Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
teatern får det nu ett väl tungt utförande, som ej höjer effekten af det annars ganska lustiga och underhållande stycket. Med denna allmänna reservation fingo för öfrigt rollerna ett godt utförande: hr Personne som den unge författaren, rikare på litterära idéer än klingande mynt, fru SeeligLundberg som hans lilla fru, fröken ÅMander som svärmor, hrr Bæckstrom och JEnvall som de två konkurrerande bokförläggarne o. s. v. Som efterpjäs ges den gamla vådevillen » Den nya garnisionen: », och så har då den rena operetten i de yttersta dagarne gjort sitt triumfintåg på vårt lands sträfvande och sökande » första scen »! De sju vackra flickorna i uniform med fru Kartmann i téten vorb nog så täcka och behändiga att se på, men när de uppläto sina små näbbar till sång, då. ja, då började man fråga sig, om ändå verkligen Kungsträdgårdsinrättningen är ämnad till sångscen. Detta trots Operaöfverlöparen hr Johansson, som här fick nypa en liten knapphålsbukett ur de lagrar, han ratat på Blasieholmen. Hr Nyblom har ju också litet röst, en liten kammartenor och hållning därtill som en kammartjänare, ehuru han nu skulle spela ung dandy. Har han ännu fullgjort sin värneplikt, unge herr Nyblom? Annars kanske man kunde hoppas på en smula mera » sträckning » ifrån Ladugårdsgärdet. Ty icke tycks den stå att hämta i K. Dramatens rekrytskola. Tack för » stufningarna », snälla direktion, och väl bekommet! Hr G. Skånberg hade att glädja sig åt ett utsåldt hus på sin soaré å k. operan i tisdags afton och emottog rikliga bevis på publikens bevågenhet. Hans framställning af Philippe i » Herr Derblays giftermål » var ock en mycket förtjänstfull prestation, utmärkt af både kraft och värme, och fru Seelig-Lundberg sekunderade honom förträffligt i Claires skiftande roll. För öfrigt må framhållas fru Hovings charmanta Athenais, hr TorøgrøsfeBacchelin och hr Hamrins lustiga Moulinet, hrr Hillberg, far och son, fröknarna Bäckström, och Klef berg m. fl.
Trädtopparna svajade och vaggade i det döda lugnet, och när Micco Pajko kom djupare in, så märkte han, att flera av dem stego ned och läto rangliga, magra trädbarn äntra upp i stället för att dricka krafter och hälsa uppe i höjden. Nu förstod Micco Pajko hur skogen hushållade för att kunna hålla hela sin stora skara vid liv, trots trängsel och kvävande snår. Men styggt var det för en dödlig att se hur det gick till. Nu gick han rakt fram med ögonen stadigt fästa på stigen. Han mådde inte bra av det här; han rös inte, han frös — frös, så tänderna hoppade. Vilket rassel och tissel och tassel! Micco Pajko stannade, som om han vidrört en orm. Framför honom på stigen ringlade sig ett långt, tumshögt tåg av de röda »hättesvamparna», med barrnålar i händerna till stavar. »Hättefolket» kände nog Micco Pajko till. Dit de ställde kosan, var inte gott följa efter, ty de hörde till de onda ... Mitt i skogen var en tjärn, där tjärnfrun brukade sitta och sjunga, medan hon flätade kransar av näckrosor och säv. Tänk, om han fick se henne! Då blev han endera blind eller döv. Micco Pajko tyckte, att det blå dunklet kramade honom, så bröstkorgen knastrade. Och allt mera klart blev mörkret, och allt mera tydligt såg han allt sådant, som han inte borde se. Om åtminstone hustrun varit med, eller åtminstone hennes böner! Nej, stigen tordes han inte följa — bättre då ta »ginan» efter träskkanten. Snabbt vek Micco Pajko av mot träsket, som svajade vitt i den dödsstilla luften. Så böjde sig de ståtliga svartstråna ned, famnade den mjuka dunvippen, och så ringlade hela träsket omkring i svindlande dans, medan skratt hördes från djupet, ett lågt, surrande, ohyggligt skratt. Vek i benen och med håret fastklibbat i pannan av kallsvett, vek Micco Pajko åt sidan, men kom så mitt bland frostfolket självt, som dansade på land i mjuka vågor, med svängande dimslöjor och band. Var hade han lärt det? Micco Pajko gjorde korstecknet och flydde.
Hos sådana gjorde han då små atelierbesök, och han lämnade dem sällan, utan att ha köpt en eller annan godbit, som han betalade med ett pris, varierande mellan tio och femtio francs. Melin mottog honom med en min af vämjelse, som han inte gjorde sig mödan att dölja, och bad honom sitta ned. Den inträdande satte sig med den anmärkningen, att det var förfärligt hett, och började torka sitt perlande ansigte. Han var en liten krokryggig gubbe, som hade en affär i Stockholm och tyckte om att pryda sina väggar med billiga taflor. Hans ansigte förrådde ingen bestämd nationalitet. Det var nästan öfverväxt af ett kort, stubbigt skägg, ögonen lyste liksom försigtigt fram under ett par ögonbryn af obestämd färg, och när han rörde näsduken fram och åter öfver sitt ansigte, liknade de krokiga, långa fingrarna klorna på en gam, som inte är så noga om, hvad han kan fånga. Pänningmannen såg upp med en familiär min, hvilken stack artisten, nickade och log med ett besynnerligt leende, som skulle uttrycka välvilja, i det han frågade: – Nå, hur har man det i värmen? Melin gaf honom en misstänksam blick och svarade säkert: – Utmärkt! – Godt om kunder, stora beställningar, hvasa? Melin såg bort med en lång blick, som tycktes träffa något intressant föremål, vid hvilket den stannade, spottade och svarade, under det att hans misstämning växte: – Jo, afsättningen är inte att klaga på. – Så mycket bättre, sade grosshandlaren, och hans ögon fingo ett uttryck af sviken väntan, medan han misstroget betraktade den andre, för att utröna, om han talade sanning. Det var roligt att höra det. Herr Melin har visserligen inte fått medalj än. Men herr Melin har redan börjat skaffa sig ett namn, och det är ju vackert vid så unga år. Artisten svarade inte ett ord. Han bara spottade framför sig. Och han kände, hur blodet steg honom åt hufvudet. Denna outsägligt lumpna människa, som inte hade något framför honom utom pängarna, satt här i hans eget rum och förolämpade honom, därför att han inte fått medalj. Det skedde för att förödmjuka honom, så att han skulle bli billig.
Jag tror dock icke, när det gäller en fråga, hvarpå hela vårt konstitutionella lif beror, det kan vara i sin ordning, att Konungens Rådgifvare vid den ena Riksdagen tillstyrka en förändring deruti, och vid den andra säga: »ja, Gud bevars, vi kunna hafva misstagit oss, men nu medgifva vi gerna att frågan må falla.» Ett sådant sätt att gå tillväga kan åtminstone jag för min del, icke gilla; och jag måste derföre djupt beklaga, att ett sådant yttrande kunnat åtföljas af bifalls-uttryck. Jag tror mig likväl kunna antaga, att dessa icke böra betraktas såsom ett gillande af sjelfva yttrandets innehåll, utan att de deremot egentligen framkallats endast af Hr Gripenstedts klingande stämma och den förmåga, som han besitter, att på ett mer än vanligt behagligt sätt lägga sina ord. För min del får jag åtminstone öppet förklara, att jag högeligen önskar, att Konungen aldrig mer måtte komma att omgifvas af sådana Rådgifvare, som den ena Riksdagen tillstyrka, att Tryckfrihets-förordn:n måtte uphöra att vara grundlag, och den andra förklara, att sådant endast skett af ett misstag. Man har sagt, att den nuvar:de tryckfrihets-lagen är behäftad med stftra fel och brister, samt att tryckfriheten nu af många missbrukas. Finnes det väl någon sann fosterlandsvän eller någon bildad menniska, som icke erkänner detta? Hvem skulle derföre icke med glädje hafva mottagit ett förslag från Regeringen, som åsyftat att borttaga dessa fel och förekomma dessa missbruk ? Men, Den 13 December i. m. G2T ett Sr att borttaga missbruken; helt annat deremot^ att borttaga och utplåna hela Tryckfrihets-förordn:n från grundlagarnes antal. Visserligen säger man att tryckfriheten äfven efter det nya förslaget skulle qvarstå i grundlagen; men jag hemställer till Eder, mine Hrr, om förhållandet verkligen blefve sådant, derigenom att blott en definition på tryckfriheten funnes intagen i grundlagen? Det finnes icke ett ord i förslaget, som tydligen tillkännagifver, att tryckfrihet skall finnas.
S. D. Vid förnyad föredragning af Stats-Utskottets den 21 och 22 dennes på bordet lagda Utlåtande, N:o 183, i anledning af återremisser af Betänkandet N:o 71, angående reglering af utgilterne under Riks-statens Sjette Iltifvud-titel, fann Ridderskapejt och Adeln för godt, att, i håga om 2:a och 32:a punkterna samt rättelse i 3:e punkten af Betänkandet N:o 71, bifalla hvad Utskottet föreslagit och hemställt, samt bifölls jemväl det uti 9:e punkten af samma Betänkande gjorda tillstyrkande, att Rikets Ständer, utan att ingå i bedömande af, den uppgjorda löneregleringen, till Kongl. Maj:ts disposition ställa det äskade reservations-anslaget, 77,OOOR:dr, hvaremot det dervid tillstyrkta förbehåll af Ridderskapet och Adeln af slogs; och ansågs förevarande Utlåtande i öfrigt icke erfordra annan åtgärd, än alt läggas lill handlingarne. S. D. Vid förnyad lörcdragning af Stats-Utskottets den 21 och 22 dennes nå bordet lagda Utlåtande, N:o 181, i anledning af erhållne återremisser å Betänkandet N:o 72, angående regleringen af utgifterne under Riks-statens Sjunde Hufvud-titel, fann Ridderskapet och Adeln för godt att, i fråga om 2:dra punkten af Betänkandet N:o 72, bifulla hvad Utskottet tillstyrkt, med ett vid slutet deraf nu fogadfc så lydande tillägg: "samt jemväl att Rikets Ständer måtte, til!
Agneta vände hastigt några blad i sin b o k o c h sade m e d brådskande, n e r v ö s röst: » Men, svärmor — kanske farbror Hägersköld har rätt? Det är j u möjligt att Gustaf inte förstår sig på affärer? » Gamla grefvinnan såg m e d en ogillande blick u p p ifrån korten, s o m h o n höll på att lägga ut. » Hvarför skulle han inte göra det? » Agneta ämnade svara, då den lilla, hvita pudeln, s o m legat som ett mjukt nystan vid sin matmors fötter, plötsligen rusade u p p m e d ett häftigt skall. Utanför på gården skällde den stora bandhunden groft o c h ihållande o c h de två valparne k o m m o i full fart ut från köksflygeln o c h stämde i. » Någon k o m m e r! » sade hennes nåd. » Kanske det är Gustaf — se efter, Agneta. Det kanske är Gustaf. » Fru A g n e t a hade blifvit alldeles blek. » Det är farbror Hägersköld, » sade h o n, i det h o n vände sig inåt rummet. » Skall jag gå ner o c h taga emot h o n o m? » » Det behöfs inte. V i h a h o n o m här, så snart han hunnit pälsa af sig. » Men Agneta hörde ej, hon var nere för trappan, innan hennes nåd talat ut. Han märkte h e n n e e j. Betjänten skulle nu draga af de höga resstöflarna. » O m baron behagar sätta sig. » Men i detsamma fick den resande syn på Agneta. I stället för att sätta sig, drog han henne till sig o c h hviskade: » Du har väl sagt det, Agnetal » » Nej farbror, det har jag inte, jag har försökt, m e n har inte kunnat. » Ett kraftord undslapp Hägersköld. » Kunnat, h v a d är det för en konst, när man vet, hvad man skall säga, o c h när det är en tvungen sak att säga det. Jag trodde det var uträttadt, m e n ingenting blir gjordt, o m man inte g ö r det själf. Gå upp då förut! Jag skall värma mig, så att jag inte förkyler henne.
Departement afgifvet, den nådiga propositionen bilagdt underdånigt memorial, deruti, i afseende å förvaltningen och redovisningen af samtliga Departementet genom bidrag såväl från Sverige som Norrige tillhörande medel, Departements-chefen hemställt, dels att utbetalningarne af dessa medel skulle, i öfverensstämmelse med de af Kongl. Maj:t för hvarje år fastställda stater eller på grund af särskilda anordningar, bestridas utaf den Afdelningschef i Departementet, hvilken borde vara ansvarig för förvaltningen af Departementets penningetillgångar, dels ock att, sedan räkenskaperna för året blifvit afslutade och inför Kongl. Majit anmälde, desamma, med undantag af dem, som anginge reseoch kurirkostnader, expektanslöner och tillfälliga uppdrag, telegrafporto och hemlige utgifter, finge aflemnas till vanlig granskning uti Kongl. Kammar-rätten, äfvensom i afskrift, dock utan bifogade verifikationer, öfversändas till Kongl, norska Regeringens Revisions-departement, för att derefter, i likhet med hvad dittills iakttagits, delgifvas Rikets Ständer* Revisorer samt norska Stats-revisionen. Uti underdånig skrifvelse af den 20 Januari 1858, innefattande Rikets Ständers svar å Kongl. Maj:ts uti högstberörda nådiga proposition framställda förslag rörande 3:dje hufvudtitelns utgifter, förklarade Rikets Ständer, bland annat, att de, på sätt Kongl. Majit begärt, till bestridande af här ofvan omförmälde utgifter för skrifmaterialier m. m., anvisat ett årligtbestämdt belopp af 70,000 RidrRimt, äfvensom att Rikets Ständer bifallit Kongl. Majits i sammanhang dermed jemväl gjorda nådiga framställning, att dessa medel, likasom öfriga å denna hufvudtitel uppförda anslag, finge, utan hinder af deras fördelning i särskilda utgiftstitlar eller inskränkning till något visst år, af Kongl. Majit användas till fyllande af möjligen uppkommande brist å en eller annan sådan titel.
Hr von Francken, Georg Wolfgang, med 60 röster. — 2253, 11 von Holst, Fullm. Frih. Manderström, Carl Adolf, med 66 röster. 2259, 11 af Wåhlberg, Fullm, Hr Ulfsparre, Georg, med 60 röster. 410 Den 24 Juli. ’ Suppleanter: JVs 338, Frih. Tersmeden, Wilhelm Fredrik, med 45 röster. — 1947, Hr Odencrantz, Gastaf, med 44 röster. — 1877,A., Carleson, Edvard Henrik, med 44 röster. — 330, Frih. Silfversparre, Fullm. Frih. Stjernstedt, August Wilhelm, med 44 röster. — <578, Hr Bildt, Knut, med 44 röster. — 311, Frih. af Ugglas, Curt Gustaf, med 44 röster. — 115, Gr. Lagerbjelke, Gustaf, med 44 röster. — 55, , Cronhjelm till Flodstad, Fullm. Gr. Gyldenstol pe, Anton Gabriel, med 44 röster. — 2078,C. Hr Toll, Fullm. Hr Blomstedt, Christian Jacob, med 44 röster. — 1743. Hr von Wachenfeldt, Fullm. Gr. Lagerberg, Sven, med 44 röster. — 118, Gr. von Essen, Fullm. Gr. Sparre, Erik, med 43 röster, efter anstald lottning till bestämmande af den ordning, i hvilken de Suppleanter, som erhållit lika antal röster, borde i Förstärkta StatsUtsk. inträda. Sedan valprot. blifvit upläst, anmälde sig och vKrade Frih. Klinkowström, Rudolf Mauritz: Mot R. o. Ad:s nu förrättade val till ledamöter utaf förstärkt StatsUtsk. får jag till prot. anmäla min reservation, på den grund, att jag anser Gr. Lagerbjelke, såsom varande R.
Jag tänker väl han för i år icke skall våga nässja hit; men hur det än går, skulle man än råka i hans klor, så må man då gladeligen slå sitt lif i backen för sin kung och sin heder. Dock vill jag tro att räfven ej vågar springa ut ur kulan i år, ty han kan ej veta hvad stund vår laglige konung och herre sjelf infinner sig i sitt rike, och då vet hertigen nog att hans välde skulle ta ett snöpligt slut, om han ej vore hemma sjelf för att vakta det. Och gifve Gud att hans majestät redan vore kommen till sitt arfrike, att försvara sitt land och sin krona.” Oaktadt Stålarms ankomst, fortfor dock fru Ebba att vara fullt verksam, egentligen med provianteringen. Hennes ögon voro oaflåtligt vaksamma. Tidigt och sent var hon i rörelse, öfverallt såg hon med egna ögon, hvarje råglår som fylldes, hvarje köttunna, hvarje brödspett höll hon räkning på och eftersåg att allt skulle vara godt och ordentligt förvaradt, så att besättningen ej behöfde lida, hvarken af knapp, eller dålig föda. Öltunnorna fylldes med godt öl, maltet eftersågs att det icke fick unkna. Några af de unga flickorna åtföljde henne vanligen på hennes vandringar inom slottet, oftast var det Sigrid, och hon blef snart väl underrättad om allt hvad i slottet fanns, och om alla anstalter, som vidtogos till dess befästande och försvar. Härunder blef hon allt mera känd af folket i slottet, eller huset, som det kallades, och de gamle, uttjente, gråa krigare, som hade sig anförtrodda åtskilliga af de fredliga befattningarna inom slottet, sågo alltid vänligt efter den unga flickan, der hon så stilla gick sin väg fram, logo godt i sina gråa skägg när hon talade vid dem, eller vänligt hjelpte dem att utfundera något godt sätt att ordna hvad dem ålåg, eller hemtade ett stop öl åt en gubbe der han stod i sommarhettan och mätte in den dammande rågen eller dylikt. Under konung Johans tid, hade en ny mur blifvit uppförd i halfrundel neromkring slottsträdgården på uddens yttersta spets, sålunda att man kunde gå omkring den ytterom, när ej vattnet var högt.
Vid sådant förhållande, och ehuru föga anledning förefinnes till vinnande af vidare godtgörelse för ifrågavarande lån, likväl och sorn Utskottet anser eftergift af någon diskont-verkets laga kraftvänna fordran icke böra ifrågakomma, utan vid högst ömmande omständigheter, eller så vida någon fördel för verket i och med detsamma kan heredas, har Utskottet funnit sig icke ega skäl att till förevarande ansökning i vidsträcktare moa tillstyrka bifall, än att Utskottet hemställer, att, så vida bokhandlaren J. S. Salmson, inom 4 månader efter af beslutet erhållen del, till Banko-diskontverket inbetalar upplupen ränta å 5 procent å sin förenämnde skuld, den så kallade straffräntan, eller skillnaden emellan 5 och 8 procent, må honom eftergifvas. Stockholm den 18 Augusti 1848. STOCKHOLM, Ecksteinska Boktryckeriet, 1848. Sanko-^iskotlels Memorial, iV:o 99. Aak. till Exp.-Utsk. d. 4 Sept., kl. fr e. ro. Memorial, i anledning af Riks-Ståndens beslut öfver Memorialet JY:o f)6. Likmätigt protokolls-utdrag af den 16, 19 och 23 näst!. Augusti, hafva Två Riksstånd bifallit, och Två, nemligen Borgareoch Bonde-Stånden, afslagil Utskottets hemställan i Memorialet N:o 96, att en gratifikation måtte Bankens vaklbetjening beviljas. Enär sålunda två Stånd stadnat emot två, anser Utskottet, med tillämpning af 75 § Riksdags-ordningen, att berörde fråga förfallit; hvarom Utskottet skolat hos Rikets Ständer göra vördsam anmälan. Slockholm den 4 September 1848. Reservation: af herr friherre Cederström, Jacob, som ansett att, med stöd af den utål Utskottet åberopade 75 § i Riksdags-ordningen, förevarande fråga grundlagsenlig! bort afgöras medelst omröstning i Förstärkt Banko-utskott, hvadan det ålegal Utskottet att förslag till volerings-proposition afgifva.
Nej:t i vunliA oielninZ ju8tere8. protoeollo, k//c/?'«A /^-'o^oeo^e^ ö/ve?' /^//rK-res-^/-6-r^e?r, //tt-rs r K 8/oe^- ^o^/rs t/e/r 1? Herr bl illeeee , Herr l?,illerie rr/ 7'o>,re^?crc//t^ ^illfärorelnJlle Veperlements-Oliefen, 8tet8-klZ6et a/ upp läste ett, jemlikt I^crnZl. Nepts sörut niecldelljts lXäcliZe lleslut, lvrletteclt A^:c> 85. i 3 unclercläniAt lor8liiA till Xon^I. ^I.,j:t8 lVäcli^a ?, oj)c>8ition till k>iliet8 8lnn6er, an^äencle rätti»Itet lor enlre^ieneuren uf l^ont-l^äne-inrgttnin^en i 8toel<In6m ult niulei^ttecli^iire tio är 8e^uAna en lone!, 8toi' Ltt Ilnncli» ^N5en 11ilv8(ltiler äl' allmänna me6el; oell tgeliteg l^nn^I. !^laj:t, ns>j)ä un6ercläni^t till8t^rltancle gs 8tut8-lväiiet8 I^e>lamöter, lXäcliA8t lororcina, ätt I^on«l.
Under anförande hurusom en allmän klagan förspordes öfver den ojemnt fördelade och med särdeles stort besvär och dryga kostnader förenade kronobrefbäringen, hvilken tillförene varit ålagd endast en del, i närheten till vederbörande tjenstemän^ boningsställen belägna, hemman, men numera genom icke obetydliga kontanta bidrag utgjordes af alla innehafvare af frälse-, kronooch kronoskatte-hemman, har, uti väckt motion, som till Stats-utskottet blifvit remitterad, Lars Mattsson från Upsala län yrkat, att, då detta onus vore i det närmaste jemförligt med postskjutsningen, för hvars utgörande ersättning åtminstone till någon del lemnades, krono-brefbäringen måtte bestridas af Staten och kostnaderne dervid utgå af postmedlen. Utskotten hafva tagit i gemensamt öfvervägande hvad sålunda blifvit framstäldt och yrkadt, och få i anledning deraf erinra: att krono-brefbäringen, redan genom Kongl. Brefvet den 4 December 1830 inskränkt till 2:ne dagar i veckan, sedermera genom Kongl. Cirkulär-brefvet den 30 November 1849 är vorden, i Öfverensstämmelse med af Rikets Ständer bestämda grunder, ytterligare hindrad dels genom föreskriften att brefven skola, så vidt ske kan, med ordinarie posten fortskaffas, för hvilket ändamål utsträckt fribrefsrätt ock blifvit medgifven, dels ock genom de krono-brefbäringsskyldige hemmanen inom hvarje härad lemnad rätt att till större beqvämlighet ordna brefbärings-skyldigheten, mot hvilken i de flesta fall frihet från annat icke mindre tryckande onus är samma hemman medgifven; och lärer den klagan, som, enligt motionärens uppgift. numera skall förspörjas öfver kronobrefbärings-skyldighetens ojeinna fördelning hafva sitt upphof icke i de härom nu gällande stadganden, utan möjligen i oriktig tillämpning af desamma; hvarföre Utskotten funnit sig icke kunna tillstyrka något afseende & Lars Mattssons \hkgavarande motion. Stockholm den 18 Augusti 1854.
Medhafwer Resande halfwuxit barn, warde det icke beräknadt uti förenamnda fastställda antal af personer. Hädanefter stall ock, wid Fem Riksdalers wite, för Gistgifwarne, a hwarje Gistgiswaregärd finnas Wäg-balance eller sä kallad Pyndare, med Skalar och tilräckeliga Wrgter; hwarwid de större mä as fasta stenarter med atecknadt märke om wigten bestå, til tyngdernas afmätande, da twist emellan de rssande och stjutsskyldiga derom upkvmmer; åliggandes det Gästzifwaren -vid answar noga tilse at härmed rigtigt tilgär, och åge derjämte frihet den resanoe stjuts förmena, i fall han will färdas med större tyngd, an här förordnad t ar. Finna resande nödigt, at i djup eller backig wäg til sin fortkomst nyttja flera hastar, an stadgadt är, medförer säd ant ingen följd at taga lika antal, dä bättre wäg kan träffas. Enar skjutshäst wigar, stall det alltid wara dea stjutsandes owilkvrliga rättighet, at icke allenast medfölja, utan ock at sjelf köra , wid alla de tilfällen, da antingen desi eget aketyg eller Resandes enbetstyg nyttjas , sa wida kan efter Gästgiswarens eller H.illkarlens intyg dertff stickelig ar; hwarwid Lik.oal rakt - 4'6 tages, ak dä en, til och m d fyra hastar tages, böra icke flere än en skjutsande wara följaktig och tivänns stjrttsare, dä hästarnas antal öfwerstiger fyra och utgör til och med sex. S'er olycka genom förfnmmelfe etter oskickligt körande, da den skjutsande i förejkrifna händelser sjelf körer, drabbe dä ansvaret honom allena, four jin rättighet missbrukat.
Så drogo de Amoreer ut, som på berget bodde, emot eder, och jagade eder, såsom bin göra, och slogo eder i Seir allt intill Horma. Då I nu igenkommen, och greten för Herranom, ville Herren icke höra edra röst, och böjde sin öron intet till eder. Så blefven I uti Kades en långan tid. Då vände vi om, och drogo ut i öknena, på den vägen till röda hafvet, såsom Herren sade till mig; och drogom omkring Seirs berg, en långan tid. Och Herren sade till mig: I hafven nu nog dragit kringom detta berget; vänder eder norrut. Och bjud folkena, och säg: I skolen draga genom edra bröders Esau barnas gränsor, som bo i Seir, och de skola frukta för eder; men förvarer eder granneliga. Slår icke uppå dem; ty jag skall icke gifva eder en fot bredt uti deras land; förty Esau barn hafver jag gifvit Seirs berg till att besitta. Maten skolen I köpa af dem för edra penningar, den I äten; och vattnet skolen I köpa af dem för penningar, som I dricken. Ty Herren din Gud hafver välsignat dig i alla dina händers gerningar; han hafver lagt på hjertat ditt resande genom denna stora öknena; och Herren din Gud hafver i fyratio år varit när dig, så att dig intet hafver fattats. Då vi nu ifrå våra bröder Esau barn dragne voro, som på Seirs berg bodde, på den vägen den markenes ifrån Elath och EzionGaber, vände vi om, och gingom den vägen genom de Moabiters öken. Då sade Herren till mig: Du skall ingen skada göra de Moabiter, eller slå uppå dem; ty jag vill intet gifva dig af deras land till att besitta; förty Lots barn hafver jag gifvit Ar till att besitta. De Emim hafva i förtiden bott deruti, hvilke voro ett stort, starkt och högt folk, såsom Enakim. Man höll dem ock för Resar, såsom Enakim; och de Moabiter kalla dem ock Emim.