Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Här blef i plenum sisth Onsdag så mycket ordadt i fråga om lagligheten och lämpligheten för Sländerne att ingå till Konungen med svar på throntalel, att jag anser mig deröfver icke behöfva yttra något annat, än att jag till alla delar förenar mig i Hr von Troils då afgifna yttrande; likväl vill jag tillägga, att bebofvet af ett sådant meddelande mellan Representationen och Konungen, hvarigenom nationen kunde fritt frambära sina bekymmer, blifvit ytterligare bestyrkt af det långa anförande, som Hr von Hartmansdorff vid samma tillfälle afgaf, synnerligen om man skulle taga för afgjordt, alt de åsigter, han visade sig hafva, delades af Konungens öfrige Ministrar. Det var, efter min tanke, så litet förenligt med ett sannt constitutionelt systeme, att, som jag sagt, behofvet derigenom blifvit så mycket större för nationen att fritt yttra sig inför Konungen; men sedan nu två Stånd hafva helt och hållet nedlagt denna fråga, och det således icke blir möjligt att vid denna riksdag aflemna ett svar på Konungens tal; så får jag hemställa till de värde motiouärerne, — ifall de anse sig för sådane, hvilket jag betviflar, åtminstone efter hvad Frih. Sprengtporten sjelf yttrat, — om de ej skulle finna lämpligt återtaga sina s. k. motioner, på det vi måtte slippa en hel förmiddags discussion i samma ämne. Frih. Sprengtporten, Jac. Willi.: Jag har redan i ett föregående plenum ganska bestämdt uttryckt min mening, alt jag aldrig haft för afsigt att väcka motion i Sm - Den *9 Februari £, ra. 463 net. Hvad jag yttrade hade afseende pä formen af sjelfva föredragningen, och jag föreställde mig, att den åsigt jag yttrade skulle få sin plats i conlrapropos.
Då den ena Statsmakten, eller Konungen, allt hitintills vördat tjentemännens i Rikets Grundlag tillförsäkrade rätt, att ej kunna från tjensten utan laga ransakning och dom skiljas, tror jag icke, alt den andra Statsmakten, eller JR. St:r, hafva skäl att uti de dem underordnade verk låta en annan princip vara gällande. Jag delar icke heller den siste värde talarens förmening, att den 90 §:ns Cherubssvärd i detta fall kan framhållas emot en laga undersökning, ty, såsom vi veta, eger BankoUtsk. rätt att ingå i pröfning af förhållanden inom B. St:rs verk. Det må vara, att Utsk. haft skäl att anse sig förhindradt att i detta särskildta fall ingå i piöfning af de utaf motionären påpekade förhållanden, men Utsk. har, i min tanke, varit alldeles oförhindradt att yttra sig rörande det allmänna i frågan, eller huruvida Bankens tjenstemän skro berättigade att åtnjuta beneficium juris innan afsättning kan ega rum. Åtskilligt af hvad Hr Ehrenhoff andragit synes vara af den beskaffenhet, att Utsk. bör finna anledning att derpå svara, och som Utsk. i denna fråga synes mig icke hafva anfört några egentliga motiver för det slut, hvari Utsk. stannat, så finnér jag deri en ytterligare anledning att önska frågans återremitterande. Herr Ehrenhoff har i sitt ytlrande uttalat, som man plägar säga, ord och inga visor, och vid sådant förhållande torde en undersökning vara så mycket mera befogad, som han sjelf åtagit sig bevisningsskyldigheten, och således, ifall den ej kan fullgöras, blifver svårt komprometterad. Propos. till bifall å förevide punkt blef härefter framstäld och besvarad med starka Ja jemte några Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade att lian funnit Ja öfvervägande. Sedermera förekom och bifölls 1 l:te punkten. Föredrogs ånyo Högv.
Skulle det Utsk., till hvilket detta mitt vördsamma memorial kan blifva remitteradt, hafva fästat uppmärksamhet på, huru svårt det är för många arbetare i Stockholm att få försvar, äfven om icke något Den 20 M ;i r s f. ra 397 mot deras goda fräjd kan anmärkas, — ja manga få dyrt nog betala sitt s. k. försvar hos dem som ockra med dvlikt, -— sa mahanda det skulle finna denna utväg lämplig, åtminstone i afseende på sådana personer, mot hvilkas fräjd intet vore att anmärka. — Hvad särskildt sjöfolk angår, som väl halva sitt försvar å sjömanshus, der sådana finnas, men ofta, åtminstone då de öfvervintra i Stockholm, förstöra inom en månad hvad de skulle lefva af under hela vintern, och sedan för nöds skull blifva allehanda brottslingar; så tror jag det ej skulle finnas obilligt, om det ålåge de rederier, hvars fartyg hemkornnio, sednare än att folket kunde ånyo taga hyra, att innehålla af hvars och ens hyra så mycket, att de kunde dagligen lemna honom hvad han under vintren kunde för sitt dagliga underhåll behöfva; hvilket rederi, som inlemnade fulla hyran till någon af sitt folk, som ej hade hemvist på andra orter och ej redan uttagit pass dit, vore skyldigt, om det skulle vara behöfligt, lemna visst till dess dagliga underhåll under vintren, antingen mot arbete, eller i afräkning på en kommande hyra. Med de kostsammaste fängelse-inrättningar, med den lämpligaste och menskligaste fångvård skall intet vara vunnet, om vi ej söka hämma den flod, i hvilken, i alltjemt ökad mängd, nya innevånare strömma till våra fängelser; om vi ej afskaffa och förändra sådana lagar, som skapa brott, som utan dem aldrig skulle haft namn. Hit räknar jag våra lagar om laga försvar, våra oförnuftiga tullförbudslagar m. fl.
I öfverensstämmelse med den af Kongl. Maj:t i nåder fastställda stat, har anslaget, 1,015 R:dr, för hvartdera af revisionsåren utgått, och innestod vid slutet af år 1845 en behållning hos redogöraren af 63 R:dr 46 sk. 4 r:st Artilleri-Stabens Hälsningar. Enligt Kongl. Maj:ts för Artilleri-Staben i nåder utfärdade stat, äger General-Fält-Tygmästaren att till arfvoden, ved och ljus samt skrifmaterialier årligen från Kongl. Stats-Kontoret utbekomma 2,800 R:dr, att, emot afgifvande redogörelse, fördelas, ”såsom för tjenstbarheten nyttigast pröfvas”. — 156 — Utöfver detta belopp har, till följd af Kongl. Brefvet den 10 April 1844, samma år af General-Fält-Tygmästare-lönen blifvit för enahanda ändamål disponerad en summa af 500 R:dr. Räkenskaperna, som äro uti Kongl. Kammar-Rätten granskade för år 1844 med och för år 1845 utan anmärkning, utvisa, att utaf de anslagna medlen, jemte de från år 1843 behållna 88 R:dr 24 sk. 8 rst, utbetalts 3,058 R:dr 28 sk. för år 1844, och 2,851 R:dr 32 sk. för år 1845, samt att till år 1846 utbalanserats en behållning af 278 R:dr 12 sk. 8 r:st. Revisorerne hafva icke funnit något att härvid anmärka. Till anskaffande af läroböcker m. m. för Artilleri-Regementernas Informationsverk samt till aidäggande af ett lithografiskt tryckeri för Artilleriet, äro, likmätigt Kongl. Brefven den 19 Februari 1831 och den 16 Augusti 1836, anslagna 300 R:dr årligen, att af General-FältTygmästaren disponeras.
Maj:ts den 23 dennes f. m. på bordet lagda nådiga proposition af den 16 i denna månad, angående anvisande af medel till godtgörande af från Stats-kontoret, utaf under händer hafda medel, utbetaldt Prot.-utdrag den 29 December '1847. 101 understöd till de genom eldsvåda hemsökte Christianstads stads invånare, samt om öfverflyttning på Riksgälds-kontoret af befattningen med dr t bemälde personer beviljade lån/ Kongl. Maj:ts den 23 dennes f. m. på bordet lagda nådiga propoposition af den 16 i denna månad, angående förändring i vilkoren för återbetalning af det, till uppförande af nytt rådhus i Wexiö efter den staden sednast öfvergångna eldsvåda, beviljade låne-understöd; Kongl. Majlis den 23 dennes f. m. på bordet lagda nådiga proposition af den 16 i denna månad, angående afskrifning af de, såsom bidrag till kostnaden vid ny tomt-reglering i städerna Wexiö, Åmål och Kungsbacka, efter de dessa städer öfvergångna eldsvådor, af mindre krediti vet anvisade belopp; Kongl. Maj:ts den 23 dennes f. m. på bordet lagda nådiga proposition af den 7 i denna månad, angående eftergift af kronans rätt lill dana-aif efter afledne Collega-schoias J, Ekelund till förmån för Ekelunds i behöfvande omständigheter eflerlemnade enka; Kongl. Maj:ls den 23 dennes f. m. på bordet lagda nådiga skrifvelse af den 7 i denna månad, i fråga om befrielse för förre departementscheferne i General-tullstyrelsen, presidenten J. P. af Billbergh och kanslirådet J. D. Walerius «amt kamreraren, kammar-rättsrådet Winroth och kontrollören Middendorff från ådömdt ersälInings-ansvar i målet rörande den efter aflidne tullförvaltaren Finer yppade balans. Kongl.
Med afseende slutligen på Utskottets hemställan, med anledning af Herr Dalmans, W. F., motion, måste man noga öfverväga två särskilda omstäudigheter: den ena att Rikets Ständer icke må hos Kongl. Maj:t anhålla om något, hvarpå Högstdensamme icke kan fästa afseende; den andra huruvida den förändring af Norska Grundlagen hvarom fråga är, kan anses vara af den beskaffenhet, att den rubbar den bestående Unionen mellan konungarikena Sverige och Norge eller inskränker någon Sveriges rätt eller fördel. I förstnämnde hänseende måste jag förklara, alt jag icke eger full visshet om hvad som i Norge är konstitutionel! bruk eller konstitutionel regel; men, efter hvad jag tror mig veta, är det lag och bruk i Norge, att då Siorthinget hos Konungen anmält en af Thinget beslutad Grundlagsändring, så meddelar Konungen, innan änuu Storthinget åtskiljes, Sitt svar antingen Hans Maj:t sanktionerar Storthingets beslut eller om Högstdensamme vägrar sin sanktion derå. Om nu, såsom jag tror, detta kr konstitutionel ordning i Norge, så måste den af Utskottet föreslagna anhållan från Rikets Ständer om uppskof med Storthiugsbeslutets pröfning innefatta en begäran, pä hvilken Kongl. Majit aldrig någonsin kan fästa afseende. Det tarfvar alldeles ingen utläggning och bevisning att det vore förnärmande mot Rikets Ständers egen värdighet såsom Statsmakt att till Konungen frambära en önskan, som Högstdensamme icke lagligen kan uppfylla, och denna omständighet är ensam tillräcklig att förhindra Rikets Ständer att bifalla den af Utskottet, med anledning af Hörr Dalmans motion föreslagna framställning. Häraf följer således, att om Herr Dalmans motion skulle till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda, denna åtgärd måste innefatta en bestämd begäran att Kongl. Majit måtte vägra sin sanktion å det Norska Storthingets beslut. Mot framställandet af m lia (tjjibti i ti en Allm.
Föredrogs och bifölls samma Utsk:s den 10 dennes bordlagde Mern. N:o 14, i fråga om arfvode åt den person, hvilken i egenskap af Sekreterare biträdt Utsk:t. Föredrogos och biföllos Banko-Utsk:ts den 10 dennes bordlagde Utlåt, och Mern.: N:o 65, i ani. af erhållen återremiss af åtskilliga framställningar i Utsk:ts Betänk. N:o 44, i fråga om förändrade föreskrifter i lista, 2:dra och 3:dje artiklarne af Bankoreglementet; och N:o 66, i ani. af erhållen återremiss af Mem:t N:o 61. Föredrogs och företogs punktvis till afgörande Banko-Utsk:ts den 10 dennes på bordet lagde Mern. N:r 67, med förslag till instruktion för R. St:rs revisorer öfver Bankovcrket. §§ 1-6. Biföllos. § 7. Gr. Björnstjerna, Carl Magnus: Som bekant är, infalla ganska ofta statsrevisionerna under R. St:rs sammanvaro. Det synes mig derföre olämpligt att i denna § stadgas att revisorerna skola till Rikets »näst sammantrände» Ständer afgifva berättelse, äfvensom att denna berättelse jemte dertill hörande bilagor skall af fullm:ge »vid derpå följande riksdags början» till R. St:r öfverlemnas. Dessa uttryck hafva visserligen varit i förra instruktioner begagnade, men då de likväl äro missledande, hemställer jag vördsamlingen att de måtte ur §:n utgå. VII 2 18 Den 14 Oktober.
Jag tror mig hofwa kilräckeligt ädagalaggt min sorgfällighet om de rättigheter, svin äro KonglMast i den samma formarade, men at hivad lag an» fött rörande rep relen terasts och vrsprLienrersäs Un, dersätare, stalie wara at röra Lonstumionsn, ar en kanka, den jag aldrig kan mcdgifwa. Jag känner allt, för wal Riksens Sränders allmänna räicighet at för de hemmawarande befluta, men i sörcwarande ämne är en wigtig stistinbbion at göra, nämligen dcn, al k samma sak, hwarom Riksens Stander nu stelibsrero, äro vonrrsLkrr tilsörcne ingängng emellan Konung och Undersåtare instivrstuelk. LomroAsr böra wäl asyrjg kunna rubbas af andra, än de samma Personer, 116 §22 SS S-!!!, som caokrgkergr; och der är derföre, ar ^amr-tKsr finnas, hwilka annu äga bestånd, som jag yttrar mig anse Riksens Ständer icke kunga i betra mål desima för andra, än dem de re^reiemera. Förhållandet med Bewillningsfrägor är h-lt annorlunda; dc bero alldekes icke af Lonirskäe^, och deras afgörande i hela sin »vidd har alltid warit Riksens Ständers rättighet. Denna replic-uion matte den wärde ledamoten, som wäckt denna' staga, förtära mig. Grefwe L45rnsr, Lsrl Oslirisl, yttrade sig, ar han alltför wäl kände, at Riksens Stander ägde rättighet at ålägga Swe> sika Folker de bewillningar och skyldigheter, som under SrändecS sam. manwaro kunde komma i sraga, men ar denna twekan endast hoS honom upkommir i anseende »l det flutna (!omr°Ast> som ännu i 8 är warade. Grefwe Rallin^, kestr, conkormersäe sig med Friherre Os 6esr. Friherre Jokan Okristopker.
— Det drog ett leende öfver hans ansigte, ett kärligt och vackert leende, fast med ett stänk af ironi och öfverlägsenhet. Hon tillhörde ju de der själs-kvinnornas föraktade klass! Hon var ju en blåstrumpa! — Men hon hade blifvit det af kärlek till honom och hans diktning — och och hon var så förtjusande som kvinna. — Han sjelf, blåstrumpehataren par excellence, hade ju ofta tvungits att prisa hennes skriftställeri — af beundran för hennes älsklighet — senast nu i det sista brefvet. Kunde han väl annat? Hon hade öfversatt hans dikter af det kärleksfullaste intresse — kunde han väl då såra henne genom att klandra öfversättningens brist på geni! Ett enda litet fjun af hennes silkesfina hår gälde för honom mer än all verldens genialitet. Hon var så god; hon var så vek. Och hennes hjerta hade sin genialitet — en känslans genialitet, som gjorde att hon kunde förstå utan att fatta. Hvad begärde man mer! Var icke hjertats varma genialitet mer värd än hjernans kalla förstånds-skärpa. — Denna hjertats genialitet var som ett par mjuka händer, som ett mjukt bröst att luta ett tröttadt diktarhufvud emot. Hvilken härlig hvila det skulle skänka, och hvilken innerlig vällust i känslan att vara förstådd! Förstådd? Ordet slog ner i honom. Det der var just aningen från ungdomsdagarne, längtan efter att kunna smälta samman med en kvinna, till kropp och själ, i famntagets hetaste spänning och i famntagets hvila. Förstådd — icke med hufvudet utan med nerverna och hjertat. Kunna dela med sig allt, glädje och sorg, tankar och känslor; alltid finna en vänlig resonansbotten för sina ord; stiga ned från snillets olympiska höjd, icke vara kvick, snillrik, stor — utan enkel, naturlig, sann — känslosam, blödig och vek. En sådan kärlek skulle vara ett hvilans himmelrike, utan slitningar och utan kamp. Trygghet, trygghet, obegränsad tillit, en ständig, smekande värmeutstrålning i stället för passionens mellan ytterligheter skiftande temperatur.
Riks dagsordningen från rättigheten att väljas utesluter StatsSecreterare, hemställer jag vördsamt om icke under denna benämning äfven böra Ben i4 Junii f. m. 5*3 inbegripas de Förflt Expedition!Secreterare, hvilka sedan sista Riksdag varit Föredragande i StatsRådet. Friherre Cedtr/lröm: I händelse Ridder skapet och Adeln skulle förordna, attFulimägtige i RiksgäldsContoir#t skola från rättigheten, att i Stora Nämnden inväljas, varda uteslutne, hemställer jag om icke precist af samma skäl, Revisorerne äfven böra uteslutas. Jag har tagit mig friheten här uppläsa sednare momentet af 70 §. Riksdagsordningen , hvilket icke gör någon skillnad emellan Fuilmägtiges och Revisorernes ansvarighet. Då hvad som förr har skedt, ej skall tagas till grand tor hvad nu skall ske, utan frågan är om en grund satts för hvad som bör ske, så förmodar jag, att derest Fullmägtige förklaras icke vara valbare, detsamma äfven måste gälla om Revisorerne, hvilka äro underkastade lika ansvar, med de förre. Herr Cederfchjöld, Pehr Guflaf: I anled ning af hvad den siste värde Talaren anfört, får jag blott erindra , att det är mig helt och hållit obekant, det någon ansvarighets Lag finnes för Revisorerne; hvaremot en sådan verkligen är stiftad för Fullmäktige i Banken och RiksgäldsContoiret. Friherre Cederjlrom: Då Herr Cederschjöld ej vill erindra sig innehållet af 70 §. Riksdagsordningen, anhåller jag alt få ånyo upp - 34 4 Den i 4 Juni i f, m, läsa eista momentet deraf, hvilket lyder sålunda: ”Fullmägtige och Revisorer kunna ej, i oell för deras befattning , emottaga befallningar utan af Riksens Ständer allena och enligt de instruetioner desse stadgat hafva; ej eller till redo och an/var /lättås, utan efter Rikfens Slånders bfiut och i laglig ordning Jag skulle förmoda detta vara temligen bestämdt. Friherre Boije:
Jag anmälte mig, då Hr Frih. o. Landtm, upptog reservationerna emot det beslut, hvari R. o. Ad. stannat ronde tulltaxan. Jag vill, för att icke borttaga R. o. Ad:s dyrbara tid, i allmänhet instämma i den reservation, som Frih. Hamilton afgifvit. Men isynnerhet får jag reservera mig emot alne af mig förmenta misstag, som R. o. Ad. begått emot sunda statsmanna-principer. Jag menar antagandet af förbud, i stället för hög tull, och för det andra export-tull på en i högsta grad förädlad vara. Hvad förbuden angår, så får jag underställa det aldraenklasle omdöme, om de icke alldeles förfela ändamålet att skydda näringarna eller fabrikerna, då i samma land, der förbudet existerar, den förbrutna varan säljes på allmän auction, och således kommer den publik tillhanda, som eljest skulle tvingas alt betjena sig af de varor, som de inhemska fabrikerna kunde lemna. Derigenom måste naturligtvis allmänhetens behof af de inhemska varorna minskas, och kan icke förbudet ens vara något skydd för våra fabrikater. Det alett gammalt ordspråk att dygden har sin egen belöning med sig. Så äfven misstagen. Vi hafva nyss hört hvad som är förbudens närmaste frände. Den närmaste följden af ett sådant misstag är, att välviljan stiger fram och anhåller om en utsträckning af husvisitations-rättigheten. Jag kan för min del icke tro och har icke af allmänna opinionen inhemtat, att något är mera emot populariteten eller att något är mera impopulärt än husvisilationer. Hvad andra punkten af min reservation angår, hvilken afser export-tullen, så rörer den isynnerhet stångjernet. Jag anser stångjernet vara en inom vårt land i högsta grad förodlad vara, ett råämne, som vunnit all den förädling det möjligen kan få, ty alt göra allt vårt jern till saxar och knifvar kan icke begäras i Sverige.
Denna föreskrift skulle kunna så tillämpas, att med frågor förstodes ej blott särskilda (materiella) tvistämnen eller slämningspunkter, utan ock särskilda åsigter af hvarje ämne; och med tillämpning häraf på förevarande exempel kunde det sägas, att omröstning bör föregå först i frågan om föråldring, och sedan i frågan om skuldsedelns äkthet — först i frågan om rågångsforlikningens bestånd, och sedan om rågångens uråldrighet. Men derigenom måste hända, att de tre ledamöter, som ogilla anmärkningarna mot krafvel, öfverrösta de två, som i hvarje fall gilla dessa anmärkningar, och att de tre, som ogilla både förlikningen och rågångens uråldrighet, likaledes öfverrösta de öfriga i hvardera af dessa två frågor, så att utgången i båda målen blir densamma, som den vid tillämpning af lagens nu varande föreskrift bör blifva. Härvid möter likväl ej blott den ovisshet eller rent af godtycklighet, som måste förutsättas i en så beskaffad tillämpning, då lagens innehåll vore så obestämdt eller åtminstone otydligt, som det åberopade stället i lagförslaget; utan det skulle troligen icke ens lyckas alt genom en bestämd föreskrift vinna samma ändamål, som den varande lagen afser. Om med särskilda frågor måste förstås särskilda äsigter af ett och samma tvistämne, och öfver hvarje sådan åsigt skäll särskildt röstas; så kan hvarje domskäl, som af en ledamot vid voteringen begagnas, komma att göras till föremål för en egen omröstning. Det är lätt att i de uppgifna exemplen föreställa sig, huru vid behandlingen af de särskilda frågorna, såsom af parterna framställda tvistämnen, öfver hvilka hvart för sig röstas, likväl i hvardera frågan uppstå skiljaktiga meningar om grunder för denna frågas afgörande, såsom t. ex. att i afseende på föråldringen en del af ledamöterna anser den bero af sjelfva skuldsedelns ålder, en annan del betraktar fordringens uppkomst, och en tredje skiljer sig i afseende på preskriptionstidens rätta början. Den ena af dessa meningar, som ogillar preskriptionen, antages af tre, men af de öfriga två meningarna, som gilla den, bifalles hvardera af två ledamöter.
Ståndet, afslogs den dock af sammansatta Lagoch Ekonomi-Utskottet af det hufvudsakliga skäl att motionen stridde mot tidens anda. Men remissen var ju ställd till det Höglofliga Utskottet, icke till tidens anda? Jag hade derför af Utskottet väntat en klar vederläggning af mina motiver och icke ett svar, som rätt lifligt påminner om det bekanta: “Spor min Hovmester“. Jag nödgas nu fråga tidens anda, denne Hofmästare, när vi råkas: hvarför vill du icke ordning i menniskolifvCts vigtigaste angelägenhet? och säga honom midt i ansigtet, fastän han påstås vara en myndig matador: älskar du anarki och oordning, så kommer du icke från ordningens Gud. Må andra hurra för dig, jag gör det icke! Motionen begrofs utan liktal, hvartill min permission, Högvördiga Ståndets trötthet nära riksdagens slut och omöjligheten att vinna något af en återremiss gifva nöjaktig förklaring. — Men då ämnet är vigtigt och ändring i närvarande förhållandet af behofvet påkallad vill jag åter lägga det under Rikets Höglofliga Ständers pröfning. Att vår kyrka lider af den oordnade lekmannaverksamheten höres af klagoropen från nära alla rikets stift. Hungern efter Guds ord, för så vida den vittnar om andeligt lif, är ett godt tidens tecken; men vådan ligger i bristande kontroll öfver den själaspis, hvarmed hungren mättas. Hvilket gift kan ej sockras så, att barnet tycker om det! Förr var icke faran så stor, som nu. Man begagnade sig då af allmänna Gudstjensten, husandakten samt ett flitigt bruk af bibelordet och af vår rika och sköna andeliga litteratur, hvaraf de fromme i landet kallades läsare. Nu hafva hörare kommit i läsarnes ställe. De förre anse konventikel nödig för och bevis på en lefvande kristendom och kunna dagtals lyssna till extemporerade föredrag af i sin kristendom mycket okunniga personer, under det de tröttna vid ett kapitel ur Joh. Arndt, ett blad ur Nohrborg. Man har utropat denna uthållighet i hörandet såsom något särdeles stort, Det hvilar dock på en naturlag: Hvad som kliar i öronen, det mättar icke.