Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Beväringsmanskapets vapenöfning. o A Artilleriafdelningens andel i anslaget för försvarsverket till lands i allmänhet. o A Intendentsafdelningens andel i anslaget för försvarsverket till lands i allmänhet. o A anslaget: Inqvarteringskostnader i Stockholm. o A anslaget: Ved och ljus för fästningsoch garnisonsorter. o A anslaget: Extra utgifter. o A besparingarne å riksstatens 4:de hufvudtitel. Ilis .fl iiiJ. nBgidifl .8981 ir» ^fllanjs sncnibio aleidi)rr/krrf öb:b anotete-ajjlh å tisgnhåveQ lö) flsbftiijgojl flbbndaed ögrlimflg Ig gG*ibnGramG8linrjn9x) J^atoacteiS £ttimu8 .tmnjunnnrg E8!00V,I tiggjdatiB Å au [I doo boV -BgnirbaBi t o t -i mi; g doo .•igjioanoa 2t2 8II88K.E gahav9fl i OOö.T J .. _ 00c.V : ingalena Ä abnaliioö -ianoiiaM .gnhavad E8 OEi.,61 I : ingalena
Sedan Baron Bennet en stund ideligen frågat Baron Ehrenborgh, huru en sådan oriktig anteckning varit möjlig, och Baron Ehrenborgh i sin ordning bedt, att Baron Bennet sjelf täcktes upplysa honom derom, anmärkte jag, som genast efter utståendet af min pers, återtagit mitt arbete, att den troligast blifvit af misstag gjord under Kammarherren Forselles, i stället för att den borde ha varit förd under en hans på samma genealogiska tabell bredvid honom stående broder, emedan jag förut i stamtaflorna haft exempel på dylikt. Sådan var tillkomsten af det olycksaliga vilkoret; och jag frågar, om det icke med stort skäl kan kallas obelogadt? Hade Baron Bennet haft nog besinning att, då oriktigheten först för honom omnämndes, sjelf se efter, hurudan genealogien var beskaffad, så hade kanske vilkoret icke blifvit föreskrifvet eller åtminstone hade jag sluppit den nu omtalade olörtjenta förnärmelsen. Att vilkoret, sedan upplyst blifvit att felet icke var mitt, utan genealogiens, och hvilket Baron Bennet sjelf med egna ögon haft tillfälle se, bordt vid justeringen af RiddarhusDirektionens prot. ur detsamma borttagas, hade varit det minsta, som Boronen kunnat göra till min upprättelse; men icke heller derom bekymrade han sig. Vilkoret är otillämpligt, emedan genealogierna icke äro några fullt afslutade handlingar, utan kunna när som helst, så för de redan döda, som för de ännu lefvande ätterna, ändras, men när och af hvilken en sådan ändring blifvit gjord, står icke på dem uppgifvet. Jag skulle således, om en jemförelse emellan mina Attartaflor och Riddarh.-genealogierna gjordes, kunna bli tillvitad för en mängd »väsendtliga afvikelser», dem jag dock icke vore saker till, och jag vill härpå anföra ett pär exempel.
Till följd häraf får jag vördsammast föreslå: alt Rikets Ständer ville bevilja ett anslag af 1,500 R.dr R:mt åt en pro vincialläkare - Motioner i Bonde-Ståndet 1862• 513 vincialläkare i Neder-Luleå 5 socken, med skyldighet att hafva station i den i ungefär midten af socknen belägna Luleå stad. Såsom ytterligare skål för bifall härtill får jag framställa, att Luleå är kanske den enda residensstad, hvarest provincialläkare-station icke finnes, och hvilket i högsta måtto är olämpligt, ty mången gång liar Konungens Befallningshafvande i ett län af behof, alt genast kunna gifva en Provincialläkare ordres, hvilka icke utan olägenhet kunna tåla uppskof, för att per posto meddelas läkaren. Uti Kongl. Maj-.ts nådiga Proposition till Rikets Ständers Stats-Utskott begäres visserligen 2,000 Bidr Hirn) såsom ijenstgöringspenningar åt 4 Provincialläkare, hvilka af praktik endast kunna påräkna en obetydligare inkomst; men då denna summa år alltför ringa och skulle ensamt behöfvas för Norrbotten, hvarest inkomsten af praktiken är ringare i anseende dertill, att befolkningen i allmänhet icke är välmående, så får jag ödmjukt föreslå: alt berörda af Kongl. Majit begärda anslag måtte af Rikets Ständer höjas till 5,000 Ridr R:mt. Om remiss lill vederbörligt Utskott anhålles vördsamt. Stockholm den 29 November 1862. Heman Öbom, från Norrbottens län. Af Hermall öbom från Norrbottens län, ali de medel, som inflyta under benämning af stubböresafgift inom Norrbottens län, mätte efter nödiga afdrag anslås till befordrande af länets odling samt förvaltas af Landstinget. Sedan jordbruket under de sista åren gjort märkbara framsteg i Norrbotten och utflytlningarne ifrån de stora byarne till förut obebodda trakter försiggått och årligen fortgå, liksom oek betydliga inflyttningar ega rum ifrån landets södra och mellersta provinser, så har bristen på kommunikationsleder, särdeles af landsvägar, blifvit icke allenast den måhända största besvärlighet hvaremot nybyggaren har att kämpa, Bih. till JR.
Herren gifve oss alla sin nåd och salighet.” Efter ett ögonblicks tystnad tillade hon: ”Höljen ett kläde öfver den döde, och låtom oss fortsätta vår andakt.” Med hvarje dag växte fru Ebbas hopp att kunna afslå belägringen. Hon märkte huru föga hertigens kanoner förmådde emot fästets tjocka murar, hvaremot de försvarandes skjutverktyg gjorde stor manspillan ibland de belägrande. Höstregnen försvårade mycket arbetet för hertigens folk, och de minor, han lät anlägga, fylldes af vatten. Men snart mörknade åter utsigterna. Besättningen började visa mindre nit för uppfyllandet af sina skyldigheter. Förräderi hade insmygit sig ibland dem, och utsådde myteri. Mången af manskapet visade håg att öfvergå till hertigen, och de fremmande legoknektarne ansågo sig icke skyldige att längre strida. Men på fru Ebba inverkade hvarken fruktan, hotelser eller löften. Hon syntes hafva ärft sin mans sinne. ”Unge herr Enevald”, sade Matts en dag, ”här är sannerligen ugglor i mossan. Här gå så många rykten i svang bland besättningen i kors och tvärs. Hvarifrån komma de alla? Det står aldrig rätt till. Man talar om hur hertigen lofvar guld och gröna skogar åt dem som öfverlöpa, och hur han hotar att hänga, som landsförrädare, alla som hålla med kungen och finnarne. Många påstå, att kungen är död. Alla veta, att han åtminstone ej kommer hem i år, och många säga, att de ej vilja tjena den, som öfverger dem. ”Jag har ock märkt oråd”, svarade Enevald, ”men ännu ej lyckats upptäcka hvem den förrädarn är, som här löper hertigens ärender. Se den der tusan der på bröstvärnet, rigtar han ej åter kanonen så kulan går fienden öfver hufvudet.” Enevald sprang med draget svärd till karlen, grep honom i kragen och skrek: ”Sigtar du så der, skurk, så laddar jag kanonen med ditt hufvud.” Karlen mumlade något om att rigtningen var rigtig, men sänkte emellertid en mån kanonmynningen.
ConstitutionsUtskottet uti detta ärende anfört; hwilket genom Protocolls - Utdrag skulle de Respective Med-Ständen wördsamt och »vänligen meddelas. Ut supra. blx krotocollc», li5o Den 24 Augusts. S. D. Uti Protocolls-Utdrag af den 11 dennes lämnar Wällofl. Borgare - Ständer del af desi widtagna beslut, vet böra af alla Memorial eller Dictamina som hädanefter stola til Utskottens handläggning förwisas, fyra särstille exemplar til Ständer af Författaren ingifwas, hwilka äfwen alla ätfölja Remissen til dltstottet, som när sedermera dess utlätande meddelas jemte detsamma bör til hwardera Stander öfwerlämna ett exemplar af den remittera, de Skriften. Efter för sig gängen öfwerläggning härom och i förmägo af de wälgrundade anledningar hwilka förrberörde Protocolls.Utdrag innehäller pröfwade Ståndet skäligt, at med Wällofl. Borgare-Ständet uti detta beflut Lil framdeles iakttagande sig förena; hwilket genom Utdrag af Protocollet stulle til de öfrige Nespective Ständen wördsamt och wänligen inberättas. Ut supra.. Ux krotocollo, s. ^lmgni8t. S. D. Som den af Kongl. Majit och Riksens Ständer den 6 nästledne Junii antagne Regeringsform uti 106 §. stadgar, at en särskild författning til bestämmande af answar föx Stats-Rådets Ledamöter och Konungens Rädglfware i Commandomäl bör af Konungen och Riksens Stander fastställas, och emedan grnnderne för en sadan författning med Regeringsformen sia i närmaste sammanhang, ansäg Ständet tjenlrgt, at ät Riksens Högloft.
Det är likväl icke min mening, att den endast till detta ändamål skall användas, ehuru det onekligen kunde vara rättvisans fordran, utan anser jag äfven ytterligare böra bidraga till SalpetterNäringens förkofran, i så måtto, att med inskränkning af antalet af Directeurer och Styresmän till mindre än hälften af nu varande, eller blott en Styresman för ett större District, äfven till nästa Riksdag bibehålies ett erforderligt antal af de 200 Salpetersjudare , gom hvardera njuta 3 Tunnor Spannmål, iden mån 238 Den 7 Martil. de äga sysselsättning, med förbindelse för bl de Styresmän och Arbetare, att , i likhet med Landtmätares förbindelser , genom Dag Journaler styrka fullgörandet af deras åligganden • och , med iakttagande deraf , befarar jag så mycket mindre SalpetterNaringens förfall, som Comitterade för SalpetterÄrenderne , i deras till Kongl. Maj:t aflåtne, och Riksens Ständer tneddelte underdåniga Skrifvelse, upp-* lyst, att emellan 3 å 4000 SalpetterLador ärö atilagda , samt att, uppå deras underdåniga tillstyrkande , Statens nytta med SalpettersPlantladeÄgares i så måtto blifvit sammanbundna, ätt, utan eh fortsatt SalpetterSjudning , de af Kongl. Maj t anslagna Praemier för Plantladelnrättningen, till belopp af 16,000 R:dr, hvaraf blott circa 3000 äro uttagna, icke under något vilkor kunna Utbekommas.
Affärsmannen, som glömmer klockslaget, Då jag hör menniskor förvåna sig öfver, alt det finnes så många varnartiga barn, | då en fördelaktig affär skall uppgöras, under det att han sitter inne på kontoret och ritar » hufvuden » på affärsvännernas bref, är den tiUbakaträngde konstnären. Prestmannen utan kallelse, som blef prest, derför att » mor » så varmt önskade se sin son på predikstolen, lefver ett otillfredstäldt lif, i det han känner sig vara till ringa eller ingen nytta för sin församling, som i sin tur icke känner någon uppbyggelse af sin själasörjares predikningar. Den unge juristen, som saknar förmåga och smak för sitt yrke, känner sig måhända varmt dragen till läkarens intressanta och välgörande kall. Och så blir följden en oduglig och olycklig affärsman här, en olämplig prest och en medelmåttig jurist der, då kanske alla tre, om de kunde byta yrke, skulle vara präktiga karlar med god framtid och ett lyckligt, tillfredstäldt lif. Och att så tänka sig, att de måhända blifvit inskjutna på dessa banor af skäl som t. ex. detta — » i vår slägt hafva alla varit dugliga jurister »; det är ju något synnerligen åtgörande och vigtigt mot pojkens möjliga ovilja för saken? Nej, tagen icke denna vigtiga fråga så oförsvarligt tanklöst och lätt! Säg aldrig om den lille, som tultar i kolt: » han skall bli det och det »; låt honom blifva det, hvartill han duger bäst, det hvartill hans anlag tyckes bestämma honom, om också denna lefnadsbana eller detta yrke icke just är det, som föräldrarne hysa förkärlek för. Genom att förfara på detta sätt skola vi få dugande ' män på alla områden, hvars framgångar och lefnadslycka rikeligen skola ersätta föräldrarne för den möda, de egnat sina barn, för den uppmärksamma vaksamhet, hvarmed de följt deras utveckling, ofta undertryckande egna önskningar och planer. Elisabeth S — s. " Mor ", Hedersamt omnämd vid Iduns 6:te pristäfling. {Säg, mötte du väna blicken Ur soliga ögats vår, Och såg du den glada nicken Med böljande guldgult hår?
Med hänsigt dertill, att Häradsskrifvare åtnjuta åtskilliga inkomster, som blifva högre i mån af större folkmängd och uppbörd, så att härigenom till någon del ökade göromål godtgöras, föreslår jag i underdånighet såsom minimi-inkomst 1,000 l\:dr, inberäknadt mantalsskrifnings-provision, bevillningsm. II. procent, samt debetsedels-lösen. Angående delningengaf Wadsbo fögderi samt ersättning för rustning och rotering å Häradsskrifvares boställen'i Jemtlands län, åberopas i underdånighet hvad under föregående afdelning är anfördt. Tillökningen för denna tjenstegrad utgör, enligt sammandragen Litt. A. och B, R:dr 10,820, hvaremot härtill redan, genom indragningar, är att påräkna: i indelda räntor 1,109: 14. 5. och i kontant lön ... * 29: 32. —1^139; 28. 5. samt framdeles: i indelda räntor 270: 13. 4. i kontant lön , 16: 32. — 286: 45. Häradsskrifvaren i (iöinge fögderi af Christianstads län, hvars obetydliga boställe icke lemnar någon afkomst och hvilket, vid försökt utarrendering på längre tid icke någon brukare velat öfvertaga, har sökt få afträda bostället till Staten, emot ersättning i kon - Kongl. Maj:ts Nåd. Prop. om Statsverket, 1853. 31 tant. Genom nu föreslagna löriefyllnaden 140 R:dr, uppgå inkomsterne vid denna tjenst lill 1,000 Rulr, utan att något af bostället beräknas, så att, om förslaget bifalles, bostället kan för Statens räkning disponeras. A t Kronolänsmannen är, genom Kongl, brefvet den 7 .luli 1832, anordnad lönefyllnad lill 100 R:dr och medelst Kongl, brefvet den 0 Februari 1842 till 200 ll:dr.
Den «sansade« och «nyktre« kapten Lundstedt vid drottningens lifregemente tog tillfället i akt att ådagalägga sin konungska ifver, beräknande att göra sin lycka på Plommenfelts fall. En hederlig karl hade krossat rutan och sålunda utplånat den opassande inskriften – ett obevakadt ögonblicks förhastande –; men lycksökaren skar försigtigt rutan ur sin ram och hastade att vid sin beherrskares fötter nedlägga detta dubbla bevis på sitt underdåniga nit och på en annans obetänksamhet. Vreden och den förödmjukade fåfängan – fåfängan! den spänstigaste driffjedern i Gustafs väsende – öfverväldigade och missledde honom nu. I stället att besvara angifvelsen med ett slag af rutan i angifvarens ansigte, så att glasbitarna och det tillintetgjorda beviset dansat kring hans öron – ett drag af storhet och ädelmod, som belönat sig sjelft och tillskyndat konungen vida större upprättelse i allmänna tänkesättet, än den hårda domen af ett rättegångsverk, ökändt för sin beredvillighet att låna sig åt alla regeringars och alla regeringssätts förföljelseanda –: i stället anbefallte Gustaf ett högmålsåtal. Det är imedlertid icke osannolikt, att detta uteblifvit och att Gustaf valt en mera högsint utväg, om åtalets föremål varit en annan person; men, i förening med den sårade fåfängan, var det tankan på hertig Carls ränksmiderier, som förmådde konungen att offentligt beifra sin skymf. Plommenfelt, hög frimurare och medlem af flera hemliga ordnar, i hvilka hertigen var själen, stod nemligen till honom uti nära förhållande, och konungen misstänkte, att Plommenfelts förolämpning ledde sitt ursprung från prins Carls ingifvelse och planer. Fem dagar efter tilldragelsen stod Svea Hofrätt redan tillreds med sin dödsdom, stödd på det ryktbara 5 kapitlet 1 § missgerningsbalken. Men en anmälan hos konungen skulle föregå verkställigheten. Under tiden sammanträffade hertigen af Södermanland med general Horn i en Stuarts loge.
Till hästafvelns befordran är en hingst-förening inom Länet, genom subskription, under det utgångna qvinqvenniet bildad, och tvänne beskällare inköpta från Guldbrandsdalen i Norrige, hvilka beskällare för närvarande äro stationerade, den ene inom södra och den andre inom norra Ångermanland. *) Sid. 35. **) Sid. 36. 28 Följande jemförelse visar antalet af underhållna kreatur vid förra och sista qvinqvenniets slut, så vidt sådant af de från fogdarne inkomna uppgifter kunnat inhemtas, men härvid gäller dock den förut gjorda anmärkningen, att när fodertillgången är ringa, minskas ladugårdarne, men ökas vid ymnigare tillgång. 1850. 1855. Markegångspriset på ett lass hårdvallshö om 40 lispunds vigt har under de sista fem åren varit: R:dr. sk. r:st. år 1851 7: 16. — » 1852 6: 43. — » 1853 11: » 1854 10: » 1855 20: Summa 55: 11. — eller i medeltal 11: 2. 2. hvaremot under föregående qvinqvennium medium var 8: 28. 10. Boskapssjuka har under sednaste fem åren ej någorstädes inom Länet gjort någon betydligare skada. Af springormen och rotsen hos hästarne hafva blott spridda fall visat sig, men rabies catlina har deremot på (lera ställen utbrutit, dock utan att, så vidt kunnigt är, förorsaka några svårare följder. Allmogens vana att, med för bigående af Länets veterinärläkare, anlita qvacksalfvare, mäste ännu beklagas, hvarvid dock bör anmärkas, dels att Länet ännu icke äger mer än en af Staten allönad vete rinärläkare, dels att dennes lön är alltför knapp. c) Brämrinsbränn,ing har aldrig varit betydlig inom Wester-Norrlands Län och är äfven, likasom konsumtionen af denna riksförderlliga dryck, i aftagande.
De läsa stjernornas skrift och hafva uträknat jordens rörelse. De känna örters kraft och läkedom. De hafva inträngt i naturens hemligheter och hört jordens hjerta slå. Känner ni delta folk, herre?» afbröt sig plötsligen Feodora, och i hennes öga låg en underlig flamma. «Samma folk, som en gång hade ett dyrbart fyrverkeri i Alexandria, och hvars profet lät månen gå genom sin rockärm!» sade baronen småleende. «Ett folk, herre! är icke ansvarigt för sina kalifers handlingar, ej eller böra de svida för deras beherrskares fantasier. Lika godt! Man säger, att detta folk en gång hade en martyr, hvars rykte utbredt sig i all land; – en martyrinna af deras åldriga stam känner jag, och denna vårdade barnen vid C–s, emedan deras moder, som var röfvad från sitt land och sina fäder, dött af saknad och sorg; och den som bortförde henne lefde som borgare i C–s, och lemnade sina barn, att blomstra som vildrosor i skogen. Ofta fann den uppgående solen barnen klättrande i de höga bergen eller lekande i den vackra dalen nedanför. På den högsta klippan låg den stolta borgen E–stein. Till detta romantiska slott, som mäktigt talade om forntida kraft och storhet, svingade sig de unga ofta och nådde utan någon fara kanten af klippan. Der stodo de stundom, skyggande ögonen med de små händerna och spejade bäfvande omkring sig i den vida rymd, som omgaf dem, och då och då kastande nyfikna blickar på staden, nedanföre. Ofta då aftonen sänkte sina mörka skyar öfver jorden, klättrade de ännu bland de förfallna murarna, tills de ropades af den välbekanta rösten, och förmanades att återvända hem och gå till hvila; och då de hemkommo, emottogos de kärleksfullt af den gamla, för hvilken de med barnsligt nöje berättade sina små äfventyr och lekar. I hennes sköte inslumrade de, och då de uppvaknade, satt hon vid deras sida, vakande öfver dem.
Vi hålla den åsigt för sannolikare, som vi ofvanför antydt, att hexsabbaten var ett fortlefvande, allt mer förstoradt, allt gräsligare utmåladt minne af naturkultens förnedrade fester, en inbillningskraftens mara, som tryckte bröstet på den i en drömverld försänkta menskligheten, och att det blott behöfdes den af kyrkan befästade tron på dess verklighet för att framkalla de företeelser, om hvilka här blir fråga. – Likasom stedingharne behandlades valdenserna och albigenserna. ”Det må domarena veta”, skrifver en inqvisitor, ”att trollkarlarne, hexorna och djefvulsbesvärjarne nästan alla äro valdenser. Alla valdenser äro till yrket, väsendtligt och formelt, djefvulsbesvärjare, och ehuru icke alla besvärjare äro valdenser, träffa besvärjelse och valdenseri ofta tillsamman.” Åt den fasa för djefvulen och hans redskap, som uppfyllde sinnena, gåfvo kyrkans högsta myndigheter oaflåtligt ny näring och kunde utan samvetsagg göra det, emedan de sjelfva voro gripna af samma fasa. Så utfärdade påfven Johan XXII år 1303 tvenne bref, i hvilka han klagar, att han sjelf icke mindre än oräkneliga af hans får städse hotas till lifvet af hexmästares konster, hvilka förmå att inbringa djeflar i speglar och ringar och att med sitt blotta ord afdagataga menniskor. Särskildt nämner han, att hans fiender sökt döda honom genom att med hans namn döpa dockor och under djefvulens anropande genomsticka dem med nålar. Hvilket intryck dylika kungörelser från Kristi ståthållare, kyrkans ofelbara öfverhufvud, skulle göra på sinnena behöfver icke påpekas. Det dualistiska åskådningssättet mognade allt mer och mer till den förfärliga kris, som utbröt i femtonde århundradet. Krisen föregicks af tempelherreprocessen och af flera storartade, men lokala hexerirättegångar med thy åtföljande bål, tills ändtligen d.
Al en tabell, som jag har här tillgänglig, inhemtas, att så snart riksmarkegången i någon betydligare mån höjdes, tillväxte antalet stölder alldeles ofantligt. Ar 1831 uppgick markegångspriset å 1 tunna säd från 10,94 till 13,62. Stölderna från 1975 till 2,836. Stöldernas antal hade nedgått till 2,109 år 1836, men uppsprang till 3 303 år 1838. Markegångspriset nedgick år 1844 till 8,06 och stölderna till 2,665. Markegångspriset uppgick år 1846 till 13,84, stölderna till 4,350. Ar 1855 var markegångspriset 18 rdr, men fängelsereformen hade då 10 år verkat och stölderna voro blott 2,300. Derefter föllo småningom Jntill 1859, markegångspriset till 11,65, stölderna till 1,567. År 1860 höjdes markegångspriset till 13,35. Stöldernas fleråriga nedgående albröts. De ökades, fast blott till 1572. Det är till följd af sådana fakta som statsmännen i de flesta länder funnit att det är orätt att vidtaga åtgärder, som fördyra lefnadskostnaden. Nöden är dock i detta lall ofta den enda läromästaren. Det var först efter den förfärliga hungersnöden i Irland 1847, dä två millioner menniskor antingen omkonimo af svält eller nödgades fly från sitt fädernesland, som man kunde öfvervinna motståndet från Engelska jordarislokra - 414 Den 21 April e. m. lien och nedsätta spanmålstnllen till 1 shilling (90 öre) per qvarter ( Det var äfven till följd af ett liknande förhållande och icke på grund af någon vurm hos finansministern, som våra spanmålstullar 1855—56 borttogos; ty såsom Hrrme kanske erinra sig, föranleddes denna åtgärd af de arbetareoroligheter, som i flera af våra städer uppstått med anledning af dyrheten på lifsmedel.
Ex Protocol o Oscar Arehn. Stats-Utskottels Memorial M 77. 13 Utdrag ur Protokollet, hållet hos Stats-Utskottels Afdelning för Riksgäldsverket rörande ärenden den 23 Januari 1863. S. D. Föredrogs och upplästes en frän Herr Öfversten m. m. Friherre N. Ericson till Afdelningen inkommen så lydande skrifvelse: »Det torde synas mindre lämpligt, att jag, den ena "ängen efter den andra, opåkallad inför Afdelningen uppträder med skrivelser i frågor, som röra Statens jernvägar; men dels har jag sä nyligen lemnat min befattning vid dessa anläggningar, dels känner jag mig skyldig att öppet tillkännagifva mina åsigter i förevarande, för (österlandet så vigtiga fråga. Hvad jag meddelar, må sedan hos Afdelningen gälla hvad det kan; min afsigt är emellertid att gagna. Jag finner mig nu uppmanad att fästa Afdelningens uppmärksamhet på en i gårdagens Aftonblad införd artikel, angående bredoch smalspåriga banor. Af denna synes, att Englands förnämste Ingeniörer uppträdt och, nästan utan undantag. yttrat sig för den spårvidd, som vid Statens stambanor nu är antagen, hvilken i deras anförande kallas smalspårig, vid jemförelse med en ändå bredare, hvilken sednare deremot allmänt afstyrkes. Den döda vigt, som skulle åtfölja materielen på en bredare bana, än våra statsbanor, anföres såsom ett af hufvudskälen mot en vidare ökad spårvidd; och naturligtvis måste någon olägenhet i detta afseende äfven vidlåda våra stambanor, i förhållande till en bana med ändå smalare spår, än å dessa. Men endast så länge trafiken är ringa, skall detta fortfara; ty i den mån rörelsen tilltager, blir förhållandet emellan den döda vigten och den last, som framföres både proportionerlig och rigtig. Som det redan börjar ifrågasättas, att vår materiel behöfver ökas, visar detta att man nalkas denna proportion och man torde således icke länge behöfva klaga öfver den döda vigten i våra vagnar.