Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
N:o 11, i anledn. af väckta förslag, dels om indragning af sedlar å 1 Rdr Rmt, dels om utlemnande i rörelsen af sedlar å 2 Rdr Bko eller 3 Rdr Rmt, och dels om skyldighet för Banken att alltid i vexling tillhandahålla hela Speciel-, i:sta punkten, deri Utsk:t afstvrkt bifall till förslaget om uphörande af utgifning från Banken af sedlar å 1 Rdr Rmt. Hr Wolffelt, Mauritz Constantin: Den nu föredragna punkten af detta Betänk, tyckes visserligen vara af ringa betydelse, aldenstund det kan synas likgiltigt, huruvida man liqviderar hvarandra med en sedel eller silfverriksdaler. Men som princip betraktad, ligger mycken vigt derpå, och detta kan dömas deraf, att ilmnet vid föregående Riksdagar varit föremål för sådane idéernes stridigheter, att deras afgörande måst ske i förstärkt Statsutskott. Dan 28 Jsnnsrf. Betänk:t iiro flere sakrika reservationer fogade, af hvilka jag anser den af Friherre Stjernstedt afgifna vara den mest motiverade, hvarföre jag vördsamt får anhålla om dess upläsande och vågar jag äfven härvid påkalla Hrr Ledamöters af detta Stånd synnerliga upmärksamhet, utbedjande mig att efter reservationens upläsande få fortsätta. Frih. Stjernstedts ifrågav:de reservation uplästcs härefter och var af följ. innehåll: »Emot Utsk:s genom votering med 19 mot 14 röster tillkomna beslut får jag härmed mig reservera. Denna fråga om 1-rdrs-sedlarnes indragning förevar vid 1853—1854 årens Riksdag, men förföll efter votering i förstärkt B:koUtsk. Samma fråga är äfven från sist.!. Riksdag en gengångare och torde så för framtiden förblifva, intilldess sundare financiela åsigter törmä besegra vanans eller rättare ovanans magt, som förordar ett beqvämlighets-stadgande, hvilket står i strid med en förnuftsenlig Bankförvaltning.
Varande till grund för detta förslag äfvensom för afskaffande al åtskilliga andra i författningen stadgade afgifter i allmänhet anmärkt, hurusom stals-verkets genom bränvinsoch tull-beskattningen med flera inkomster förbättrade ställning medgäfve nedsättning i skatterna och alt, vid val af beskattnings-sätt, borde undvikas ej blott de, som icke kunde kontrolleras och derföre lätt föranledde underlåtenhet vid verkställigheten, utan ock sådane, som träflade och således kunde motverka hvad sorn borde uppmuntras och befordras, hellre än beskattas; hvarjemte motionären särskildt i afseende å rättegångs-handlingars beskattning erinrat om Statens ändamål alt försäkra hvarje medborgare hans rätt och att, om denna störes, skydda honom deri samt, om rättigheterna honom berölvas, återställa deni, utan att någon ny afgift derföre må honom alfordras. Onekligen vore den mera skyddad, hvars rättigheter genom Statens åtgärd lörblefve ostörd», än den, som blott ålerfinge hvad han förlorat. Det vore således orimligt alt just den, som blelve lidande genom Statens ofullkomlighet, skulle erlägga mest till det allmänna. En afgift för domares och exekutiva maktens åtgärd vore äfven högst skadlig; ty derigenom gjordes rättvisan till ett privilegium lör den rike och fattigdomens beroende gjordes gränslöst. Fåfängt ropade den obemedlade mannen om rättvisa i en stat, der den mäste köpas. Menade man, alt afgiften kunde försvaras såsom en anstalt att förekomma rättegångars missbruk, så vore ingen tanke Bevillnings-Utskottets Betänkande N:o 8. 5 mindre grundad. Emot den, som af elakhet ville processa, uträttades dermed intet. Medlet verkade endast emot den fattige, men del verkade lika emot den redligaste och den mest elakt sinnade. Det vore i alla lall illa öfverlagd!, att genom en orättvis liand ling vilja uträtta något godt. Hvarje medborgare borde gratis erhålla rättvisa, då lian för öfrigt fullgjorde sina skyldigheter mot Staten; hvaraf likväl ej följde, ali ju icke den, som lunnes genom elakhet hafva gifvit anledning lill rättegång, borde tillhållas att ersätta en passande del of omkostnaderna.
Följden af den låga beräkningen är, att Bevillningen måste i samma förhållande ökas; härigenom uppkommer likväl, som vi sett, årligen flere hundrade tusende Riksdalers öfverskott, ja! ibland också en Million och deröfver, sorn synes af öfverskotten för år I812, 13 och 14. Vid igi2 års Riksdag äskade Konungen Anslag till Roteringens och Be, Den si April. väringens Armering och Beklädnad. Med några hundrade tusende Riksdaler torde förmodeligen detta behof kunnat besörjas. Sfänderr. e öfverlåto i det stället ölverskotten härtill, intill nästa Riksdag, och dessa hafva utgjort Millioner. Genom detta öfverflöd på Penningar, inser man också möjligheten af att betydliga Summor kunnat utlånas , så val till Götha Canal som enskildta Personer, hvilka Summor nu likväl utan stor förlust icke t ^de återbekommas. Det är af sådan anledning , jag föreslår att Stats Inkomsteri>e måtte uppföras till det högsta belopp, de hittills i senare åren uppgått, samt att, i den händelse en brist derigenom skulle uppstå, ert Creditiv till fyllnad matte afsdttas; härigenom kan beräkningen minskas: Derjänate får jag begära, att StatsUtskottet måtte inkomma med en specifique uppgift på de Summor af Stats-Mfdlen, hvilka stå utlånte; så att af dem så- ana temporaire Utgifter, såsom Kröningsoch Begrafningshjelp, Slotts-Byggnadei, med flera kunna bestridas, och Beviilningen derigenom minst till f Million nedsättas. 1 anledning al hvad jag no haft äran yttra, får jag anhalla om äterremiss af Betänkandet. Grefve Gyllenborg, Johan Henning: Då Högloflige Ridderskapet och Adeln torde låta bero vid Ståts-Utskottets Förslag till InkomstTitlarnes beräkning, får jag för min del göra erinran vid ett yttrande deri, som jag vördsammeligen föreslår må utur Betänkandet utgå. Utikottet yttrar sig vid besvarande gf en ifrån Den si April.
Både motionären oell Utsk. hafva såsom motiver för sitt tillstyrkande af en medalj åt prof. Fryxell, andragit: att Hr Fryxell är en utmärkt vetenskapsman och författare, samt att han försvarat R. o. Ad. mot de tillvitelser, som blifvit emot detta Stånd framkastade af åtskillige andra skriftställare. Hvad lista punkten beträffar, är jag långt ifrån att förneka Hr professorens utmärkta förtjenster såsom författare, hvilka också äro allmänt erkände, hvarå det bästa beviset ligger uti det bifall, hans skrifter vunnit, och uti de många upplagor, de upplefvat, hvartill komma de utmärkelser som i öfrigt blifvit honom visade derigenom att flere Järda samfund tid efter annan tillegnat sig honom såsom ledamot, och deribland Svenska akademien, såsom en annan talare äfven nämnt, kallat honom att intaga det rum, som efter den odödlige Wallin blifvit ledigt. Likväl tror jag, att många andra såsom statsmän eller krigare, vetenskapsidkare eller konstnärer lika eller ännu mera utmärkta personer finnas eller hafva funnits, åt hvilka man ej tilldelat en sådan belöning, och då frågar jag, om det ej vore en orättvisa, att särskildt utmärka denne man, sorn ingalunda kan sägas äga den största förtjenst framför alla andra. En belöning, sådan som den nu föreslagne, har aldrig, efter hvad jag kunnat erfara, förut varit utdelad af en så beskaffad orsak, som den nu ifrågavar. Det enda man på sednare tider känner om tilldelandet af denna medalj, är, att den vid 1817—1818 årens riksdag, på Ridd.Utsk:s tillstyrkande, tilldelades, åt numera aflidne hofmarskalken Frih. Fredrik Philip Klingspor, hvilken haft sig uppdragen ledningen af åtskillige reparationer på detta hus. Hvar och en lärer väl finna, att anledningen till medaljens utdelande dä var helt annan, än den nu synes kunna vara. För öfrigt fäster jag mig alldeles icke vid de strider, som förevarit emellan prof. Fryxell och en annan, numera hädan gån - Den 15 Januari. 113 gången, utmärkt historisk författare; ty jag tror, att förslaget kan vederläggas utan att man behöfver derpå hafva något afseende.
Alander, J\d/ tid. Af Herr Afanden Om underdånig anhållan hos Kongl. Maj:l, att rikets alla pedagogier må med vissa vilkor förklaras for elementarläroverk. Alla skäl synas tala derför, att Sverige, oberäknade hvarjehanda tillämpningsläroverk, icke bör ega mer än 3:ne grader af skolor, nemligen folkskolor, < lementarskolor och högskolor eller universitet. Hos oss finnas likväl ännu ett slags skolor, jag menar de s. k. pedagogierna, om hvilka, man tyckes icke rätt veta hvart man skall räkna dem. Med afseende på undervisningsämnena och lärarnes ställning böra de väl räknas till elementarläroverket, och jag har på sednaste tiden blott hört anföras ett enda skäl häremot, att de nemligen, i och med detsamma de upptoges till elementarläroverk, skulle, genom att sålunda ställas under Kongl. Stadgan för bernälda läroverk, förlora den något större frihet i undervisningen, hvilken de nu åtnjuta, och utan hvilken de icke kunna rätt trifvas. Men sedan isynnerhet de tväklassige pedagogien^ genom Kongl. Brefvet af den 22 November 1861 blifvit i nästan alla alseenden lika. ställde med elementarläroverken, erfordras det endast några penndrag, för att pä samma gäng uppflytta, pedagogierna bland de läroverk, till hvilka de egentligen höra, och undanrödja nyss omförmälde befarade olägenheter af uppflyttningen. Med anledning häraf, samt för att dels stärka och vidare utveckla det lif, som åtminstone flere bland pedagogierna nyligen vunnit, dels bekomma en klarare öfverblick Öfver svenska läroverket i dess helhet, och särskildt lör att i allt hvad till pedagogierna hörer vinna en större reda, som väl behöfves, får jag vördsamt föreslå, att Rikets Ständer ville hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, attKongl. Majit täcktes i nåder förklara rikets alla sä väl två- sorn enklassiga pedagogier för elementarläroverk och sålunda ställde under den för sådana läroverk i nåder utfärdade stadgan, — likväl med följa de 2:ne vilkor: l:o.
S&amp; fi.nnas föreningar, som &amp; taga sig v5rclen om sjuka barn, frigifim I ' kignr, blinda, döfstiiwina m. fl. Inom de abnorinas värld representeras en ganska stor procent af de Zyttc~ ock va~zffira. Det kan darför ej annat an förvina, att intet tidigare gjorts för att tillvarataga arbetskraften livarken hos de inhnga, so111 föda^ lytta, eller hos dein, som genoin allehanda olyckor mista en dler annan lem. Ocli dock, hur ofta inträffar det ej, att människor, särskildt fabriksarbetare, midt under sin sysselsattning i ett ögonblick stympas sa illa, att de ej uågonsin kunna återvända till det yrke, som dittills skänkt dem deras uppehälle, for att ej tala om de massor af olyckliga, h i l k a under ett enda fältslag förvandlas till krymplingar. Det blir i &amp; r tjugo år, sedan ett mera allinänt försök att bereds (le lytte en lyckligare tillvaro första gangen gjordes. Idun Stockholm. Barngarderoben år: kr. 1 6, 1 tr. A l l m. telef. Prenumeration sker ä alla anstalter i riket postRedaktör och utgifvare: FRITHIOF HELLBERG. Redaktionssekr. : J. Nordltng. Utgifningstid: hvarje helgfri Tryckeri Aktiebolag. Fredagen den 28 juni 1895. N:r 26 393) Iduns fredag. För » Platssökande » o. - r a d. Kvinnornas utställning i Köpenhamn. olika slags välgörenhets9 vinnornas utställverksamhet. Gehejmning » i vårt sydrådinnan Buch är sålunliga grannlands da ordförande i sjö- hufvudstad har nu efmansmissionen, sedan ter långvariga förbereår 1880 föreståndarinna delser och åtskilliga svå- för » Prinsessan Tyras righeter, hvilka dock asyl » samt revisor i lyckligt öfvervunnits, » Kvinnlig läseförening ». blifvit till verklighet och i dagarne med stor festDå kvinnoutställninlighet öppnat sina porgens från början tilltar.
St. sjelfve beslutat. Jag kan å min sida icke behöfva yttra min opinion öfver det representationsförslag, Som genom det förstärkta Const.Utsk:s beslut blifvit hvilan — de intill nästa riksdag; men 0111 jag än aldrig så mycket ogillar detsamma, så kan jag likväl icke tillstyrka att R. St. nu skulle fatta ett beslut, som står dermed i uppenbar strid. Det skulle ju kunna hända, att delta förslag vid nästkommande riksdag blefve antaget; huru skulle då den nu föreslagna tind. önskan till K. M. komma att taga sig ut? Men, äfven förutsatt all förslaget icke blifver anlaget, så tror jag likväl ali det är orätt att gå kommande Ständer i (örväg med att föranstalta utarbetandet af ett nytt förslag, då vi i alla fall hafva ett förslag i detta afseende alt underställa deras pröfning. Jag anser frambärandet af en sådan önskan till K. M., som motionen åsyftar, icke såsom någonting grundlagsvidrigt, men såsom formvidrigt, och önskar derföre bifall på betänkandet. Hr Lagergren, Anders: Då delta betänk, förra gången förevar, uppstod jag för alt yttra mig deröfver; men som detsamma då ytterligare blef bordlagdi, så afstod jag då derifrån och får derföre nu iakttaga min rättighet. Här har blifvit yttradt, att det skulle vara mycket grundlagsvidrigt och mycket formvidrigt att till K. M. framkomma med en sådan nnd. önskan, som den motionen åsyftar; men det märkvärdiga är, att skälen, hvarför både grundlagsvidrigheten och form vidrigheten åberopas, äro ganska olika. Somliga påstå alt det är grundlagsvidrigt, till följd af 8i §:n Reg.Fm. Andra deremot tycka icke alt denna § lägger något hiuder i vägen, utan säga att det är i högsta grad formvidrigt, derföre alt det skulle strida emot Ständernes beslut i förstärkta Coust.Utsk. De deremot, som åberopa 81 §:n Reg.F:n, lägga alldeles ingen vigt på denna sednare omständighet.
För de flesta var dock terminen efter denna beta skämd, och i dag var sista landskapet sammankalladt klockan fyra med dubbelkvart, och stämningen var redan på förhand en smula upphetsad. Ty dagen var betydelsefull. Nationens radikala parti rustade sig till kamp, och dess ansedda medlemmar hade infunnit sig mangrant för att hålla det vådliga omstörtningspartiet stången. Nationens sal var ett lågt aflångt rum, där nu stolar voro ordnade i täta leder. Midt emot stolarna såg man bordet, där inspektor hade sin plats, till venster om detta ett större bord för kurator, och på detta bord voro placerade valurnan, ordförandens klubba, sekreterarens protokollsbok samt diverse papper och blyertspennor, afsedda att tjänstgöra vid den spännande och högtidliga handling, som kallades för omröstning vid val af nationens förtroendeoch tjänstemän. Och från väggarna blickade vetenskapens grånade fäder med stela halsar och stirrande ögon ned på de unga adepterna, bland hvilka, som en gång kurator yttrat i ett hälsningstal till de nykomna, »man torde kunna få hoppas, att åtminstone någon af de här närvarande skulle kunna komma att få hänga med heder». När Grane kom, voro landsmännen redan församlade inne i stora salen, i inre rummet, i tidningsrummen, i tamburen och på gården. Det såg ej lifligt ut, mestadels stod man och hängde, kastade fram ett ord, skrattade utan munterhet, gick ett par slag på golfvet, väntade: – Är inspektor inte kommen än? – Nej, men han kommer väl snart. När Grane fått af sig öfverrocken och kom i dörren till tidningsrummet, mötte han kandidat Ling, som med släpande steg, plirande ögon och ett illmarigt dämpadt leende betraktade honom. Ling började nu höra till öfverliggarna, ansågs för att vara elak och genial, hyste det mest afgjorda människoförakt och hade kommit så långt på det sluttande planet, att man ej ansåg det fullt comme il faut att umgås med honom. Han hade sitt nöje af att se ungt folk mista sina illusioner, något, som är ganska vanligt bland människor, som det på ett eller annat sätt gått baklänges för. – God dag, unga sanningskämpe, sade han.
Medan det larmande drefvet gick fram öfver skogen, lågo de fredlöse i sin mörka håla, andlöst lyssnande, flämtande af förfäran. Härmed höll fiskaren ut en hel dag, men han, som mördat, jagades af outhärdlig ångest ut i det fria, där han kunde se sin fiende. Då blef han upptäckt och jagad, men detta tycktes honom sjufaldt bättre än att ligga stilla i maktlös overksamhet. Han flydde undan sina jägare, åkte utför bråddjup, hoppade öfver strömmar, klättrade uppåt lodräta bergväggar. All fördold kraft och färdighet inom honom framlockades af farans eggelse. Hans kropp blef spänstig som en stålfjäder, foten sprang ej miste, handen släppte ej fäste, öga och öra uppfattade dubbelt så skarpt som fordom. Han förstod hvad löfven hviskade och stenarna varnade. Då han klättrat öfver en brant, vände han sig mot förföljarna, sändande dem speglosor i bitande rim. Då de hvinande spjuten hväste, grep han dem blixtsnabbt och sände dem ned mot fienderna. Då han trängde fram mellan piskande grenar, sjöng någon inom honom en äredikt om hans färd. Där löpte den kala bergsryggen fram genom skogen, och ensam på dess brant stod den skyhöga furan. Den brunröda stammen var bar, men i den grenrika toppen vaggade roffågelnästet. Så öfverdådigt modig var nu den flyende, att han steg dit upp, medan förföljarna sökte honom på de skogiga sluttningarna. Där satt han, vridande nacken af hökungarna, medan jakten drog fram djupt under honom. Hökhane och hökhona sköto hämndlystna ned mot röfvaren. De fladdrade framför hans ansikte, de riktade näbbarna mot hans ögon, slogo honom med vingarna och klöste med klorna upp blodstrimmor i hans väderbitna hud. Han kämpade skrattande mot dem. Stående upprätt i det sviktande nästet, högg han efter dem med sin hvassa knif och glömde i lekens lust lifsfaran och förföljarna. Då han fick tid att se efter dessa, hade de dragit åt annat håll. Ingen hade tänkt på att söka jaktbytet på den kala bergsryggen.
Herr Ribbing, Arvid: Herr Lefren har framställt de åsigter, som tala för den myntfot han föreslagit, och andra Ledamöter hafva redan vederlagt honom; jag vill derföre hlolt upptaga den del af Herr Lefrens yttrande, att en låg myntenhet alltid skulle befordra välmågan, och en högre i samma mon åstadkomma fattigdom. Exempel hafva blifvit citerade på motsatsen, och jag tillägger den säkra sanningen, att den välmåga, som åstadkommes genom hastiga förändringar, är alltid skadlig, emedan den aldrig är varaktig. Herr von Troil, Emil: Som det är svårt, att tala om en sak, utan alt nämna dess namn, torde det ursäktas mig, om jag vid detta tillfälle finnér mig nödsakad, att äfven ingå på området af första momentet. Vöre frågan, såsom Herr Hjerta sagt, endast ett önskningsmål, så vore det äfven förgäfves, att här yttra sig derom; men jag har icke så kunnat fatta grundlagen. Den säger, att ingen förändring får äga rum i myntets skrot eller korn utan Stan - Den ig Octo ber e. m. 85 dernes bifall, och dermed menas, att Konungen icke äger ensam förändra myntet hvarken till brutto (vigten) eller netto (Ansii fre t). Saken lärer således väl hero af Konungens bifall, men om Ständerne icke fattade något beslut, och anmälde det hos Konungen, skulle Konungen sedermera icke kunna företaga någon förändring med myntet, utan det skulle förblifva vid de gamla myntsorterne, hvilket icke lärer vara förenligt med någons önskan, emedan man tämligen allmänt funnit det gamla myntet för stort.
Pomern och Furstendömmet Rugen , betingade Kongl, Maj t för Sig och Riket en Summa af Tre och en half Million R:dr Preussiskt Courant, men, då en del af detta belopp skulle i I^ffecter ut - ■1670 Scats-ZJtskottets Betänk anden. gå oell vid verkställigheten befans, dels att de åsatte priserne, serdeles ä Väfnads-Manufacturef, voro altför högt uppförde, dels ock att importer deraf hade kommit till skada för inhe mske Fabriker, s'öts en serskild afhandling derom i Paris, under den g September samma år, som nedsatte beloppet 350,000 R:dr ringare; så att Summan, i stället för Tre och en half Million, blef 3 Millioner Ett hundrade Femtio Tusende R:dr Preussiskt Courant, hvaraf skulle utgå: Af detta belopp hafva ock kommit Riket tillhanda de för åren 1815, 1816 och 1817 förfallne tillsammans 1,950,000 R;dr, så att till Eiqvid med Kongl. Preussiska Regeringen ännu återstå 1,200,000 R:dr. Ett längre uppskof hade inträffat med utbetalningen af de för sistledit år fixerade betalningar, härrörande af väckte genfordringar å Preussiska sidan, serdeles ifrån förre Svenska Pomern. Anledningarne tor sådane anspråk, uphemtades från långt förflutöe tider , ända sedan Vestphaliska freden och framställdes under alla möjliga, och man kan öppet tillägga, för en del, under de mäst oskäliga förevändningar. Ibland de vigtigare, som Kongl. Maj:t icke föresett, men imedlertid ännu utgör före - Stats-Utskottets 1'etänkanden.
Här upptog han af fickan ur den ifrågavarande tidningen ett urklipp, som innehöll ett angrepp på en landshöfding, och uppläste det samma. Därefter fortsatte han på nytt. – Jag har uppläst detta för att visa, att mina ord icke innebära tomma beskyllningar. Och jag frågar nationen, om icke den tidning, som kallar en konungens förtroendeman för skrymtare, med fullt fog kan kallas för en skandaltidning. Han uttalade den sista frasen med stegrad styrka, och på slutordet låg en klimax, som var bedöfvande. I samma ögonblick begärdes ordet kort och hastigt borta från dörren. Det var Grane. Därpå satte sig kandidat Lagerberg, och ordet lämnades åt en annan, som var i tur. Denne frågade endast helt kort, om tidningen mera vore skandaltidning, därför att den yttrat sig vanvördigt mot en konungens förtroendeman, än om det gällt någon annan, hvarpå kandidat Lagerberg återtog slutet af sitt yttrande och förklarade, att det visserligen ej kommit fram i den form, han hälst önskat, men o. s. v. Ling lutade sig öfver till Grane och började åter utveckla sina teorier om Upsala och det unga Sverige, interfolieradt med sitt ideliga: »Djäfla idioter. Häm! – Tänker du dräpa inspektor eller Lagerberg? Häm! Kan du inte låta dem hållas? Jag tycker om djurena i deras oförfalskade naturtillstånd, nationaldrägter, som menageriägaren sa. Häm! Emellertid hade en lång mager filosofiekandidat fått ordet. Han såg ut som en vandrande käpp med tunga tankar i knoppen. Han sade inte mycket, men det han sade var innehållsrikt. – Jag läser aldrig mer än en tidning, sade han, och det är Dagbladet. Och jag kan inte begripa, att nå’n behöfver läsa mer än Dagbladet, lilla landsortsupplagan. Och den kostar bara 10 kronor. Och därför tycker jag, att nationen inte borde ha nå’n mer tidning än Dagbladet. För det är aldeles tillräckligt. (Almän och ihållande munterhet). – Han har aldrig sagt något annat på nation, men det där säger han en gång om året, upplyste Ling. Nu kom turen till Hultin, som var den egentliga förslagställaren.
Ännu har man ej genom lagar gillat förekomma stridigheter; men då lagen innefattar sådana bestämmelser, att stridigheterna kunna slitas och hvar och en förhjelpas lill sin räll, synes lagstiftaren hafva löst sin uppgift. Någon annan offentlighet ål förlagsaftal, som intecknas, än den, som ligger i inteckningsåtgärden, finner Utskottet icke behöflig; och kan Utskottet ej heller fatta motivet till det yrkande, att, innan förlagsinteckning beviljas, förlagstagarens öfriga borgenärer böra lemnäs tillfälle bevaka deras rätt till den gäldenärens egendom, hvari inteckning är sökt. Förhållandet i omförmälda hänseende tyckes böra vara lika, antingen fråga är om inteckning i fast eller lös egendom, ty genom en inteckning i den förra, för en borgenärs fordran, kunna öfriga borgenärer lika mycket förnärmas, sorn medelst lösegendomens intecknande; Lag-ltskottets Utlåtande, N:o 54. 15 nion det oaktadt lärer ingen vilja fästa det vilkor för erhållande af inteckning i fast egendom, som det ifrågaställa. Hafva emellertid andra borgenärer en föregående, laglig bättre rätt till egendomen, minskas icke samma rätt genom inteckningen. I allt fall skulle ett vilkor af denna art ej kunna uppfyllas. För sådant ändamål måste hvarje borgenär behörigen underrättas om den gjorda ansökningen. Men om inteckningssökanden ej känner gäldenärens borgenärer, samt denne antingen nekar att uppgifva desamma eller derom gör en oriktig uppgift, huru skall man då förhålla sig? För sin okunnighet eller gäldenarens tredska i berörda hänseende är väl förlagsgifvaren ej skyldig att lida; och derföre torde jemväl vara bäst, att ej vidare sätta vilkoret i fråga. Att en verklig oegentlighet ligger i förslaget derom, att förlagsinteckning skall intagas i Rättens protokoll öfver inteckning i fast egendom, kan Utskottet ej inse. Det torde visserligen hafva varit mest formelt riktigt, att göra dessa inteckningar till föremål för ett serskildt protokoll; men då ärenden af denna beskaffenhet mera sällan förekomma, på vissa orter nästan aldrig, skulle ett påbud derom varit mindre lämpligt.