Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
R:dr 15 öre och för det sednare till 5,179 R:dr 32 öre, förutom från inbetalningstiden upplupna räntor ; Och sorn, i betraktande af hvad sålunda förekommit, staden Cimbrishamn synes hafva från Statens sida för sin hamnbyggnad åtnjutit allt det understöd och all den lindring, som billigt vis bort kunna ifrågasättas, hafva Rikets Ständer funnit sig destomindre kunna eller böra bevilja någon eftergift, till större eller mindre del, af stadens ifrågavarande skuld, som Rikets Ständer anse af yttersta vigt att strängt vidhålla den grund - 4 Expeditions-Utskottets Förslog till underd. Skrifvelse, N:o 3. satsen, att kommuner, hvilka af Staten erhålla dylika låneunderstöd, böra, derest icke alltför ömmande omständigheter oundgängligen påkalla särskildt undantag derifrån, tillförbindas att noggrannl fullgöra sina för lånebeloppens återbetalning afgifna förbindelser. Ett motsatt förtärande skulle lätteligen leda derhän, alt kommuner, som af Staten erhölle lån till utförande af allmänt nyttiga företag, skulle tro sig kunna ingå på hvilka vilkor som helst, under förutsättning ali vid en kommande riksdag erhålla eftergift af skulden. Rikets Ständer skulle ock på sådant sätt draga mera i betänkande att bevilja dylika låneunderstöd, enär man oftast kunde befara, att lånlagarne, under åberopande af gifna prejudikater, skulle hos kommande Ständer söka eftergift af sin betalningsskyldighet. På alla dessa skäl hafva Rikets Ständer ansett sig icke böra bifalla É. K. Maj:ts i ofvanberörda hänseende gjorda nådiga framställning. Rikets Ständer framhärda etc. Stockholm den 20 December 1862. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 17 Dec. 1862. Preste-Ståndet den 17 Borgare-Ståndet den 17 Bonde-Ståndet den 20 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, i anledning af sökt befrielse för Markaryds församling i Kronobergs lån från skyldigheten att betala återstoden af det för dess kyrkobyggnad från Riksgcilds-kontoret utgifna lån.
Uno anser ju, att adeln o c h bondeståndet ha en historisk brygga, på hvilken de kunna mötas — o c h förenas. Det är blott kälkborgare, krämare, handtverkare — j a g o c h mina gelikar, s o m stå på hin sidan det stora svalget o c h förgäfves törsta efter en droppe ur rangens härliga bägare. Naturligtvis går du nu, när Uno äfven lyckats omvända tant! — Får Uno lefva, blir han med tiden fideikommissarie, så du kan med temlig trygghet betala hans häst o c h kapplöpningsskulder, hans vadskulder förstås. » Sådan hade Karin aldrig sett Robert; aldrig hade hon förr märkt en skymt af något oädelt i hans väsen. Och nu denna beskyllning mot kusinen! Men underligt nog gjorde det henne helt glad. » Jag kan naturligtvis icke råda dig; det behöfs väl icke heller, ty der glansen lockar, dit dragas qvinnorna, » fortsatte han, ur stånd att hejda sin uppbrusning. Kanske för första gången i sitt lif brast hon ut i ett ohejdad t skratt, icke högt o c h gällt, men så hjertligt och smittosamt, att han måste instämma, fast han gjorde de hiskligaste grimaser, för att betvinga sina skrattmuskler. Detta skratt verkade befriande för dem båda; aldrig förr hade de känt sig så förtroliga med hvarandra som nu. » Tant måste ha svar, » sade han, » skrif, så skall jag taga brefvet med mig, då j a g åker dit ut i eftermiddag. » » Hur skall jag skrifva? » » Det får du naturligtvis sjelf afgöra. » » Ah, hjelp mig en smula! Men hon hade ej skrifvit mer än ett par rader, förr än han tvärt afbröt sig midt i en mening och trädde ett par steg till baka. för » Nå, vidare! » sade hon, seende åt sidan att spana efter orsaken till afbrottet. » O, Robert! » skrek hon till o c h lade båda händerna öfver de skrifna raderna o c h hufvudet nedföll magtlöst på dessa små skälfvande händer.
De veta nog sjelfva, huru väl hertigen skulle taga emot dem, om de skulle lyda honom och öfvergå till Sverige. Och dessa fremmande legoknektar, dessa skotter, mest lycksökare, dessa polacker, som i grund förakta de arma finnarne och behandla dem som vore de djur, hvad vill han företaga sig med sådana? Skicka bort dem och vara ur stånd att stödja sin konungs sak, eller qvarhålla dem och ha fördrag med deras oseder. Men förr skulle herr Klas låta hela verlden gå under, än svika sin tro och sin konung." "Och dock", sade fru Metta, "kan jag ej rätt annat, än ha medlidande med dessa arma bönder, så vilda de än äro. Skulle än stundom herrarne fara fram fogligt med dem, så roffa och skinna fogdarne dem, som om de ej vore menniskor fast de äro bönder, och knektarne, det vet en hvar huru de husera. Hvad skall folket väl till slut ta sig före. Folk äro de ju ändå, om än af sämre blod. De slåss ju och resa sig, för att freda hus och hem för våld. Ena odjur äro de dock, bränna och härja som röfvare och vilddjur, och slagta folk och fä, så att det ryser i en." "Finska bonden är en tålig man. Finge han blott fundera för egen räkning, så skulle han tåla sitt lidande denna gång, som alltid, och visste han huru herrarne dock ville lindra hans nöd, så skulle han lida än tåligare. Jag hade nyss ett bref från min gamle vän herr Gödich Fincke till Porkala, befallningsmannen på Nyslott. Huru innerligen han för de fattiga bönderna deltar och för deras nöd ömmar, det kan rätt gå en till hjertat, och äfven hans gods hafva de dock brännt! Men hertigens utskickade kringföra bref bland allmogen, om de alla verkligen utgått från hans furstliga nåde sjelf, vill jag dock lemna derhän, ty icke bör man skylla honom för allt heller. Der utmålas Flemingen som en gud och äreförgäten tyrann, en blodsugare, en förrädare som ljuger sig vara af konungen tillsatt, och som blott tillskansat sig ett olaga välde.
Såsom ett uttryck af provinsens allmänna vilja sanktionerar lagen en representativ församling för provinsen, under namn af provins-rådet (conseil provincial), åt hvilken den för provins-kommunen lagstiftande makten är uppdragen. Verkställigheten af denna församlings beslut och förvaltningen af provinsens kommunala angelägenheter och finanser är öfverlemnad åt ett ständigt Utskott (Dépulation permanente) med guvernören i spetsen. Ledamöter i provinsrådet väljas af kommunerna, fördelade i valkollegier, enligt stadgad valordning. Antalet är, i förhållande lill folkmängden, olika i de särskilde provinserna. Minsta antalet är 33; största 73. Provinsernes antal är 9 och ledamöterne i provins-råden i hela konungariket uppgå lill 461. Medeltalet af ombud utgör således för hvarje sådan församling äf|; och som folknummern i Belgien utgör omkring 4| millioner, belöper sig följaktligen öfverhufvud en ball million menniskor på hvar provins. (I Sverige är medeltalet af innevånare i hvardera länet omkring 140,000). Ombuden i provinsråden väljas för 4 år, men ombytas till hälften hvartannat. Allm. Besv. och Ekon. Utsk:s Bcl. Provinsrådet sammanträder årligen forsla tisdagen i Juli uti provinsens huf vudstad, med mindre ej honungen, af synnerliga skäl, bestämmer annan samlingsort. Guvernören öppnar och upplöser sammanträdena i konungens namn. Rådet är samladt i 13 dagar, hvilken tid kan ökas eller minskas i den ordning lagen stadgar. Konungen kan förordna urtima sammanträde. Rådet pröfvar fullmakterna. Det kan ej öfverlägga såvida ej utöfver halfva antalet af ledamöter är tillstädes. Rådet väljer en ordförande och en vice ordförande. Det upprättar arbetsordning, som underställes konungen. Sammanträdena äro offentliga, men kunna, af vissa anledningar, hållas inom slutna dörrar. Omröstningen om saker är öppen, men om personer sluten. Rådet kan sönderdela och göra ändring i framställda förslag. Beslut fattas genom absolut majoritet. Lika röster gälia som afslag. Rättighet finnes till reservation, men utan motivering. Dagordning eller föredragningslista uppgöres af ordföranden efter rådets hörande.
För de medel, som, till följd af Kongl. Kammar-rättens Öfverrevisions-departements anmärkningar eller vederbörande Advokatfiskals-embetens åtgärder, för Riksgälds-kontorets räkning inflyta, godtgör Riksgälds-kontoret, efter behöriga reqvisitioner, de i författningarne stadgade observationsoch indrifnings-arfvoden. § 236. Med iakttagande af hvad Rikets Ständer under 1847 och 1848 års riksdag beslutat och förordnat i afseende på räkenskaps/öringen vid Riksgälds-kontoret samt hvad härom för öfrigt är stadgadt, uppgöres och afslutas för hvarje år en särskild hufvudbok öfver nämnda Yerks samtliga tillgångar och skulder samt inkomster och utgifter; börande följaktligen denna hufvudbok äfven upptaga och redovisa - Stats-Utskottets Memorial N:o 223. 17 dovisa alla af Riksgälds-kontoret verkställda utbetalningar och egande fordringar för beviljade stats-bidrag till jernvägs-anläggningar. Hufvudboken skall inom den 1 Juli året efter det, för hvilket den är uppgjord, vara afslutad och renskrifven, samt före den 1 derpåföljande September behörigen granskad. Riksgälds-kontorets hufvudböcker böra vid lämpliga tider hållas Kongl. Stats-kontoret till handa, på det att den Riksgälds-kontoret tillkommande förvaltning af allmänna medel jemväl må kunna i Rikshufvudboken intagas. § 237. Under loppet af Juli månad hvarje år, böra, till upplysning för allmänheten om Riksgälds-kontorets ställning, särskilda, efter det härmed afsedda ändamål lämpade, utdrag af detta Verks räkenskaper för det nästföregångna året genom trycket offentliggöras och jemte allmänna tidningarne utdelas. § 238. I April månad hvarje år, upprättas uti Riksgälds-kontoret en ordentlig liqvid med Statsverket för det sistförflutna året.
När ett föremål väckt vår upmärksamhet, när det syslosätter alla våra tankar, och icke lämnar något tilträde åt de förströelser som äro nödige för samfundslefnaden, huru kan du då vänta den liknöjdhet som är oumbärlig, för att lämpa sig efter särskilte personers särskilte lynnen, och den köld som fordras, för att låtsa ett deltagande i händelser hvilka på intet sätt röra oss? jag vet att samfundet kräfver ett uppoffrande af våra krafter till dess tjenst; men jag kan icke se att det hela skulle vinna genom ett tvång af mina böjelser, eller umgänget förlora genom saknaden af min tysta närvaro. Det är icke Eremitens lefnad jag vill försvara; det är lika långt ifrån min fallenhet, att älska ett tilstånd som skulle söndra mig ifrån menskligheten, som det är ifrån min öfvertygelse, att tro en Medborgare äga rätt dertil. Ack! hvad skulle det vara för ett lif som icke mer lämnade oss några plikter att upfylla, hvad för en andagt, som, endast syslosatt med sig sjelf, skilde sig från sine likar, och glömde, att oagtat betraktelsens förkjusning, är fromheten förvandlad i en last, om en enda tår ifrån uslingen rättvist anklagar den. Det är sant att jag älskar lugnet; men visa mig en skyldighet som befaller att jag skall lämna det, och anse mig som ett missfoster om jag nekar att lyda. TREDJE BREFVET. Det finnas få som icke hafva erfarit, att de nöjen man länge väntat merendels bedraga vår önskan, då de som oförmärkt smyga sig öfver oss, göra ett starkt intryck på det oberedda hjertat. Antingen att inbildningen, som merendels i förhand upsamlar våra ljufva ögonblick, har målat njutningen vida större än den möjligen kan bli, eller att det endast är den första skakningen af våra känslor som upväcker förkjusningen, och att denna skakning, en gång åstadkommen genom hoppet, nödvändigt måste vara försvagad innan vi hinna det verkliga. Du lärer redan gissa att denna anmärkning har sit afseende på någon händelse, som förefallit under min resa, och du torde le åt mit romantiska lynne.
Hon vaknade, men lyckans barn stiga icke alltid upp fast de vakna, utan hon låg stilla bland de svällande kuddarne, och betraktade med halföppna ögon huru solbelyst, huru ljus och glad hennes lilla jungfrubur såg ut på denna vackra morgon. Dock må ingen tro att hennes första tanke var solen. Redan innan hon slagit ögat upp, möttes den vakande inbillningen och den sofvande, allt med en bild af Olof. Hon hade i drömmen redan tyckt sig vara hans maka, vandra vid hans sida, utmed sjöstranden på hans fädernegods, troget hållande honom vid handen för att icke halka på de slippriga stenarne, när hon då och då lutade sig ned, för att plocka af dessa stora, yppiga förgät-mig-ej, som blott trifvas och frodas der de få spegla sig i klar bölja. Ibland låtsade hon att falla, blott för att njuta af sin Olofs oro, men, kännande det älskande hjertats samvete slå, räckte hon till honom den blå blomsterbönen såsom försonings-offer, skrattande och skämtande i drömmen så som hon det aldrig mera skulle göra – vaken. Redan i sjelfva uppvaknande ligger något tungt. Verkligheter äro dock aldrig hvad drömmar äro, hvarken så ljufva eller så hemska. Ytterligheterne höra till drömmen, fruktan och hopp följa sällan ända dit. Melida kände något smärtsamt i sin första vakna tanke på Olof, denna morgon. Hon mindes genast hans mörka panna, när de hade sagt hvarandra »godnatt» den föregående aftonen, hon mindes så många underliga, besynnerliga, i hennes tycke halft vansinniga, ord och idéer, undfallna Olof nu på någon tid, och så olika dem hon förut hört från samma läppar. Hon drog en djup suck, men den gick ändå så lätt. Det var blott ett litet handsbredt moln på hennes klara vårhimmel. »Det är väl alla dessa ängsliga tillrustelser som plåga Olof, som plåga alla män!» tänkte hon, »derför skyndom dermed, så mycket görligt är!»
Alan har ansett publiciteten onådig, då allmänheten redan har tillfälle att, genom de tryckte Protucollen, i alla fall erhålla kännedom om vära öfverläggningar. Alen först och främst går tryckningen så långsamt, att Protocollen gemenligen ej hinna utkomma, förr ån målen redan äro afgjorda, och saken således förlorat allt interesse för allmänheten. Och dessutom år det en stor skillnad emellan att åhöra en öfverläggning, och att läsa protocollet deröfver. Hår kan man med sanning såga : att det talade ordet är lefvande', men den tryckta bokstafven död. Alan har yttrat den farhåga: att friheten i Ridder&kapets och Adelns öf ver lägg ningar skulle genom främmande personers tillträde till läktaren kunna storas', samt påmint om fordna händelser. Jag bekänner uppriktigt, att mitt hjerta år otillgängligt för detta slags fruktan. Jag anser dylika uppträden hädanefter för omöjliga. Alen jag skulle för min del till och med anse en förvillad folkhop mindre fruktansvärd inom dessa murar , ån såsom fordom, på torget utanför. Jag år nemligen öfvertygad, att mängden skulle förändra tänkesätt och vika för den nästan oemotståndliga kraft, som den med vårdig frimodighet yttrade sanningen medför. I 4*6 Dm i? Marttit denna öfvertygelse styrkes jeg så mycket mer, som jag sjelf mer ån en gång sett huru en enda man kunnat med några lå ord imponera på en hel uppretad folkmassa, Ibland de skäl hvarföre jag önskar publicitet, vill jag blott anföra följande ; Publiciteten skulle befrämja förtroendet emellan folk och Ständer, samt emellan Standen inbördes. Det har, ty värr, alltid varit ett nog allmänt tal , ”att Riksdagar åro mer stadeliga ån nyttiga ; att Riksens Ständer ingenting ”uträtta för landets båsta, utan endast sysse!» ”sätta sig med småaktigt gräl och enskilta Stånds”tvister” m. m. Detta bevisar huru litet allmänheten känner Riksens Ständers förhållanden.
En sak, som ytterligt irriterar och upprör den sjuke, är det ständiga oeh enträgna lofprisandet af det eller det läkemedlet, den eller den huskuren. Men han kan ju mycket lätt afvända detta genom att aldrig eller åtminstone mycket sällan tala om sina lidanden, göra sin sjukdom till samtalsämne. Detta ämne verkar bedröfvande på andra och skadligt på den sjuke, som bör söka att så mycket som möjligt förgäta sina lidanden. En lidande tan på sitt plågoläger utgöra familjens medelpunkt. Kring honom samla de sig, med honom känna de glädje, förnöjelse eller uppbyggelse. Men denne korsdragare har förstått konsten att vara sjuk och han öfvar den i kärlek till Gud och nästan; han fördrager hvad som skall fördragas oeh försmår ej det solsken lifvet ännu kan bringa honom; han mottager med tacksamhet hvarje tjenst utan att fordra den eller afvisa den. Han har lärt att tala, då tiden dertill är, och att sluta sin smärta inom sig, då så bör ske. Men skall du kunna vara sjuk, så måste du i helsans dagar och vid mindre pröfningar förbereda dig derjå. En sommarbild. |l|a) en HHa ångslupen lade till vid bryggan och fyldes snart af passagerare, som på den vackra söndagseftermiddagen vände staden ryggen och skyndade ut i det fria. Hvarje plats var upptagen; bokhållare och arbetare, jungfrur i sin bästa söndagsgrannlåt, här oeh der en hel liten familj, ostyriga små pojkvaskrar, som sträckte armen utom relingen för att plaska i det klara vattnet, — hvar oeh en offrade gerna sina femton öre för att få sträcka ut sig i någon lummig skogsbacke en halftimmes väg från staden. Framför mig på bänken satt en ung qvinna med ett sofvande baru i famnen, så väl insvept i en stor grå kappa, att det liknade ett bylte. De bara händerna omslöto fast den lille, och på venstra handens ringfinger satt en tunn, bred ring. Hon bar en liten svart hatt och en brun regnkappa omslöt den spensliga gestalten.
Dock ville biskopen även i detta fall lämna honom en väg till frälsning öppen, i vilken avsikt han nu hade skickat sin son Eufemios för att från Sunions berg ledsaga Teodoros till Aten. Biskopen försäkrade, att han där skulle emottagas med faderlig godhet, och att det förflutna skulle vara glömt, såvida Teodoros ångrade sitt avfall och visade sig villig att avsvärja sina villfarelser. Biskopens brev innehöll vidare bittra klagomål över nybygget i Sunion. Dess grannskap med Aten innebure en hotelse för stadens och nejdens säkerhet, enär nybyggarne vore icke blott kättare, utan även missdådare, rövare och upprorsmän, kända från den tid de hade sitt tillhåll i Parnassos. De förbrytelser mot person och egendom, vilka vordo allt talrikare i Attika, tillskrevos av innevånarne, helt visst icke utan skäl, dessa främlingar; och man hade dessutom att klaga däröver, att de lämnade en fristad åt förrymda brottslingar och åt slavar, som lupit från sina herrar. Sådant kunde i längden icke tålas, och Petros förutsade, att den världsliga makten skulle förena sig med den andliga för att straffa de brottslige och återföra de förvillade. Biskopen slutade sitt brev med en förnyad, beveklig uppmaning till Teodoros att vid brodern Eufemios' sida återvända till Aten. - Nåväl, sade Eufemios, när Teodoros lade brevet ifrån sig, vad beslutar du? - Min broder, du får i morgon ensam återvända till Aten. Jag har där ingenting att göra. - O, min broder, betänk dig väl, innan du fattar detta beslut, suckade Eufemios. Jag försäkrar dig, att biskopen vill din lycka. Lika djupt som det grämer honom att hava förlorat dig, lika stor fröjd skulle det göra honom att se dig som den förlorade sonen återvända i hans armar. Var övertygad, att den gödda kalven i detta fall icke skall utebliva. Petros säger alltid, att du var ämnad till något stort, Teodoros, att de sällsynta nådegåvor, som Herren förlänat dig, rätt använda skulle göra dig till en pelare i hans församling. Om du följer mig, Teodoros, så går din väg emot en härlig framtid. Vad är jag väl emot dig?
Att inom denna stad ej finnes någon gård, der landshöfdingen kan logeras, så passande, som i dess egen å tomterna N:i> 61 och 62 uppförda; att, med undantag af nämnda gård, finnes ingen i staden, der. utom boningsrummen, nödiga embetsrum skulle vara a>t tillgå; och att mei berörde gård, hvars cancellibyggnad uppfördes vid pass år 1816 eller 1817 oell hvars karaktersluis, upphygdt år 1H06 af ett i' staden dåvar. förmögnare handelshus, under firma Johan & Gabriel Hurman, och sedan år 1819 varit bebodt af fyra landshöfdingar, ständig! varit väl underhållet och befinnes i godt stånd; derom allt varder detta till laga bevis meddelt. Piteå Rådhus den iö JNövemder 1840. Hr Lagerhjelm, Pehr: Jag uther mig tillåte]-e att få förena mig med de varda talare, soin vltrat sig till förmån fö 1 bifall lill K. Mrs nåd. propos. af d. 27 Juli, rör:de iståndsätta udel af Hiddarliolinskyrkan. Jag anser mig icke till dessa yttranden böra tillägga något, emedan min stämma är för svag för att vidröra ett sådant ämne; men jag vågar fasta StalsUlskts uppmärksamhet derpå, att då Utsk. gjorde det nu anmarkta afdraget af 12,000 r:dr, så voro Statens tillgångar på långt nar icke så stora sorn de nu aro, hvarföre jag tillförselmig att Stats [|tsk. numera kommer att lillslyi ka hvad Konungen för ändamålet begärt. På samma skäl förmodar jag alt Utsk. ändrar sin hemställan i 6:te punkten ronde gymnastiska central-instilutet, dels på den grund jag anfört, alt Utsk. nu har medel, och dels derföre, att Utsk., som erkänner behofvet af detta anslag, likväl hänvisat Konungen att taga medel af 8:de hufvudtiteln.
Hartmansdorff nu framställt, uti hvars yttrande jag således icke kan annat än instämma. Frih, Boye, Fredr.: Jag måste väl säga, att jag vid uppläsningen också fästade mig vid ordet verklig och, likasom Hr v. Hartmansdorff, fann det verkligen löjligt; men jag får likväl göra honom uppmärksam derpå, att del fallit mig in, Deli 6 Norera ber e. m. 8, att det icke tillkommit utan skäl, emedan uti Tyskland finnas Geheimeräthe och wirkliche Geheimeräthe, så att någonting måste ligga förborgadt derunder. R. o. Ad. bifdll Ulsk:s förslag med den förändring, att orden verklig och verkligen skulle uteslutas. y § i moni. Arrende och andra contract etc.; Utskts tillstyrkande i anledn. af Hr Hessles anmärkning. Hr af billbergh: Jag är fullkomligen öfvertvgad, att Bevilln.Utsk. här åsyftat samma tydlighet till undvikande af tvist sorn i föregående punkt; men hvar och en torde lika med mig finna, att Utsk. icke lyckats deruti. Denna punkt har, efter min tanke, icke blott det felet att vara tvetydig, utan äfven oförståndlig, sådan som den är uttryckt. Här står nemi., att ett stadgande må i chartae-sigillataeförordningen inflyta, som bestämmer afgiftens beräknande för dylika contract efter 5 proc. af den öfverenskomna städjan eller, då utöfver städjan praestationer följa rned, städjeräntans tilläggande till praestationernas värde, d. ä. 5 proc. af och 5 proc. till praestationernas välde. Så vidt jag förstår meningen här, måste den vara, att 5 proc. skola beräknas af städjan, samt att, då praestationer äga rum utöfver städjan, afgift äfven skall erläggas för praestationernas värde; och får jag derföre anhålla, att ordet eller måtte förbytas till och. Hr Stuart, Fredr. Christopher:
Utskottet, till följd af 75 §. Riksdags-Ordningen, denna fråga vara afgjord och kan således dermed icke taga någon vidare befattning. Stockholm den 3o Ankom till Exp.-Utsk. d. 3i Dec. Memorial, i anledning af erhållen återremiss på StåtsUtskottets Memorial N:o 352. Ifrån Preste-Ståndet har Utskottet, i anledning af gjorda anmärkningar, erhållit återremiss å dess Memorial N:o 352, angående det så kallade lilla Creditivet, som, enligt 63 §. i Regeringsformen, skall på RiksgäldsGontoret anvisas; men som, enligt från Riks-Slånden ankomne Protocollsutdrag, berörde Memorial blifvit bifallet af Ridd. och Adeln den 4 dennes samt af Borgareoch Bonde-Stånden den 24 nästl. November; så anser Utskottet, till följd af 75 §. Riksdags-Ordningen, denna fråga vara afgjord och kan således dermed icke taga någon vidare befattning. Stockholm den 3o Dec. 1834* STOCKHOLM, Konst.. Ordens-Boktrtckbriet , i834. Stats-Ut'kottets U' låtande N:o 3s»3. I N:o 393. Ankoin till Exped.-Utsk. den 5 Jan. Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o l2yS j angående dels grunde me för markegångsprisens bestämmanderänte-persedlarnes omsättning och förenklings indelte räntors och tionde-anslags återingående till Kronan samt andre med grundskatternas utgörande gemenskap egande ämnen; och dels i anledning af flere i samma frågor väckte motioner.