Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hammarsköld tillviter Dalin den nystiftade Vitterhets-Akademiens dom, när den lemnade det pris för en ”Caroliad eller Sång om Tåget öfver Bält”, hvarom Fru Nordenflycht täflade, åt ett latinskt vers-stycke öfver samma ämne af Luxdorph. Kanske blef Dalin här af de andra ledamöterne öfverröstad; kanske tyckte man sig ej kunna undgå, att visa den Danske Litteratören en artighet. Visst är, att domen, – huru den ock må förklaras, – var vida mindre besynnerlig, än att en Dansk valde detta ämne att fira77. Man finner Dalin på intet enda ställe omnämna den Svenska Uranie och hennes skaldebröder; icke ens på en skymt kan upptäckas, hvad han om dem, och deras poetiska bemödanden, tänkte. Hvad de, å sin sida, tänkte om honom, kan utgissas t. ex. ur Gyllenborgs företal till ”Vitterhets-Arbeten af Creutz”, der han säger rent ut, att först med Creutz började den ”verkliga” Svenska Skaldekonsten, och att man snarare skulle förmoda det hundra år förflutit mellan Dalin och Creutz, än mellan Stjernhjelm och Dalin. Väl har han på äldre dagar, i sitt ”Försök om Skaldekonsten”, ej uraktlåtit att göra sin store föregångare rätt. Det är dock allsicke otroligt, att i hans ungdom utgingo, från dessa yngre poeters krets, muntliga omdömen, som gjorde Dalin förtretad. Ett och annat utfall mot vissa ”unga författare och poeter”, som föröfrigt ej närmare betecknas, torde härifrån erhållit anledning. Att han var en smula mer ömtålig för kritiker, än hans offentligt uppställda grundsatser låta påskina, röjes någongång; såsom i hans genmäle å den lärde Grefve Bondes humana anmärkningar vid första delen af hans Historia. Nekas kan icke, att det är skrifvet under ett synbart olynne. Obilligt vore likvisst hvarje strängt omdöme öfver en så ringa gärd åt den oss samtlige auctorer – mer eller mindre – vidlådande svagheten, att, i likhet med Kellgrens Dumbom, tåla lätt Kritiker, Så snart de röra – någon ann.
Då Hr Landtm., i anledn. häraf, förklarade sig hafva funnit, att nej öfverrösta! ja, begärde Hr Tersmeden votering. Upplästes till justering och godkändes följande voter:sproposition: Den, som yrkar propos. till bifall af StatsUtsk:s utlåt. 'N:o 64 Litt. E, voterar ja; den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, yrkar R. o. Ad. icke ofvannämnda proposition. Efter voteringens slut, befunnos rösterna hafva utfallit, som följer: Ja — 36. Nej — 52. Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att då således någon propos. till bifall å StatsUtskts förevar, utlåt, icke komme att äga rum, Hr Landtm, ville framställa den propos. om i3G Den 30 Maj e. m. återremiss, som jemväl af flera talare blifvit begärd, och hemställde alltså, om R. o. Ad. ansåg de vid SlulsUtskls utlåt. N:o 64 Lätt. E. gjorda anmärkntr föranleda till dess återremitterande. Bifölls. Lades på bordet nedannämnda från Ulskin inkomna ul!åt:n, nemi.: från StatsUtskottet: N:o g3, i anledn. af Prot.secreCn G. M. Stuarts ansökning om nedsättning i arrendet för hemmanet Neder-Jerfva N:o 2; N:o g4, i anledn. af Hr De Marens, B., motion, ang:de bestämmandet af tiden för nästa lagtima riksmötes början ; N:o g5, i anledn. af erhållen återremiss på SlatsUtsk:s mern. N:o i5; N:o g7, i anledn. af f. d. arrendatorns af Rinkeby hemman i Stockholms län, Kamereraren H. H.
Utdrag af Protokollet, hället hoS Bonde - Ständer den 17 Mars I8io. S. DMed anledning af Högloft. Riddcrstapets oH Adelns inbjudande genom Protocolls»Utdrag den 28 ststl. Februari! bestor Bonde-Ständer, att, uppå bekostnad af Riksens Ständers Banque, en Mcdaille skulle stäs kill förewigande af äminnelsen utaf den lyckligt utförde Negc. mcnts-förnndringen. Ut supi». S. D. Efter behörigt öfwcrwagandc af Stats-Utftot, tets Memorial af denna dag, innefattande smar pä gjorde anmärkningar wid Utffotrets afgifne Betänkande , anledning af Kongl. Majus Nådiga Proposition angående behofwet af Znstruction för Riksens Ständers Fullmägtige eller wcdcrbörandc Embetsmän, hwilka ! frågor om ester, gift af ädömde ersättningar, som tillhöra Riksens Ständers penninge-wcrk, böra wara hörde, fann Ständer för godt att samma Betänkande nu mera bifalla, m suxr-r. S. D. I likhet med hwad Högloft. Nidderffapet och Adeln denne dag bcflurat, till swar ä Bcwillnings - Utffottcts den 16 bennes i Protoeolls-Utdrag gjorde hemställan, rörande Bränwins-brännings-rättigbeten i Städcrne Stock, holm och Götheborg, har Bonde-Ständet funnit att denna sräga bör, jemlikt 73 §. af Riksdags-Ordningen, med Riksens Ständers rätt afgöras af Allmänna Beswars - och Leconomic-Utffottet, förstärkt med erforderligt antal kcdamöter af hwarje Riks-Ständ, hwilka Ledamöter BondeStändet för dest del redan utsett dock endast till biträde wid handt erandct af detta serskildta ämne. vc -uxrs. Ilx ikrotocollo 8. IräZLräki.'
nan ovilkorligen förbli behagets och skönhetens representant, själens behag och det rena, ädla sinnelagets skönhet, hvilka ej blott förmå höja och adla den yttre, kroppsliga fägringen, utan till och med — der denna saknas — ersätta den. Hösttankar. ä n n e r u vtrtx ^ &gt; bvilket besynnerligt vemod, som ' \ Sj smyger sig öfver en, då man sitter ensam så här och ser skymningen breda ut sig, under det träden af klädas sin sommarskrud? Sorgsna tankar komma objudna, och ha de väl kommit, bli de qvar. Ett helt lif rullar upp sig som ett panorama — förr och nu —. Nej tänk ej derpå, det gör dig ej gladare! Du tänker kanske på den tid, då da gladdes med de glada och grät med de sorgsna. Då ditt hjerta alltid stod redo att dela sorg och glädje med en hvar. Då en idé kunde elda hela din håg; då du brann af begär att hämnas en annans oförrätt; då du led af att ej kunna skaffa frid på jorden — ditt eget lif liade du gerna offrat derför. Då ett enda vänligt ord utplånade en oförrätt, då du aldrig mer med grämelse tänkte på ett skymfande ord, sedan » förlät mig » med en smekning kommit från den älskades mun. Tänkte på det — jo möjligen, men endast för att komma ihåg, hur ädelt det är att erkänna ett begånget fel, och att kanske något i ditt eget uppförande framkallade det obehagliga. Då lefde du, om du också ofta fick lida, men du kände och uppfattade lifvet omkring dig och hösten var långt borta. — Du tänkte ej på den. Att den skulle komma visste du, men ej hur den var. Ja, nu vet du det! Blommorna, som gladde dig, dö, bladen falla från träden. När stormarne rasa, är det, som ville naturen sätta sig till motvärn, men striden är onyttig, när hö- stens tid är kommen, bjelper det ej. Nu ser du förgäfves till baka på den flydda tiden. Våren var skön med sina löften, visserligen höll ej sommaren hvad våren lofvat, men du kunde dock ibland bekymmerslöst njuta. Nu är dock hösten här! Det kan ej hjelpas.
»Var lugn, tante, jag skall narra honom att anförtro mig det sjelf», svarade Hildur skrattande. Då hon blifvit ensam öppnade hon fönstret och insöp med njutning den ljumma sommarluften. Det slog en doft af syrener upp emot henne från trädgården. Hon tänkte ännu på den blifvande författaren, hvars signatur hon väl kände till från tidningar och tidskrifter. Det låg någonting i sjelfva hans språk som hon tyckte om; det var korthugget, uttrycksfullt, och ryggade aldrig tillbaka för något. Doktorn var hemtad till en sjuk, och det var således endast modren och Hildur som skulle taga emot den väntade. Man skulle äta något senare än vanligt, ty tåget kom icke förr än ett qvart öfver tre, och Hildur satt ensam i salongen med sitt arbete, under det modren beskäftigt sprang omkring, än ordnande vid dukningen, än seende ut genom matrumsfönstren om sonen syntes på gården. Drängen hade gått till stationen en half timma i förväg, för att hemta hans koffertar, och naturligtvis funnos hans favoriträtter på bordet. Han var ju den yngste af barnen, mammas guldgosse, och den ende hon hade hemma. Till och med Hildur lyssnade spändt efter steg i trappan; något af den allmänna feststämningen hade sträckt sig äfven till henne. Hon bar sin vanliga drägt, men hade tagit på sig ett par splitter nya pariserskor; hennes enda lyx bestod i eleganta skodon, och hon hade ovanligt små fötter. Hennes ansigte var icke regelbundet, men hufvudets form var sällsynt vacker och framhölls ännu mer af det mörka håret, som var slätkammadt och uppfästadt i en enda tung fläta. Slutligen hördes modrens på samma gång tunga och snabba steg öfver tamburgolfvet, tramp upp och ned i trapporna, och så lifligt prat. Ah, det var således hans röst? I sjelfva det vårdade uttalet låg något af gentlemannen. En behaglig röst. Hon tyckte sig redan se honom – hurtig, bestämd och kanske något burdus i sitt sätt, men nej – der var han ju sjelf! Hon reste sig upp och besvarade helsningen. Han liknade en vacker qvinna i karlkläder, smärt, högväxt, och kanske vackrare än hon förestält sig.
— Att äfven under detta qvinqvennium den hemmansbrukande besutne Allmogens välstånd tilltagit, kan med visshet antagas och förklaras helt naturligt genom de för producenten fördelaktiga pris, hvartill spannemål och andra jordbrukets alster kunnat afvtlras, samt är dessutom faktiskt bevisadt af flere omständigheter, deribland lagsökningsmålens förminskning under de sednare åren relatift till allmogen, äfvensom af Bonde-Ståndets emellertid genom inköpt säterioch frälsesa nit annan jord utvidgade egande-rätt. — Dessa förhållanden, i hänseende till Länets landsbygd, hafva ej gerna kunnat blifva utan inflytande på släderne, hvilkas handel och rörelse fördenskull varit i tilltagande, snarare än aflagande, kanske med undantag för en eller annan bland dem, inom hvilka särskilda, tilltagandet motverkande hinder tilläfventyrs förefunnits. Wenersborg å Lands-Kansliet den 26 Maj 1843. P. SANDELHIELM. X. P. SANDBERG. F. H. GASSLANDER. Ut. A. Sammandrag öfver M an t als-Långder n e för åren 1838, 1839, 1840, 1841 och 1842» Sammandrag öfver Mantals-Längderile uti Elfsborgs Län för åren 183 39, 1840, 1841 och 184*2, utvisande folkmängden vid slutet af hvarje nästföregåen, eller: Elfsborgs Läns Lands-Koii År 1837. Qvin kihl. 1 s [ summa j folkmängd. Mankön. O c Summa folkmängd. gS Er Qvinkön. Summa folkmängd. Mankön. Qvinkön. S> Kollinius. Lil. C. Sammandrag öfver Elfsborgs Läns Markegångs-Taxor för nedanskrifna ar. 1 Tröja af blått valmar 1 Väst med ärmar af dito . 1 par långbyxor af dito 1 halsduk af mörkt lärft 1 Hatt 1 par läderskor 1 par ullstrumpor 1 skjorta 1 Tunna Råg ... I dito Korn 1 Lispund Hö 1 dito Halm 1 Lass torf eller ved
Jag vill icke vidare orda i detta ämne; men på grund af de åsigler jag uttalat, anhåller jag, att i stället för den 6 §;n, som Hr von Hartmansdorff föreslagit, det af mig i förmiddags upplästa förslag till 6 § måtte komma in. Jag skall uppläsa det nu åter, ty det är helt kort, så att det kan ske utan särdeles tidspillan. Det skulle lyda sålunda: ”Sockenstämma må ej besluta afgifters uttaxering af andra än dem, hvilka i stämman röstägande äro, så framt icke sådan afgift är af vederbörlig myndighet särskildt berättigad; icke eller må beslut om afgifters utgående i allmänhet vara gällande för längre tid, än ett år, utan bör alltid nytt beslut hvarje år fattas öfver uttaxeringen för årets behofver. Undantag härifrån må likväl äga rum i de fall, då för något bestämdt ändamål en viss summa erfordras, hvilken summas utbetalning må i sådan händelse kunna fördelas på flera år, dock aldrig öfver 10. Viii afgifters uttaxering följes samma beräkningsgrund, som gäller för rösträttigheten.” Härmed tror jag allt vara sagdt, som bör gälla för uttaxeringar. Sist vill jag tillägga den förhoppning, att alla dessa afgifler ej skola så mycket komma i fråga. Jag stödjer denna min förhoppning derpå, alt jag vill förmoda det man vid innevar. riksdag kan nedsätta den halfva personliga skydssafgiften villkorligen, nemi. så alt denna hälft må tillkomma corn nilinerna i första rummet i och för allmänna folkundervisningen och för öfrigt till hvad som finnes nödigt. Gr. Mörner: Jag yttrade förra gången jag bade ordet, att jag ej riktigt uppfattat innehållet af Hr von Hnrtmansdoi ffs förslag. Jag får derföre begagna delta tillfälle, alt i afseende på de anmörknrr, Hr Gripenstedt emot detsamma framställt, förena mig med honom. Olämplighelen deraf att en person med en sådan rörlig förmögenhet, som Hr Gripenstedt omnämnde, skulle kunna bereda ett beslut inom församlingen, som kunde verka menligt på församlingens öfriga ledamöter, sedan han redan derifrån afflyttat , är temmeligen i ögonen fallande. En sådan orimlighet kan icke elier nu gällande grunder uppkomma.
Af Grefvinnans kabinett var en vrå, som kallades hans, enkom åt honom inrymd att skrifva i, och äfven rita; hvarvid, i afseende på det sednare, må anföras, att han – enligt egen berättelse – år 1743 gjorde hennes portrait ”i vattenfärg, en habit de Campagne”. Sannolikt förfärdigades detta i nyssnämnda vrå; och måhända diktade han der äfven sin i medeltids-ton ridderliga Engsö-Visa. Nämnda Grefvinna hade ock af sin fader, som var Carl XII:s Fältmarskalk Mörner, ärft en dvärg, kallad Luxenburg, öfver hvilken Dalin äfven författade en komisk ”Lefvernesbeskrifning”; hvars största märkvärdighet likväl består i de (föröfrigt, så vidt jag vet, okända) anekdoter, som der förtäljas om Carl XII:s lynne och förlustelser under sina sista lefnadsår; ja, om hans skämt under sjelfva Fredrikshalls-belägringen och dagen före sin död71. En varm plats i Dalins tillgifvenhet intog slutligen ock det gamla Riksrådet Grefve Bjelke, Pipers svåger och sjelf ursprungligt Carolin, – fastän sedan lutande åt Mössornas tänkesätt. Ehuru ofta hvarjehanda Herrar och Damer satte Dalin i nödtvång, att afspisa dem såsom en blott compliment-rimmare, kunna vi dock från slika förbindelser ganska bestämdt urskilja dem, som verkligen voro hans hjertas: och sättet af dessas yttringar påminner mångengång om den innerlighet, hvarmed vår oförgätlige Törneros plägade fästa sig vid vissa adeliga hus, der han rönt huld välvilja och aktningsfullt förtroende. Företrädesvis gäller sådan snarlikhet om Dalins förhållande till det Piperska. Och just samma slags förhållande öfverflyttades derefter på – eller (rättare) utsträcktes till – hans ställning såsom hofman.
Då alla d» bland Ridderskapets och Adelns Ledamöter, livdka icke deltagit i stora Deputationen, icke elier ägt tillfälle afhöra de Tal, hvilka Herr Grefven och LandtMarskalken i dag, å Ridderskapets och Adelns vägnar, i underdånighet Ben 21 Junnar ii. 55 hållit inför Hans Kongl, Mai:t oell Hans Kongl. Höghet KronPrinsen, och jag är fullkomligen öfvertygad, att livad Harr Grefven och LandiMarskalken vid detta tillfälle i underdånighet yttrat förtjenar både att af Ridder,skåpet och Adeln kännas, och att i Ståndets Protocoll förvaras, får jag hemställa, om icke Ridderskapet och Adeln behagade fö'ena sig med mig uti den anhållan, att Herr Grefven och Landt Marskalken täcktes låta inför Ståndet uppläsa be. rorde Tal, för att sedan i dagens Protocoll intagas. Ridderskapet och Adeln hördes häruti allmänt instämma, i anledning hvaraf Herr Grefven och Landt Marskalken, under förklarande, det han ansåg sig böra efterkomma Ridderskapets och Adelns önskan, uppläste dessa Tal, så lydande: Till Hans Maj;t Konungen: Stormägtigste Allernådigste Konung! Ridderskapet och Adeln, sorn, i stöd af Grundlagens stadgande, församlat sig till Lagtima Riksdag, aflägga nu inför Eders Kongl. Maj:t sin förslå underdåniga uppvaktning med de tacksamma känslor, den underdåniga vördnad, som upprigtige hjortan frivilligt ägna en älskad Konung. Eders Kongl. Maj:ts mogna vishet har bevarat vårt Fädernesland från de vådor och missöden, sorn träifat andra Länder. Med outtröttlig omvårdnad har Eders Kongl» Den 21 Janvnr'i. Majt vakat för bibehållandet af Sverige? lugn, trygghet oell anseende, oell genom lagat nei ef~ terlefnad och frihetens försäkrande liar kiders Kongl. Maj.t gifvit Rikets Inbjrggare den säkraste riktning till framtida sällhet.
J a g liar tiinkt det länge, inen under iniii sjiikdoin, då jag för det mesta lizsde fyra väggar samt mina egna tankar till sallsltap, blef det mig fiillkomligt klart att jag inåste vända min 1i %g fr %u det h %llet. Sedan dess tanker jag mest på Ilusliga arbeten och pengar. Ja, hade man haft nagra af den varan nar man var ung s % men det ar bra som det &amp; r, mer an bra, ty jag är mycket belhten ined min värld: &gt;VPtr Herre ar de dårars förmyndare: » åtminstone de fattiga dårarnes. J a g liar alldeles mist min ifriga Iiag för läsning. sedan nhgon tid, ty att gapa öfver en bok för annat än nigot slags stiidium bryr jag mig ej om. - Mitt ben ar fortfarande bättre och min öfriga kropp frisk, men st8 eller gå kan jag icke. Det är troligt att doktorns spådom besannas och att framdeles en benskarfva koiiimer att lossna samt bana sig vag ut, ty benpipan p&amp; det sjuka benet inellan knät och det opererade stället ar onaturligt tjock och ibland liiigger det till där, men doktorn och jag talade just om det i går och ' vi koinino öfverens om att äfven om s8 skiille gå så ar det ju en öfvervinnerlig sak och man kan vara glad att det ej &amp; r benröta eller någon annan obotlig skada, ty nar skärfvan kommit ut, iir benet lika brukbart och man kan gå under tiden blott man liar bandage. För närvarade ser emellertid allt godt ut och s h e t är rent och » vackert » samt mycket villigt att lakas i flyg fläng, så att doktorn liar all inöda att bevara sitt rör, ty det vill alldeles viixa fast. J a g bor nu i föl-maket; inan bar inig Iiit. J a g ville försöka att &amp; med krycka, nieii nar jag koin p&amp; golfvet syntes jag mig lika redlös soni om jag fallit i sjön och jag skyndade mig i sang igen ocli lät dem beskedligt » asa * åstad med mig.
Då dessutom FinanceCommiiféen påstått, att inom Sverige finnas tre millioner Specie, så Den 13 Srptember t, m. 701 måtte den summa, som fordras till årlig rånteoch capitalafbetalning å en million, eller på fern år 5oo,ooo R:dr, desto lättare kunna anskaffas , som det kommer att ske på flera hundrade ställen. Grefve von Schwerin: I denna punkt år föreslagit, att capitalafbetalningarne å fastighets, lånen skola utgå till samma ändamål. Ridder-' skåpets och Adelns beslut vid 22 punkten vart att äfven de der uppkommande besparingar sko. la till fastighetslån användas, Motiverna dertill har Ridderskapet och Adeln funnit i sin benägenhet att gå det Hedervärda BondeStåndets önskningar till mötes. Jag hemställer således, om icke Ridderskapet och Adeln skulle vilja göra det äfven i afseende på sättet. Om vi derföre besluta på samma sått, som BondeStåndet, komma vi lättast ifrån 23 punkten, och kunna hoppas, att sluta pröfningen af Betänkan: det i detta Plenum. Herr Grefven och LandtMarjkalken frågade, om Ridderskapet och Adeln ansåg öfverlåggningen fulländad, Ropades Ja. Herr Grefven och LandtMarJkalken gjorde proposition till bifall af a5;de punkten i Utskot. tens Betänkande. Ropades Ja och Nej. 70! Den 13 September e. m. Friherre Bjornjijerna: Jag itererar min hemställan, om icke qvoestio an först borde afgöras, och sedermera qvaestio quomodo. Räntan gör i alla fall ingen ting till saken. Herr Gr efven och Landt Marjkctlken yttrade, att frågan om räntan hörde tili nästa punkt, samt att nu endast vore fråga om, huru vida de capitalafbetalningar, hvilka från och med nästa års början uppå äldre fastighetslån inflyta, böra til nya fastighetslån användas, eller icke. Friherre Ancharfvärd: En fråga finnes dock, om hvilken ineningarne synas mig vara delade: huruvida nemligen maximibeloppet skall vara 2000 eller 1000 R:dr.
Af dessa skäl anser jag att en återremiss i syftning att utverka en återgång till föreskrifterna i 1858 års bevilln.-förordn. skulle vara i högsta grad otjenlig. Jag har nemi. icke kunnat fatta fördelarne af det förra stadgandet, trots de upplysningar, sorn Gr. Ugglas nyss afgifvit; och det förhållande att någon fråga om återinförande af detsamma icke blifvit väckt hvarken af enskild motionär eller Tlevilln.-Utsk:t, synes mig icke tala för dess lämplighet. På grund deraf och då intet väsendtligt blifvit anfördt emot den nu föredragna punkten, hvilken obestridligen är billig och rättvis, får jag anhålla att det Högloft Ståndet måtte godkänna Utsk:ts hemställan. Gr. Hamilton, Malcolm Walter: Jag får bekänna, att jag icke kari inse de stora svårigheter, som Gr. af Ugglas framhållit skulle möta vid tillämpningen af detta stadgande. För mig synes det vara en ganska enkel sak att för den, hvars lön utgår dels af inkomst från utarrenderadt boställe, dels af kontant anslag, räkna ut huru mycket som härflyter från det utarrenderade bostället, och då Utsk:ts här väckta förslag innehåller något, sorn är rätt och billigt och, så vidt jag kunnat fatta, enkelt i sin tillämpning, måste jag, lika med Hr von Koch, anhålla om bifall dertill; så mycket heldre som det är mig särdeles kärt att en gång kunna instämma i hvad Bevi!ln.-Utsk:t föreslagit. Hr von Ehrenheim: Jag anser, att det enda rättvisa och erikla sättet att afhjelpa de orättvisor, som nuvarande bevillning å boställen och löner förorsakar, skulle vara att helt och hållet befria alla boställen från fastighetsbevillning. Som jag likväl icke tror att detta mål skulle genom en återremiss vinnas, vill jag icke vid denna punkt framställa något särskildt yrkande. 70 Den 6 Jani f. m. Gr. Mörner: Grunden för Utsk:ts förslag i denna punkt öfverensstämmer med det sätt, hvarpå 1861 års författning blifvit i allmänhet tillämpad.
Det lyckades dock ej bättre, än att Albert, som hörde ett prasslande i buskarne, vände sig om för att se hvad det var, och flickorna nödgades derföre att draga sig tillbaka, återtaga sina platser, och vara beredda på besöket. – «Men,» sade Albert, i det han och Alexis nu åter gingo upp åt gången, «skall du då aldrig kunna öfvervinna din känsla för henne –» – «Öfvervinna? hvarföre skulle jag öfvervinna den?» – «Naturligtvis emedan hon nu är en annans.» – «En annans? Ja, om man så behagar – hon är gift med en annan – det är också alltihop.» – «Jag fäster mig lika så litet som du vid formler; men om hon nu innerligt och med hela sitt hjerta älskar sin man, och han älskar henne lika varmt tillbaka, är det då ej orätt att nära en kärlek, som aldrig –» – «Att känna hvad man vill, kan lika litet vara orätt, som att tänka hvad man vill, och känslan har sin yttrande rätt lika väl som tanken. Det kommer blott an på att icke begagna denna rätt vidsträcktare än samvetet medgifver.» – «Ganska riktigt. Det var också icke min mening att du skulle undertrycka din känsla för . utan för din egen skull – för ditt eget lugn.» – «Jag tackar dig oändligen för, att du vill göra mig till egoist. Men det kan aldrig vara allvar, hvad du nu sade. Och äfven om jag betraktar saken ur en rent egoistisk synpunkt, hvad skulle jag, som menniskorna alltid säga, kunna «vinna» derpå, att jag fullkomligt qväft minnet af , om sådant vore möjligt?» – »Naturligtvis att du mera odeladt kunde egna din kärlek åt någon annan. Det kunde väl ej kallas egoistiskt, ty det vore ju ej du, utan denna andra, som vunne derpå.» – «Vann» och «vann»! Så fort jag hör detta «vinna» i en dispyt, är jag alltid färdig att afbryta den. Är egoismen ett fel, så är den väl ett fel lika väl hos den ena som hos den andra. Och hvad vore det väl annat, än ett offer åt «den andras» egoism, om jag för hennes skull undertryckte min känsla för den första?