Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
SI vida det vid sådan visitation upptäckta , olofligen införda gods uppgår i värde till öfver 100 R:dr B:co, vare godset förbrutet och innehafvaren stånde det ansvar, sorn i 1 Cap. t sägs 5 men beslagarén vare i dessa händelser förlustig beslagare-andelen både i godset och böterne, hvilken andel tillfaller Socknens fattige. a (41) §. t fråga om i och 3 morn. åberopas Betänkandet, N:o 18, men det andra bör erhålla följande lydelse i *’Har han gjort undersökning å de ”öfriga, i 37 och 39 §§. tillåtna ”ställen , utan att olofligen Infördt ”gods, af värde öfver 100 R:dr B.co, ”upptäckt blifvit , bote likaledes ”från 10 till 200 Rjdr.” Bih. lill Riks-St. Prot. ”Har behörig man gjort sidan un» ”dersökning, som 3g (38) §. med3’gifver, utan att olofligen infördt ”gods dervid upptäckt blifvit, uppegående till 100 R.drs värde, bote ”frän 5o till 20O B:dr. Ertappas ”vid sådan undersökning icke nås'got sådant gods, bote, som sagdt ”är, och straffes dessutom med suspension från tjenst och lön i 5 ”månader till ett år, eller med tjeO" ”stens förlust, efter Domstolens ”pröfning och dervid förekommande omständigheter.” 45 (43) §•
StatsUtskottet har tagit allt detta i öfvervägande; Och hvad först angår Herr Falkmans Memorial och den del deraf, som rörer betalningen af det Hån, Malmö Stad af Allmänna medel innehar, så får, i afseende på samma Hån, StatsUtskottet vördsamligen anmäla, huru. ledes Fullmägtigen för Malmö Stad vid 1812 års Urtima Riksdag, under åberopande af 26 Momentet 34 § af RiksdagsBeslutet den 2 Maji 1810, hos Kongl. Maj:t gjort underdånig Ansökan, sorn till dåvarande Statsutskott blifvit i Nåder öfverlemnad, att Casserner och Stall för den i nämnde Stad förlagde Stab samt 3:ne Esquadroner af då varande Mörnerska, nu mera CederstrÖmska Kongl. HusarRegementet, måtte anskaffas, men hvilket Staden sjelf likväl ville verkställa, derest Staden dertill erhöll ett förskott af 4.0, ä 50,000 R:d Banco, mot 4 Procents ränta och 2 Procents afbetalning. Med anledning af StatsUtskottets häröfver afgifne Betänkande, pröfvade Riksens Höglofl. Ständer skäligt bevilja Staden Malmö ett förskott eller Hån af högst 50,000 R:d. Banco, hvilka anvisades på de, i följd af Rikets Höglofl. Ständers, vid 1S09 och 1810 årens Riksdag gifne förordnande, från Kongl. Maj:ts och Rikets KrigsCollegium till Riksgäld sContoiret öfverlemnade Cassors Medel och hvarvid följande hufvudsakliaa vilkor tillika faststäldes, nemi. O ' 1:0 Att Hånet, som endast skulle användas till Casernoch StallByggnader, kunde efter hand få lyftas och uttagas, dock ej till mindre - StatsUtskottets Betänkanden - 195 dre belopp hvarje gång, än FemTusende (5000) Riksdaler. 2m Att, under Byggningstiden, hvilken bestämdes till högst fyra ar, att räkna från deri dag, då första Summan uppå
Ank. till Exp.-Utsk. d. 6 April 1854, kl, 1 «. m. Memoria/, innefattande föreskrifter till undvikande af yenningeremisser med posterna emellan Stockholm och de orter, der Rikets Ständers Bank har Låne-Ixontor, m. m. Uti motioner, väckta inom Ridderskapet och Adeln af Herr Friherre Hermelin, Fredrik, och inom Borgare-Ståndet af Herr K. A. Almgren, samt till Utskottets behandling remitterade, har förslag blifvit framstäldt derom att, till undvikande af remisser i kontant emellan Stockholm och de orter, hvarest LåneKontor eller Filial-Banker äro inrättade, hvar och en må berättigas att i Rikets Ständers Bank, Låne-Kontoren eller Filial-Bankerna deponera penningar, mot anvisning att lyftas på deruti uppgifvet ställe. Fördelarne häraf skulle, efter Herr Friherre Hermelins förmenande, blifva flerfaldiga. För affärsmän och andre komme vid större penningesummors afsändning att beredas väsendtlig lättnad. Den skada och förlust som tillskyndas både den enskilde och det allmänna, genom de allt mer tilltagande poströfverierna, förminskades, och upptäckten af begångna brefoch post-stölder kunde, genom försöket af obehörig person att begagna tillgripen anvisning, underlättas. Härförutan hafva vid remissen af Herr Almgrens motion två ledamöter uti Borgare-Ståndet fästat uppmärksamhet å de flere fördelar, som antagande af det väckta förslaget skulle medföra. Utskottet, som, vid pröfning häraf, funnit något hinder från Bankens sida icke böra möta för ordnande af den föreslagna rörelsen, hvars ändamålsenlighet llih. lill R. St.
Detta är visserligen sannt, men jag föreställer mig ali, den tiden silfvermynt här i landet var gängse och småsedlarne ännu icke funnos, det fanns ett motsatt tycke emot det, som Hr Rosenblad nu nämnde. Jag är äfven öfvertygad derom, att när mari förut utlemnade sedlar ifrån banken, så mötte detta mera motstånd än man nu möter, när man vill ersätta sedlarne med silfvermynt. Det vigtigaste skälet hvarföre man nu icke skulle vilja hafva silfvermyntet, är att allmogen icke har försett sig med börsar eller skinnpungar att förvara det uti, och derföre lätt tappar det, då det lägges i en ficka; men då man förut ville införa sedlar i st. f. silfvermynt, så mötte man först det motståndet att allmogen icke hade några sedelböcker och för det andra att den tvekade, huruvida papperslappen hade samma värde som det motsvarande silfvermyntet. Man har talat om, att den besparing i kostnad, som uppkommer genom den föreslagna åtgärden, icke uppgår till mera än 40,000 ndr; men man bör icke förbise, att i samma mån som indragning af smärre sedlar vid lycklig silfverkonjunktur utsträckes, i samma mån minskas äfven bankens personal, hvarigenom äfven besparingen måste blifva betydligt större. Beträffande möjligheten af förfalskning, så kan den verkställas såväl af sedelmynt som af silfvermynt, och om fråga är hvilketdera som är lättare att förfalska, så tror jag att man icke deröfver kan tillvägabringa någon positiv bevisning. Hvad jag åtminstone för närv. kan såsom exempel åberopa, är, att på BankoUtsk:s bord förevisades en apparelj för 24 sk:rs efterapning, inkommen ifrån någon af korrektionseller fängelse-anstalterna i riket. Den bestod af trädstämplar för vattenstämplingen, och andra stämplar för trycket, så väl gjorda, att jag betviflar, att man skulle utan stor svårighet varseblifva efterapningen.
Men det var ju alldeles naturligt, huru skulle han kunna annat, han var ju ej blind. Hvilken rätt hade jag att ogilla detta? Alla andra blefvo ju också förtjusta i henne, jag själf främst. Och var det förnuftigt att bli ledsen på Antti därför att han icke kommit ihåg att betrakta soluppgången, emedan han så ifrigt resonnerat med Agnes? För min skull hade han väl inte glömt det. Kantänka, var det någonting att undra öfver? Vi hade lefvat tillsammans många år, jag delgaf honom alla mina tankar, de erbjödo honom ingenting nytt eller särskildt fängslande. Och dock hade jag fordrat att nej, det var helt enkelt löjligt. Jag var trångbröstad, småaktig, dum Förälska sig i Agnes? Öfvergifva mig och barnen? Det skulle han ej göra. Hans pliktkänsla skulle förbjuda honom det. Men tungt blefve det att fasthålla honom blott med pliktens band, mot hans hjärtas böjelse. Tungt blefve det att hvarje dag erfara hans köld, och svårt att se hans inre strider. Skulle han efter någon tid kunna glömma? Hvem kan säga det? Kanske skulle han altmera känna leda vid mig, och kanske skulle han till och med börja hata mig, då hans frihet för min skull blefve slagen i bojor? Barnen och jag skulle blott vara honom till en börda. Vore det då icke bättre att han en gång för alla lämnade oss. Måhända skulle han då någon gång tänka på oss med vänlighet och ömhet, kanske till och med sakna oss, om icke förr så efter långa tider. Lämna oss? Och resa efter Agnes till Petersburg? Ja, hvarför inte? Sådana under hade ju händt förut. Och skulle jag ej gå in därpå, om jag viste att han därigenom blefve lycklig? Hvad var min kärlek, om den icke framför alt afsåg hans lycka? Men skulle det lända honom till värklig lycka? Skulle det icke leda till ett ögonblicks sällhetsrus och därpå till ett plågsamt uppvaknande, till skam och ånger? Hvad skulle då rädda honom ur olyckan? Skulle han komma till mig för att söka tröst? Om han ej komme, skulle jag söka upp honom, vårda honom ömt och bringa honom att glömma alla sorgliga minnen, lugna honom och återvinna hans hjärta. Vinna det fullständigare än någonsin förr.
– Jag vågade icke låta honom stanna qvar, ty du förmår ej vakta din tunga. – Du har rätt, sade gubben, i det han lade begge händerna på sin hjessa. – När jag har knäböjt länge, blir jag så besynnerlig häruppe. Det susar och brusar i min hjerna. Men låt mig få återse honom! Jag skall nog akta mig. Han heter nu icke Filippos, utan Clemens; han är icke längre Elpenikes son ... visst icke! O, fortfor han till sig sjelf, – hvad han liknar henne! Elpenike i bröllopsdrägt med myrtenkrans på sina lockar! Elpenike i grafdrägt med sellerikrans omkring sin panna! Elpenike i grafdrägt ... Elpenike! Simons jernbröst höjdes af en djup suck, som liknade en dödsrossling; han vände sig och lutade mot den kalle pelaren sitt rysliga ansigte, sin brännande panna, sin kind, som bevittnade det nya undret af en tår. – Lugna dig, fader! sade Petros, som först nu varseblifvit helgonets upprörda tillstånd. – Hör du ej? Här nalkas menniskor. Det kommer en båt på ån. Låt ingen se, att du har lemnat din plats deruppe! Petros’ påminnelser understöddes af en cittras toner, som beledsagade en liflig, klar och melodisk sång, stundom afbruten af skratt och glada samtalande röster. Båten, från hvilka dessa ljud förnummos, närmade sig med sakta och jemna årslag i det försilfrade vattnet. Biskopens ord voro fullkomligt egnade att återkalla Simon till sans, ty de talade till hans asketiska äregirighet. Han rätade sig upp, sände en skarp och hastig blick bort emot ån, fattade linan, jemkade henne till den beskuggade sidan af pelaren och klättrade med en apas vighet upp till kapitälen. Uppkommen dit, intog han sitt vanliga läge, stack hufvudet ut mellan kapitälens löfverk och sade i förtrolig, angelägen ton: – De kunna icke hafva sett mig, Petros. – Nej, du må vara lugn. – Petros, Filippos är Kristian? – Javisst.
JJtsk. har, i afseende å både land och stad, följt den princip, alt genom auktion utröna, huru hög skatt man kunde få af en krogrörelse. Det är sannt, att förhållandet i Norrige är annorlunda, ty Den 5 Augusti e. m. 63 der bestämmes skatten.af municipal-auktoriteterna; men om man skall följa denna princip, bör man vara konseqvent och antaga densamma både för stad och land. Jag finner likväl detta icke vara lämpligt och anhåller derföre, med stöd af hvad i ämnet blifvit af Hr von Hartmansdorff och mig anfördt, det R. o. Ad. behagade förkasta Frih. af Ugglas’s förslag. Gr. Lagerbjelke, Gust.: Hvad först vidkommer den fara, som skulle iipkomma derigenom, att R. o. Ad. fattade ett från Utsk:s förslag afvikande beslut och dymedelst åstadkom splittring vid frågans afgörande, ber jag att få erinra derom, att RondeSt., om jag icke misstager mig, beslutat, att i frågan intet besluta, förr än Ståndet till slutlig behandlig förehaft bränvins-tillverkningslagen, samt att, efter hvad jag hört omtalas, BorgareSt. icke heller fattat definitift beslut i frågan, utan återremitterat de flesta §§ i förslaget. Om det så förhåller sig, är det ju gifvet, att ingen sönderrifning af förslaget sker derigenom, att R. o. Ad., i afseende å nu föredragne §, fattar ett från Utsk:s förslag afvikande beslut, enär Utsk. vid återremissens besvarande kommer i tillfälle att pröfva det ena förslaget lika väl som det andra och bestämma sig för det i Utskrs tanke lämpligaste. Jag anhåller derföre alt få framställa hvad jag i denna fråga anser vara riktigt och begära Hr Gr. o. Landtm:s propos. derå, utan att derföre beskyllas för att vilja åstadkomma olika beslut inom Stånden och dymedelst förorsaka frågans sönderrifning. Den siste värde talaren har framhållit nyttan af auktionssystemet.
Då hvarje medlem af detta Riksstånd har en gifven ratt att väcka Motioner, för hvilkas beskaffenhet han ansvarar, anser jag, att man ej är befogad, alt derföre bemöta honom med hårda eller obehagliga uttryck. För min del kan jag ej annat, än ogilla den af Grefve Hamilton väckta fråga, i afseende på hvilken jag ej vidrör förflyttningen af Långfredagen, såsom af Molionairen återtagen. Hvad hufvudsaken angår får jag förklara min innerliga öfvertygelse, alt alla väckelser, som erbjudas menniskali, att med alfvar begrunda sitt upphof, sin eviga bestämmelse och den redovisning, hon har att aflägga inför Gud och sig sjelf, att, säger jag, sådane väckelser och tillfällen ej böra rubbas eller inskränkas. Jag anser, att Religionen utgör den säkraste grunden för Staters och Individers sällhet: Jag menar härmed en upplyst Gudsfruktan och ingalunda den, som i vår tid och i andra Länder allt för ofta röjer sin afskyvärda inflytelse genom jesuitisme, förnuftsvidrighet och menniskoförtryck. Vare det långt ifrån mig, att försvara sådana grundsattser! Men i ett ämne af högsta vigt för Himmelens och Jordens intressen vill jag mindre uppehålla 320 Den 19 December f. m. mig vid det politiska, än det religieusa. Jag städner exempelvis vi den till öfverflyttning på en annan Helgedag föreslagne ChristiHimmelsfärdsdag. Denna Högtid är, så till sägandes, Christna lärans segerfest, då den företer en säll odödlighet åt den, som troget bemödat sig, att träda i den Gudomlige Stiftarens fotspår. Jag tror, alt denna Högtid bör oförändrad bibehållas. Hvarföre skulle en sådan särskild dag för öfverjordiska betraktelser beröfvas denna i verldslig måtto mindre lyckliga medmenniska, som hvilan med sitt hopp vid en rik ersättning för vidriga öden, för sina saknade fördelar, sina misskända uppsåt, sina kroppsliga lidanden eller sina ömma förluster; ty mot dessa sednare gifves väl ingen kraftigare tröst, än den ljufva föreställningen, alt de lossade banden skola åter sammanknytas, och att man åter och för alltid skall sluta till sitt hjerta de föremål man i tiden älskat.
Nyqvarns qvarn och bro, angående ansökning örn bibehållande af arrendet å. Se Arrende. Nämnd, till omröstning öfver Högsta Domstolens ledamöter, angående. IV. 4^4- — angående val af. Se Val. Nämndemän, 0111 ändring i sättet för väljande af. V. B. io{. A. 1B4. — om ersättning åt, för syner, värderingar, in. m. Se Ersättning. — om inskränkning i deras befrielse från skjutsningsbesvär. VIII. B. i4S. A. 227. — om ändring i föreskrifterna angående deras befrielse från skjulsskyldighet. Se Sk julssky Idighet. — om inskränkning i det nu domföra antal af. Näringarne, om medel till befordrande of, och deribland sjöfartens förkofran. III. Å. 11. XXII. U. 548 XXIII. 187. XXIV. A. 39i. XXV. U. 87. a. «44* E447• — angående fångars, fattighjons och lösdrifvares användande vid. Se Fångar. Näringsfrihet, örn bestämmande af grunden för. II. 5o3. E. 332. XIX. A. 26. Näringsstipendier, angående ett tillägg till reglementet för. X. B. 95, 115. A. 289, 299. — om förtydligande af ett tillägg till reglementet för. XIII. B. 111. A. 297. O. Obligationer, angående utbyte af Riksgäldscontorets lill Banken ulgifna. Se Riksgäldscontoret. Odelberg?, A., ansökning om prolongation af arrendet å Edeby hemman. Se Arrende. Oden - ( 201 ) Odencrantz, Gastaf, yttrande. XIV. 35o. Odlingslägenheter å allmänningar, om upphörande af den derifrån till Statsverket ingående ränta. Se Ränta. Offentlighet vid Ridderskapets och Adelns sammankomster, angående. I. 5. A. g. — angående införande af, vid alla underdomstolar och poliskamrar. III.
Då vänder lian sig tilf Staten, och såget: jag har seglat under tractaters helgd , hvad jag mist, det skall. Staten ersätta. Detta tror jag ej kan vara rättvist. Dessutom har man sagt, att blott flottor kunna skydda handeln, oell citerat England såsom exempel. Men Amerika hade en lång tid blott några få örlogsfartyg , och dess handel har likväl alltid varit uti jemnt stigande. Handeln bör visserligen skyddas , och i krig af flottor ; men handelns förluster böra ej drabba Stats-Cassan. Jag skulle tro, att om man etablerar så förderfveliga principer, skuile äfven utländningen låta, sine fartyg' gå under Svensk Den 25 No v erfiber f. m, flagg, och skördande tiga , men förlorande, låta. Sveriges Stats-Cassa Betala förlusten. Man har mycket talat om fredsslutet af år 181 \ mellan Danmark och Sverige , man envisas att omtala den iq Oct. men förbigår i all tysthet den 18, deri det står, att vederbörande Undersålares ömsesidiga påståenden , hvilkas fullföljande vid Domstolarne genom fredsbrottet blifvit afhrutit, skola från nämnde tid återtaga deras obehipdrade gång, och om man granskar alla fordna freder, skola lika termer finnas , utan att enskilde fått göra anspråk på Stats-Cassorne. Man har hört, att Proviricer af egne armeer i krig blifvit ravagerade; de hafva likväl af det allmänna aldrig eller ock blott svagt blifvit ersatte. Jag tror då ej att det är billigt, att göra mera afseende på ifrågavarande ämne , utan anser att Betänkandet bör bifallas, Herr Mannerhjerta, TJ1 r i c E m a - nuel: De värde Talare, 10m före de tvän lie sista behagat yttra sig, hafva så utvecklat ämnet, att för mig är föga att deryid tillägga. Då jag likväl fäster mig dervid, tillhör det mig omförmäla, att jag sjelf är bland antalet af personer, som hafva rättvisa ani språk på ersättning. — Erkännande mig således jäfvig i afseende på beslutet, anhåller jag likväl, alt få göra några anmärkningar vid de Herrars mening, som äro emot ersättningan.
Vintervägar och Segelleder gifvas, hvarest en större mängd än på stora Landsvägarna färdas, serdeles sådana menniskor, hvilka icke ens sjelfva hafva tillverkning srätt af bränvin och sålunda icke heller kunna åläggas nedföra sådant till sitt eget behof; på vissa vägar är antalet af vägfarande mångdubbelt emot å andra, hvarest snart sagdt ganska få eller inga minuteringsställen behöfvas; — I några städer är en större personal åtföljd af en ringare rörelse med fremmande arbetsfolk, och behöfva de således mindre minutering, dä i andra åter, såsom Bergstäder och större KandelsStäder, en större S50 Besv, och Eken, Utsk, Ettänkanden. tillströmmande Folkmängd äfven fordrar flera näringsställen, dels till Herberge, dels till erhållande af en måttelig förtäring. Att derföre fastställa någon viss norm efter ställe, afstånd, eller Personal, för aila localer lika gällande, skulle somligstädes framkalla öfverflöd och annorstädes brist. Att åter inga Krogar eller minuteriagsställen skulle finnas, vöre visserligen önskensvärdt, men lärer lika litet kunna verkställas, sorn, i händelse det vöre möjligt, det säkerligen icke framkallade annan verkan, äa att hvart annat Hemman vid (större vägar på Landsbygden och de Hesta kojor i Städerna blefvo Lönkrogar, hvarest Policen saknade all möjlighet till sådan tillsyn, ssm den på Gästgifvaregårdar och de få privilegierade Näringsställen nu ager. Såsom ett resultat af dessa slutsatser, kan Utskottet icke annat finna, än att nuvarande stadgande är det rätta, nämligen att Kongl. Maj:ts Befallningshafvande pä landet, och efter Magistratens hörande i Städerna tillåta fösäljning af Bränvin i minut, på sätt och vilkor Författningen vidare utstakar, samt med den möjligaste förmindskning uti minuteringsställenas antal både i Städer och på Landet.
Majrts Nådiga Proposition, angående en uppkommen brist i 1839 års anslag till Beväringsmanskapets vapenöfningar, beslutat, att, med öfverlemnande till deras näst sammanträdande Revisorer att yttra sig öfver tillkomsten af den under år 1839 å ifrågavarande anslag uppstådda brist, berörde brist, uppgående till 22,389 Rrdr 19 sk. 4 rrst Brco, må af öfverskotten å Statsverkets inkomster för berörde år få godtgöras, och då det skäl, på grund hvaraf nämnde åtgärd blifvit af Utskottet tillstyrkt, nemligen att den nya Stalsregleringen icke bör 8 Stats-Utskotlets Utlåtande, N\o 550. belastas med godtgörandet af sådana brister, som uppkommit, i följd af anordningar utöfver tillgång under den förflutna tiden, måste ega enahanda tillämpning för år 1840 som för det nästförutgångna året, har Utskottet, i anledning af Kongl. Maj:ts ifrågavarande Nådiga Skrifvelse, ansett sig böra tillstyrka, att Rikets Ständer, i enlighet med hvad redan, rörande den år 1839 uppstådda brist å anslaget för Beväringsmanskapets vapenöfningar, blifvit förordnad!, måtte, i afseende på den brist, som ytterligare yppats å samma anslag för år 1840, till ett belopp af 18,065 R:dr 39 sk. 8 r:st B:co, medgifva, att densamma må af öfverskotten å Statsverkets inkomster för sistberörde år få godtgöras, samt att till Rikets Ständers Revisorer för samma år måtte öfver lemnas att sig yttra öfver bristens tillkomst och redovis ningen derför. Stockholm den 27 Maj 1841. STOCKHOLM. Tryckt hos A. G. Hellsten, 1841. Siats-Utskottets Utlåtande, JV:o 55/. i N:o 55/. Ank. till Exp.-Utsk. den 29 Maj 1841 > kl. 12 midd.
fl., så hafva vi uppräknat de allra flesta af författarinnans alster och kunna ha rätt att deraf sluta till grundtonen i hennes författat-kynne. Ar den icke monne ett tungt medvetande om lifvets bitterhet, i hvilken den enda ljuspunkten är resignationen, förmågan att med tålamod bära, hvad som ej kan ändras. Ty Ernst Ahlgren tror icke på någon ändring. Hon är mindre optimist än vara svartaste s. k. pessimister, hvilka bestorma himlen med sin harm, i hopp att hon skall sänka ned till dem en ny ljusare verld, sedan de rifvit ner den bestående med allt dess djupa elände. Ernst Ahlgren hoppas intet; men sedan allt är förloradt, fins ej heller mer att förlora; derför är för henne hvarje liten ljusglimt en vinning, derför kan hon skrifva så lugnt och så lidelsefritt, utan afsigt att väcka harm, utan sträfvan att reformera. Men just genom dessa sina egenskaper har hennes diktning för oss sin största betydelse — den bjuder oss lifvet direkt och osminkadt. Hvad den torde vilja lära oss är, att lifvet är hårdt, men att det bör kunna lefvas ändå. Victoria Benedictsson sjelf kunde det dock icke, dertill blef lidandet, trots hennes resignation och beundransvärda tålamod, slutligen hennes känsliga själ öfvermäktigt. Elna Tenow. Fru Benedietssons porträtt kan, i följd af mellaiikommefc h i n - der, ej meddelas förr än i följande nummer. S öllskapstalang er. * ^jf in barndomsvän, direktör Wilhelmson, firade sin födelsedag med en större bjudning; jag hade lofvat hans hustru att komma, äfven o m jag ej blefve ledig förr än sent på aftonen. Det var en mild, något mörk marsqväll. Jag blef nästan skrämd, då jag på den sparsamt upplysta gatan såg en figur gå fram och åter förbi huset, der nämda familj bodde, men då j a g k o m närmare, såg jag att det var sjelfva festens hjelte, som vankade der likt en orolig ande.
någonsin förmådde qväfva toner, lika de följande: ”Du lefvande Gudom, du eviga Ljus! Upptänd i mitt hjerta din låga; Min bäfvande anda lyft upp ur sitt grus, Och vårda min lilla förmåga. Förlossa den fångne, som suckar och ber; Förklara det öga, som dunkelt dig ser; Och skåda ditt verk uti plåga”148! Med få ord: en bättre commentator har Bellman aldrig ägt; och jag vågar påstå, att hvar och en, som fick bivista dessa sångfester, lärde sig fullt förstå den förunderlige skalden. Tyvärr! ehuru de egentligen voro symposier helgade åt Apollo, och ehuru Kernell sjelf af alla närvarande drack minst, blottställde dock det myckna sjungandet hans bröst för ansträngningar, hvilkas vådliga följder snart nödgade honom att fly till ett sydligare luftstreck. Han sökte der helsan, men fann döden; och sin konst tog han med sig i grafven. Det sista gäller äfven om en annan högtbeprisad Bellmanid, Raab: hvilken jag aldrig fick tillfälle att lära känna såsom sådan; ehuru jag eljest, och innan hans rykte i detta afseende var börjadt, sett honom spela en och annan komisk rol alldeles förträffligt. Att han var Kernells öfverman i mimiskt konstnärskap, är möjligt; om han var det i total-speglingen af Fredmans-dikternas anda, måste jag lemna derhän, då jag ingen jemförelse kan anställa. Om hans läromästare Hjortsberg bör jag kanske icke dömma från den enda gång, då jag såg och hörde honom föredraga Telje-visan, jemte ett par af hennes syskon. Han gjorde det ypperligt, på visst sätt – nämligen såsom en stor skådespelare: men tonernas innersta trollmakt låg ej inom hans förmåga; och synbar var benägenheten, om ej att gifva ensidig öfvervigt åt det komiska såsom blott och bart komiskt, åtminstone att välja endast sådana stycken, i hvilka lustspelarns konst fann för sig det mesta utrymmet.