Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tillstyrker således R. o. Ad. att gilla StatsUtsk:s förevande Utlåt. Hr Rildt, Didrik Gillis: Hr von Hartmansdorff har misstagit sig, då han yttrat, att detta Utlåt, tillkommit i anledn. af en motion. Verkliga förhållandet är, att Utlåt, föranledts af en från Fullmäktige i ltiksg:s-Kont. till StatsUtsk. aflåten skrifvelse. I denna skrifvelse omförmältes, hurusom, efter det Riksg:s-Kont:s Fullmäktige till K. M. ingått med en underd. anhållan att blifva befriade från skyldigheten att erlägga lösen för till Kont. ankommande fribref, K. M. under d. 25 Augusti 1852 till svar 5 H. 11 162 Den 8 Mars e. m. härå meddelat, att Iian funne Sig icke kunna denna begäran bifalla, derföre att Statens inkomster af Postverket vore för den ännu gällande Stats-reglerings-perioden till ett visst belopp bestämd samt att en rubbning härutinnan skulle blifva en följd af den gjorda ansökningens beviljande. Med kännedom häraf måste det förefalla en hvar ganska naturligt, att Riksg:s-Kont:s Fullmäktige vändt sig till StatsUtsk. med begäran, att Utsk., ifall sådant befunnes lämpligt, ville föreslå en sådan förändring i afseende å bestämmandet af Statsverkets inkomst utaf Postmedlen, som kunde häfva det skäl K. M. till afslag å Fullmäktiges begäran anfört, och det är just detta som StatsUtsk. i förevar:de Utlåt, gjort. Utsk. har nemi. funnit det vara högst besynnerligt, att Riksg:s-Kont., derföre att detta Kontor hade en egen kassa, skulle betala icke allenast de bref, som derifrån afskickades, utan äfven dem, som Kont. emottog.
Befants nya sochnestufwan til högtiden wara ferdig blefwen, som thenna wår upsattes: och emedan then gamla, wid södra hörnet af bogården och grinden, låg sumpigt til, förundtes sochnemännerne, på trägen anhållan, platzen til then nya, med kamare i förstufwan, sedan them förut war föresteldt hwad Kyrkiolag. 26 cap. § § biuder, och att annat stelle tilbudit: Wiljande man altså wara uthan answar för nogon wådelig hendelse med stapeln och kyrkian, them Gud nådeligen wille bewara, samt församlingens hus och boningar! Wid ingåendet, kom man frelsarens ord ihog, Matth. 10:12, Luc.10:5, them anförde, med nogra korta påminnelser och önskningar: tillades en liten lofsång, Fader wår och Wälsignelsen. 2. Förelästes kyrkio-räkningen för åhr 1758, hwar wid ingen påminnelse giordes. Effterfrågades, om nogot eljes war at påminna? Sw. nej, icke heller om någon bänckdelning. 4. Nytt altarskranck, effter rumets beskaffenhet, något smalt, war giordt af kyrkiow. Pär Nilsson i Sem. 5. Förmantes at låta lära barnen och ungdomen wäl läsa i bok och catech. med bibl. språken. Föresteltes, om sochnemännerne, med the öfriga församlingars samråd, wille täncka på at förwara, medelst brädslåning, prestegårdens sätesbyggning, samt uppsättia en bagare-stufwa, som wid mitt tilträde blifvit utdömd: men för många kyrkiobyggn:r och omkostn:r man hit til icke welat ther med besvära församl. ledamöter? Affirm. Skildes så med lyckönskan. Aspås 12 juni 1757 Källa: Rödöns kyrkoarkiv, vol. N I:1, s. 173, ÖLA. Aspås then 12 junii. Kyrkioräkningen. War nu nya lectaren genom kyrkiowerdens Ol.
Men jag föreställer mig, att om nämnde tableau, såsom den förste värde talaren sjelf medgifvit, inskränktes till upptagande endast af principer - Den ai Ajiril. na, kunde densamma snart nog uppgöras, helst jag är öfvertygad , att Lagcommitte'ens ledamöter icke underlåtit att för sig sjelfva uppställa en sådan jenmförelse-tableau, eller åtminstone snart skulle kunna uppgöra den. Man har föreslagit, att vid denna riksdag endast borde uppgöras en plan för kommande Ständers behandling af frågan; men nyttan af ett sådant arbete vore ganska osäker, helst kommande Ständer icke voro bundna af våra beslut i detta afseende, utan kunde följa hvilken annan plan de behagade. Med den siste värde talaren förenar jag mig deruti, att det vore orimligt eller åtminstone olämpligt att nu tillsätta en ny committé' för att pröfva den förras arbete; på det sättet skulle man aldrig komma till något slut. Man hör ofta klagas, att uti redactionen af förslaget till den nya lagen icke igenfinnes den classicitet, som uti 1734 års lag. Jag tror, att en stor del af denna vördnad för classiciteten i vår gamla lag endast härleder sig från fördom; och att de flesta, åtminstone bland dem, som icke äro jurister, torde finna redactionen af 1734 års lag i många fall olämplig. Det lärer väl få antagas såsom ett nödvändigt vilkor för en god redaction af lagen, att samma begrepp på alla ställen uttryckas med samma ord; men sådant finner man på många ställen i den gamla lagen icke vara iakttaget. På ett ställe läser mant. ex.: gör någon det eller det, straffes så eller så; på ett annat: gör man det eller det &c., likasom skulle en qvinna kunna göra det strafflöst. På ett ställe står, att något skall bevisas med 2:ne vittnen; på ett annat, att det skall ske medelst a:ne mäns vittnesmål; hvilket ock gifvit anledning dertill, att ett testamente, bevittnadt af en man och en qvinna, en gång blifvit ogilladt af underdomstol och denna dom fastställd i högsta instansen i Gustaf IV Adolphs tid. Sådant torde bevisa, att den gamla redactionen verkligen icke är så vördnadsbjudande, som man vill påstå.
Ad. likväl af Hr Gr. o. Landtm, yrkar propos, i hvilket fall den fråga, sorn skulle hänvisas till Constit.Utsk., helt enkelt blefve den, huruvida Ståndet äger att i ämnet besluta. Så snart sedermera Constit.Utsk. hade förklarat, det JL o. Ad. äger att besluta i denna fråga, vore Hr Gr. o. Landtm, i följd deraf pligtig att meddela propos. å Banco - Den ai Auguiti. UtsktS betänk. Constit.Utsk. sattes derigenom i en mindre kinkig ställning, emedan Utsk. endast hade alt yttra sig, huruvida Ståndet har rätt att besluta om myntenheten och dess öfversamt underafdelningar, och ej behöfde befatta sig med pröfningen, huruvida Ståndet äger rätt att fatta sådana beslut, som redan i de andra Stånden blifvit vidtagna. Jag tror derföre, alt det vore bäst, att R. o. Ad. nu behagade yttra, huruvida Ståndet yrkar den af Ur Gr. o. Landtm, vägrade proposm, och jag hoppas, att Ståndets beslut ej kommer alt stå i strid med den åsigt, som hos 3:ne Stånds Talmän gjort sig gällande. Frih. Ehrenborgh: Exped.Utsk:s förevar, betänk, innehåller ingenting annat, än en förfrågan till R. o. Ad., huru Utsk. skall expediera R. St:s i amnet beslutade underd. skrifvelse, då Utsk. icke derom erhållit något bestämdt yttrande från R, o. Ad.; och frågan är nu alt yrka en vägrad propos. på detta betänk. Jag hemställer då till Hr Gr. o. Landtm, samt IL Ståndet, hvad det egentligen vore, som här skulle vägras. Det är ett svar, hvilket Exped.Utsk. måste erhålla, som sålunda skulle vägras. Jag kan ej begripa annat, än att Exped.Utsk, är pligtigt att fråga, huru Utsk. skall expediera ett beslut, när prot.-utdrtn ej innehålla, huru det bör ske. Denna fråga innehålles i memor., och det är derpå svar bör afgifvas.
Jag får dervid erinra, att det icke är honom utan communen, som lidandet tillskyndas, hvadan också communen är Den 3 Februari c. ra. 45 part, och icke han; och då motparten genom sitt ombud, som är sockennämnden, raedgifvit klyfningen, har någon annan ingen talan i saken. Hr von Hohenhausen: Så länge som i vår lag principen af bördsoch lösningsrätt är gällande, torde lösningsrätt äfven i förevar, fall icke vara ur vägen. Delägaren uti hemmansdelen är den, som i första rummet förnärmas genom ett felaktigt beslut rörtde besuttenheten, och han bör således äga rättighet att få ett sådant beslut pröfvadt; ty med skäl kan han icke anses förbunden att underkasta sig sina sockengrannars välbehag. Jag tillstyrker derföre att delägare må äga rättighet att få sockennämndens beslut pröfvadt af häradsrätten. Hr Palmcrantz: Efter min tanke böra delägare uti hemmansdel, hvars ytterligare klyfning ifrågaställes, betraktas såsom parter; och är det utan tvifvel derföre som Utsk:n frångått sitt första förslag och biträdt den utaf Hr Just.cancelleren Faxe uti dess vid comiterades betänk, fogade reservation yttrade åsigt i denna fråga. Ett ytterligare skäl hvarföre delagarne böra anses såsom parter finner jag deruti, att man derigenom erhåller en slags controll derpå att sockennämnden fullgör sin skyldighet. Hr Gripenstedt: Jag tror i motsats med den sista värda talaren, att comiterades förslag var bättre än reservantens. I öfrigt har jag föga att tillägga hvad jag förut yttrat. Jag kan icke frångå, alt jag anser endast commu nen och icke delägaren vara part. Den allmänna bördseller lösningsrätten är något, som härigenom icke kränkes, men den bör icke heller inverka pä ett annat främmande ämne, eller nämndens omdöme om besuttenhet. Jag får ännu en gång upprepa, att, då communen, som ensam kan blifva lidande på klyfningen, således också ensam är part mot den som klyfningen yrkar, jag icke kan finna af hvad skäl någon annan kan äga rättighet att dervid lägga hinder i vägen. Hr von Rosen:
Hans bokbindare, flykting för sin tro, kommer till den landsflyktige Gustaf Trolle, som frågar honom, hvad de säga om Trollen i Sverige, och får af Hans till svar, att Trolle sjelf anses vara skulden till all olycka ända från trätan med Sturen; och då Trolle ytterligare frågar, huru nu i Sverige står till, berättar Hans om Westerås riksdag, Braskens flykt och Westgötaupprorets snöpliga slut. Trolle vill sända Hans tillbaka med uppviglingsbref. — Sc. 6. De landsflyktige prelaterna, Hans Brask och Jöns Svinefoot, samtala om konungens giftermål med en lutherska och göra sig roliga öfver den nye erkebiskopen, om hvilken Jöns Svinefoot berättar, att katolikerna bruka att i stället för ”erchiebisp” kalla honom ”Ähr-ickeBisp,” hvarvid Brasken anmärker, att man äfven kunde kalla honom ”Särkebisp,” emedan han skall taga till hustru en konungens fränka. Den olyckliga utgången af Christians och Trollens stämplingar beklagas. — Sc. 7. Laurentius Petri, den nye erkebiskopen, berättar i en monolog, att hans fienders anslag fått en olycklig utgång, att Brasken är död och reformationen betryggad. — Sc. 8. Thore, kanik i Linköping, har en lång monolog om åtskilliga punkter i den nya läran, förnämligast dock om presternas giftermål. ”Jagh achtar eij Kungens Mun slagh, Fast iagh än skulle döö i dagh, Ey skall iagh doch Luthersk blif wa Och gambla Troona öffwergifwa. Medh Mäster Larss337 iagh i hoop waar, (Han) Behöfwer ey giffwa stoort Swaar Om sitt giffte; ty han ey rätt (Är) Wigdh til Biskop på något sätt, Uthan af Kongen tilsatt ähr; Må så wäl hafwa hustrun när. Men rätt Biskop thet aldrigh må; Apostlens ordh ther uth på gå, Att then förmenas Biskop Ehra, Som gifft war engång och ey fleera.
Vid detta förhållande och emedan förmedlade hemmans ifrågakomne skyldighet således utgöres efter enahanda grund, som gäller för deras deremot svarande rättighet att deltaga i Prest® val och andra Kyrkan rörande angelägen® heter, hvilken grund Utskotten anse billig, hvartill äfven kommer, att, vid alla egodelningar, utmark tilldelas sådane hemmaa efter deras oförmedlade Mantal, samt de derigenom erhålla egor motsvarande deras större byggnadsskyldighet; ty finna Utskotten skål ej vara att tillstyrka den af Rik?- dagsFullmågtigen Anders Pehrsson föreslagna förändring. Vidkommande sedermera yrkandet att deltaga i Kyrkooch Prestegårdsbyggnad måtte ålåggas Kronabeten och andre sådane Kronans odisponerade lagenheter; så ehuru, enligt allmänna Lagen, alla som i Socken bo skola Kyrka bygga och uppehålla, hvarvid byggnadsvirke, körsslor och annan kostnad utgöres efter hemmantal, och LngUtskottéts Betinkandett. dagsverken efter matlagen; likväl och då nämnde lägenheter, som med dagsverken bidraga till Kyrkobyggnad, icke äro skattlagde och dessutom äro betagne rättigheten att rösta vid Prestval eller deltaga i frågor om andra Kyrkan rörande angelägenheter; så hafva Utskotten ansett det ej vara skäligt att tillförbinda dem någon drygare byggnadsskyldighet, än den de, på sätt nyssbarördt är, redan få vidkännas. Detta örverlemnas vördsammeligen till Riksens Höglofl. Ständers vidare bepröfvande. Stockholm den 2 Junii I823. Ankom den 25 Junii 1823- Betänkande, i anledning af flere till Utskottets handläggning remitterade Memorialer, angående yrkad ändring uti Kongl, Förordningarne den 9.4 Augusti iS 13 emot fylleri och dryckenskap , samt den 20ide December 1815, i hvad denne sednare angår laga
— » Grosshandlarn bar in sin fru o c h lade henne på sängkammarsoffan, baddade hennes tinningar med eau de cologne, gaf henne droppar, smekte och pysslade om med henne. » Se så, söta vännen lilla, så ja, är det lite bättre nu, tror jag, ligg nu stilla, så kanske du får somna en smula. Stackars liten vän, lite mera eau de cologne k a n s k e? Jaså inte det. E t t glas vin kanske. D e t var duktigt. N u blir du snart kry igen. H u r var det nu med barnen, sa ' du, jag vet j u inte, hvad det var fråga o m, hm — » » A c k, tala inte om det, söta H u g o, det var fråga om trädgårdsfesten hos — toaletterna för A m a n d a o c h mig kunde inte få vara alltför tarfliga, det har du inte råd till, vi tala inte om det mer — » En lätt snyftning. » Visst för katten ska ' ni vara m e d o c h väl klädda till på k ö p e t; men hvad var det med Torsten d å? » » J o du vet den där bicycelfärden han hade l o f att få göra under sin semester, men den måste han naturligtvis alldeles slå ur hågen. ; 1 » J a g skall se till, hvad jag kan göra, lilla Teres. Ä r du bättre nu, eller skall jag ringa på J e a n e t t? » » N e j för all del gör inte det. S k a ' du gå nu, stackars min lilla gubbe, som måste dragas med en sådan klen, nervös, tröttsam hustru, som jag är, du är väl inte ledsen på mig n u? » » S å hon pratar, lilla g u m m a n; ge mig nu en kyss o c h var kry, när jag kommer igen. » Grosshandlarn tog sin hatt o c h gick. En tung suck, nästan ett stönande, lättade det beklämda bröstet, när han kom ut. Kassorna, som han hade o m hand, voro rika; om han lånade en tiotusen eller så, gjorde j u ingenting, det skulle nog inte märkas, o c h naturligtvis skulle han betala igen dem, när det blef bättre tider.
Rosas lycka, bragte den första gnista af verklig tvekan i hennes beslut. Stum stod hon der, med händerna hårdt sammantryckta mot det kämpande hjertat. Striden mellan kärleken till Mannerstedt och den barnsliga kärleken begynte nu inverka på hennes öfvertygelse. Hon kände att tvenne makter sletos om hennes hjerta, samt att det skulle förblöda, åt hvilken sida segern än lutade. Då kom modern, tog hennes händer, tryckte dem intill sina våta ögon, och sade stilla och mildt: ”Min Rosa, mitt älskade barn! Icke heller jag vill bedja dig mera; jag vill tiga, tiga, som din ädle, olycklige far. Jag vill blott erinra dig, ännu medan tid är, att ångern är en bitter, förtärande frukt, genom hvars maskstungna rötter gift smyger in i hjertat och föröder dess friska lif. Se på din far! – Det synes tydligt, att endast ett nytt, verksamt lif kan återväcka de domnade själsoch kroppskrafterna. Skall deremot det eländiga snäcklif, han nu för, fortfara, så kunna vi snart bereda oss på det värsta: fem värnlösa barn utan far! Men gör som du vill; af mig skall du icke mera öfvertalas. Gud vare lof, dina föräldrar äro för ädla, att tvinga dig emot din egen vilja. Kommerserådinnan, som af instinkt uppfattat sin mans mening, bjöd till att följa hans exempel, och begagnade nu samma utväg som han; hon gick ut och lemnade Rosa ensam med sina betraktelser. ”Det är förfärligt,” utbrast den arma, hårdt pröfvade flickan, och nedsjönk bedjande på sina knän; ”skall jag, nödgas jag då” Hon hade icke styrka att fullborda meningen. Bilden af Mannerstedt i den heliga afskedsminuten, hans glada, fasta tillit till hennes tro, den af kärlek och lycksalighet strålande blicken, som mötte hennes, denna bild trädde emellan hennes hjerta och de ord hon ville uttala, och den tycktes förebrå Rosa, att hon ville bedja om styrka att försaka honom, hela deras framtids sällhet och lif. – ”Huru skulle Mannerstedt handla i en lika belägenhet?” frågade hon sig sjelf.
Män med insigler i yrket hafva försäkrat att, om man vill iakttaga måtta och klokhet, ej mera än 3,000,000 R:dr under stundande statsreglerings-period på denna hana binna användas, hvarföre jag föreslagit denna summa i stället för de af Utskottet tillstyrkta 4,000,000. Denna skiljaktighet har likväl ej synnerligen mycket att betyda, men desto mera Utskottets åtgärd, alt, i strid med sill förra utlåtande i frågan, tillstyrka 1,000,000 R:dr till påbörjande af en bana mellan Malmö och Jönköping. Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet hafva, med stor majoritet, bifallit nämnde afstyrkande utlåtande, Presteoch Borgare-Stånden hafva visserligen återremitterat detsamma men under protest af en ingalunda obetydlig minoritet; likväl har Utskottets majoritet tilltrott sig kunna föreslå Riksens Ständer att företaga byggnaden af denna stora bana samtidigt med den förra. Detta synes mig lika oklokt och förhastadt, som stridande mot hittills följd Riksdags-praxis. Är man väl säker att finna den mängd kunnige ingeniörer och erfarne arbetsledare, som erfordras för så stora företags samtidiga utförande? Finnes ringaste på erfarenhet grundade beräkning, hvad större jernvägar inom vårt fädernesland verkligen komma att kosta? Vittna ej ökade arbetslöner och stegrade priser å så väl jern som trävaror, att hittills framställda kostnadsförslager äro alltför lågt tilltagna? Är man förvissad att landet verkligen mägtar, utan eftersättande af andra angelägna behof, anskaffa medel till företagens snara fullbordande? Om svårigheter i detta hänseende möta, hvilkendera banan skall lemnäs ofullbordad, ett bedröfligt vittnesbörd om förhastande och vanmagt? Eller om, genom ett snabbt fortgående på statsskulds-systemets bana, man verkligen inom en ej allt för aflägsen framtid skulle lyckas fullborda de båda storverken, men erfarenheten komme att lära oss, att trafiken under decennier ej förmådde inbringa driftoch underhållskostnaden, utan att samhället utom dryga räntor å det använda kapitalet finge underkasta sig betydliga kostnader för nämnda ändamål, månne framtidens ställning derigenom blefve synnerligen afundsvärd?
Enär kannerymden i bränvins-redskap befinnes vara större, änden uppgifvits, men öfverskotta ej stiger Öfver en femtondedel af den rymd, hvartill pannan är stämplad och anmäld, samt detta med skäl kan anses hafva tillkommit genom pannans nyttjande eller eldens verkan, vare redskapen ej fördenskull underkastad beslag, utan betale blott innehafvare!! för den uppgifna liden den högre skatt, hvartill pannans större rymd föranleder. R -dskapen skall, innan påföljande bränningstid, genom innehafvarens försorg, ånyo mätas och stämplas, på sätt och vid det ansvar, som 10 §:n utstakar. §. 17. Justerare, som beträdes med origtig stämpling eller ali hafva i stämplings-betyget hänfört bran vins-redskapen till lägre dass, än vederbör, skall böta 33 R:dr 16 sk. Banco och mista tjensten, eller på längre eller kortare tid från utöfningen deraf skiljas, allt efter Domarens pröfning, huruvida förseelsen varit uppsåtlig eller vållad af större eller mindre vårdslöshet. §• 18. Distillerings-pannor, som Apothekare begagna för pharmaeeuliska behof, böra angifvas och upptecknas vid mantalsskrifningen, samt mätas och stämplas, på sätt om bran vins-pannor §. 19 stadgar, och vid enahanda påföljd. 7^8 Prol. Vtdr. cl. 2 Nov. 1840. §. 19. Åstundar någon att, i stället för elen redskap han anmält, begagna annan, sorn han sig förskaffat, vare sådant tillåtet, så snart han erlagt motsvarande afgift, och antingen vid mantalsskrifningen eller hos Kongl. Maj:ls Befallningshafvande dertill erhållit tillstånd; åliggande honom likväl, innan han får nyttja den senare redskapen, att obrukbar göra, eller, på egen bekostnad, låta under allmänt förvar ställa eller försegla den, han förut användt.
Yttrande till Högloft Constitutions-Utskottet. — Yttrandet är tryckt i C. U. M. 1810—1815, sid. 859. 660 Den 21 Juni 1815 gjord. Och hvar finnes väl en enda bokstaf i grundlagarne, som bjuder, att Riksens Ständer skola särskildt besluta om en sak af denna beskaffenhet, och särskildt om dess tryckning? Man skulle då kunna påstå, att förändringen uti Reg. Form. 41 §. angående Konungens myndighetsålder, samt tillägget uti 56 § af Riksdagsordningen ej fingo genast tryckas, emedan Riksens Ständer väl behörigen fattat beslut om sjelfva dessa ämnen, men icke om deras tryckning, hvarom ifrån Högloft Utskottet intet direct betänkande blifvit afgifwet. Man in wånder väl, att frågan om granskningen af Justitia; Ombudsmannens Diarier icke är i sin natur constitutionel, utan har blott, genom en hvila från föregående Riksdag', händelsevis fått en sådan behandling. Men har väl frågan igenom denna stränga behandling någonting förlorat? Monne icke denna behandling, äfwen om frågan icke vore constitutionel, sätter henne i bredd med werkligen constitutionella frågor, och tillerkänner henne således samma rättigheter som desse, hvaribland en oupskjuten tryckning måste räknas? Man inwänder härvid, att behandlingen ej warit fullkomligt constitutionel, emedan saken blifvit väckt uti ett Stånds Plenum och ej directe hos Constitutions-Utskottet, och att tryckningen ur detta skäl bör constitutionelt behandlas, så att den blott föreslås vid denna Riksdag, men ej afgöres förr än vid den nästkommande. Om denna lilla omständighet är så väsändtlig, som man synes vilja påstå, så bör den werka på hela det redan vidtagna beslutet. Är frågan om granskningen af Justitue Ombudsmannens Diarier icke constitutionel, så hörer den icke till ConstitutionsUtskottet: den är då beredd af ett obehörigt Utskott, och således sjelfwa beslutet i visst afseende inconstitutionelt.
N:o 34 afgifne yttrande, att Utsk:t funnit sig böra vidblifva sitt uti ifrågavtde hänseende förut framställda förslag, utom hvad beträffade det i ingressen förekommande årtalet 18G1, om hvars förändring Utsk:t skulle göra särskild hemställan; samt BorgareSt:t, vid föredragning af Utlåt:t N:o 34, bifallit Utsk:ts ofvanomförmälda yttrande och följaktligen antagit det af St:t förut återremitterade förslaget; funne H. Exc. vid sådant förhållande det vara uppenbart, att tre Stånd gillat lydelsen af oftaomnämnde ingress i allt hvarom nu vore fråga, hvarföre H. Exc. ansåge sig vara af stadgandet i 75 g Riksdagsordningen förhindrad att framställa propos. å bifall till Hr Printzenskölds förslag om inbjudning i frågan, utan hemställde, att detsamma måtte anses hafva förfallit. Ropades ja. Föredrogs Allm. Besvärsoch Ekon.Utsk:ts den 15 och 18 dennes bordlagde Betänk. N:o 147, i ani. af väckta motioner derom, att qvinna må kunna förordnas till bestridande af vissa för henne passande tjenstebefattningar. Gr. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 Den 15 Juli f. m. 301 tydligen bevisat dem. Jag vill således icke ingå i någon vidlyftig utredning af dessa vådor, hvilka för en hvar, som vill tänka sig in i ämnet, måste vara påtagliga. Ty om man tillåter bränvinsbrännare, att anmäla sig till bränvinsdistillering med ett verk af hvad form och storlek som helst, på hvilken liten jordtorfva som helst, under loppet af 10 månader, blir det ju icke möjligt, att förekomma lönbränning i en ganska stor skala, hvarigenom det välgörande syftemålet med författningen tillintetgöres. Jag anser förslaget på det högsta farligt och afstyrker dess antagande. Deremot tror jag, på sätt jag i min reservation äfven angifvit, att förslaget, så vidt det afser städerne, är rigtigt, ty der upptäckes lätteligen lönbränningen.