Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Rösträtt å allmän Rådstuga har hvar och en medlem af stadskommunen, som för fastighet, lön eller näring i bevillning till Staten skattar åtminstone 1 R:dr Runt, och hvarje röstberättigad har en röst för hvarje Riksdaler, som han erlägger i bevillning. Under den allmänna regeln inbegripas dock icke de stadens angelägenheter, som, enligt Rikets grundlagar, privilegier eller särskilda förordningar, äro vissa klasser af stadens medlemmar särskildt förbehållna och hvilka fortfarande skola handläggas såsom hittills. Detta undantag afser i de Kommitterades förslag hufvudsakligen den särskilda klass af stadens innevånare, som hittills utgjorts af det egentligen så kallade Borgerskapet, i hvars sammansättning, rättigheter och skyldigheter de Kommitterade ansett någon förändring nu icke kunna ifrågakomma. Att dock Utskottet i detta sistnämnda hänseende icke delat de Kommitterades mening skall längre fram visa sig. I de städer åter, der den representativa formen för beslutanderättens utöfning kommer att tillämpas, intages allmänna Rådstugans plats af Statsfullmägtige. Dessas antal bestämmes i förhållande till stadens folkmängd, men får ej understiga 20 eller öfverstiga 70 och ombytes till hälften hvartannat år. Yid Fullmägtiges sammanträden, hvilka i allmänhet blifva offentliga, eger alltid Borgmästaren, eller någon annan, som Magistraten bland sina ledamöter utser, vara närvarande och deltaga i öfverläggningarne, ehuru ej i besluten, men ingen Magistratsperson kan väljas till Fullmägtig. Bestyret med verkställigheten af Fullmägtiges eller Rådstugans beslut, äfvensom den egentliga förvaltningen inom kommunen, äro förbehållna Magistraten, hvilken i sådan egenskap jemväl har tillsyn öfver de särskilda Styrelser, som för särskilda förvaltningsgrenar kunna blifvit inom staden tillsatta. Dessutom bör Magistraten i allmänhet vara uppmärksam på stadens rätt och bästa samt eger i dessa hänseenden att efter befogenhet väcka förslag till pröfning af de beslutande myndigheterna, hvarjemte det åligger Magistraten att bereda mål, som skola förekomma å allmän Rådstuga eller, i vissa fall, hos Fullmägtige. För öfrigt hafva de
Lyckligare ock mera i upplysningens och bildningens intresse har denna fråga blifvit löst af Ekonomi-Utskottet, som i sitt Betänkande N:o HB afstyrkt bifall till den motion om terminsafgiftens höjande, sorn blifvit dit remitterad; och vågar jag, på grund af hvad jag nu i korthet anfört, vördsamt föreslå och hemställa, att Rikets Ständer ville afslå Stats-Utskottcts förslag om en ny terminsalgifts införande.» Med Herr Berger förenade sig i denna reservation Herrar G. H. Stråle och Alfr. Grenander samt Riksdagsfullmägtigen C. J. Svensén från Calmar län. Vid 104:de punkten: (angående anslag för liiroverksbyggnad i Strengnäs.) Af Riksdagsfullmägtigen Per Nilsson från Malmöhus län, som anmält reservation såväl emot ifrågavarande, som öfriga af Utskottet tillstyrkta statsbidrag för ele mentarläroverks-byggnader. Vid 109:de punkten: (angående laroverksbyggnaden i Carlstad.) Af Herr Biskop Millén: »Då så väl genom hvad jag i min motion anfört, rörande otillräckligheten af nuvarande läroverksbyggnaden i Carlstad, som ock genom hvad jag i Utskottet hade tillfälle ytterligare härom anföra, det icke kunde af någon Utskottsledamot bestridas, att Carlstads läroverks undervisningslokal behöfver utvidgas, såsom jag och Utskottet i detta betänkande medgifvit, att »läroverket lider af en Stals-Utsicoltets Utlåtande N:o 13!). (Fortsättning.) 79 för det vexande antalet lärjungar trång och olämplig lokal», synes allt skäl hafva varit för handen, att till utvidgning af nämnda lokal bevilja understöd, helst Rikets Ständer icke undandragit sig alt, åtminstone hvad de högre läroverken beträffar, lemna bidrag för sådant ändamål. Redan vid sistlidna riksdag såg jag mig, i anseende till bristande utrymme för ungdomen, nödsakad väcka enahanda motion om anslag, och lärjungarnes antal var likväl då endast 200, så att en hvar kan lätt förstå, i hvilken förlägenhet Läroverks-styrelsen blifvit försatt, sedan under tiden ifrågavarande antal vext till 500.
Landsortstidningarna sträfva alltjämt att utvidga sin intressesfär och söka fördenskull öfverallt inom det område, som deras verksamhet omfattar, skaffa sig goda och pålitliga korrespondenter; de veta, att säkraste medlet att rotfasta sig på en plats är att noga följa med den platsens intressen, händelser och utveckling. Den, som skrifver detta, känner emellertid af erfarenhet, hvilka betydande svårigheter en landsortstidning har att skaffa sig dugliga korrespondenter. Ofta sakua de nödig bildning, hvaraf följden blir, att med delandena bli mycket Bvårläsliga, ofta vilseledande för redaktionen, som dessutom har extra besvär att omarbeta desamma. Merendels äro de mera dugliga korrespondenterna folkskolelärare. Egendomligt nog finnas ga ' ska få kvinnor inom landsortstidningarnas tillfälliga medarbetarestab. Detta är så mycket märkligare, som det med all säkerhet finnes minst lika många kvinnor som män, lämpliga för detta. I en tid, då kvinnorna på alla områden söka sig nya inkomstkällor, bör man ej förbise ett fält, som visserligen ej skänker något lefvebröd, men som dock för månget bildadt fruntimmer på landet, som sitter i små omständigheter, kan gifva en ej föraktlig biförtjänst med jämförelsevis ringa arbete. För dem, som vilja försöka sig på detta fält, men äro obekanta med detsamma, kunna följande upplysningar vara af värde. För det första är här icke fråga om nå- got litterärt författarskap, endast om meddelande af nyheter. Det behöfves sålunda icke någon litterär begåfning (ehuru sådan visst icke är i vägen; är ni i besittning af förmåga att skrifva små platskåserier, så mycket bättre! ), endast vanlig skolbildning. Därjämte fordras vaken blick för hvad som händer i ert samhälle, påpasslighet, noggrannhet i uppgifter (bättre icke skrifva, än skrifva det som är osäkert! ), god urskilning (låt bli att tala om familjeskvaller! ), ferm expedition! Å r ni i besittning af dessa för en tidningskorrespondent nödvändiga egenskaper, så vänd er till den tidning eller någon af de tidningar, inom hvars område er ort ligger. Det gör detsamma, om den ifrågavarande tidningen icke är spridd i er trakt. Ni är lika välkommen.
Jag frågar äfven, om jag icke vill vidtaga denna åtgärd, om jag icke kan upköpa vexlar till hvad pris som helst? Det Ur sannt, jag kan få köpa för högre pris, men när man vill ruinera sig, så gör det detsamma, om det sker några månader förut. Jag ber nn att få framställa den verkliga förlust, som den sparsamma delen af nationen komme att lida genom ett exportförbud. Det är klart, att om man icke beräknar införseln efter Svenska nationens förmåga att konsumera, utan blott och bart efter en tillfällig vexel-tillgång, måste Grosshandlaren importera varor i så ringa mängd, att han icke behöfver frukta att betala vexlarne till öfverpris. Följden blir ringa tillgång på varor och högre pris derå, eller att man får utgifva samma summa penningar för ett mindre belopp varor, och således att Svenska nationens förlust i allmänhet kommer Grosshandlaren till godo, emedan han får högre pris på de varor han aflåter. Men följden af alla åtgärder, som vittna om våld, förtryck och orättvisa, blir aldrig annat än olyckor; ty det är mer än troligt, att den vinst Grosshandlaren skulle skörda, i fullt mått skulle uppvägas af den förlust, som skulle upkomma derigenom, att han icke finge sälja ett större belopp och icke köpa sitt silfver som han ville. Hr Ehrenhoff önskar exportförbud för att betrygga Bankens ställning och uprätthålla myntvärdet. Men en banks tillstånd anses normal, när den metalliska valutan, utgör |:del af de utelöpande sedlarne och sådant är förhållandet i närvarande stund med Svenska Banken. Jag linner således icke något skäl att för bankens skull besluta ett silfver-exportförbud. Yore deremot bankens tillstånd icke normalt, så tinner jag icke något annat sätt att för Svenska folket betrygga bankens ställning, än genom en allmän bevillning. Då Svenska folket en gång beslutat sig att konstituera sig till ett bankirhus, måste man också fordra att E. St. icke öfvergå andra i vingleri; och sådant skulle inträffa om Stän - 48 ben 3 November. derna i och för bankens skull beslöte ett exportförbud å silfver. Ty jag frågar, om icke ett sådant förbud vore fullkomligt detsamma som att säga, att banken icke mera ville inlösa sina skulder.
I Swerige har Testamentecch Gälwoinräktningen sst p>08 usu5 existerat allt strän Päfwewäldet, dä genom särstilte Bullor warit sörestrift lvik, kuru mvcket en hwar stll wifla barmhernahetSwerk borde giiwa i mon of sin förmögenhet. Testamenten emellan enstilte personer lära dock st wa» rit af Lag odmittwade, förr än genom »686 ärs Testamente stadga, dä berörde frihet godkändes om hwilken wtdore genom 17)4 ärs noggrant ötwerlaode, än gällande Lag bstfwlt stadgad, sä ot en hwar skulle äga att med eller utan wilkor, förord» na om sin sörwärfda egendom efter godtycko. Derest den af Lag-Utssokekt lögde grund för fjelfwa äaande rätten, att den nemligen blott more en fri och ostörd förw-sttnina und r lifstiden kunde anjeö allgust; sä skulle deraf ostridig! följa, att ef min» Den 9 Januarii. 417 minsta förordnande huru med Egendomen skulle esker gifwareiiö död sörhälias, ägde runi/ och om detta wore med natur rätten enligt z sä wiker deri frän äfwen den inskränkta rilläkeise för FideiCom witz stiftelse / som bliswit föl»flogen att fortfara.
I Frankrike uttages § af tjenstskyldige till aktiv tjenst, men den återstående J blir icke derlöre fri från öfningsskyldighet. Hos oss åter kan man visserligen säga att beväringsexercisen är en börda, men deri bäres dock lätt nog, emedan den drabbar alla lika, och man finnér ofta att beväringsynglingarne glädja sig häråt, pryda sina mössor med röda eller gula band, för att genast gifva sig ett militäriskt utseende, skämta med dem som blifvit kasserade samt räkna denna tid bland sina käraste minnen. Helt annorlunda tillgår det i Frankrike, der lottning eger rum. Den som dragit frilott är öfverlycklig, och fäster sin »bon numéro» på sin mössa, under det de andra med helt olika känslor gå sina okända öden till mötes. Jag tror det skulle vara föga välbetänkt och ingalunda lyckligt att från våra nuvarande förhållanden öfvergå till ett slikt system. Visserligen är det möjligt att vår nuvarande stam är eller kan blifva allt för ringa för att i sig kunna upptaga hela beväringen, men tidpunkten för att öka denna stam torde väl icke vara inne förr, än stammen nått en vida högre grad af krigsduglighet, hvilket, jag vågar påstå det, ännu kan taga ganska lång tid, ty förr har man ej betämd visshet om att denna stam är otillräcklig. En föreg:de talare har redan uttalat sin mening om det inflytande detta förslag kommer att halva på de frivilliga skarpskytteföreningarne, hvarföre jag icke vidlyftigt härom vill orda. Men då jag vid förra Riksdagen motarbetade beväringsskyldig skarpskytts befrielse från första årets vapenöfning, kan jag dock för ingen del nu ingå på att, sedan beslut derom blifvit fattadt, taga tillbaka detta medgifvande. Kontinuitet fordras nemi. vid all organisation och ingenting kan dervid vara skadligare, än att från den ena Riksdagen till den andra förrycka de grunder, man derföre uppställt.
Presterskapets billiga klagan och rättvisan af den åsyftade förän - 'Allm. Besv.- och Ekon .-Ut skottets Utlåtande, JN.-O 141* dringen fordra, att genast företages åtminstone en jemkning och inskränkning, som utgör en öfvergång tili den mera fulländade ordning, som för framtiden sökes. Då Utskottet, genom den föreslagna underdåniga hemställan om upphörande af ökad årsberäkning för presterliga befattningar , som icke böra till undervisnings-verken, gifvit anledning till undanlag, der det för en eller annan af dessa befattningar kan finnas oundvikligen nödvändigt, att denna förmon bibehålles, har Utskottet dermed ingalunda afsett de fall, då man uti lönevilkorens otillräcklighet vill söka försvar för den högre årsberäkningen. Utskottet instämmer fullkomligt i hvad, som blifvit yttradt, att flere af de ifrågavarande befattningarne redan äro tillräckligt aflönle, åtminstone i förhållande till dermed förenadt arbete; att några kunna utan svårighet förenas med andra ordinarie tjenster, eller helt och hållet indragas, och att de, för hvilka, efter en sådan reglering, en lönetillökning kan finnas nödig, såsom ersättning för förlusten af den högre årsberäkningen, troligen blifva så få, att denna tillökning icke torde väcka serdeles bekymmer; men det finnes dock, på sätt som under discussionen inom RiksSlånden jemväl blifvit erinradt, några presterliga befattningar af den beskaffenhet, alt, ehvad löneförmoner som dermed förenas, de omöjligen kunna under en längre tid af en och samme person bestridas. Dessa äro egentligen missionärs-tjenster, jemte ett och annat med dem jemförligt Kyrkolierde-embete i orter, der den presterliga tjenstgöringen fordrar en ansträngning, som endast för en inskränkt tid och under den friskare mannaåldren kan uthärdas.
St:r väljas att intaga dessa platser, icke äro på ett eller annat sätt så fästade vid andra sysselsättningar i samhället, att de icke kunna uppoffra sin tid h. o. h. åt banken. De skulle på så sätt icke kunna tillräckligt sätta sig in i de många förhållanden, som vid en banks förvaltning måste uppmärksammas, och följden blefve naturligtvis den, att banken ej förvaltades på ett fullt tillfredsställande sätt. Den siste värde talaren har tält om, att banko-kommissarierne ej borde stå under några andras befäl än banko-fullm:ges. Detta har Utsk:t icke förbisett, ty förslaget till reglemente innehåller icke annat än att direktören är berättigad att besluta åtgärder, som äro af behofvet påkallade för allmänhetens betjenande och lättnad, med bestämdt uteslutande af allt som rörer kontrollerna. Då den verkställande direktörens befallningar ej gälla längre än till nästa sammanträde af fullm:ge, hvilka skola antaga eller förkasta desamma, äro således dessa befallningar blott under en kort tid beståndande, och banko-kommissarierne kunna således ej med fog sägas stå under direktörernes befäl. Vidare har den siste talaren satt i fråga, huruvida denna föreskrift vore förenlig med 72:dra §-n R. F. Denna innehåller endast att banken skall stå under R. St:rs garanti och vård samt förvaltas af deras fullm:ge i öfverensstämmelse med gällande stadganden. När nu åt dessa fullm:ge öfverlemnas rättighet att utse direktörer, hvilka äro ställda under fullm:ges befäl, kan jag icke finna annat än att banken fortfarande är under fullm:ges styrelse. Dessa direktörer äro ställda såsom biträden, hvilka skola befordra verkställigheten af fullm:ges beslut. Deras nödvändighet har i fordna tider icke varit särdeles kännbar, ty banken stod då ensam mot allmänheten, och allmänheten fick ställa sig alla dess obehagliga föreskrifter till efterrättelse. Då emellertid under sednare tider andra penningeverk uppstått, som icke äro bundna af så stränga reglementen, uppkommer naturligtvis en jemförelse mellan huru det tillgår der och i riksbanken. Af aldra största vigt är det derföre, att en förändring vidtages, såvida icke riksbanken i allmänna opinionen och i sin verksamhet skall komma att stå efter de enskilda bankerna.
Jag tror derföre att för detta färskildta fall intet finnes stadgadt i våra Grundlagar, eller något stadgande ämnadt och beftämdt för detta fall. Men Riksens Ständer behöfva derföre icke komma i någon förlägenhet, ty de hafva redan då de valt en suppleant äfven valt dmt som i fall den på samma gång valde Justitieombudsmannen innan nästa Riksdag dör eller af annan orsak afgår, skulle efterträda honom. Om Riksens Ständer sjelfve eller deras Fullmägtige i Banken och RiksgäldsContoiret utfärda förordnandet till denna Suppleant, är en formalitet, sorn i anfeenclt till refultatet är likgiltigt ty i begge fallen förbi i f ver den redan valde Suppleanten Justiticc-Ombudsman. Namn. de Fullmägtige hafva haft skälig anledning begagna Grundlagens ordalydelse, ehuru ej be - Den 3 Octo ber f. m. stämd för denna casus, för att utfärda Protocollsutdraget med förordnandet. Det var dock enligt min tanke en tillfällighet, att detta Grundlagens stadgande kunde nu rimligen af Fullmägtige så användas. Att det var bestämdt blott för den händelse, att Justitieombudsmannen doge mellan Riksdagarne, visar sig deraf, att något särskildt stadgande för detta dödsfall allsicke behöfdes, om det inträffade Under Riksdagarne, ty så länge Riksens Ständer äro tillsammans, böra och vilja de naturligtvis fjeljve utöfva sin rätt, att välja Justitieombudsman och Suppleant. De hafva redan valt den aflidne» efterträdare, således kunde ej fråga uppstå om val till JustitiseOmbudsman, utan om val till den afgångne Suppleantens efterträdare, och detta val borde Riksens Ständer sjelfva utöfva. Fullmägtige hafva derföre rigtigt handlat derij att de ieke gjort det. Motivet för detta deras handlingssätt förmodar jag varit den skyldiga aktningen för Riksens Ständers rättigheter, och icke farhågan, att nu varande justitiacOmbudsmannen Richert skulle afsäga sig ett förtroende, som han en gång emottagit.
»Ja, aller ska’ jag då bju’ bönder på kask mer ... om mörna ... som jag fäll’ heller egentligen inte ha’ gjort ... som jag fäll’ inte ha’... för det ha’ jag inte ... om en vill hålla med rättvisan! Besväret var fäll’ inte så stort, men tacken är heller inte stor ... som tack betraktad. Jo, tack ska’ du ha, Lars Persson! Där har du. Greta Kajsa är arg på dej ... och Gertru’-Dea är arg på dej ... och barna är arg på dej ... och byn är arg på dej ... och socken är arg på dej ... och Anders Olsson är arg på dej ... och du är arg på dej själf. — Tjvi!» Han spottade fundersamt och gick in och lade sig i fållbänken midt på ljusa förmiddagen. En fridens förmiddag. FÖRST kan jag tala om, att fällmakarekäringen var socknens största ragata och hennes styfson Jonas den största vettvillingen både när och fjärran. Käringen och pojken passade ihop som två kugghjul — men ibland var käringen ensam den kuggade. Nu var far borta för att göra fällar åt folk, men skulle komma hem i kvällningen. Käringen hade ränt till by’s för att ralla ett tag medan bakugnen skulle bli uppeldad, och Jonas hade smugit sig i väg efter henne att se hvart det bar för att därefter kunna beräkna hur lång tid han hade att ostörd ägna sig åt sin enskilda praktik, som denna fridens förmiddag var särdeles brådskande, ty han hade stralat litet krut — verkligt krut! Det var mycket viktigt att komma åstad med den där skjutningen medan käringen var ur vägen. Den tilltagsne ynglingen kom icke tillbaka gående. I hägnen hade han fått syn på bocken och ansett att det skulle gå mycket fortare om han red till gårds. Han red således, men något konstigt. Stundtals satt han gränsle, men det gjorde så nedrigt ondt i — ja utaf den hvassa bockryggen (den, som ridit på en bock känner till den bordknif de ha till ryggben!) och därför bytte han om och hoppade på ett ben medan det andra fick ligga öfver fålen. Ibland gick det mycket fort; ibland tvärstannade det snälla djuret.
Hvad törst den politiska sidan vidkommer, förundrar det mig rätt mycket, att en talare, sådan som Hr Dalman, kunnat förbise den stora skillnaden, som finnes emellan krigsrustningar och en allmän förberedelse till möjligen inträffande krig. Här är icke fråga om krigsrustningar, utan om anslag, som komma att utgå under flera consecutiva år, för att sätta sig i det skick, att man icke finner sig obeväpnad i den möjliga händelsen, att man behöfver försvara sig. Det lärer val icke finnas något land, der icke massan af folkel, hellre än att emottaga ett nesligt fredstillstånd, emottager ett krig för att försvara sin sjelfständighet. Säkert öfverensstämmer det med Hr Dalmans varma frihetskänsla att icke vilja se fäderneslandet i den ställning att, i stället för att med bibehållen aktning kunna emottaga en uppmaning till krig, nödgas begära fiendens händer till handkyssning. Jag skulle göra den värde ledamoten orättvisa, om jag trodde, att han icke önskade se sitt fädernesland i försvarstillstånd; men dertill fordras, att vi under fredstid bevilja sådana anslag, hvarigenom vi komma att befinna oss uti ett tillstånd, olikt det, hvari vi för närvar., efter förloppet af i5 ä 20 års fred, befinna oss, att nemi. våra fästningar endast till fjerdedelen eller åttondedelen uro färdiga och, i saknad af kanoner, icke kunna försvara sig. Jag slutar denna del med detta förklarande, emedan jag ej tror, att det tjenar till stort att slå omkring med politiska farhågor, sådana som de synas för dagen uti avisorna, hvilka skildra tillståndet i dag så och i morgon så. Skall ett Stånd bry sig om hvad som inom några månader passerar inom den politiska verlden i afseende på sådana åtgärder för betryggande af fäderneslandets sjelfständighet, hvilka, efter en förändring i den politiska verlden, inom få månader möjligen kunna finnas oundgängliga? Talaren har sjelf, Den 3 November c. m. till stöd för sin åsigt om obehöfligheten af anslag för försvarsverkets upphjelpande, åberopat de förändringar, han blott sedan riksdagens början varseblifvit på den politiska bimmelen. Huru lätt kan dä ej utseendet inom lika fä månader förändra sig?
Detta förslag, som upgick till mer än 43,000 r:dr, en summa, för stor att kunna af domkyrkokassans egna tillgångar bestridas, föranledde lill framställning om låneunderstöd derför hos K. M., som derom vid förra riksdag till R. St. framställde propos. R. St. vägrade då det låneunderstöd, som nu åter blifvit hegardt. Jag tager mig friheten meddela den uplysning, att domkyrkans kapital, när reparationsarbetet börjades år 1849, upgick till 33,000 r:dr; att af dessa 16,000 r:dr åtgått för de reparationer, som blifvit verkställde; att den betydligaste delen af arbetet ännu återstår, samt att kassans årliga behållningar äro så ringa, att det blifver omöjligt att fullborda reparationen utan låneunderstöd på billiga vilkor. Det skulle vara mer än nedslående om R. St. äfven vid denna riksdagen skulle vägra beviljandet af det anslag som blifvit begärdt, hvarigenom domkyrkan skulle komma alt stå i ett ofnlländadt skick och icke kunna begagnas. Domkyrkans tutorer hafva derföre hos Konungen anhållit, att på de vilkor, som i den K. proposm finnes föreslagna, ett låneunderstöd för ifrågavar. ändamål måtte beviljas, och de förmoda nu, alt sedan Linköpings domkyrka och flere stadskyrkor under tiden tillvunnit sig den fördel, som nu för Wexiö domkyrka sökes, denna sednare äfven mätte komma i åtnjutande af en sådan. Jag har endast velat göra dessa tillägg i fall den lind. skrifvelsen i ämnet möjligen icke skulle åtfölja remissen till StatsUtsk. Remitterades till StatsUtsk. Föredrogs och remitterades till Bevilln.Utsk. K. M:s d. 22 dennes på bordet lagda nåd. propos. till R. St. ang:de den s. k. kurhus-afgiften. Vidare föredrogos och remitterades till StatsUtsk. K. M:s ncdannämnde d. 22 dennes på bordet lagde nåd. propos:r till R.