Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Aha! Ni är fåfäng! LOUISE. Inte fåfäng, men ja ni tycker ju om dem, som äro vackra. ALLAND. Er skulle jag tycka om, antingen ni vore vacker eller ful. LOUISE lägger sin hand i hans. Tack. Det tycker jag mer om, än att ni kallar mig vacker. ALLAND. En sådan underlig varelse ni är! En fågel, som setat i bur och släpat på vingen, men som nu blifvit fri och börjat kvittra. ^Lägger armen kring hennes skuldror och för henne fram till en spegel.^ Se sjelf! Tycker ni, att ni är samma menniska, som när ni kom? LOUISE. Alla mina bekanta säga också, att jag blifvit ung. ALLAND. Ser ni det! Sätt er nu der och låt mig vara er kammarjungfru. ^Hon sätter sig på stolen framför spegeln och han löser upp hennes hår.^ Hvar har ni er kam? Så vackert krusigt hår ni har. Se hur det faller öfver pannan, lätt och fint. Och det håret pinar ni tillbaka. Så här skall det sättas upp och så här och så här! Nå? Klär det? LOUISE reser sig och ser i spegeln. Ja. ALLAND. Får jag nu slippa se den otäcka klosterfrisyren? LOUISE. Ja. ALLAND. Så här tycker jag om er. ^Han böjer henne tillbaka och kysser henne.^ Ni är inte heller skygg för mig nu längre som ni var den första tiden. LOUISE. Nej. Ni har varit så enkel och så god och så vänlig. Jag känner förtroende för er. Och jag är lycklig. ALLAND. Kom och lägg era armar kring min hals. Af egen, fri vilja. Visa mig, att ni vuxit sedan vi blefvo bekanta, att ni är en fri varelse, som vågar känna helt och vågar följa sin natur. LOUISE reser sig dröjande. ALLAND. Skygg ännu? LOUISE förebrående. Ni? ALLAND ser henne in i ansigtet och ler. Du! LOUISE lägger armarne kring hans hals. Det är ju det enda möjliga och ändå är jag rädd för att säga det ^småleende^ det låter så underligt till er. ALLAND omfamnar henne. En liten liten hängifven kvinna. Kan du också vara stark? LOUISE.
Det borde framdeles som hittills åligga församlingarne, att gemensamt utöfva sina christliga harmhertighets-pligter, och äfven för den händelse, att någon serskild näring vore rådande inom en viss trakt af socknen, borde dess enskilda Fattigvård alltid stå under samma uppsigt och vård af Kyrko-styrelsen, som den allmänna. Deremot syntes, ur enahanda grunder, icke någon oärings-gren inom en Socken böra få undandraga sig att lemna bidrag till fattig-vården. Stad gandet i Kongl. Kungörelsen den iq Februarii i8u, att skyldigheten att försörja de fattige må anses åligga hvar och en, sorn icke sjelf är i behof af andras hjelp, syntes fästa förbindelsen endast vid personen, och afgifternes belopp vöre beroende af frivillig öfverenskommelse, hvaraf den följd skall uppstått, alt egare till Bergverk, när han bott utom socknen, velat undandraga sig sådane afgifter, de der skulle böra utgå icke af honom utan af hans arbetare. Då likväl förmögenheten borde utgöra grunden för afgifterne till fattigvården, har Motionairen föreslagit utfärdande af följande stadgande: Alla till Bergs-handteringen hörande verk, vare sig malmbrott och grufvor eller smält-ugnar, hamrar och föräd/ings-verk, hvilka icke genom redan ingångna serskilda begifvanden och beslut i Fattigförsörjningen deltaga, skola utgöra årliga afgifter till fattigvården i den församling, inom hvilken arbetarne skattskrif inis, efter deras ärliga taxerings-värde, i samma förhållande sorn hemmanen inom församlingen, med penningar och varor efter de inom hvarje församling gällande öfverenskommelse/'. Skulle tvist uppstå vid jemförelse emellan hemmanens och Bruksverkens taxerings ■ värden, skilje Konungens Befallningshafvande. Fil ja sådana Ferk försörja och vårda sina fattiga och alltså underhålla egna fattigvårds-anstalter, vare likaledes understäl/dt Konungens Befallningshafvandes pröfning, som eger tillse om sådant må tillåtas, med afseende på Bruksverkens större eller mindre betydenhet och sannolikheten af deras framlida bestånd.
Sådane kunna dock förhållandena vara, att landets hela väl kan derutaf bero. Man kan nemligen t. ex. icke befalla en anfallande fiende att vänta till dess val till lagtima riksdag skett och densamma hunnit sammanträda. För öfrigt kan ett afbrott inverka högst skadligt på ärendernas handläggning i allmänhet, emedan de ofta kunna genom nytt val blifva öfverlemnade åt sådane ledamöter, som icke förut satt sig in deruti och således icke ega tillräcklig kännedom om förhållandena. Jag kan ingalunda gifva min röst till ett förslag, som jag anser behäftadt med så många brister, och fortfar derföre att yrka detsammas förkastande. Hr Munck ai Ro sens chj öl d: Med anledn. af den af Hr Dalman önskade förändringen att ordet »allmän bevillning» skullfe sättas i stället för ordet »bevillning», får jag förklara, att jag icke tror något dermed vara vunnet, då all bevillning väl är »allmän.» Jag tror visserligen, att de fall skulle blifva ytterst sällsynta, då E. St:r, som på förhand veta då riksdagen skall sluta, icke skulle då hafva staten reglerad, äfven om det skulle ske något mindre omständligt än nu; men jag vill dock icke emotsätta mig ett tillägg i lOSbde g:n R. F., som tydligen skulle förbehålla. E. St:r att äfven på urtima riksdag reglera staten, och torde detta tillägg kunna lyda ungefär så här, att nemligen den gamla staten skulle gälla till nästa riksdag »så vida ej R. St:r vid under tiden inträffande urtima riksdag uppå Konungens Propos. annorlunda besluta.» Medan jag har ordet, vill jag uptaga till besvarande några af de anmärkn:r, Gr. Mörner framställt. På sätt så väl Hr Dalman som jag förut yttrat, kan icke gerna ifrågakomma att vid hvarje riksdag genomgå hela statsregleringen, utan endast de föreslagna ändringarne blifva föremål för R. St:rs beslut. Gr. Mörner har äfven anmärkt, att då Utslct förslagit Så många förändringar för att påskynda riksdagen, Utsk:t äfven bort föreslå inskränkning i motionsrätten.
Men du vill inte alltid, när det bara gäller din man. – Visst vill jag. Var god och säg hvad som önskas af mig, eftersom svärmor nödvändigt skall tala om John Halls affärer. – Jag talar om John Halls affärer, när jag har lust att göra det och under tiden talar jag om dina affärer. Låt vara garnvindan, du trasslar blott till garnet! Du duger sannerligen inte till att reda trassliga härfvor, min kära Constance, man sliter inte och biter inte som du gör, man träder igenom nystanet så här och så här. Det var då också en förbaskad knut! Constance såg andäktigt på, hur svärmodern försökte reda den trassliga härfvan, hvilket slutade med att hon ilsket slet af garnet och band det samman med en konstfull hårdknut. Först när detta var gjordt och hon börjat nysta vidare, sade hon med graflik röst: – Vet du af, min söta Constance, att din man håller på att störta dig och ditt barn i fördärfvet? – Svärmor skrämmer mig, sade Constance, men såg mycket litet förskräckt ut. – Det är min mening att skrämma dig. Jag har enkom skickat efter dig för att skrämma dig. Constance smålog och sade: – Svärmor är alltför aimabel. – Hvarför har du tillåtit din man att liera sig med denne äfventyrare, som är lika stollig som han själf, men oändligen mycket elakare, och som är lika rik på nedriga förslag som fattig på mynt och därtill så processhungrig att, om man skall tro på de rykten som löpa rundt, ingen människa i Götheborgs stad numera kommer att gå fri från processer? Hvarför har du tillåtit detta kompanjonskap? – Tillåtit John Hall! Hvad skulle svärmor sagt, om jag på den tiden frågat, hvarför svärmor tillät sin man att företaga ett eller annat, som svärmor ogillade, såsom par exemple att alldeles skämma bort sin son? – Hvad jag skulle sagt? Jag skulle sagt, att du var en näsvis slyna. Men härom är inte tal utan därom, att din man bringar dig och ditt barn och oss alla och sig själf på köpet till tiggarstafven genom att ha ingått denna vansinniga förbindelse och stöta ifrån sig sina sanna vänner. – Menar svärmor Björnberg och Carnegie?
Jag trodde, att det kunde på samma sätt tillgå äfven nu. Möter deremot något hinder, så kan jag blott beklaga, alt Const.Utsk. icke fästat sin uppmärksamhet på den ändring, som jag ansett nödvändig. Det står nemi., att ej må mera än 8 på en gång tjenstgörande vara. Då detta stadgande tages i sammanhang med del föregående, att minst 4 skola domina, eller 5, om de 4 äro om beslutet ense, och alt i vigtiga mål minst 7 skola dömma, men att ej må mera än 8 pä en gång tjenstgörande vara; så visar det sig klart, att meningen är, det ej mer än 8 få vara domare i samma sak ; men nu har delta blifvit tolkadt så, som Högsta Domstolens ledamöter skulle vara förbjudne att alla på en gång vara i activ tjenstgöring. Att detta icke kan vara grundlagens mening, synes tydligt; men de, som tolka grundlagen på förra sättet, åberopa dess föreskrift alt den skall tolkas efter ordalydelsen till stöd för sin åsigt, och följden blir, att Högsta Domstolens ledamöter aldrig kunna arbeta på två divisioner. Om den förändring, som jag föreslagit, antoges, så kunde Högsta Domstolen arbeta på två divisioner, och man kunde då, hafva någon förhoppning att den högst betydliga balance, som der nu finnes, småningom kunde minskas. Balancen är nu så stor, att man anser som en lycka, om ett tvistemål kan afgöras inom två eller tre år efter sedan det inkommit. Denna olycka kan icke afhjelpas, förrän en ändring i grundlagen sker, och i händelse så lång tid af riksdagen återstår, så skulle jag tro att det vore väl, om i detta afseende ett förslag inkomme från Const.Utsk., ifall det icke går an att R. o. Ad. såsom sin gemensamma tanke antager det förslag jag framställt. Frih. Cederström, Thure: Jag skall bedja att få instämma i den mening, som blifvit yttrad af Frih. Cederström, Jacob, ang:de obehöfligheten och orimligheten deraf, att vilja bibehålla ovillkorligen 6 ledamöter af frälse stånd uti Högsta Domstolen. Det måtte nemi. vara för hvar och en klart, att det skall uppkomma mycken svårighet alt besätta bestämdt 6 platser i Högsta Dom.tolen med frälse ledamöter.
Så vardt en hård tid i Davids dagar i tre år efter hvartannat; och David sökte Herrans ansigte; och Herren sade: För Sauls skull, och för det blodhus skull, derföre att han drap de Gibeoniter. Då lät Konungen kalla de Gibeoniter, och talade med dem; men de Gibeoniter voro icke utaf Israels barn, utan voro igenblefne utaf de Amoreer; men Israels barn hade svorit dem; och Saul sökte efter att slå dem i sitt nit för Israels barn och Juda. Så sade nu David till de Gibeoniter: Hvad skall jag göra eder? Och hvarmed skall jag försonat, att I mågen välsigna Herrans arfvedel? De Gibeoniter svarade honom: Oss är intet om guld eller silfver af Saul eller hans hus; och är oss intet om, att någor skall dräpas af Israel. Han sade: Hvad sägen I då, det jag eder göra skall? De sade till Konungen: Den mannen, som oss förderfvat och tillintetgjort hafver, honom skole vi förderfva, så att intet blifver qvart af honom i alla Israels gränsor. Gif oss sju män utaf hans hus, att vi upphänge dem Herranom i Gibea Sauls, Herrans utvaldas. Konungen sade: Jag vill få eder dem. Men Konungen skonade MephiBoseth, Jonathans son, Sauls sons, för Herrans eds skull, som emellan dem var, nämliga, emellan David och Jonathan, Sauls son. Men de två Rizpa söner, Aja dotters, hvilka hon Saul födt hade, Armoni och MephiBoseth; dertill de fem Michals söner Sauls dotters, hvilka hon Adriel, Barsillai den Meholathitens son, födt hade, tog Konungen; Och fick dem uti de Gibeoniters hand; dem upphängde de på bergena för Herranom. Och så föllo desse sju på eno reso; och blefvo döde i första andene, när bjugganden uppågick.
Hade nu äfven dessa skolor blifvit förändrade, hade icke heller någon jemförelse kunnat ega rum, och det är just detta, som utgör min fägnad, öian har här sagt, alt dessa 2:ne skolors bibehållande efter, den gamla methoden härflutit af olydnad mot Kongl, befallningar. Äfven detta är ett misstag, ty dessa skolors styrelser hafva hos K. M. i underd.het anmält, att dc icke ega medel för skolornas organisation och derföre hafva de fortsatt sin fordna verksamhet. Dessa skolor hafva icke undfått en skilling af det anslag, som blifvit de öfrige Den 26 April f. m. 167 skolorna beviljadl. Jag törnyar min anliällan om bifall lill Ulsk:s betänk. Ilr Silfverstolpe: På grund af de skäl, sorn blifvit anförda ej mindre i Gr. Mörners reservation, än äfven bär på Riddarhuset af Hrr von Hartmansdorff och Bildt, anhåller jag om återremiss af denna punkt, och att skolafgiften må blifva sådan den nu är. Såsom eli ytterligare skäl för detta mitt yrkande vill jag nämna, att en dylik afgift nu äfven finnes vid folkskorna. Jag har sett många reglementen för dessa folkskolor på landet, der för hvarje barn, som begagnar skolan, blifvit bestämdt en afgift af t. o. m. 12 ä 16 sk. b:co i veckan, frän hvilken afgift likväl de fattige naturligtvis äro fritagne. När en sådan tillämpning sker frivilligt inom församlingarne, och när den sker vid skolor, hvari endast den lägre undervisningen meddelas, och der man i allmänhet såsom regel antagit, att undervisningen bör vara mera kostnadsfri; så anser jag på intet sätt obilligt, att den för elementarläroverkens begagnande bestämda afgift fortfarande bibehålles. Jag förnyar min anhållan om återremiss. Frih. Cederström: Huru beklagligt har icke striden emellan gamla och nya skolan i allmänhet blifvit förd, nemi. förnämligast å den sednares sida, det röjer sig i snart sagdt alla hänseenden.
Snötäckta lågo de krokiga gatorna, husen, de flesta g a m l a och ruskiga, s å g o så dystra ut, och folktomt var det. M a d a m Holm mottog Kerstin m e d exklamationer af nästan v å l d s a m t slag, och en stund gräto de båda i kapp. Det hade j u så godt s o m stått hela tiden för hennes räkning. O c h m e d maten skulle det nog också bli bra. Jaså, h o n tänkte då att stanna? Det var förståndigt. Visst skulle hon få platsen. H o n kunde vara lugn. Madam Holm skulle tala vid sin svägerska, s o m städade i skolan, j a, det skulle gå s o m en dans. Om det nu var detta m a d a m H o l m s förord hos skolstäderskan eller Kerstins egenskap af stadsbarn och kyrkoherden Magnis förord s o m mest hjälpte under, alltnog, K e r s t i n fick platsen. Skolan i Y. arbetade icke under alldeles g y n n - samma förhållanden. Själfva folkskolan v a r inr y m d i ett stort, åldrigt kasernliknande h u s med gallerfönster, hvilket icke ens tillnärmelsevis uppfyllde tidens kraf på dylika lokaler. Visserligen var m a n sysselsatt m e d uppförandet af ett nytt folkskolehus, m e n det skulle dröja ännu ett par år, innan det blef färdigt till inflyttning. Kerstin kände personligen såväl skolföreståndaren s o m de flesta lärarinnorna och lärarne. Den förre hette Skog och h a d e varit föreståndare för en högre folkskola, en visserligen tyst och allvarlig medelålders m a n, m e n kunskapsrik och utru stad j u s t med de för en ledare erfoderliga egenskaper af lugn och fasthet. Han var a l l m ä n t afhållen af lärarepersonalen. B l a n d lärarinnorna funnos två, s o m varit Kerstins kamrater på seminariet, ehuru ett par klasser öfver h e n n e: fröken L a v e n, som h a d e andra klassen, och fröken Vedin, s o m undervisade i fjärde. Själf fick Kerstin de yngsta flickorna, de, s o m på hösten uppflyttats ur småskolan.
Dessutom funnos inom Ingeniör-korpsen följande arfvoden, hvilka vanligen tillföllo Majorsoch Kapitens-graderne, nemligen: på Carlsborg och .Waxholm 2 å 1,000 R:dr och 2 å 600 R:dr, på Carlsten 1 å 800 R:dr och 1 å 400 R:dr, i Carlskrona 1 å 600 R:dr samt i Stockholm 1 å 500 R:dr, af hvilka arfvoden de 2 å 1,000 R:dr, det på Carlsten å 800 R:dr och det i Carlskrona å 600 R:dr utginge till Fortifikations-befälhafvarne, de båda öfriga å 600 R:dr och det å 400 R:dr till arbets-cheferne och det i Stockholm å 300 R:dr till Bibliothekarien. De vid fästnings-byggnaderne för öfrigt kommenderade officerare åtnjöto, äfven om de voro kapitener, det endast för Ingeniörkorpsen gällande lägre dagtraktamente af 1 R:dr pr dag. Då derjemte s. k. semester alldeles saknades, måste hvarje officer, som icke innehade något af nämnda arfvoden, hela året om för sin ringa lön tjenstgöra i de vanligen dyra garnisonsorterne. För subaltern-officern kunde emellertid den otillräckliga lönen ej så mycket inverka på hans nit i tjensten, enär möjligheten för honom återstod att, när som helst, välja annat lefnadsyrke. De äldre i tjensten hade deremot icke och kunde sällan få någon annan utsigt, än den tjensten omedelbarligen erbjöde, men för en korps’ tjenstbarhet och bestånd fordrades otvifvelaktig!, att dessa äldre ej blefvo så ekonomiskt vanlottade, att, såsom nu vore fallet, den tarfligaste utkomst blefve alldeles omöjlig, ett förhållande som ock haft till följd, att, sedan år 1851, då Ingeniör-korpsen skiljdes från Fältmätnings-korpsen, 19 ledigheter uppstått efter subalterner inom en korps af inalles 27 officerare utom chefen.
Därför rodde han öfver till Rågholmen med en fart, som om det gält lifvet. Och han hade bara en enda tanke: att modern kanske kunde dö, innan hon sagt honom, hvar pängarna funnos. Det var vid middagstiden en höstdag. Hela dagen hade vinden svängt kompassen rundt, till dess att sjön hade lagt sig i dödsstillhet mellan öarna, med denna genomskinliga gröngråa färg, som vattnet får, när det är halfklart i luften, och solen är borta, men himlen ändå icke är mulen. Och i det lugna vattnet, som icke krusades af en enda fläkt, plöjde båten en fåra, hvilken stod som en bred rand efter den lilla farkosten ända bort till stranden, där den skrapade upp med fören mellan stenarna, där tången lyste grön under det gungande vattnet. Karl Johan gick hastigt i land. Alting var som vanligt. Den gamla båten låg uppdragen invid bryggan och fastbunden vid albuskarna. Granriset låg framför trappan, och en tvättbalja med vatten stod utanför fönstret. Men intet lefvande syntes till. Fönstren voro lästa, och när Karl Johan kände på dörren, var den stängd inifrån. En vild känsla af förskräckelse genomflög honom. Med båda händerna grep han i låset och skakade dörren, som om han velat bryta sig in. Det knakade i det ruttna trävirket, och Karl Johan lyssnade. Då hörde han en röst, som skrek gällt af ångest. Det var moderns röst, men han kände inte igen den. Så hemsk och förtviflad lät den, att Karl Johan kände kallsvetten tränga sig fram genom alla porer. Det var, som om han hört ett spöke. Blek af förfäran klättrade han upp, hållande sig med darrande fingrar i fönsterkarmen, och såg in genom fönstret. Då såg han modern, som satt upprätt i sängen och höll något bakom ryggen, som om hon velat gömma det. När hon fick se sonens ansigte genom rutan, skrek hon till igen, vildt och förfäradt som förut, och hennes hand höjde sig, som om hon hotat honom. Som när hon besökte honom i boden, tyckte han sig höra henne ropa: »tjuf, tjuf!»
"Om afkastningen af fattigvården tillhörige fastigheter och capital, jemte inkomsten af sterbhus-afgifter, böter, collecter, frivilliga gåfvor och andra sådana bidrag, icke äro för fattigvårds-behofvet ti 11 räckIige, skall, derest ej annan öfverenskommelse träffas, till fyllnad af bristen först erläggas en afgift af högst 8 sk. för mansoch 4 sk. för qvins-person, som är mantalsskrifven och fyllt 18 år; dock må undantag härutinnan bero af Fatligvårds-styrelsens pröfning. Hvad derutöfver erfordras, fylles genom tillskott efter de grunder, som för rösträtt i Sockenstämma stadgade äro.” §. §. 5 och 6 fann Ståndet böra utgå. §. 7. godkändes. §. 8. gillades, med följande tillägg i böljan af densamma. ”På landet skall för hvarje fattigvårds-samhälle å Sockenstämma utses en fattigvårds-styrelse, i hvilken Pastor är Ordförande, för att besörja förvaltningen af alla faLtigvårds-angelägenheter och eger denna styrelse pröfva” m. m. 9. Skulle erhålla denna lydelse: ”Anhöriga i rätt uppoch nedstigande led samt syskon skola ömsesidigt vara förbundne att bidraga till hvarandras försörjning, i mon af behof åden ena och förmåga å den andra sidan.” Föredragningen af Betänkandet fortsattes i näst inträffande Plenum. Från Prot. Utdr. d. i3 Mars t84l - Från Vä Hofi. Borgare-Ståndet. S. D. Upplästes och lades till handlingarne Kongl. Majjts till Rikets Ständer den 11 uti innevarande månad i Nåder afiålna och denna dag öfverlemnade Skrifvelse, angående Lagmansoch Häradshöfdinge-räntans samt Sterbhns-afgiftens upphörande. S. D. Föredrogos anjo Stats-Utskottets, under N:ris 354 och 435, afgifna och af Bilagor, under Lilt. A, B, Cj D_, E och F, åtföljda Utlåtanden, angående anslag å extra SLats-regleringen.
Då nu Instructionens föreskrifter innehållit helt annat än Militairiska ämnen, har jag ej allenast ansett den hafva bordt i annan ordning både beredas och utfärdas, utan ock funnit densamma i flere delar uppenbart strida emot 1724 års Reglemente, der det i allmänhet är förbudet att uppehålla Sjöfarande uti deras destination, eller lägga hinder i vägen för fulländande af Skeppares resa, hvarjemte sättet huru med Handelsfartyg borde förfaras sålunda finnes deruti före - Revisorers Berättelse. 983 föreskrifvit, att detsamma borde beledsagas, antingen till behörigt inlopp, eller ock till den Sjötullskammare, dit Fartyget vöre destinerad!: , hvarvid, sedan Sjötulls-betjente emottagit bevakningen derå, Jagt-Lieutenalitens befattning borde upphöra; och om JagtLieutenanten icke kunde följa Fartyget till inloppet eller destinations-orten, egde han, utan att fordra Märkrulla, lägga allt tullbart gods under däck och försegla lasten samt derefter låta Fartyget obehindradt fortsätta resan, varande i öfrigt den af Herr GeneralAdjutanten påbjudna visitation å Fartyg i öppna Sjön både skadlig och utan ändamål, emedan då Fartyg är full-lastadt, det icke möjligen kan visiteras utan lastens rubbning eller lossning, som å öppen Sjö ej kan verkställas, och då FÖrfattningarne endast innehålla förbud, att i Riket införa otillåtna varor, hvilket icke kan sägas hafva skedt, clå Fartyg , oaktadt de till Sverige äro destinerade, finnas i Öppna Sjön innehafva förbudet gods, och ännu icke hunnit uti Svensk hamn, eller i Svenskt farvatten inlupit, hvadan ock någon grund till åtal af sådan visitation ej kunde hemtas.
Unga, förståndiga kvinnor och ynglingar lydde inre och yttre maningar att begagna sina fötter nu, då dansen mera påminner om en skrämd vilddjursflock, rusande genom en brinnande skog, än om Terpsichores graciösa konst och — kanske just i följd däraf — det icke hör till det ovanliga, att ungherrarne 179 finna balerna tråkiga samt föredraga middagsbjudningar och supéer, utan » arbetsskyldighet ». Smärre flockar af vår ungdom begåfvo sig ut på fotvandringar, dels för att få en välbehöflig kroppsrörelse, dels för att se sig omkring i bygderna, och, för att främja den gryende, goda seden, blefvo dylika fotresor omnämnda i dagspressen. Vips grep utmärkelselustan sina offer, och unga, icke förståndiga människor, skapade vrångbilden: gångsport, hvars lösen var: det längsta vägstycke på minst rimliga tidsförlopp. De af äresjukans baciller angripne rusade i väg med flämtande andedräkt, vildt bultande hjärtan och svettdrypande ansikten, utan att uppfatta en skymt af den omgifvande naturen, utan att känna en gnista fröjd öfver solsken, skogsfriskhet, blomdoft och fågelsång och utan en tanke på det folklif, som rörde sig i hus och gårdar, i skog och på fält, där de rände fram. Blott en enda tanke, klädd i tvänne ord, upptog de utmattades hjärnor: Rekord, tidningar! Allt annat var förgätet. Och så hade vi af de glada, gagneliga fotvandringarna en karrikatur, som utgjorde ett värdigt motstycke till den vilda, osköna och hälsofördärfvande moderna dansen. Det har varit ett gammalt önskningsmål att kunna bekvämt och utan transportkostnad göra längre resor. Denna önskan gaf sig uttryck i åtskilliga flygmaskiner och » själfgå- ende » vagnar, tills ändtligen problemet löstes. På en gång lätt och snabbt ilar velocipedryttaren fram; konsten att styra detta hjuldon är j u icke större, än att barn kunna lära densamma, och det allsmäktiga modet tillstädjer äfven kvinnor att färdas på detta sätt.