Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det dubbla ändamålet med akademiens framställning, att pä en gång upmuntra konsten och att åt fäderneslandet bevara de yppersta skapelserna af dess idkares snillen, kan likväl endast ofullständigt upnås genom så otillräckliga medel; och isynnerhet företer sig detta förhållande, då dessa tillgångar skola tagas i anspråk för uprätthållandet inom fäderneslandet af de högre konstgrenarne, hvilka för utförandet fordra djupa studier, mycken skicklighet och erfarenhet, samt, hvad statybildhuggeriet särskildt angår, så stora kostnader, att deras produkter icke, utan förlust för konstnären, kunna till andra än höga pris afyttras. Af dessa skäl och andra, som igenfinnas i dess underd. skrifvelse till K. M. af d. 8 sisth Juli, har akademien hemställt, att den af akademien för ofvannämnda ändamål begärda summan af 6,000 R:dr b:ko årligen måtte blifva i RiksStaten upförd, och det är denna akademiens begäran jag tillåter mig hos StatsUtsk. förorda. Jag hemställer likvisst, om denna min motion bifalles, att R. Stor måtte göra det förbehåll, att, när inköp sker af konstalster, för att dermed pryda kyrkor och andra kommunala byggnader, kommunerna sjelfva må i sin mån vidkännas en lämplig andel i kostnaden vid inköpet, äfvensom de böra tillförbindas att, efter af K. M. i Nåder meddelad föreskrift, gå i författning om en värdig upställning af desamma. Remitterades till StatsUtsk. 496 Den 29 November f. m. Gr. Adlersparre, Carl Aug., upläste en så lydande motion: Jag har begärt ordet för att hos R. Höglofl. St:r vördsamt anhålla om ett årligt understöd af alllmänna medel åt skolan i Christinehamn, och att detta Statsanslag måtte blifva i likhet med det, som skolan i Philipstad åtnjuter. För att visa rättmätigheten af min begäran, ber jag att i förbigående få framlägga en kort historik öfver den ifrågavar.-de läroinrättningen samt derefter de skäl, som föranledt motionen. Allt sedan stadens anläggning 1642 fanns här en latinskola med en pedagog.
De medförde, i förening med dessa, en ovärderlig lycka: man läste, omläste, återläste det bästa man ägde eller öfverkom, med en från årtionde till årtionde fortlefvande andakt, en hjertlig uppfattning, en sann och djup inverkan på sinnets odling, hvarom det nutida slägtet, blaseradt af idelig nyhets-jagt och själs-utmärglande mångläseri, knappast mäktar göra sig en föreställning. Midt i vårt öfverflöd af läsning, synes konsten att läsa redan vara på väg, att bli en af de förlorade. Jag menar nämligen med den konsten icke denna visserligen högt stegrade färdighet i en ungefärlig innehålls-uppsnappning, som qvarlemnar, antingen intet spår, eller – jemväl i bättre fall – blott ett öfverlastadt minne och en ofruktsam förståndskunskap. Dessa skrifter hafva ägt sin dag af framgång och glans. Fåfäng vore den begäran – äfven såsom ställd till mig sjelf – att de nu skulle göra sin fordna hänförande verkan. Med bästa vilja i verlden, kan man vid hjeltesagan om Adalrik ej blunda för compositionens svagheter, för bristen på sannt forn-skandinavisk botten, hållning, ton, för berättelsens nog släpiga gång, ständigt fördröjd genom långa tal och prunkande beskrifningar, för sjelfva den mellan poesi och prosa sväfvande vältalighetens ofta oäkta och alltför slösaktiga art, som i ett svall och återsvall af ord är rikare på blomster än på tankar. Lika litet kan nekas om Thekla, hvars författande kanske i någon mån föranledts eller befrämjats genom Dansken Pontoppidans icke långt tillförne utgifna theologiska roman ”Menoza”94, att berättelsen också här framskrider med tröghet, och ofta nästan alldeles lemnas å sido för böner, predikningar, omvändelseoch andra uppbyggelsesamtal. Hammarsköld klagar dessutom, icke utan skäl, öfver ”den beständiga jemren”; med mindre skäl, öfver de många ”underverken”, – emedan dessa dels icke äro så många, dels nödvändigt sammanhänga med den till grund liggande Legenden. En nyare smak må ej klandras, om både Adalrik och Thekla förekomma den i allmänhet väl mycket entoniga, och mångengång tröttsamma.
Att nu åter företaga en ny jemkning i berörda hänseende, så kort tid efter det den nyssnämnda egt rum, syneS Utskottet icke kunna tillstyrkas, med mindre särdeles vigtiga omständigheter skulle dertill föranleda. Såsom sådana har motionären emellertid endast angifvit, dels att hemman funnes med olika mantal, men lika roteringsskyldighet, dels att ofta inträffade att en hemmansdel af ringa skattetal vore fördelad pä två rotar, af hvilka den ena ända till en mil aflägsen från hemmanet, dels ock att flera kronohemman numera ingått i skatt, men hvilka vore belriade från rotering genom att erlägga en obetydlig afgift till understöd åt de mest betungade rotehållarne. Det är likväl bekant, att mantalet icke utgör någon säker måttstock för bedömande af ett hemmans godhet; och den omständighet, att ett hemman blifvit på tvänne sins emellan något aflägsna orter indeladt, torde i en glest bebyggd provins ej böra tillmätas särdeles betydelse. Hvad åter angår det förhållande, att en del nya hemman skulle tillkommit, hvilkas afgifter icke motsvara värdet af roteringsbesväret in natura, synes detta förhållande vara af öfvergående natur, att döma af innehållet af förenämnda Kongl. Bref, der det heter: »börandes dock, när den tid inträffar då alla rotar inom någotdera länet medelst förstärkning af de inom detsamma befintliga i skatt ingångna nyhemman blifvit fullgoda, det derefter än vidare uppkommande rotemantal icke till utgörande af ny rotering in natura indelas utan endast uppföras till erläggande af vakansafgift, intill dess alla Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 61. 3 rotar äfven der hunnit till fullgoda uppbringas, hvarefter först bildandet af ny ordinarie rotering till prestation in natura kommer att verkställas.» Utskottet har vid nu omförmälda förhållanden funnit giltig anledning saknas att understödja ifrågavarande motion. Den uti Anders Medins och Jonas Jonassons motioner berörda frågan om lättnad i roteringsbesväret för provinsen Småland har flera gånger varit föremål för Rikets Ständers pröfning.
Frågan om dessa pensioners begagnande eger således ett väsendtligt inflytande på möjligheten att i verket sätta den för Indelta Armeen beslutade lönereglering; och då Utskottet icke funnit sig kunna tillstyrka det för samma reglering vid denna Riksdag äskade tillökta anslag; af 19,3,00 Rrdr* 3 Stals-Ulslottets Utlåtande 1\-.o 222. anser Utskottet sig böra föreslå elen utväg till berörde reglerings underlättande och befordrande till snarare fullbordan, att, om någre i öfrigt pensionsberättigade , med indelte löner försedde Generaler skulle, ehuru försedde med högre löner, anmäla sig till pensions erhållande med 3ooo Rrdr, de medgifne arne pensionsrummen äfven må kunna sådane Generaler tilldelas. Om det beslut Rikets Ständer i detta ämne fatta torde underdånig skrifvelse böra till Kongl. Maj:t i underdånighet aflåtas. 6:te punkten, angående för Enkan Benzelstjerna tillstyrkt årlig gratification med i5o R:dr; ■yrde dito, om uppförande å denna Stat af det f. d. Commendanten i Warberg, Friherre J. K. Bennet, tillagde arfvode 35o R:dr med ao tunnor spanmål derunder; 8:de dito, angående löneersättning ål Capitenen L. Stjernstam med a5o R:dr årligen; och grde dito, angående ifrågaställdt anslag tillExp ectance-löner åt Offcerare och Under-Officerare af f. d. Finska Arméen , äro lemnade utan anmärkning. 10:0 Vid Utskottets yttrande i denna punkt af Betänkandet N:o 89, nemligen ”att, då Öfverste Pahn, som i Februarii månad i83i i Nåder utnämndes till Fristads-Directeur, och i sådan egenskap tjenstgjort endast omkring 3:ne år, Utskottet icke funne skäl vara för handen, att tillstyrka uppförandet å Allmänna Indragnings-Staten af de 900
Jag anhåller nu vördsammast, alt af Hr Frih. o. Landtm, få veta, huruvida begge dessa ärenden skola behandlas i ett sammanhang, eller om det endast är det förstnämnda, nemi. frågan om dagen för föredragning af Coust.Ulsk:s mern. N:o 2, som skall afgöras, i hvilket sednare fall jag anhåller alt återfå ordet. Frih. Palmstjerna, Carl Otto: Frih. Tersmeden har föreslagit en annan tid till företagande af den vigtiga fråga, som nu hvilar på R. o. Ad:s bord. Jag kan icke finna att detta Frih:s förslag är någon ny motion, som skall till Utsk. remitteras. Det är blott ett förslag, att utsätta en annan tid till företagande af den stora frågans afgörande, än den som jag tagit mig friheten föreslå, en annan tid än den, som efter sakernas vanliga ordning på föredragnsslistan, anses inträffa och en annan tid än den, som Hr Frih. o. Landtm, meddelat. R. o. Ad. hafva inom Talmanskonferensen diskuterats såsom lämplig. Remiss till Utskott af en sådan fråga, kan icke i min tanke, på något sätt vara lämplig, behöflig eller med Riksd.:Ordn. öfverensstämmande. I motsatt fall skulle i hvarje riksdagsmans hand ligga ett me - Den 11 December. 105 l del alt lill obestämd framlid kunna upskjuta hvarje fråga, som komme under Ståndets pröfning, blott att, vid föredragningen deraf, motion framställdes om densammas företagande vid ett annat tillfälle. Om hvarje sådan fråga om upskof, skulle till Utsk. remitteras, så berodde det icke mera af R. o. Ad. att fatta beslut i förekommande ämnen, med mindre än alt hvarje ledamot alsade sig rättigheten att begära upskof.
Hon togs nu i enrum; på uppmaningen att ärligt och öppet omtala sitt föregående l i f svarade hon med undanflykter; till slut utbrast hon: » Ser jag då så faslig ut — • ser jag verkligen ut som en prostituerad? » D å svaret blef jakande, började hon bittert gråta och berättade därefter, att hon, då hon var helt ung, fått tjänst på en restauration; där hade hon af sin husbonde — källarmästaren — blifvit förförd, och på senare tiden hade hon » för att lifuära sig » tagit emot andra män; hon hade visserligen blifvit » varnad » af polisen, men tillhörde ännu ej den skara, som på detta ohyggliga sätt förvärfvat sig » laglig » rätt att utöfva sitt nesliga yrke. Endast tanken härpå väckte hennes fasa, och föreståndarinnans ord, att hon liknade en sådan kvinna, att hon var stämplad så att säga med vanärans märke, uppväckte hos henne den säkert länge slumrande känslan af skam och blygsel. Hon sade sin högsta önskan vara att åter bli hederlig och lefva en ärbar kvinnas lif, men hon visste ej, huru detta skulle tillgå, ty till arbete var hon nästan oförmögen, och till sina fönldrar — handtverksfolk i en närliggande stad — vågade hon ej återvända: hon skämdes att visa sig för dem och för sina bekanta i hemmet. Ej häller kunde hon lofva, att hon skulle » stå emot » om den » förste », f. d. husbonden, ånyo uppsökte henne, såsom han gjort flere gånger förut — dock ondast för att alltid ånyo lämna henne kvar i allt djupare last och elände. Fröken Svensson skaffade nu den stackars gråtande kvinnan plats öfver natten på säkert ställe utom härberget; hennes skräck att bli tagen af polisen var så stor, att hon utan motsägelse lät sitt yttre undergå en fullkomlig förvandling; luggen kammades bort, och pärlorna sprättades af, bad och tvättning gjorde resten. Nästa kväll följdes hon af härbergets föreståndarinna till tåget, som skulle föra henne till hemmet, och till hvilket denna köpt biljett åt henne; hon hade själf bedt att få resa på aftonen; hon » blygdes » att komma hem på ljusa dagen.
Län, äfvensom på många andra orter, är det ganska vanligt, att smärre hemmansegare inom byalagen med hvarandra ingå föreningar rörande gemensamt utöfvande af deras åbelöpande bränningsrättighet j men, så väl i anseende till obetydligheten af sjelfva tillverkningen och den begagnade pannrymden, sorn i följd af osäkerheten angående ett långvarigare bestånd utaf de uti hvarje bränvins-författning antagne grunder, kommer härvid icke i fråga, att inrätta någon egen byggnad för den samfälde redskapens nyttjande och förvarande, utan anställes bränningen hemma vid de litt gårdarne redan varande eldstäder. Det inses likväl, att detta förhållande måste medföra en mängd olägenheter, då pannan icke får flyttas ifrån den ena gården till den andra, utan alltid skall finnas på ett enda ställe, i följd hvaraf de fleste delegarne nödgas att, med betydlig förlust af arbetstid och materialier, ombesörja forslandet fram och tillbaka utaf bränsle, tillmäsknings-ämnen, drank, m. tn. Den åbo, i hvars värjo pannan finnes, lärer ej heller vara belåten att hos sig emottaga främmande folk samt att oupphörligen vidkännas obehaget af en förnyad bränvins* bränning, och man må icke undra om han understundom utaf de öfrige delegarne, såsom ersättning härföre, fordrar en serskild afgift, hvars erläg. gande således kommer att för dessa sednare medföra en tunga, sorn kunde besparas, derest en hvar af delegarne uti pannan vore berättigad att hemma hos sig sjelf verkställa bränningen.
MALTS BEFALLNINGSHAFVANDES UTI NORRBOTTENS LÄN TILL & t» it g i. i&n t utnlvrtltinlffhet nfyifttn FEMÅRS-BERÅTTELSE för Åren 1851, 1852, 1853, 1854 och 1855. stockholm, isso. P. A. NORSTEDT & SÖNER, KONGL. BOKTRYCKARE. I Underdånig Berättelse om tillståndet i Statistiskt och Ekonomiskt hänseende inom Norrbottens Norrbottens Län utbreder sig i vester oell norr från Bottniska vikens norra ända till den fjellrygg, som skiljer Sverige från Norrige, emellan 65,5 och 69°,5 nordlig latitud samt 33 och 41° 46' longitud öster om Fenö. Det gränsar i söder till Westerbottens Län, i vester och norr till Norrige samt i öster till Ryska Riket och Bottniska viken. Dess längd efter hafskusten utgör 24- mil och efter vestra gränsen eller fjellryggen omkring 40 mil. Bredden emellan hafskusten och fjellryggen är 28 å 36 mil oell bela Länet innefattar en areal af 9 3 7,25 qvadratmil, deraf kustlandet utgör 232,95 q vadratmil oell Lappmarkerne 7 0 4,30 qvadratmil. Länet är sålunda till vidden 139 qvadratmil större än landskapen Skåne, Halland, Blekinge, Bohuslän, Dahlsland, Österoch Westergöthland, Småland, Öland och Gottland tillsammans. Westra fjellryggen kan anses såsom grunden för Länets ytbildning, för dess berg och flodsystem. Ifrån Sveriges nordligaste gräns vid sjön Kilpisjaur, Muonioflodens källa, stryker denna bergsrygg först åt söder och böjer sig sedan åt vester längs norra stranden af Torneå träsk genom fjellen Tidnovara, Hjerta och Polno till Stora Keuri, samt vidare åt söder öfver de malmrika Sehangli oell Allekajsi fjellen lill Ifvarsten, der Torneå Lappmark slutar.
Sjöförklaring å utrikes ort skall författas på svenska språket, der så skekan, samt af fartygets befälhafvare under edelig 'förpligtelse undertecknas och, om svensk konsul finnes å den ort, der sjöförklaringen afgifves, inför denne erkännas, hvarom bevis bör af konsuln ä sjöförklaringen tecknas. § 40. Befälhafvaren vare ansvarig derför att sådan skada ä fartyget, som med vanlig omsorg kan upptäckas, varder iståndsult före dess afgång ifrån hamn samt alt det är forsed t med tillräcklig besättning, proviant, vatten och behöriga skeppshandlingar. Honom åligger ock tillsyn att ej större last intages än hvad fartyget, utom dess egna, för resan behöfliga förnödenheter, kan beqvämligen rymma och bära, äfvensom att gods. som inlastas, varder behörigen slufvadt. 11 § 4* 1 den ort, der fartygets angelägenheter af rederiet sjelft besörjas, ege befälhafvare!) ej rätt att, utan särskild fullmakt, ingå rederiet förbindande aftal, med undanlag af besättningens förhyrande. Öfverallt annorstädes vare han berättigad att afsluta förbindelser, som angå fartygets utrustning, underhåll och befraktande samt eljest äro nödiga för resans utförande. § 42. Kommer å den ort, der fartygets angelägenheten ef rederiet sjelft icke besörjas, befälhafvaren i behof af penningar för fartygets räkning, ege han att, sedan behofvet blifvit, genom besigtning eller genom konsuls eller, der sådan ej finnes, genom annan myndighets intyg, styrkt, erforderliga medel upplåna, jemväl på bodmeri, om sä behöfves, eller ock, i yttersta nödfall, af laddningen sölja så mycket, som till nödens afhjelpande erfordras. Rederiet vare, när behofvet, såsom nu sagdt är, blifvit styrkt, förbundet att, i enlighet med § 45, de anskaffade medlen gaida, änskönt de icke blifvit för det uppgifna ändamålet använda, eller befälhafvare!) annorledes haft penningar till sitt förfogande.
På intet område blef denna väckelse af sakernas verkliga inre, denna Umwerthung aller Werthe, så uppskakande för tidsmedvetandet, som när Almqvist behandlade den för honom centrala frågan, äktenskapsfrågan. Han uttalade där för ett halft sekel sedan allt det djupaste som i norden blifvit yttradt under de senaste årtiondenas diskussion i ämnet. Före Almqvist hade endast tvenne hans landsmän – de ende, som i flera riktningar starkt påverkat honom – talat om kärleken mellan man och kvinna som lifvets största innehåll. Desse voro Svedenborg och Thorild, hvilka med Almqvist dela ödet att i lifvet ha varit förstådda endast af en liten, hängifven skara, att af den stora massan förkättras, och att efter döden ej hvila i hemlandets jord. Det har framhållits, att Almqvists saknad af personlig lycka i äktenskapet skulle framkallat hans angrepp på äktenskapet i allmänhet. Almqvists dotter, som var 21 år, då fadern lämnade Sverige, har berättat FRU ANNA MARIA ALMQVIST. mig följande om föräldrarnas äktenskap. Almqvists hustru, Anna Maria Lundström, var dotter af en från bondeståndet utgången bryggare i trakten af Antuna, den landtegendom, som Almqvists far ägde. De båda makarna Lundström dogo kort efter hvarandra i lungsot, och deras fjortonåriga dotter togs till Antuna på den unge Love Almqvists bön. Han kände ett stort medlidande för hennes ensamhet, och under den tiden, ja, hela sitt lif såg hon upp till honom som till ett högre väsen. Han var blott nitton år, då han i hemlighet trolofvade sig med den unga flickan, som på Antuna intog halft en tjänarinnas, halft en fosterdotters ställning. Hon hade ett djupt och starkt själslif, var en vemodig, med aningar och oro fylld natur; såg allt i mörkt, då han såg i ljust. Hennes känslolif var bundet i sina uttryck, i synnerhet genom medvetandet om luckorna i hennes bildning. Hennes håg låg alls icke åt det praktiska. Hon hade ringa förmåga att hushålla, så att penningar blefvo dryga, eller ordna så, att hemmet fick den prägel af vacker trefnad, som Almqvist var så känslig för.
(Retar upp sig.) Slinka, slyna! (Han slår med ena handen ini den andra.) DROTTNINGEN (nedfaller). Det var så du älskade mig! S:T PER. Jag tror att jag kommit in i själfva helvetet! (Går.) (Det mörknar.) KONUNGEN (på knä vid liket). Hon är ju död, o himlar, hon är död! Du hulda ängel, som mitt lif förljufvat! SANCHO. Här börjar på att bli jolmigt! Och nu går jag af, så slipper jag afgå! (Går.) DON QUIXOTE. Jag börjar tro, att det som aldrig varit är bäst. Dulcinea! Dulcinea! (Går.) 105 TUMMELITEN (till Askungen). Vet du hvad, Askunge! Du är en liten bra käring, för när jag är ovettig på dig, så dånar du inte, som de här stora drottningarna gör! ASKUNGEN. Nej, för jag ger igen, jag! TUMMELITEN. Och med gåfvor och gengåfvor varar kärleken längst! Kom nu, så gå vi! Jag tycker inte om såna här scener! Det var i alla fall ett godt land, men ett uselt folk, som förtjänade en bättre regering! (De gå arm i arm.) Åttonde scenen. KONUNGEN vid DROTTNINGENS lik. LÄKAREN. S:T PER. KONUNGEN. O, usla lif och grymma död! LÄKAREN. Har du nu varit framme igen! KONUNGEN. Ja, hvad har jag gjort? Kan jag hjälpa att hon inte håller tala vid! 106 LÄKAREN. Vet du, smed, jag tror det är bäst att hon är borta, för då tycker du mest om henne. Och änglar bli vi först, när vi äro döda! KONUNGEN. Ja, det är nog så det! Men bara hon kom igen en gång till, skulle jag nog försöka hålla mig! LÄKAREN. En gång till! Nej! Aldrig mer! S:T PER.
Egendomar icke haft större känning af Fiendens besök i landet, än i allmänhet andre Jorgägar.e, hvilka Utskylderne sig afbördat, men att BergsRådets, å dess Lastplats vid GäddviksSundet upplagde Bräd-förråd blifvit af Ryska Armden användt till en Brobyggnad öfver Sundet, samt att allt det jern och öfriga smide dervid åtgått blifvit taget från dess i Länet varande Jernverk, i hvilket afseende BergsRådet väl lidit en känbar förlust, men då densamma bade egenskap af de olyckor, som kunde träffas i en Handelsrörelse, och icke berättigade till befrielse från de grundräntor och afgifter, som åtfölja fasta Egendomar, enär ägaren icke varit isrståndsalt att dem begagna pä sätt ställningen och förhållandet i Landet medgifvit, öfverlemnade Landshöfdingen till K. Utskylder lunde äga rum, och om icke dess ansökning derom borde anses förfalla, sedan han afslått sin Egendom till sine Creditorers förnöjande, och nämnde utskylder blifvit i Concoursen bevakade samt då berodde på Domstolens afgörande; hvadan ock, i det uuder d. io Mars iS13 till Landshöfdingen härå aflåtne Nåd. Svar samt till KammarGollegium i ämnet afgångne K. Bref, något afseende icke blifvit fästadt å BergsRådets underd. Ansökning. Under d. i3 Nov. 1811 hade K. M:t äfven i Nåder låtit Sig föredragas ej mindre Landshöfdingens i Norrbottens Län serskildta underd. skrifvelse, med anhållan om Nådigt tillstånd att emellan Allmogen i Länet jemt fördela de förluster den genom utskrifningar till Ryska Armeen lidit, samt med anmälan om ersättning för kostnaderne vid de för Ryska Troupperne verkställde Brobyggnader, än ock, i sammanhang dermed, en al RiksdagsFuIbnäktigen A. Åberg och tvenne af enskifta personer ingifne underd. Ansökningar i enahanda ämne. Och då den lindring i BevillningsUtskylder R.
Lånet emot 4 proCents ”ränta och 92 proCent för Två Millioner Riksdaler Silfver Specie, — ”men då de öfrige af Långifvaren stipulerade vilkor fordra Hans Maj:t ”Konungens sanction, komma desse anbud först vid Hans Maj:ts återkomst att aflemnas, då således desse aubud i dag ej kunna komma i ”medtäflan med öfrige möjligen inkommande anbud, är ändamålet med ”detta tillkännagifvande, att begära' Herrar Fullmägtiges yttrande, huruvida en negociation om Lånet kan vid Hans Maj:ls återkomst öpnas, i ”händelse de i dag inkommande Anbuden ej finnas autagiige, eller 0111 ”Lånfrågan då kommer att förfalla.” ”1 öfrigt tillkännagifves, att ehuru Anbudet af lefverancen af silf”ret egenteligen hör till Bankens afgörande, man äfven trott sig böra ”lemna Herrar Fullmägtige i Riksgälds-Contoiret deraf del, emedan dess ”antagande äfven utgör ett vilkor för lånets.” ”Äfven lillkännnagifves, alt de öfriga i Låne-Anbudet stipulerade ”vilkoren ej medföra någon kostnad för Riksgälds-Contoiret. Stockholm den 11 Augusti i83a, /?. II. Weylandt Herrar Fullmäktiges uti dessa arne mål vidtagne åtgärder hafva Revisorerna ansett sig böra godkänna. Revisorerne hafva granskat de öfver Riksgälds-Verket för åren i83o Verkställd och 1831 afslntade Hufvud Böcker, hvarvid icke förekommit annan angranskning märkning, än den, som längre fram omförmäles, rörande Kostnaderne för sistlidna Riksdag. åren 1830 och Uti de sednast, år i83o, församlade Rikets Högloft.