Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ölvergången hade blifvit lätt och någon särdeles missbelåtenhet icke varit alt befara. Dock — som ingen motion i denna syftning blifvit väckt och (Våga om en så beskaffad föiändring icke kan vid denna Riksdag uppslå — anser jag ändamålslöst att härom vidare utbreda mig.” Herr G. fV. Gidberg har häruti instämt. 16 Banko-Utskottets Utlåtande, N:o 24. Af Herr Biskop Agardh: ”Emedan jag, såsom förut icke ledamot i Utskottet, endast öfvervarit slutet af dess öfverläggningar rörande myntenheten och dess indelning, får jag reservationsvis endast yttra mig öfver den inom Utskottet under min närvaro afgjorda frågan, huruvida myntindelningssystemet bör stå i något sammanhang med frågan om indelningen af mått, mål och vigt, och förklara, att jag, afvikande från Utskottets pluralitet, anser detta sammanhang vara aldeles nödvändigt att iaktaga, så framt ej det hela skall blifva ett ganska ofullkomligt företag, till föga gagn och föga heder för vår nation. Hela denna förändring åsyftar att vara på en gång vetenskaplig till sina principer och nyttig vid dess användande. Den hör således blifva så vetenskaplig som möjligt, och så nyttig och användbar som möjligt. Vetenskapligt blifver detta system icke ensamt derigenom, att det utgör en decimai-delning, utan derigenom, att deruti icke finnes något tillfälligt, elier något osystematiskt. Men det är gifvet, att allt mynt är grundadt på vigten af en ädel metall, uti en viss volum. Dess bestämningar förutsätta både mått, mål och vigt. Att alldeles icke fästa vid dess nya omskapning ringaste afseende på mått, mål och vigt-systemet är att grunda det på en tillfällighet, d. v. s. på något traditionel! eller godtyckligt. Derföre har man ock nu behandlat frågan om sjelfva räkueenheten, utan att derföre söka den ringaste grund i något absolut eller nödvändigt, och man har voterat efter tycke och smak, om räkne-enheten skulle väga så mycket eller så mycket.
Maj:t vid detta ärendes föredragning i nåder beslutat, att arbetsföretaget borde af Styrelsen uppföras uti det underdåniga generalförslag öfver allmänna arbeten, som Styrelsen egde att för innevarande riksdags början till Kongl. Maj:t afgifva. Härförutan hafva uti förevarande ämne inom samtliga Riks-Stånden blifvit väckta motioner af hufvudsakligen lika innehåll, nemligen inom Ridderskapet och Adeln af Friherre Åkerhjelm, Carl (motion N:o 8), inom Preste-Ståndet af Herr Doktor Arrhenius (motion N:o 42), inom Borgare-Ståndet af Herr H. P. W. Gahn (motion N:o 21) samt inom Bonde-Ståndet af Riksdagsfullmägtigen C. G. Sköldberg från Örebro län (motion N:o 79); uti hvilka motioner blifvit föreslaget, att Rikets Ständer åt det bolag, som åtager sig bygga en jernväg för lokomotiv från Dalkarlsbergs grufvor i Nora socken till sjön Möckeln i hufvudsaklig öfverensstämmelse med det deröfver af Löjtnanten A. G. Svedelius upprättade förslag, ville bevilja ett låneunderstöd af 743,300 R:dr R:mt, på så billiga lånevilkor, Rikets Ständer kunna finna skäligt att för denna för landets industri så vigtiga jernvägsanläggning föreskrifva; varande derjemte af Herr Doktor Arrhenius, Herr Gahn och Riksdagsfullmägtigen Sköldberg yrkadt, att räntefrihet för detta lån under byggnadstiden, eller tre år, måtte varda medgifven; hvarförutan de tvänne sistnämnde motionärerne hemställt, att lånet måtte få liqvideras genom en årlig inbetalning af fem procent derå, hvaraf skulle beräknas fyra procents ränta å det vid hvarje inbetalning oguldna kapitalet och återstoden utgöra amortering. Af det ofvanberörda kostnadsförslaget med dertill hörande betänkande inhemtas, att ifrågavarande jernväg, som afser att sammanbinda
Nu satt han och räknade och skref en stund mycket ifrigt. Men så försvann åter ett viktigt papper på det allra obegripligaste sätt, och så fick han åter börja leta. Under detta brydsamma och ansträngande göra slappades hans intresse. En af karrikatyrteckningarne hade vältrats upp ur pulpeten, och som den var ofullbordad, ritade John den färdig under den återstående contoirstiden. När klockan slog två, lade han undan ritningarne, gäspade och sträckte på sig ett par gånger, hvarpå han gick fram till fönstret och tittade ut på gatan. Utanför det Hallska huset gick fröken Constance Koskull upp och ner, fram och åter. Dagen var mycket kall, och fröken Constance höll upp sin stora björnskinnsmuff för att skydda lilla näsan för kölden. Den vackra fröken Koskull var klädd efter senaste modet med suffletthatt och polsk doffelrock med dubbla kragar. Hatten var fodrad med blekröd taft, under hvilket det ystra håret tittade fram i orediga lockar, och kappan var grön och hade rödt sidensarsfoder, hvilket allt klädde förträffligt. Hvar gång fröken Koskull gick förbi huset, lyfte hon upp sina violblå ögon, som hon eljes höll sänkta under de långa ögonhåren, och kastade en snabb blick in genom den öppna trädgårdsporten. John Hall stod länge och njöt af den vackra synen. Plötsligen fick han den idén, att den vackra fröken törhända gick ute i kölden och väntade på honom. Detta gjorde honom varm om hjärtat. Utan betänkande ryckte han till sig päls och mössa för att skynda ut till henne. Men då kom Fredrik Damm ut genom porten. Hans husbonde lät pälsen falla, ty alldeles tydligt var det Dammen, som fröken Constance väntat på. Hon drog fram sin lilla bara hand ur den stora muffen och räckte den åt Fredrik. Och det muntra ansiktet strålade, då hon så gjorde. Så följdes de åt nerför Sillegatan och veko om hörnet vid Östra Hamngatan, där de försvunno för Johns blickar. På kärleksstråt. Det var sött af dig, att komma mig till mötes, sade Fredrik, när de gått några steg. Har du länge väntat? – En hel evighet, svarade Constance och låtsade se surmulen ut. Jag har nött ut stenarne utanför Hallska huset, till den grad har jag trampat och stampat.
Du känner mig icke rätt om du tror mig kunna leka med det heligaste på jorden, med äktenskapet, denna Skaparens visaste stiftelse, af religionen helgad, och af samhällsordningen stadfästad. Du tror mig anse jordisk rikedom som ett hufvudvilkor för äktenskaplig lycka – nej Ludvig! Jag kan skämta öfver alla ämnen, men jag kan dock tänka och handla alfvarsamt. Emellertid ser jag ingen utväg att rycka dig ur din brydsamma belägenhet. Du kan icke som en hederlig karl bryta med Sophie, helst då det gått så långt att möbleringen är börjad och brölloppsdagen utsatt. Att af gubben B ... begära Mathilda i stället för Sophie, vore att göra honom ursinnig, och att visa den oskyldiga flickan, hvilken efter allt utseende redan är kär i dig, hur dyrbar hon är för dig, vore synd. Du måste akta dig derför Ludvig, och undfly henne så mycket möjligt är. Föröfrigt får du finna dig i ditt öde, vara nöjd med din sköna Sophie, icke se hennes fel genom förstoringsglas och söka att med saktmod och förnuft rätta dem då du blir hennes make. Frukta ej att du tröttar mig med dina bref. Väl är jag af göromål öfverhopad, men har dock tillräcklig tid öfrig för deras läsning. Ditt förtroende gör mig så lycklig, frukta ej att jag missbrukar det. Jag väntar snart åter ett bref från dig; måtte jag då få höra att du är lyckligare och lugnare, och att du slagit ifrån dig alla griller. Skrif allt hvad som ligger dig på hjertat, dina känslor finna ett echo i hjertat af Din Trogna vän, Herrman D. Magister D. till Häradshöfding R. Stockholm d. 27 Febr. 1833. Min bästa vän! Mathilda har lemnat Stockholm för att åter begifva sig till sin mormor i Hernösand, och jag har på trenne dagar icke sett henne än mindre fick jag taga afsked af henne. Det var i går stor middag hos B ..., jag var bjuden, det förstås; jag kom dit, gästerne voro samlade; B ... sjelf, Sophie, Emelie och hennes lilla son voro inne, Mathilda saknades.
— Grefvinnan fl/ Wetterstedt född Dé Gier 400: Grefvinnan Taube född 1‘oltet 4001 Grefvinnan Ruth född Modée 400: Grefvinnan Ramel född Beckfviés 400: — HofStallmästaren tri. in. Grefve Frölick I040: — Hof ■ Stallmästaren ra. m. Friherre G. VV • von Schwerin 440' — född Transport 1480: — *_ 32796 750 4202 24oo 40148! 1315 "ja.6 Stats-Utskottets Betänhanderil Transport 1480: — Understallmästarcn C. Bruse 353: — C. B. Gethe 333: _ Kammartjenaren J. Wacklin ^ 350: Frisören J. Kruse 350: — Förste Kammar. Frun U. Martinau 150: — S. Martinau 150: — Lif-Tvätterskan C. M. Södermark 50: — Hof-Lakeijen Thelin 100: — O. Forssberg 100: — Köparen J. Kittling 75: — Silfverkneckten E. Wåhlström ilo: — Mundskänken P. Ljungström 166: — Källare.Drängen A. Åstöm 45: — Köks-Mästaren L. Kocksgesällen M. Ovist 100: — Secreteraren O. U. Nauchoff 100: — Hingstridaren L. Moselius 105: — J. Moselius 52: 24* Kif-Kusken E. Bergström 133: — Kif.förridaren J, Berg 100: — Kusken N. Ljungberg go: — Höbindaren E. Bergström 80: — Mora Kungsängs vaktare J. Johansson 3: — Ängsholms Dito P. Lundgren 3.
Lika öfvertygad jag nu, såsom vid förra riksdagen, är om olämpligheten att ålägga Banken att till hvem som vill mot dess sedlar utlemna plantsar efter deras bokförda värde och utan afdrag af slagskatten, lika öfvertygad är jag ock om olämpligheten af den utaf Utsk. nu föreslagna motsatta ytterlighet. Uppstår silfverbehofvet för att betacka en tillfällig undervigt i våra utrikes handelsförhållanden, då således silfver behöfver utföras, kan med vinst för både Bank och sedeihafvaren en frivillig liquid med passande utländska myntsorter eller plantsar äga rum (ty sedelinnehafvaren kan med större vinst på utländsk ort begagna dem peli således derför betala mera till Banken än för Svenskt Den aG Mars. Ett förnekande af en sådan rättighet för Banken (egentligen en handel med metallisk valuta) skulle endast bidraga att onödigtvis höja coursen vid vissa tillfallen. Jag tillstyrker sålunda följande förändring i den af Utsk. föreslagna redactiou af 4 § i detta betänk.: Derest någon hos Banken sig anmäler till erhållande vare sig af plantsar eller af de i bifogade tarif IV:o i upptagna utländska silfvermynt, såvida häraf behållning finnes, må det bero på Bancofullmägtiges pröfning att sådan anmälan medgifva, hvarvid iakttages, att förde utländska silfvermynten betalningen erlägges efter det i nämnda tarif upptagna pris, och att plantsarna godtgöras Banken efter bokföringspris, med tillägg af proc. Finnes vid lånecontoren tillgång af derstädes inlösta utländska silfvermynt, må de kunna utlemnås efter de i tariffen N:o i bestämda pris. En nu frånvar. ledamot har anmodat mig fasta uppmärksamheten derpå, att Liineburger och Mechlenburger zweydrittelstycbena, ehuru innehållande alldeles lika mycket fint silfver, dock skola vara utmyntade till ganska olika halt, samt att sålunda det i tariffen N:o i (vid inköp efter bruttovigt) utsatta gemensamma pris för endera vore antingen för högt eller för lågt. Dessa tariffer finner jag öfverensstämma med dem, som finnas intagna i nuvar. bancoreglemente och som grunda sig på uppgifter från K. Myntet.
Deremot medförer bibehållandet af Statens jordegande rätt till kronohemmanen liera, ganska väsendtliga olägenheter och äfven uppoffringar å Statens sida, i hvilket afseende må anmärkas: att kronobetjeningen nödgas icke blott hvarje tredje år utan äfven vid hvarje åboombyte anställa syn å dessa hemman, i förra fallet utan all ersättning, hvilket för nämnde i allmänhet illa lönade Tjenstemän utgör ett betungande onus; att vid tvister, som röra dylik egendom, serskilda kronoombud måste förordnas, hvilket ej sällan orsakar utgifter för Staten; samt att alla frågor om åboombyten skola af Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande handläggas och ofta vidare dragas under KammarCollegii och Kongl. Maj:ts pröfning. Det vore emedlertid, efter Comiterades åsigt, en icke ringa fördel, om alla dessa bestyr och den betydliga mängd göromål, som, utan något gagn för det allmänna, derigenom tillskyndas Tjenstemän och Autoriteter, kunde upphöra, och, då fråga är om tillvägabringande af möjligaste enkelhet i förvaltningen, skulle denna förändring dertill mycket bidraga, hvadan dess vidtagande, ensamt ur denna synpunkt, har stora skäl för sig, äfven om sådant vore med någon uppoffring förenadt. Men ännu återstår frågans betraktande från en annan synpunkt, som efter Comiterades öfvertygelse är af större vigt. Det kan nemligen icke bestridas, att den, som har full egande och fri dispositions rätt till innehafvande jord, har både större håg och förmåga att på ändamålsenligaste sätt sköta och förbättra densamma, enär dess stigande värde utgör en förkofran i hans och familjens ekonomiska ställning, hvarigenom det ock blir möjligt att med fördel dertill använda capitaltillgångar, som han antingen eger eller, emot sådan säkerhet, lätt kan bereda sig.
– Att hon också, i ett anfall af ängslan, kunnat göra honom det där förslaget från förmiddagen! Hon gick bredvid honom som på skyar, i en stilla sugande frestelse att med sin hand helt sakta stryka öfver hans ärm. Men hon tordes icke. »Och nu?» sporde han. »Hvad ni vill.» »Skola vi göra ett slag upp till ’gubbarne’? De öfverenskommo att göra en tur samman upp till »gubbarne». Med detta namn hade de döpt de tvenne fyrarna, hvilka i orubbligt gubballvar stodo posterade på spetsen af öns högsta klippa, dominerande haf och land samt på långt håll ifrån synliga som två silhouetterade streck mot himlen. Skymningen började falla: en ängslande och melankolisk skymning, en sådan som gör hjärtat fullt af obestämd ångest och drifver människorna intill hvarandra. Himlen var öfverdragen med en och samma enfärgade, enformiga smutsgrå skyväf, och jorden, ön och hafvet sågo sällsamt mörka ut i denna luftbelysning, dubbelt ödsliga och dubbelt öfvergifna. Det oändliga panoramat, som utbredde sig i alla horisonter inunder dem, suddades samman till ett enda grått-i-grått; landskapet omkring dem höljde sig in däri som i en skum, hvilande sorg. Skymningsstämningen hade gripit dem bägge; de sutto helt tysta bredvid hvarandra. Minuterna kommo och gingo förbi dem, gråa och melankoliska äfven de, med tröstlösa miner och tomma, trötta blickar. Skymningen föll allt tätare; slutligen började ett duggfint, knappast förnimbart regn att väta. Då de hunno fram till hennes dörr, var det ösande regn. Det var som om ångesten, den olidliga spänningen, i naturen och i deras sinnen, lösts under det friska, kyliga regnet; blott en stilla, ljuf matthet, ett sorgsenhetens välbehag, hade dröjt sig kvar därefter. Blida, veka, båda två i en och samma stämning, kände de sig så tacksamma emot hvarandra, fulla af obestämd innerlighet för hvarandra, medlidande, hängifvenhet, uppoffringsbehof.
(Vt.) ERIK. Att du kan vara så grym. LOUISE. Jag är inte grym, jag är snäll. Ett så ringa straff för en så grof förseelse. Men om du lofvar att bättra dig. skall jag vara här igen om en kvart. ERIK. Ja, naturligtvis lofvar jag. L O U I S E (kysser honom). Jag förlåter dig. Och om en kvart är jag tillbaka. (Vt.) (går af och an, hvisslar, länder en cigaEfter några ögonblick inträder) ERIK rett. ELSA. Nej ser man på. Det var länge sedan vi råkades. Hvad har du för dig här. ERIK. Jag väntar på stockholmsbåten, därtill är ju det här chåteaut särskildt skapadt. ELSA. Alldeles som jag. Jag har varit en tid hos Lindenstedts på Furebo, och nu vänder jag om till sta ' n. Då få vi väl hålla hvarann sällskap så länge, för här är ingen katt hemma, som du vet. (Paus) (Ut.) ERIK. Kan man tänka sig sådan otur! Nu fick jag ju inte se Ellen., LOUISE. Var du så nyfiken på det, du? ERIK. Tacka för det. Efter alla dina förtjusande skildringar af din bästa vän. LOUISE. Slingra dig inte nu, du är alldeles för intresserad af vackra flickor. ERIK. Nå, det har jag då ärligen bevisat dig. LOUISE. Hur så? Efter jag lagt beslag på den allra vackraste för min personliga räkning. LOUISE. Nej, akta dig. Tänk om det kom nå- gon. ERIK. Prat! När de är borta på middag. (KysERIK (kysser henne). ser henne en gång till.) Nej, hör du. För resten skall jag säga dig att jag har ett rasande fint öra. Och på din ton, när du talte om min bästa vän, märkte jag alldeles tydligt att du är en flyktig herre. ERIK. Hur kan du påstå det? LOUISE. Den egenskapen lär ju för resten vara gemensam för alla skapelsens herrar. ERIK. Inte för mig, Louise, den här gången är jag oföränderlig. LOUISE. Den här gången. Hvad menar du med det? ERIK.
Genom ifrågaställde stadgande skulle således i lagen nedläggas en rättighet för ogift qvinna att, om hon vid samma ålder ej vidare är i behof af den omvårdnad, sorn lagen i allmänhet tagit om ogifta qvinnor, blifva befriad från denna omvårdnad, derest laga binder ej möter. Den myndighet, som af Kongl. Maj:t nu lemnäs ogifta qvinnor, gör dock aldrig någon förändring i hvad lagen stadgar om giftomannarätt och fast egendoms försäljning eller förpantning; hvarförutan af Kongl. Majrt städse föreskrifves, att, derest arf skulle tillfalla myndig förklarad qvinna, laga förmyndare bör vid delningen deraf vara tillstädes att hennes rätt iakttaga och bevaka; och domarens myndighets-förklaring torde ej böra gälla utan med omförmälte vilkor, hvilka äro påkallade af den omsorg i afseende på rättigheters skyddande, sorn lagstiftaren aldrig får åsidosätta, helst derigenom icke sker någon inskränkning i myndig förklarad qvinnas rätt att sitt gods efter behag förvalta, eller i den rätt, hvars beredande utgjort syftemålet för motionärernes förslag. På grund af hvad Utskottet sålunda anfört, får Utskottet vördsam ligen afstyrka bifall till så val Gustuf Bjerkanders och Johannes JYilssons förslag att i lag mätte stadgas att ogift qvinna nid niss ålder är myndigsorn den sistnämndes yrkandej att hon må förklaras nara myndig_, med skyldighet att taga råd af god man; men deremot, med anledning af hvad i öfrigt blifvit föreslaget, tillstyrka: att Rikets Ständer måtte besluta en författning af följande innehåll: Vill ogift qvinna, dd hofi fyllt tretio d/'j blif va myndig, har hon att derom göra ansökning hos den Rättj derunder hon i förmyndaremål lyder; och prof ve Rätten, sedan hermes förmyndare och närmaste fränder hörde äro, om Lag-Utskottets Betänkande, N:o 17. i den ansökning beviljas må.
Underhäll a r2R:d.d-o 7.344: ,2.2^: . 12 UN - Den 12 Zebruaru» 42 Under - Officerare i Nummer, som tillika göra Munsterstrifwaretjenst, utom en gemen mans lön, underhall och beklädnad a 22 R:d. 24^: 24 Corporaler, utom en gemen mans underhall, a 2- R:d. ärligen - Profofier fanimaledes a 32- ff. , Munsterstrifware a 40 9l:d, ^ 12,609: 16: —, Atoni Lönen och underhäll i penningar be« stäs ma iffaver, i stallet för 2 Lisp. torrt eller z Lisp. mjukt bröd r tunna Spanrnäl in natura >nä« nadkligen för 16 och be öper pä man om äret g Tunnor» som a i^Rrd. Tunnan upgä lill 4R:d.» och för 612 man utgöra: LKZö TumM a iH R:d. 2,448: 48: i:16:^ 82: -q»W. Den iZebruarii.' 46 z Pasievolance för sos man Sjö-Artillerister a i R.d. 32 si. hwar om äret, sedan 12 Under-Officerare i Nummer blifwil afdragne, enligt Kongl. Maj:ts Bref den 4 Maj 1798 isoo: — . , ^ 16,057:16.,». S:r 1636 T:r Sp:l a isR:d. 2,448: . PenningariZ.6o9:i6:—16:^. Skepps-Göstar. 52 Ordinarie Skepps - Gosiar, njuta enligt Kongl. Brefwet den g Mars i8oz hwardera om dagen a si. 4 ^'steller om äret ro R:d. 6 si. 8 r:st>, tillsammans 526: 45: 4. Än bestäs hwarje Gosie irmark torrt eller 2 marker mjukt
Utskottet, som, i fråga om indragning af Kongl. Nummer-Lotteriet, till Rikets Ständer afgifvit serskildt utlåtande, har, i anledning af hvad Revisorerne anmält, rörande denna Inrättnings förvaltning, ansett någon åtgärd å Rikets Ständers sida nu icke vara att vidtaga. Kongl. Convoy-Commissariatet. § 166. (Rev. Revisorerne hafva anmält, att f. d. General-Consuln i Algier, CanzliRådet E. J■ Lagerheimj i afbidan af den ersättning, han ansett sig berättigad att af Kongl. Franska Regeringen erhålla för honom tillskyndad förlust vid Algiers intagande af Fransmännen, fått, i följd af Kongl. Brefvet den 20 Mars i835, af Convoy-Cassan uppbära ett räntefrilt lån af 6,000 R:dr på två års tid, med återbetalningen hvaraf Canzli-Rådet, under den 17 Mars 1837, erhållit ett års ytterligare anstånd, samt att, sedan anspråket om godtgörelse från Frankrikes sida afslagits, Canzli-Rådet hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhållit, alt af Handelsoch Sjöfarts-Fonden vinna denna ersättning, uppgående till 9,333 R:dr. Utskottet, som af Kongl. Convoy-Commissariatets förklaring inhemtat, att Kongl. Maj:t, genom Nådigt Bref den 22 December 1837, till CanzliRådet Lagerheims föri berörde anmärkning lemnat bifall, har, i betraktande deraf, alt ifrågavarande godtgörelse varit grundad på ett Canzli-Rådet tillkommande rättsanspråk funnit Reviso - Stats-Utskotlels Utlålandej ]Y:o 76. 65 Revisorernes förenämnde anmälan till någon åtgärd icke föranleda. § IÖ7- (Rev. Ber. 1837.
333 belopps och att obligationer *f denna art kunde vackla i sitt värde och förlora förtroendet i det allmänna. Desse inkast nogare granska-' de. torde likväl förfalla. Ju mindre belopp obligationerne utgöra, jn säkrare bör man vara att de bibehålla sitt värde, hvilket åter beror derpå att räntan ordentligt betalas. I fall denna utsattes till J procent om året så utgör den väl högre belopp än Utskotten föreslagit, men vinnes fördelen att Capitalet, såsom säkert och lönande förräntade, icke på längre tider efterfrågas, och erfarenheten ber bestyrkt att dylika räntebärande obligationer af RiksgäldsContoiret utfärdade alltid bibehållet sitt värde. Det är endast RiksgäldsCoatoirets utan ränta löpande obligationer, till exempel de för FilmlDisconternes Assignationer utgifna, hvilka både i och för ränteförlusten nödvändigt skulle förlora något i sitt Capitalvärde. Riksens Ständer äga med Obligationernes utfärdande i Bankens vinster till räckeliga medel icke blott till ordentliga räoteliqvider derå, utan äfven till årlig Amortering, hvilken biefve ännu mera betydlig om afbetalningarne som å Statsverkets skuld äro hädanefter med 150,000 R:dr Banco föreslagne, fingo äfven till successiv minskning af Obligationernes belopp användas, i ställe lör till Siifverinköp, hvarigenom , enär 266,666 R.dr redan äro dertill anslagne, en höjning i Vexelcoursen äfven mindre kunde befaras. 5o* Den 19 Julii f. mk De förestagne 5 ProcentsSedlar förefalla mig som en Amphybie enullan Bancooch Stats»kuldsSedlar medlörande bådas olägenheter ulan att hafva någondera? fördel» ehuru till inskränkt belopp utgifne försämrande likväl Bancomyntets värde då de äro en slags utgrening deraf, men kunna å andra sidan för samma deras inskränkta belopp icke uppfylla de stora ändamål, som med Statspapper vinnas.
I sanning en lära, så ytterst vådlig, att man måste betvifla, huruvida den är allvarligen menad '). Det må vara, att den satsen, att en lag, som icke tillkommit så, som sig bör, icke är lag, in abstracto är riktig. Men Justitiä-Ombudsmannen har icke framställt den till Rikets Ständers begrundande såsom ett resultat af sina rättsfilosofiska undersökningar, hvilket ej heller kan vara berättelsens ändamål, utan såsom en praktisk sanning, såsom en gällande lagskipningsregel i det svenska samhället2). 6) Så tänker Talaren på de grunder, jag nu granskat. Men om dessa grunder falla; så blir det något mer, som bör i berättelsen framställas, och hafva åtminstone sitt goda ändamål, om ock icke alltid blifva så fullkomligen rättvist, som man i denna dödligheten endast kan önska, men icke alltid ofelbart uppnå. Bäst vore visserligen, om man kunde undvika allt äfventyr af orättvisa; men om deraf blcfve följden, att man måste umbära äfven all lagskipning; huru skali man då bete sig? Drägligare är imedlertid orättvisan, när den kan rättas, såsom när den endast består i anmärkningar, hvilka kunna vederläggas, än när den kommer i domar, som kräfva verkställighet och mot hvilka ingen hjelp finnes. ’) Det kan så tyckas; men när nian närmare betraktar saken, måste det förekomma temligen svårt att granska domar, pröfva deras rigtighet, utan att yttra någon »egen åsigt». Vore detta förbudet; så finge man försöka att i frågor, insinuationer, hvpotheser, bemantla sin egen mening. I brist af förbud synes detta öfverflödigt; och det torde äfven vara ett fritt folk och en fri upplysning mera värdigt, att man säger öppet, hvad man menar, och står för sina ord. 8) Mig synes icke, att frågan är härmed besvarad — frågan, huru det skulle tillgå att utreda lagskip ningens tillstånd, utan att granska domar, och äfven högsta instantsens domar —- då hela förslaget till gåtans upplösning går derpå ut, att lemna lagskipningens tillstånd outredt.