Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom den i ii:te punkten föreslagne föreskrift, att obegagnade medel i Handelsoch Närings-Disconten måtte få användas för Metall-belåning, har Utskottet åsyftat, att förekomma brist på nödiga medel för sistnämnde belåning; likväl och som de dertill af Utskottet anvisade förlags-capital, enligt den erfarenhet, de sednare åren lemnat, synes vara alldeles tillräckligt, har Utskottet, som hvarken ansett eller anser det vara lämpligt, att åt Handelsoch Närings-Discontens rörelse för det närvarande gifves någon utsträckning, utöfver hvad tillstyrkt blifvit, med afseende å de nu gjorde anmärkningarne, skolat sålunda förändra den i 11 punkten upptagna hemställan: §• sr För hvarje gren af den lånerörelse, som bedrifves genom Banken eller Disconterne, bestämmes ett maximum; egande dock Banco-Fullmägtige, att då någon del af de fonder, hvilka blifvit anvisade för belåning af actier och publika papper el - Banco-Utskottets Utlåtande, N:o 44' ler af guld och silfver samt jern och koppar m. fl. vågförde effecter, finnas obegagnade, under en tid af högst 3 månader öfverlemna de icke använde medlen till den af omförinälde lånerörelse-grenar, som deraf kan vara i behof, med förbindelse, att, i händelse berörde medel före nämnde tid varda för det ursprungliga ändamålet erforderliga, desamma då genast återtaga. Uti 12 punkten hade Utskottet hemställt, att i ingressen till föreskrifterne om lånenerörelsen, den sats borde uttryckas, att Riks-Banken utlånar penningar och meddelar creditiver, på sätt här nedan säges, men Banco-Styrelsen kan, då den finner sådant mea Bankens fördel och säkerhet öfverensstämmande vägra, nya län och creditiver, äfven när intet är att anmärka mot säkerheten. I afseende på denna punkt har blifvit anmärkt:
Det finns en institution, egen för den Svenska kyrkan, nemi. busförhören. Jag har sjelf som domare behandlat sådana mål, hvari personer varit anklagade för att vid husförhör hafva afbrutit prosten, börjat en dispyt med honom, bekämpat hans åsigter, förklarat dem för falska. Hvad verkar sådant annat än förargelse hos några och tvifvel hos andra som äro svagare. Hvarföre då tvinga dylika personer att gå till husförhören. Låt dem gå till sina trosförvandter, men låt dem icke sprida oro och tvifvel bland dem, som vilja blifva qvar i kyrkan. Dessutom, då vi f. n. icke hafva annat straff mot proselytmakeri än landsflykt, och då detta straff icke kan tillämpas, vore det ju bra om man kunde få ett annat straff i stället. Den af Utsk. föreslagna författningen stadgar böter och fängelse. Dessa straff kunna tillämpas, och jag är öfvertygad att de äfven komma att tillämpas. Vi hafva redan f. n. religionsfrihet, en laglig, oss tillförsäkrad genom plakatet af 1781 och en olaglig på sidan om denna, och det är denna sednare som är farlig och som måste inskränkas, och det är detta som den af Utsk. föreslagna lagen afser. Till följd af det nu gällande straffets otillämplighet har det gått så långt, att då någon tilltalas för 168 Den 3 Februari f. m. brott mot religionen, säger han: »ja, det är sannt, men jag har gjort mera, jag har affallit från kyrkan, tilltala mig för affall, jag skall landsförvisas.» Jag har sjelf, mine Hrr, erfarenhet i detta fall. Detta förakt, som lagen ådragit sig i ett alside, sprider sig till religions-stadgarne i allmänhet. Den allmänna meningen föraktar en sådan lag, den föraktar äfven en kyrka, som icke vill, icke kan skydda sig sjelf. Jag tror att den väg Utsk. här betriidt icke endast är principenlig, öfverensstämmande med den EvangelisktLutherska läran, utan äfven att den är politiskt klok, och jag tror att detta förslag är vida bättre än K. M:s Propos., enligt hvilken ingen skulle få utträda ur kyrkan, som ej öfvergick till annat kristligt religions-samfund.
Då fråga nu endast är, huruvida R. o. Ad. anser den gamla eller nya redactionen af 72 §., alldeles sådana de nu blifvit framstallda, böra äga företrädet; då vi ej äga rätt att i någondera ens utbyta ett conima eller ett och, skall jag, utan att erkänna någon absosolut fullkomlighet hos någondera redactionen, inskränka mig till att visa hvilkendera är bäst och nyttigast. Efter min tanka skulle jag visserligen helst se, att ingen 72 § funnes i grundlagen, utan endast förbud att i Rikets uppbörd som mynt emottaga sedlar af andra banker än dem, som äro underkastade sådana controller och lagar, hvilka icke ensidigt kunna af ena Statsmagten upphäfvas och ändras; elef 4 H. 15 Den 11 Mars f. m. skulle icke heller ihle länder, hvilkas banker ej, lika med vår, hafva en särskild grundlags-§., kunna inom representantkamrarna ens sättas i fråga, att icke hela banklagstiftningen bör vara gemensam för begge Statsmagterna, och vi se äfven hos oss samma princip i den lag, som redan finnes för privata banker. Men jag frångår detta och skall först upptaga de speciella anmärkningar, som blifvit gjorda emot den föreslagna §. Gr. Cronhjelm har ansett, det silfverutvexlingen bort föregå, och har i de hinder, som för utvexlingen inträffat, funnit ett skäl att icke antaga §. Jag erkänner, att jag äfven önskat, att utvexlingen malte inträda ju förr ju hellre, och att beslutet derom varit det första, som fattats af närvarande Ständer; men Gr. Cronhjelm känner lika så väl sorn jag, hvilka hinder mött ett sådant beslut. Vi hafva emedlertid hört, huru Konungen förklarat, att han anser detta beslut nödvändigt för landets dyrbaraste förhållanden, och Ilan har sjelf gjort oss proposition om utvexliugens början den i nästk. Juli. Från Konungens sida är således intet hinder att befara.
Bonde-Ståndet hafva motioner blifvit väckte uti omlörmälde ämne af Johan Fredric Dahllöf från Elfsborgs Län, samt Pehr Mårtensson oell Andreas Bengtsson från Jönköpings Län, uti hvilka motioner framställning blifvit gjord af den tunga och det besvär, som krono-brefbäringen medför, samt af den ojemna fördelningen af detta onus, enär det dels icke vidlåder all slags jord, dels drabbar nästan endast de hemman, som äro belägne nära stora landsvägen, eller Kronofogdens och Länsmannens boningsslällen, och icke turvis på hemmanen öfvei flyttas; och har i anseende dertill föreslagits: af Johan Fredric Dahllöfmed hvilken sig förenat O. Jansson från Stockholms Län, C. G. S. Bruhn och David Andersson från Halland, med flere, alt, då postverket årligen inbringade staten öfver en half million Riksdaler, någon liten del af dessa medel kunde anslås såsom ersättning åt de brelbäringsskyldige, hvilka motionären ansett böra åtnjuta io eller 12 sk. Banco för hvarje hel mil, de transporterade ett kronobref. Genom denna åtgärd skulle, i motionärens tanke, en betydlig jemkning i det nuvarande missförhållandet och lindring uti brefbäringsskyldighetens utgörande komma att åvägabringas; af Pehr Mårtetisson, att ersättning för kronobrefbäringen i Riket måtte beviljas af Stats-medel, till belopp af 8 sk, B:co milen, derest icke, genom vederbörandes försorg, entreprenad-accorder till billiga pris kunde i några orter träffas, samt Bih. till R.
"Oöres jäk emot den, som föreslås, akt i serskildt Nämnd sittaj, eller emot den, som ak katten dertill nämnes, prökve det katten." § 7. "däk emot den, som till ledamot i serskilda Nämnden utses, äro: om kan ej fvilt tjngokem är; om kan stär under annans mälsmanskap» eller under någondera partens kuskondevälde; om kan, såsom allmän emkstseller tjensteman, under någondera partens förmanskap I^der: om kan är med någondera parten i den skyldskap elier det svågerlag, som, enligt 13 Lap. 1 § kättegängskalken, utgör jäk emot Domare; om kan sjelf eller nägon, som med konom i sädant skyldskapseller svägerlags-forkällande är, eger i saken del, eller kan nägon synnerlig n^tta eller skada deraf vänta; om kan med nägondera parten uppenkar ovän är, eller i oafgjord delo ligger; om kan kegätt krott, som vaukrejd medkorer. Den, som vid Därads-kätt till ständiga Nämnden körer, mä i serskilda Nämnden inväljas. ^o/rg/. 7f/a/.'t§ Dro/so5rNo?r^ iV/0 A7« 2c^ ända att ban torud saken ökvervarit; ege oek sodan att 1 ständiga Nämnden sidda, när saken vid Rädden ytterligare förekommer; men ej skall Domare i den Rädd, eler Nämnden säddes, deri inväljas." § 8. "Dinnes Nämndens beslut ej kunna verka pä kränvarande inteekningsbakvares rädt, oell komma parterna 1 öfrigt L ömse sidor öfverens om val ak serskild Mmnd; dä skall elen utgöras ak lie män, som valcie blifvit, utan add sa körkares, som i § 3 stadgadt är. i?arderna egen, i tb^ kall, äkven edd större eller mindre, doek alltid ojemnd, andal dill lXamnd välja." s 9.
Fastän man äfven då ansåg, alt den största säkerhet skulle beredås de omyndiga genom införande af Förmyndarekamrar, dock endast i egenskap af kommunalanstalter, trodde man likväl tiden derför ej vara inne, och följden af de öfverläggningar, som i ämnet höllos, blef antagande af Kongl, Maj ts förslag, i enlighet hvarmed Kongl Förordningen den 19 Maj 1845 utfärdades och gaf förändrad lydelse åt så väl 20 Kap. 7 §, som 23 Kap 1 § Arfda-Balken. Genom nämnde Förordning stadgades, att stad, socken och härad skulle eget utse gode män, en eller flera, att hafva tillsyn öfver förvaltningen af dithörande omyndigas egendom och utöfva enahanda granskningsrätt, som vore närmaste fränder tillagd; —• och dermed var steget sålunda taget alt ål kommunerna inrymma rättighet lill ingripande i förmyndarevården. Men redan vid den riksdag, som börjades år 1850, hade det hunnit visa sig, att verkligheten ej motsvarat den nytta, man af berörda åtgärd väntat sig, enär kommunerna underlåtit, att, i enlighet med förutnämnde lagstadgande, utse gode män Flera röster höjde sig derföre med yrkande om ytterligare revision af ifrågavarande lagstiftning, ooh dåvarande Lag-Utskott framställde jemväl ett förslag i ämnet, hvilket dock icke vann framgång hos representationen Emellertid och då vid sistförflutna riksmöte förslag väcktes om upphäfvande af den 1 tysta förmånsrätt, som i visst fall tillkom barnaarf framför inteckning i förmyn dares fasta gods, kunde det ej fela, att uppmärksamheten skulle rigtas jemväl på beskaffenheten af de garantier i öfrigt, som för bevarande af omyndiges rätt voro i lag uppställda. Man var ense derom, att dessa garantier ingalunda voro tillfredsställande; och utan någon synnerlig meningssplittring beslöto Rikets då för samlade Ständer en författning i ämnet, som Kongl. Majit, efter Högste Domstolens hörande, sedermera sanktionerat och hvilken blifvit promulgerad såsom lag genom den ofvannämnde Kongl Förordningen af den 24 September 1861.
107 behandlade ämnen, än den som af gammal häfd och praxis samtlige Utskotten begagna, utan alt. derom finnes mera stadgadt än för Constitutions-Utskottet, nemligen att sådana Betänkanden innehålla en ingress, sorn upptager och beskrifver målet : en utredning af delta och en conclusion, som, genom bestämdt afeller tillstyrkande af någon Rikets Ständers åtgärd, gifver en hållning åt den fyrdelade representationens beslut, utan att derföre hindra Stånden att, i vanlig ordning och efter skedd återremiss, om ej förslaget första trången antages, fritt derom besluta. Till stöd för denna åsigt af Utskottets skyldighet att bestämdt atelier tillstyrka någon åtgärd å Riksens Ständers sida, hafva i öfrigt blifvit åberopade Regerings-Formens §§. 53 och 56 och Riksdags-Ordningens §§. 28, 29, 44 oc^ 48« — på grund af hvilka blifvit äskadt, att Utskottet skulle föreslå den åtgärd, som Riksens Ständer böra vidtaga, dels i afseende på de ännu i Konungens Stats-Råd qvarstående, dels de derifrån afgångne män, hvilka de af Constitutions-Utskottet gjorda anmärkningar angå. Constitutions-Utskottet får i följd häraf upplysa, att då en Rådgifvare-åtgärd ansetts i vissa delar strida emot gällande Lag, i andra åter endast emot Rikets sannskyldiga nytta, Utskottet funnit det vara sin pligt, att, efter denna skiljagtiga beskaffenhet, underställa en sådan åtgärds innehåll dels Riks-Rättens dels Riksens Ständers pröfning: ett förhållande, som Utskottet jemväl trott sig åligga, då sjelfva det lagstridiga, jemväl i andra afseenden än dess förhållande till lagen, funnits för Riket skadligt: att Utskottet visserligen egt sig bekant, att Konungens Rådgifvare i Commandomål icke nämnes i Regerings-Formen §.
Utskottet hemställer alltså: att omförmälda förändringar i tulltaxans uppställning, nemligen: de vid införsel tullfria varornas upptagande i sjelfva taxan; samt tullvärdes-kolumnens uteslutande ur taxan måtte af Rikets Ständer godkännas; äfvensom att böter i konfiskationsmål må beräknas o 7 efter den värdesumma, hvartill i beslag tagna varor vid stadgad besigtning och värdering uppskattas. A. Införsels-tarifen. Enär, på sätt omförmäldt blifvit, Utskottet funnit sig böra tillstyrka, att så väl afgiften till Handelsoch Sjöfarts-fonden, som den till städerna nu utgående tolag må såsom särskilde beskattnings-titlar upphöra och hädanefter i stället inbegripas i tullafgiften, har häraf måst blifva en följd att, i likhet med hvad vid ärendets föregångna behandling i detta hänseende egt rum, de särskilda lullbestämmelserne blifvit föreslagne med beräkning af den genom 14 Bevillnings-TJlsleottels Betänkande JU 10. nämnde tillägg föranledda förhöjning i afgifts-beloppen; och får Utskottet, under förutsättning att berörde förslag jemväl varder af Rikets Ständer antaget, nu öfvergå till införsels-tarifens bestämmelser, dervid till en början torde böra redogöras för den plan och ordning, som i afseende på förevarande Betänkandes uppställning i denna del ansetts böra iakttagas.
N:o 202, 203. från kostnaden både till ChartaSigillata och lösen, eller annan afgift, i fråga om Autoriteters och Tjenstemäns betyg eller expeditioner af hvad innehåll som helst, och således i förevarande fall synes endast erfordras föreskrift, huruledes fattigdomen må tjenligast varda bestyrkt, få R. St., uti sådant afseende, bos E. K. M. i underdånighet anhålla, det vederbörande måtte i Nåder förständigas, att, såsom Fattigbevis, i fråga om Barskaps uppsägning, må gälla det intyg deröfver, som Borgersmannen eller dess Enka företer, utfärdadt och underskrifvet af a:ne Borgersmän, hvilka idka enahanda näring, som den från rörelsen afgående sig afsäger , eller ock, i händelse sådana inom Staden icke skulle finnas, af 2:ne andra för redlighet välkände Borgare. Rikets Ständer framhärda elo. JV.-o 20.3. Uppl. o. godk. hos Ridd. och Adeln d. 21 Oct. 1829. Preste-Ståndet d. 21 Borgare-Ståndet d. 23 Bonde-Ståndet d. 23 Fikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående Sågarelönens utgörande vid SdgQvarnar. S. A. K. Hos R. St. har klagan blifvit förd deröfver, att. Exp. Utsk. Förslag till uncl. Skrifv. N:o 203. 487 sedan på sätt E. K.
Om produktionen skall blifva vinstgifvande, måste företagen grundas på kloka och solida beräkningar, icke, som tyvärr ej sällan händer, börjas under den föreställning, att hvarje nyberedd kapitaltillgång skall, använd i industriel väg, ovilkorligen kunna tillgodogöras med fördel. Hvad sparsamheten angår, lärer den ej kunna tillvägabringas med konstgjorda medel. Man har tillräckligt misslyckats i försöken, att såsom medel använda förordningar mot öfverflöd, för att frestas att åter beträda denna bana. Folket måste sjelf inse nödvändigheten af en klok hushållning, om ett varaktigt godt skall ernås, och Staten göra sitt till, för att ej uppmuntra lättsinnet och slöseriet. I detta sednare hänseende torde man icke kunna förneka att Riksbanken och B. St:s uteslutande förvaltningsrätt deraf haft och har ett ogynsamt inflytande. Bankens historia visar att Ständernas majoritet vid de flesta tillfällen låtit individens privat-intresse diktera besluten med åsidosättande af det allmännas. An har man, för att undvika förhöjd beskattning till fyllande af upkomna statsbehof, anlitat Bankens kredit och ökat sedelutgifningen utan klok beräkning af Bankens förmåga att inlösa de utgifna sedlarne, än Den 26 November f. m. 387 har man, för att tillfredsställa lånebegäret under penuingekriser, fastställt lånesystemer, eguade till allt annat än att befordra soliditet och sparsamhet. Första vilkoret för ett folks trefnad, för möjligheten att på goda grunder fota industriella företag, är att en hvar vet hvad han verkligen eger, jemte vissheten derom, att hvad som borgas eller utlånas, återbetalas och återfås med enahanda Värdemätare, och att denna är sådan, ött den erkännes och kan begagnas äfven i främmande länder till der förefallande liqvider. Förändras detta förhållande, hvilket inträffar då Banken ej kan upfylla sitt åliggande att infria sina förbindelser, d. v. s. inlösa sina utelöpande myntrepresentativer med det belopp i metallisk valuta, hvartill den sig förbundet, så visar oss erfarenheten huru dessa sednare mer och mer falla i värde.
Pä begäran af Herr LeAerlieim, Grefwe körner och Herr klinspor, gjordes proportion och bifölls, at Riddarhus-DireÄionen hädanefter ffulle komma at sammansättas af 7 Ledamöter, hwaribland 6 med och en man arfwode. 59- §- bifölls. 6c>. §. Grefwe De la 6 Lröje föreslog den förändring i denna §., at om staga skulle wäckas om någon ändring i Riddarhus-Ordningen, sädank genast af Ridderffaper och Adeln mätte kunna af göras. Friherre Lecler8tröm, ^sacod, önfkade, at ej tilfälle mätte öpnas, at Lag blefwo gjord ill c^8u. Herr Klingspor och Herr Locke yrka-' de, m da Riddarhus-Ordningen blott wore en Stan - szo Den 6 Mars. Ståndets egen oeconomiffa författning, borde den? samma nar som halst kunna af Stander förandras. Grefwe körner, ^äolxb 6öran, och Friherre Ro86nbane yrkade deremot, at ingen förändring deri förr an wid nästföljande Riksdag malte kunna blifwa gällande, hwilket, uppå derom gjord xro^o8ition, bifölls. 6i. §. Grefwe ve la elarclie ansag föreffriften i denna , at den hufwudman, som ej completteI sin 6enezIor;ie, stulle wara sin repre8entLtion8° rätt förlustig, nog hard. För mangen wore sadanr omöjligt. Herr Grefwen hade sjelf siägt i Liffland, hwarom han ej ägde eller kunnat fa tilräckelige underrättelser, oaktadt han enligt igoo ars föreskrift ffrifwir och sökt at dem ärna, Friherre ko8enbane förklarade, at en sadan omständighet ej kunde werka nägon inskränkning i hans rätt.
Om meningen kunde vara att försvåra rättigheten för en utflyttad, men lili Riket återkommen, Svensk Adelsman, att här på Riddarhuset vinna inträde, så vore Herr Printzenskölds förslag visserligen det rättaste. Men som jag ej anser en sådan princip riktig, hemställer jag, om ej Momentet kunde slutas vid de orden: "'skattskrifven varit."' Herr af Ekenstam: Vid den förändring Herr Cederschjöld föreslagit, har jag ingenting att anmärka, ty då är ungefär allt hvad jag önskat iakttagit, men eljest skulle det vara orimligt, alt en Adelsman, som återflyttat till Riket, och af tillfälliga orsaker förlorat den egendom, som han här innehaft, skulle derföre beröfvas sin Representationsrätt. Om de orden: ”eller egendom eller Embete innehafversåsom Herr Cederschjöld föreslagit, alldeles utgå, så afhjelpes hela den af mig anmärkta olägenhet. I afseende på tryckfelet, så har Herr Printzensköld rigtigt uppgifvit, att Utskottet menat innehaftj i stället för det influtna ordet: innehafver; häruti har jag just haft samma mening, och får i öfrigt förena mig med Herr Cederschjöld. Herr von Hartmansdorff: Jag skulle ej hafva emot Herr Cederschjölds förslag något att erindra, om det ej kunde hända alt en person, som utomlands förvärfvat i54 Den 3 Augus ti e. m. sig stor förmögenhet, och ville hit till Riket återflytta, väl köpt sig fastighet här för att få utöfva sin Representations-rättighet, men dock varit de 3:ne sista åren skattskrifven till exempel i Frankrike. Han bl ef ve då, efter Herr Cederschjölds förslag, icke behörig till Riksdagsmannakallets utöfning. Till förekommande af denna orättvisa tillstyrker jag, att slutet af Momentet måtte erhålla följande lydelse: här i Riket skattshrifven varit, eller egendom innehaft. Herr Rosenblad: Den siste värde Talaren undföll skillnaden emellan Mantalsoch Skattskrifves Man kan ej hafva egendom här, utan alt vara skattskrifven i Riket, men för att vara mantalsskrifven, måste man bo här. Jag föreslår derföre endast utbytet af ordet eller mot ordet och.
Maj:ts och rikets Kommerse-kollegium, — i anledning af den utaf Rikets Ständers Revisorer afgifna berättelse, angående af dem verkställd granskning af stats-verkets jemte dertill hörande fonders tillstånd, styrelse och förvaltning för år 1856, hvarvid Revisorerne, bland annat, anmärkt, hurusom Revisorerne, hvilka af räkenskapen för Gefle navigations-skola inhemtat, att denna skolas vid nämnde års slut befintliga kontanta behållning innehades af Direktionen, samt af navigations-skolans i Kalmar redogörelse funnit, att dervarande behållning blifvit i Smålands enskilda bank deponerad, deremot, beträffande AATisby med flera navigations-skolor, icke kunnat af räkenskaperna vinna upplysning, huruledes deras kassabehållningar förvaras, i hvilket afseende anteckning syntes böra för framtiden i dessa räkenskaper verkställas; hvarjemte Revisorerne erinrat, att vid Wisby navigations-skolas redogörelse inventarie-förteckning saknas; varande endast de under revisions-året inköpte inventarier i räkenskapen upptagne, — uti skrifvelse den 9 innevarande månad anmodat Direktionen för navigationsskolan i Wisby, att dess till Eders Kongl. Maj:t ställdå underdåniga utlåtande öfver — 277 — ifrågavarande anmärkningar till Kongl. Kollegium skyndsammeligen insända; — alltså får Direktionen, till fullgörande af ofvanberörde föreskrift, härmedelst i djupaste underdånighet förklara: dels att navigations-skolans vid 1856 års slut befintliga kontanta behållning af Direktionen innehades, och dels att inga inventarier blifvit under loppet af samma år inköpte, på grund hvaraf Direktionen, jemlikt tillkännagifvande derom uti sin till Eders Kongl. Maj:ts och rikets Kommerse-kollegium afgifna och redogörelsen åtföljda skrifvelse af den 26 Juli 1857, för ifrågavarande räkenskaps-år icke ingaf någon inventarie-förteckning. Med djupaste undersåtlig vördnad, trohet och nit framhärda, Stormäktigste, Allernådigste Konung! Eders Kongl. Majrts underdånigste, tropligtigste tjenare och undersåter: S. J.
Besvoch EkonUtsk. -Betänkande N:o 50, saken biträde måtte lemnäs af vederbörande Skogsstats-tjensteman-och till den enskildes större säkerhet derjemte af sakkunnige män. Med tillkännagifvande, att Utskottet från 27 och 28 §§ i Skogs-komitéens förslag till förördning om skogarne i riket heintat -det stadgande, som Utskottet härmed går att förelägga Rikets Ständer, får Utskottet i anledning af Herr Ljungbergs och Henrik Hanssons motioner och i öfverensstämmelse med syftningen af Herr Witts ofvanberörda motion vördsamt hemställa: att, om någon egare, rare sig till frälseeller skattejord, skulle den honom till begagnande af hemmanets skog medgifva rätt och frihet missbruka, genom att skogen, å till skog sbörd egnad mark, utan ändamål af odling sköfla och föröda, såsom här nedan sägs; då må Kongl. Maj:ts Befallningshafvande eg a, att, sedan af honom utsedde sakkunnige män jemte Ofverjägmästaren eller Jägmästaren i länet meddelat sitt på undersökning å ställd grundade yttrande, samt jordegaren erhållit tillfälle att sig förklara, vid verksamt vite tillsvidare förbjuda skogens anlitande till annat än hemmanets oundgängliga behof, samt om detta förbud icke hörsammas, med vitets förhöjande ställa skogen, på viss kortare tid af högst tre månader, på egarens bekostnad, under särskild uppsigt, för att sålunda bringa förbudet till åtlyd, nåd, —• att sådan åtgärd, hvilken må, efter omständigheternas föranledande förnyas, skall vara lika befogad, ehvad, förödelsen verkställes af hemmansegaren sjelf eller af annan person, som till skogsafverkningen kan hafva betingat sig hans lof, — samt att den skogsförödelse, som sålunda förbjudes, skall anses vara för hand, då skogstrakt, i strid mot vilkoren för ordentlig hushållning, så afbrukas, att hvarken fröträd, ungskog eller vexande plantor finnas qvar å marken titt den mängd och beskaffenhet, som sakkunniga män pröfva eif ordras för fullgod återvext med afseende, å skogens art och öfriga naturförhållanden.