Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet har, enär dessa frågor således ännu icke äro af Rikets nu församlade Ständer afgjorda , tagit kännedom om de anmärkningar, som inom. förslbemälde Riks-Slånd blifvit, i anledning af Utskottets härom afgifna yttranden, framställda; men då dessa anmärkningar egentligen endast innehålla enahanda betänkligheter och invändningar, som, i afseende på ifrågavarande förslags grundlagsenlighet, verkställbarhet och fördelaktighet, redan vid förflutna Riksdagar blifvit anförda, och nu jemväl i det återremitterade Betänkandet, sid. 7—9, upplysningsvis omförmälda, så anser Utskottet, att det allenast skulle leda till en ändamålslös vidlyftighet, i fall Utskottet, vid detta tillfälle, å nyo upprepade, hvad i anmärkningarna förekommer, helst i sådan händelse Utskottet, till besvarande häraf, blefve nödsakadt åter anföra, hvad Utskottet redan i samma Betänkande, sid. 9— 10 och 13 —18 upplyst och yttrat. Utskottet tror sig följaktligen nu i berörde hänseende endast behöfva åberopa den i Utskottets förra Betänkande intagna utförliga utredning af alla härvid förekommande omständigheter och förhållanden. Dock finner Utskottet sig icke böra underlåta, att, såsom tillägg till dess förra yttrande, meddela några, enligt hvad anmärkningarne utvisa, för åtskillige Ledamöter, som i ämnet sig yttrat, erforderliga ytterligare förklaringar och upplysningar. Såsom följd af den föreslagna öfverflyttningen till Riksgälds-Contoiret af befattningen med ofvannämnde bevillnings-medels slutliga emoltaJiih. till ii. St. 2 Stats-Utskottets Utlåtande, JV.'o 4tl. gande, liar man, bland annat, befarat en för allmänna ärendenas gång högst menlig conflict emellan delta Verk ocdi de Embelsmyndigheter, åt hvilka den egentliga uppbörden af de allmänna skattebidragen är anförtrodd.
Utskottet med 2 rösters pluralitet inom sig afgjort den för näringarne och landets bestånd djupt ingripande frågan om definitivt afskaffande af alla förbud emot varors inoch utförsel i Riket, finner jag mig uppmanad att, emot detta beslutna tillstyrkande, vördsamt anmäla min reservation. Ämnets vigt påkallar sjelfmant ett allvarligt och samvetsgrant begrundande. Förtrolig med de fleste industriella intressen, känner jag mig både behörig och förpligtad att vid detta tillfälle uttala liela min öfvertygelse, i den förtröstan, att Rikets Höglofl. Ständer skola upptaga mina skäl och åsigter till en oväldig och rättvis pröfning. En absolut handelsfrihet är icke medgifven i något annat land i hela den kända verlden, utan förbud eller restriclioner existera öfverallt i mer eller mindre mon, allt efter nationernas industriella utveckling och ekonomiska behof. Uti England finnas icke blott ganska många egentliga förbud, utan äfven mångfalldiga införsejsrestrictioner. Frankrikes tulltaxa upptager icke mindre än 3g2 förbud. Uti Österrike och Ryssland äro förbudens antal icke mindre, snarare flera. Uti Preussen äro spelkort, salt och en mängd medicinska droguer förbudna att införas; äfven uti Norrige skyddas den enda industri, som der utvecklat sig, nemligen bränvinsbränningen, genom förbud mot utländsk concurrens. Skall då ensamt det torftiga, af naturen vanlottade Sverige ifrån detta allmänna förhållande göra ett undantag? I den omhvälfning af vår Tull-lagstiftning, som vid denna Riksdag blifvit försökt, bar man uppställt såsom princip den fråga, örn förbud Bil. till Bevillnings-Utskottets Betänkande, N.-o 21. 19 skola finnas eller ej? Likväl innefattar denna fråga på intet vis en princip i denna lagstiftning, utan helt enkelt en controll, eller ett säkerhetsmått. Utur en sådan synpunkt är den af vigt, ja af den nödvändighet, alt hos oss en vis lagstiftning aldrig bör afsäga sig dess tillämpning.
Jemte det jag förenar mig med Friherre Stael von Holstein uti den anhållan, att Stats-LJtskottet må anmodas att uppgifva beloppet af de Fon* der, som finnas vara i Allmänna Cassör insatte, pä det Riksens Stander må kunna använda dessa Summor till fyllande af Statens behof, så får jag, utan att vilja bestrida hvad Friherre Björnstjerna anfört i afseende på den fördel Staten, genom skedde indragningar af Löner och Indelningar vid Militairen, möjligen kunnat tillflyta , endast göra det tillägg vid Friherre Stcels yttrande om Reseoch Tractaments-Peuningarne för fnspecteureroch Brigade.Generaler vid Arméen, att de Boställen och Löne-förmåner, hvilka vid Indelnings-Verkets början blefvo anslagne ät Regements-Cheferne, voro grundade å da med deras Tjenstår förknippade kostnader af Bordhållniiigen under Möten och lör utfordringen af nödigt antal Tjenst-hästar. Dä Den 23 April. 199 ds nya ÖfversteLönerne deremot visa sig högst otillräckelige tili dessa Kostnaders bestridande , synes inspecteurer och Brigade-Qeneraler, såsom befriade ifrån större delen af desse utgifter kunna allt för väl företaga de dem åliggande Embets-resor på egen kostnad tor de stora Löner, dem blifvit tillagde, utan att derföre serskildt uppbära Rese-penningar. Beskaffenheten af deras befattning är sådan att de ej kunna vara mera än högst 2 113 dagar på hvarje ställe i anseende till de Regementers spridda Mores platser, som höra till de under dem ställde Brigader och Inspeetioner , hvarigenom de urståndsättas att fora den train och göra flere utgifter.hvilka oundgängeligen drabba Öfverstarne. Då jag således ur intet skäl kan finna att Gerieral-Inspecteurernes eller BrigadeGeneralernes Reseoch Tractaments-penningar böra belasta Staten, anhåller jag att Utskottets Utlåtande måtte återremitteras. Friherre Stael von. Holstein:
Yi nner Nej, kommer contra-propositionen alt innefatta afslag å hvad Utskottet i berörde mom. tillstyrkt, och alt sålunda, i afseende på methoden för markegångssättningen, kommer hädanefter att förblifva vid hvad hittills varit gällande. För voteringen i hufvudsaken föreslås följande proposition: Den. som bifaller Ridd. och Adelns samt Bonde-Ståndets sammanstämmande beslut, i afseende på lydelse» af mom. a. och b. uti föreva - Stats-Utskoltets Memorial N.-o 4~>7‘ 7 rande 3:dje punkt (finnes intaget här ofvanföre) voterar Ja; den det ej vill, Nej. Vinner Nej, (1:1 alternativet.) Godkännes Utskottets af Borgare-Ståndet antagne förslag. (2:a alternativet.) Afslås Utskottets i berörde morn. framställde förslag och kommer sålunda, i afseende på methoden för markegångssällningen, att hädanefter förblifva vid hvad hittills varit gällande. 4:de punktenj deruti Utskottet tillstyrkt: ”alt frågan om indragning ”till Kronan af de lill INI i I i ta i reoch Ci vil-Staterne jemte Skole-Slalen ”och andra allmänna ändamål indelte räntor och Kronotionde-anslag, ”emot anvisning af motsvarande summor på Stat, må tills vidare varda ”hvilande,” är af samtlige Riks-S'åliden godkänd. 5:te punkten, innefattande vilkor en, hvarunder den föreslagnä markegångsberäkningen i allmänhet bör tjena till grund för bestämmandet af lösningsoch levererings-förhållanden emellan räntegifvare och räntetagare, hade uti Belänkaiidet N:o 3g3 erhållit följande lydelse: aj ”alt, vid de tillfällen då det bestämda årspriset inom Länet eller Districtet uppgår till lika belopp, eller öfverstiger det uträknade medium af de senaste io årens mirkegångspris i samma
De hinder för en för vidt utsträckt bemmans-klyfning, som man i 1853 års författning sökt nedlägga, bestå nu deruti, att man antagit ett visst hemmantal (olika å olika orter) såsom det minsta, hvarunder klyfning utan föregående undersökning ej får ske, samt att, om sådan klyfning ändock sker ”genom köp, skifte eller gäfva,” lagfart ej får beviljas, och att egaren ej får för hemmansdelen skattskrifvas; äfvensom det stadgas, att förre innehafvaren emellertid skall ansvara för hemmanets utskylder och att, om genom laga kraft egande beslut blir förklaradt, att klyfningen ej må tillåtas, köpet, skiftet eller gåfvan skall gä åter. Tror man sig då med dessa stadganden hafva vunnit hvad man åsyftat? Jag vågar besvara denna fråga med nej; men något, som man ej afsett, har man vunnit, nemligen trassel och oreda, onödiga kostnader samt missaktning för en lag, som i många fall ej kan tillämpas, enär den ofta kommer i strid med gällande civil-lag, för hvilken den ansetts böra vika. 1840 års Ständer hade, i sin ifver att hämma hemmans-klyfningen, i sitt då afgifna förslag, som ligger till grund för 1853 års förordning, älven hemställt att ofvanberörde förreskrilter jemväl borde utsträckas till och ega tillämpning å jordlotter, åtkomne genom det allmännaste af alla laga fång nemligen: arf; men detta fanns för starkt. Då man i en förordning om hemmansklyfning ej tilltrodde sig kunna upphäfva arfsrätten och man ej heller kunde neka någon att ega och innehafva hvad han lagligen ärft, om den i Ärfda-balken stadgade lösningsrätt ej ifrågasattes, fann man klokheten bjuda att utesluta detta fång ur författningen. Detta förhindrar således icke att hemman genom arf sönderfalla i huru små lotter som helst och att dessa sålunda klufne delar säljas och lagfaras; och som de fleste klyfningar ske genom arf, inser man redan häraf författningens vanmakt.
Ofullständigheten är en sanning; men Konungen har emedlertid afgifvit propos. i ämnet; derföre är det troligt, att, om R. St., i anseende till förenämnde tvist, säga nej, Konungen, i den händelse medlen framdeles komma att af domstol tillkännas Kronan, föranlåtes afgifva förnyad framställning i ämnet till nästsammankommande Ständer om medlens afträdande lill staden Norrtelje. Hvad har man då vunnit genom upskof med frågans afgörande? Icke annat än tidsförlust samt nytt besvär för Konung och Ständer. Hvartill gagnar det? kunna icke Sländera, i fall de anse beloppet i alla händelser böra efterskänkas staden, förklara, att de, för sin del, afstå Kronans rätt? Dermed är saken slut. Nu återstår blott frågan: är della dana-arfs belopp så stort, att R. St. icke böra vid detta tillfälle vara lika frikostiga, som de i andra dylika fall varit? Om Ständerna nu efterskänka 4000 eller 0000 r:dr, så är derföre ingalunda sagdt, att de hädanefter alltid skola göra så, än mindre när betydligare dana-arf tillfalla Kronan. Om jag icke missminner mig, har det hus, i hvilket rum äro uplåtna ät Chefen för Landtförsvaret och Landsh. i Stockholms län, tillfallit Kronan såsom dana-arf. Det är tydligt att rimligtvis kan hvarken Konungen föreslå eller R. St. bifalla eftergift af andra lika 96 Den 22 Februari. betydliga dana-arf. Mot staden Norrteljes ansökning, kan visserligen anmärkas, att detta dana-arf är större, än något af dem, hvarom fråga förevarit vid sista och innevar. riksdag; men staden har ett särskildt skäl att hoppas vinna såväl R. St:s som Konungens behjertande, och hvilket här äfven blifvit omnämndt. Det äro de ökade fattigvårdsutgifterna inom staden. Emot deras förhöjning och stadens behof att slippa den har man anfört, att inom staden skall finnas en badanstalt, hvaraf icke obetydliga inkomster skola vara att påräkna.
Förordningen den 13 ffulii 1818, om inteckning i fast egendom. ■iofvanberörde Kongl, Kungörelse är stadgadt, att köpare af fastighet, hvilken antin^ LagUtskottets Betänkande N:o 55, 7 gen å Utmätnings-auclion , eller under coneurs, af borgenärer genom offentligt utrop försald är, och hvaruti inteckningar finnas, till hvilkas gäldande köpesumman icke forslar, eger, så snart Auctions.förrättningen vunnit laga kraft, eller, i händelse af klander, fastställd blifvit, samt köpesumman är inbetald , att derom af vederbörande Executor eller Syssloman erhålla bevis J hvarefter köparen må anmäla sig med detta, jemte Gravationsbevis, hos Domstolens Ordförande, i den ort, der fastigheten är belägen; och åligger Ordföranden att, genom anslag å Rättens dörr, och kungörelse , hvilken , genom köparens försorg, bör trenne gånger i allmänna tidningarne införas, kalla och förelägga de inteckningshafvare, som antingen alldeles icke , eller endast till någon del , fått sina inteckningar utur köpeskillingen guldne, att,1 i stad, inom en månad från den dag kungörelsen i tidningarne sista gången finnes införd , och å landet, vid det Ting, sora först infaller, sedan en månad från sista kungörelse-dagen förflutit, hos Domstolen anmäla, huruvida emot deras inteckningars dödande kan vara något att påminna ; hörandes D0-1 maren, ehvad inteckningshafvare då begagna rättigheten att varda hörde eller icke, och 'jemväl utan hinder deraf, att original-inteckningshandlingarne icke uppvisas, angående inteckningarnes dödande sig utlåta, 9 LigUtskotiets Betänkande N:o 55.
202 Den 14 April e. m. Mine Hrr! Ofvan enkelt upfattade historik vitsordar och ådagalägger att Sveriges räddande från det, året 1808, emellan 3:ne makter öfverenskomna eröfrande af Sverige, till delning, i första rummet berodde på Svenska sjögående flottans tillvaro och ändamålsenliga användande. — Nå väl, hvad tillförene inträffat kan ytterligare ifrågakomma; i hvilket hänseende R. o. Ad. ock säkerligen inser det vara maktpåliggande att Sveriges sjögående flotta sorgfälligt uprätthålles med så beskaffade sjögående krigsfartyg, som erfordras för fäderneslandets försvarande och räddande vid inträffande krig, och sålunda beviljar det anslag, K. M. Nådigst för godt funnit äska till ifrågav:de oafvisligt erforderliga ångfregatts nybyggande. På grund af hvad här sålunda anlördt blifvit, anhåller jag vördsamt om propus, på afslag fi StatsUtsk.-ts Utlåt, och bilall till K. M:s äskade 7 57,800 rdrs rrut anslag för en ångfregatts nybyggande, likväl utan några bestämmelser, ang:de dess maskinkraft. Hr Virgin, Christian Adolf: Det är visserligen sannt att flottans budget blilver större riksdag från riksdag, emedan materielen blir allt dyrare och dyrare. Jag tror dock att vi inskränka oss allt för mycket och att våra mäktigare grannar allt mer och mer växa oss öfver hufvudet. Det är dock högst oundvikligt lör såväl vårt eget som våra kusters försvar att vi hafva något att gå till sjöss med, och en Stat sådan som Sverige kan omöjligen icke ställa sig på en lägre ståndpunkt än Norrige och Danmark. Sådant är emellertid förhållandet för närvarande; vi hafva icke en enda fregatt med undantag af en som är under byggnad. Jag förenar mig således med Hr Skogman, samt instämmer äfven i hvad han i sin reservation föreslagit, nemi. att R. St:r måtte bevilja den af K. M:t äskade summan af 7 57.800 rdr rrut, utan att likväl genom några bestämmelser angående maskinkraft eller dylikt Regeringens händer bindas i afseende å fregattens beskaffenhet. Jag anser det nemi. möjligt att K.
Maj:t ensam eger att anbefalla sådana öfningar i den nion och på det sätt Kongl. Majit anser dera, för Armeens bibehållande i tjenstbart skick, nödige; och då Rikets Ständer, jemlikt Kongl. Maj:ts och Ständernes gemensamma beslut, ega att genom sina Revisorer granska de årliga redogörelserna för Passevolance-medien samt dessas rätta användande dervid tillse; hemställa Utskotten, alt hvad i ofvanberörde målto blifvit yrkadt icke måtte lill någon åtgärd föranleda; vid hvilken utgång Utlåtande öfver Anders Danielssons framställning om inrättande af en serskild Passevoiance-Comité för Passevolance-kostnadernas fördelande och utskrifvande af rotarne icke erfordras. Stockholm den a5 October 1834- Reservationer : af Grefve Florn j C. F.: ”Jag reserverar mig emot de sammansatta Utskottens beslut att afstyrka all åtgärd till vinnande af rättelse uti Mötespassevolance-afgiftens utgående såsom en gärd ålagd Rustoch Rotehållare i Riket; varande ett Riks-Stånds ännu qvarstående protest emot denna beskattning en betänklig påminnelse, att den hvarken tillkommit på grund af åtagen bevillning, eller till följd af upprättadt Contract emellan de båda Statsmagterne å ena, samt Rustoch Rotehållare å andra sidan. Den utväg jag inom de sammansatte Utskotten föreslagit, hvarigenom man skulle gå en medelväg, rättvisan till möte, för att åtminstone i form vinna hvad som i sak icke kunde för närvarande tillvägabringas och hvilket förslag af åtskillige Utskottens Ledamöter biträddes, var: alt de sammansatte Utskotten skulle med Bevilinings-Utskottet communicera frågan, för att bereda åt Rikets Höglofl. Ständer möjligheten att i laglig väg besluta, att mötespassevolancen, hvilken, till följd af 3:ne Riks-Stånds vid denna Riksdag fattade beslut, icke kunde anvisas att utgå genom allmän bevillning, måtte serskildt åläggas Rustoch Rotehållen, att utgöras intill nästa Riksdag på sätt den för närvarande af hvarje numer utgår.
Det är sannt; men Utskotten hafva här förnyat samina misstag , som det , hvarpå jag , första gången Betänkandet förevar , förgäfves fästade deras uppmärksamhet: det nemligen, att skylla på en författning , hvad sorn härflutit af conjuncturen. Man behöfver blott erinra sig den oeconomiska ställningen i landet före igoj , och saken är lätt utgrundad. Det hade varit väl, om Utskotten uppgifvit , huru många Bostäils-arrenden misslyckades före 1809. Jag skulle tro , att de icke varit många. Jordbrukarens belägenhet har efter denna tidpunct varit högst bekymrande, och huru skulle brukaren af Militiae-bostäilen kunnat undgå en olycka , som drabbat alla hans likar? Må icke Subaltern-Officerare vara glada , att uti arrende-systemet äga en fristad deremot? Den, som behagar läsa de ursprungliga författningarne för utarrendering af Mil i tiae-boställen , Kongl. Brefven den 20 Febr. igos och 4 October igo6, skall deraf inhämta med hvilken försigtighet beslutet vidtogs. Men emot det öfliga sättet för Militiaeboställe ns utarrendering tror jag likväl att åtskilliga ganska grundade anmärkningar kunna framställas , och skulle någon annan af Ståndets Ledamöter yrka , såsom ett tillägg vid den afslags-proposition , hvarom jag ämnar anhålla , en Revision af 1805 och 1806 arens Bref, så vidt de röra methoden för utarrenderingen, skall jag icke ha något deremot; för egen del, begär jag det icke derföre, att Regeringen i detta oeconomiska ärende kan göra hvad förändringar, Deri 6 December f m. sorn helst, utan att dertill vara uppmaned af Ständernas underdåniga önskningar. Jag har flere gångar ifrån detta rum sökt fästa uppmärksamhet på da brister, som vidlåda Författningarna om värdering af fast egendom å landet. Annu fäster man ett alltför stort afseende å den öppna åkerjorden, liksom den vöre en ofelbar värderings-grund. Kongl.
Hr Palmes minspel är själfullt och konstnärligt, hans åtbörder deremot ej alltid fullt beherskade. Hänvisande dem, som önska taga kännedom om innehållet i herr Wijkanders nya komedi och om den typ af en obotfardig Magdalena, han i densamma framkonstraerat, samt om arten af den literära polemik, för hvilken komedien utgör en förevändning, till den specielt åt detta ämne egnade uppsatsen i föreliggande häfte, har jag här endast att nämna några ord om spelet Fröken Björkegren har efter sitt tillfrisknande först i Madeleine Bunges roll visat sig på höjden af sitt konst-närsskap. Lika fri från sökta effekter som hennes Denise, var Madeleine dertill vida rikare nyanserad. Och oaktadt skådespelerskans skrupulösa sparsamhet i användandet af sin konsts medel, upphörde hennes framställning icke ett ögonblick att intressera och fängsla. Ja, det är just detta, som så oafbrutet binder vår uppmärksamhet vid hennes skapelser, att hon förmår blott med ett blixtsnabbt ögonkast, ett brutet tonfall, en antydd gest glimtvis gifva en belysning af ett själslif — liknande den en blänkfyr kastar öfver ett stormigt haf. För att återkalla ett par af framställningens glanspunkter, vill jag påminna dem, som sett » Fru Madeleine Bunge », om den scen, deri Madeleine för sista gången rakar Axel och besvär honom att icke öfvergifva henne. Hur hon, betvingande ångesten öfver att sannolikt redaa hafva förlorat honom, böjer sig fram mot honom som för att vid minsta villrådighet å hans sida kasta sig i hans armar, frestar honom med sitt huldaste leende, hviskar honom allt hvad kärleken i sådana ögonblick kan ingifva en qvinna, hviskar det med en stämma så mjuk och ljuf och smeksam som flöjttoner. Eller den scen, då hon i sista akten står inför Axels moder, som hon så djupt sårat och i hvilken hon ser sin oförsonligaste fiende. Till en böljan falla hennes ord osäkert och stapplande: hon känner sig obehagligt berörd deraf att denna qvinna skall kunna se ned på henne.
Jag betviflar, att Bancostyrelsen förmår bedöma, när för rörelsen umbärliga öfverskott af representativt mynt böra antagas förefinnas, då jag icke vet, hvarifrån Bancostyrelsen kunde hemta tillförlitlig ledning för ett sådant omdöme, och jag bestrider altså ett dylikt medgifvande åt styrelsen, likasom jag yrkar, att Utsk:s tillstyrkande i slutet af punkten, att Bancostyrelsen må äga rätt inskränka lånerörelsen, jemväl bör förfalla; ty då styrelsen får creditivrätt på i millioner, äger andra ressourcer till omkring io millioner samt dessutom får utgifva egna obliga - Å 322 Den 25 Juli c. m. tioner, tyckes styrelsen äga tillräckliga utvägar för att fullgöra sina functioner, utan att någonsin behöfva indraga lånerörelsen, så framt nemi. de förut omnämnda utvägar ordnas på ett sätt, hvarigenom de i verkligheten blifva för Bancostyreisen verkställbara. Frih. Ehrenborgh, Casp. Wilh.: Jag har uppträdt för att hemställa, om icke åtskilliga redactionsförändringar i denna punkt äro nödiga, sedan R. o. Ad. icke antagit förslaget om en viss proportion emellan reella fonden och sedelstocken. Det står i punkten, att Bancostyreisen må vidtaga åtskilliga åtgärder för att bibehålla proportionen emellan metalliska cassan och sedelstocken. Jag tillstyrker, att det i stället må heta, alt Bancostyreisen, då den anser nödigt förstärka den metalliska cassan, äger vidtaga det eller det. Frih. Cederström, Jac.: Med Frih. Ehrenborgh instämmer jag deruti, att en redactionsförändring i denna punkt måste vidtagas till följd af förut fattade beslut; och jag får tillika fästa uppmärksamheten derpå, att motiverna stå i full contradiction lill den händelse, hvarför de äro lämpade. Der står nemi , att ”Bancostyreisen må kunna äfven genom ”minskning af ett för rörelsens behof umbärligt öfverskott i ”representativt mynt bibehålla proportionen emellan metalli”ska cassan och sedelstocken <Stc.”
Detta vapen är ingalunda en nyhet, utan en sekelgammal institution; och Hrr:ne påminna sig, att på de sednaste 100 åren icke blott vår flotta, utan äfven vårt skärgårdsvapen utkämpat mången ärorik strid. Det var först efter 1722 års olyckliga strider, som Sverige blef betänkt på att skaffa sig ett kustförsvar. Under 1741—42 årens krig länn man emellertid, att detta skärgårdsvapen ej uppfyllde sitt ändamål, hvarför man beslöt att det skulle skiljas från flottan och tilläggas arméen. Redan 1747 erhöll öfverste Ehrensvärd befallning att uppgöra förslag till en särskild arméens flotta, och allt ifrån denna tid och intill den sednaste, emot Norge 1814, har Sveriges sjöförsvar varit deladt i tvenne vapen. Under denna tid har skärgårdsvapnet vid flera tillfällen utmärkt sig, bland andra under krigen 1759—CO och 1789—90, samt sednast under kriget i Norge 1813—14. Oaktadt således detta vapen under mer än 100 år varit sjelfständigt, finnes dock ingen anledning att dermed vara missnöjd, och under sådana förhållanden anser jag, att äfven vi, i likhet med våra förfäder, skola kunna skapa ett dylikt vapen till våra kusters försvar. Detta ur nationel synpunkt. Men afven af rent militäriska grunder tala alla skäl för en delning af flottan i tvenne vapen, liksom arméen är delad i flere. Man säger visserligen, att den Den 3 Mars e. m. 111 officer, som kan navigera på oceanen, äfven kan föra en kanonbåt i skärgården; och detta är till en dei sannt; men dervid är det dock alltid en sak, som lättas honom, äfven om han har lots ombord, nemligen den militära lokalkännedom och den kunskap, som fordras för att kunna rätt begagna terrängen, äfvensom de hjelpmedel, sednare tiders krigskonst uppfunnit, nemligen minor, torpedobåtar, stängsellinier o. d. Allt detta liar en sådan officer icke varit i tillfälle att inhemta.