Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Med anledning af Eder Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition till Riksens Ständers Stats-Wtr JJnderdaniga Skrifvelser.’ skölt af d. 25 nasti. Juni om Reglering afen In» dragnings-Stat för Högst-Salig Hennes Majestät Enke-Drott ningens Hedvig Elisabeth Charlotta# Hof och lie det dertill hörande Personers öfverflyttande på Riks-Staten , hafva Riksens Ständer beviljat, att den Summa Sexton Tusen Sex Hundra Sextiosex R:dr 32 skill., sorn Ed. Kongl. Maja i Nåder äskat, må anslås och af den för Högst Salig Hennes Maj:t Enke-Drott ni ogen bestämde Underhålls-Summa uppföras på Indragnings-Staten såsom tillgång för Pensionerne, Högst Salig Hennes Mapts enskilda Pensionärer deruti inbegtipne : Och öfverlemna Riksens .Ständer till Eder Kongl. Majits Visa och Nådiga afgörande alla vid denna Pensions-Reglering förekommande frågor i hela sin vidd utan hinder af serskilda grunder och föreskrifter, endast under förbehåll, ätt det för ändamålet sålunda anslagna be» lopp ej må vid Utgifternes bestämmande öfverskridas. Beträffande för öfrigt Ed. Kongl. Majits Nådiga framställning om nödiga Medel för Aflöningen åt Högst-Sal. Hennes Majits HofStat ifrån September Månads slut till årets utgång , jemte Gratifikationer för den Betjening, sorn ej finnes tili årlig Pension berättigad, få Riksens Ständer tili Eder Kongl. Majit i underdånighet öfverlemna att af den för samma tid belöpande besparing utaf Ilögst-Salig Hennes Majits Undeihålls-éumina låta dessa Utgifter bestrida. Riksens Ständer framhärda SCc• Undenlaniga Skrifvelser.? Uppläst och godkänd hos Ridd. och Ad. d. 8 Juli 1818* — Prest-Ståndet d. 8 BorgareStåndet d. 8 — —*■ Bonde-Ståndet d. 11 Riksens Ständers underdåniga Skrifvelse an_ gående Rosersbergs Kongsgårds öfverlemnande till Kongl. Maj:ts Nådiga Disposition.
Beträffande det sedermera förekommande 2:dra raormlel liemstälde Hr Gr. o. Landtm, om icke R. o. Ad., efter att hafva vidblifvil sitt beslut rör:de 27:de punkten, funne nödigt alt, med vidblifvaude af sitt i afseende på nu förevar:de 2:dra mom. fattade beslut, afslå Utsk:s derom afgifna förslag. Ropades Ja. I fråga om ingressen till 3:dje mom:tet yttrade Frih. Tersmeden: Ingressen till 3:dje mom:tel är icke lika med samma ingress i Betänk. JVs 34, enär i den sednare endast omtalas sådana Filial-banker, sorn blifvit inrättade för att ersätta uphörda Prival-banker. Enl. delta Betänk, skulle Filial-banker få inrättas, vare sig till ersättande af uphörd Privat-bank eller för alt eljest underlätta allmänna rörelsen i någon ort. Utsk. har således i denna del förändrat sitt förra beslut, men då R. o. Ad. har ansett, att en mill:o af de medel, som finnas att disponera, bör användas lill kreditiv åt Hypolheks-föreningar, så torde f. n. inga medel finnas för inrättande af Filial-banker i annat ändamål än att ersätta uphörda Piivat-hanker. Således anhåller jag, att R. o. Ad. måtte vidblifva sitt förra beslut, enl. hvilket ingressen lill detta 3:dje mom. i Betänk. M 34 godkändes. Hr von Hartmansdorff: Vid detta tillfälle visar det sig bäst, att B. o. Ad. gjort val, om Ståndet ändrat sitt beslut ang:de kre - ben 22 Augusti. 97 krediti vet lill Hypolheks-föreningarue. Nu är Ståndet bundet och kan icke falta ett sådant beslut, som skulle åt rörelsen gifva den lättnad man åsyftat. Gr. Gyldenstolpe: Jag kan icke inse, alt R. o. Ad. på något sätt är förhindradt att godkänna den nu föreslagna ingressen.
TVasrns motion, om inställelse af vidare utgifning af Riksgäldssedlar samt upphörande af Depo&itionsRäkningarne vid RiksgäldsContorets SedclVerk. c*. A-) Uti en ifrån BorgareStåndet remitterad motion, har Herr Waern anfört, hurusom RiksgäldsContorets ställning sedan sistlidne Riksdag betydligen försämrat sig, hvarpå de stora afskrifningar, hvilka vid innevarande Riksdag förekomma till afgörande, lemna fulla bevis; och torde det icke få anses öfverdrifvet, om man befarar, att, i händelse RiksgäldsContorets tillgångar icke förstärkas, skall detta Verk, vid 1839 års utgång, äfven under förutsättning att icke åläggas flere utgifter än de redan bestämda, ytterligare hafva försämrat sin ställning med omkring 2 1 f2 millioner Riksdaler, hvadan den effectiva underbalancen vid sagde lid torde kunna förmodas uppgå till ett ganska betydligt belopp. Under ett sådant förhållande, derå Molionairen ansett sig ej böra underlåta att fästa uppmärksamhet, torde det icke pröfvas olämpligt, att göra afseende på de besparingar i RiksgäldsContorets utgifter, hvilka utan skada kunna vinnas. 4 Stals-TJisJiOltets TJtlåtande N:o i'SS. Utgifvandet af Creditsedlar (hvars utelöpande belopp vidj r833 årsutgång utgjorde 6,364.047 ^>lC^r 12 smärre sedlar oell 1,939,197 Rdr 16 sk. uli så kallade större sedlar, eller tillsammans 8,004,1 p4 K dr 28 sk.
som författare tili offentliggjorda skrifter härigenom kunna åtnjuta; och ej förnekade »den stora »vådan för sederna och disciplinen vid universitetet deraf, att på samma gång ett enda »muntligt yttrande likt dem, hvilka tidningen Fäderneslandet innehölie så många, måste med»föra allvarlig näpst, den ojemförligt större och mera kringgripande osedligheten aflupe strafl»lös, när den gjort tryckpressen till sitt verktyg»; jag dock trodde denna svåra olägenhet af tryckpressen hvarken väcka förundran eller otålighet hos någon, som för tryckfrihetens vilkor och oundgängliga följder gjort sig nöjaktig reda; att nemligen så länge man af frihet i detta bruk funnit eller hoppas finna fördelar, hvaraf olägenheterna uppvägas, trodde jag det vara nödvändigt, att dessa fördragas, så vidt de ej stå att afhjelpa genom de rättsmedel, sorn samhället i lagstiftningen anvisat. Jag har trott att de härmed väckta rättsfrågor förtjena pröfning, och att jag, i ett ämne af denna vigt, ej bordt lemna frihetens anspråk obevakade. Af de skrifter, hvilkas olagliga behandling jag klandrat, har jag ej tagit kännedom, men funnit mig böra'antaga, att de vore bland de sämsta litteraturens alster, som brukas; och jag har klandrat den olagliga behand - ’) Af Tryckfrihetsförordningen är tryckta skrifters spridande lika skyddadt, som deras tryckning och ingifvande. Det stadgas nemligen i 1 § 2 morn.: Ej heller skall något för tryckningen eller utgifningen hinderligt inseende öfver boktryckerier eller författare och utgifvare vara tillåtet. Och uti 12 morn. Hvarje författare eller förläggare stånde fritt att en honom i följd af sådan egenskap tillhörig skrift antingen sjelf eller genom andra föryttra. — 53 — lingen, icke till fördel för deras utgifvare, om hvars person och hvars öden min talan icke handlade, men derföre, att hans rätt ar allas rätt, och att jag icke trodde lagens helgd böra, i något fall, aldraminst af den lumpnaste anledning, till spillo gifvas.
Den 21 April. 20J lag bör följaktligen, efter min mening, inskränka sig till att fullständigt samla de lagstadgar och föreskrifter, sorn redan finnas, derutur borttaga, hvad som anses otjenligt, der tillägga, hvad sorn felas, och deri rätta, hvad sorn kan linnas otydligt. Om detta förfarande bör gillia i allmänhet, gäller det isynnerhet om Sverige, som aldrig varit eröfradt, som derföre bibehållit sina egna lagar, utgångna ur folkets sköte och utvecklade jemte det. Härledande sig från så aflägsna tider, att skrifkonsten knappt var känd och att lagarnas indelning ännu bibehållit namnet af de träskifvor, hvarpå runorna ristades, skulle ett våldförande af dessa, med folkets innersta lif förbundna lagar vara högst förderfligt. Om man derföre beslutar, att den gamla lagen skall ligga till grund för den nya, så vinner man, jemte fördelen att bibehålla hvad folket länge känt oell älskat, äfven den, att kunna begagna den gamla lagens språk. Anmärkningar deremot hafva visserligen blifvit gjorda; men de hafva angått endast småsaker, hvilka, om de än någon gång kunnat förvilla en underdomare, åtminstone icke bort i högre rätt föranleda misstag. Bibehållandet af den gamla lagens språk medför den stora fördel, att, under det de skickligaste jurister erkänna detsammas fullkomlighet, det är begripligt för hvarje man, som icke är jurist. Lägger man det gamla till grund, så vet man åtminstone hvad man har; men om man förkastar det gamla, utan att hafva noga öfvervägt företrädet af hvad som skall siittas i stället, så händer det, på sätt Hr Stråle med exempel ur gamla och nya lagens giftermålsbalkar visat, att man mera förlorar, än vinner. Så måste det äfven vara; ty den gamla lagen är ej ett foster af en mans skarpsinnighet eller ett tidehvarfs rön, utan af mångfaldiga generationers dyrköpta erfarenhet och slutsatser. Man skall derföre börja med att undersöka, icke om det nya förslaget är antagligt, utan om den gamla lagen behöfver ändras.
Enligt Utsk:s förslag upkommer en klass af folkskole lärare, hvilka ingen framtid äga eller kunna hoppas någon vidare befordran, ehuru de hafva samma funktioner, som lärarne i elementarskolans Ingsta klasser. Enligt mitt förmenande hade man bordt anordna thue, särskilda paedagogiska examina, nemi. en gemensam för lärare uti högre folkskolan samt de klasser uti elementarskolan, der undervisningen är gemensam, och den andra för lärare uti elementarskolans högre klasser, der ämnesläsning äger rum. Om förhållandena hade blifvit så ordnade, skulle icke lärarne uti folkskolans högre afdelning komma, såsom nu nödvändigt måste blifva fallet, att utgöra en särskild kast, utan hade då kunnat vänta befordran ifrån folkskolan till elementarskolan, och äfven vidare till dennas högre klasser, såvida de underkastade sig den högre examen. Denna sednare examen skulle endast omfatta det eller de speciella ämnen, uti hvilka den åsyftade lärare-beställningen hade att meddela undervisningen. Hade Utsk. sett saken i sin helhet, så hade räfven hela undervisnings-väsendet kunnat ordnas efter en gemensam plan och bilda något helt. Jag har velat antyda detta, för att visa olämpligheten af att vid organisationer endast betrakta hvar detalj särskild. Hr Montgommerie, Bob. Nils Germ.: Den siste värde talaren har misstagit sig då han ansett, att meningen med den högre folkskolan skulle vara, att den komme att motsvara de lägre klasserna i elementarskolan. I detta afs. får jag hänvisa till pag 22 och 23, der en redogörelse finnes för afsigten med dessa skolon Jag vill icke uptaga tiden med att närmare inlåta mig i detta ämne; men enhvar af E. o. Ad. som önskar erhålla en mera detaljerad uplysning om saken, kan lätteligen erhålla den på det nämnda stället i Utsk:s Betänk. Sedan härefter
Lag föreskrifna lottning för sig gått, sig emellan by Bihang till P, St. Prot. 18*8 och ig 19, -j\it Samt. 1 *:de a LagUtskbttets Betänkande N Utskottet har tagit denna motion i öfvervägande; och som i ofvanberörde lagrum är uttryckligen stadgadt, att sedan parter i Hof Rätt slutat skrif ivexlingen i de saker, som lagvadda eller instämda äro, HofRätten då skall genom lott utdela sakerne till dess Ledamöter, att skrif t eliga berättelser deruti författa; så, ehuru ändamålet med detta JjOgUtsiottets Betänkande N:o 6. 3 stadgande synes egentligen hafva varit endast att emellan Ledamöterne fördela föredragnings-skyldigheten, utan afseende på sakernes större eller mindre vidlyftighet, samt mer eller mindre invecklade beskaffenhet, men icke att förebygga det någon sak må tillfalla en föredragande, som tilläfventyrs vore endera partens förtrogne vän, helst vänskapslörhållanden icke utgöra laga jäf, och slumpen i allt fall ej kan hafva ansetts för ett tjenligt medel alt utröna och urskilja hvar sådana förhållanden äro förhanden ; likväl och då lagbudet om lottning är bestämdt och. ovilkorligt, och deraf, efter Utskottets tanka, otvifvelaktigt följer, ej mindre att ett redan, lottadt mål ej får emot ett annat godtyckligen utbytas, utan ock att, i händelse vid lottning, någon sak tillfaller Ledamot, som af laga jäf hindras att sig dermed befatta, annan föredragande bor genom ny lottning utses, finner Utskottet något uttryckligare förbud i detta hänseende ej af behotvet påkallas.
Föredrogs å nyo Herr von Hobenbsusens den 2,9 sistledne Julii eftermiddagen på bordet lagde motion, angående val af Suppleanter till Ridderskapets och Adelns fullmägtige i Backen och RiksgåldsContoiret. Herr Thum, Wollrath; jag instämmer till alla delar uti Harr von Hohenhausens förs åg, och får endast hemställa, örn man ej med deija val kunde hafva anstånd till någon dag j nästa vecka; det torde vara för tidigt , att göra det i dag; ty man önskar först atl fie hvilka sorn np blifva valde. Således anhållejr jag, att detta val måtte uppskjutas till en an nan Jämpeligare 4&g Friherre Ceda flröm, Jacob: Det finne? visserligen icke j Grundlagen något hinder stt i förväg välja Suppleanter, i stället för att låta ersätta vacancer bland fullmägtige genom Riddarhus-Directiocen; men jag finner ock ej någon egentejig fördel deraf, utan det är blott tidspillan af 4 val i stället för 2; ty samma förhållande skall väl iagttagas för RiksgäldsContoirets fullmägtige. Jag tror ej att det är nödvändigt, och när Ridderskapet och Adeln Den i Augusta e. ni. 75 utser skicklige personer uti RiddarhusDirectio^ nen, lär D rectionen ej utse andra, än de som äro lämplige. 2 öfrigt är det för Revisorerne Stadgadt, att de skola deltaga i valet, då vacance inom dem inträffar. För dem kunna således ej Suppleanter väljas, och deraf finner jag anledning, att, äfven i afseende på ifrågavarande val, icke eller så må ske. Grefve Spent, Carl Gustaf: Jag vill blott göra den sista värde talaren uppmärksam deruppå, att det stadgande han åberopat, att nemligen Revisorerne med Riddarhus-Directionen skola deltaga i val till ersättande af ledigheter inom Revisorerne, väl fanns uti förra Instruetionen för Riddarhus-Directionen, mi-n blef ändradt vid sista Riksdag, såsom vidlyftigt omförmäles uti Revisprernes berättelse af år 1822.
Då vi om kvällen spisade i storsalen, fick herr fänriken som vanligt den präktigaste stolen och vid sidan sutto jag och Katarina. På ett bord ett stycke till vänster stod husets hvitskäggige och darrhändte herre med en mässingsmortel och Makar med två grytlock. De läto sina köksinstrument dundra i takt med de sorgmodiga folkvisor, som den fula gamla Natalia sjöng sittande mellan dem båda på bordskanten. Jag vet ej hvarför, men hennes klagande röst beröfvade mig småningom all min ystra munterhet, och jag begynte tänka på mina tusen och tusen frånvarande kamrater. Jag hade mellan västen och skjortan en hel packe af bref, som oroliga anhöriga skrifvit till sina kära i fält och som de bedt mig att lämna dem, om jag en gång hunne fram till konungens läger. Jag drog brefven ur barmen, och de voro inga hemligheter, ty många af dem hade jag mottagit oförseglade den sista aftonen i Riga. Jag sköt ljusstaken närmare och ögnade på måfå i ett bref, skrifvet med ostadig stil, och jag läste: »Gif detta Johannem i handen. Min kjäre son. Emottag din faders välsignelse, ehuru skild från honom af både land och watn och snart väl nära then hedningarnes Wärdsdel, där Crokedyler, skorpioner och andra skadeliga Skridfä Fruchtan injaga ...» Jag drog kanske på munnen, men jag kände mitt heliga ansvar, och allt tyngre blef mitt sinne. Jag märkte att Katarina ifrigare än annars tryckte min fot, men jag tryckte tillbaka och menade, att det endast var ett kärleksbevis. När jag till sist lade hop brefven, upptäckte jag dock att hon satt alldeles blek och hvarken kunde taga för sig af vinet eller anrättningarna. Jag böjde mig en smula åt sidan så att hon skulle kunna hviska, men den gamle herrn på bordet stirrade mot henne oafvändt under det att han allt ifrigare lät stöten klinga mot den som en klocka lyfta mässingsmorteln. Jag blef tvehågse och visste ej rätt hvilken list jag skulle finna på.
Denna nådiga framställning blef emellertid icke af Rikets Ständer godkänd, hufvudsakligen af skäl, att, ehuru olägenheterna af en till tjenst-utöfning oförmögen tjenstemans qvarstående på sin plats till förfång för den i sjelfva verket tjenstförrättande i allmänhet erkändes, Rikets Ständer likväl funno betänkligt, att någon tjensteman skulle kunna endast på grund af sjukdom förbinaas till afgång, med mindre han blefve försäkrad om bibehållande af hela den lön, som hans befattning åtföljde, hvadan Rikets Ständer, som förutsatte att frivillig afgång skulle ega rum, så vida ett tillräckligt understöd för den sjukes återstående lifstid kunde af honom påräknas, ansågo lämpligast, att frågan om slikt understöds bestämmande gjordes till föremål för särskild pröfning i hvarje fall, då ömmande omständigheter kunde sådant påkalla. Vid sådant förhållande och då med temmelig visshet antagas kan, att ofvanbemälde officerare, hvilka under en längre tid, i följd af sjukdom, varit tili tjenstgöring oförmögne, icke vidare blifva till helsan så återställde, att de i sina tjenstebefaltningar åter kunna inträda, får Utskottet, enär det för dem föreslagna pensionsunderstöd ingalunda synes vara för högt beräknadt för deras anständiga underhåll, tillstyrka, att Rremier-löjtnanterne Rundqvist, Heijkenskjöld och Friherre von Vegesack må förklaras berättigade, att, efter erhållet afsked ur krigstjensten, å allmänna indragnings-staten för deras återstående lifstid uppbära en årlig pension af 600 R:dr Riksmynt hvardera. 58:0. Jemte förmälan hurusom f. d. Premier-löjtnanten vid Arméens flotta Laurentz Lindberg uti en till Kongl. Majit ingifven, af vederbörande militär-befäl förordad, underdånig ansökning anhållit, att hans son, Förste Löjtnanten vid Westmanlands regemente Laurentz Georg Nicolas Lindberg, hvilken, under det han åren 40 Stats-Utslcottets Utlåtande M 107.
Maj:ts och Kronans rätt iakttaga, ochom hvilka inventerings-förrättningar berättelser till Kongl, Stats-Contoret jemväl årligen afgifvas;; varandes följaktligen dessa inventerings-berattelser underteck31 a de af så väl Stats-Contorets Advocat-Fiscal, som Bankens Ombud ; oell har det derjemte blifvit upplyst, alt Stats-Secreteraren för Handelsoch Financaärendena, såsom i Nåder tillförordnad Öfver-styr else för Mynt-verket, med biträde af Professor Almroth, icke har någon annan egenskap af redovisande, än den som förut tillhört Kongl Kammar-Collegium, eller framdeles kan tillhöra Kongl. Bergs-Collegium, Angående dernäst Prosten Ödmans anförde 3:dje skäl: ”att vid enden 2?> sistlidne Januaiii hållen inventering den besynnerlighet inträffat, att då i Cassan bort contant finnas 12,902 II:dr 8 sk. 1 rst., likväl blott 2,952 R:dr 8 sk. 1 rst. der verkligen funnits, men resten, eller 10,000* R:dr förvandlade i en Stockholms stads Drätsel-Commissions obligation, varit i Herr Stals-Secreterarsn m. m. Skogmans enskilda vård, enligt hans qvitto af den 1 Julli r-832; —• hafva Utskotten fått den upplysning, att så väl denna, sora-ännu en annaa obligation å samma belopp hade blifvit af Mynt-Öfver-Slyrelsen invexlade, på det att en betydligare'del af den till
De till denna socken hörande Stamsele och Täxans byar lyda i kyrkligt hänseende under Ströms församling i Jemtland, men deras afsöndring i borgerligt hänseende till Jemtland är afslaget genom Kongl. Brefvet den 15 Oktober 1858; Bodums socken. Tannsjö, Bergs och Norrby hemman tillhöra nu Dorothea socken i Westerbottens län, der åtnjutande lappmarksprivilegier, men komma, enligt Kongl. Brefvet den 9 Februari 1883, att från och med 1864, sedan nämnde privilegier upphört, tillhöra Westernorrlands län; Tåsjö socken. Med Bellviks by inom denna socken är samma förhållande, och är byamännens underdåniga ansökan om åtnjutande af ständiga lappmarksprivilegier afslagen, genom Kongl. Brefvet den 22 Juli 1859; o Sånga och Ofver-Lännäs socknar hafva ägor på båda sidor om Angermanelfven, som dock borde vara den naturliga gränsen; Nordingrå, Ullångers och Wibyggerå socknar tillhöra i afseende på gästgifveriskjutsen Södra Ångermanland, men i allt öfrigt Norra fögderiet, dit de förflyttades från det Södra, enligt Kongl. Brefvet den 11 Februari 1811; Arnäs socken. Westanå, utgörande en del af Eldmarks by, begagnar kyrkorätt i Grundsunda; Anundsjö socken. Rödvattnets der belägna by njuter äfven lappmarksprivilegier, men kommer att från o och med 1864 öfvergå från Åsele lappmark i Westerbotten till Anundsjö socken inom Westernorrlands län. Kläppsjö inom Anundsjö socken belägna by har i kyrkligt afseende tillhört Junsele socken, men i borgerligt Anundsjö *); Wibyggerå socken.
Allt starkare svällde tonerna ut, men så beslöjades de åter af aningsfulla drömmar, de dogo bort — dröjande — tvekande. Det hade blifvit alldeles mörkt i rummet. Doktor Ruth salt tyst kvar, sedan Elna slutat spela. Så trefvade han sig väg till henne i mörkret, där hon satt på pianostolen, och strök famlande öfver hennes hår. Han hade till hälften förstått denna bikt i toner, förstått, att hon nu mera än någonsin måste sakna sin döda moder. » Min lilla Elna », sade han smekande. Hon sloghäftigt armarne om hans hals och kysste honom upprepade gånger, så sprang hon upp på sitt rum och stängde dörren. Där kastade hon sig ned på soffan och grät, grät som om hennes hjärta velat brista, men det var af öfverströmmande lycka, ej af sorg. Det hade gripit henne så öfverväldigande, medan hon satt där och spelade, tanken på att hon var hans, hans egen. Hon önskade ej mera, att han skulle dröja att säga, hvad hon j u ändå visste; hon längtade efter hans närhet, efter tryckningen af hans hand, hans ord, hans blick. * * * » Kommer fröken ned och åker skridsko i morgon », frågade Berner i lätt ton, där han stod bredvid Elna i förmaket hos Strömmers. » Fjärden ligger alldeles spegelblänk ända ned i Bjärstebyviken, det är bäst att passa på, innan det kommer mera snö. » Tonen var så studeradt likgiltig, men så var också rummet fullt af folk. Utan att se upp, kände dock Elna hans blick på sig; den var icke likgiltig. » Mycket gärna », sade hon, oförmögen alt undertrycka en lätt darrning i rösten; » men helst på förmiddagen » » Jag går ned vid elfvatiden, kanske kommer fröken då också », sade Berner, i det han vände sig om för att taga tekoppen från fru prostinnan, hvilken först protesterade helt förtjust en liten stund, men sedan med synbar stolthet följde sin kopps vandring genom rummet i häradshöfding Berners hand.
Naturligtvis blef drömmen aldrig förverkligad och kunde aldrig blifva det. Den enda praktiska följden af det framgångrika försöket att köpa litet, var det ej önskade resultatet att man sålde precis lika så litet, och sålunda blefvo de substantiela fördelar, som en fri handelstäflan skulle hafva skänkt åt alla, tillintetgjorda genom det onyttiga och befangda försöket från hvarje land, att erhålla någon viss fördel på de andras bekostnad. Och afsedt från allt annat, hvilken handel, hvilket land kunde trifvas under städse återkommande, ytterligt gående vexlingar i priset pålifsmedel! Ty spanmålslagen af 1815 modifierades men förvärrades i sjelfva verket genom en vexlande skala, så att priset på hvete alltjemt förändrades. Det var i sanning en onaturlig och olycksalig ställning, ty om folket skulle njuta af öfverflöd,så skulle de smärre jordbrukarne gå under; och om de se-nares ställning blefve blomstrande, var det en nödvändig följd att folket måste svälta ihjäl. Och folkets ställning under dessa år var verkligen beklagansvärd. De hade att lida af arbetslönernas låghet och lifsmedlens dyrhet, af dåliga, med hårdhet administrerade lagar, samt af täta, plötsliga och obefogade vexRngar i arbetsefterfrågan. Politiskt missnöje, förrådande sig i tillfälliga uppror, våldsamt och blodigt undertryckta, var i svang i hela landet. Men inom den lagstiftande församlingen hördes dess röst föga, ty det var icke folket, utan en klass, som då representerades i parlamentet. Från 1829 till 1832 togs det allmänna intresset helt och hållet i anspråk af de brännande frågorna rörande katolikernas emancipation samt parlamentsreformen. I december 1832 upplöstes parlamentet och nya val egde rum under alldeles nya förhållanden, i synnerhet under förberedelserna till reformbillen. Härmed öppnades en ny æra. Men från att vara dålig, blef ställningen i landet härunder än värre.