Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den som då oaflåtligt har följt Kiellands hela produktion och under läsningen tid efter annan i sin tanke satt samman de och de kännetecknena, de och de karaktäristiska dragen, dem han finner synnerligt belysande eller säregna, fattas for hvårje gång han heli hunnit införlifva sig med skriftställarens nyaste arbete af er&gt; allt större lust att göra en résumé af sina egna tysta reflexioner, att sätta upp några synpunkter för bedömandet af den mans författarskap, hvilken för ögonblicket räknar en kanske talrikare läsar-krets än någon annan samtida nordisk skönliterär författare. Litet hvar erinrar sig nog, hvilket uppseende Kiellands första novellsamling väckte, hur öfverraskande fort den slog igenom i de mest olika kretsar, en ovanlig framgång, som dock i sjelfva verket ingenting var. att undra öfver, ty det lilla häftet sade en saker af den art, man ej har lätt att förgäta — det var en märklig bok och framför allt ett märkligt début-arbete. Der var icke en stämning på dessa blad, som förflyktigad hade förlorat sin färg eller doft på vägen från hjernan till papperet; och ehuru det icke var en sida, der det icke fans något, som folk af alla åldrar och åsig-ter måste applådera, var det knappast någon, der icke något stod skrifvet specielt för oss, “ hommes de maintenant. “ Och dock var det kanske främst .framställningssättet, som bländade, som frapperade. Ty hvilken glänsande form rådde icke författaren öfver! En form så öfverlägsen, så glatt, så makalöst elegant, att man för att förklara dess existens hos en begynnare nödvändigt måste tänka på ett länge fortsatt, stora publikum undandraget förarbete i diktarens verkstad, såvida man icke ville taga sin tillflykt till den numera med skäl mera misskrediterade hypotesen, att författaren varen af dessa utvalda, hvilka utan afgifna lärospån kunna handskas med språkmedlen, som en skicklig biljardspelare med sina bollar, en af dessa så lyckliga, hvilka ej som andra dödliga behöfva “ ciselera, löda, tills sjelfva handen vitnar om ens möda “.
B. i3o. LX. A. 22^. — med tillstyrkan, att, för denna gång* en summa af 4^0 R:dr B:co, i ett för allt, måtte få anordnas lill delnings emellan den Yaktbetjening inom Banken, som ej i och för den serskiMa. uppassningen ' r ju 68 hos BankoUtskottet begagnas. LVU. B. i3o. LX. A. 224. BankoUtskottets Betänkanden, Memorialer och Utlåtanden om iakttagande af en erforderlig rättelse vid slutlig föredragning lios RiksStånden af BankoUtskottets afgifna Betänkande N:o 92. LYIIL B. 56- LXI. 107. A. 252. — med förslag angående grunderna för liqvid, då ett, emot återbetalningsskyldigliet i Silfver, erhållit Bankolån kommer, före utsatt termin, att till sitt återstående belopp på en gång gäldas. LIX. B. 155. LX. A. 79. LXI. E. m. — med förslag till Regleméntariska föreskrifter, i sammanhang med Rikets Ständers beslut om Låns meddelande från Banken emot pant af Tackjern. LIX. B. i56. LX. A. 79. LXI. E. iii. A. 155. — angående Revision öfver BankoDiscontVerkets förvaltning och räkenskaper samt f. d. RiksDiscontVerkets fortsatta utredning för år 1829, och sedermera intill nästa Riksdag. LIX. B. i56. LX. A. 245. —- med tillstyrkan, attén medaillemå, genom BankoStyrelsens försorg, präglas och utdelas, till minne af Hennes Maj:t Drottningens högtidliga IvröningsFest.
Jag hav föreslagit Wernamo till byggnadsställe för Lazarättet af det skäl, att det ligger ungefärligen i centern af Östbo och Westbo härader. De mäst aflägse boende hafva ej dit öfver 4 a 5 mil, då de däremot till Jönköping hafva 11 å nf, hvilket afstånd är förskräckande, då det är fråga om menniskor, som vid hastigt inträffande sjukdomar eller vid olyckshändelser behöfva Läkares biträde. Om remiss af detta mitt Memorial till Stats,- Bevillningssamt Allmänna Besvärsoch EkonomiTJtskotten anhålles vördsamligen. Vördsamt Memorial! I alla Länder där upplysningen går framåt, afskaffas de under veckan särskildt inträffande helgedagar; och äfven här i Sve - Den 8 December e. m. 213 lige liar lid efter annan samma ålgärd blifvit vidtagen; men ännu återstå högtidsdagar, hvilkas firande jag för min del anser, dels kunna ega ruin på Söndagar, dels alldeles upphöra. Utom det att dessa under veckan infallande högtidsdagar ofta leda till oordning ibland den arbetande klassen, så alt de, i stället för all medföra en moralisk nytta , åstadkomma motsatsen, äro äfven af mycken vigt de mångtusende dagsverken, landet vinner genom indragningen och förflyttningen af förutnämnde helgedagar. Jag föreslår derföre vördsammast: att Maricebebådelsedag, Långf redag och Christ ihi mmelsfärdsdag _, må förflyttas på Söndagar _, och att Trettondedagen jemte Annandag Pingst må försvinna. Om remiss af detta milt anförande lill vederbörligt Utskott anhålles vördsamligen. Dessa 3:ne Memorial lades på bordel. Grefve Gyllenborgs Johan Hennings hade inlemnat följande, som upplästes: Då jag genom den nu omsider till trycket befordrade Kongl.
Jag finnér dessutom olämpeligt att förvilla den ringare Allmänheten med flere Myntsorter, då Småsedlarne i Allmänna Rörelsen gör samma nytta, och enär till en jemnare beräkning i förhållandet till våra gamla 2 skillingsstycken och de nymodige, de förra torde i räknevärde upphöjas och beräknas till Fem skilling, skulle jemförelsen emellan dessa skiljemynt framställa rätta förhållandet af Myntförsämringen. Då Silfvermynt med samma åtecknade valeur skulle likväl innehålla ett så olika värde och hvarigenom äfven misstag i beräkning möjeligen kunde äga rum, om ej färgen rättade missledningen af prägeln. Ett annat skäl, hvarföre jag afstyrker att nytt Skiljemynt må komma i Rörelsen är, att när man nyttigt pröfvar RiksgäldsSedlar af mindre valeur kunna nu i den mindre Penningerörelsen begagnas, som, i händelse RiksgäldsContoirets Creditiv på Banquen icke vore tillräckeligt till utbyte afRiksgäldsSedlar, stadnar i den mindre Penningerörelsen och icke påfordrar utväxling emot BancoSedlar, då deremot, om det nya Skiljemyn - 488 Den i5 April. tet komme att bestrida denna Rörelsen, RiksgäldsCoutoiret snarare kunde komma i behof af Bancomynt till större belopp än dess Creditiv i Banquen medgifver. I sammanhang med förevarande ämne, skulle jag icke draga i betänkande att framställa ett förslag, att förr än tillstyrkt är afgöra Liqviden med Fordringsfigarne i Disconterne, och om jag icke befarade den misstydning att jag derigenom ville befordra en skadelig utsträckning af BancoSedelrörelsen, som likväl är vida skiljt ifrån min afsigt.
Sedermera blef det 1739 tillåtet för bönderna att hemma hos sig hafva 2tne fullvuxna barn, och 1747 medgafs att behålla dem alla, men först 1789 eller mer än ett sekel efter den första förordningens utfärdande erkändes deras ratt att sjelfva bestämma antalet af sitt husfolk. Nu har den samhällsclass, sorn då genom dessa författningar trycktes och tvangs i de rikas tjenst, vuxit upp tilt nog makt för att göra sin naturliga rätt gällande; men derföre söker man också att vinna en ersättning, genom myndighetens utöfvande öfver den fattigare del, sorn ännu icke funnit nog mäktiga målsmän för att kunna försvara och skydda dess rättigheter. Ett århundrade åtgick för att göra de förras rätt gällande, och måhända skall det dröja lika så länge innan de ifrågavarandes blir erkänd, men om också ingen af oss alla lefver för att se den dagen, så är dock min innerliga öfvertygelse att den skall komma, och det är på grund af dessa åsigter, som jag vill hafva reserverat mig mot alla de beslut, sorn R. o. Ad. i fråga härom fattat. Gr. Anckarsvärd, Carl Henr., förenade sig med Hr Gripenstedt. Frih. Boye, Ludv.: Det är emot det beslut R. o. Ad. vid sista pleni slut genom votering fattade, i frågan om Lagoch Ekon.Utsk:ns betänk., ang:de ändring i 1827 års förordning, som jag anhåller att få i prot. nedlägga min reservation. Skälen äro, sorn jag tror, tillräckligt framställda i mitt särskildta yttrande; riten jag vill nu lägga dertill den olyckliga aning jag har, att om Konungens större vishet icke emellan kom mer, på hvilken jag ännu fäster mitt hopp, så skall beslutet gifva en fortsättning af det olyckliga tillstånd, som fyllt våra fattighus och våra fängelser.
IDUN 212 oerhörda summor på debetsidan i nervernas konto — utgifterna öfverstiga ständigt inkomsterna, och bokslutet utvisar ofta fullständig ruinFörbindelsen med a n d r j menniskor, umgänge med och förhållanden till andra har på senare tider minst tiodubblats. Den enskilde tages betydligt mera i anspråk nu än fordom. Det är mångfalden i allt, — i läsning, i nöjen, i arbete, intressen, umgänge — som dels splittrar våra krafter, dels öfveranstränger dem, dels åter förslappar dem. Fordom kunde man sätta sig ett mål före och ägna hela sitt lif däråt. Nu måste man vara m e d o m allt, eljes blir man efter, får, så att säga, stanna utanför i mörkret, medan de andra förlusta sig i de upplysta salarne därinne i palatsen. Finnes då ingen hjälp eller bot? Måste mänskligheten gå under af pur nervsvaghet? Vi kunna ej gå tillbaka, vi kuuna ej minska människomängden, ej nedbryta våra stä- der, ej upprifva våra kommunikationsleder. Men vi kunna skona våra nerver och stärka vår inre människa. Vi kunna lära oss hvad en människa tål af arbete, af nöjen, af mat och dryck, och vi kunna hålla oss inom måttet däraf. Det vill säga, omständigheternas kraf kan vara sådant, att måttet stundom måste öfverskridas, men då skola vi komma ihåg, att det måste finnas både debet och kredit i nervernas hushållning, och att när man skrifver upp något på det ena konto, får motsvarande summa ej saknas på det andra. Har strängt arbete förorsakat stor kassabrist, måste hvilan skänka behöfliga inkomster. Men man skall veta hvad som är debet och kredit härvidlag. Icke är det någon hvila att efter ansträngande arbete vara med hela natten på en bal, vid spelbordet, vid punschbålen. Icke heller blir det någon hvila för nerverna att vid en sen måltid förtära så mycket mat och dryck, som eljes vore nog för en hel dag. Mellan arbetet och sådana förströelser måste alltid följa en period af hvila, och dock händer det, att nöjet här ger större summor på debetsidan än förut arbetet. Emellertid måste man komma ihåg, att summan på kreditsidan också kan blifva för stor, och följden däraf blir förslappning.
ÅTTONDE SCENEN. ABILGARD. INGEBORG. INGEBORG (smyger sig bakom Abilgard och sätter båda händerna för hans ögon, förställande rösten). Hvem är det? gissa! ABILGARD (fattar hennes händer och kysser dem häftigt). Ingeborg! INGEBORG (rycker undan händerna). Hu! inte får du kyssa så der! nog tycka fruntimmerna vid hofvet om det, det vet jag nog; men vi stackars flickor i Dalarne kunna alls inte med så'na der saker. ABILGARD. Än om jag begärde en kyss af din mun då? INGEBORG. Det ska' du gerna få, men inte nu vänta bara tills pantlekarna börja. Blir du dömd att stå i brunn, så blir jag den första som löser dig derifrån; men det säger jag dig, jag löser dig inte om du blir dömd att arbeta för vecklön, för det är så rysligt långtrådigt. Men du ser inte glad ut, Abilgard! passar det på sjelfva julafton och då vi inte träffat hvarandra på ett helt år! ABILGABD. Ögonblickets fröjd dukar under för tanken på skilsmessans evighet! 13 INGEBORG. Skilsmessan? hvem tänker nu på den? Den här julen är på långt när inte så glad som de förra åren; men då var min far hemma. Han hittade alltid på så roliga lekar och kunde så många vackra visor. Vet du, jag har också uppfunnit en ny lek, som heter: Fria vill Simon i Sälle. Alla tycka den är så rolig och den kommer nog att bibehålla sig, ska' du få se. Men du är rigtigt tråkig helt annorlunda var du i Stockholm, då vi första gången sågo hvarandra! Vore jag en grann hoffröken, så vore du säkert mycket artigare emot mig! ABILGARD. Tror du det verkligen, Ingeborg? INGEBORG. Men det är inte alla, som blott ha ögon för hoffröknarna. Jag hade god lust att berätta hvad som hände mig i Stockholm, bara du lofvar mig att inte tala om det för någon? ABILGARD. Det lofvar jag. INGEBORG. Min mor och jag trängde oss fram, för att få se kungen och drottningen.
Straffbalken, efter denna paragrafs rätta förstånd och mening, bordt dömas att, jemte kyrkopliktens fullgörande, i brist af böter, i stället straffas med fängelse vid. vatten och bröd i endast tjugo dagar; alltså och då den omständighet, att Catharina Strömberg, enligt livad sedermera upplyst blifvit, innan bon lagfördes, äfven begått annat, af henne då förtegadt, olofligt tillgrepp till det värde, att, i händelse åtal för alltsammans blifvit på en gång väckt, bon skolat straffasmed det af KämnersRätten benne ådömda fängelse vid vatten och bröd, icke kunde lända till KämnersRättens befrielse från ansvar för omförmälda oriktiga förvandling; pröfvade Kongl. HofRätten skäligt att, för ofvanberörde, uppenbarligen af vårdslöshet och bristande uppmärksamhet tillkomna orätta dom, i förmågo af r Kap. 12 §. Rättegångsbalken, fälla de KämnersRättens Ledamöter, som deruti deltagit, att gemensamt böta Femtio daler Silfvermynt, med Sexton R:dr 32 sk. Banco. Medelst Utslag den 8 November i83^ hade Mo HäradsRätt,. under åberopande af 35 och 60 Kap. Missgerningsbalken samt Kongl.. Förordningen den 24 Augusti 1813, dömt Andreas Johannesson i Löfåsen, att böta för slagsmål 3 R:dr 3a sk., för oqväden 24 sk. och för fylleri inför Rätta 6 R:dr 32 sk. eller, vid saknad tillgång dertill, straffas med tjugo dagars 3a R. St. Jfust. Ombudsm. Emb.-Ber. den 14 Jan. 1340. fängelse vid. vatten och bröd, hvilken bestraffning han jemväl undergått; i anledning hvaraf och då, till följd af min derom den 16 Juli i838 aflåtna remiss, AdvokatFiskalsEmbetet i Kongl. Götha HofRätt anställt åtal emot Häradshöfdingen, för HäradsRättens omförmälda emot tydlig Lag 5 Kap. 4 §•
MissgerningsBalken, icke förtigande af, utan märkelig behjelplighet att dölja gjord missgerning, derom man fått kunskap, är med ansvar belagdt; och synes ett så vidsträckt åläggande, att angifva och åtala brott emot ifra - Bil, till K, IW. Nåd. Propos. N:o 4a. 31 gavarande Lag, sora de ofyannämnde §§. föreslå, vara hos oss så mycket mindre lämpligt, som, utom det i allmänhet angifvande anses förhatligt, det ock blottställer för ansvar, och således man kunde vara utsatt för bestraffning, antingen för angifvelse af ett brott, derom man icke kunde förete half bevisning, eller för förtigandet af ett brott, derom man kunnat få kännedom, ulan medel till bevisning; hvarföre här ansvaret för uraktlåtenhet i ofvannämnde afseende torde böra inskränkas till dem, som lagligen kunna hafva dervid något åliggande; och synes således böra få bero vid hvad vår Lag i ofvan» berörde Lagrum innehåller. Beträffande straff-bestämmelserna och deribland lifvets förlust för den, såsom störst ansedda förbrytelsen; så finnes densamma vida öfverskrida den för närvarande i Svenska Lagen stadgade bestraffning för brott, som med det ifrågavarande kan jemföras. Om någon tager annan med våld utur eget eller annans hus, eller af gata, väg eller annorstädes, och förer bort emot hans vilja, i fängelse eller till annan ort, är sådant, enligt allmänna Lagen i Missgernings-Balkens 20 Cap. 7 §. 2 morn., jemfördt med 23 Cap. i §. samma Balk, belagdt med böter till 100 Dalers belopp samt ärans för - 3a Bil, till K. MNåd, Propos, N:o 42.
är fullt medveten om sin viljas ofrihet och sålunda icke känner sig brydd för att vara ¿uppriktig, hvtt-ket han endast kan van), om han är fullt på det klara med sin oansvarighet. » Att på detta sätt frigöra sig från ansvarighet och skuld är visserligen en modern lära, en lära, som importerats, liksom mycket annat, från Frankrike. Men att helt och hållet undanskylla sig med viljans ofrihet går dock icke an, är ej rätt, ej sanningsenligt Beqvämt blir det alltid, men farligt blir det också, och glädjande hade varit, om Strindberg egt nog styrka att äfven utan öfvertygelsen om sin personliga oansvarighet nedskrifva sin sjelfbiografi. På våren 1867 tog Strindberg studentexamen. Redan följande höst begaf han sig till universitetet, i afsigt att idka studier för den filosofiska doktorsgraden. Nyp intryck er-öfras, nya erfarenheter vinnas. I studenterna anträffar han ett stånd, ett slags öfverklass. De få bryta ned stängsel, slå ut fönster, störa gatufriden, med ett ord göra allt, som ej var tillåtet för andra — och » andra », det är » brackorna ». I nationen ser han en qvarlefva af den öfvergifna land-skapsförfattningen, dessutom så antik, att Skåne, Halland pch Blekinge icke äro representerade. Universitet är intet annat än en gammalmodig examen sanstalt; föreläsningarna så vidlyftiga, att de icke kunde användas. En professor behöfde 40 år för att genomgå filosofiens histora, och Shakspeares Henrik 8: de, som tolkades af en adjunkt, kräfde med hans kommenteringssätt, en tid af 8 år. Att auditoriet, för hvilket han läste, utgjordes af fem personer, förefaller ej så underligt, då en och annan erinrar sig, att tio år senare en adjunkt tolkade Plato för en publik af — en student. Professorerna medelmåttor och det hela småstadsaktigt Ville man nu komma fram, var man tvungen att taga kollegier. Men kollegier voro dyra, och Strindbergs 80 kronor skulle räcka hela terminen. Han hade inga böcker, ingen frack, inga bekanta. Han hade sålunda god tid att göra, hvad man rådde honom till. » Första terminen orienterar man sig », hette det omkring honom.
icke anses som dermed solidarisk, men har icke hellerVi hafva medgifvit, att en principiel ensidighet otvif-velaktigt råder i Fryxells karaktär och verk. Man inser utan att detta särskildt utsäges, att påståenden, baserade på en sådan ståndpunkt — såsom ensidighet betrakta vi naturligtvis icke hans orubbliga sedliga stränghet — icke kan blifva historiens slutdom. Vi må tillägga, att det äfven uti detaljer kan göras vigtiga erinringar vid hans forskningssatt Anekdoter, hemtade från otilliörlitliga stridsoch partiskrifter hafva fått rum i Berättelserna, åtminstone såsom till äfventyrs riktiga underrättelser; sålunda framstår t ex. mången af den stora reduktionens förkämpar i mycket mörk dager, ehuru han skulle förtjent bättre. Geijers djuptänkta antaganden träffa i några delar sakens kärna bättre än Fryxells på oräkneliga småsaker baserade slutsatser. Och icke nog dermed. Del efter del af Berättelserna skjntes åt sidan genom nyare forskares omsorgsfulla arbeten, på hvilka mycket mera tid och möda nedlagts än Fryxell kunde egna samma tid, ehuru han offrade hela sin långa lefnad åt sitt arbete. Odhners Kristinas förmyndares historia, Carlsons Pfaltzkonungarnas historia, — hvars snara fullbordande man torde hafva hopp om — och Malmströms frihetstid tyckas sålunda göra motsvarande delar af Fryxell föråldrade. Blir det då slutligen qvar många spår af en mans verksamhet, hvilken hela lifvet igenom uti så hög grad som Fryxell varit föremål för vetenskapsmännens och allmänhetens ogillande? Skulle Fryxells lefnad varit på samma sätt förlorad, förspild som Karl XILs, hvilken i sin envishet just främjade det som han, om vi få tro på hans ifrigaste försvarare, ville hindra och motverka? Läsaren ser, att vi fasta ganska mycken vigt vid de anmärkningar, som gjorts emot Fryxell, större vigt måhända än för 4 år sedan, då vi behandlade detta samma ämne.
Arr ^,andtwcrksGesäll, som r frebllg lid bliiwer anwärfd eber elsst tlll Lunstjenst förfallen rcke kan rwlngas arr betala sin stålhös Husbonden till högre belopp än Fem B:dr, rm mera synes mmdre afpntzad för ändamölet, enäc prisen ä hwarjehand: sörnödc, hete-woror blist Mt ansenligen stegrade sedan är 1802, dä Wärst riingsStadgan utgafs, och i följd deraf del i ro §. bestän.da belopp, hwaröfwer anwärfd eller eljest ntl Krigstjenst förfallen Gesäll ej kui-nst twingo.s att betala ffulb, dos Husbonden nu äger etminstat warde relarivt till waror, haima Riksens E tänder, i betraktande häraf, trodk sig bora hos Eders Kongl. Majit j underdänighet anhälla om den ändring uki ro Z. af förr berörde Kongl. Stadga, att det derstädes 1v, Dm rZ Januarii. 757 söreffrisne belopp af Fem R:dr mätte höjaS till T>o R:dr Banco. Riksens Ständer framhärda rc. Stsrmägtigste Allernadigste Konung! Sedan tili Riksens Ständers kunskap kommik att Allmanachor för inmwarande Lr uti hwilka det fordna KonunguHujet bliswlt infördt, ffvta fin» nas bland Allmänheten utspridde, tzaswa Riksens Ständer ansett sig böra hos Eder Kongl. Masik l u^derdäntghet andäLa, der täckleö Eder Kong!. Majtt i NLder läka harwid foga den anstalt, hw rigenom lädane Allmanachor kunde indragas och till widare försäljning förbjudas. Riksens Ständer framhärda re.
St. tillika skolat i und. anmäla: 1:0 att, ehuru, i afseende på inkomst-beräkningen, den olikhet för innevarande år emot de följande eger rum, alt Tullmedlen, i allmänhet upptagne till 2 900,000 R:dr årligen, och Bränvinsbrännings-afgiften till 750,000 R:dr, icke kunnat för år 1835 beräknas högre, än, de förre till 2,700,000 R:dr, och den senare till 43o,ooo R:dr, hafva likväl, —enär en extra Statsbrist-summa af 870,000 R:dr blifvit af R. St. på Riksgälds-Contoret anvisad, att för innevarande år hållas Stats-Verket tillhanda, — Tullmedlen och Bränvinsbrännings-afgiften jemväl för detta år blifvit upptagne till det högre beloppet, äfvensom den årliga Statsfyllnadssumman från RiksgäldsContoret är vorden, till följd deraf, beräknad lill det bestämda beloppet af 1,145,190 R:dr; och har det ansetts göra tillfyllest, att endast genoni anmärkning inom linien å Riks-Staten omnämna och utreda förhållandet med denna tillfälliga skiljaktighet för år i835; samt ') Finnes tryckt efter Bevillnings-Förordningen i slutet af detta Band. al4 Expeditions-Utskottets Förslag till und. Skrifvelse IV.o 344- 2:0 att då, genom den af R. St. beviljade tillökning i E. K. M:s Justitise-Revisions samt Cancellies lönings-anslag, 2:dra Hufvud-Titelns totalsumma kommit uti Rikets Ständers underd. skrifvelse af den 3o October förb år att upptagas, i ojemnt tal, till 2,354.474 R;dr 9 sk. 7 rst., men R.
Från Hederv. Bonde-Ståndet har Lill Allmänna Besvärsoch Ekonomiutskottet blifvit remitterad en af Riksdags-fullmägtigen Johan Andersson o o <' från Upsala Län väckt motion derom, ”att den hittills öfvade praxis af förslags upprättande och vals anställande till Regala pastorat måtte förklaras böra hädanefter alldeles upphöra.” Motionären yrkar detta på grund deraf, att då, enligt 3o §. Regeringsformen, Kongl. Majit eger att tillsätta Kyrkoherde-beställningar i Regala 6 Allm. Besv. och Ekon. Utslc. Betänkande, N:o 3i. Pastorat, utan alt dervid vara bunden af de utaf Consistorierna upprättade förslag, det högst sällan inträffar, att den, som vid valet fått de flesta rösterna, eller till hvilken församlingen hyser det största förtroendet, erhåller den lediga sysslan; samt att det är en högst sällspord händelse, om sådan lycka ens vederfares någon bland de å förslaget uppsatte. Yid sådant förhållande anser motionären håde detta och det val, församlingen förrättar, endast vara ett onödigt besvär, samt att den sökande al den icke obetydliga kostnad, som han för profpredikandets skull måste vidkännas, icke har att vänta någon enda fördel. Utskottet, som tagit ifrågavarande ämne i öfvervägande, har härvid funnit, dels att församlingar ne i Regala Pastorat sannolikt icke skulle vilja gå miste om den rättighet, som hittills varit dem i Författningarne tillerkänd, att vid Kyrkoherde-ledighet höra de föreslagne profpredikanterne samt emellan dem val anställa; dels att Regeringsformen i 3o §. tillägger Konungen rättighet att, ”på det sätt förr öfligt varit, tillsätta Kyrkoherde-beställningar i Regala Pastorat,” hvartill hörer uppsättandet af förslag hos vederbörande Consistorier, profpredikningars hållande samt vals anställande; på grund hvaraf Utskottet anser sig böra å ifrågavarande motion tillstyrka afslag. Stockholm den i October 1844- N:o 3i. Ank. till Exp. Utsk. d. i Oct. kl. 6 e. m.