Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Protocollet öfwer den i förmiddagplenum fbrpättade votering, l anledning hwo af Herr Silverstolpe, Lustak ^bra stram, yttrade, att sedan wid berörde votering, Ja-pro, positionen af RidderstapktS och Adelnpluralitet blif wit - 4442 Den 19 Octobek. w!t bifallen, utbad harl sig att fä förklara, bet harr, enligt hivad han under ventilationen redan hade tillkäanagifwit, ansäg det kagNe btflurct stridande mot Regerings - Formen, och wille till Protokollet reservera sig, att hatt deri icke deltagit. I benna reservation förenade sig Herrar k4sm^> msrlkölst, Korevroz Friherre ^Lnnerkeim, Kars August; Lr-ekell, Lust. Antori; 8i!verstol^>s, ?rLstric; 8>!velsto!p6, Krasteic Lamuel; Friherre La» charström, sacob; LUivellparre, H^ron llsac; och von Kotan, Krestin: ^ostun (^kristian, hwilken af Herr Lilverstolpe, Kresteic Lamuel anmäldes. Nägon hördes siäga onl Herr von Kole» ef wore närwarande efter han sjelf icke h^rtS sig anmäla, HerrLilverlkolpe, Krestine: Oä jag, som as Ridderskapet och Adeln ej kan wara misskänd, nämnde hans reservation, dä hans röst, säsom för swag ej kiiiidc framtränga, förmodar jag att ingen bör kunna misstänka upgiftens riktighet. Friherre ^stellvärst prkade att ordningen fordrade det hwar Ledamot sjelf framförde si» na tankar. Friherre L!echelttrom intygade atk Herr von Kolen sjelf förklarat sin reservation, men beklagade att det ej kunnat höras fram till Ve Herrar som behagade twifla derom. Grefwe kel örner confornierade sig med dem som reserverat sig emot det genom ben sista voteringen tagna beflutet.
Jag kastade ännu en blick omkring salen och inträdde i mina egna rum, hvilka jag nu ämnade taga i nogare ögonsigte; – det första var litet och hade ingenting anmärkningsvärdt; dess inredning, lika gammalmodig som i salen, bestod af ett bord, hvars bastanta utsvängda fötter uppburo en djup skifva af porslin, med en onaturlig blomsterbukett i ena hörnet, hvars spiriga stjelkar spriddes öfver hela skifvan; några damastklädda stolar, en kakelugn, också af rosigt porslin, och en besynnerlig kista eller koffert på höga ben, lakerad i svart, med torn, blommor och foglar i guld, – utgjorde hela möbleringen. Dörren stod öppen till det inre rummet, der tvenne ljus, på ett lika gammalmodigt toilettbord, upplyste en säng med omhänge af grönrosigt kattun; en stor messingsbeslagen byrå af valnöt var det första jag vid mitt inträde upptäckte. Detta skulle då bli min sängkammare, och jag sade till mig sjelf, i det jag försökte muntra upp mig, att sämre kunde man ligga, än i denna väl bäddade säng med sina fina hvita kuddar, men oaktadt allt mitt bemödande kom intet leende öfver mina läppar; det föreföll mig som om jag haft svårt att andas, som om luften i detta rum vore blytung, och i det jag kastade mig i en fåtölj vid sängen, förskräcktes jag öfver min blekhet, som spegeln midt emot visade mig. Jag förargades öfver den oemotståndliga makt, som inbillningen utöfvade på mig, – ty det kunde icke vara annat, som gjorde att mitt hufvud kändes tungt och oredigt, som om jag varit rusig, och att jag kände mig betagen af en alldeles okuflig känsla, som – hur jag än sökte dölja det för mig sjelf, – likväl ganska mycket liknade räddsla, ehuru jag ju icke egde ringaste anledning dertill.
Utrikesministerhotellet vid Blasieholmslorg ser synnerligen anspråkslöst ut — ett slätt, gråbrunt hörnhus med raka fönsterrader och en port som en vanlig dubbeldörr med ett enda lågt trappsteg till trottoaren. Men redan i förstugan får man ett intryck af hemtrefnad, som ger en ersättning för frånvaron af den prakt man kanske väntat sig. Trappan upp med dess hvalftak ä r belagd med en tjock matta och prydd af gröna växter och blommor, hvilkas doft blandar UTRIKESMINISTERHOTELLET. TECKNING AF V. ANDRÉN. IDUNS JULNUMMER Vi bli afbrutna i våra betraktelser af ett plötsligt sorl och rö- relse i det församlade sällskapet. Aha, kungen kommer! — Två af herrarne i utrikesdepartementet, hvilka delvis fungera som värdar, ha gått utför trappan för att jämte excellensen Douglas i själfva porten mottaga h. m:t. De bära hvar sin trearmade silfverstake med tända ljus, en kvarlefva af traditionen, som ville att kungliga personer, när de besökte utrikesministerns hem, på dess tröskel mottogos med tända facklor. Detta var visserligen på den tid, då ännu intet elektriskt ljus lyste upp förstugor och trappor klarare än den ljusa dagen — men traditionen h a r ännu bevarats i den form, som ofvan antydts. Så snart konungen eller flere af den kungliga familjen anländt och så många, som haft tillfälle till det, fått buga sig eller niga, bladet än lifligare än förut. Man h a r börjat finna hvarandra nu också, man har börjat komma på det klara med sina danser, man h a r åter kommit i gång med den sammansättning af småskvaller, små förhoppningar eller flirtintressen, som hålla ihop hela balen, för att inte säga hela societetslifvet. Jag vill inte påstå, att det skvallras eller förtalas eller pratas mer i den s. k. societeten än annorstä- des, men mindre är det väl heller inte! Där jongleras friskt med.
SSemillntng af $må billioner £rehunDra''<£tt §ufen ©epl)unDra»Rittto (2,301,690) Rifd» Daler 33anco, att utgå från od) meD år 1836 intill flutet af Det år, Då en förnpaD £5emillningé»©taD'ga marDer af Dg antagen; uti ljmilfen fumma Dod ide inbegripet Den f>ittiUé, unDet benämning af Gentonab-afgift, å miga löner ffeDDa innel>ållmng af en procent, hmtb fen f)äDanefter fomnier att, i fammanfjang meD Alllmänna Söemitimn» gen, uppbäras? till ett calculeraDt belopp af 39,000 R:Dr SSanco; äf» menfom De få fallaDe §tDningé» od> ^ortflämpebafgifterna, bcräfnaDe, Den förra till 10,000 R:Dr, od) Den feDnare, i affeenDe på ©tatend anDel Deraf, till 3,500 9v:Dr, allt Q3anco. §ör öfrigt äro De till ©tatd^erfet omeDelbart ingåenDe 23emtllntngémebel förjlagdmid upp» tagna till följanDe utförDa belopp: Sutlmebel 2,950,000. ©a(u*2fccid#afgtften af ©täDerne Dd) när ofmanupptagna Alllmänna Jemtll» ning hitföred meD 2,301,690. utgöra 35emillningdmeblen en ©umma af . De grunber, forn t
Nu insåg rymmaren att det var fråga om allvar och han gaf sig genast. Detta skedde för flera år sedan och derefter har icke någon enda 364 Den 24 Mars e. m. fånge vid denna fångvårdsinrättning ens försökt att öppet rymma från soldatbevakningen. Men, siiger man, tångarne skola med så mycken omsorg bevakas, att rymning ej kommer i fråga; och härtill anslagne kostnader liro väl använde. En hjertnupenhet, som skulle medföra högst betydligt ökade utgifter, men ändock ej ledde till målet, torde likvid ej vara behjertansvärd; och åtminstone de fleste af lagförslagets motståndare skulle säkerligen, om de, utom omfånget af embetsrummen, fingo se huru det i verkligheten går till och måste gå till, snart nogsamt inse, att man genom endast preventivåtgärder, äfven om en soldat medföljde hvarje fänge, icke kan i erforderlig mån förekomma rymningar. Men hvilka äro då vanligtvis dessa rymmare, hvilka man i viss mån vill skydda för möjliga äfventyr under rymningen? Är det sådana fångar, som mera af olyckliga omständigheter och dåliga exempel än inneboende brottslighet fallit? Eller är det fångar, som söka försona sig med sina medmentiiskor? Nej visserligen icke. Kymmarne äro i allmänhet personer af sådan sinnesbeskaffenhet, att de fortfarande befinna sig uti en fiendtlig ställning till samhället; och äfven om det onda upsåtet från början icke finnes, lärer, då faran att ertappas lägger himler i vägen för ärligt arbete, sjelfuppehållelsedriften föra dem till en sådan ställning. Jag vill icke här nyttja samma mörka färgläggning som motståudarne, men måste dock i förbigående antyda de våldsamma upträden, som understundom tima vid gripandet af förrymda brottslingar, hvilka sannerligen icke väga på guldvigt huru långt sträckt våld de få använda för att hindra sitt gripande.
Är resplanen noggrant utarbetad, så ändra den icke utan tvingande anledning. Om ordspråket: » Slovv to choose, but slower to change » alltid är väl värdt att hågkommas, så har det icke sin minsta tillämpning vid en fottur. Nu öfvergå vi till utrustningen. Härvidlag må- ste man alltid lägga märke till att renseln icke får väga mer än 5 ä 6 kilo. Man får sålunda icke tillåta sig synnerligen många utstyrselartiklar, men derför är det af desto större vigt att hvarje sak är så utsökt som möjligt. Det första och .vigtigaste är skodonen. Väljas icke dessa med omsorg, kan hela resan förfelas; ty att linka i väg med skoskaf och blåsor på tå och häl, är i sanning intet nöje. Beställ derför hos en skomakare ett par solida turiststöflar. Min skomakare förklarade, att de helst borde göras på följande sätt. Till framstycke väljes mjukt, vattentätt skinn, helst rossläder o c h till bakstycke något slags lättare och tunnare skinn, såsom kalf eller get. Stöflarne fodras med stark kypert. På bakstycket anbringas till en höjd af 1 eller 1 J tum en yttre hälkappa af vattentätt skinn. Med stöflar af detta slag har jag gått en hel dag i vatten utan att blifva våt. Sulorna böra vara dubbla och breda, klackarne låga och breda samt försedda med stålpliggar. Ett par sådana stöflar, starkt gjorda, äro tillräckliga, när de behandlas med omsorg. De flesta turiststöflar o c h till följd deraf de flesta turistben förstöras derigenom, att stöflarne sättas våta till elden för att torka, utan att i förväg insmörjas med fett. När de icke äro tillräckligt smorda, blifva de så hårda o c h obeqväma, att foten lider af att pressas ned i dem. Spar derför icke på skosmörja, den är det bästa preservativet mot skoskaf. Ju bättre skodonen blifvit smorda, dess bättre hålles också fuktigheten ute. Stöllarne måste vara att snöra, ty fötterna svälla i allmänhet upp vid långa marscher, o c h då kommer den lilla utvidgning, som snörningen tillåter, väl till pass.
Franc och génomsågos af Kanslirådet von Stjerneman, så mycket mera som de, vid utarbetandet af de nn på Biddarhuset befintliga genealogier, icke i allt följdes, hvarpå just Lilliehöökska stamtnflorna äro, i afseende på. uteslutandet af de oriktiga riksrådstitlarne, ett exempel ibland hundrade; att Lilliehöökätternas namn i nu gällande matrikel, upprättad 1719, klarligen angifver rätta förhållandet, i det adliga ätten Lilliehöök M 1 endast heter Lilliehöök af Fårdala, då deremot adliga ätten Lilliehöök JU 66 benämnes Lilliehöök af Gälared och Kolbäck; att det år 1761, enligt Eiddarhus-deputationens protocoll af den 7 November samma år, fanns af adliga ätten Lilliehöök af Fårdala blott tvänne manlige personer i lifvet, nemligen dåvarande Kaptenen vid Uplands regemente, sedermera Majoren. Bleckert Lilliehöök och hans yngre broder, Majoren Anders Fabian Lilliehöök, af hvilka, enligt genealogien, den förre dog sonlös 1788 och den sednare afled ogift 1801; att, också enligt genealogien, vapnet blef efter den sistnämnde sönderslaget, hvilket icke brukar ske, då en slägtgren dör ut, utan när hela ätten utslocknat; samt att anteckningen härom på stamtaflan är sä mycket tillförlitligare och måste ha afseende på ätten i sin helhet, som ättens manliga medlemmar sedan flera år förut endast utgjorts af tvänne bröder, hvarföre vid vapenkrossningen och anteckningen derom något misstag ej kunnat ega rum; att nämnde officiella anteckning således icke i någon mån kan anses förringad deraf, att vederbörande Biddarhus-tjensteman af okunnighet eller glömska uraktlåt att genast afföra ätten såsom utgången, till följd hvaraf Biddarhus-direktionen ej heller kom att vid påföljande riksdag hos Bidderskapet och Adeln anmäla saken; samt slutligen att någon anmärkning emot
Juni afgifvit, angående deri öfverklagade förlägenheten i allmänna rörelsen, och om medlen till dess afhjelpande, har jemte åtskilliga dervid gjorda anmärkningar blifvit frän Höglofl. Ridd. och Adetn, Hogvördiga Prest-Ständet och Vällofl. Borgare-Ståndet återremitterad!, och den 10, 12 och 14 i denna månad hit inkommit samt Utskottet jemväl anmodadf, att med frånskiljandet af hvad i samma Betänkande hörer till öfversigten af orsakerna till berörde förlägenhet samt de åtgärder, sorn bero af Riksens Ständers egna beslut, i en kort framställning upptaga de Oeeonomiska mai, sorn anses böra lill Kongl. Maj:ts Nådiga pröfning och åtgärd öfverlemna®. Efter inhämtad kännedom af de anmärkningar, sorn egentligen äro gjorda emot förenämnde Betänkande, liar Utskottet, till undvikande af vidlyftighet , trott sig endast böra i en kort öfversigt sammanfalla de mest hufvudsakliga deraf, i den ordning de förekomma uti de till Utskottet öfverlernnade handlingarna.
Sig utläte, samt med försäljningen af de utpantade Gökanden tillhörige kreatur äfvenledes anstå, så vida .Löftesmän nen för Arrendet icke hade något att deremot påminna; hvarefter och sedan, uti afgifne underdåniga utlåtanden, E. K. M:ts Befallningshafvande i Stockholms Län, under åberopande af Arrendets dryghet och de af Wener å Egendomen nedlagde kostnader, i allo understödt hans ansökning, men E. K. M:ts och Rikets Kammar-Collegium endast tillstyrkt, att nedsättning af årliga arrendet till 450 Tunnor Spannemål mätte honom på Tio års tid beviljas, 2. K. M. genom Nådig Remiss af den 23 sisth Mars öfverlernnat Handlingarne till Riksens Ständers Statsutskott, på det Riksens Ständer måtte blifva i ■ tillfälle, att om ifrågavarande Arrendes nedsättning, för nästlidet och följande åren, besluta. Af dessa Handlingar är vordet upplyst: att egorne till Svartsjö Kungsgård bestå af 313 Tunneoch 24 kappeland åker, samt af 293 Tunneoch ?, kappeland äng’, inberäknade 24 Torp, som, enligt anteckning å en af vederbörande Landtmätare upprättad Charta, böra hvardera utgöra 2 dagsverken i veckan. Åntages nu, att af åkerjordeh hälften eller *36 Tunne2b kappeland, efter beräkning af | Tunna på Un&erf.Sniga Skrifvelserl 237 Tunnelandet j årligen besås med 117! Kappar, så skulle, om medelafkastningen anses belöpa tili. 6:te kornet , Kungsgårdens hela Sprnnemåls^revenue blifva endast 775 Tunnor ao. Kappar, hvilken, efter afdrag af utsädet och det contraherade Arrendet ej tomme att lemna större öfverskott, än 57 Tunnor 21 Kappar; Och då med detta öfverskott jemte Ladugårdens afkastning, sorn, enligt hvad handlingarne utvisa, är af mindre betydenhet, helst de under Egendomen lydande
Maj:t anmält att, enär inberäknandet af nämnde donationsmedel i de af Staten anslagna lönerna befunnits stridande mot testators uttryckliga föreskrift, Rikets Ständer med anledning af hos dem gjord framställning anvisat ett mot omförmälde räntemedel, efter bevillnings-afdrag, svarande belopp. Etthundrasjutioen Riksdaler, att från och med början af dä instundande statsreglerings-period, såsom ersättning, till Göteborgs eleinentar-läroverk årligen utgå, förordnade Kongl. Majit, den 16 November samma är, att merberörde räntemedel skulle vederbörande lärare tilldelas utan att. ä deras i stat uppförda löner afräknas. Af den Hvitfeltska stipendie-fonden, stiftad af fru Margaretha Hvitfelt medelst testamente d. 22 Januari 1664, hvarigenom egendomarne Sundby och Åby med tillhörande lägenheter anslogos till underhäll för studerande af Bohus läns landskap vid Gymnasium i Götheborg, utgå enligt Kongl. Brefvet den 11 Oktober 1836 till läraren i musik och sång vid högre elementar-läroverket i nämnde stad, Etthundrafemtio Riksdaler Riksmynt, och till läraren i teckning Etthundra Tjugufem Riksdaler samma mynt årligen, hvilka belopp afräknas å de för samma lärare å stat uppförde arfvode». 28:o lägre eleiueiitar-läreverket 1 Marberg. Till lärare vid detta läroverk hafva tvänne donationer blifvit gjorda, nemligen : l:o af Assessor en C. F. von Döbeln, som den 26 Mars 1762 skänkte ett kapital af Trehundra Daler Silfvermynt, hvaraf årliga räntan skulle, ”efter bästa vett ”och samvete utdelas till skolans Docenter”. Kapitalet utgör nu Sjutiofem Riksdaler Riksmynt, och räntan delas lika mellan Rektor och förste Kollega; 2:o af Rektor ./. Grimbergs enka, A. C. Strömner, hvilken, i öfverensstämmelse med sin mans uttryckta vilja, den 2
Beträffande hvad Friherre Cederström anfört om förvaring af varor, som skola belånas, i publika Magaziner, så medför detta väl större säkerhet än om så icke sker, men dock ej tillräckelig; ty likasom fordom vatten förvandlades till vin, hafva vi i våra packhus sett vin förvandlas till vatten. Jag anhåller derföre om proposition å det af mig uppgifna förslag. Friherre Cederström: Fråga kan naturligtvis icke uppstå om belåning af vexlar, som äro betalningsgilda endast på utländsk ort, men då de äro dragne på, och accepterade af, Svensk man, t. ex. på 60 Den 7 December f. rn. 2o3 å qo dagars sikt, blifva de papper, som få värde i mån af Tracentens, Remittentens och Acceptantens vederhäftighet. Herr Hjerta har sagt, att utländska vexlar ej belånas i vår Bank. Det kommer deraf, att någon stor vinst derigenom icke skulle vinnas; men i samma mån Invisningen blir förvandlad till Vexel, erhåller han starkare betalningsrätt, och fö 1 ja k tel i gen äfven större belåningsrätt. Invisningar äro ej i samma cathegori som Vexlar, fastän de äro underkastade samma chican, som löpande sedlar. Da det är publik och icke enskild vård, hvarunder jag yrkat, att belånbara effecter borde sättas, torde Herr Cederschjöld, i anledning af sitt yttrande om vins förvandlande till vatten, inse, att Magistraten, eller den tjensteman, genom hvars medverkan eller försummelse en slik tappningsåtgärd ägde rum, icke kunde undgå ansvarsskyldighet. Frågan synes helt enkel. Vili man bereda vinglare tillfälle, att på falska vexlar komma åt penningar, så bör man antaga förslaget; men vill man tillse Bankens säkerhet och bibehålla det lifligaste af alla rörelsemedel vexelrätten, så inskränke man sig till att i detta moment endast nyttja ordet vexlar, och undvika alla onödiga definitioner derå. Grefve von Rosen, Axel: Olika med Herr Cederschjöld tror jag, att belåningen af varor skall medföra större säkerhet, än b ao4 Den 7 December f. m. dea på namn.
Den unge politikern lyssnar uppmärksamt och vördnadsfullt, stiger slutligen upp, bugar sig lätt och börjar: »Ers Majestät, tillåt mig –» Han tuggade med välbehag på detta: »Ers majestät!» Det liksom höjde honom själf. Emellertid hade han beslutat sig för att tils vidare antaga anbudet att blifva docent. Det gaf altid anseende, och under tiden kunde han vänta. Därigenom blef han mera bekant och äldre. Ty utan en viss ålder kommer man ingenstädes i ett land, där man räknas för ung, till dess att man fylt fyrtio år. Randers var altid sarkastisk, när denna svaghet hos svenskarna kom på tal, och jämförde våra förhållanden med utlandets. Han visste med sig, att han åtminstone inte var ung. Emellertid skref han nu på sin afhandling, då han hörde en ceremoniel knackning på dörren. Han gick genast och öppnade. – Nej, se god dag. Välkommen. Var så god och stig in. Det var Norström, som nu blifvit filosofie kandidat. Han såg lika välvårdad ut som altid, ett par mustascher och två korta polissonger uppe under öronen visade verlden, att han inträdt i mannaåldern. Han umgicks ganska intimt med Randers, men hörde till en annan krets än den, i hvilken Grane och Randers träffades. Han såg litet nervös ut och hälsade med sitt vanliga stereotypa leende, som efteråt lemnade ansigtet aldeles oförändradt. Norström tog en cigarr, som den andre bjöd honom, och sade obesväradt: – Jag kommer för att bedja dig om en tjänst. Randers böjde sig leende emot honom: – Det skall bli mig ett nöje. Norström såg på cigarren, liksom för att undersöka, om den brände jämt: – Kan du låna mig två hundra kronor ... på en månad? – Ja, min kära vän. Hur snart behöfver du dem? – Om jag kunde få dem i morgon. – Jo, mycket gärna. Det blef en liten paus. – Ser du, det har händt mig en obehaglighet. Norström skrattade tvunget. – Du vet, att jag har en .. hm! förbindelse. – Ja, jag har visst hört något ... Randers kände med venstra ringfingret på spetsen af sitt hakskägg, – Hon har fått ett barn.
Nu var lojheten som bortsopad, allas ögon lyste af glädje, och bröderna lyfte sina hufvud käckt — vinkade åt orgeln att stämma upp hvad som hälst, endast man finge musik! En af dem, en energisk ung man, knäppte till och med hysteriskt fingrarna åt organisten för att få det att gå raskt. Pastorn ändrade icke ställning, han stod kvar och log stereotypt, han var mycket blek och hade lagt armarna i kors. Andra samlades omkring den lilla och hviskade kärleksfulla ord, som torrt och monotont trängde genom den brusande sången. Sakta drogo de det skakande barnet ur moderns famn och lyfte stödjande de små armarna. — Nej — hviskningen kom skärande i sin oryggliga bestämdhet — nej min dotter kommer icke dit fram. Detta är en sjukdom. Han, som först talat, höjde sin hand och hväste till Matilda genom det glidande tonsvallet: — Sjuk?! Hon är frisk, syndasorgens stora öfverflödande hälsa — salig, salig hon! Syster förmena icke ditt barn att komma till Jesus, vågar du taga detta på ditt ansvar? — Ja det vågar jag, sade Matilda kort och kallt. Hon såg ned, höll Ruths hand hårdt, en iskyla bet sig fast i hennes hjärta. Ruth, som upphört att snyfta och domnad hvilade vid Matildas bröst, glänte redan på ögonen i nyfikenhet. Uppträdet hade gjort värkan, två barn och tre vuxna störtade halft medvetslösa och högt gråtande fram till altaret. Det började åter betänkligt rycka i Ruths mungipor. Då tog Matilda henne kraftigt om handleden och gick ut. Hennes hjärta var hårdt, hennes läppar kröktes i gammalt hån, och hon passerade fullkomligt likgiltig alla förebrående ansikten, där hon läste tydligt som i skrift: Affalling! FEMTONDE KAPITLET. Landet låg mulet och tigande. Himlen hängde jämnt disgrå öfver den flata, uppblötta jorden, prärievägarna stodo som en lervälling — hvad de många små kringströdda husen sågo tråkiga och blaskiga ut i färgen, klumpiga i formen; — träden voro ju idel stripig gleshet.
Vid sådana förhållanden och då den stadgade folkskolelärarelönen med obetydligt tillägg förblifvit oförändrad alltsedan 1842, under det nästan alla andra tjenstemän vunnit en af de under tiden betydligt förändrade prislörhållandena påkallad förbättring i sina lönevilkor, synes tiden vara inne att vidtaga en genomgripande åtgärd till afhjelpande af dessa missförhållanden. Att folkskoleläraren med hänseende tili den bildning, han måst förvärfva och till den stora vigten af hans befattning, bör aflönas bättre än en vanlig arbetare, synes vara obestridigt. Den Expeditions-UtsJcottets Förslag till underd. Den första och mest ingripande åtgärden bör, i Rikets Ständers tanke, vara utstakande af en gräns, under hvilken en examinerad folkskolelärares lön ej får sjunka; — beroende det sedan på församlingarnes goda vilja och önskan att behålla en duglig lärare, att öka detta lönebelopp. Det som i främsta rummet påkallar Statens ingripande är nemligen förhandenvarande nöd. Så länge en sådan på många ställen verkligen förefinnes, synes det icke rigtigt, att Staten lemnar bidrag till förbättring af sådane lärares vilkor, som kunna anses åtminstone någorlunda bergade. Har man deremot vunnit en sådan fast grundval, kan sedermera derpå vidare byggas. På sätt här ofvan blifvit anfördt hafva vid innevarande riksdag många förslag blifvit väckte, att minimum för folkskolelärens lön'måtte bestämmas till 400 R:dr. Men Staten kan icke ensam lemna detta bidrag. Den kan icke uppgifva den städse erkända grundsatsen, att folkskolelärarnes aflöning hufvudsakligen åligger kommunen. Således kan Staten icke gå längre, än att gifva lika mot kommunen. Gifven Staten mera, omkastas nyssberörda grundsats. Icke heller synes, om nämnda minimi-lön stadgas, uppoffringen för de församlingar, som redan gifvit till folkskolelärarens aflöning lika mot den öfverlemnade delen af skyddsafgiften, kunna blifva betungande, om Staten gifven hälften af tillskottet.