Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anhåller vördsamt om remiss af denna min motion till Bankolltsk., samt förbehåller mig att till nämnde Utsk. få inkomma med fullständiga motiver derföre. l6:o En af Hr Hjerta, Lars, inlemnad motion, så lydande: Allmänna Lagen i 17 Kap Missg:sB:n bjuder, att den som vittnar falskt inför rätta, skall böta 40 Daler s:m:t och aldrig mer vara vittnesbär. Detta ansvar synes vara alltför ringa, dels med afseende på den moraliska låghet, som ligger i sanningens förrådande med upsåt, vid ett så högtidligt tillfälle som inför domaren, helst efter nyss förut erhållen varning om edens vigt och betydelse; dels i betraktande deraf, att andras rätt och välfärd, ja, stundom ära och lif bero af ett vittnes utsago, framför allt enl, vår lag, som, olika med några andra länders, bestämdt föreskrifver, att två vittnens utsago utgör fullt bevis, deri de sammanstämma. Så väl med anledning häraf, som i anseende dertill, att på den sednare tiden, synnerligen vid Poliskammaren och Underdomstolarne här i hufvudstaden, antalet af falska vittnesmål, som blifvit uptäckta, betydligt ökats, och således ännu flera ägt rum, hvilka ej kunnat uptäckas, så får jag, till möjligaste förebyggande deraf, att dessa afskyvärda och olycksbringande brott icke än vidare må gripa omkring sig, vördsamt föreslå den förändring i allmänna lagens nuvar:de föreskrift för ifrågavar:de fall, att utom det nu ålagda ansvaret af 40 Dalers böter och förlust af rättigheten att vara vittnesgild, må tilläggas följande eller något likartadt: »straffes ock med fängelse ifrån tre månader till tvenne år, eftersom brottet och skadan äro. Om remiss häraf till H. LagUtsk. anhålles. 17:0 En af Hr Cederschiöld, Fredr. Aug., inlemnad motion af följande innehåll: Det förslag till lönereglering för Arméens tjenstemannastat, som Chefen för Landtförsv;sDepart:t utarbetat, och hvilket, i enlighet med StatsRådets underd. tillstyrkande, blifvit af K. M. till R.
Många, i allmänhet de lyckligare «tälda och de ton-gifvande inom samhället, ha särdeles lätt att komma till rätta med detta faktum. Antingen härleda de det från försynens för oss menniskor outgrundliga rådslag, söm bestämt, att en del menniskor skola vara rika och andra fattiga, eller ock från en naturlag, som med tvingande nödvändighet leder till detta resultat. I båda fallen blifver denna olika fördelning med sina följder — förfelade och brutna men-, niskolif och i sin utveckling förkrympta individualiteter — erj sak, som det tjenar till ingenting att klaga öfver och som icke kan hjelpas. I båda fallen finner sig den enskilde thänvisad till att i första rummet se sig sjelf till godo och på sin höjd afhjelpa och lindra andra individers nöd, sä. långt han förmår; gentemot samhällsnöden i stört taget måste han förblifva en passiv åskådare. Andra med djupare tro på en sedlig verldsordning och varmare kärlek tili menskligheten ha icke kunnat stanna vid denna förmenta nödvändighet, utan hållit före, att detta sorgliga faktum — att fattigdomen följer framåtskridandet såsom skuggan kroppen — måste bero på något fel i samhällets närvarande ekonomiska organisation, hvilket gör att icke all arbetskraft får sin rätta användning och icke allt arbete sin förtjenta lön. De ha försökt att upptäcka,Jivar-uti detta fel består, och råda bot derför. Dessa försök ha af det kyrkliga fromleriet och den sjelfviska verldsklokheten alltid stämplats såsom fruktansvärda kätterier och samhälls-vådliga omstörtningsplaner. Deras upphofsmän ha i rikt mått drabbats af smädelser, hån och förföljelse. Men detta, har ej kunnat hindra, att försöken ständigt förnyas, att samhällets närvarande ekonomiska organisation ständigt på nytt göres till föremål för en sönderdelande kritik, och att med stöd af denna kritik läror förkunnas, som ställa i jut-sigt en ny, rättvisare och mera sant mensklig samhällsordning, och som framkalla en orolig rörelse i nutidens samhällen, i det de väcka stora farhågor å den ena sidan, stora förhoppningar å den andra. En bland de märkligaste bland dessa samhällsreformatorer är författaren till de arbeten, hvilkas titlar vi stält i spetsen för denna uppsats — Henry George.
Mängden af de motioner, som na länge fästat Ridderskapetä och Adelns uppmärksamhet, borde afhålla mig från att öka daras anw tal, och binda mig vid den tystnad jag hittills iagttagit. Men jag skulle ej förtjena den rättighet jag nu utöfvar, om jag ej vågade underställa Höglofl. Ridderskapets och Adelns bedömmande den undersökning jag företagit angående vigtigaste föremålen för Rikets Höglofl. Ständers åtgärder vid detta Riksmöte; måtte min rena vilja mötas af ett mildt bedömande ! Gifves det någon verklig grund till den allmänna klagan man här ofta upprepat ? så feör denna grund först och främst häfvas. Der - 9>8 Den *8 Februarii. näst torde Rikets ställning i afseende på dess myntväsende och förmåga att fullgöra StatsVerkets behof förtjena betragtande. Den förlägenhet i allmänna rörelsen, som flere Riksmöten varit föregifven, synes i afseende på jordbrukaren, hvarken vara ogrundad, eller hans ensak. Man invänder väl, att klagan är gammal, tillhört alla tider att den är enskild och icke allmän och hos dessa individer en verkan af försummad hushållning eller öfverflöd. Men fortfarandet af jordbrukarens oförmåga att fullgöra åtagne betalningsförbindelser, synes icke medgifva att man fattat det onda som man velat afhjelpa i roten, och den omständighet att jordbrukarens belägenhet icke förbättras utaf ymnoga skördar, synes hvila på grunder som äro utom kretsen af enskilda åtgärder. Det vore i sanning värdt en serskild utredning, om det med skäl kunde sägas, jordens välsignelse under fredeslugn icke kunde förmå att lyfta Riket till ceconomiskt välstånd. Myntväsendet åter har länge väckt Ständers uppmärksamhet och Kongl. Maj;t har i detta ämne förordnat en Comité, hvars handlingar till StatsUtskottet blifvit i Nåder öfverlemnade. De stridiga, ja rakt motsätta tankar som i detta ämne förekommit, utvisa åtminstone att dess behandling icke erhållit den klarhet, som förmår att hildia ett allmänt omdöme. Den 28 Februarii. 919 StatsVerkets tillstånd är ingalunda tillfredsställande.
Ständer föreslagit upphäfvande af hvad genom lag och särskilda författningar är vordet stadgadt angående' uppenbar kyrkoplikt och ansvar för den, som vägrar att densamma undergå, samt alt i alla de händelser, der uppenbar kyrkoplikt, i förening med annat straff, såsom påföljd för brott äger rum, skall lill enskildt skriftermål dömas, förklarade Kongl. Majit, i nådigt svar, att ehuru Han delade Rikets Ständers åsigt, att Kyrkoplikten vore ett föga lämpligt straffmedell och således gerna såge detsamma utbytt emot något annat mera än - Lag-Utikottets Betänkande, N:o 37. 15 damålsenligt, fann Han likväl, enär Sländernas förslag vore utsträckt äfven till tjufmtdsbrott, och en betänklig rubbning i gällande straffsystem syntes uppkomma, deiest första och andra gången tjufnad endast skulle medföra penningeböter och enskild skrift, sig förhindrad att förslaget bifalla. Häraf finner man således, att kyrkoplikten endast betraktad såsom straff blifvit bibehållen, ehuru båda Statsmakterna erkänt samma straffs olämplighet. De hafva emedlertid dermed blott uttalat det allmänna tänkesättet, hvilket länge påkallat upphörandet af en akt, som gör kyrkan till en verldslig straffanstalt, och som derigenom är i hög grad sårande för den religiösa känslan. Men man finner ock af Kongl. Majlis Nådiga svar, hurusom hindret för borttagande af della straff jemväl är att söka i lagarne om brott mot eganderätten. Det beror således på dessa lagars förändring, huruvida spö- och ris-straffet samt kyrkoplikten kunna ur brottmåls-lagstiftningen utplånas, och följaktligen huruvida den reform i straff-systemet, sorn i främsta rummet är nödig och allmännast blifvit påyrkad, kan tillvägabringa*. Man har dock hört ifrågasättas, huruvida spö- och ris-straffet, såsom utgörande en vigtig beståndsdel i gällande straff-system, skulle kunna ur lagstiftningen utstrykas ulan en totai omarbetning deraf till alla dess delar.
BorgareStåndet remitterade Memorial, angående Utskylder till Staden Nyköping af Landshöfdinge-Residence-Huset derstädes, äfvensom Afgifter till Städerne i allmänhet för Kronans deri varande Egendomar. (U. A.) M otionären andrager, att Nyköpings Stad alltsedan år 1815, då Landshöfdinge-Residence-Huset derstädes inköptes utål K. M:t och Kronan, varit i saknad af de utskylder till StadsCassan, som af denna Egendom, i likhet med hvarje annan, belägen inom Staden eller Betänkande!). 89 på dess område, bordt gäldas; att ehuru K. M:t, medelst Skrifvelse]’ till Landshöfdingen i Länet af den 26 Maji 1818 och 12 September 1822, i nåder funnit, att ifrågavarande Egendom skall deltaga uti afgifter till Staden samt tillika stadfästat hvilka desse afgifter äro och huru desamma skola emellan Kronan och Boställsinnehafvaren fördelas och utgå, äfvensom ock då inga Medel till dylika afgifter funnos i Stat anslagne, derom vid sista Riksdag gjort framställning, Rikets då församlade Ständer likväl icke ansett skäl alt något Anslag å Stat till StadsAfgifter för inköpte ResidenceHus bevilja, samt såmedelst efter Herr Löfvenii förmenande, med omkullkastande af hvad K. M:t om afgifterne utaf Residence-Huset i Nyköping i Nåder förordnat, betagit Staden möjligheten att allt hitintills utfå dess ägande af K. M:t gillade fordran. Vidare anförer Herr Löfvenius, att om R.
Sådant beror af R. o. Ad. att besluta, och beslutar R. o. Ad. utgifter, så mätte det väl äfven ligga R. o. Ad. om hjerlat, att besluta bibehållandet af inkomster, så alt dessa utgifter må kunna bestridas. Jag kan således icke misstänka att R. o. Ad, skulle ä ena sidan ingå på en ny utgift för Riddarh.-kassan utan att å den andra sidan åt henne fortfarande tillskjuta de inkomster, som hon för närvande har alt påräkna. Frih. Cederström har sagt, att kapitations-afgiften vore afsedd lill bestridande af utgifter för R. o. Ad:s materiela behof, såsom vården om dess samlingshus ni. m. Jag må säga, att, ehuru mycket jag värderar dessa materiela beqvämligheter, så mäste jag likväl högre upskatta vårdnaden om Ståndets intellekluela fördelar. Slutligen har den värde talaren sagt, att R. St:s afslag å Hr Professoren Carlssons moLion, som afsåg alt i större skala, än här kan vara fråga om, få samlingar från äldre tider kungjorda i landet, långt ifrån att utgöra skäl för bifall till detta förslag, pä sätt Riddarh.Utsk. ansett, snarare borde vara en anleda., hvarföre R. o. Ad., som blott utgör en fjerdedel af representationen, icke borde omfatta delta förslag. Jag kan icke finna 328 Den 18 Oktober f. m annat än, ali, sedan det stora ändamålet, som åsyftades genom bifall till Hr Professoren Carlssons motion, ej vanns, man bör vara destomer angelägen att vinna åtminstone den del af syftet, som anses just vara den vigtigaste, nemi. offentliggörandet af Adelns äldre Protokoll, aldenstund dessa för den ifrägavar:de tiden lära innehålla utomordentligt vigtiga uplysningar i vår historia och rörande utvecklingen af vårt samhällsskick, och hvilket Stånd skulle det väl ligga närmare om hjerta!, att sprida kunskap om sina förfäders bedrifter, än Riddarhusets medlemmar? Hvad beträffar det belopp, som är föreslaget, synes det mig icke vara särdeles stort i förhållande till ändamålet.
IDocf tttå bettna afgift ej uttberjliga $pra -SJiifSbaler femtio öre 9iifStnpnt. 2:o $ör ^uttinafter, öppna ©ref etter Oiefolutioner, af Ijmilfa, enligt ©e 17 af beloppet af bet ftämptabe papper, Ijmarmeb befantma ävo belagbe, ffail etta 3:o 25en, font erhållit l)ögre faraftär, än font åtföljer ittnel)afmanbe tjenjlegrab, od), efter behörigt förorbnattbe, mi tift en rnånab förrättar bett tjenft, font motfmarar bett l)ögre faraftärett, fantt fåbant meberbörligett ftprfer, erlägger ide unber (öpattbe året någon Äaraftärébemidning. 4:o 25ett, font unber påftåeitbe frig eller t od) för frigöförtjenfl erhåller en l)ögre faraftär utan åtföljattbe lön på @tat, erlägger för gudniafteit bera ingen Semidnittg. 3:o Unbfår någon 3tfffeb utan l)ögre faraftär än, font åtföljt förut tnueljafö tjenft, påföreö jottom icfe Äaraftäröbemirtning. 6:o 2öib ben 3Jtantalé Sitt upplåning od) lehning loib bejläntntaube af be betinttnitigö 19 b) ljumt j[C ar: l:o af fjmat od) en flabébomjlol od) bomare på lanbet: uppgift på be fa fia egenboinar, å fjmilfa imber föregåenbe året fötjla uppbnbet tid lagfart mebbelatd, åfioenfom angåenbe beloppet af ben för fmarje egenbom betingabe föpeffiding; 2:0 af Ijmarje inom rifet bilbab ljppotljefd
De synas också vara alltför stora och alltför orättvisa, jemförde vara sig med nutidens förhållanden eller med dem som i fordna tider förefunnos, för att icke snart erhålla den rättelse, som billighet och en klok Statsekonomisk omtanka kräfver, och man torde böra besinna, att då de i så hög mon vanlottade sjelfve bidraga till bildande af ifrågavar:de kassa och en så stor del af de bidrag, som af Statsverket lemnäs härtill, synbarligen bero af förhållanden, som röra denna klass af AmiralitetsKrigsmanskassans delägare, är det icke en barmbertighetsgärd om hvilken de äga att bönfalla, utan en rättvisa de äga rättighet att fordra. Staten är dessutom så mycket mera skyldig att ingripa i dessa förhållanden och lemnade bidrag, till afhjelpande af desamma, som på det allmänna beror, som de förorättade äro, genom reglementen, uteslutne från all rättighet att göra sin klagan börd och en af de till det närvarande missförhållandet mest verkande orsaker otvifvelaktigt är att söka, i en för långt drifven önskan att skänka Staten fördelen af en, genom starkare omsättning mora tjenstbar officerscorps. Enl. det äldsta Regl:te för ifrågavar:de kassa, af år 1681, fick en Kapten, såsom förlamad 180 och såsom orkeslös 144 daler s:mt om året, hvaremot all gemenskap såsom förlamad erhöll 36 och såsom orkeslös 24 daler s. m., i förra fallet således en femtedel och i det sednare en sjettedel af hvad Kaptenen beviljades. Rotebåtsmännen fingo likväl då, för ålder och orkeslöshet, icke någon pension från kassan, emedan de, betraktade såsom rotens tjenstförrättare, ansågos böra på ålderdomen finna sin bergning på rotehemmanet. Ännu genom ett K. Bref af 1806 stadgades den grund för fördelningen af kassans-pensionstillgångar, att 12,000
Då dertill kommer, att af alla de på real-linien fullständiga läroverken Wenersborgs, näst Norrköpings, är besökt af do flesta lärjungar, finner Utskottet skäligt förorda den gjorda framställningen, dock med inskränkning af det begärda antalet Lektorer till likhet med hvad Utskottet, enligt Kongl. Maj:ts Proposition, för läroverket i Norrköping föreslagit; — och får således Utskottet hemställa, att för Wenersborgs skolas utvidgning till ett fullständigt högre elementar-läroverk med Rektor, 3 Lektorer och 8 adjunkter måtte beviljas en tillökning i skolans anslag af 900(1 R:dr årligen, under de uti föregående 39:de punkt uppgifna vilkor. 42:o. Angående de å real-linien fullständiga elementar-läroverken hafva vidare förekommit följande framställningar. Af ofta åberopade Stats-Råds-protokoll öfver Ecklesiastik-ärenden för den 14 Oktober nästlidet år inhemtas (pag. 40), att föredragande Departements-chefen i underdånighet fästat Kongl. Maj:ts uppmärksamhet på det förhållandet, att då lärotimmarnes antal vid de högre real-skolorne, under förutsättning af gemensam undervisning i gemensamma läroämnen för båda linierna, utgöra, för veckan räknadt, 257, men lårarnes undervisningsskyldighet utgör högst 18 timmar för Rektor, och för 7 Kolleger, å 32 timmar, 224, eller tillsammans 242 timmar, uppkomme en hrist af 15 timmar i veckan, hvilken ökades till 43 timmar, om Ivollegcrnes tjenstgöring inskränktes till det i lag bestämda minimum af 28 timmar. Samma anmärkning kunde gälla i afseende på de treoch fem-klassiga läroverken, men då en rättelse häri skulle medföra högst betydlig kostnad, och det företrädesvis måste anses af vigt, att de fullständiga läroverken, från hvilka ynglingarne afgå till universiteten, ej lida brist på tillräckliga lärarekrafter, bade
Och det är just på detta intresse, — på en vaknande kommunalanda, hvartill lagstiftningen nyss gifvit en så kraftig impuls, — mera än på arfvodet, som ifrågavarande institution bör byggas. Lag-UIskottets Betänkande M 32. 11 Äfven fattigvården ordnas socknevis, — och en annan omständighet, som ej heller får förbises, är den större obekantskap med förmyndarne, och den minskade kännedomen om deras vederhäftighet, som genom det längre afståndet skulle uppkomma. För öfrigt synes det föreslagna stadgandet att Rätten skulle välja en god man, hvilken tillika blefve ordförande, vara mindre egentligt och mer egnadt att qväfva, än lifva kommunalandan till förmån för dessa institutioner, hvarjemte en praktisk svårighet måhända stundom skulle möta för att, med afseende å det i förslagets 6 § åt ordföranden uppdragna bestyr, finna en dertill lämplig person, som ej af egna angelägenheter vore hindrad att åtaga sig ett sådant, allt efter kretsarnes storlek mer eller mindre tidsödande arbete. På dessa skäl och ehuru Utskottet icke vill bestrida den större enkelhet, som i vissa hänseenden skulle uppkomma, derest kontrolleringskretsen vore densamma som domkretsen, anser dock Utskottet betänkligheterna emot förslaget vara öfvervägande, hvadan Utskottet funnit sig icke kunna understödja detsamma. Vid pröfning åter af öfriga anmärkningar emot 1861 års ifrågakomne förordning, har Utskottet i första rummet fästat sin uppmärksamhet vid de af Herr Carlén framställda, rörande beskaffenheten af den i % § anbefallda förteckning samt domarens befattning med densamma; i afseende hvarå Herr Carlén anfört, bland annat, att en så beskaffad förteckning, löpande år efter år och upptagande jemväl en mängd förmynderskap, som upphört, utan att domaren derom erhållit kännedom, »slutligen skulle blifva så voluminös, att domarens tid omöjligt kunde räcka till alt i densamma uppsöka de befintliga förmyndarnes namn hvarje gång sådant för hvar och en särskildt påkallades.»
"Skäms ni inte, era pjextossare, som så der stöfla in till hederligt folk", skrek fru Metta i detsamma åt några inträdande bönder. "Vet du inte Jöns, att ha bättre vördnad för din nabo fru? Åh skäms din långa slyngel, har du gett dig ihop med det der följet, och står med skinnkarpusen på hufvut inför mig. Mössan af på fläcken, Jöns". Jöns hade stormande och stormodigt inträdt, men blef så häpen när fru Metta, alldeles med sin vanliga öfverlägsna ton, tilltalade honom, att han halft förlägen strök mössan af hufvudet och ej rätt visste hvad han skulle företaga sig. Enevald hade trängt sig in jemte bönderna och stod, äfven han, ett ögonblick helt förvånad öfver fru Mettas courage, men i detsamma varsnade han Sigrid, som bäfvande smög sig så nära hon kunde till sin mor. Till henne hviskade han sagta: "Följ mig, jungfru, jag vill försöka att föra er härifrån". Då hon ännu qvarstod invid fru Metta sade han: "Jag är Enevald Fincke. Dröj icke jungfru, följ mig". "Jag kan ej", svarade Siri lika sakta, "min mor". "Har för ögonblicket ingen fara, jag skall hemta henne, så snart ni är i säkerhet". Han tog henne i handen och förde henne genom en liten dörr ut i ett rum invid, dit ännu ingen inträdt. Der kastade han öfver henne bondrocken och den ludna mössan, hvars öronlappar han bad henne tillknyta under haken, och tillika neddraga sitt hår i pannan. "Tag det der täcket i famnen, håll det högre för ansigtet, så gömmer det bättre. Siså. Vi måste gå genom farstun, der är mörkare. Denna dörr går väl dit?" Genom farstun trängde sig nu Enevald fram, den darrande Sigrid följde. "Si på den, som fått ett sånt prägtigt täcke. Hvar fick du tag i det?" frågade en bonde. "Dit åt, der finns mycket goda saker", svarade Enevald, och pekade åt det håll, hvarifrån han kom. "Dit har ännu ingen hittat".
Jag får äfven förena mig så väl med motionären sonfden siste värde talaren, samt tillstyrka, att den föreslagna pensionen måtte åt framlidne General-direct. och Ridd. Livijns oförsörjda familj beviljas. Den aflidnes förtjenster, i synnerhet i hvad som rörde embetsmannaväsendet i Sverige, äro för vidt bekanta, för att af mig behöfva vidare vitsordas. Frih. Cederström, Jacob: Jag instämmer med motionären och tillstyrker, att den af honom föreslagna pension för framlidne General-direct. och Ridd. Livijns efterlemnade enka och barn måtte af R. St. varda beviljad. Hr von Hartmansdorff, Au g.: Jag anhåller att få instämma med de värde ledamöter, hvilka talat för en pension åt framlidne General-direct. och Ridd. Livijns efterlemnade enka och barn. Ilan var en af de kunnigaste embetsmän jag kändt; lian har brutit så att säga en ny bana, genom ordnandet af fångvården, sådan hon sig nu befinner. Att hon ännu har många brister härrörer naturligtvis deraf, alt saken var ny, och att 176 Den 6 November e. m. alltför många göromål hopade sig på den, som började löretaget. Men delta minskar icke den aflidnes förtjenst, om hvilken man kan säga, att han stupade i sitt kall. Hr Cedersch jöld, Pehr Gustaf: Afven jag instämmer i den gjorda motionen. Jag har nära 30 år haft den lyckan alt hafva varit bekant med framlidne General-direct. Livijn, och måste erkänna, alt han var en af dc personer, med hvilka man icke ett ögonblick kan vara tillsammans, ulan att lära något vigtigt. Jag beklagar derföre hans bortgång och önskar, att hans familj må räddas från alla framtida bekymmer för sin bergning. Ilr Printzenskjöld, Carl: Afven jag, som haft den lyckan och förmån att känna General-direct. och Ridd. Liviju under hans lifstid, och således erfarit de många och stora förtjenster, som denne embetsman ägde om sitt fädernesland, instämmer på det högsta med motionären, önskandes att H. StatsUtsk.
För defect-rakmnaar, som skola saknats i cfledne Kammardrängen Ljorlrguizks Sterbhus utgörande 46 N:d 26 si 8 rst har wäl Commifiarien 8meäbsr§ afwen welat undandraga sig all answarighct, men som as Förtekningen pä defie räkningar finnes, art de warit daterade frän 1793 inkil! 1799, hwaraf följeratt 8meäl)srg försummat akt i tid tillhälla kjorleguisr att för dem göra reda, och icke eller wisal sig hasw-r strart efter dennes död, om förlusten as rakningarne gjort behörig anmälan, sä ansag Direcrionen honom fran ersarrning af dcha 46 R^d 26 tz 8 rst ej böra njuta befrielse. Äfwen har Commisiaricn 8mLllhLrA welar undgå answar för en ivid 2y:de Auctionen 1794 tillkommen deseri post r R-'d 14 si, under söregifwande att Herr Banco Commifiarien bliärlisclt ffall till Commissarie» 6orc!eL hofwa efterskänkt densamma' men som Zmsäbsrx icke med någor berms gittat styrka delta sitt Den 7 December. 457 anförande, sä kunde Directionen dera icke ha siva afseende. Sedan uplyst blifwit att de pä kiääerstroms och Wennmsng namn utförde defccter 2: ZZ. 9. blifwit genom gifne handpenningar ersatte, fann Direclioncti att Comnriharien 8msäberZ derföre borde njuta afdrag.
Ank. till Exp.-Utsk. den 30 Maj 1851, kl. 1 e. tn. Memorial, angående minskning i Utskottets kansli'personal. Sedan göromålen inom Allmänna Besvärsoch Ekonomi-utskottet i den mån minskats, att af Utskottets kansli-personal en notarie blifvit umbärlig samt äfven från Utskottets tjenst entledigats vid April månads utgång, så har Utskottet skolat sådant hos Rikets högloft. Ständer vördsamt anmäla. Stockholm den 30 Ank. till Exp.-Utsk. den 30 Maj 1851, kl. 1 e. m. Betänkande, i anledning af väckt motion, dels om utarbetande af ett nytt Apotheks-Reglemente, dels om nedsättning af Medicinal-Taxan, samt dels om förändrande af gällande stadganden, rörande Apotheks-Frivilegkr. Från hedervärda Bondeståndet har till Allmänna Besvärsoch Ekonomiutskottet blifvit remitterad en af riksdagsfullmäktigen Anders Gustafsson från ÖsterBih. till R. St. Besvärsoch Ekon.-Ulskoltets Betänkande, K:o iOS. göthlands län väckt motion, hvaruti han anfört, att prisen å läkemedel under loppet af sednare årtiondena oupphörligt stigit, derom man öfvertygades vid anställande af jemförelse emellan de serskilda under tiden utfärdade medicinal-taxor, samt att denna prisstegring icke uppkommit naturligt, genom fördyrandet af råämnen och arbete, utan till följe af det förhållande, att apothekarne, utan hinder från auktorilelernas sida, tillåtits egenmäktigt bestämma prisen på de så kallade apotheks-privilegierna.