Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
1 oktober 1808, besökte hans änka blott en enda gång Stockholm — det var 1819 — men hon återvände snart till Greifswald, hvarest hon därefter i många år vistades hos sin svärson, professor .Florello. Så småningom såg hon sina barn och barnbarn — alla, enligt samtidas enhälliga vittnesbörd, utmärkta genom både möderneoch fädernearf: en ovanlig skönhet och en ovanlig själsadel och renhet — och till sist äfven denne ömme och henne vårdande måg gå ur lifvet, och hon satt ensam med sina minnen. D:r Arvid Ahnfelt, som 1875 vistades i Greifswald, har berättat, att enligt där då ännu kvarlefvande traditioner förenade fru Thorild m e d en sällsynt fägring förträffliga själsegenskaper. Hon var en varmhjärtad kvinna, hvilken äfven förstod att med stoiskt lugn bära sina många pröfningar. Ännu på sena ålderdomen ägnade hon en viss humor åt sin belägenhet. » Wie gehts, Frau Professor? » brukade ett besökande fruntimmer yttra och erhöll som stereotypt svar: » Ach, wie soll es mir gehen, ich kann nicht sehen, ich kann nicht gehen, mit einem Worte, ich befinde mich wie ein Hund. » I denna belägenhet räcktes henne emellertid från Sverige till sist ett hjälpande handtag. Genom den del af Atterboms » Siare och skalder », hvilken afhandlade Thorild, fick man i Sverige veta, att hon ännu lefde, och det spordes äfven, att hon var i djup nöd. Och, som sagdt, hjälp räcktes då från det gamla fosterlandet. I tidningarna för februari 1851 lästes: * Citatet efter Klas Fåhræus. Vid i Uddevalla hållen bolagsstämma beslöto aktieegarne i ångfartyget Thorild att tilldela Thomas Thorilds ålderstigna och i torftiga omständigheter varande änka 100 riksdaler banko.
om Jag » Eldtrollet? » Hon g ö m d e ans ' ktet vid sin mammas bröst och talade o m hela historien, att hon visserligen inte riktigt sett eldtrollet, men att det ändå varit efter henne o c b kastat eld på henne och nära på fått tag i henne, o c h det hade varit så förskräckligt så. Stella hann hvarken sluta sin historia eller sina snyftningar, förrän hon afbröts af ett hjärtligt, godt skratt. Hennes mamma fick nästan tårarne i ögonen, så skrattade hon. Men till slut blef hon allvarsam och satte ner på sängkanten. » F ö r s t o c h främst skall jag säga dig, S t e l l a », sade hon, » att Karin är en liten odygdspåse, som roar sig med att inbilla " dig allt möjligt dumt, o c h för det andra ska j a g tala om för dig, hvad det var, som gnistrade. När Pålles hästskor slog emot en hård sten, b l e f det gnistor, alldeles som när man förr i världen inte hade några tändstickor, utan slog flinta mot stål för att fä eld. O c h nu godnatt m e d dig! Sof godt! O c h nästa gång du träffar ditt e l d - troll, ska du se bättre efter, hur det ser u t. » sig H o n g a f henne två varma godnattkyssar, klappade henne på kinden, tog ljuset o c h gick ut. Stella kunde likväl inte somna på länge. Hon låg och stirrade ängsligt in i hvar vrå af det mörka rummet, ty hon visste ännu inte riktigt, hvern hon mest skulle tro på, sin mamma eller eldtrollet. Men något eldtroll såg hon inte den kvällen och ingen annan heller. En engelsk flickpension. Skildrad för idun af — tz. (Forts. o. slut fr. föreg. n:r.) Innan brefven lades p å posten, g i c k mrs B. O c h san Fridagarne voro mycket angenäma. Denna examen pågick några dagar. D e t fulla betyget v a r 1 0, men så s k u l l e det dragas ifrån for hvarje brott m o t ordningsstadgarne, t. e x. Smånotiser från kvinnovärlden. KyrJcoprydnader.
Jag börjar bli gammal, tillade han med en suck, idet han aflyfte peruken och i spegeln betraktade sitt grånade hufvud. – Nej, nej, det är tid att öfvergifva politiken och slå sig på den stoiska filosofien ... Gaudia pelle, Pelle timorem, Nec dolor adsit Spemque fugato. 33 På Hafvet. Dimman hade skingrats, och himmelen börjat klarna. Morgongryningen låg öfver hafvet, synranden i öster färgades af en purpur, som matt återskimrade på den grå vattenytan och Scyllas hvita segel. Drake stod akterut vid flaggkistan, vid hans sida Ruys och f. d. Upsalastudenten Ligelius, andre löjtnanten ombord. Besättningen var uppställd på däck. Drake blottade sitt hufvud och talade: – Kamrater, landbacken och vårt förflutna lif ligga bakom oss, hafvet och framtiden framför oss. Jag har redan pröfvat er, jag känner er och vet, att ingen af er med saknad skådar tillbaka på hvad han lemnar. Vi afskaka det gamla, våra namn, våra minnen, de band, som fängslat oss vid ett samhälle med förtryckande och orättvisa lagar. Vi bilda en stat för oss sjelfva: vi besvara förtryck med hämd och bekriga enhvar, som bekrigar oss. Kamrater, om J förstått mina ord och gillen dem, så svaren! – Ja, ja! ropade de fleste och svängde sina hattar. – Välan, jag är då er kapten. Mitt namn ibland er är Becker. Jag skall föra er till glada äfventyr, till njutning och rikedomar. J läggen ert öde i mina händer. Jag skall leda det som en man, och ve mig om jag sviker! Men ert samtycke bör vara fritt. Om J derför föredragen att såsom besättning på en krämareskuta resa mellan Stockholm och Amsterdam med en hyra af två gulden och ett måttligt dagtraktamente af fläsk och ärter, nåväl, då drar jag mig tillbaka och öfverlemnar befälet åt denne aktningsvärde köpman, herr Zacharias Jansen, som står vid min sida. – Nej, lefve kapten Becker! ropade besättningen.
Tärnan blef så efterskickad, och när hon kom fram, se, då bar hon bältet om sitt lif, och låsen var så konstig, att ingen utom konungen sjelf kunde öppna den. Nu märkte den främmande jungfrun att hennes falskhet var röjd, hon gick derföre ut, och drog förtörnad bort ifrån gården. Men konungen igenkände sin rätta brud, och prinsessan förtäljde honom allt såsom det timat under de långa år, som de varit skilda åt. Då blef stor lust och fröjd ibland gästerna, och konungen tyckte att han nu blifvit väl lönad för alla sina sorger. Derefter leddes brudparet i »bruda-hus», och små-svenner och tärnor gingo framföre dem, och buro vax-ljus, såsom seden var hos våra fäder. När så konungen och hans unga gemål gått till sängs, började bröllopps-skaran sjunga den gamla visan: »Släck ljuset i kronan, Tag bruden i famn.» Och der var fröjd öfver både stad och land, att de begge kommit samman, som så länge älskat hvarandra. Sedan var jag inte med längre. Anmärkningar. En annan uppteckning ifrån ~S. Småland~ förtäljer, att det var en konunga-son som friade till en prinsessa; men konungen, hennes fader, satte sig emot deras älskog, och gömde sin dotter i en jord-kula. Då samlade prinsen en här, drog in i konungens land, och aktade taga sin käresta med våld. När han så icke kunde finna henne, brände han hela kungsgården, och tog allenast undan prinsessans virke-stol. Dertill gjorde han ett löfte, att ingen skulle bli hans drottning, utan hon kunde fullborda väfven, som konunga-dottern hade påbegynt. Sedan prinsessan och hennes tärna suttit sju runda år i jord-kulan, voro deras lifs-medel till ända. Då sade konunga-dottern: »antingen vill du dö för mig, eller skall jag dö för dig?» Tärnan svarade: ’jag vill gerna dö för eder.’ När så prinsessan inte hade någonting mer att lefva af, begynte hon rifva i taket, tills hon på tredje dygnet kom ut ur jord-kulan. I skogen träffade hon några kolare som visade henne vägen åt kungs-gården.
Herr Hjerta har bestridt, men Friherre Anckarswärd vitsordat denna lämplighet, hvilket tillräckligen bevisar, huru olika meningarne i denna sak ännu äro, och torde vara en spegel, huru det skulle komma att se ut, om Ständerne nu berama saken utan att tillika bestämma, hvilken local skall begagnas. Jag har derföre begärt ett uppskof af 5 år, som jag anser obetydligt, då det är fråga om att besluta en sak, hvars nytta först efter 200 år kan visa sig. Friherre Anckarswärd har yrkat ett uppskof af 20 år; miu fordran är således vida min - Den t5 Jun i i e. ra. 203 dre. —i En annan värd Talare har besvarat min anmärkning rörande den Tyska Jägmästaren, dermed, att han sagt det våra Landsmän stå så långt efter Tyskarne i skicklighet och kännedom af skogsväsendet, att de ej tåla någon jemförelse. Jag bestrider ej detta förhållande, men jag beklagar det, och jag väntar af den värde Talarens kända och af mig aldrig betviflade nit för den sak han förestår, alt de personer, sorn nu mera befordras till Jägeribefattningar, måtte vara så qvalificerade, att de kunna jemföras med utlänningen» Friherre Ehrenborgh: I anledning af det ytterligare stöd, som Herr Hjerta velat hämta forsin mening från den anmärkning, att Lagutskottet behöfde höras i ämnet, får jag erindra, att Ständerne vid alla förflutne Riksdagar ansett sig böra i önskningsväg, men icke såsom förslag till Lagförändringar, framställa de ändringar, hvarom de varit ense i afseende å en mängd föreskrifter, hvilka, likasom stadgandet om Skattemanna-skogarne, finnas intagne iByggningaBalken, enär man ej kunnat undgå att erkänna, det denna del af Civillagen till största delen innefattar bestämmelser, som tillhöra den Ekonomiska Lagstiftningen. Jag kan således ej finna, att någon åtgärd af Lagutskottet nu, mera än förr, är af nöden. Hvad Friherre Anckarswärd sagt om kostnaderne för Ekeplantering, vill jag in - 204 Den i5 Junii e. m. galunda bestrida.
Jag mäste ock säga, att en sådan oförgänglighet af Utslc:s förslag vore fullkomligt stridande emot den mening, Reg.F:s stiftare yttrade 1809, eller att en grundlagsändring skulle uttrycka ett mer än tillfälligt, allmänt tänkesätt. För alt vara allmänt, borde det yttras ej af Utsk. allena, utan af de Hesta RiksSt:n, såsom den allmänna meningens representanter, och för att vara mer än tillfälligt, skulle det af dem vidhållas i flera än en, eller under tvenne påföljande riksdagar. Ingenting, mine Hrr, kunde för mig, om jag blott ville genomdrifva hvad som öfverensstämmer med mina tänkesätt, vara behagligare, än om Ståndet förklarade, lika med Frih. Cederström, att ett förslag, som Const.Utsk. framlagt, nödvändigt skulle hvila; ty deraf blefve följden, att det förslag till representationsförändring, hvilket jag framlagt och Const.Utsk. hufvudsakligen godkänt, nödvändigt skulle hvila. Men jag förklarade vid förra riksdagen, och jag förklarar ännu, det jag anser en sådan tydning af grundlagen ingalunda vara öfverensstämmande med hans anda, uttryckt 1809 af sagde stiftare, på sätt jag nyss upprepat. Den 20 Mars f. m. 451 Om nu ett af Const.Utsk. framlagdt förslag kan förfalla, så frågas ytterligare, om det skall förfalla utan omröstning i förstärkt Const.Utsk.; eller om det är genom sådan omröstning, som det skall förgås. Om man ser j>å ordalagen i 75 § Rikd.Ordn., så slår der uttryckligen: ”Ar åter frågan af sådan beskaffenhet, att den ej kan förfalla, gånge såsom i 73 § stadgadt är.” Häraf synes tydligt, ali om frågan icke kan förfalla, sä skall hon gå till omröstning i förstärkt Utskott, men kan hon förfalla, så skall lion icke gä dit. Detta öfverensslämmer jemväl, så vidt jag förstår, med alla de grundlags-§§, som kunna härmed jemföras.
Man torde således finna, att han är upbördsman lika mycket som LandsKamerm, och i den händelse att han befunnes vara på balans, huru skulle det då gå, om Landshm icke ägde rätt att suspendera honom, utan måste låta honom behålla tjensten medan saken afgjordes vid domstol. — En annan fråga kan förekomma, hvilken jag exempelvis vill framställa. Om en person kommer in till Kon. Befh:de och begär utmätning eiler qvarstad för någon betydligare summa, och det är af vigt alt denna utmätning eller qvarstad sker hastigt, emedan den person, hos hvilken förrättningen skall verkställas, är på väg att förskingra sin egendom; men LandsSekretm skulle vilja, af ett eller annat skäl, hjelpa gäldenären och derföre upskjuta med saken — jag ber om ursäkt för denna supposition, hvarmed jag icke syftar på någon LandsSekret.; men då man har antagit Landshm vara så despotiska och sådana brushufvuden, bör man väl äfven kunna supponera, att en LandsSekret. blefve utnämnd, som icke i allo väl sköter sin tjenst — om nu, under denna förutsättning, den person, som begärt qvarstaden, vänder sig till Landshm och ber att blifva förhulpen till hastig rätt, skall då Landshm svara, att han ingenting förmår, då Sekretm icke vill, utan att han skall Den 4 April e. m. 149 anmäla honom hos domstol, men till dess utslag fallit, får personen stå sitt kast. Man torde således finna, att suspensionsrätten är i många fall af bebofvet påkallad. Jag her dock att uttryckligen få förklara, att, såvida jag har mig bekant, icke finnes någon LandsSekret., som jag tror skulle göra sig saker till en dylik förseelse; och något hvar känner det nit och den drift, hvarmed desse tjenstemän fullgöra sina åligganden. Jag har således talat utan all hänsyftning; men då man stiftar en lag, mäste man förutsätta, att fall af sådan beskaffenhet kunna inträffa. Det är också redan af såväl Otsk. som Hr Akerman visadt, alt suspensionsrätten icke är något nytt.
Landvetters sjön, Råda sjön och Dillsjön, belägne i Götheborgs fögderi; Hällungen och Öresjö, den förra af § och den sednare af ungefär 1 i mils längd, i Inlands fögderi; Grindbys, Kollungeröds och Röds sjöar, af omkring f mils längd hvardera, i Orousts och Tjörns fögderi; samt Rullare-sjön, 3 mil lång, Nedra Korns-sjön, 1* naii lång, och Kärn af 1 mils längd i Norrvikens och Sunnervikens fögderier. I anseende till dess allmänligen bergiga natur företer landskapet ej några betydligare slätter. De förnämsta af dem äro Backamo, en i Inlands Fräkne härad belägen hed, som dock egentligen är en jemnad yta af en bergshöjd och begagnas till mötesplats för Bohus Läns Regemente, samt Rönnings slätter, belägna i Kongelfs socken af Götheborgs fögderi. I äldre tider har iletta landskap utan tvifvel varit skogrikt; men förhållandet är icke så nu, ehuru naturen dertill mer än mångenstädes lämpar sig. Kärr och mossar finnas inom Länet talrikt nog, men mindre allmänt sådane af större vidd, som genom uttappning kunna göras odlingsbara. Den enskilda omtankan har redan, tid efter annan, förvandlat en del al de befintliga till fruktbärande mark, utan allmänt understöd, om icke härtill bör räknas den uppmuntran från Länets Hushållnings-Sällskaps sida, som deraf någon gång framkallats. I afseende å jordmånen förekomma väsendtliga skiljaktiglieler äfven inom hvarje fögderi. På sätt i Länets föregående femårs-berättelser angifves, kan man dock anse lera och lermylla utgöra de rådande jordarterna.
Stadens inkomster utgöras af så kallade skatt, förskatt, ägopenningar, burgäld, stadslolag, vågoch mätare-penningar, bro-, hamnocb ring-penningar, ståndpenningar, tomtören, en procent af fastighetsköp, planpenningar i Gamleby köping, arrenden af stadsjord, stadskällaren och den så kallade stadskrogen i Gamleby köping, samt af staden tillhörige 1^ hemman Bjursvik i Hjortheds Socken. Alla dessa inkomster hafva i medeltal under 6 år från och med 1837 lill och med 1842 uppgått till 8,156 R:dr för året; hvaremot Stadens utgifter under samma tid per medium utgjort 7,4*5 R:dr Banko årligen. 59 3:o Upstaden Wimmerby, belägen utmed Stångån i Sefvedes Härad under 4o° nordlig bredd. Staden ägde år 184* en befolkning af 674 nianoch 856 qvinkön, eller tillsammans i,53o personer, af hvilka 876 voro mantalsskrifne. Då folkmängden, enligt sista underdåniga Femårs-berättelsen besteg sig till 1,467 menniskor, så befinnes, att innevånarnes antal under tiden ökat sig med 68 personer. Gårdstomternes antal uppgå till 115. Staden äger betydlig jord, uppskattad till hemman, och utgörande 3,156 tunneland, deraf 260 tunneland åker, 470 tunneland äng och det öfriga skog och betesmark. Jorden, som årligen mer och mer uppodlas, brukas i allmänhet väl. Också räknas jordbruket såsom det förnämsta näringsmedlet för Stadens befolkning. För öfrigt grundas Stadens bestånd på handel och handtverks-slöjder. De handlande, hvilkas antal är 16, förse Staden och kringliggande landsbygds innevånare med deras behof af salt, sill och fiskes-varor, specerier, kramoch manufakturvaror, samt uppköpa lill afsättning på andra orter lin, vax, talg, smör, med flere af ortens produkter. Antalet af handtverkare uppgår lill 58, af hvilka de fleste klaga öfver knapp utkomst.
Hvad nu angår dessa nvssnämde 1000 R:dr, har jag om dem sökt och erhållit den Den 17 December. 39 upplysning, att 4°° Rtdr af dem redan äro, i och för genom lliddarhus-Directionens föranstaltande verkställd Protocolls-tryckning, utbetalte, samt att de återstående 600 äro påräknade till tryckningen af Registret, samt af ännu otryckta Protocoller för förra hälften af Junii månad 1818, hvilka sistnämde tros komma att utgöra i5 a 20 tryckta ark. Yid slikt förhållande täckes Höglofl. Ridderskapet och Adeln linna, att hela hoppet om möjligheten att kunna utbekomma de liksom i qvarstad hållna Protocollerna, hvilar, i händelse Utskottets Betänkande oförändradt antages, på den framtida utgången af en i underdånighet begärd undersökning. Grundlagen bjuder, att Riks-Ståndens Protocoller skola tryckas. aine medborgare hafva på god tro ingått behöriga Contracter om tryckningens verkställande; men bedragna i deras förhoppningar öm en utlåfvad betalning, hafva de genom Protocollernas qvarhåliande förskaffat sig den enda säkerhet de ägde i sin makt, att sig bereda. Jag underställer Ridderskapet och Adeln om ett sådant förhållande längre må fortfara, eller om icke fast heldre ett alfvarligt steg bör göras till Protocollernas utbekommande. Det är för ett sådant ändamål jag härmed vördsamt tillstyrker Ridderskapet och Adeln, att bifalla Stats-Utskottets Betänkande med den förändring, att Ridderskapet oeh Adeln beslutar en underdånig begäran hos Kongl. Majit, att 40 Den 17 Decemberi Kongl. Maj:t i Naclér måtte täckas låta af extra utgiftsmedlen anordna 881 R:dr 12 sk. R:co till Riddarhus-Directionens disposition emot ersättning af den, som vid den skeende undersökningen finnes skyldig, att oftanämncle medel godtgöra. Om Ilöglofl.
Anser jag, lika med Friherre Wirsén, orätt, att sorn tillgång utesluta den af Götha CanalDiscont ägande fordran på 1,100,000 R:dr af Götha Canal, åtminstone till hela sitt belopp; ett sådant beslut synes mig myckel tidigt, då Ständerne ännu icke utlåtit 6ig öfver detta Arbetes fortgång eller fortfarande, och hvad beslut i detta ämne än må tagas, måtte der finnas värde till minst 500,000 R dr Banco. 3:0 Anser jag äfven icke rättvist, att un» 12 Dm 17 Martil, f. m. ctandraga sig betala 3 Procent på utevarande Disconternes Skuldsedlar til! den t October 1817, och att de, sora hafva flere års dylik Kanta jnneslående , skulle behandlas lika med dem, sorn endast hafva få månaders. 3:0 Anser jag att 5 år är för korrt tid, att ur den allmänna Rörelsen indraga ett så betydbgt Pehnioge belopp , ss>m Disconternes utestående Fordringa*', och - 4:0 Anser jag förflyttning till Hufvudsta* den af alia Disconterne, en orätt för Innevå* na.ne i Piovincerne.
Ha andra hvitmenat, så tyckas vi blinda för det enkla allvar och den ro, som de nu så föraktade, kyskt hvita hvalfven och väggytorna kunna ingifva. Upp, ornamenthuggare och grafskändare, medan vädret blåser från samma håll som nu! Om ett par år kastar det om, och kritiken skall då tumma edra verk lika hårdhändt som ni edra föregångares. Erfarenheten har visat att de flesta restaureringar slutligen fått en bister efterskrift, och till och med från en så nära tid som Oscar I:s eller Karl XV:s visa de sig redan oförståndiga och störande. Vår tids skola röna samma öde. Man kan svara att en liknande lott med visshet väntar alla våra estetiska skapelser och att det endast kräfves en tillräcklig ålder för att de sedan åter skola framstå naivt friska och uppskattade. En så betryggande spådom kan må hända gälla för våra nya byggnader, men ej för våra restaureringar, hvilka gå ut på att återställa något som, strängt sedt, ej längre kan återställas. I själfva sofrandet af motiv kan ej ens det mest objektiva öga undgå att påverkas af dagens smak, och våra restaureringar få därför ej ens det sekundära värdet af, att vara en verkligen in i det minsta trogen kopiering af en uppgräfd stilart. De äro ett moderniserande af våra minnesmärken. Om vi hade inskränkt oss till några smärre tillbyggnader, skulle det lätt blifvit oss förlåtet, men vi bemöda oss om att systematiskt förfalska våra arkitektoniska minnesmärken efter dagens subjektiva uppfattning. Framtiden skall beskärma sig öfver det oväder, som nu fläker tak och fönster från våra äldsta kyrkor. Hon skall restaurera våra restauratorer till simpla murmästare utan geni och poetiskt sinne. En ålderdomlig byggnad är som en högskog, där hvar dag och hvar vind strött sina frön och där vi skulle bli främmande, om någon skogsakademiker förkunnade: Detta är ej en stilren tallskog från 1852. Här stå björkar från 1870 och hasselbuskar från 1880. Och så champignoner här i en barrskog! Hvad skall det betyda? Allt det där måste bort. – Stilrensningen är ett våldsamt och störande ingrepp i en ålderdomlig byggnads naturliga utveckling och lif.
Man har i det föregående med citations-lecken utmärkt några lånta tankar ur det underdåniga betänkande Wexiö Consistorium afgifvit angående Fattigvården. Utom de orsaker som verka utifrån att ©ka tiggarehopen både på Landet och i Städerna, nemligen det obegrä~nsade tillståndet för utfattige hjon alt bygga obetänkta äktenskap och för jordägare alt etablera Backstufvusittare, de liberala åsigterne i frågor ©m laga försvar och behandling af lättingar, hvilka, emot den, nu först ej mera gällande Kongl. Förordningen af den 3t Augusti i8tg, icke kunde tvingas till arbete om de icke tillika vore öfverbevista tjufvar eller tiggare» de der ändock icke ulan mångå och invecklade omgångar kunde förflyttas ur samhället till arbetshusen, hvilket allt måhända ägde sin goda guund i obestridliga theorier, fastän det motverkade administrationen af det practiska lifvet, antager berörde betänkande, med 1»vilket Lans-Styrelsen nu för andra gången sig förenar, ”äfven andra och inre orsaker, som bidraga till fattigdomen och som måste sökas i sederne och lefnadssättet. Dit räknas väsentligen Öfverflöd, Lättja och Dryckenskap/* I tillämpningen häraf lör detta mig nådigst anförtrodde Län, låten jag Betänkandet fortfara, ty det kan icke läsas för ofta. "1:0 Öfverflöd och Vällefnad, kunna icke med skäl tillvitas Småländska allmogen. Han äter tarfligt och befinner sig väl af en kost, som i mången annan Landsort skulle anses som en nödfallshjelp. Han kläder dg i allmänhet utan flärd oell af egen tillverkning; Och på många ställen bibehålla sig i detta afseende fädernes seder oförändrade sedan år - hundraden. Hans enda, men också så myckel förderfligare ofveiflöd är bränvinet. Deremot finner man ofta ett helt annai förhållande hos Handtverkare och Näringsidkare. Ingen Näringsidkare i Europa tyckes hafva så litet sinne, som den Svenska, för den stilla, småningom stigande borgerliga förkofran, som grundar sig på måttlig men besparad vinst och går med långsamma, men säkra steg, lill välmakt och rikedom.