Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om detta i sednare åren blifvit ändradt, kan jag icke med säkerhet saga, men att förhållandet var sådant jag nu .uppgifvit det, tills 1812, yågar jag påstå. I följd af allt flotta anhåller jag om återrerniss af Betänkandet; i hvilken anhållan jag förmodar, att alla, som i ämnet sig yttrat, skola med mig instämma, så mycket hellre,sorn det af en värd Ledamot anförde ändamålet med enskiftes-verket : skyndsamhet och minsta kostnad subordinerar under ett vida högre ändamål: rättvisan. 47» D*n 30 September e, m* Grefve von Platen, Baltzar Bogislaus: Ulan att vilja bestrida hvad en värd Talare här anfört, att nemligen med enskiftes-författningärne följt flera missbruk, skadliga för enskilde, torde jag blott fä påminna, att det oftast icke är möjeligt att utföra allmänna mesurer, så att icke någon gang en tunga deraf faller på den enskilde. Då saken i alla fall är nyt» tig för den stora menigheten, så må man väl söka afhjelpa det missbruk, som kan vid verkställigheten visa sig, men man må icke derföre häfva det hela. Med den erfarenhet jag förvärfvat mig inom Skaraborgs I<än, der jag sjelf varit Landtman på den egenteiiga slättbyggden, och flera gånger varit delegare i enskiftesmål, kan jag icke annat än instämma med Herr Tham deruti, att enskiftes-författningen må, sådan den är, varda bibehållen. Jag an» ser ämnet så rent Oeconomiskt, att om be* liandlingen deraf skulle läggas under Juridiska myndigheter, hufvudändamålet skulle i det när» mäste förfelas. Det är nästan omöjligt, att afgöra en enskiftes-fråga utan granskning å stället, och denna granskning måste göras, mera efter Oeconomlska, än efter Juridiska principer. Det torde således vara tillräckeligt skäl, att låta pröfningen i denna del hädanefter som hittills, tillhöra Landshöfdingarne. Jag kan i öfrigt ej vidgå att, såsom en Talare här påstått, det skall finnas en författning, som föreskrifver, att Bönder icke få väljas till enskiftesmän.
En föreg:de talares här gjorda anmärkn. rörde förevar:de ämne, synes mig hufvudsakligen hvila på den värda ledamotens begångne förvexling af Skånes förhållande med det öfriga Sverige. Det är klart, att förberörde provins, genom sitt nära granskap med Danmark, lättare kan dit afsätta sina produkter, än den öfriga delen af landet förmår. En sådan förvexling hvarken får eller kan dock läggas till grund för ett Ståndets beslut. En annan värd talare har yttrat en synnerlig ömhet mot den arbetande klassen. Ehuru aktningsvärdt detta ämne vore, torde sättet för verkställigheten tåla en närmare granskning. I motsats af det af bemälde ledamot förordade sätt, vill jag, att man snarare ställer så lill, att den fattige får arbetsförtjenst, och att sådant sker derigenom, att man försätter såväl landtbrukaren som fabrikanten i tillfälle, att lemna den behöfvande arbete. Detta synes mig nyttigare, än att genom en vilseledd philantropie, ruinera båda. Jag tillstyrker bibehållandet af 1845 års tullbeslämmelser, hellst jag för öfrigt tror, all dä R. o. Ad. vid denna riksdag visat mycken frikostighet i anslagsväg, bör detta Stånd jemväl taga i betraktande de rättvisa fordringarne af den klass af medborgare, på hvilka skatterne hufvudsakligen och tyngst hvila, jag menar jordbrukarnes klass. Det har också helt naturligt inträffat, att BondeStis ledamöter inom Utsk. hafva klagat deröfver att Utsk. i förevaride fall föreslagit tullen på sätt som skett. De hafva till större delen önskat, att man så icke gjort, men de hafva likväl insett, att de hafva ett mäktigt intresse alt bekämpa. De hafva derföre velat gå en medelväg, som Gr. Sparre föreslagit. Eftersom jag icke vågar förespå framgång åt ett yrkande om bibehållande af nu gällande sladganden, ehuru de visst ej äro obilliga, måste jag åtnöja mig dermed att, med hänseende jemväl till åtskilliga andra af Gr.
Frii Olivecrona inledde detta s. k. oiyp,iiisatioiisrnöte ined följande ord: ~Spörsi~iål h. ?fva blifvit framkastade i nnlecliiing.af den arbetsordning, soin föreslagits af interiinskomitén, och inan liar iittryckt sin föriiiidraii öfver de många koinitderna .. Dessa äro dock långt firre. iiii de af den aineiikaiiska dainkoinitdn iippställda och läiiipade efter vara, egna nationella förliållandeii. Amerikanskorna ä r o på en. gkng intelligenta, praktiska och ' företagsamma, meii endast uiidantagsvis estetiskt: anlagda. Också aga de i allinänhet föga anlag och sinne för koilst och konstslöjd, ja knappt f ö r vanlig. kvinnoslöjd. Därför stkr ock för dein intelligeiisarbetet högst, och da de vid denna ' vlrldsinarkiiad ', soin ' de kalla den, öiiska eili %lla en bild af kvinnans stiillning i olika länder, hafva de från dessa begärt en sh ridt iilöjligt fiillstandig framställning af liennes, verlrsamhet i skilda riktningar iitoin lieininet. Saiiilaiidet och ordiiniidet af ett s&amp; ridlyf tigt materiel, kan enligt den förberedande koiniténs åsikt endast försiggå genoiii komitéer, som få sig uppdraget att redogöra för de olika greiiariie a£ deiina verksaiiiliet.~ Harpa organiserade sig de olika koniitéerna och .valde inom sig ordförande. Då dessa val försiggatt samt en särskild konzité för mzska$azde af wzedel blifvit vald, förklarade ordföranden, att den interimsstyrelse, so111 af Fïehika-Bremer-Förbuiidet blif vit tillsatt fUr att flirbereda arbetet för den svenska kvinnans deltagande i Chicagoutstiillningen, nii fnllgjort.
Man har måhända satt taxan något hög, men detta är skett af fruktan, att Inrättningen annars icke skulle bära sig, och att man sedermera med mycket större svårigheter skulle kunna tillvägabringa en Inrättning, som förut gått sönder. Jag anhåller om bifall å Betänkandet. Herr Cederschjöld: Den siste värde Talaren har sagt att afgifterne blifvit sä stora j emedan man fruktat j att Inrättningen annars icke skulle bära sig. Men jag der - O c u ii IV o v e in ber e. ra. emot föreställer mig, att det är med denna Inrättning, som med Tullen, att ju mindre afgifter, desto större inkomster, d. v. s. desto flere paketer skiekar man. I anledning af hvad en annan värd Talare anfört om Forvagnens stora hastighet 3 får jag påminna, att man i allmänhet, om väglaget är drägligt, åker vida fortare än i i timma på milen. En resande, som vill begagna denna Inrättning, hör dessutom icke vara generad att i ett beqvämt åkdon resa natt oell dag, heldst han ändå har 4 å 5 timmar om natten alt hvila på. Jag anser blott afgifterna böra nedsättas. Friherre Wrangel_, Henning: Då man så ofta hört klagas öfver tidsutdrägt vid detta Riksmöte, och intet skäl finnes till återremiss af Betänkandet, synnerligen då orsaken till den höga taxan blifvit uppgifven, samt det är vordet upplyst, att Konungen kan nedsätta taxan, anhåller jag om bifall å Utskottens Betänkande. Hans Excellence Herr Grefven och LandttMarskalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln ansåg Bevillningsoch EkonomiUtskottens förevarande Betänkande böra, på grund af de dervid gjorde anmärkningar, till Utskotten återremitteras. Ropades Nej. Hvarefter Hans Exxc.llence gjorde pro - Den ii Noven) b er e. m. 153 position lill bifall af berörde Betänkande; hvilken proposition med Ja besvarades.
Majit täcktes hos Rikets Ständer äska ett årligt anslag af 2,000 Ridr till en amanuens eller biträde åt Landtmäteri-fiskalen, och att Herr Statsrådet och Chefen för Civil-departementet ansett det vara af vigt, att Landtmäterifiskalen kunde egna sin hufvudsakliga verksamhet åt den honom, enligt gällande instruktion, tillkommande närmare och speciela eftersyn, huru de till Landtmäteristaten hörande tjenstemän uppfylla dem i tjensten åliggande skyldigheter, samt dervid jemväl öfvervaka alt jordegare icke obehörigen betungas genom felaktig tillämpning af arfvodestaxan; men dock endast funnit sig kunna tillstyrka nådig framställning till Rikets Ständer derom, att, med indragning af de 1,000 R:dr, som varit anslagna till skrifvarebiträde vid General-landtmäteri-kontoret, ett anslag af 1,200 Ridr i stället måtte anvisas för ytterligare en Ingeniör, hvars hufvudsakliga åliggande skulle blifva att biträda både Landtmäteri-sekreteraren och Landtmäteri-fiskalen. Skrifvarebiträde!, som sålunda skulle indragas, har hittills hesörjt kontorets, deribland äfven Landtmäteri-fiskalens, renskrifning. En Ingeniör i skrifvarebiträdets ställe lärer, såsom en hvar lätt finner, icke medhinna stort mer än samma renskrifning åt Sekreteraren och Fiskalen. Af ofvan åberopade Stats-Råds-protokoll inhemtas, att, såsom Öfverdirektören anfört, Landtmäteri-sekreteraren och Aktuarien fortfarande äro i stort behof af det biträde, de uteslutande hiUiils åtnjutit af en person, som i aflöning haft hela det vid sednaste riksdag å kontorets stat, till gratifikationer åt e. o. tjenstemän och vaktbetjente, uppförda årliga anslaget af 1,000 Ridr, hvarföre Bih. till K. St. Landlmäteri-fiskalen hädanefter lika litet som liillills kan fä någon hjelp af samma person.
Att den icke nedskjutils än längre in på året, har åter sin grund deruti, att någon tid äfven måste förbehållas för uppgörande och granskning af debiteringsoch uppbördslängden, efter hvad derom i 65—67 §§ föreslås. Den på rättvisa och klokhet grundade och af vår lagstiftning äfven i allmänhet omfattade grundsats, att skatten ej förr bör ifrågakomma, än inkomsten för samma tid är inskördad, en grundsats, som allmänna lagen uttrycker med de concreta orden: ”vätter afradsdag är Thomaedag före Jul: då skall bonde afrad utgifva”, och från hvilken alla föreskrifter om uppbördstiderna hos oss utgå, har äfven i detta förslag blifvit tillämpad. Den leder emellertid till den lätt förklarliga följd, att stämman för uppbörd af utskylderna för ett löpande år ofta ieke förr, än inpå det närmast följande kan komma att hållas; och af skäl, som redan ligga uttalade i det ofvan sagda, har den ock i detta förslag måst inskjutas på det nästa året (§ 68). Heda och ordning hafva likväl ansetts fordra, att uttryckligen utsätta, att de då till uppbörd förfallna utskvlder äro att anse såsom kommunalutskylder för det nästföregående (§64, mom. 2); och är förslaget i 69 § att betrakta dels såsom en följd häraf, dels ock såsom en enkel utväg att slita frågan, huruvida en till utskyld förpliglad medlem af en kommun, som derifrån under årets lopp utflyttat, ändock bör utskylden erlägga. — Omedelbar handräckning af Kronofogde för restantiers utbekommande är redan i !843 års Förordning om sokneriiimnd § 6 anbefald, och upprepas föreskriften derom under § 7 i af detta XXIX förslag. Räkenskapernas ställande efter det borgerliga kulenderäret (§ 72) blir äfven en följd af nu motiverade förhållanden, och revisionen af dem kan derföre ej företagas förr, än på det nästföljande (§ 73). VI. Om underslällniiiij och besvär. 74 — 81.
Egendomarna inom bergslagerna få nu mera besittas af hvarje svensk man; välmågan inom Boude-ståndet, särdeles den del deraf, som idkar bergsbruk, är lyckligtvis i jemt tilltagande; samt peuningetiilgången fullt tillräcklig om icke ymnig. Följden häraf har äfven varit, alt ordentliga och redbara bergsbruksidkare högst sällan begagnat sig af den i Kongl, förordningen den 24 Februari 1748 dem anvisade utväg, att emot sin lösa egendoms intecknande erhålla förlag, men deremot äro de fall icke sällsynta, att på obestånd komna bergsbruksidkare bevilja sådana inteckningar för att hetäcka anhöriges och i granskapet boende personers fordringar, som ofta icke härleda sig från lemnade förlager till bergsbrukets drift. Mig vill derföre synas, som skulle dessa vid sin tillämpning, åtminstone i fråga om bergsbruk, nu mera oftast skadliga författningar kunnat utan olägenhet upphäfvas; men om en sådan förändring ännu anses för tidig, finner jag dock, vid de förhållanden bär ofvan blifvit anlvdda, det vara olämpligt, att, såsom 12 Lag-Utsholte's Betänkande, Nto 26. den af Uiskotlet tillstyrkta Kongl, propositionen innehåller, utsträcka förläggarens förmånsrätt till dels förlagstagarens fordringar hos arbetare och andra personer for sådana förskott i penningar eller varor, som till brukets drift blifvit lemnade, dels oek all den lösa egendom, sorn till bruket hörer. Mig förefaller det derjemte klart, alt många långvariga och kostsamma rättegångar måste, till följd af sistnämnde stadgande, yppas angående de fordringar och den lösa egendom, hvari förlags-inleckningen skall anses gällande. Det är nemligen vanligt, att bruksegare och bruksidkare hafva räkningar ofta med flera hundrade personer, och att uti dessa räkningar under loppet af flera år ingå större och mindre poster, som kunna betraktas dels såsom förskott till brukets drift, dels ock såsom lemnade för andra ändamål.
Jag tror, att något sådant måhända ej på flere sekler kan blifva verkställbar!; och jag tror ej, att det blifver möjligt, förrän de Europeiska samhällena vunnit en utbildning, som de måhända aldrig uppnå utan nya förfärliga skakningar, och jag kan således icke hysa ens den aflägsnaste önskan, att det måtte ske. Ehuru jag sålunda aldrig kunnat vara till den grad exalterad, att jag drömt om ett republikanskt statsskick i Sverige, och ehuru jag lifligt önskar, att vi i lugn och fred fä behålla vår constitutionella monarkiska statsform, tror jag likväl, att atla, som med mig dela önskningar för fosterlandets väl, också ganska uppriktigt kunna dela mina frihetsbegrepp. Man har sagt, att sedan tidningsskrifveriet blifvit ett materielt yrke, hvarpå man kunde samla skatter, har delta ogräs vuxit landet öfver hufvudet och spridt missnöje bland folket. Jag tror för det första, att man har orätt i förutsättningen om tidningslitteraturens egenskap af rikedomskälla. Så länge indragningsmagten fortfar, skall utgifvandet afen tidning blifva ett högst osäkert industriell företag, och det torde ej vara under sådana förhållanden, man derpå samlar skatter. Jag skulle åtminstone kunna uppgifva exempel, att en tidning, köpt för en betydlig penningesumma och dertill försedd rfied ett 5o års gammalt privilegium, 10 ä ii veckor efter köpet träffats af indragningsmagtens bannstråle och derigenom förlorat den egenskap, som utgjorde föremål för köpeafhandlingen. I öfrigt är jag öfvertygad, att den publicist, som skrefve, endast för att samla skatter, emot sin öfvertygelse, ej länge kunde undgå allmänna opinionens ogillande, samt följaktligen hans tidning snart sakna debit,— en händelse, som inträffat åtminstone med de salarierade bladen. Frih. Boye har vidare framställt en lång series af und. råd, hvilka han, i händelse han vore Konungens rådgifvare, önskade framföra till Konungens öron.
Hr von Rosen, Georg Ludv.: Afven jag önskar bifall till Utsk:s betänk., ehuru jag visserligen hade trott det vara sakenligare alt öka anslaget för de landtbruksskolor som redan finnas, än att öka deras antal och göra små anslag till hvar och en. Det institut som finnes i Skåne har stora bekymmer, genom den financiella ställning hvaruti det är, (ill följd af det ringa anslaget; men då Utsk. icke har velat höja detsamma, så vill jag icke lägga mig emot, att 4 nya instituter må uppkomma och försöka hvad de kunna uträtta. Måhända kunna enskilde tillskott fylla de brister, som kunna uppstå uti statsanslagen. Alt återremittera målet af det skäl som en värd talare här tillstyrkt, nemi. på det att det villkor måtte komma alt fästas vid dessa anslag, att noggrann undersökning förut måtte verkställas om jordmånens lämplighet, tycker jag är öfverflödigt. Hvar och en söker väl att skaffa sig det t jeni igaste ställe som finnes, och längre kan man väl icke komma. Dessutom torde det väl blifva svårt alt definiera rätta begreppet af den jordmån, som för ändamålet anses passande. När det blott är fråga om rättareskolor, så tror jag, att jordmånens beskaffenhet kan vara likgilltig. I Skåne finnes ett institut, hvars jordmån visserligen icke svarar emot den som är allmän i denna provins; men detta institut har icke dessmindre åstadkommit ganska nyttiga resultater. De elever, som derifrån utgått, sköta sig ganska lira. Jag tror det således vara likgilltigt hurudan jordmån, som vid ett sådant institut finnes, och att hufvudsaken är, att läraren och föreståndaren kunna sköta det rätt. Jag röstar för bifall till betänk. Frih. Cederström, Anders: För min del har jag visserligen ingenting emot Utsk:s förslag i hvad det afser bidrag till de större instituterne, såsom Degeberg m. fl.; men de 5,000 r:dr, som sedermera hafva blifvit anslagne för att bilda mindre landtbruksskolor, anser jag för min del icke väl använde.
» Om det aldrig mer blir nägon morgondag för mig, så gör det mig oekså det samma. Oeh jag riktigt önskar, att jag aldrig mer behöfde se solen oeh gatorna och menniskorna. Om jag finge sitta här i mörkret och dö — det vore det allra bästa. » Hon försjönk åter i sin dvala, men hon spratt till, då hon kände en het tår falla pä sin hand. En tår — men hon grät ju inte längre? Den paroxysmen var ju förbi? Men då var det ju tant, som — —? Och lydande ögonblickets ingifvelse kastade hon sig handlöst ner öfver Henrikas knän, som om hon velat gömma sig der, söka skydd mot en öfverhängande fara, och så bröto hennes egna tårar åter fram, oeh hon grät ymnigt, men icke så krampaktigt oeh vildt som förut i natt, det kändes icke som det gjorde då, som om hvarje tår värkte fram och vållade henne en stor smärta, nej, det var snarare som en lättnad. Henrika gjorde inga försök att lugna henne, ty hon förstod, att detta var nyttigt. Hon förde endast då och då handen öfver hennes hufvud eller klappade henne tafatt på axeln. » Åh, tant, » kom det slutligen, då gråten småningom stillnat af, » att man kan lefva efter något sådant! En gäng i natt blef jag sä glad, jag tyckte alldeles, att hjertat stannade — jag kände inte alls, att jag hade något, och då tänkte jag: nu dör jag! — men så började det slå igen. » » Tala inte så der, Ingrid; du gör synd. » » Hvad har jag väl nu att lefva för? » » Nu? Mer än någonsin har du nu något att lefva för, » sade Henrika med kraft, och hennes ton ljöd så fast och öfvertygad, att Ingrid förvånad satte sig upp. » Jag förstår inte. » » Förstår du inte den uppgift, Herren förelagt dig? Den är ändå så klar, för mig åtminstone. Förstår du inte, att hela ditt jordelifs diktan och traktan nu måste bli att godtgöra hvad din mor brutit? » » Men det är ju inte möjligt! Åh, tant, tror du inte, att jag redan har hunnit tänka på det också under de här förfärliga timmarna!
Då jag, i anledning af Kongl. MajrtS Nådiga Proposition om förnyandet af Mö» tesPassevolancen för Armeen, går att yttra mina tankar i detta ämne, anser jag nödvändigt, för att undanrödja alla möjligen skefva begrepp om min afsigt, att härmed offentligen förklara, det jag anser Passevolancen af den yttersta nytta för truppens vårdnad och bestånd. Den, som erfarit alla de olägenheter, alla de brister, som åtföljde de förra Matsäckarnes och Natura» prestationernes kringförande och användning; den som i senare tider granskat det, i alla afseenden, så oändligt förmånligare skick, hvaruti Armeen signu befinner, gör ii* i64 Den i3 Mars f. m. lätt den slutsats, att en återgång till fordna tiders missbruk skulle försänka Armeen, ifrån en redan vunnen bildning, till dess förra låga ståndpunkt. För min tanka faller det dock icke lätt, hurusom ett enskildt Gontract, Kronan och Rusteller Rotehållaren emellan, kan afgöras genom Rikets Ständers Beslut; men jag önskade för min del, att för denna gång en sådan satts blefve gällande, emedan en fullkomlig enhet i afsigt och beslut nu kunde vinnas, som ej skulle stå att erhålla genom särskilde propositioner till Landets alla Provinser. Kongl. Maj:t bar i Nåder ansett en nedsättning till 7 R:dr B:co per N:o vid indelta Infanteriet böra kunna äga rum, då Commissariaters och Intendenters m. fl:s aflöning försvinner. Ett sådant förslag vittnar ostridigt om Kongl. Majrts Nådiga önskan att i möjligaste måtto lindra sine Undersåtares bördor. Alla upphandlingar kunde lättast bestridas genom EntreprenadeAuction till den minstbjudande, under en Direction, företrädd af Landshöfdingen och RegementsChefen.
Andersonskan sa', att vi skulle herbergera nya drängen... Han är här strax. Kajsa sade ingenting. Med en blick af förskräckelse betraktade hon dotterns drägt och upphetsade ansigte och begynte utan vidare att från ett skåp framtaga rena lakan och en rya för gästen. Så du vill han skall sofva i Jaskas fållbänk, nej! då är det bättre vi bädda den, som är ung, uppe vid ugnen, mor pratade Nadja med armarne upp öfver hufvudet. Kajsa nickade det hade skäl för sig, menade hon. Nadja steg upp, utan att ha observerat gästens inträde i rummet. Hon gick till fållbänken, böjde sig ned och tilltalade med vänligt gäckande ton den gamle som låg derinne, slätade honom på det okammade håret och sade, som om hon haft ett litet barn framför sig: God afton, Jaska, ser du hvad du skall fä ... en blank mark till snus och tobak. Den har jag fått och mera till af en, som har godt om fyrkarne. Mins du unge herrn på gården? Jaså, du mins. Du var häst den tiden, du, nu ligger du här på latsidan och gör inte guds skapande grand nå, hvad säger du om slanten, hvad Det hördes ett obestämdt läte inifrån fållbänken, gamle Jaska försökte att tala. Se så, gör dig inte till, du, ta bara emot! Det är inte så ondt om pengar här i verlden som du tror och jag är inte den som ämnar arbeta ihjäl mig för några usla marker, inte! Men det säger jag, att när jag får några, så ska' vi dela! Vill du det, ditt gamla skrof, säj? Han hostade litet, den gamle, tog så hennes arm, hjelpte sig upp i sittande ställning och såg sig ett ögonblick omkring rådvill och med tomma blickar. Nadja jämkade de hårda kuddarne bättre omkring honom och slätade alltjämt hans hvita, stripiga hår. Om en stund fingo hans blickar stadga, han fäste dem på något föremål i andra ändan af stugan och frågade så i otydlig, men för qvinnorna i rummet väl begriplig ton: Hvem är han der? Nadja såg dit bort. Nya drängen, sade hon.
Vid granskning af de förhållanden, som under förra silfvervcxlingsperioden egt rum, finner man, alt cursen på Hamburg stod då oftare vid 47, 46 och 45 sk., än vid 48 sk. ända till 1790-talet, då Riksgälds-Contorets sedelutgifningar kommit i gång; att under åren 1795 och 1796 höll den sig, oaktadt uämnde betydliga sedel-emission, oftare vid 47 och 47i än vid och öfver 48, 49 och 5o sk.; att den allenast småningom uppgick efter 1800 ända till 55 sk., och att egentligen först från 1809 dess hastiga stigande inträffade. Första hälften af de senast förflutna 10 åren visar äfven märkliga exempel på cursens ombyllighet ömsom till stegring, ömsom till ansenligt fall under en period, då Bankens och Riksgälds-Contorets sammantagne Sedelstock varit på ett eller annat hundrade tusende R.*dr nära alldeles oföränderlig. Beräknar man bela tidrymden af 10 år från 1824 till i833, så hafva 4 af dessa år, nemligen 1825, 1828, 1829 och 1831 varit gynsamma för silfverimport, och dertill alt cursen efter sista Riksdag icke fallit under 128 sk., finnas så flerfaldiga skäl, att det snarare må väcka förundran, att den icke understundom stigit ännu högre än som skett.
Medeltal. B) Stads-Cassans Utgifter: l:o Tili Stadens Allmänna Inrättningar: Curoch Sjukhuset 5,000 5,000 5,000 5,000 5,000 5,000 Enligt Staten: till Corrections,och Spinnhuset; men enligt Eders Kongl. Maj’ts Bref den 8 Mars 4834 utgående till Hans Kongl. Höghet Prins Carls Inrättning för fattige och vanvårdade Barns uppfostran 1,000 1,000 1,000 . 1,000 1.0G0 1,000 Börs-, Brooch HatnnbyggnadsFondens sublevations-medel. Frimurare-Barnhuset 60 60 60 60 60 60 Magistratens Enkeoch PupillCassa, serskildt anslag, jemte ränta på Embetsoch Tjenstexnännens i Stadens Cassa innestående Begrafningshjelp samt till Magistratens enskilda dis* position ? Stadens öfriga utgifter: Aflöning för Magistraten, dess Tjenstemän och Betjente samt de under Drätsel-Commissionen lydande Tjenstemän oeh Betjente 59,197 28 59,147 28 59,147 28 58,947 28 58,925 4 59,073 4 100 Publike Byggnader, hvarmed förstås nybyggnader och underhåll af Stadens Hus, Hamnar, Broar, Bryggor och Gator, samt serskilda, på Stadens omvårdnad beroende Lägenheter Anraärkes, att den till utgifvande af Stadens Gassa belöpande andel, 4,000 R:dr, af den gåfva, som Magistraten och Borgerskapets Äldste, af förut nämnd anledning, år 1837 besiöto till Hans Kongl. Höghet Prins Carls Inrättning för fattige och vanvårdade Barns uppfostran, är., såsom utgången i stället för en illumination af Stadens Hus, uppförd på publike byggnads-räkningen för nämnde år, och innefattas således under den här upptagne summan 58,256