Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna räkenskap, som, uti särskild hufvud-bok, redovisar f. d. Allmänna Magasins-inrättningens ännu på utredning beroende fordringar och skulder, har blifvit granskad i Kongl. Kammar-rätten utan anmärkning, och utvisar följande förhållande: Debet. Balans från år 1856: Balans till år 1858: Balans från år 1856: Balans till år 1858: Någon erinran vid berörda räkenskap har icke eller förekommit hos Revisorerne, som, lika med sednast församlade Revisorer, anse upprättandet af särskild hufvudbok för nämnda fond numera vara mindre behöfligt och att denna räkenskap när som helst bör kunna upphöra. C) tvesta Sirono-inspektion. Af årets räkenskap, granskad i Kongl. Kammar-rätten utan anmärkning, inhemtas följande: Koppar. Debet. Behållning vid Avesta 3,834: 16. — Uppbörd: 139. — 14,8. Någon anmärkning från Revisorernes sida har härvid icke förekommit. 24 — Sedan Rikets sednast församlade Ständer, uti underdånig skrifvelse den 16 Februari förlidet år, hos Kongl. Maj:t anhållit, att, enär göromålen för den i Avesta anställde Krono-inspektor på sednare tider till följd af nedsättning i afraden från Fahlu kopparverk, i betydlig mån minskats, nämnde tjenst måtte, derest densamma icke vidare vore behöflig, utan koppar-uppbörden kunde af krono-betjeningen öfvertagas, varda vid innehafvarens afgång indragen; så har, efter det Kongl. Stats-kontoret i denna fråga afgifvit underdånigt utlåtande och dervid, af anförde skäl, ansett hinder för en slik indragning ej möta, Kongl. Maj:t, enligt hvad Revisorerne inhemtat, vid föredragning af Rikets Ständers ofvanberörde skrifvelse, den 11 Februari innevarande år förordnat, att berörda tjenst skall vid nuvarande innehafvarens afgång indragas samt bestyret med emottagandet och afsändandet eller utlemnandet af Kronans afrads-koppar derefter af Kronofogden i orten, mot behörig redovisning, öfvertagas. Kongl. Mynt-verket.
Jag tillstyrker alt det förevar. mern. blifver till förstärkta StatsUtsk. återremitteradl, med föreläggande’ för Utsk. att företaga en ny votering öfver den i5g punkten, icke derföre alt jag tror att resultatet af en sådan votering kan blifva annat än vid den förra, utan endast för formens skull. Frih. Cederström: Jag har begärt ordet i anledn. af Hr Nordenskölds yttrande, som jag anser behöfva besvaras, emedan det tyckes hvila på ett missförstånd. Hr Nordensköld har ansett, att del nu skulle gå an att votera i förstärkt StatsUtsk. ulan alt fulla antalet af 120 ledamöter vore närvar., af det skäl, alt då Reg.Fins 69 § ursprungligen innehöll att StatsUtsk. skulle förstärkas med så många ledamöler att de blefvo 3o af hvarje Stånd, bland hvilka ledamöter en skulle utlottas, och derefter de öfrige samfäldt votera, så hade detta stadgande sedermera blifvit borttaget, och sättet för voteringarna inom förstärkt StatsUtsk. Undradt 1 1 IO Den il BI a j. lill fullkomlig öfverensstämmelse med livad i de vanliga Ulsktn ägde ruin. Frih. Tersmeden har redan iipplvst, att iinledn:n till §:ns förändring icke varit drn, som Hr Nordensköld förmenat, utan att förändringen skett endast derföre, att sedan ståndsvis voteringarne upphört inom alla Utsk., så upphörde äfven behofvet af ett stadgande, som utgjorde elt undantag för det förstäikta SlatsUtsk. från det förut befintliga föl hållandet; och hvad utlottningen beträffar, så borttogs den, icke såsom Hr vou Hohenhausen påstått, emedan man ansåg den såsom en chican emot den ledamot, hvilken lotten träffade, utan derföre att man af erfarenheten funnit, att oaktadt iig personer dellogo i en votering, så kunde likväl paria vota uppkomma derigenom, att någon begagnade sig af en dubbel eller af en märkt sedel, som blef casserad.
Maj:t i Nåder anbefallt, alt vederbörliga förklaringar borde afgifvas i anledning af de anmärkningar och hemställanden, hvilka Riksens Ständers sednast församlade Revisorer gjort, på grund af Myntverkets Räkenskaper för åren 1836 och 1837. Myntmästarens och Myntproberarens härmedelst bifogade utlåtanden (Litt. E och H), upplysa visserligen tili alla delar de omständigheter vid Myntverket, som fästat Rikets Ständers Revisorers uppmärksamhet, men Öfver-Directeurs-Embetet anser likväl dess underdåniga pligt vara, att från en allmännare synpunkt till betraktande framställa de förhållanden, i afseende på nämnde Verk, som i Revisions-berättelsen blifvit vidrörde. Beträffande således i forsla rummet calculen öfver kostnaderne för Mynlningen, så lärer tvifvelsutan den af Myntmästaren gjorde uppställning, deruti vid procent-beräkningen afseende göres på den stora skillnaden emellan de ädla metaliernes och kopparens intrinseca värde, förtjena företrädet framför Rikets Ständers Revisorers räknesätt, som ej tager denna omständighet i betraktande; till följd hvaraf i Revisionsberättelsen det mindre rimliga resultat uppkommer, alt kostnaden, efter procent, för år 1836, då af alla metaller samfälldt utmyntades circa 252 sm. st. v., skulle utfalla 2i gång högre än för 1837, då hela utmyntningen endast utgjorde circa 212 SkU., och i långt större förhållande än år 1836 bestod af silfvermynt, som fordrar mer omsorg, samt således gör fabrikationen dyrare. Men då kostnaderne för de ädla metallernc och den oädla serskildt calculeras, uppkommer icke ett sådant, mot erfarenheten vid alla tillverkningar i stort stridande, förhållande. Myntningskostnaden för kopparen visar sig visserligen vid en sådan rigtig beräkning uppgå till en betydlig del af dess intrinseca värde, eller öfverhufvud till omkring 64 procent, men understiger likväl den som i andra länder beräknas.
Här är nu i fråga huruvida denna upplåtelse är af beskaffenhet att vara nyttig, såväl för R. St:s hus, som för Stockholms stad och för landets innevånare omkring Stockholm, hvilka idka trafik på båtar på Stockholms stads innevånare. Genom den ifrågavar. öfverlätelsen uppkommer emellan Riddarholmsbron och fatbursbygnaderne ett betydligt utrymme för båthandeln, och troligen blir det icke långt lill den tid, dä en kaj kommer att omgifva hela riddarholmen, emedan trafiken tilltager och ökas der dagligen och stundligen; men den rätta nyttan för riksg:s-kont. ligger deruti att igenom den nu föreslagna åtgärden och vilkoren derföre för riksg:s-kont. en lätt utväg alt, i händelse af eldsvådor ur kanalen upphemta vatten genom sprutorna och det obehindradt af de svårigheter som nu möta, dels genom den allt för naturliga, illa plaserade och sluttande gårdstomten, dels genom ett ännu sämre plank öfver hvilket man icke kan föra en lillbringare-slang och icke heller genom den trånga porten. Finge man deremot en stentrappa med en beqväm och slät docering och en lätt tillgäng för tillbringarslangen, så skulle man alltid hafva vatten i öfvermått på gården för sprutornas behof. Detta vill jag hoppas att Hr Rääf skall finna är af ett större ändamål för ett publikt Statens hus, då fråga är om dess bibehållande för framtiden. Här uppstår således endast fråga om ifrågavar. tomt kan användas på ett nyttigare sätt, än som här är föreslaget. Då får jag säga att jag för min del icke kan inse någon möjlighet dertill. Att denna tomt skulle kunna användas till nybyggande af något större hus — ja Gud bevars det medgifver jag, det har sin fullkomliga riktighet; men att bygga pä sådana tomter, som den ifrågavar. kostar betydligt mera ån att lägga sådana byggnader på andra ställen der fast grund finnes. Sådana tomter kunna fäs på andra ställen mera lämpliga för uppförande af större hus och som icke blifva lika vådliga i afseende pä grundens beskaffenhet, som på kanterna af Riddarholmen, hvarest öfverallt träffas sluttande berg, hvilka återigen fordra en ganska noggrann och skicklig byggmästare, och kostsam grundläggning för byggnaden som gör den betydligt dyrare, än på andra ställen, der god grund finnas, hvarpå icke saknas tillgång i Stockholm.
Iletruliuncie uf cless jord vidtog. Oennu clistinetion llgr cist vurit sä mösket ungelugnure utt till en llörjun geilust etuIlleru, 8onl genonu förbiseende cleruf Ilikets 8tlinder8 undeidunigu skrifvelse lcommit utt iunetlullu picemisser, llvdku skulle innefuttu sle sväruste tillvitel86r emot liäcle mig oell liders Ixongl. lVIuj:ts otrigu I^inletsm^ncliglieter pä ön, sä vidu <Ie ieke pätugligen llurrörds trän ett ini88kör8tän<I, en sumnlunIllun6nin^ uf tvunne 8liiljclu umnen, 80in enlesllertiel Irunnut A»n8liu oförtjent »ilvu untectnin^ till el^liliu tläile inoell utrilie8. utt eontrollen inot elen otottiFU 8luflluni1eln vurit s>u 8t. Huitlielein^ 8ä no^Fiunn, 80ni 1uA nlectr;ifvit osti ännu nuzot clerutofver, vit8or<Iu8 no^8un>t ut uncterrläniZu ru^orter oell ^refvextin^ur 8urnt elen inunAet uneler8ölininAur oell rutte»un^ur, in. m., som i unleelninA cleruf ex;t rum oell uf min toretruclures, susom I3cler8 Lionel» Nuj:t8 Lefullnin^Ilufvuncle pä 8tullet, ut°;urcl utt i cle utfurcluncle sjöpu88en föriljuclu ull furt pä ^frilcun8ll» Icu8ten ufven i tillätnu unilumul, för utt 8umeclel8t forelcommu
Hr Rosenblad har dessutom, såsom bevis på oskadligheten af en obegränsad frihet i delta hänseende, anfört exempel på anmärkningar i äldre tider, gjorde emot KammarCollegium, hvilka skola slutats med Colle» gii frikännande från alft ansvar, äfvensom Hr Rosenblad upplyst, huru anmärkningsmål behandlas i åtskillige främmande länder. Motionairen, Herr von Hartmansdorff, August, har, såsom fortsatt utveckling af lflgsamt Allm. Besv. o. Otc. XJtsk-. Uti. N:o 45. y de i sjelfva motionen anförde åsigter mot den i Betänkandets förra del afstyrkta förändring i Kongl. Brefvet den 22 October 1824, framställt anmärkningar, hvilka han egentligen hänfört till 2:ne punkter, eller 1:0 att Lagskipningen härigenom söndras; samt 2:0 att åtgärderne för mycket hopas på de högsta Myndighcterne,såsom Konungen i Stais-Rådet, Högste Domstolen, Justitias-Cancelleren och Justitise-Ombudsmannen. Herr von Hartmansdorff har vidare sökt visa, huruledes, genom första organisationen , Kammar-Rättens gransknings-åtgärder ej voro inskränkte till blotta ziffran: att ofvan åberopade Stadgande gåfve anledning till flere betänkliga olägenheter, och deribland hufvudsakligen: att Kongl. Maj:t betages erforderlig Controll å Collegiernas noggrannhet att utföra dess befallningar; att Rikets Ständers Revisorer ej skulle kunna inskränka sig till egentliga föremålet för deras granskning eller Kongl. Maj:ts åtgärder, utan nödgas befatta sig med Collegiernes; att den, till olikhet och målens styckande ledande följd häraf jemväl uppstode, att då Lancls-Staterne i afseende på uppbörd och redogörelse egde tvänne Instantier öfver sig, hade Collegierne blott en, äfvensom 1 enahanda skillnad föi efunnes emel - fe Lagsamt Alhii.
Anmärkningsvärdi mäste äfven synas, att Herr Stats-Secreteraren, som väl borde känna innehållet af Kongl. Maj:ts Bref d. 24 Julii i83o, hvilket, af honom sjelf contrasigneradt, insatte honom till Interiros-Styrclse öfver Myntverket, intilldess Kongl. BergsColle g iu m hunnit reorganiseras, icke sjelf i underdånighet erinrat om denna Styrelses öfverflyltuing till nämnde Collegium, sedan dess nya organisation för sig gått, enligt Kongl. Majlis Nådiga Inslruction af d. 28 December i83a, utan contrasignerat en senare Kongk Skrifvelse af den g Februarii i833, hvarigenom tiden för denna öfverflyttning blifvit än ytterligare up(pskjuten, ehuru vilkoret för Interims*Öfverstyrelsens fortfarande, enligt förstnämnde Kongl. Bref, upphört, Sluteligen hade jag, nied anledning af ett under discussionen öfver detta ämne fälldt yttrande, hemställt, om icke bland motiven för den underdåniga skrifvelsen äfven borde inryckas det trängande behofvet af noggrannare tillsyn vid den fortgående myntningen, då redan från provincerna klagan försports öfver det nya myntets ojemna beskaffenhet; hvarföre jag ock för de Höglofl. Utskotten uppvisat tvänne alldeles misslyckade mjmtpiecer, hvilka från en aflägsen landsort blifvit till hufvudstaden återsände. Då de Höglofl. Utskotten icke gillat denna min framställning, utan ansett myntets beskaffenhet vara en ny fråga, rom serskildt bott eller borde motioneras, hemställer jag vördsamt till de respective Riks-Ståndens bepröfvande. om icke myntets beskaffenhet står i närmaste sammanhang med Myntstyrelsens befattning och således hör ingå bland motiven för nödvändigheten af en förändrad Öfverstyrelse öfver Rikets enda Myntverk. STOCKHOLM, Ecksteiuska Tryckeriet, i835„ Statssamt Allm. Ber,v.- och Oecon. - Utsl:s Utlåtande JS:o 53. t N:o 53.
Jag tror, att den majoritet af nära 400 röster, som förkastade ett representationsförslag, som 1841 års Const.- Ulsk. lemnat efter sig, att denna majoritet, säger jag, baft mera inflytande pä den allmänna opinionen, än om den bestått af nå - Den 19 Oetober. 221 gra och 60 röster uti ett hus af 100 personer, ehuru proportionen varit densamma. Mångsidigheten af de kunskaper, som råda inom delta Hus, och som naturligtvis måste lill en större grad vara lill finnandes ibland 5 å 600 ledamöter än ibland 100, denna mångsidighet, som visserligen har grundat det större inflytande, som II. o. Ad. haft på riksdagsangelägenheterna, än hvad grundlagen åt samma Stånd medgifver, äfvensom den större mångfald af intressen, som blifver en följd af ett talrikare Hus, utgöra för mig ytterligare skäl, hvarför jag tror, alt icke denna partiella förändring bör äga rum. För öfrigt är jag visserligen långt ifrån att icke inse de bristfälligheter, som kunna äga rum vid sammansättningen af detta Hus; men jag tror likväl, att R. o. Ad. kan säga om sig sjelf, som den store philosophen Baco sade om sig: ”när jag ransakar mig sjelf, blyges jag, men när jag jemför mig, blifver jag stoll”. Sedan härefter öfverläggningen ansetts fulländad, hemställde H. Ex. Hr Gr. o. Landtm., om R. o. Ad. ansåg de emot Utsk:s betänk, gjorde anmärkmr föranleda till älerremiss. Ropades ja och nej. Propos. å bifall till Utsk:s betänk, blef derefter framställd och besvarad med starka ja, blandade med många nej, hvarpå II. Ex. Hr Gr. o. Landtm, förklarade, att härvid ja öfverröstat nej. Frih. Cederström begärde votering. Upplästes till justering och godkändes följande förslag till voter:s-propos.:
År det nyttigt att Låne-inrättningar finna* i Stockholm, så äro de äfven nyttige på andra ställen; derföre om UtredningsContor skola organiseras på samma ställen, går det lätt att äfven med dem förrätta utlåningar; och jag påstår, att Bankens Realisation af sina fordringar derigenom mycket lättas. Jag kan ej finna skäl, hvarföre man skulle sammandraga lånrörelsen lör hela Riket till en enda punct; lika litet kan jag erkänna, att för det en gång en enskilt inrättning brutit emot sina skyldigheter, man derföre skulle upphöra att öiverlemna vissa delar af allmänna åtgärder till dea enskilta Omvårdnaden, då för den allmänna ändå alltid nog omsorger återstå, och jag hemställer, om det ej just är ett grunddrag uti alla andra Constitutionella länder, att Regeringen alltid öfverlemnar till enskilt omtanka, allt hvad man kan dit hänföra. Sådana administrationer äro ej mindre bundne under Lagen, må bända mera! Med ett annat förhållande skulle ju all erfarenhets lära för allmänheten falla bort, all kännedom residera inom en ganska liten krets af till Administrationen hörande Embetsman; huru skall då kännedom om Allmänna 4*4 Den 8 Junii c. m. Årender spridas? Ock kanske är det just der3 igenom, att uti Sverige sjelfva Bonden deltar i Lagstiftande makten, äfvensom i andra allmänna befattningar 5 sorn han stigit till den grad af odling, hvilken förundrar främlingar, För min del ser jag häruti största styrkan för Sveriges frihet och bestånd! Jag kan alltså ej gå in på att man skall fråntaga den enskilte all befattning med Disconterne, eller allmän-* na ärender, efter jag anser detta rakt stridande emot ett fritt Regeringssätt, Jag får äfven nu, då här är fråga om grqn; deme för framtiden, hemställa, om icke, i likhet med hvad sorn är stadgadt för Södertelje CanalActier, och i enlighet med hittills gällande föreskrifter för Götha CanalDiscont, Gö^ tha CanalActier äfven hädanefter böra anse? såsom gällande hypothek, så väl under utredningen af denna Discont, vid omsättningar, sorn sedan till nya låns beviljande och omsättande derå.
Alla de, som känna huru det tillgår med förvaltningen af allmänningarne och luiru vigtigt det är att leda delegarne till sådana beslut, som stå tillsammans med enskild rätt och det allmännas fördel, måste också vara af den åsigt, att det vore önskvärdt, om häradsallmänningarne förblelve under Konungens Befhuies vård och att häradsboarne blott åtnjöto den rätt, de nu halva sig tillerkänd. För Skogsstyrelsen är det nemi. särdeles betungande att jemväl skola hafva vården af dessa skogar, då det deremot för Konungens Beflude, med biträde af jägmästaren, bör vara mycket lättare att taga kännedom om det sätt, hvarpå de underordnade fullgöra sina åligganden, och dervid afsätta de odugliga. Det hade derföre i min tanke varit väl, om frågan om häradsallmänningarnes förflyttning under Skogsstyrelsen aldrig blifvit vackt. Jag anser det emellertid vara af Utsk:ts Betänk, ådagalagdt, att ifrågav:de allmänningar icke äro enskild egendom. Den siste värde talaren omnämnde en lag af år 1859, som skulle vara gällande för häradsallmänningarne. Någon sådan lag finnes, mig veterligt, icke. Deremot har jag mig bekant en skrifvelse, som blifvit af K. M. aflåten till skogskomitéen med anledning af Bonde-St:s protest vid 1856 års riksdag, och det torde vara denna skrifvelse, som af den värde talaren blifvit upphöjd till rang, heder och värdighet af gällande lag. För min del skulle jag tillstyrka, att R. o. Ad. måtte förklara att i afseende å vården af häradsallmänningarne något nytt Den 4 November e. m. 213 stadgande icke erfordras, enär 1849 års Bref torde vara tillfyllestgörande. Hr Bos, Anders Emanuel: Jemte det jag förenar mig med Hr von Koch, ber jag att få nämna, att, oaktadt B. St:rs beslut vid 1856 års riksdag, K. M. i Nåd.
Med Friherre Cederström bar Herr Knorring, Carl Henric, sig förenat; hvarjemte han eiinrat, att Tjenstehjons-stadgan jemväl tarfvade en förändring, i afseende på stadgandet för orlofssedlars utfärdande och det ansvar, som för origtig orlofssedel utgifvande finnes föreskrifvet, emedan det nu varande stadgandet skulle vanligen leda till den följd, att en husbonde endast utfärdade ’*vackra Orlof ssedlar f i hopp att dymedelst säkrast undgå åtal. Deremot har Herr Friherre Raab, Hdam Christian, utgående från den synpunkt, att möjligheten att"erhålla laga försvar snarare borde göras mera lätt än försvåras, ansett Friherre Cederströms förslag motverka detta ändamål derigenom, alt det skulle blifva öfverlemnadt åt godtycket att bestämma, huruvida tillgångar fnnnos hos de personer, hvilka anmälde sig till tjenstehjons erhållande samt derigenom, attén correctionist hädanefter svårligen skulle komma på fri fot, om det i Friherre Cederströms förslag antagna påbud skulle blifva stadgadt; på hvilka grunder Herr Friherren funnit någon nödvändighet icke förhanden till förändring i den nu gällande Tjenstehjons-stadgan,. Från Hedervärda Bonde-Ståndet: af Riksdagsfullmägligen Petter Gabrielsson från Kronobergs Län, 24 Lagsamt Allm.- Besv. och Ekon.-Utskottens Betänkande, N:o 57. som yrkat, alt det i 2:dra Artikeln 4 §• al Tjenstehjons-Stadgan stadgade ansvar af 3 R:dr 16 sk.
Klockan hade nyss surrat sitt ettslag, månan var alldeles gömd bakom moln, men stormen dansade med skog och sjö, så att grenarne brakade och böljorne hoppade högt upp på stranden, likt unga, oroliga flickor, och vågorne knotade och mullrade, likt gamla ängsliga mödrar, långt ut i sjön. Löf och qvistar yrade rastlöst omkring, Lena stack händerne under förklädet, ryste och skallrade tänder, och lyssnade ändå, men for förskräckt åt sidan då en uggla helt nära henne berättade sitt ohyggliga «klähvitt.» – «Tvi, din skråe!» utropade Lena halfhögt, blef litet varm om öronen, men blef straxt kall igen, och brydde sig sedan icke det ringaste om ugglan, utan bara lyssnade. Slutligen hör hon steg. «De äro manliga ... de äro Gunnars, men de äro ojemna ... de äro icke Gunnars.» Lena kände Gunnars steg. Kärleken, hur dålig den är, har dock fin hörsel. «Det är Gunnar! Är det Gunnar? Nej, det är intet Gunnar! Jo, det är Gunnar!» Så hade Lena hunnit tänka flera gånger, då den kommande ändteligen var henne helt nära, och hon utropade: «Är det du, Gunnar? – Systrarne hade understundom snarlik röst, helst när de halfhviskade. – Är det du, Elin? svarade Gunnar med en röst, så blandad af ny glädje och gammal smärta, att den nästan lät häpen. – Nej, jag är det – svarade Lena, nu för mycket sysselsatt med andra tankar att hafva rum i sinnet för någon svartsjuka. – Det är jag, käre Gunnar – tillade hon vekare än vanligt. – Jag kunde ej bli’ stilla längre i stugan. Hur är det nu, allt? – Jo – svarade Gunnar ihåligt – han är ... död. – Död således! – upprepade Lena långsamt, och tårarne kommo sedan. – Gråt icke, Lena – sade Gunnar – jag skall nog arbeta för Gustaf. – O du engla-menniska! – sade Lena, alldeles mjuksinnad vorden, och föll Gunnar snyftande om halsen, och Gunnar sköt henne för första gången icke ifrån sig. Gunnar hade ett behof af att sona något, försona sig med någon.
Det brott som inom detta Län mest begå» är otvifvelaktigt slag å föräldrar och smädesord emot dem , hvartill anledningen med allt skäl kan antagas vara den , att det blifvit ef’ landssed, att föräldrar vid något hög ålder, öfverlemnar sin egendom åt sina barn emot vilkor, att af barnen erhålla hvad de ,ans^ sig behöfva, hvilket vilkor af barnen ofta icke utan yttersta ansträngning kan fullgöras, deraf först kallsinnighet och sedan ovflfl samt slagsmål emellan föräldrar och barn uppkomma. Orsaken til brottmålens ökade antal har icke sällan ansetts vara den, att iblan allmogen inom Länet och i synnerhet i Helsingland spridt sig c religions-sekt, hvars anhängare vanligen kallas Läsare, hvilka ansetts hafva, uti blind öfvertygelse, att alla deras handlingar, likasom de sjelfva, voro rena och oskyldiga, begått grofva brott, för hvilk de icke trott sig skyldige att ansvara, emedan de, beroende af ^ oundvikligt öde, icke kunnat sådant förhindra; men örn någon gå'j» detta förhållande ägt rum, så är det likväl långt ifrån att vara al 3 mant, emedan, enligt de underrättelser, jag, så väl af presterskap^ sorn Öfrige tjenstemän inom Länet, erhållit, Läsarne i allmänhet ej Utmärka sig genom annat än en stegrad, och som det vill synas , i allmänhet affekterad fromhet, och derigenom, att de, ehuru icke föraktande att deltaga uti den allmänna gudstjensten, likväl gerna samla sier för sig sjelfva, särdeles om söndagarne efter middagen, dä de sysselsätta sig med bön och säng samt Guds ords läsande, hvarvid andakten ledes af någon bland deras hufvudmän, som merendels äfven Ali de församlade dä håller tal med uppmuntringar till grudsfruktan och dygd samt ett troget bevarande frän ”Verldens onda 'väsende”, och loide Läseriet så mycket mindre böra anses hafva haft någon skadlig inverkan på folkets moralitet och samhällsordningen, sorn dess