Rätt vacker och skön, min goda Dora!" sade adjunkten "men bönderne kunna tro, att jag blifvit lindansare, om de se mig nyttja en sådan." Dora skrattade och påstod, att den klädde honom rätt väl; men pastorskan tycktes taga humör, så mycket försvarade hon rökmössan. Vidare fick adjunkten en resväska, och en mängd andra granna saker. Sist kom ett pakett, som innehöll en kyrkohandbok, med permar af perlstim, föreställande ett kors, en kalk, en bok och deröfver en hvit dufva. "Tack, hjertlig tack, Dora!" sade han, och såg på henne glad och rörd tillika. Boken betraktades närmare, och man fann vigselformuläret sednast vara vidrördt, och troligen äfven genomläst, emedan ett nytt veck ännu fanns på bladet. Öfver Doras flit, höll pastorskan ett hugneligt loftal. "Dora är en enkel, okonstlad, anspråkslös flicka, en dugtig flicka i köket och i väfstolen, en verklig kandidatska till presthustru på landet. Jag önskade se henne lycklig i en god mans armar, ty hon har tillika ett ömt och ädelt hjerta, och hyllar sin moders grundsatser." Ändtligen kora den frågan, när adjunkten tänkte taga pastoralexamen. "Jag har verkligen icke tänkt derpå," svarade han blygsamt, "utan byggt hela min framtid på en komministratur." Pastoralexamen borde ändå tagas, mente pastorskan; ty ehuru Dora nog är nöjd att vara anten adjunktseller komminister-hustru på landet, så "Ack, hvad mamma gör sig mycket bekymmer," inföll Dora; "har man hört sådant prat. Nej Elias! jag håller nog af dig och är nöjd utan något pastorat. Vi komma nog, med Guds hjelp, tillrätta, bara vi uppriktigt hålla af hvarandra;" dertill lades ja! och föräldrarnes välsignelse, och det unga paret förlofvades. Gratulationerne börjades af pastorn sjelf med dessa ord:
N:o 22 varit föreslagen, och 1 punkten ansetts böra erhålla följande lydelse : ”För bibehållande och förstärkning af Bankens metalliska cassa, bemyndigas Bancofullm. att af välkända och solida trassenter eller endossenter uppköpa vexlar, dragna på Hamburg och Altona.” ”För sådana vexlar må betalas högst 129 sk. per r:dr II:br b:co, om de äro till betalning förfallna inom 8:de dagen från den, då vexelslutet sker. Vexlar på aflägsnare förfallotid betalas så mycket mindre, som disconten derå till 5 proc. för året utgör.” Härefter verkställdes den af Hr von Hartmansdorff begärda uppläsning af Hr Skogmans vid Utsk:s utlåt, fogade reservation. *i Hr von Hartmansdorff: Jag anser Hr Skogmans reser - 136 Den 7 Februari. vallon vara att föredraga framför Utsk:s betänk., derföre att genom hennes antagande gifves åt Bankens verksamhet, i detta hänseende, en stadga och en enkelhet, som befriar Bancofullm. och hela denna rörelse ifrån de äfventyr, som de eljest skulle vara underkastade. Jag vill likväl vid Hr Skogmans förslag göra några anmärkmr. Hr Skogman har nemi. sagt: ”Den som till Banken inlemnar bevis, ntfärdadt af Bankens i Hamburg antagna bankierhus, att vexlar å högst 67 dagars tid eller annan valuta i Hamburger banco blifvit kostnadsfritt för Banken hos samma hus deponerade och godkände, erhåller motsvarande summa i bancosedlar efter 128 sk. för hvar r:dr H:br b:co.” För en r:dr H:br b:co bör betalas 128 sk. endast i den händelse, att vexeln genast inlöses, d. v. s., vore dragen på betalning vid uppvisandet. Men då fråga är att få vexlar på 67 dagars sigt, så borde ifrån den betalning, Banken lemnar, afdragas disconten under den tid, som vexeln icke vore betalbar i Hamburg. Skedde ej detta afdrag, så skulle man derigenom erkänna, att vårt mynt vore underlägset det värde, som det efter myntfoten verkligen innehar.
BancoUtskottets förordnande, genom Utdrag af Herrar BancoFullmägtiges Profocoll af den 3. uti innevarande Månad, blifvit gjord till Götha CanalBolag, huruvida Bolaget nu voresinnadt, samt sålunda beredf och 1 tillfälle att behörigen uppfylla CannlDiscontens förbindelser, med bifogadt förklarande, att om Bolaget saknade utväg dertill, borde sådant utan allt uppehåll tillkännagifvas, skattas med tacksamhet af Götha CanalBolag , vid angifvande af detta dess vördsamma svar, sorn ett dyrbart vedermäle af den medborgerliga omsorg för allas rätt, att icke ohörd dömmas , som aldrig saknas under en lagbunden frihet.” ”Högloflige BancoUtskottet har å sin sida funnit nödigt, att som en förberedande an-' stalt vid början af sina öfverläggningar, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition till Riksens Ständer om allmänna Penningerörelsen och Myntvärdets upprätthållande, låta framställajo*vanberörde fråga till Götha CanalBolag. Bolagets Direction har äfven å 154 Pen 17 Manii, e. nu sin sida insett sitt åliggande , att, så tidigt £om möjligt, afgifva ett Förslag i samma äm? ne, och har, till förekommande af allt uppe» håll, redan under den 19. uti sisfledne leinad, gjort dep i Afskrift bifogade underdåniga framställning till Kongl. Maj:t , med anhållan om Nådig proposition till Riksens Ständer. Denna CanalDirectionens åtgärd är äfven af CanalBolaget gillad, likasom ofvannämnde i afskrift bifogade Förslag , hvilka båda således nu ärq att anse såsom af Bolaget sjelf gjorda. ”CanalBolaget åberopar således vqrdsamt hvad på nyssnämnde sätt redan blifvit före» slagit, rörande sättet att fullgöra Bolagets förbindelser , emot fortsatt åtnjutande af de, vid dessa förbindelsers ingående, af Riksens Ständer utfästade motsvarande förmåner, och un? derlättad af ett tetnporairt Låne-biträde , lika angeläget för allmänna Rörelsens gagn , sorn för CaqalBqlagets.
I sakta skridt, solande sig i den tidiga, skarpa vårglansen, körde, red eller bicyklade längs oändliga, släta avenyer Chicagos stora värld, sportpubliken, vetenskapernas och fläsknoteringarnas bemärkte män, de tusen modiga kvinnorna ... Louise tyckte hon kände dem alla genom tidningarnas intima meddelanden. Det bar mot Michigan Avenys praktfulla esplanader och palatslika husrader, marken darrade under doft, dämpadt rullande ... Detta Chicago vid Michigans strand var början till en världsstad af första rang, men ännu såg allt för splitternytt ut. Boulevarderna förefullo tomma i all sin vidunderliga bredd, människorna tedde sig som prickar mellan de fyrdubbla leden af raka träd, hästarna hade för rymligt fält för sina krumsprång och marmorpalatsen verkade för stilla öde. Chicago ville vara ett Paris men hade ännu icke lärt sig rollen ... Länge kunde hon aldrig se på detta. En underlig ängslan dref henne inåt staden, där från nordoch västsidan alla de ändlösa, trista, smutsiga gatorna nedåt City kommer susande hela härar af spårvagnar, pinglande och ringande som galningar, korsande hvarandra under ett gnisslande, ett skrapande, ett hvinande likt tjutet af förlorade själar. Här passeras ett skyhögt hus, en dyrbar offentlig byggnad – där bredvid ett ruckel; och på tio stegs afstånd från ett elegant kvarter gungar midt i rama staden ett illaluktande träsk eller står ogeneradt på fyra fötter en butter koja intill något brutet plank, hvarvid dessutom stöder sig en ramlande handelslokal full af påklistrade plakat: »Till salu – affären går briljant». Allt är precis lika kärt, bara det går fort, fort, fort. Hela staden är som stadd på resa, den har icke tid att fästa sig vid småsaker, den är så påtagligt ofullbordad, öfverdådigt kamratlik, sjudande energisk ... Och Louise tycker, att allt detta hör henne mera till. Det vimlar af folk, som rusar på, skriker, halfspringer, skrattar och hviskar, och lumpuppköpande negrer ropa enformigt från bakgårdarna.
– Nu har han fått den ogenomträngliga behärskning och förställning, hvartill skyddslingarnas lättsinne stelnar, när gudarna öfvergifvit dem. Lewenhaupt tryckte hatten på hufvudet och drog värjan, men vände sig ännu en gång till Creutz och hviskade: – Kanske män som jag med mina omsorger för manskapet och Gyllenkrok med sina cirkelbestick och alla sina redutter, friserade med palissader, ej alltid rätt förstått honom. Du med din huggvärja har lydt blindt. Måtte vi i dag alla med honom få fullborda hans mission, ty jag spår, att den, som upplefver aftonen, skall afundas de bröder, hvilka till dess ingått i den himmelska saligheten. Ryttarna sprungo nu i sadeln. Lewenhaupt gick till sina fotregementen, och i dagbräcket sågo de framför sig det väntande fältet. Det var svart. Det var redan afbrändt. Det var en asköken, som utan blomma och strå försvann mellan skogsdungarna i öde stepper. Det var så slätt att en kanonvagn bekvämligt kunde köras af och an. Utanför den största ryska redutten kom en rödklädd ryttare och affyrade sin pistol. Då lät fienden röra alla sina trummor bakom förskansningarna, på hvilka syntes otaliga soldatskaror och standar och slangor och fältstycken, och genast svarade det svenska spelet utefter alla regementen. Den oförvägne Axel Sparre och Karl Gustaf Roos störtade med sina bataljoner före hären och stormade fältskansarna. Hästarna frustade, remtygen knarrade, karbiner och värjor slamrade, och aska och damm föllo öfver skogsdungarna, så att grönskan slocknade på löfvet. Konungen sände Creutz med vänstra flygeln efter den segrande Sparre, och bakom de eröfrade skansarna jagades fiendens kavalleri på flykten ned mot de sumpiga ängarna vid Worskla. På andra sidan ryckte Lewenhaupt an med fotfolket och intog två skansar samt ordnade sig för att från söder anfalla fiendens läger med bajonetten.
OSCAR. S. A. Munthe. G Kongl. Maj. Is Nåd. Propositionj N.-o 4$-' Utdrag af Protokollet öjver Finance-ärendetij hållet inför Hans Maj:t Konungen i Stats-rådet å Stockholms Slott deu 2 December 1847. Närvaran de: Hans Excellens Justitie-Statsministern, Herr Grefve Posse j Hans Excellens Statsministern för utrikes ärendena, Herr Friherre lhre} Stats-råden: Friherre Stael von Holstein j Munthé j Friherre Peyron j Silfverstolpe j Wcern j Friherre Gyllengranat, Faxej och Fåhraeus. Chefen för Finance-departementet, Stats-rådet Munthe uppläste till justering ett, i enlighet med Kongl. Maj:ts förut fattade nådiga beslut, uppsatt förslag till Kongl. Maj:ts nådiga proposition till Rikets Ständer, angående afskrifning af en del utaf det för Hallands län år 1846 beviljade undsättnings-anslag. Kongl. Maj:t behagade, jemlikt Stats-rådets underdåniga tillstyrkande, i nåder gilla berörde förslag, sådant det finnes detta protokoll bilagdt, samt befalla, att nådig proposition, i enlighet dermed, skulle till Rikets Ständer afgå. Ex protocollo L. Chr. Bäck. Ånk. till Exp. Utsk. den 28 Dee., kl. £ 7 «. n. Kongl. Maj:ts nådiga Proposition till Rikets Ständer j angående pension d allmänna Indragnings-staten för ÖJverste-löjtnanten J. Edström; gifven Stockholms Slott den a December 1847. I anledning af en utaf chefen för medlersta vägoch vattenbyggnadsdistriktet, Öfverste-löjtnanten och Riddaren /. Edström gjord underdånig an - Kongl. Maj.Is Nåd.
t,1 erkända förvaltningsrätt -f Ranken Fråga uppstod sedermera, om en sådan inskränkning tillkommit -enom Myntbestämnings-lagen af dea , Mars i83o eller Bank-lagen samina datum, men då desse Lagar endast finnas bestämma silfvervärde »f de redan i omlopp varande Bankens sedlar, men icke formen eller benämningen och underafdelningarne på de nya, så blef jag naturligen inledd till en ny undersökning om hvad en mynt-enhet 1 allmänhet är och huruvida dess bestämmande, i och för myntning och prägling bade ett aröd vändi-t inflytande på sedelmyntets beskaffenhet. Jag trodde mig då Banco-Utskottfts Memorial N.o loa. finna, att mynt-enhet i verkligheten är ingen ling annat, än en blott abstraction, ett räknesätt, hvaraf vi Svenskar, utom dalersräkningen, hafva Jange haft icke mindre än 3:ne, dermed vi äro rätt väl bekanta, nemi. Specie-Riksdaler i Silfver, Baneo-Riksdaler och nu Courant, alias RiksgäldsRiksdaler. Alt på samma sätt som man räknar Hamburger Banco, fastän något sådant mynt aldrig funnits, och Pund Sterling, fastän först nyligen såkallade Sovereigns af samma värde blifvit präglade, så skulle äfven vi, utan någon våda eller olägenhet, sedan siifvei värdet blifvit bestämdt, kunna fortfara med aila tre räknesätten, eller med ettdera; och att slutligen, när Riksgäldseller Courant-Riksdalers-räkningen vore den allmännaste, Bankens Creditsedlur derefter förnämligast borde rättas, så vida ej .den nu så mycket ventilerade mynt-enhetsfrågan till något förändradt skick föranledt.” . "Huru denna fråga tillkommit, derom upplyste mig först R.
När hon kommer hem igen blir hon den mest efterfikade dam i San José och kommer att tacka sin lycka att hon slapp litet ut. Härom hyste nu jag mina välgrundade tvifvelsmål, men då jag icke kunde meddela don Luis hvad Mariquita nyss förut bedt mig om och inte heller annars kunde göra någonting till saken, teg jag och sökte intala mig att det väl ännu ej vore så illa, isynnerhet om don Luis fullföljde sin afsigt att inte låta vistelsen i San Francisco räcka längre än ett par veckor. Huru det för öfrigt i sjelfva verket förhöll sig med Mariquitas tankar och känslor kunde jag icke riktigt komma på det klara med. Ty ehuru jag sedan träffade henne så godt som hvarje dag, kom hon aldrig mera tillbaka till temat om sin ställning och sitt förhållande till don Luis. Tvärtom hände det att hon, då jag i andras närvaro tilltalade henne med ordet fru, gaf mig en riktig äkta tjufpojksblick af den gamla sorten jag så väl kände till från San José. Men böcker måste jag skaffa henne, ty don Luis, påstod hon, bara skrattade åt hennes läslust och sade att hon skulle förderfva sina ögon om hon höll på länge. Det var otroligt mycket hon hann med, och dervid läste hon ingenting utan tillbörlig eftertanke, ehuru hennes sätt att bedöma det lästa ofta nog var rätt egendomligt, så att hon mera än en gång satte mig på det hala med sina frågor och genom den rent kvinliga logik, som utmärkte hennes sätt att resonnera. Hennes största nöje under vistelsen i Guatemala var att besöka teatern. Truppen var långt ifrån första rang, men det var någonting så fullkomligt nytt för Mariquita att hon kunnat sitta der hvar kväll och finna nöje deri ännu dertill. Med aldrig svikande uppmärksamhet och spändaste intresse följde hon det uppförda styckets gång och skrattade eller rördes till tårar ömsom. Efteråt fingo vi sedan alltid lof att föra en lång diskussion om de handlande personernas görande och låtande, om deras tankar och känslor, och dervid var det rent af märkvärdigt att bevittna med hvilken säker instinkt Mariquita oftast träffade det riktiga i sin kritik, i det hon drog slutledningar och gjorde distinktioner som skulle hedrat en gammal psykolog. Så gafs en kväll Camelia damen.
På de skäl, som då anfördes och då det alltid måste blifva angeläget att i hufvudstaden, der tillfälle är till val emellan flera läroverk, bibehålla en skola, hvarest nya läromethoder kunna försökas, ulan att dermed behöfva störa un - 36 dervisningens jemna gång på någon ort, och då dessutom denna skola visat sitt gagn genom den täflan, hvilken den förorsakat, får jag i underdånighet hemställa, det Eders Kongl. Maj:t måtte förnya sin nådiga framställning i detta afseende. Beträffande åter anskaffande af eget hus för skolan, så torde Eders Kongl. Maj:t, vid det af Riks-marskals-embetetupplysta förhållande, finna, att kronans lägenheter nu icke kunna för ändamålet användas, hvarföre, i öfverensstämmelse med den framställning, som vid sista riksdagen af Eders Kongl. Maj:t gjordes, jag nu i underdånighet får föreslå, att, för beredandet af tjenlig egen lokal åt skolan, måtte äskas ett anslag för en, gång af 5o,ooo R:dr Eko. Hvad Departements-chefen sålunda, så i ena som andra afseendet, hemställt och föreslagit, understöddes af Statsrådets öfrige ledamöter och blef af Kongl. Maj:t i nåder bifallet. i 7:0. Biskopen i Linköpings Stift har, rörande dervarande gymnasiiocb stiftsbibliothek, upplyst, att detsamma genom större och mindre rika och dyrbara donationer vuxit till 26,000 volumer, deribland 1,000 foliiband af värderika bandskrifter, jemte permbref, i lärdomsoch politiska historien samt vetenskapliga ärenden, utom en icke obetydlig samling af mynt, medaljer, porträtter och kuriosa. Det oaktadt åtnjuter bibliothekarien blott 3o tunnor spanmål, svarande mot 180 R:dr Eko af statsmedel samt 78 R:dr af enskilda donationer, tillsammans a58 R:dr b;ko, för hvilken summa han äfven skall, enligt en af de privata donationernas föreskrift, i vissa ämnen meddela ungdomen undervisning \ timmar i veckan. Han måste vara en med särskilda anlag och grundliga förstudier väl utrustad man.
Majrt, då det betydliga antal, som redan vid läroverkets första öppnande derstädes sökt inträde, tydligen ådagalade behofvet af ökade lärarekrafter, samt enär, enligt hvad Läroverks-kollegium uti ett Efori underdåniga framställning bifogadt protokoll upplyst, ej mindre än 50 lärjungar blifvit i läroverkets andra klass intagne, dels för läseåret 1862—1863 beviljat arfvode åt en extra lärare vid ifrågavarande läroverk, dels ock nu i nåder föreslagit Rikets Ständer, att läroverket måtte utvidgas till 3- klassigt, samt i följd deraf anslaget för detsamma ökas med 1,000 R:dr till lön för en Kollega, samt 500 R:dr till Rektorslönens höjande från 2,000 till 2,500 R:dr. I sammanhang med pröfningen af berörda nådiga förslag har hos Rikets Ständer blifvit anfördt, hurusom inom Carl Johans församling, som räknade mer än Bih. till R St. Skrifvelse, N:o 169. 10,000 innevånare och vore belägen på en ijerdedels mils afstånd från Göteborg, bebofvet af det nya läroverkets utvidgning till 5-klassigt vore ganska kännbart, hvilket visat sig redan derigenom att, oaktadt den nya läroverksbyggnaden, hvilken på kommunens egen bekostnad uppfördes och lemnade godt utrymme för 5 klasser, ännu ej vore färdig, vid skolans öppnande sistlidne höst likväl inskrifvits 75 lärjungar, af hvilka öfver två tredjedelar upptagits i öfra klassen och således efter ett års vistande i skolan till stor del komme att derifrån afgå. Då, förutom det ifrågavarande, endast ett elementarläroverk funnes i Göteborg, som med Carl Johans församling egde öfver 40,000 innevånare och vore i ständigt framåtskridande i alla rigtningar; och då sålunda med visshet kunde antagas att skolan, derest den vunne behörig utvidgning, skulle blifva talrikt besökt, är vordet hemstäldt, att Kikets Ständer måtte bevilja nödigt anslag för utvidgning af det i Carl Johans församling inrättade 2- klassiga elementarläroverk till 5-klassigt.