Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
St:rs hus skulle blifva påbygda till den höjd, Utsk:t föreslagit, skulle dessa hus komma att dominera Riddarholmskyrkan, äfvensom att en sådan påbyggnad ur estetisk synpunkt skulle vara ofördelaktig. Det förundrar mig, att Hr Edelsvärd, hvilken, om jag [ 204 Den 0 Maj e. m. icke missminner mig, jag haft den glädjen att räkna såsom kamrat i den kår, jag tillhör, icke inser, att Riddar - holmskyrkan, långt ifrån att blifva dominerad, alltid ändock skulle blifva dominerande, fastän i mindre grad än nu, samt att, om man betraktar de båda nyssnämnda husens nuvarande utseende, en påbygnad af dem ur estetisk synpunkt måste innefatta en förbättring och försköning af Riddarholmskyrkans nuvarande omgifning. I afseende å Hr Edelsvärds farhåga derför, att K. M:t skall vägra sin sanktion å en så beskaffad ombyggnad, som Utslct föreslagit, har jag icke något svar att gifva, ty jag känner icke, hvilken mening K. M:t i denna fråga kan hysa, och förmodligen har Hr Edelsvärd lika liten kännedom derom, så att jag tror, att vi kunna bespara oss detta bekymmer. Ur estetisk synpunkt kan K. M:t icke hafva något skäl att vägra sin sanktion å ett förslag, som innebär en verklig försköning af hufvudstaden, och dessutom tror jag, att K. M:t skall draga i betänkande att ogilla detsamma, enär, sedan R. St:r åtskiljts, någon annan utväg än genom dess fastställande icke finnes att bereda de nya hamrarne tak öfver hufvudet. Tiden är för kort för att utföra några större byggnadsföretag, och således återstår icke något annat än att vidtaga den af Utsk:t föreslagna åtgärd, såvida man icke vill occupera något kronans hus, som inrymmer kollegier och embetsverk; sådant skulle dock medföra så stora olägenheter, att, för att förekomma dem, det oär värdt att utgifva den af Utslct föreslagna summan.
Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande JM 41. skrifvas, såväl som i hvad förhållande till detta vattenmärke både lägsta och högsta vattenhöjden får hållas, med åläggande för sökanden att så inrätta och sköta sin byggnad, att dessa vattenhöjder aldrig öfverskridas; dock att resultatet af nämnde undersökning bör, innan dom fälles, underkastas granskning af Chefen för det vägoch vattenbyggnads-distrikt, inom hvilket vattendraget är beläget; 2:0 att då fråga väckes om ändring eller utrifning af sådana dammar som af ålder varit, eller för hvilka vattenmärke finnes utsatt, utan att det dock genom laga kraft vunnen dom är afgjordt, huru stora flodvattensöppningar skola finnas, eller till hvilken höjd flodvattnet tillåtes stiga, skall en lika pröfning och undersökning, som ofvan är antydd, företagas, vattenmärke utsättas, om sådant förut ej finnes, och den föreslagna förändringens beskaffenhet jemte flodvattenöppningarnes bredd och djup under vattenmärket — hvilka dammens ägare ålägges att vidmagthålla för framtiden — i utslaget noggrannt beskrifvas; samt att förändringen skall verkställas på deras bekostnad, som deraf hafva fördel, ofvanföre liggande vattenverks ägare, som derigenom befrias från bakvatten, ibland desse inbegripne; 3:o att vatten verksägare må under de tider, då vattubrist äger rum, vid vattenfall eller i laga ordning tillkommen dammbyggnad tillstänga kungsådra och använda hela vattenmassan för sina verk, dock med skyldighet att icke förhindra flottning, der sådan förr skett äfven vid lågt vatten, och att, der privilegierade fisken deraf bero, under sex timmar på natten bereda fisken fri genomgång; 4:o att rättighet till flottning medgifves i alla vattendrag — med undantag af dem, som från den punkt, der flottning börjats, helt och hållet ägas af en person eller ett bolag — utan annan ersättning, än för tillfälliga skador genom tramp och uppdämning å kringliggande ägor; men inskränkes, för de vattendrag, i hvilka flottning ej förut skett äfven vid lågt vatten, till de sex månader af året, då vattenmängden är störst, hvilken tid, särskildt för hvarje vattendrag, be stämmes af Härads-rätt; 5:o att då, i fråga om ändring eller uppdämning af eller byggnader uti vattendrag, jord-, vattenverksoch fiske-ägares samt trafikerandes intressen komma i strid med hvarandra, medgifves, efter den pröfning och på det sätt Kongl.
Han kom numera sällan om förmiddagarne; men dock ännu hvarje dag i skymningen, strax efter middagen. Der kunde han då sitta i en af de bekväma stolarne och röka sin cigarett, tigande, medan mörkret föll på. Hon såg spetsen glänsa till och försvinna för hvarje drag och fast han icke talade hade hon dock en behaglig förnimmelse af menskligt sällskap; af en hjerna som arbetade, af ett hjerta som slog – liksom af en magnetisk ström, hvilken strålade emot henne från denna lilla eldfläck, som andades. De hade mindre att säga hvarandra nu än förr; deras gemensamma stora intresse var ju borta. Men de kunde njuta af samvaron ändå, utan utbyte af ord; de hade en känsla af trygghet och frihet i hvarandras sällskap, ty tystnaden kändes aldrig tryckande och konversationen var aldrig tvång. Modern rufvade emellertid ständigt på, hur hon skulle åvägabringa ett nytt gemensam-intresse. Hon tyckte att han blef nervösare och nervösare, ju mer det led framåt våren; han magrade synbart och der kom åter öfver hans drag och hans väsen den kvicksilfveraktiga oro, som så länge han höll på med anteckningarnes bearbetning nästan hade varit helt och hållet försvunnen. Om sitt arbete talade han aldrig. »Hvad finner du på, nu för tiden?» frågade hon en dag. »Åh, just ingenting.» Han sade det i trött ton och hon visste hvad det betydde. Herr Hedström hade berättat henne att »William höll på med att öfversätta en fransk roman och att han nämt något om att använda honoraret till en badresa under sommaren. Till modern hade han ingenting nämt om denna sin plan. Han klämde på med arbetet och i början af juni hade han öfversättningen färdig. Men som boken icke kunde komma ut förr än på hösten gjorde förläggaren svårigheter med att utbetala hela honoraret strax. William fick endast en mindre summa, hvaraf största delen strök med till amortering å ett sparbankslån. Hela juni månad gick och ännu hörde modern icke talas om någon resa. Fråga ville hon icke. Det förtroende som han icke frivilligt gaf, visste hon att hon icke på något annat sätt skulle lyckas afvinna honom. Derför hade hon gjort sig till regel att aldrig på ringaste sätt blanda sig i hans göranden och låtanden.
Maj:t beslutade reglering af tomterne inom nämnde stads-del, mätte utaf allmänna medel i nåder anvisas, dels ock att ett lån å 200,000 R:dr måtte varda staden beviljadt, Por att användas med ena hälften till uppbyggande af stenhus och med den andra till uppförande af trädhus; varande, vid de härom gjorda underdåniga ansökningarnes öfverlemnande, stadens behof af de sökta underslöden vitsordadt utaf Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, som derjemte upplyst, att taxeringsvärdet å de vid omPörmälde eldsvåda afbrända tomter uppgått till ett sammanlagdt belopp af 158,113 R:dr 40 sk., oberäknadt värdet å de till komministeroch klockare-boställen samt skolbus använda tomterna; att detta taxeringsvärde i allmänhet betydligt understeg JJih. till R. St:s Prof. 1850 & 1851. 4 Sami. 1 Afd. 2 Band. 6 Hafi. 1 Ståts-Utskottets Utlåtande, N.-o 141. det verkliga värdet, samt att den erhållna brandskadeersättningen utgjorde 138,970 R:dr 44 sk.; och har Kongl. Majit, vid jemförelse med beskaffenheten och beloppet af de allmänna understöd, som blifvit beviljade åtskilliga andra al större eldsvådor hemsökta städer, föreslagit Rikets Ständer alt bevilja staden Lidköping ej allenast ett byggnadslån af 06,666 R:dr 32 sk. under samma vilkor, som bestämdes för det, under sednasle riksdag, åt staden Christianstad anvisade enahanda lån, utan äfven ett särskildt låneunderstöd af 13,333 R:dr 16 sk. till bidrag för de af tomteregleringen föranledda kostnader, hvilket sistnämnde lån Lidköpings stad, derest staden ville sig deraf begagna, borde erhålla emot lika säkerhet samt ränteoch återbetalnings-vilkor, som Kongl. Majit föreslagit i afseende på det under denna riksdag för tomtregleringen i Christianstad äskade lån, eller en al
Den tredje domstolen åter, der den tilltalade borde slutligen dömas, utlät sig, att emedan den tilltalade icke undergått honom ådömd bestraffning för tredje resan tjufnadsbrott och han således, för det i fråga komna olofliga tillgreppet, icke kunde anses förfallen annorlunda än såsom för stöld tredje gången, ty och ehuru bland de domstolar, sora i målet ransakat, den ene förklarat den tilltalade saker till bestraffning för fjerde och den andra för tredje resan stöld, likväl och då dessa olika domslut, i hvilka den slutligen dömande domstolen icke ägde göra någon ändring, ej kunde sammanföras eller på en gång tillämpas, samt Kongl. Majit genom ofvanberörda utslag den 2 Juni 1854 af nåd tillåtit den tilltalade att umgälla sina brott, bland annat, med lifstidsarbete å fästning, i stället för döds - m straff, och enligt Kongl. Förordningen den 21 December 1857 angående sammanläggning af straff, annat frihetsstraff eller böter ej finge med straffarbete på lifstid förenas. Domstolen funne sig icke kunna för åtalade brotten ådöma den tilltalade någon bestraffning, hvaremot honom ålades att godtgöra målsäganderne dem frånhända och icke tiilrättakomna penningar och varor eller de sistnämndas uppskattade värde; skolande den tilltalade öfverlemnas till Konungens Befallningshafvande i länet för alt återföras till fästningen för undergående af det honom genom Kongl. Majrts ofvanåberopade nådiga utslag ådömda lifstidsarbete; hvilket utslag understäldes Kongl. Hofrättens pröfning. Kongl.
Jag tror derföre, att sådant vore oriktigt, likasom det vore raka motsatsen till den praxis, som hittills varit följd. Anmärkntr hafva dessutom blifvit gjorda emot åtskilliga af Instruktms detalj-bestämmelser. Då jag nu till besvarande uptagit de hufvudsakligaste anmärknme, hvarpå man lagt den största vigten och grundat sitt påstående, att Instruktm gåfve Landshme en lika obefogad som hittills okänd makt, anser jag del vara mindre behöfligt att ingå i undersökning af de smärre anmärknmes rätta halt. Jag föreställer mig, att Utsk. icke lärer underlåta att uptaga dem till nödig granskning, och när sedermera motionen återkommer till slutligt afgörande, torde rätta tiden vara inne att ingå i det bedömmande af dem, som möjligen kan blifva af nöden. Jag anhåller, att hvad jag nu haft äran anföra, måtte få åtfölja motionen till behörigt Utsk. Gr. Liljencrants, Gustaf Fredr.: Sedan en föregående talare på ett, såsom mig synes, öfvertygande sätt ådagalagt oriktigheten af de grundtankar, som motionen stödjer sig på, återstår blott för mig att framhålla några oegentligheter i motionärens framställning och påpeka några kraftord, som han ofta uprepar och således måste anse serdeles dräpande. Jag får likväl i förbigående fästa upmärksamheten på det felaktiga i sjelfva syftningen af mo - ■'I Den 6 December e. m. 489 tionen, härrörande, som jag förmodar, deraf att motionären icke förmått ställa sig hvarken på de befallandes eller de lydandes ståndpunkt. För min del vill jag visserligen icke lägga honom detta serdeles till last, emedan han, så vidt kändt är, icke baft någon egentlig erfarenhet af hvad som fordras för att vara hvarken det ena eller det andra. Öfvergå vi nu till motionens innehåll, så finna vi, att motionären, med ett enda penndrag uphöjt LandsSekret. och LandsKamerer. till Landshmes kolleger. Om jag antager denna sats vara riktig, så måste deraf följa, att Landshtn och hans kolleger, d. v. s.
Föred rogos å nyo Stats* samt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottens utlåtanden : N:o 98, angående väckt fråga om utsträckt portofrihet för Contractsprostarnes och paslorernes skrifvelser i embets-ärenden: bifölls; N:o 99, angående väckt fråga om indragning af Kongl, bofjagthvarfvet, försäljning af dess inventarier och localens utarrenderande för statens räkning: bifölls; N:o 100, angående föreslagen åtgärd till lindring i tiondeoch räntegifvares skyldighet; bifölls; N:o 101, i anledning af väckt fråga om förändringar i Kongl. I11- quarterings-Ordningen för städerna, utom Stockholm, af den 22 Februari 1841:
Nej, stora verkningar hafva alltid stora orsaker, ehuru dessa för den ytlige betraktaren kunna vara förborgade. Skalden skall visa oss dem. Den grekiska fornsägnen förtäljer om Amfion, Tebes grundläggare, att vid hans lyras toner stenarne sjelfmant ordnade sig till grundvalar, hakade sig fast vid hvarandra till murar, vuxo till kolonner och reste sig upp till gafvelkrön och att när hans plektron för sista gången vidrört strängarne, en byggnad, som genom de olika partiernas organiska sammanfogning gaf ett underbart intryck af lif, då jemväl stod i glans för hans öga. Eo sådan gerning äska vi af dikten. Hon skall bringa ordning och reda i det skenbart tillfälliga, händelsernas egen logik skall ur henne tala till oss och skaldens, idé ur henne återstråla med samma klarhet, hvarmed den kastaliska källan speglade Delfitemplet Betraktadt från synpunkten af dessa fordringar gör hr Sellmans drama intrycket af ett godtyckligt hugskott. Bland de i » Kung Erik » uppträdande artisterna tilldrog sig hr Palme i egenskap af titelrollens innehafvare största uppmärksamheten. Hans i mycket förtjenstfulla framställning led emellertid af ett ofta framträdande fel, som jag äfVen med fara för en liten digression ej kan underlåta att påpeka. Det som .skiljer det lugna talet från det upprörda är ej endast ljudstyrkan, utan äfven ljudskalan; i irriterad, förskräckt eller eljest upprörd sinnesstämning använder man toner, som ligga å ena sidan högre, å andra sidan lägre än de som förekomma i det lidelsefritt utsagda ordet, hvar-jämte kastningame från det ena tonläget till det andra i förra fallet äro plötsligare och häftigare — en sak, hvarom en hvar genom någon aktgifvenhet lätt kan öfvertyga sig. Hr Palmes diktion lydde emellertid ej alltid denna taletslag. Medan ljuds tyr k an på sådana stallen, der han skulle gifva uttryck åt Eriks köleriska temperament, stundom anda till öfvermått forcerades, qvarlåg talet samtidigt långa stunder i ett och samma tonläge, hvarigenom skådespelarens deklamation fick ett sjungande och allt annat an naturligt tonfall.
Herr Bengts förutsägelse, att Adolfs äfventyr snart skulle blifva bekant i hufvudstaden, fann denne sednare besannad redan följande dag, då han, i hopp att få se Ellen, åter infann sig på borggården. Han hade knappt visat sig i slottsporten, förrän han emottogs af en väldig skrattsalva från en mängd unga herrar, som samlats derstädes och nu alla, under fortsatt skämt, riktade sina ögon på honom. – Han kom verkligen: jag har vunnit mitt vad, ropade en. – Mina herrar, inföll en annan, – vi måste se hexan, för att öfvertyga oss, att en trolldryck kan verka, utan att understödjas af ett par vackra ögon. – Det märkvärdiga är, att hon lär vara en gammal käring, ful som Satans farmor, försäkrade en tredje. – Jag ville se en öm scen mellan dem, utbrast en fjerde, hvars ord helsades af en ny skrattsalva. Den unge Skytte kunde ej tygla sin vrede, helst han i den muntra gruppen såg flere honom alldeles obekanta personer, hos hvilka ett dylikt skämt ej kunde ursäktas af den frihet, som får råda mellan närmare vänner. Han gick fram och fordrade i häftiga ordalag en förklaring. – Hvad vill ni oss? svarade härpå den äldste i hopen. – Ämnar ni förbjuda oss att skratta efter behag? Det vore väl fan! Nej, unge man, lyd mitt råd och drag åt h–e! Den, som talade så, var öfversten Steinberg, drottning Kristinas fordne gunstling, allmänt känd för brutalitet och trätlystnad. – Ni talar föga värdigt en riddersman, och såsom ni talar, skall ni ock behandlas, utbrast Adolf Skytte, rodnande af harm, och slog öfversten öfver munnen med sitt värjfäste. Detta väckte allmän uppståndelse. Steinberg ville genast draga värjan, men hindrades derifrån af några i hopen. – En förbrytelse mot den kungliga borgfriden! ropade en. – Ut, ut! ropade andra; – här få inga klingor dragas. Affären måste uppgöras på annat ställe! Steinberg rasade, men man tog honom under armarne, och hopen lemnade borggården, utan att uppträdet blifvit bemärkt af andra än de posterade soldaterna och ett par fångknektar.
Hvad först beträffar de af Hans Excellens Herr Grefve Löwenhjelm och Friherre Alströmer väckta motioner, så har Utskottet, som, i enlighet med hvad vid föregående riksdagar blifvit, i anledning af enahanda motioner, anfördt, funnit embetsoch tjenstemän icke skäligen kunna undgå att, i likhet med andre medborgare i samhället, bidraga till statsbehofvens fyllande, icke ansett nog grundade anledningar förefinnas att å dessa motioner nu tillstyrka bifall. Vidkommande åter Herr Komminister Beckmans ofvan omnämnda förslag, så, enär Utskottet icke anser någon giltig grund linnas, hvarföre ett inkomstbelopp af 1,500 rdr skulle snarare än det nu bestämda af 1,200 rdr, fastställas som gränsen för lönebevillningens utgörande med 3 procent af inkomsten, samt någon förändring af den nu gällande tariffen för afgift af löner under sistnämnde belopp icke heller synes af behofvet påkallad, äfvensom, hvad angår det ifrågaställa afdraget af 10 procent vid inkom-tsummans bestämmande, något afdrag för bevillningen, lika litet som för andra oundgängliga afgifter, såsom lefnadsbehofvens fyllande m. m., synes böra ega rum, finnér Utskottet icke skäl att ifrågavarande förslag i ena eller andra afseendet biträda. Då det vid slutet af 3 mom. i 2 § vid sednaste riksdag införda tillägg, att, om den för hela året påräknade inkomst icke till hela beloppet utfaller, bevillningen derför skall proportionsvis beräknas efter enahanda grund, som för hela beloppet skolat iakttagas, torde vid sakens närmare betraktande finnas innebära en, serdeles under vissa förhållanden, nog obillig beskattningsgrund, som dessutom icke synes öfverensstämma med den uti författningen i allmänhet antagna grundsats, att bevillningen endast bör bestämmas efter den inkomst, som verkligen åtnjutits, har Utskottet Bevillnings-Utskottets Betänkande, N:o 4. 7 ansett berörde stadgande böra utbytas mot det, som i dess ställe finnes uti förslaget intaget. § -1.
Jag tror icke heller att det skulle inverka särdeles i fråga om möjligheten att erhålla skicklige sökande; men det har enligt min åsigt en annan stor olägenhet, bestående deruti att, efter hvad nämndt är, många af de embetsman, som hafva uppbörd om händer, för närvar, äro ganska illa lönta, och då det åtminstone icke i motionen är nämndt om att dessa medel, i fall de insättas, skola utlånas och någon ränteersättning således icke komme att tillfalla insättarne, så kom onekligen en sådan åtgärd eller en upplåning af borgensbeloppet och insättande deraf i statskassan att 718 Den 28 Februari. göra en känbar minskning i uppbörtlsmännens obetydliga löner. Det finnes, efter hvad kändt är, kronö-uppbördsmän som hafva i lön endast 600 till 800 r:dr om året, och likväl hafva utgifter för sina resor o. s. v. Deras borgensbelopp är 1500 r:dr. Skulle de nu nödgas upplåna denna summa och betala ränta derå, så blefve deras ringa inkomster minskade med 75 r:dr b:co om året. Jag får således för min del tillstyrka bifall till StatsUtsk:s betänk. Frih. Cederström, Jakob: Jag skulle instämt med Hr von Hartmansdorff om nyttan af den väckta motionen, om Sverige ägde sådana statspapper, som Frankrike, hvilka kunde utan risk för ifrågavar. ändamål användas, men våra statspapper äro ännu icke här i Sverige af den beskaffenhet, att man kan gifva dem samma förtroende sorn städja, och det blir dessutom ganska kinkigt, alt skaffa penningar till uppköp af dessa papper, som löpa med mindre ränta än den som går man och man emellan. Statspapper kunna icke för det afsedda ändamålet användas förr än de komma under samma ränta som den allmänna; så att i det skick som frågan nu befinnes, kan jag icke annat än tillstyrka bifall till Utsk:s betänk. Frih. Raab, Adam Christian: Frågan omfattar 2:ne förhållanden. Det ena är borgensförbindelsen för en uppbördsman. Det andra borgensförbindelsen för en arrendator.
På detta sätt hjelper man hvarandra och göromålen gå lättare än eljest kunde ske. Nu upslå hinder och uppehåll derigenom, att den s. k. depositions-afdelmn för medels insättning oell tillagning, bokföring af dithörande handlingar och utfärdande af qvittenser eller s. k. depositions-attester icke kan, för bristande utrymme, inrymmas i bottenvåningen, hvarföre allmänheten måste gå 2 trappor upp till attesternas erhållande. Det härigenom förorsakade dröjsmål har föranledt klagan och den nu föreslagna ändringen. Tidsutdrägten härrör icke från Bankens organisation, utan från beskaffenheten af hans hus. Utsk. har således nödgats rigta sina anmärkmr mot byggnaderna och ej mot organisationen. Förslaget har derigenom blifvit en föreskrift huru rummen skola anordnas och begagnas, huru den ena kassan skall ligga bredvid den andra o, s. v. Ilufvudsakeu i det nya förslaget är att 2 trappor Den 14 Oktober e. m. 231 tipp i det yngre Bankohusets norra del skall ett stort rum bildas derigenom, att man öfverbygger gården. I detta rum borde expeditions-kassorna och deposilions-afdelntn sammanföras, i ändamål att man derigenom skulle med större skyndsamhet än hittills kunna erhålla expedition, d. v. s. att den, som insatt medel i kassan, fortare erhölle attest derå, och likaledes den, som bekommit en Banko-assignation, hastigare finge ut penningar derför. 1 st. f. 4 expeditions-kassor, som nu äro för allmänheten tillgängliga i Bankens bottenvåning, skulle 2 trappor upp inrättas 2 expeditions-kassor och dessutom en 3:dje kassa för Diskonten 3 trappor upp. Följaktligen 3 kassor i st. f. 4, och dessa fördelade i två våningar högst upp, i stället alt samtliga nu befinnas i bottenvåningen. Denna fördelning blifver likväl icke fullständig, hvarken i sak, eller i afseende på rum. F. n. äro nemi. Depositionsoch Läne-afdelu:ne afsöndrade. Så vidt af Betänk, kan inhemlas, skall detta komma att fortfara. Således har man icke förenat dem.
Frän Höglofl. Ridderskapet och Adeln. S. D. Efter föredragning af Bevillnings-Utskottels den 1 dennes på bordet lagda Memorial, N;o 3, om återlemnande af en utaf Johan Persson från Upsala län inom Bonde-Ståndet väckt motion; samt N:o 5, om återlemnande af en utaf Herr Alfred Grenander inom BorgareStåndet väckt motion, lades dessa memorial till handlingarne med förklarande alt Ridderskapet och .Adeln ansåg motionerna tillböra Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskottets behandling. S. D. Efter skedd föredragning af Bevillnings-Utskottets den 1 dennes bordlagde Memorial N:o 4, om återlemnande af en utaf C. G. Cederskog från Östergötlands län inom Bonde-Ståndet väckt motion, lades detta Memorial till handlingarne, med förklarande att Ridderskapet och Adeln ansåg motionens behandling tillkomma Lag-Utskottet. S. D. Remitterades till Stats-Ulskoltel Grefve von Rosens, Adolf Eugéne, den 1 dennes bordlagda motion, angående anslag af allmänna medel till inrättande i hufvudstaden af ett homöopathiskt sjukhus, m. m.; tillika med de i anledning deraf nu afgifna yttranden. S. D. Remitterades till Stats-Utskottet: l:o. Herr Stjernsvärds, Rudolf, den 30 sistlidne November på bordet lagda motion angående låneunderstöd för jernvägs-anläggning emellan Christianstad och närmaste punkten å Södra Stambanan norr om Finjasjön; tillika med ett i anledning deraf nu afgifvet yttrande; ,2:o. Friherre Creulzs, Steffan, den 30 sistlidne November bordlagde motion om anslag till tvenne nya andre Kapitens-beställningar vid Kongl. Lifregementets Grenadier-korps, jemte de i anledning deraf nu afgifna yttranden; 3:o.