Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men då af stadgandet i 57 puncten af 1668 års BancoOrdning , med tämmelig säkerhet bör kunna dragas den slutföljd, att panten icke i något fall kan af egaren eller pantsedelns innehafvare, återfordras förr än Lånet med dess interesse blifvit till Låne-Banquen betaldt, och flere författningar samt deribland senast Kongl, lii un gör elsén den 29 September 1818 förmå, alt de Guldoch Silfver panter, för hvilka de undfångne lånen ej inom Ett års förlopp omsättas, hemfalla tili Banquen , samt någon tvifvel om dessa panters tillräcklighet till Banquens skadeslöshållande ej kan ega rurn , tyckes någon bevakning af’dylika Lån, äfven der den är möjlig, icke erfordras, enär vid nyss anförde förhållande pantegaren eller dess rätts innehafvare icke icke synes med någon framgång kunna påstå, att, i ansende (till försummad bevakning, utan lösen 'återfå panten. Eiscals-Ambetet veterlig! har ej eller något så beskafladt anspråk emot Banquen nå* Banco-Utskottets Betankanderi. gonsin blifvit väckt; men, efter hvad Fiscal*- Ä-mbetet inhemtat, skall en enskild panhafvare för underlåten bevakning i pantegarens Cori« cours blifvit dömd att återställa pantén utan lösen, och kännedomen derom skulle tilläfventyrs kunna föranleda till lika beskaffade påståenden mot Banquen, sorn, om de icke medförde någon annan olägenhet, åtminstone adrogo Banquen kostsamma och vidlyftiga Rättegångar, till hvilkas förekommande den Lagförklaring Fiscals-Ämbetet i djupaste öd-' mjukhet föreslagit, synes blifva nödig, och torde vid framställningen derom till Rikets Höglofl.
Redan tidigt hade han antagit den vana, att icke lemna något ämne förr, än han för sig sjelf bragt det till utredning och bestämd öfvertygelse. Deraf i både hans uppsatser och hans bref denna uttryckets fullmognad, som utmärker dem. Hvad han satte på papperet, var genast nedskrifvet så, som hade det omedelbart varit ämnadt att tryckas. På den dialektiska färdigheten, såsom ett vapen i sanningens tjenst, lade han mycken vigt. Den var hos honom i hög grad utbildad; och han mottog gerna de tillfällen, som vid de i Upsala vanliga disputations-akterna erbjödos att öfva den. I allmänhet utmärkte sig hans uttryckssätt genom en stor precision, korthet och klarhet; den sista ofta uppkommande genom ett ord, en bild, hvaraf ämnet liksom genom en blixt upplystes. Intet tvifvel är, att han i en dialogisk framställning af sin philosophi skulle särdeles hafva lyckats. Också föresväfvade honom ej sällan tanken derpå. Det skall numera ej förefalla oväntadt, om jag förklarar, att Kjellanders förtida bortgång är den störta litterära smärta jag upplefvat. Allt det vackraste och renaste af de syftningar, som under åren 1810–1830 ungdomligt inverkade på fosterlandets kultur, hade i honom, till afsked, sammanfattat sig i fullständig skepnad. Förlusten vid hans frånfälle skulle af mig rönas desto djupare, då jag, utom den oförgätliga lyckan af hans enskilda vänskap, äfven ägde den, att hafva beredt honom rum såsom Docens i den vetenskap, der jag ännu sjelf var Professor. Hvad var man ej af honom, i fall helsan kunnat återställas, berättigad att hoppas för universitetet, för svenska nationalbildningen, för Philosophiens framtid både inom och utom Sveriges gränsor! Så mycket mera som han, till sin ekonomiska ställning tryggad genom en förmögen Mosters godhet, hade kunnat i ett oberoende, sällan fallande på Docenters lott, afbida tidpunkten af högre akademisk befordran.
Kollegierna förklarat de föreslagna bytesvilkoren vara för Kronan så fördelaktiga, att Kollegierna icke tvekade i underdånighet tillstyrka nådigt bifall till bytet; och hade, under förutsättning att det ifrågavarande bytet komme att i nåder beviljas, Kollegierna granskat det af stadens innevånare för deras del godkända, hörofvan omförmälda förslag till kontrakt, samt, efter dervid gjorda anmärkningar, föreslagit följande kontraktsbestämmelser, nemligen: l:o. Kongl. Maj:t och Kronan upplåter åt staden Malmö till full ego för all framtid och för att användas till allmän parkanläggning samt fruktträdgård och blomsterodling, på sätt staden kan finna för godt närmare bestämma, dock utan rättighet att från detta bestämda ändamål afvika, hela den Kongl. Maj:t och Kronan tillhöriga, vester om staden belägna jord, som omslutes af Slottsplatsgatan, nya begrafningsplatsen, den närmast staden befintliga yttre f. d. fästningsgrafven och den i förlängning af Vestergatan till Slottet ledande stensatta väg, hvilken jord, som utgöres af den s. k. Slottsplatsen och Kommendantsträdgården med omgifvande åker och ängsmark, är utmärkt pä en al tillförordnade förste Landtmätaren Georg Gustafsson år 1860 upprättad karla med N:ris 1, 2, 3, o, 6, 7 och 8 samt innehåller, jemte ofvannämnde väg, 14 tunnland 19 kappland; varande uti denna öfverlåtelse inbegripne å jorden nu befintliga träd och planteringar, men icke de derstädes uppförda, Kronan tillhöriga 2:ne byggnader. 2:o.
Hon var nu kommen till prestgården för att göra sin visit och innesluta sig i sin blifvande själasörjares vänskap såsom hans församlingsbo och lemnade honom sina papper, hvaraf prosten ytterligare inhemtade, att hon hette Cameron, var endast tjugoåtta år, enka och hade en son, Astley Cameron, född den 10 februari 1786, således fyra år gammal. Allt detta var fullkomligt i sin ordning. Den artiga mamsell Petronella, som äfven kommit in, bjöd på thé med förträffliga gorån och ett bärvin, som hon sjelf bryggt, och gjorde allt för att visa den främmande sin välvilja och vänskap; men stelheten i mrs Camerons sätt vek icke ett ögonblick, och icke ens skymten af ett leende mildrade för en sekund orörligheten i hennes knotiga ansigte. Man skulle trott sig se en vaxfigur och förundrade sig nästan att höra henne tala. Både prosten och hans syster kände sig ruskiga och besvärade bredvid denna spöklika varelse, som sorg eller sjukdom tycktes hafva beröfvat all lifsvärme och alla menskliga egenskaper för att förvandla henne till en fullkomlig avtomat. Ehuru hon stannade qvar i Sverige alltjemt och ett par gånger hvarje år kom på besök i prestgården, så blef man aldrig mera förtrolig och bekant med den ledsamma engelskan, och allt hvad man någonsin fick veta om hennes fordna lif och öden inskränkte sig till hvad hennes prestbevis meddelade. Imellertid anmärkte både prosten och hans syster, att ett besynnerligt förhållande tycktes råda mellan henne och hennes son, ty den lille gossen visade en tydlig köld och motvilja för modern, och hon å sin sida röjde icke i sitt sätt emot barnet mera ömhet eller deltagande, än hon hade för alla andra. Det var derför, som prosten ett par år derefter, delande sin systers tycke och interesse för den stackars ensamma gossen, föreslog fru Cameron att för en måttlig betalning mottaga hennes son i prestgården, der han kunde få läsa något och lämpligare uppfostras än i moderns tysta och kärlekslösa hem.
Nill5-8t3li<!en 6sn l; ONob. IZIV. Stormägtigste Allernädigste Konung. ^)cnom Nädig Proposition har Eder Majit till Riksens Ständers pröfning i Räder öfwer, lämnat den af de flere personer, som utgjordt Directionen af ett i Carlscrona inrättadt Bränneri Bolag, i underdånig skrift framstälde anbällan om en sädan ändring för Carlscrona Stad uti den wid sista Riksdag allmänt bewil. jade rättighet af Bränwins-Bränning som, utan att miilsta den för Staten päräknade inkomst, kunde pä en gäng förekomma den förlust, bwil. ken genom Inrättningens upphörande skulle Bolaget tillskyndas, och trygga Kronans öfwer alt i Staden belägna Werk och förräd, jemte innewänarnes enskilda egendom för hotande 0. lyckor af tillfälligt genom en Allmän Bränwins-Bränning beredde eldswädor. Efter noga pröfning af de härom i Räder meddelade uppgifter, hafwa Riksens Ständer stannat i det beslut i att wäl Carlscrona Stad, hädanefter som hittills, mä fä utöfwa Bränwms-Bränning och Distillering i ett sammansatt Werk 258 Den 18 October.
Enligt hvad jag kunnat fatta, tycktes detta ProtocollsUtdrag alldeles icke vara tvetydigt. Då Ståndet sagt, att Kongl. Maj:t må höja tullen inom 33f procent, vill det säga alt Kongl. Majit ej må höja tullen utöfver 331- procent, och sådan är den mening jag fattat af PresteStåndets beslut. Då jag nu hört åtskilliga Talare hafva olika begrepp om Rikets Ständers rätt att Grundlagsenligt besluta, det Kongl. Majit må böja tullen; så erindrar jag mig, att kort efter RegeringsFormens antagande, eller vid slutet af år 1809, en stor Rikshushållare och Financier, framlidne Hans Excellence Grefve Lilljencrantz, föreslog, att Rikets Ständer skulle åt Kongl. Majit öfverlåta rättigheten att både höja och sänka tullen, hvarförutan Kongl. Majit ej kunde vidtaga nödiga författningar hvarken i afseende på Rikets inre eller yttre handelsställning. Detta blef då af Rikets Ständer gilladt, och fortfor ända till 1818 års Riksdag. Det är således icke något ovanligt, att Rikets Ständer till Kongl. Majit öfverlemna denna rättighet att höja tullen, och jag tror icke eller, att densamma blifvit 3i4 Den 28 Octo b er c. in. missbrukad. Man liar sagt., att den kan blifva det; men jag hemställer, om ej Föredraganden bar starka conti oller på sig, genom nödvändigheten att höra ComnierceCollegiurn och TullDirectionen, samt alt inför Kongl. Maj:t och StalsRådet redogöra för förmånerna af en tullförhöjning. Jag tror således icke, att ett beslut i denna del kan vara farligt, utan tvertom nyttigt, emedan en förhöjning ofta kan vara lika nyttig som en sänkning af tullen. Jag vill derpå anföra ett exempel. Under mellantiden efter sista Riksdagen, fann man, att tullen på gröfre ull var för lag och deremot den på fin ull för hög, samt alt detta föranledde en öfverdrift uti införsel al grof ull, hvilken bidrog att hämma de inhämske Schäferiernas tillväxt och att minska värdet på inhämska ullen.
Maj:t sålunda framställda förslag, att åt chefen för den inom Ecklesiatik-departementetinrättade byrå för ärenden rörande den högre undervisningen uppdraga öfverinspektionen öfver rikets elementarläroverk, synes Rikets Ständer särdeles välbetänkt. Endast i afseende på beloppet af den för bemälde byråchef föreslagna löneförhöjning hafva Rikets Ständer ansett någon förändringböraifrågakomma. Då nemligen Stats-departcmenternas Expeditions-chefer i lön åtnjuta 5,500 ll:dr, torde ifrågavarande byrå-chef ej heller höra erhålla högre belopp; hvadan och då hans lön nu utgör 4,500 R:dr, förhöjningen torde böra till 1,000 R:dr bestämmas. I enlighet härmed hafva Rikets Ständer medgifvit: a) att byrå-chefen för ärenden rörande den högre undervisningen i egenskap af Öfverinspektor för elementarläroverken må tilläggas löneförhöjning med 1,000 R:dr; och b) att det å stat uppförda belopp, 1,800 R:dr, till tjenstebiträde åt bemälde byrå-chef, må med 1,000 R:dr förhöjas. 2:o. Vid sistlidna riksdag ställdes till E. K. Maj:ts nådiga disposition ett årligt anslag af 4,500 R:dr, att under nu löpande statsregleringsperiod från Riksgälds-kontoret utbetalas, på det en särskild byrå inom Ecklesiastik-departementet måtte kunna inrättas för handläggning af ärenden angående folkskoleväsendet.
Fyra knektar, en af hvardera färgen, läggas ut till en midtelstjärna, omkring dessa läggas, som de k o m m a ur talongen, dels midt för knektarna de i färg motsva rande essen, dels midt emellan essen fyra samhöriga tior, hvarjämte 8 hjälpkort läggas på sidorna, 4 på hvardera flygeln. Ur talongen och hjälpkorten fyllas esshögarna med hvartannat kort i färg och stigande, så t. ex. spader ess, d:o trea, d:o femma o. s. v. ända till damen, som är slutkort. Samtidigt fyllas tiornas högar i färg o c h i fallande i rätt led, så t. ex. rutertia, d:o nia, d-.o åtta intill esset, därefter kung och dam, som är slutkort. Upptagna hjälpkort ifyllas. Talongen o m - lägges 3 gånger. Patiencen ser bra ut, om den lyckas, då de fyra knektarna omgifvas af en ring af damer. Går ofta, men fordrar uppmärksamhet. * » Lock på bytta. » Tvänne lekar användas. Åtta kort uppläggas i rad; de öfriga korten läggas i högar med 12 kort i hvarje hög. Från dessa högar uppflyttas kort under de först upplagda korten utan afseende på färg i direkt stigande. När icke flere gå upp, läggas första högens kort ut på öfriga högarne o c h kort uppflyttas åter i direkt stigande utan afseende på färg; kommer då något kort upp, som är i nummerföljd stigande, rätt under ett annat (t. ex. om en femma kommer rätt under en fyra), så upplägges det genast och ett nytt kort pålägges ä den hög, där kortet legat. När en hög i andra raden är full (så t. ex. att under en kung i öfversta raden kommit genom påfyllningen dam, under en åtta en nia) så vändes kortet från öfversta raden, så att det täcker den uppfyllda högen i mellanraden, liksom ett » lock på bytta ». Alla högarne med 12 kort omläggas. Patiencen tyckes vara svär, men går ej sällan och är mycket underhållande. * » Inte e n katt. » En lek.
Med bultande hjerta och spända öron uppfattade hon ett eller annat likgiltigt, intetsägande ord – och med ens blef hon alldeles kall, blygdes för sig sjelf och skulle kunnat skratta åt, att hon var en sådan toka. Så spelade hon käckt vidare en stund, hamrade på i basen, som om hon ville döfva någonting, – ända till samma ovissa ångest åter vaknade upp på nytt och ovilkorligt pressade blodet mot hennes hjerta. Hon tyckte nej, det var inte möjligt, det kunde inte vara möjligt Hon reste sig upp, nervös, så hon darrade, och gjorde sig plötsligt ärende in i salongen. Der sutto de precis så som hon lemnat dem – modren och främmanden midt för hvarandra vid kakelugnen. Modren såg på henne med sin säkra, öppna blick – Alice kände, hur den följde henne, då hon gick genom rummet och osäkert, famlande, började leta bland böckerna på étagèren. Hon föreföll sig sjelf så ömklig – genomskådad och förlöjligad af denna skoningslöst hånande blick. Hon talade aldrig med fadren om detta. När de i sina samtal någon gång nämde modren, var det vanligtvis flyktigt och kort, med ett sätt, som de bemödade sig att göra ogeneradt. I skolan var Alice mycket omtyckt. Hon satte en ära i att alltid kunna sina lexor, och för att stå väl med kamraterna och “vara som andra flickor“, var hon med om alla deras upptåg och tillegnade sig kritiklöst deras jargon. Men hon bjöd nästan aldrig någon af dem till sig, och när de andra flickorna – som dagligen hände – talade om sitt hem och sina mammor, kände hon alltid en feg, skygg fruktan, att de skulle börja tala om hennes. Då hon under frikvarterna såg två eller tre hviska tillsammans i ett hörn, var hon nervöst orolig och förströdd, ända tills hon på ett eller annat sätt fick visshet om, att det icke var om henne, eller rättare, om hennes mor de talade. Detta blef nästan en fix idé hos henne. En morgon t. ex., när hon kom in i tamburen, hörde hon just Augusta och Anna v.
Vi hafva sjöprovinser, Gottland och Oland, och utan något sjögående fartyg torde kommunikationen med dessa öar under krig icke kunna underhållas; det behöfves då icke mer än några få fartyg för att alldeles afskära förbindelsen med dem. Detta är så klart att ingen vidlyftig bevisning behöfves, särdeles som en sådan så många gånger och på olika sätt blifvit förebringad, att jag icke tilltror mig att med den ringa vältalighetsgåfva, jag eger, kunna derutinnan framlägga någonting nytt. I det K. M:s Propos. åtföljande Statsiådsprot. har dessutom nuvtde Depart.Cbef framställt denna sak på ett sätt, som icke lemnar någonting öfrigt att önska. 200 Den 14 April e. m. På de grunder, jag nu haft äran anföra, anhåller Jag om afslag å Utskits Utlåt, och bifall till K. M:s Propos. id en form, jag i min reservation angifvit, eller att It. St:r icke uttryckligen bestämmer någon siffra för hästkrafter eller annat. Hr Blomstedt, Christian Jakob, anförde dels skriftligen dels mundtligen: Oafsedt medvetandet af min ringa talang att som talare, vid min lefnads afton, upträda, har jag likväl såsom ännu fortfarande lifvad af de varmaste känslor för mitt fäderneslands sjelfständighet och det vapens uprii 11 hållande, jag under min tillryggalagda mångåriga tjenstemannabana verksamt tillhört, velat begära ordet, för att, såvidt på mig ankommer, emot Utskits afstyrkande Utlåt, söka medverka bifall till K. M:s, på grund af Hr Depart.Chefens sakrikt motiverade föredragning, uådigst äskade anslag till nybyggnad af en, för sjöförsvaret erforderlig större Anglregatt, i hvilket hänseende jag utbeder mig få anföra, som föijer. Sedan Sverige, efter Noriges förenande, numera är kringflutet med hafvet till egentlig gräns, måste det såsom O-stat betraktas; hvadan ock vid inbrytande försvarskrig Sveriges sjöförsvar otvifvelaktig! i första rummet ifrågakommer att anlitas.
Utskotts betänkande öfver allmän fråga skall, ehvad Utskottet är af endera Kammaren eller båda tillsatt för ärendets afgörande, i begge Kamrarne föredragas. Betänkanden från Kamrarnes gemensamma Utskott föredragas först i Andra Kammaren, och betänkande från Utskott, som blott den ena Kammaren tillsatt, först i denna. § 100. När betänkande från Utskott inkommit, skall det, sedan det första gången blifvit föredraget, hvila på bordet. Begära flere ledamöter att det, efter andra föredragningen åter må blifva bvilande; bör det ej vägras. Men då det tredje gången förekommer, skall det till afgörande företagas. 30 Konstitutions-Utskotlels Memorial, N:o 12. Frågor af annan än allmän beskaffenhet, äfvensom Utskotts förberedande hemställanden och förfrågningar må genast afgöras, derest icke någon Kammarens ledamot bordläggning begär. Öfver alla på bordet lagda ärenden skall öppen förteckning med dertill hörande handlingar finnas i Kammaren att tillgå. § 101. Då Kammare till öfverläggning samlad är, eger hvarje dess ledamot rätt att, ståeude och från sin plats, till protokollet fritt tala och utlåta sig i alla frågor, som under öfverläggning komma och om lagligheten af allt, som inom Kammaren sig tilldrager. Hvar och en yttre sig i den ordning, han dertill sig anmält och uppropad blifvit. Ej må någon tala utom protokollet. Personligen förolämpande uttryck må ingen sig tillåta. Sker det, eger Kammaren pröfva, huruvida den ledamot, som sålunda sig förgått, må af talmannen erhålla tjenlig föreställning eller varning, eller om saken bör till laga domstols behandling öfverlemnas, eller ock alldeles förfalla. § 102. När ett ärende till slutligt afgörande företages, skola alla dertill hörande handlingar uppläsas, så snart någon ledamot af Kammaren det begärer. Ej må något mål slutligen afgöras förr, än talmannen inhemtat, huruvida Kammaren anser öfverläggningen fulländad; börande derefter proposition justerad framställas.
I det första utfallet, ”Brefvet till den store och märkvärdige Författaren Th**” m. m., nyttjar han inga andra stridsmedel, än dessa 24; i hans följande skrift, som går ut på att fullständigt behandla Thorilds hela författarskap och vitterhetslära, omvexlar begabbandet, ehuru äfven der en grundväsendtlig beståndsdel, med försöken till allvarligare vederläggningar; i sin recension öfver boken ”om Efterhärmning” har han ånyo nästan alldeles bortkastat allvaret för löjet. Och härmed fortfor han, vanligen, i sednare smärre uppsatser, – endast med ett ökadt hån; vi upptäcka bland dem knappt någon annan, än afhandlingen ”om Imitationen”, der han låtit rolighetens egenskap underordnas den, att om sjelfva saken säga något utredande och upplysande 25. – Ett oveldigt omdöme öfver dessa Leopolds stridskrifter, större och smärre, kan ej blifva ett annat, än det, som i allmänhet öfver hans theoretiska och kritiska afhandlingar måste fällas. De röja samtligen, att han ägde skarpt förstånd, mycken qvickhet, och i hög grad det slags snille, som lämpligast betecknas med det fransyska ordet esprit; att dermed förenade sig ett ingalunda vanligt mått af både poetisk fantasi och philosophisk tankförmåga; – men ock, att detta var af de nyssnämnda egenskaperna enväldigt beherrskadt. Det fick derföre aldrig komma till någon fullt fri utveckling. Han hade ett ypperligt analytiskt hufvud, men ett medelmåttigt synthetiskt; en esomoftast makalös detalj-blick, träffande lika hvasst som qvickt; en synpunkt, nästan alltid tillräcklig för saker sedda i smått, mera sällan för saker sedda i stort; ett öga, som snarare häftade sig vid det particulära i deras utansida och derifrån slöt till deras central-betydelse, än omedelbart inträngde till denna och dermed till den enda uppfattning af det hela, ur hvilken dess smärre delar och förhållanden kunna bedömmas med annat än half sanning. Sådan är den blandning af halt och brist, som ingenstädes blottar sig klarare, än i hans skrifter mot Thorild.
Oberäknadt förhållandet att detta s. k. raffinerade salt, som inkommer eller, rättare sagdt, förut hit inkommit från Liverpool, före dess användande här på platsen ytterligare mäste omarbetas, d. v. s. rensas, sigtas, stötas m. m. innan detsamma kan ingå i handeln och till allmän förbrukning i och för dess ändamål, så torde dessutom vara nödigt fästa upmärksamhefen på hvilken orimlig skillnad och mindre rättvisa, till hvilka ord jag straxt skall återkomma, som ofvanstående tullsatser sålunda innebära och upställa för tvenne, från förädlingens synpunkt, i sjelfva verket nära nog lika uttryck af samma vara, hvilken likväl 'numera måste erkännas och anses såsom en nödvändighetsartikel, och hvarigenom på detta sätt, i strid med under sednare tider lyckligtvis allt mera allmänt gillade friare åsigter i dessa hänseenden, försök blifvit gjordt till 32 Den 1 December f. m. eli så öfverdrifvet hög beskattning af ett dagligt behof för landets innevånare. — Dock, före tillämpningen, eller bevisningen i siffror af detta mitt påstående, anhåller jag lå återkomma till mitt ofvan anförde uttryck om »mindre rättvisa» i alside fi beloppet af ifrågav:de tullsats. Då nemi., under sednaste Riksdag, denna höga tullsats för så kalladt Raffineradt Salt fastställdes till belopp af 3 öre rmt pr 1 <fl. i införsel, på samma gång som Införselstullen för Koksalt bestämdes till 10 öre rmt pr 1 Kubikfot, lärer anledningen dertill varit att söka uti det skydd, som vederbide, riktigt eller oriktigt, ansågo böra gifvas åt ett inhemskt bolag, samtidigt bildadt i närheten af Götheborg, i och för raffinering af salt; ty förut hade allt matsalt under samma tullsats blifvit hänfördt. Utan att nu fästa mig vid lämpligheten eller icke af detta skydd, vill jag blott f. n. anföra det faktum, att detta bolags verksamhet redan uphört, sedan företaget, det höga skyddet oaktadt, icke inbringat annat än förlust.
Statens medel blefve då ändarnålsenligare använda, obemedlade ynglingar (rån olika orter, serdeles de aflägsnare, kunde vinna kraftigare understöd, än som nu vore fallet; fordringarne på clevernes kunskapsmått kunde behöfligen skärpas, tiden för deras vistelse i seminarium förlängas; method och betyg lättare bringas tili enhet, och slutligen, hvad icke vore minst vigtigt, det mer än öfverflödande antalet af skollärare-kandidater inskränkas. Motionären har föreslagit, alt antalet af seminarier kunde bestämmas till 4 eller 5, nemligen ett i Stockholm eller Upsala för medlersta Sverige, ett i Lund för rikets södra del, ett i Skara lör dess vestra landskaper, och ett i Hernösand för de norra orterna, samt möjligen ett för östra delen al riket i Linköping. Denna motion, tillika med de i Högv. Preste-Ståndet i anledning af densamma afgifna yttranden, har Utskottet tagit i det noggranna öfvervägande, som sakens vigt kräfver. l:o Hvad härvid först beträffar den föreslagna inskränkningen i seminariernas antal, linner Utskottet visserligen flera skäl tala för en så beskaffad åtgärd. Af Kongl. Maj ts nådiga Berättelse al den 20 November’ 1850 örn hvad i riket och dess styrelse sig tilldragit sedan sista riksdag inliemtas, att ”folkskolor numera, i öfverensstämmelse med Skolstadgans (öreskrifter, Allmänna Besvärsoch Ekonom,i-Ulskotlets Betänkande, N:o HA. 5 äro i rikets alla församlingar inrättade, med undantag af några sloldislrikter, serdeles inom de norra orterna.” Af denna Berättelse, jemförd med Berättelsen till sistlidne riksdag, visar sig äfven, att antalet af nu anställda examinerade lärare öfverst!ger det för 3:iie år tillbaka befintliga antalet af sådane nied ej mindre än 775, under det att de oexaminerade lärarnes antal minskats med 102.