Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Mej - 8. 23:dje punkten, ang:de ifrugastäldt upphörande af tulllindringarne samt motsvarande nedsättning af införselsafgifterne å sådane artiklar, derför tull-lindring arne åtnjutes; och 24:de punkten, ang:de bibehållande af det för siden-, halfsiden och bomullsväf under, som directe införas från Ostin dien, gjorda undantag frun tull-lindringarnes åtnjutande. R. o. Ad. biföll Utsk:s i dessa punkter afgifne yttranden. 25:te punkten, ang:de redaktionen af S:dje punkten af 25 §:n i Utsk:s förslag till tulllaxe-underrättelser. Hr von Hohenhausen: Jag får tillstyrka bifall härtill med den ändring att ordet ”från” på andra raden af tillstyrkandet utbytes emot ”till" hvilken rättelse torde anses varara nödig. Häruti instämde Hr Printzensköld. Hr Gr. o. Landtm, yttrade alt de anmärkte orden naturligtvis innefattade ett tryckfel, samt hemställde om R. o. Ad. med rättelse af detta tryckfel behagade godkänna Utsk:s ifrägavar:de förslag. Ropades ja. 26:te punkten, ang:de en ifrågaställd und. skrifvelse, hvaruti R. St. skulle anhålla, att K. M. täcktes anbefalla alla erforderliga kontroller till förhindrande af oloflig införsel af varor. Utsk:s i denna punkt afgifna yttrande godkändes. Föredrogs och bifölls StatsUtsk:s d. 15 dennes på bordet lagda mern. M:o 305, med förslag till stadgande i riksg:s-kont:s reglemente, ang:de de vid innevar:de riksdag beviljade utgifter samt anslagen till folkundervisningen m. m. Föredrogs och lades till handlingarne StatsUtsk:s d. 15 dennes på bordet lagda mern. N:o 306, i anledn. af erhållen återremiss å utlåt. Vidare föredrogs, men lades på begäran af Gr. Lagerbjelke, Gust., och Hr Brakel, Gust.
Och han sade till mig: Prophetera till andan; prophetera, du menniskobarn, och säg till andan: Detta säger Herren Herren: Du ande, kom härtill ifrå de fyra väder, och blås uppå dessa döda, att de varda lefvande igen. Och jag propheterade, såsom han mig befallt hade; då kom ande uti dem, och de vordo lefvande igen, och reste sig upp på sina fötter, och de voro en ganska stor hop. Och han sade till mig: Du menniskobarn, dessa benen äro hela Israels hus; si, de säga nu: Vi äre torr ben, och vårt hopp är ute, och vi äre förtappade. Derföre prophetera, och säg till dem: Detta säger Herren Herren: Si, jag skall upplåta edra grifter, och vill hemta eder, mitt folk, derut, och låta komma eder uti Israels land. Och I skolen förnimma, att jag är Herren, då jag hafver öppnat edra grifter, och haft eder, mitt folk, derut. Och jag skall gifva min anda uti eder, att I skolen få lif igen, och jag skall sätta eder uti edart land igen, och I skolen förnimma, att jag är Herren; jag talar det, och jag gör det ock, säger Herren. Och Herrans ord skedde till mig, och sade: Du menniskobarn, gör dig en taflo, och skrif deruppå om Juda och deras medbröder, Israels barn; och gör ändå en taflo, och skrif deruppå om Josephs och Ephraims slägte, och om hela Israels hus, deras medbröder; Och fatta dem båda tillsammans uti dina hand, så att det varder allt en tafla. Om nu ditt folk talar till dig, och säger: Vill du icke kungöra oss, hvad du dermed menar? Så säg till dem: Detta säger Herren Herren: Si, jag vill taga Josephs slägt, den när Ephraim är, samt med deras medbröder Israels slägte, och skall lägga dem intill Juda slägte och göra en slägt af dem bådom i mine hand. Och du skall alltså hålla de taflor, der du uppå skrifvit hafver, uti dine hand, att de måga det se.
Man har här anini t, all äfven nuvar. conlroll icke skulle vara fullt saker, derigenom alt kronofogden och häradsskrifvaren tilläfventyrs vore i complolt. Jag har ej så noga efterforska! detta förhållande, men anser icke omöjligt alt sådant kan ske, hvaremot jag finner omöjligt, alt, om Utsk:s förslag, anlages, något underslef kan äga rum; ty det förekommes genom resllängdeus uppläsande från predikstolarna, hvilket afven undanrödjer Gr. Posses betänklighet om behofvet af 2tne qvillenser. Del skäl, sorn Hr von Rosen anfört, nemi. att man icke bör företaga något nytt, innan erfarenheten visat dit vara nyttigt, är sådan!, all om man alltför långt applicerar denna princip, skulle icke genom egen eftertanka någon reform kunna beslutas. Jag anser dock bäst att länka sig före och icke blott apa efter hvad andra gjort förut. Utan att åberopa flera skal för bifall, vill jag dock omnämna en osed, som varit öfvad inom landet, jag vill icke nu säga hvarest, men jag kan uppgifva det, der nemi. krono - Den 7 November f. m. fogden fåll befallning att icke upptaga restnnliernn till verkligt belopp, för ali derigenom förespegla eli välstånd, sotn icke linnes. Man finner således, att äfven under olivar, förhållanden underslef kunna äga ruin, om sådant faller kronofogdarna in. Jag önskar derföre bifall lill TJlskts betänk, i denna punkt. Gr. Spens: Den punkt af Utskis betänk., som nu är under öfverläggning, anser jag så fullkomligt oafhängig af de öfriga, att jag tror den kunna utgöra föremål för särskild pröfning, oansedt de föreg:de besluten öfver delta betänkande. Det är med afseende härpå, som jag ansett mig böra, ehuru vanskligt det kan vara, upplaga den stridshandske, som blifvit kastad af 3:ne landshöfding;!!'och adv.- fiscalen i K. Kammarrätten. Hr Printzensköld har antydt, att han ansåg motionären icke kunna innehafva den praktiska kunskap, som i dessa frågor äro af nöden.
Sedan Utskottet sålunda tagit kännedom om beskaffenheten och förvaltningen af de medel, som redan ära anslagne och användas till Fabrikernes och Manufacturernes understöd och 1 afseende derpå sig utlåtit, har Kongl. Maj:ts Högstberörde Nådiga Proposition, så vidt den rörde fråga om fastställande af en viss Procent af tillverkningsvärdet såsom Fåne-medel, i förhållande till hvarje Fabriks-grens olika behof af Förlags biträde samt huruvida icke Fån-rättigheten, hvilken hittills varit inskränkt, egenteligen till stämpelbara varor, äfvenledes mätte till andra lika gagneliga Fabriks - handteringar och deribland G astil!verkningen kunna utsträckas, blifvit föremålet för Utskottets öfverläggningar; äfvensom Utskottet i sammanhang dermed förehaft Herr Ekelunds omförmälte Memorial, hvaruti med framställning af den allmänna förlägenhet, deri Fabriks-Inrättningarne och Väfverierne sig befinna, och sora hufvudsakligen skulle härröra från den föränderlighet och minskning i deras Fåne-andel, som de senar© åren ägt rum, Herr Ekelund föreslår, att till hjelp emot denna olägenhet, det för Fabrikernes understöd redan anslagne Finebidrag måtte ökas med åtminstone 400,000 R;dr, samt att till förekommande deraf, att för framtiden icke måtte inträffa hvad som nu sker, det Fåne-andelen minskas i den man tillverkningen stiger, 8n viss Procent för hvarje gren af Fabriks^till - *39? Sms-Utskottets Betänk anden. verkningarne stadgades, hvarigenom Låntagaren ägde en säker beräkning af det understöd, lian för argt genpm beläning för siq Fabrijc bade att påräkna.
Sedan Vermdö Skeppslags TingsRätt öfver detta mål ransakat och den g Julii dömt, att Torparen Anders Andersson och hans hustru Anna Olsdotter, ehuru icke öfvertygade, att hafva erhållit kunskap om de af sonen Peter Andersson föröfvade mord, borde likväl, i mån af hvarderas i öfrigt anmärkte obetänksamma förfarande, med anledning af 6r Cap. 3 §. Missg. Balken, straffas, den förre med åtta, och den sednare med tolf dagars fängelse vid vatten och bröd, hvaremot pigorne Anna och Ånna Cajsa ifrån allt ansvar befriades ; hade Högloft. Kongl. Svea Hof-Rätt, hvars pröfning detta HäradsRättens beslut blifvit understäldt, genom Utslag den 3 derpå följande Augusti , hvilket i desse Revisorers Berättelse. 1095 1 desse ämnen äfven blifvit af Kongl. Maj:t den 20 Januarii 1820 i Nåder gillad, på anförde skäl förklarat det något ansvar å Andersson och hans hustru icke egde rum: att Ilärads-Rättens yttrande, angående Anna Andersdotter och Anna Cajsa Svensdotter gillades , och att i anseende till hvad desse personers husbonde, Capitainen M. F. Leyonmark , uti de af honom till Kongl, IIof-Rätten ingifne skrifter förmält, rörande den behandling de tilltalade skola undergått, och hvad de sjelfve under ransakningen derom uppgifvit, handlingarne i målet borde öfverlemnas till Advocat-Fiscals-Ämbetet, att dervid lägga den hand, Lag och sakens beskaffenhet kunde erfordra. Imedlertid hade min ambets-uppmärkSamhet Varit vid detta mål fästad, och anmodade jag derföre, genom skrifvelse den 22 November 1819, Advocat-FisCalen Herr Lagmannen och Riddaren Laurin, att uti åtskillige anmärkte omständigheter och hvad med målet i Öfrigt egde gemenskap, föranstalta om undersökning vid behörig Domstol , och att derefter emot de Ämbetsoch Tjenstemän, hvilka af öfverdrift eller underlåtenhet fumlos hafva felat, afgifva de påståenden om ansvar, hvartill
Slutet på uppträdet blef, att lagmannen befallde sin son att före morgondagen lemna huset och icke visa sig för hans ögon, innan tiden och en förr eller sednare sig inställande sjelfpröfning kommit honom att inse och ångra sin förvillelse. – Intilldess, så slutade lagmannen denna pinsamma ordvexling, – intilldess har du af mig intet godt att vänta. Jag lemnar dig åt ditt öde i den förhoppning, att sorger och motgångar skola återgifva din själ dess helsa. Du har beröfvat mig en son, som jag öfverallt på jorden älskade ... du har gjort mer, ty du har gjort mig till en olycklig far, hvilket är en hårdare lott än att på sin ålders dagar vara barnlös. Gå nu! Om du en gång återvänder såsom den förlorade sonen, ångerfull och förbättrad, skall du ock såsom han blifva emottagen i din faders hem. Men intilldess ... Lagmannen vinkade till Adolf att gå och sjönk utmattad tillsammans i sin länstol. Adolf ville fatta lagman Johans hand, men denne drog den tillbaka. Ynglingen visste, att fadrens förlåtelse endast kunde köpas med en eftergift, hvilken hans förstånd och hjerta oemotståndligt motsatte sig; och så bedröfvad han var öfver den sorg han förorsakat sin far, var han dock stark nog att qväfva en känsla, som ett ögonblick gjorde honom benägen att böja sin vilja under dennes. Han sade med sorgsen röst farväl och aflägsnade sig ur rummet, för att genast träffa anstalter att lemna Signildsborg. Det vilkor, på hvilket denna vapenhvila, om den så får kallas, blef sluten, afpressade den goda friherrinnan bittra tårar. Åtföljd af Maria begaf hon sig efter Adolf till dennes kammare, för att höra hans planer och gifva sina råd beträffande hans framtid. Adolf, som midtunder sina känslor af melankolisk art, erfor en viss tillfredsställelse med att utbyta sin halftvungna vistelse i hemmet mot en fri sjelfbestämmelse, förklarade sitt beslut vara att begifva sig till Stockholm och der genom sin farbroder riksrådet Bengts bemedling söka erhålla någon sig passande verksamhet.
Till och med ögonbrynen och håret voro kolsvarta; men ögonen voro blå. “Kväll Gusta lilla! Hur mår du? - Prisse hade varit kär i flickan för en tid sedan och bedt att få kalla henne för du. Det hade hon tillåtit, oaktadt hon icke besvarade hans känslor. Sist kom Sven. Han hälsade tyst genom att lyfta på sin gamla, grönaktiga hatt. “Vi skulle ha hvardera en cigarr“, inledde Henning konversationen i en ton, som en dansk skulle kallat “flot“. Jo, det gick för sig. Hvad skulle det vara för sort? “Ja, hvad vill ni ha’ för någon?“ Efter någon öfverläggning enades man om en “Törntagg“ — Prisses nyupptäckta favoritcigarr. De andra tände sina cigarrer och slogo sig sedan ned på korgsoffan. Sven stannade kvar vid disken, nervöst tummande cigarren utan att tända den. Han var blekare än vanligt, och hela hans utmagrade ansikte tycktes darra af sinnesrörelse: “Hör — fröken Augusta — skulle ni vilja göra mig den tjänsten att“ han hade tydligen svårt att få fram det följande — “låna mig tio kronor tills i morgon!“ — Svetten pärlade i klara droppar på hans panna, när han slutat. Det kom ett drag af förvåning i Augustas ansikte, och de svarta ögonbrynen höjdes märkbart. “Jo gärna“, sade hon, tog en tia ur lådan och räckte honom. — Hon var alldeles för väl uppfostrad att låta sin förvåning få uttryck i ord. Sven stod och fumlade borta vid disken, alldeles förbi af blygsel; ville trycka hennes hand, men visste icke, om det gick an. För att rädda situationen tog Henning nu, sedan saken var rangerad, åter ordförandeskapet: “Se det var en snäll flicka“, sade han kärvänligt och strök med sin hand längs med hennes hvita underarm, som var naken ända till armbågen, under det han såg henne in i de glänsande blå ögonen. Till sist ville han ha en kyss, men det lyckades icke. Så bröto de upp och kommo ut. Sven stack sedeln till Henning. “Tack du!“ — Han tryckte Svens hand. Det följde ett ögonblicks paus. Man gick långsamt framåt Fredsgatan.
Jo, i följd af gammal vana; men då den piägseden blifvit aflagd inom andra länder, lill och med våra nästgränsande, der den resande får betala likaväl för vägens slitning som lör skjutsoch vagnslega, vågar jag hemställa, om icke en Författning borde utfärdas, som stadgade: att hvar och en resande hör emellan hvarje station (vi antaga gästgifvaregårdarne) erlägga väglagningspenningar likaväl, sorn han mäste betala vagnslega, med blott en ringa penning, men hvarigenom under tiden tillgångar vunnes för vägunderhållet, som i detta läll borde öfverflyttas från jordbrukaren på den resande, hvilken också vederbörligen bör betala för den rätt, hvaröfver han anser sig disponera. Det är detsamma, som att gå med egna stöflar, ty, efter närvarande författningar, äro de lania af jordbrukaren. Anhålles om remiss till vederbörligt Utskott. Stockholm den 8 November 1862. Ola Olsson, från Blekinge. Af Ola Olsson från Blekinge län, om rättighet för beväringsshjldige från Bräkne och Listers härader, att fä undergå vapenöfning d den så kallade Mönstringsslätten vid Asarum. Inom provinsen Blekinge fullgöra beväringsynglingarne sin exercisöfning å Wämö nära intill Carlskrona; men denna march med befäl och beväring är lika kostsam som »nyttig, då ärendet likaväl kan uträttas på närmare båll. I Asarum, beläget ungefärligen i medlersla delen af Bräkne och Listers härader, finnes en allmän plats utlagd, just benämnd ”Mönstringsslätten”. Der anser jag, att ynglingarne från dessa härader kunde öfvas i vapen och få lika god lärdom, som om de nödvändigt. skulle gå en väg af nära sju mil till lägret å Wämö, genom hvilken förändring följande fördelar vinnas: inqvarteringsbesväret minst till hälften försvinner; befälets inslällelsevåg för afhemtning och återmarch minskas; och framförallt, om jag får så uttrycka mig, den krigiska andan blir mera lifvad och uppeldad, när man ser Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Med anledning deraf, att Fullmäktige, utöfver beloppet af Förvaltarens vid Tumba Bruk den io Januari 1835 ingifne räkning å 326 R:dr 24 sk., för under år 183zJ af honom bestridd mathållning åt personer, som, i Brukets ärenden, sig der uppehållit, beviljat honom elt serskildt å räkningen uppfördt arfvode af i33 R:dr »6 sk,3 hafva Rikets Banco-Utskottets Betänkande, N:o 29. 27 Sländers Revisorer anmärkt nämnde utgiftspost, såsom tillkommen endast i följd af den öfver Tumba Bruk inspecterande Fullmäktigens ålgärd; i sammanbang hvarmed Bevisorerne anmält, att Bruks-förvaltaren, hvilken förut ej skall förmärkts klaga öfver de för malhållningen fastställde pris, kort derefter inkommit med förslag till förhöjning deruti, som af Fullmäktige jemväl beviljats. Utaf den häröfver afgifne, Revisions-Berättelsen afåri835 bifogade, förklaring iuhemtaS, dels alt vid eller nära intill Tumba Bruk icke funnits något Värdshus, der de personer, som tillfälligtvis vistades vid Bruket, i och för dess angelägenheter, kunde erhålla kost och logis, utan att Bruksförvaltaren från längre tid tillbaka haft sig uppdraget att för sådane personer bestrida mathållning, mot godtgörelse efter visse fastställde pris, hvaremot ersättning för nattqvarter och uppassning tidtals, ulan bestämd grund, blifvit honom af Banco-stvrelsen tillagd; dels ock att, enär Bruksförvaltaren Möller funnit nämnde bestyr årligen för sig medföra förlust, hvilken blifvit kännbarare, i samma mou Bruket, i och för den nya papperstillverkningen och dermed sammanhang egande byggnader, inrättningar och försök, tätare besöktes af vetenskapsmän, konstnärer och andré personer, Förvaltaren å desse förhållanden fästat den inspecterande Fullmäktigens uppmärksamhet, i ändamål att derföre beredas ersättning, samt att bemälde Fullmäktig, till följd häraf och på grund af öfvertygelse, att
Äfven vid denna Riksdag är fråga vackt om det ytterligare [stadgande, att i visst Den al O c to b er e. m. 35g foll ransakningen skall kunna ske, utan att flen brottslige dervid i usta lies; och delta lagförslag beror ännu på Kongl. Maj:ts pröfning och sanclion. Det blifver likväl alltid svårt, att belt och hållet förekomma onödiga ransakningar. Det bänder merendels, alt en arrestant uti fängelset af andra brottsliga hörer omtalas begångna brott, neli derom erhåller så noga beskrifning, att lian sedermera kan göra en så deta ill erad bekännelse, att lian åtminstone i början synes vara saker. När då brottet finnes vara begånget, kan det ofta icke undvikas, att lian skickas till en annan ort till ransakning, och först efter långa undersökningar finner man, att lian bekant falskt. Alt ett sådant förfarande å fångens sida ej bör aflöpa onäpst, synes klart. Men icke bör skälet, att straffa honom, sökas deruti, att lian sökt återvinna sin frihet, utan deruti alt han gäckats med Lagarne, orsakat Staten kostnader, och onödigtvis besvärat embetsmännen, hvarigenom andre göromål till äfventyrs måst stå efter. Hvad åter angår sjelfva straff bestämmelsen , erkänner jag, att jag befarar, det vattenoch brödstraffet ganska sällan skall medföra en erforderlig verkan. Vanligen har den, sorn falskeligen bekänner på sig brott, redan blifvit öfvertygad om så grofva förbrytelser, att högsta kroppspligt derföre äger rum. För denne kan således ej högre ansvar bestämmas; han blir ostraffad för sin 36o Den a3 Octo ber e. ro* uppgift. Ett annat förhållande inträffar åter med. de personer, som äro lifstidsfångar, och bekänna brott för att komma till ny ransakning, och få tillfälle att taga flykten. För dem betyder straffbestämmelsen intet. Jag har sett besvär af en fånge, hvilken för falsk bekännelse af brott, som går å lif, blifvit dömd till spöstraff; men det var icke öfver straffet han klagade, utan deröfver, att ytterligare ransakning blifvit förvägrad.
Njåls män voro Åsgrim, Hjalte, Gissor hvite, Einar Tväråing, Snorre gode och Gudmund den mäktige. De tolf domarne trädde samman. Snorre gode bad dem göra allt, för att få förlikningen till stånd. “Viljen I göra dem fredlösa?“ frågade Gudmund. “Nej“, säger Snorre, “det slutar ofta illa och bringar ofrid med sig.“ Han föreslog att i stället skulle betalas så stor mansbot, att större aldrig blifvit gifven på ön. De gingo in derpå, men ingen ville nämna summan, förrän lotten tvang Snorre dertill. Han föreslog sex silfverhundraden, d. v. s. tredubbel mansbot. De andre instämde, men man yrkade, att böterna skulle betalas på thinget. Gissor invände, att de troligen icke hade så mycket silfver med sig. Då svarade Gudmund: “jag vet hvad Snorre vill, nämligen att vi förlikningsmän bidraga efter bästa förmåga, då torde ock andra lägga sitt till.“ De gingo in derpå. Domen förkunnades från lagberget och förklarades sådan att han icke kunde brytas. Allt folket var villigt att hjelpa Njål med böternas betalande. Njåls söner och hans svärson Kåre lemnade ett silfverhundrade, Njål sjelf ännu ett, thingfolket gaf det öfriga. Njål tog då en sidenkjortel och ett par stöflor och lade öfverst på silfverhögen. Flose efterskickades, besåg silfret och sade det vara väl gifvet, tog så kjorteln och frågade, hvilken hade lemnat den. Då ingen svarade, yttrade Flose en förmodan, att han var gifven af den skägglösa Njål; “ingen kunde se på honom, om han var man eller qvinna“. Skarpheden svarade: “illa är det att smäda åldrig man. Att han är en karl, torde du veta, ty de söner, hans hustru födt honom, hafva icke låtit hans fränder ligga ohämnade.“ Ordvexlingen slutade dermed, att Flose vägrade taga mot silfret och sade sig vilja hämnas Höskuld.
Under nu påstående Riksdag har en Motion af Riksdags-Fullmägtigen från Vermlands Eän, Olöf Olsson, blifvit ifrån Hedervärda Bonde-Ståndet till Banco-Utskottet remitterad, åsyftande rättighet till beläning i Banquen äfven å sådant jern, som finnes upplagdt vid särskilde godkände Fastage - platser; hvilken belänings-rättighet Motionären anser hafva egt rum intill dess den, i följd af Rikets Ständers Revisorers anmärkning år 1820, blef indragen. Af det föregående torde finnas upplyst, att en sådan rättighet i sjelfva verket ej existerat, utan tvärtom uti Kongl. Kungörelsen, af år 1735 finnes bestämdt förbuden; men att den åtgärd någre städers Magistrater och Vågbetjening, under de förflutne åren vidtagit, att öfver dylike på särskilde ställen upplagde metall-effecter, utan tillkännagifvande af detta särskilda förhållande, meddela Attester i likhet med bevisen öfver hvad å sjelfve Städernes vågar funnits förvaradt, haft till följd, att förenämde Effecter, Banco - Styrelsen ovetande, blifvit af beläningen delaktige. Föreskriften uti ofvanåberopade 1735 års Författning synes egentligen haft för ändamål, att betrygga Banquens säkerhet, hvilken helt och hållet hvilar på vederbörande Magistraters och Wågbetjentes ovilkorliga ansvar, sa val för de af Banquen belänte Effecters fullgoda och iigtiga beskaffenhet t som att de ej i någon a 6 Baned Utskottets Betänkanden. måtto få utlemnas eiler förskingras , utan i den man Banquen, efier erhållen inbetalning å sitt Lån, dertill lemnar tillstånd. Med afseende härå , och i anledning af flere Vermlands Bruks-egares på anförde skäl gjorde hemställan, att beläning af ElTecter på Extra Vågen , Skattekärr matte få ega rum , hafva BancoFullmägtige, sedan från Kongl. BergsCollegiurn den underrättelse erhållits, att Skattekärr, efter hvad Kongl.
Erkännande angelägenheten deraf, att för de ifrågavarande dyrbara samlingarnes ändamålsenliga ordnande och förvarande tillfälle beredes, har Utfckottet likväl, enär dels ännu icke är fullständigt utredt, huru stort anslag härtill kan blifva erforderligt, dels hinder mött för upplåtande af den local, som af Rikets sednast församlade Ständer, enligt underdånig Skrifvelse N:o 337 den 19 Maj 1841, för detta ändamål togs i beräkning, och för hvars aptering anslogs en summa af 1,000 R:dr, icke ansett sig böra tillstyrka någon förhöjning uti sistberörde af Rikets Ständer redan beviljade, men ännu icke disponerade, anslag. 14:o Musikaliska Academien. Uti en från Bonde-Ståndet remitterad motion, har Andreas Bengtsson från Jönköpings Län yrkat: att det denna Academi beviljade anslag, 24 Ståts-Utskottets Utlåtande, ffl-.o 4t. 1,700 Fkdr måtte okas med 1^000 R:dr, på det att den må blifva i tillfälle att på ett värdigt sätt aflöna sina nuvarande lärare, hvilkas antal måhända borde okas med en uti .fortepianospelning samt i andre hänseenden mera när ma sig det mål, sorn med Academiens stiftande varit äsyftadt.