Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Just derföre, alt jag farin denna åsigt genomskinlig i Utskis förslag, har jag hestrid! detsamma. Den siste värde talaren har förklarat, alt emedan man endast meddelar en utvidgning af den rättighet jordbruket eger, skulle öfverängen icke vara hastig. Jag får dock fästa den värde talarens npmärksamhet derpå, att, om i detta förslag icke förekommo sådana stadganden, som tvinga jordbrukaren att anlägga större hränvinsfabriker än de närvar:de, skulle denna förflyttning af hränvinsbrännings-rättigheten till städerna icke blifva så vådlig; ty del år klart, att städernas fabrikanter skola hafva större fördelar af rörelsens bedrifvande, än egare af dylika fabriker å landel. De, som drifva denna näring i städerna, hafva en större vinst utaf den genom försäljningen af drank, den de icke kunna använda lill kreaturs utfodring. Härigenom erhålla de en Icke obetydlig ersättning för både skatt och arbete. Dessutom hafva de fördelen pä landtmannens bekostnad att, när spanmålspriserna äro nedtryckta, npköpa sina behof lill ett ringa pris, och dessutom hafva släderne alltid en större tillförsel, än som på landet kan finnas, samt kunna följaktligen lättare än landlmannen erhålla råämnet lill fabrikerna. Fabrikanter i städerna komma genom Utsk:s förslag i ett fördelaktigare förhållande än landlmannen. I öfrigt ber jag att få nämna, att jag icke finner någon fördel af delta förslag framför det gamla stadgandet, såvida man menar hvad man säger, nemi. att man vill inskränka bränvinstillverkningen och icke alt flytta den från jordbruket till sladsmannanäringarne. Jag hemställer om icke allt det efterföljande i Utsb:s förslag kunde antagas, om raan bibehåller 2:dra §. i den gamla författningen, dervid intet annat kommer ali ega rum, än att man icke flyttar den rättighet jordbruket eger till städerna. Det är visserligen en sanning, alt man i theoretiskt hänseende då icke kommer att gå så långt sorn Utsk.; men i praktiskt hänseende åter kommer man att vinna fullkomligt detsamma.
Ligger det då någon sanning i denna tanka och dess utveckling, samt dess framträdande i verklighet ej af lagen helt och hållet hindras, så att det lemnäs fritt att inrätta Skolorne, antingen på det ena eller andra sältet, så skall, i fall försök någonstädes göres med hemläsnings-skolor , en jemnförelse blifva möjlig, och i fall de äro grundade på en falsk tanke, de dö ut af sig sjelfva och ej mera komma i fråga; deremot, om de verkligen äro både verkställbara och öfverensstämmande, så väl med sunda undervisningsprinciper, som vårt lands alldeles egna förhållanden, så skola de, utan någon tvifvel, uppstå af sig sjelfva och utbreda sig öfverallt.” 7:0. Af Herr Conti acts-Pi osten Doctor Björkman: ”Emot förestående Betänkande rörande folkskolor reserverar jag mig hufvudsakligast i följande punkter: 1:0 Att minst en Fast Skola ovillkorligt skall finnas i hvarje Pastorat, anser jag vara orätt alt uppställa såsom regel, då troligen ^ af Sveriges Pastoraler erfordra ambulaloriska Skolinrättningar, vid hvilka Skolmästaren kan flytta för termin eller för året, och derjemte genom läxors gifvande och hörande en dag hvarje vecka fortsätta undervisningen med den undertiden från Skolan aflägsnare ungdomen. Här hade således bordt heta: Uti hvarje Pastorat skall finnas en mot Pastoratets loenia behof och nedan stadgade ändamål svarandeaf Stiftets Domcapitel fastställd Skolinrättning. Detta hade gjort alla strider om nödvändiga undantag från många nu föreslagna närmare stadganden öfverflödiga. 2:0 Det föreslagna minimum af kunskaper för de allmogens barn, hvilka icke böra tvingas alt begagna Folkskolan, anser jag vara för högt. Stränga utmälnings-åtgärder samt fattigcassornas orimliga anlitande komma att alltför ofta blifva en nödvändig följd af förslaget; och för de mindre väl lottade torde redig läsning innantill af Svensk och Latinsk stil, samt försvarlig, af antagna läroböcker inhemtad, Christendomskuuskap åtminstone för närvarande vara nog såsom tvång. 3:0
Redogörelse borde innefatta, ej mindre framställning af den handläggning Justitiae-Oinbudsrnannen lemnat åt enskilde rättsfrågor, som hos honom blifvit anmälde, än ock hans utlåtande öfver lagskipningens tillstånd i Riket och Lagarnes brister, hvilken senare del otvifvelaktigt hörde till Lag-Utskottets pröfning och Rikets Ständers beslut; så,ehuru Utskottet icke, emot go af Regeringsformen, egt ingå i någon speciel granskning af den förra, hade dock, enär Embetsberättelsens remitterande till Lag-Utskottet ej kunde vara ändamål-dös, detta Utskott bordt, lika som Conslitutions-Utskottet afgifver yttrande öfver det formela i utöfningen af Justitiae-Ombudsmans-Embetet, bedöma det materiela deraf, sorn till Lag-Utskottets granskning blifvit härrvisadt. 4:o Herr Prosten Dedekind t att, då Justitias-Ombudsmannens Allmänna Redogörelse blifvit till Lag-Utskottets åtgärd öfverlemnad, man i Utskottets ifrågavarande Betänkande billigt väntat ett af allt annat, än Utskottets sjelfständiga pröfning, oberoende allmänt otti* 4 LcgUiskoitets Utlärande N;o 153. Home öfver Justiiiae-Ombudsmannens Erabelsförvaltning, hvilket skulle hafva varit lika tillfredsställande för Justitiaa-Ombudsmannen, sorn för Rikets Ständer såsom hans Principaler; och att orri, å ena sidan, det vore för Samhället magtpåliggande att ega en offentlig person, som controllerar alla Embetsmanna classers lagenliga förhållande, det, å den andra, ej syntes mindre vigtigt, att Samhället i Lag-Utskottet eger en controllerande
Vid en blick däri såg den unge föreläsaren, att hans svartlockige vän icke skrivit en bokstav under hans frånvaro. Däremot såg Klemens åtskilliga papyruslappar, på vilka Eufemios flitigt övat sig i den ädla punkteringskonsten. Vad Eufemios med tillhjälp av de insikter han förvärvat i denna egna art av spådomskonst egentligen ville avlocka framtidens sfinx, det visste Klemens icke, ej heller tänkte han däröver. Utan att väcka Eufemios satte han sig att skriva, till dess sömnen slutligen överväldigade honom och han gick till vila. Eufemios fann större nöje i punkteringskonsten än i avskrivningen av böcker. Han hade tillbragt sin afton på ett nöjsamt sätt och ingalunda varit otålig över Klemens' dröjsmål. Följande morgon, då de vaknade och hälsade varandra, frågade Eufemios ej heller efter orsaken till detta. Klemens slapp redogöra för den föregående aftonen. Eufemios steg upp, klädde sig i sin arbetsdräkt och gick till arbetet på Afrodites tempel, ty i dag var ordningen hos honom att deltaga däri. Klemens tillbragte en stor del av dagen ensam i Eufemios' lilla kammare. Eusebias bild stod livliga drag för den unge föreläsarens ögon. Hans inbillningskraft sysslade oupphörligt med densamma, och han genomgick i tankarne gång efter annan hela det uppträde, som förefallit mellan henne och honom. Vad hon var vacker i utbrottet både av sin vrede och sina tårar! Vad hennes barm hävde sig, då hon lade Klemens' hand på sitt hjärta! Och det var han, som ödmjukat hennes hårda sinnelag och kommit henne att besinna sig! Han påminde sig vidare vad hon sagt, att hon var olycklig genom hemliga sorger, som nedtyngde henne, emedan hon icke delade dem med någon förtrogen. Han beklagade den stackars kvinnan och föresatte sig att för henne vara den vän, som hon behövde för sin lycka. Skulle han redan i afton kunna förnya sitt besök och smyga till det hemliga mötet? Han tänkte sig den lilla bakporten, som om nätterna skulle stå öppen, den tysta gården han hade att överskrida, den mörka förstugugången och den lilla guldskimrande budoaren med sin sköna, ångerfulla ägarinna. Om blott ett tillfälle yppade sig, skulle han icke försumma att smyga dit. Hans broderplikt mot syster Eusebia krävde ju detta.
Ridderskapet och Adeln, Välloflige Borgare-Ståndet och Hedervärda Bonde - Ståndet återremitterat detta ärende med åtskillige dervid gjorde anmärkningar, men Högvördige PresteStåndet, enligt ankommet Protocolls - Utdrag af den jpte nästkommande Julli, bifallit det sednare alternativet i Utskottets Förslag, eller en tillökning i dessa Ämbetsmäns Löner af 500 R:dr. Det har blifvit anmärkt, att, då hvarken Kongl. Majit i Nåder äskat eller Stats-Secreterarne sjelfve begärt någon tillökning i deras Löner, envsådun tillökning desto mindre borde beviljas för närvarande, som Stats - Secreterare - Ämbetets tillvarelse eller förändring vore beroende af utgången med den nya organisation af Administrationen, som nu är i fråga; att en tillökning uti Stats-Secreterare-Löneme påkallade en lika Löntillökning för de Ämbetsmän, hvars Ämbeten voro af icke mindre vigt och medförde jemlik eller högre värdighet; och att allt detta skulle påkalla ytterligare skatter, till hvilkas utgörande Nationen icke skall ega förmåga, m. m. Härvid får Stats - Utskottet erlhdra, att som Stats - Secreterare - Ämbeten äro till antal och beskaffenhet bestämde i våra gällande Grundlagar öch, Utskottet veterligen, någon fråga icke blif' 4 Samt. Be tan kand en. vit i stadgad ordning Väckt, om deras förändring elier upphörande, har det förekommit Utskottet, som den inflytelse det under granskning varande Förslag till Stvrelse - Verkens nva Organisation krin komma att hafva på dessa Ämbeten, ännu är aflägsen; Och då Utskottet ansett det för Nafionen vigtigt, att äfven under den tid sorn, intill en sådan förmodad förändring förflyter, dessa Stats - Secreterare - Ämbeten innehafvas af insigts” fulle och skicklige
Majit, som, i betraktande af de flere i nämnde utlåtande framställde olägenheter, hvilka skulle uppstå af en före afvittringens fullbordan företagen definitiv rotejemkning i Jemtland, icke kunnat merbemälde hemställan bifalla, utan i Nåder pröfvat del så mycket hellre böra emedlertid förblifva vid Kongl. Maj:ts den 21 November 1827, rörande interims-roteringen derstädes, fattade beslut, som all anledning vore att förvänta, det afvittringsverket hunne afslutas inom förberörde tid af 8 år, räknadt från och med 1828, har icke allenast, genom aflåtet Nådigt Bref den 5 November 183r, anbefallt Landshöfdingen i Länet att, med det år 1827 honom till afgifvande ålagda underdåniga förslag till ny ordinarie rotering i Jemtland, så tidigt inkomma, att förslaget, efter Nådig pröfning, kunde Rikets nu församlade Ständer till antagande föreläggas, på det roleregleringen sedermera genast efter afvittringens slut kunde till verkställighet befordras; utan ock, beträffande frågan om provincens ruslningsbesvär, i hvilket ämne jemväl undersökningar föregått, under den rg:de i sistnämnde månad och år, dels antydt Landshöfdingen att upprätta underdånigt förslag till detta besvärs jemnande på enahanda grunder, som Kongl. Maj.ts Nådiga Skrifvelse N.o 3g. för rotejemkningen blefve gällande, dels emedlertid tillagt Ruslhållarne i rustningsbördan ett understöd till belopp af 1,000 R:dr ärligen, alt från och med i832 till och med det innevarande, då Rikets Ständer simmanträdt, af statsmedlen utbetalas och i mon af bördan vederbörande tilldelas.
JOHANNA. Men sjelfva förnuftet säger ju, att Gud inte tvingar menniskorna till onda gerningar. LEENA-KAJSA. Hvad är ditt förnuft? Blindt, förmörkadt. Det fattar inte dem, som tillhöra Guds rike. "Förnuftet måste tagas till fånga under trons lydno", säger den helige Paulus. JOHANNA. Om jag åtminstone hade pengar, så att jag kunde betala fru Vörsky för väfven. LEENA-KAJSA. Fins det ingen, som du kan låna af? JOHANNA. Ingen. Jo, vänta LEENA-KAJSA. Nåå ? JOHANNA. Om jag skulle be Yrjö? LEENA-KAJSA. Hvarför inte? Det går ju an att försöka. JOHANNA. Men det är också så svårt, så rysligt svårt. LEENA-KAJSA. Inte tycker jag det är någonting. Frågan är fri. Se'n kan han göra som han vill. JOHANNA. Nej, nej jag kan inte vända mig till honom. LEENA-KAJSA. Fruktar du ett afslag? JOHANNA. Nej, inte det, men det käns ändå så omöjligt för mig. LEENA-KAJSA. Ja, gör som du vill. Jag säger hvarken ja eller nej. Men nog vore det bra, om du kunde ge fru Vörsky pengarna i handen strax som hon kommer. JOHANNA. Ja, visst vore det bra. Kanske hon då inte skulle bli så ond. Hörs det inte nu steg där ute. LEENA-KAJSA. efter att ha lyssnat en stund. Nej, dina öron bedrar dig. JOHANNA. Ja, om jag hade pengar att ge henne strax. Kanske likväl eftersom ni också tycker att det inte är någonting. Snälla, goda Leena-Kajsa, gå ni till Yrjö. LEENA-KAJSA. Ja, nog kan jag gå. JOHANNA. Kanske ni kunde hinna tillbaka innan frun kommer. LEENA-KAJSA. Ja, jag dröjer inte länge där. Går. JOHANNA ser ut genom fönstret. Det syns ingen på gatan. Ser ut genom dörren. Inte heller här. Kanske kommer hon inte ännu. Kanske hon inte alls kommer i dag.
Ben 30 April. tion i det ämnet innehöll, ej kande underlåta att finna underligt, att, vid beräknandet af Discont*Massans tillgångar, Utskotten icke nämnde hvarken den omtalta skulden,i;eller Discont-ersättningen, af samma orsak, nemligen; min egen fallenhet för öppet förfarande, frågar jag nu: Hvarföre skall man uppskjuta till en framtid, att bestämma ersättningen för förändrade vilkor i det Contract , som nu rubbas, ty Discont-rätten till 1835 öfverlemnades Bolaget i stöd af ett Contract, af Riksdagsbeslut, som för kommande Ständer böra rara heliga. Herr Friherre Wirsén erkänner, att en ersättning bör gifvas för det fråntagna ; blir icke då det uppskjutande af Liqvidationsgrundens afgörande, som han föreslår, en pen. dent i Sveriges Historia till det så ofta såsom orimligt Öfverklagade Bytes-Contoiret? Hvarföre skola Ständerna begå det, som i enskifta förhållanden icke begås, verkställa resultaterna af ett byte, och icke med det samma bestämma vilkoret? är sadant förfarande rillsrändigt för dem, som hafva styrkans rätt pä sin sida? Och hvem drabbar följden af dptta Handlingssätt? visserligen äfven Actie-ägaren, men till en vida större grad Fordrings-ägaren i Caral-Disconten. Ridderskapet och Adeln torde Säminna sig de förenade Utskottens Betänkane om Discont-regleringen, att genom förbigåendet af Canal-Arbets-Cassans skuld till Disconten ett resultat uppstod af Massans ställning, som framställde, såsom rättvis, en högst o - Den 30 April. fördelagtig utrednirgs-plan, i sammanhang hvarmed en Lag suspension föreslogs, för att hindra de besvärliga fordrings-ägarne, att, enligt Sveriges Lag, söka en fördelagtigare, om de kunde. Jag protesterade då, i likhet roed flere af Utskottens Ledamöter, och jag skall alldrig upphöra att protestera emot sådana steg, där Lagar om Lagbrott föreslås, hvilka jag anser ovärdiga mina Landsmäns Representanter. Mig synes det öppna förfarings-sättet i detta Mai vora:
Denna betraktelse har alldeles icke förbisett de östra och nordvestra stambaneförslagen och deras skäliga anspråk. Hvad först beträffar den östra, så är densamma, sedan södra stambanan fullbordats och bereder kommunikation med rikets sydliga landsdelar, hufvudsakligen att betrakta såsom en provinsbana, egentligen och i första hand afseende Östergötlands, och norra Smålands hugnande med förbättrade kommunikationer. Särdeles den förstnämnda provinsen är dock förut bland de mest gynnade i kommunikatift hänseende, med Östersjön till Kungsväg på ena sidan, Wettern på en annan, Göta kanal midtigenom hjertat af landet och Kinda båtled, från Linköping sträckande sig långt ner uti Småland. Östra stambanan är föröfrigt endast en refbensbana, i jemförelse med de förenämnda stora ryggradsstambanorna. Från Svensk synpunkt är förhållandet enahanda med nordvestra stambanan. Af Svenskt område gagnar den hufvudsakligen endast provinsen Wermland, som dock redan eger jernväg till Christinehamn och flera mindre sådana inuti landet samt Wenerns segelbara, djupt i landet ingående vikar. Denna refbensbana i det stora ryggrads - Motioner i Borgare-Ståndet 1865. 367 systemet kan derföre icke skäligen ega större anspråk, än hvarje annan provinsbana här i landet. Men den vinner mycket i rang framför den östra provinsbanan, genom dess läge till Norge. Den vinner derigenom en unionel betydelse, och frågan om denna handels större eller mindre påskyndande beror sålunda väsendtligen på uppfattningen af den Svensk—Norska unionens betydelse och vigt, dock särdeles i merkantilt afseende. Denna bandel, såsom kostande nära en million R:dr för hvarje mil, är äfven den ojemnförligen dyraste af alla nu ofullbordade stambanedelar. Frågan blifver således den, bör hela denna bandel, som krafvelen ytterligare statsuppoffring af omkring 13,413,000 R:dr för en ofullbordad väglängd af omkring 13 '/2 mil, företrädesvis och med åsidosättande af alla öfriga stambanor hugnas med fullt statsanslag vid innevarande riksdag?
S. D. ^bid förnyad föredragning af Allmänna Beswärsoch Economie - Utffottets den 3 dennes ra Bordet lagde Memorial, i anledning af Herr Grefwe Gyllenborgs Motion, angående förändring i Kongl. Förordningen den ycke Febr. 1802, vm stängsei-ssyldigbet; fann Prcst-Ständet sä mycket mindre skäl, att bifalla Utskottets Förslag till ändring häruti, som Prest»Ständer för sin det ansäg de i detta amne gällande Författningar, dä de noggrant cfterlefwas, wara tillräckliga och mera tjenande til! ändamalets winnande, än hwad Utskottet tillstyrkt lOt suxrs. Lx krotocollo, I. O. Udrag afprotscollet, hillet hos >6ZIwörd. j^rest-Gcandet wid Urtima Riksdagen i Mredro, den 6 Julii 18 »2. SD. Ester uppläsande af Högloft. Riddcrssapet och Adelns Protocolls - Utdrag af denna dag, innehållande inbjudning till'de öfrige Ständen, att instämma uti Högloft. Nidderssapcts och Adelns an, modan till Bewillnings-Utskottet, alt med öfwersigt öst Den 6 Julli. 1225 öfwer Tullmedlen, jemte förftag till de Allmänna Bewiilningsgrunderne till Riksens Stander inkomma; Bestöt Prest-Ständer, sorn redan förut denna dag anmodat Bewillnings-Utskottet, att sa fort sig möjligen göra later, afgifwa dest Betänkande om grunderna för och fördelningen af Tullmedlens ut görande, att lika med Högloft. Nidderss. och Adein anmoda BewillningS - Utskottet, at med möjligaste skyndsamhet förcstä de allmänna Bewillningsgcunderne. bit suxrs, kx krotocollo, ss. S Almguist.
Enligt hvad inhemtas kan af protokollet af den 25 Februari detta år, förelågo på Fullmäktiges bord den dagen till pröfning två alternativa låneaubud, det ena, ett 4^ procents lån till 60 procent med samma amorteringstid som för 186(1 års lån, och således, med amortering af 1 procent årligen, omkring 38^ år, det andra, ett lån att inbetalas al pari, eller utan kapitalafdrag, och att amorteras nied en annuitet af 5| procent under en tid af 55 år; hvarjemte vid hvartdera anbudet förbehölls, att endast en fjerdedel genast skulle fäst och ovilkorligt öfvertagas och återstoden ställas till bjudarenes option för en viss tid. Fullmäktige komma att i det följande närmare yttra sig om de omständigheter och skäl, med afseende å hvilka de funno sig icke böra längre uppskjuta lånets uppgörande, och få nu endast anföra, att som vid anställda beräkningar och jemnförelser af de två alternativa läneanbudens förhållande såväl till hvarandra, som till de två äldre jernvägsbyggnadslåneu, det sednare af dessa anbud befanns ur financiel synpunkt vara för staten fördelaktigare och mera närma sig lånevilkoren vid de två äldre lånen, detta sednare alternativ af Fullmäktige ansågs ega företräde samt antogs med förbehåll, att amorteringstiden skulle förkortas till 54 år, hvartill bjudarne samtyckte. För att nu ådagalägga, huru en jemnförelse utfäller, som anställes emellan lånevilkoren vid de tvä äldre lånen och de vid 1864 års lån fästade vilkor, fä Fullmäktige här meddela följande öfversigt, grundad på en deröfver upprättad beräkning af en, utom Fullmäktiges krets stående, i sådana kalkyler mycket hemmastadd man, och hvilken beräkning finnes bilagd detta Fullmäktiges utlåtande; hvarvid Fullmäktige tillika få erinra, att derigenom äfven åtskilliga uti den af Herrar Revisorer fr.imlagda jemnförelse influt na misstag varda rättade.
Derjemte har äfven inom bemälda Riks-Stånd Herr Komminister Svartengren, uti till Utskottets behandling öfverlemnad motion, anfört, att den befrielse till hälften från bevillning efter l:sta och 2:dra artiklarne, som, enligt § 145 af gällande Revillnings-förordning, är medgifven allmogen i Herjeådalen, Österoch Vester-Dalarne, Ofvan och Nedan Siljans lögderi och Gagnefs socken af Säters fögderi i Kopparbergs län, äfvensom Elfdnhls och Fryksdahls Finnskog i Vermlands län, hade föranledt dertill, att den folkskole—afgift, som med kronouppbörden inflyter och hvilken rättade sig efter lista artikelns bevillning, kommit att i nämnde delar af riket utgå till hälften mindre än annorstädes, änskönt dessa delar af riket, just i följd af sin lokala beskaffenhet, hade större svårighet att ordna sitt folkskoleväsen och dertill behöfde ökade medel. Vermlands finnskogar, som vore i förenämnda stadgande inbe - Beeiflningn-Ulekottets Utlåtande N:o 24. 3 gripna, utgjorde blott undantagsvis isolerade bygder. De flesta finnskogar hörde till åtskilliga socknar, uti hvilka 2:ne särskilda mantalslängder måste upprättas, nemligen en för de hemman, som utgjorde finnbygden och en för de hemman, som utgjorde svenskbygden, hvardera med olika folkskatt. Härigenom inträffade, att folkskole-afgiften, i förhållande till personalens antal, blefve hälften mindre af befolkningen på de finska än på de svenska hemmanen inom samma socken, till stor orättvisa och tyngd för de sednare. I följd häraf har motionären föreslagit att den folkskole—afgift, som med kronouppbörden inflyter, måtte, oberoende af 145 § i nu gällande Revillnings-förordning, utgå till lika belopp af hvarje mantalsskrifven person inom liela riket.
Föräldrarna, som inte kunde läsa skrivet, fingo bud från honom genom prästen. Han var en präst den prästen — skydde varken väg eller möda, när det gällde att glädja. Ibland skrev han själv till Sten, och så underligt föll det sig, att han då oftast talade om Karin och rika Hans, »som var stadstokigare än någonsin, fast hustru och döttrar gjorde allt de kunde för att värna om bondanorna i hemmet». Komma hem om somrarna kunde Sten inte få; konditionernas kugghjul hade ju gripit honom ... Så lades år till år. En dag fick Sten eld i sig. Prästen skrev, att nu hade han, rika Hans, sagt sig fått spaning på lämplig måg åt Karin: den nykomna länsman. Kamraterna trodde att »bondkampen» fått kollern, så läste Sten från den stunden. Äntligen var han fri, studenten var tagen! Nu kunde han bli »en lärd med guldgalon på» vad stund som helst. Han jagade genom bygden hemåt, till häst eller till fots, när kamparna voro för skrala att orka springa, så fort han ville. Karin skulle han överraska. Det var bara prästen, som visste att han var färdig. Vid vägskälet till sin by såg Sten som två grå, skrovliga milstenar stå uppresta. Det var föräldrarna, som gått honom till mötes — nära två hela mil! För första gången i sitt liv »förstod» Sten både dem själva och armheten i deras liv. Att den förståelsen var herremannens klyfta från en annan klass, tänkte han inte på. Rörd var han, och så slog han armarna kring moderns hals och kysste henne. Min tro är, att den kyssen dödade henne. Hon blev sig aldrig lik efter den, utan tärdes bort av något ljust och ljuvligt ... Blicken blev också så undrande Sten mindes varje strå, varje träd, och ändå var allting som nytt. Han hade lärt sig att se ... du! Ja, allt mindes han, utom att luften var sådan — så ren. Bly hade han andats i staden; ingenting annat än bly! Han pratade och pratade, så föräldrarna blevo alldeles röda, dels av iver att kunna följa med och dels av beundran över att sonen blivit så »herraktig» i mun. Men Sten hade sparat länge till den här stunden. Han måste få prata, eljest skulle glädjeskummet från hjärtat kväva honom.