Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om det nu likväl medgifves, att en dylik inskränkning af den högre förmögenhetens valrätt kan hafva någon billighet för sig inom hvarje särskildt valdistrict; så blifver den deremot fullkomligt obillig och, jag vågar säga det, orimlig, då den utsträckes så långt, som delta förslag i ett sednare moment stadgar, att den nemi., som äger valrätt inom särskilda valdistricter, icke får utöfva denna rätt inom flere districter än det, inom hvilket lian har sin bostad, och der endast till det belopp af 6 röster, som förut är stadgadt. En gifven följd häraf, hvilken äfven på papper blifvit bevisad, är den, att inom en mängd districter det förhållande måste inträffa, alt icke blott den högre förmögenheten, utan äfven den medelmåttiga blir alldeles utestängd från sin valrätt, som sålunda alldeles lemnäs i händerne pä de lägste classerne. Huruvida detta är rådligt må en hvar göra sig sjelf reda för; men att det är obilligt, det synes mig vara gifvet. Att detta stadgande äfven saknar all grund i princip, det vågar jag påstå; ty det inflytande, som den högre förmögenhetens röstmängd Den 58 Augusti. 7 skulle hafva, kan ej inverka på mera än det district, inom hvilket den utöfvas, och der den är inskränkt. All öfvervigt af den högre förmögenhetens valrätt är derigenom förekommen, så vidt skäligt är, och är en inskränkning derutöfver fullkomligt olämplig, då valrätten inom ett annat district utöfvas i och för en helt annan, af den förra fullkomligt oberoende valförrättning. Slutligen anser jag, hvad vallagen beträffar, att åldern för både valrätt och valbarhet är för lågt tilltagen. Ehuru democratiska man måhända vill göra oss, så måste oväl ålderns aristocrati hafva något inflytande i vårt samhälle. Aldersbestämmelsen är här lägre, än den som i Norrige och andra constitutionella länder blifvit ansedd såsom den lägsta för deltagande i förrättningar, som inverka på samhällets vigtigaste angelägenheter.
Debet-sedlar, om nytt formulair till. XX. B. 584- XXI. A. ji Debitering, att anmärkningar öfver oriktig, ej må drabba den skattskyldige. De Geer, H. Ex. H. Gr. Carl, yttranden. I. 56. II. 223. IV. i35. Degerfors Socken af Westerbottens Län, om indragning af ett der beläget, till fors-styrmans-boställe anslaget hemman. Se Fors-styrmans-boställe. De la Gardie, Grefve Axel, yttranden. I. 35. V. 284. De la Gardie, Grefve Jacob Gustaf, En af Rikets Herrar,' utnämnd till LandtMarskalk. I. 3. De Mares, H. C., Enka med sju minderåriga barn, om understöd för. XIII. Departemental-indelningen inom Banken, angående, Se Banken. ( 67 ) Deportation, angående, af grofva brottslingar. lil. 72. R. 282. XII. B. 355. A. 377. — angående, af personer, dömda till straff för tredje resan stöld. XFV. B. 207. XV. A. 240. Deposit-räkningen vid RiksgäldsContorets sedelverk , om upphörande af. Se RiksgäldsSedlar. Deputationer, BondeStåndets. I. 7. X. 117. XXII. Deputationer, Rikets Ständers, till Kongl. Maj:t och det Kongl. Huset vid Riksdagens början. I. ig. — till Kongl. Maj:t till betygande af Rikets Ständers tacksägelse för omsorgerne till förhindrande af Cholera-sjukdomens inträngande i landet. V. E. 6, 147, 188. ■— till Kongl. Maj:t för att tolka Riddrs och Adelns förtrytelse öfver att i utkomna tryckta skrifter Konungens Majestät blifvit för nära trädt genom satser och uttryck, dem Ridd. och Adeln ogillar.
Uti ofta åberopade, sednast afgifna årsberättelsen, der, i sammanhang med ofvannämnda allmänna öfversigt af lagskipningen, pag. 69, en mera speciel uppgift lemnäs angående de för brott, som å lif gå, slutligen dömda personer åren 1841 lill och med 1844, meddelas sedermera, pag. 71 och följande, summariska uppgifter för hvartdera af dessa år: l:o å de brott, som af dömde och å fästmngarne och arbetsinrätlningarne förvarade fångar blifvit begångna; 2:o å antalet fångar ej mindre å nämnde ställen, än i öfriga straff-fängelser, vid pionnieroch arbetskorpserna, samt i länshäktena och större städers häkten, under hela året; och 3:o å alla dömda fångars antal vid hvartdera årets slut; dessa uppgifter åtföljda slutligen af en sammandragen uppgift å antalet af de till fästningarne och korrektionsinrättningarne dömda fångar, ifrån och med år 1825 till och med år 1844, såsom det vid slutet af hvarje år befunnits. Under vördsamt åberopande af de iakttagelser och erinringar, som i berättelsen vidare rörande delta ämne anföras, så ock af hvad min vid sistförlidna riksdag framlagda berättelse angående fångvården och fängelsernas beskaffenhet innehåller, är för den sednast förflutna liden endast att tillägga, att sedan, i följd af Kongl. Maj:ts före samma riksdag gifna förordnanden, nvbj^ggnad af länsfängelset’ i hufvudstaden och å flera orter samt förändring af dessa fängelser å andra ställen hade blif - It, St. Just. Ombudsm. Emi.-Berättelse dea 15 JVov. 1847.
Min mening var, då jag anmärkte i fråga om Statsmedlens användande att vissa utgifter bordt hafva företräde framför de öfriga, dermed antyda att Rikets kustförsvar mot vår östra granne — sedan alla gamla Compakter nu på sätt och vis blifvit af oss sjelfve brutne — torde förtjena första rummet, såsom den af alla vigtigastc frågan. Jag hade då ännu icke fått tillfälle att erfara, än mindre kunde jag ana, att det som rörde Rikets försvar blifvit till största delen öfverlemnadt åt enskildta riksdagsmäns framställningar i st. f. att utgöra det förnämsta, det mest oundgängliga föremålet för Regeringens omtanka. — Naturligtvis, om man så vill, med undantag af hvad som erfordrades till sjelfva Statsmachineriets gång, d. v. s. hufvudtitlarnes fyllande i likhet med sednast förflutna Biksdags Statsreglering och några tillfälliga parter dertill. Måhända har jag orätt uti att antaga den nuvarande politiska ställningen vara särdeles osäker, men jag kan icke underlåta att erinra om, att ett storartadt krig emellan verldens mäktigaste Stater nyligen slutats med en fred, som karakteriserats med det bekanta infallet: »Cerlainement II II. 2 18 Deni December. nous avons eu une paix, mais ce nesl pas la pain.” Och hvar och en, som med någon oftersinning följt den yttre politiken, torde i sjelfva verket ha bemärkt, att elden glimmar ännu under askan och möjligen snart Ater kan frambryta i ett allmänt Europeiskt krig, eller åtminstone i ett krig emellan England och Ryssland, vid hvilket vi svårligen numera kunna vara neutrala. Men om den af mig nu uttalade farhågan skulle anses vara öfverdrifven, måste man väl medgifva, att både vi och det öfriga Europa, genom det sista kriget, kommit att erfara, hvad slags tillit man kan hysa till vår östra granne och hurudan dess politik är. Vi hafva nemi. sett, att denna granne alltid lurar på sådana tillfällen, då, enl. dess tro, de öfriga^ Europeiska stormakterna äro antingen i mindre godt förstånd med hvarandra eller ock sysselsatta på andra håll.
Relänkandej B.-o gg. 9 skäl, på grund af hvilka han ansett dem böra från all beräkning i detta hänseende uteslutas, och vidkommande Götheborgs och Bohus län, ville han lemna derhän, om icke äfven inom det länet kunde erfordras någon sådan förändring, hvarigenom innevånarne i dess norra del finge kortare väg till länsresidenset. Men med säkerhet kunde dock antagas, att den del af Calmar läns folkmängd, som har t. ex. 15 mils väg och deröfver till residens-staden, vore mera än dubbelt så stor, som befolkningen inom de på sådant afstånd från läns-residenset aflägsna trakterna af Götheborgs och Bohus län; och om fråga vore att afhjelpa tvenne olägenheter, hvaraf den ena skulle drabba ett mera än dubbelt antal medborgare, än den andra, så syntes det som staten, om den icke kunde hjelpa i begge dessa fall, likväl borde i första rummet söka att sträcka sin hjelp dit, der den ojemförligt större folkmängden vore deraf i behof. 3:o Att icke något län i hela riket finnes, der en förändring af sådan natur, som här afses, kan komma i fråga med lika skäl, som gälla i afseende på Calmar län, trodde Kongl. Maj:ts befallningshafvande sig redan hafva i underdånighet ådagalagt. Men om äfven, emot verkliga förhållandet, skulle antagas, att en likartad förändring vore lika erforderlig äfven i andra trakter af riket, så låge likväl deruti icke något fullgilltigt skäl att vägra det nu möjliga afhjelpandet af de olägenheter, som i detta hänseende onekligen trycka innevånarne i norra delen af Calmar län. I allt fall torde den tidpunkt vara aflägsen, då det kunde blifva möjligt att tillvägabringa en totalförändring af den allmänna länsindelningen i riket, hvarvid en mängd svårigheter måste uppkomma, helst denna generella förändring sannolikt skulle medföra en rubbning i lagskipnings-distrikterna och möjligen äfven inverka på stifts-indelningen ra. m.
Han märkte att det blott var hans egen håg för lurendrejeriet, som höjt honom i gubbens aktning; men han började äfven dunkelt inse att Haraldson i fordna dagar troligen bedrifvit smuggleriet på annat sätt och i vida större skala, än han någonsin önskade göra. Och då han kände en viss fruktande obenägenhet att längre intränga i den gamles förtroende, blef han rätt glad att Birgers ankomst afbröt samtalet. ”Hvad säger du om vårt fiske till i morgon, min kära svåger?” frågade kaptenen. ”Tror du det blir lugn?” ”Det artar sig till storm, fruktar jag. Men jag går in till Anton på en stund; det är nu tre dar se’n den stackarn var ur kammarn. Han är ändå inte så sjuk, som han inbillar sig.” ”Gud gifve vår Herre ville ta kraken!” inföll Haraldson. ”Han pinas i alla fall bort som en mask.” ”Inte lefver han sig sjelf till mycken glädje, stackars Anton, det är nog sannt,” menade Birger; ”men det skulle ändå bli bra tomt, om vi miste honom, ty när han inte lider af den olyckliga sinnessjukan, är han väl den bästa och oförargligaste menniska, en kan lefva ihop med.” ”Jo, en kommer långt med oförarglighet i verlden!” yttrade Haraldson med ett försmädligt grin. ”Sådant är ej min sak; och jag begriper aldrig, hur Britta kunde föda mig en son, som inte har minsta gry af far sin!” ”Det är kinkigt att veta!” anmärkte Rosenberg leende. ”Men jag håller också af Anton; och när han ror ut i sin lilla snäcka och hans vackra sång genljuder från bergen, blir jag helt varm. Det ligger något rörande i hans röst, som griper in i mitt sjömanshjerta.” ”Jag ville önska att den olycksfågeln teg med sin kråksång! Jag hör hellre lommens skri och vildändernas snattrande.”
Ehuru jag visserligen hoppas, att, under loppet af detta Riksmöte, alla möjliga och med Rikets värdighet öfverensstämmande besparingar måtte iakttagas, så fruktar jag dock att detta ej skulle verka lika hastigt till en minskning i skatterna, som behofvet synes påkalla. Ovisst är äfven, om, vid närmare utredning under denne Riksdag, någon betydande förminskning i och genom besparingar kan vinnas, så att detta med något alfvar kan komma att verka på skatterna. Jag begagnar den anvisning, som FinanceComittéens nu tryckta och meddelade Betänkande innefattar, att föreslå, det Riksens Ständer måtte förordna, att den årlige afbetalningen nppå Statsverkets gamle skuld till Banquen, utgörande en half million årligen , matte intill nästa Riksdag uppskjutas och sålunda komma att afgå på Rikets utgörande Bevillning, hvarigenom densamma till en femtedel skulle mindskas. Sedan efter 1808 års krig, då Banquen biträdde Statsverket med lån af något rueya ån 11 och en half millioner, numera boch en half millioner blifvit afbetaldta , synes stunden vara inne att njuta någon lindring. Vår genera tion kan ej uthärda med allt. Hittills har blifvit tagit som grnndsatts, Den 5 Martii, ött hvari Barquen på en sida inkråfde i Capital och Räntor, det skulle i en annan våg som lån utgå. Opinionen har under de förra Riksdagar ej annorlunda kunnat tillfredsställas, men ofelbart länder det mera direct till hvarje skattskyldigs nytta och förmån, att han besparar en dryg del af beskattningen, ån att han emot ränta får göra nya lån. Dessutom komma dessa lån ej mängden till godo, minst den förlågne och redan med Intekningar på sin egendom besvärade Landtmannen. Denna förmån tillfaller merendels dem, som hafva fri och ograverad egendom att pantsätta, hvilka således njuta fördelarne af alla de låne-anstalter som inråttas, hvaremot den förlågne deraf drager ingen eller liten vinst, orättvisan häraf år klar och påtaglig.
» Det ska ' vi inte tänka på ännu. » Den snabba blick läkarne utbytte sins emellan såg hon ej. » Men jag känner mig starkare, och plågorna äro inte så svåra. » » Ja, det blir nog bättre, om vi bara håller oss stilla och har lite tålamod. » » Jag försöker, men det är så svårt. Kvinnan bredvid mig jämrar sig så, och därborta yrar en annan. Allra svårast är det ändå, när de besökande komma för att hälsa på sina anhöriga. » Tårar kommo henne i ögonen. » Jag blir sä trött, så trött! » » Det kan inte hjelpas ännu; men om ett par dagar skall ni få flytta in i en sal, där det är lugnare. Adjö nu! » Läkaren sträckte fram sin hand, som han eljes aldrig gjorde, och den omfattades lidelsefullt af späda, fina fingrar, som aldrig formats till arbete och möda. Den för besök afsedda förmiddagstimmen hade slagit, och kring hvarje bädd hade en eller flere personer tagit plats. Äkta män, mödrar, barn, syskon, anhöriga eller vänner till de sjuka. Bredvid den gråtande gumman stod en kvinna i medelåldern, som skulle följa henne hem och bära hennes saker. » Den Karin då, bon visste väl förut, att hon inte fick stanna här i evighet! » » Jag får det aldrig så godt som här! » » På sjukhuset? Du milde! Hellre än att komma hit vet jag inte hvad jag gjorde! » » Aldrig se ' n jag tjänade och hade mina goa platser, har jag haft det som nu. Jag har inte behöft bädda min säng ens. » » Det va ' något att tala om! Det dagsverket kan jag åta mig, om hon inte orkar. » » Och ingenting har det kostat mig. Fru Pihl, som jag tjänte hos i femton år, har betalt mina sjuttiofem öre hvar eveliga dag — och det fast hon ger sitt årliga bidrag. — Det hade allt varit hårdt att behöfva ligga i frisäng. I 152 » Se så, lugna sig nu bara och gråt inte, för det ser sä illa ut för folk.
För att erhålla 5 procent för ActieEgarne, skulle således fordras, att Canalen kunde lemna 2Öo å 3oo,ooo R:dr B:co årlig inkomst. Man kan nu ej bedöma detta; framtiden skall utvisa förhållandet. Jag tror, alt inkomsterna skola blifva vida större än man föreställer sig, men jag ser ej möjlighet, att dessa på 5o eller 100 år skola kunna uppstiga till 3oo,ooo R:dr, emedan detta skulle förutsätta en physisk revolution i sundet, och fordra stora förändringar inom vårt eget land och ett annat Närings-system. Vårt Jordbruk hvilar för närvarande på bruket af dragare, hvarigenom Boskapsskötseln nödvändigt skall gå Den 3o December f. m. under. Med sådana förhållanden är ej möjligt, att Canalen kan gifva 3oo,ooo R:dr årlig inkomst. Andra frågan är enklare att besvara. Är det bättre, att Staten erhåller någon inkomst af Canalen, än att enskildte medborgare, som fortfara att hafva penningar i ett så vådligt företag, kunna åt sig bespara något? Då man betraktar Canalföretaget, skall man ej blott se på dem, hvilka skola taga inteckningar i sina Actier, utan äfven på dem, som skola underhålla Canalen. Är det något ondt uti, att de kunna förbättra sin ställning? Jag kan ej finna annat, än att detta företag, så väL som alla andra, kan partielt förfalla, och att då fordras stora tillskott för att upphjelpa detsamma. Det återstår sluteligen att afvända ett inkast, som blifvit gjordt emot Utlåtandet, och i anledning af hvilket man ansett nödvändigt att återremittera detsamma, nemligen att Statslån skulle, i och för tillvägabringande af anslagen åt Canalen, vara nödvändiga. Jag skulle tro de medel Utskotten uppgifvit till anslag för Götha Canal vara af den beskaffenhet, att de äro ganska lämpliga, emedan de successive ingå. Jag tror att en mängd anslag, under denna Riksdag beviljade, äro af vida mindre vigt än anslaget till Götha Canal, och att de således förr på låneväg böra sökas. Jag röstar alltså för, att heldre använda dessa fonder till Canalen, än till några andra anslag, och anhåller der - * Den 3o
Af enskilde angelägenheter föranlåten, att under en längre tid vistas på landet, får jag vördsammast afsäga mig Bänkm:sbefattningen inom 6:te afd:n, under ödmjuk anhållan att vid min riksdagsmannarätt varda bibehållen. Denna anhållan blef af R. o. Ad. bifallen. Föredrogs ånyo Statssamt Allm. Besv.- o. Ekon.Utskms d. 9 och 10 dennes på bordet lagda utlåt. N:o 63, i anledn. af återremiss å Utsk:ns betänk. N:o 22, ang:de väckt fråga om den utsockne-frälsehemmanen i Halland åliggande skyldighet m. m. 1SG Den 12 Augusti f. m. Hr von Troils vid detta utlåt, fogade reservation upplästes på begäran af Hr von Hartmansdorff, Aug., sora derefter yttrade: Då detta ämne förra gången här förevar, yttrade jag mig så omständligt i frågan, alt jag nu icke bör trötta R. o. Ad. med upprepande deraf. Då Utsk:n likväl ej i allo, eller i hufvudsaken, frångått den i min tanke oriktiga beskattning, som de nu åter föreslagit att påföra de ifrågavande hemmanen; så måste jag dock åter nämna några få ord derom. Enl. Konungens och R. St:s beslut åligger för närvande all jord i Sverige att utgöra rotering, antingen extra eller ordinarie. Derjemte är allt ungt manskap, oberoende af jord, skyldigt att utgöra beväringstjenst. Från dessa allmänna stadganden vilja nu Utsk:n göra ett undantag för utsockne frälsehemmanen i Halland och ålägga dem en enskild beskattning af 4 r:dr på mantal. Om ett sådant undantag frän den allmänna försvarsskyldigheten i riket beviljades, skulle det utan tvifvel, så väl inom samma landskap som inom de öfriga, föranleda till anspråk på eftergifter och förändringar och med detsamma till indelningsverkets rubbande och till den skada, som deraf skulle uppkomma för rikets försvar.
Dervid borde dock lästas det vilkor, att ingen presterlig årsberäkning för lärarne finge ega rum, att inrättningen ställdes under tillsyn af en directiou, och att föreståndaren biel ve tilllörbunden att, inom trellue år, afgifva fullständig berättelse om den i inrättningen använda läromelhoden och framgången deraf. Skolans nuvarande föreståndare, Academiae-adjuneten C. O. Ramström, hade i 17 år, hvaraf 12 år vid Upsala Lyceum och sedermera 5 år i Stockholm, eguat sin mesta tid åt pedagogisk» undersökningar och försök, saint för detta ändamål gjort icke obetydliga uppoff!ingar och försakat tillfällen till befordran i lärareeller preslerlig väg. Åberopande motionären slutligen ett af Pastor Pri ma rius, Herr Doctor Pettersson och Kyrkoherden i S:t Clarie församling Herr Doctor Wallin uthändigadl, motionen bilagdt, betyg, at innehåll, att de funnit undervisningen i Stockholms Lyceum af skicklige lärare vårdad och att denna läro-invättniiig, enligt deras öfvertygelse, både hittills ti lil redss tällt och äfven framdeles skulle tillfredsställa föräldrars och målsmäns billiga fordringar och befordra ungdomens sanna fördel. Af hvad motionären, sålunda uppgifvit och Utskotten serskildt in-, bemtat, hafva Utskotten funnit upplyst och styrkt, att den, under namn af Stockholms Lyceum och Real-Uymnasium, af Äeademice-Adjmicten Ramström inrättade undevvisnings-anstall från början utgjort en experimental-skola, hvaruti föreståndaren sökt bringa till förening äldre och nyare skolmelhoder, genom begagnande af de fördelar, som hvarje method . kunnat erbjuda, samt derjemte tillämpat egna. rön i denna. väg.
Herr Bennich, A. Gustafsson, har uti en hos Höglofliga Ridderskapet och Adeln väckt motion (N:o 373), som Ståndet remitterat till detta Utskott, sökt utveckla fördelarne af en anordning i berörda syfte, icke allenast till förekommande deraf, att vid den tid, då bidragen till statsbehofvens fyllande inflyta, och en betydlig del af landets rörelsekapital drages ur den allmänna rörelsen, större summor blifva qvarliggande i de allmänna kassorna, derifrån de endast småningom hinna att åter sprida sig dit, hvarest de för affärsoch näringslifvet äro behöfliga, utan äfven på det dessa medel ej måtte längre tid förblifva ofruktbara utan användas så, att de bära åtminstone någon ränta; hvarjemte motionären anser, att, såsom en följd af nämnda anordning, landträntmästaretjensterna kunde indragas och derigenom en besparing beredas Statsverket. Motionären bar således föreslagit, att Rikets Ständer måtte “besluta en underdånig hemställan, det Kongl. Majit täcktes låta utarbeta och till Rikets näst sammanträdande Ständer öfverlemna förslag till indragning af samtliga landtränterierna, med öfverflyttande af deras kassaförvaltning på bankerna, och att emellertid ledigblifvande landträntmästaretjenster måtte endast efter förordnanden tills vidare bestridas.” Utskottet har icke kunnat förbise det menliga och störande inflytande på penningeställningen, som indragning på en gång i statskassan af den allmänna uppbörden eller andra betydliga skattebelopp medför. Oaktadt förbättringar i detta hänseende vidtagits i sednare tider genom föreskrifter, syftande att förekomma alltför stora summors hopande i kassorna samt påskynda deras spridande tillbaka i allmänna rörelsen, kan det icke hindras att ju större belopp för någon tid antingen blifva skrinlagda i afvaktan på användande eller ock endast på en längre omväg komma tillbaka Bih. till K. Besvärsoch Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 35. i rörelsen.
Ett af Med-Stånden, nemligen Bonde-St., har stadnat vid en summa af 2,000 rdr; nämnda , i dess egenskap af »folkvaldt», (jag tillåter mig nu begagna ett redan inritadt talesätt) säkerligen i H. Exc. Just.-Statsministerns ögon, särdeles i anslagsfrågors bedömande, mycket upplysta Riks-Stånd har således funnit sagda belopp innebära ett tillräckligt erkännande af Richert» förtjenster. Här har frågats, huruvida hans enka befinner sig i nödställd belägenhet ; men derpå har ej kunnat gifvas ett jakande svar, och Gud ske lof för det; men äfven om hennes ställning vore i detta afseende ömmande, så tror jag dock, att ett ensamt fruntimmer utan oförsörjda barn kan vara belåten med 2,000 rdr årligen. I motsats emot Utskfls förslag hafva, med afseende å pensionsbeloppet, tvenne olika yrkanden blifvit framställde, nemligen att detsamma måtte bestämmas till 2,000 rdr och till 1,500 rdr. Enär Utsk:t för den så högt utmärkte embetsmannen, Stats-Rådet Fahran enkefru föreslagit endast sistnämnda belopp, det jag hjertligen önskar ej må möta ringaste hinder, skulle jag äfven i förevarande fall helst velat stadna vid denna summa; men då Gr. Mörner, hvilken i egenskap af utmärkt jurist, är bättre än mängden af oss i tillfälle att bedöma och vitsorda Richerts förtjenster om vårt lagverk, har funnit skäl vara talande för en högre summa och följaktligen förordat ett belopp af 2,000 rdr, vill jag i denna hänsigt, och under fästadt afseende ensamt å Richerts, såsom det säges, lyckliga och förtjenstfull medverkan till förbättrande af våra civila och kriminella lagar, måhända egentligen dock mest i förstnämnda hänsigt, nu lemna åsido alla andra sferer af hans inverkan å det allmänna; jag vill ej skilja mig från hvad Gr. Mörner ansett lämpligt och rättvist; utan instämmer jag i det af honom framställda yrkande. Frih. Klinckowström: