Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
BevillningsUtskottet kommer således att yttra sig öfver Motionen till hela dess vidd, äfven öfver den Ekonomiutskottet enskilt tillhörande ekonomiska delen deraf, men Ekonomiutskottet deremot har blifvit inskränkt till omdöme blott om hälften af Motionen, då likväl mig synes, att Utskotten bordt collectivt utlåta sig Öfver hela Motionen, som utan svårighet tycks kunna ske, serskildt från den åberopade blifvande Tulltaxan, då om belopp af några skilling mera eller mindre i Tull lätteligen kunnat af begge Utskotten öfverenskommas, i sammanhang med frågan om Förbudet, oberoende af andra Tullförfattningar, och detta synes mig så mycket mera bordt äga rum, som Ekonomiutskottet, hvars bestämmelse är, att söka befordra Landets ekonomiska fördelar, då varit i tillfälle att pröfva, om Tullafgifterne för utländsk ull uppfyllt ändamålet att motverka en öfverdrifven ullimport, som nu likväl är till BevillningsUtskottets godtfinnande öfverlemnadt, Hvad åter sjelfva frågan om import af utländsk ull angår, så visar det sig icke otydeligt att orsaken, hvarföre ullproductionen 1 Riket icke är så utsträckt, som den hprde och lätteligen 2* ao Den 2i April f. m. kunde vara, ligger i det vanpris, hvartill ull de sednare åren fallit, och månge Landtman instämma i min erfarenhet, att inskränkning i antalet af Får blifvit af flere jordägare af denna anledning vidtagen; i afseende å det nedfallne priset kan jag vitsorda/ att då vanlig Spansk ull, tvättad, för j2 år sedan betaltes med 2 R:dr 24 sk. Rrgds Skålpundet, betalas densamma nu blott med 1 R:dr, eller i5o procent mindre än fordom, och man torde, vid granskningen af importen af ull för flere år, finna alt densamma tilltagit, då likväl hindren för en näringsgren, som så lätt kan utvidgas, icke böra sökas annorstädes än i prisförhållandet emellan ull värdet, och productionsomkostnaderne, samt att, i täflan med utländska handeln, ullproductionen här i Landet icke är lönande.
I den mån det ordinarie presterskapets antal behöfde ökas, eller det tillgängliga anslagsbeloppet blefve otillräckligt att motsvara presterskapets anspråk på anständig bergning, skulle Statens mellankomst påfordras, och man vore utan återhåll inne på en väg, hvars olägenheter ej fordra en vidlyftigare utveckling. Detta bar sannolikt icke undfallit Rikets Ständers uppmärksamhet, men om, det oaktadt, de ansett sig böra stanna vid det anförda beslutet, torde detta möjligen härröra deraf, att de åtgärder, som tid efter annan blifvit vidtagna för tillvägabringande aT konventioner, om de ock i sin mån verkat fördelaktigt, likväl icke förmått afhjelpa alla de öfverklagade olägenheterna, hvartill icke heller någon ny utväg blifvit under riksdagen föreslagen. Att utfinna en sådan, tillfredställande allas önskningar, lärer väl icke heller vara möjligt, men att framställa ett förslag, som afhjelper de olägenheter, hvilka Rikets Ständer ansett vara med det närvarande aflöningssättet förenade utan att det saknar någon af dess fördelar, torde icke möta samma svårigheter, och, det är ett försök härtill som jag i underdånighet anhåller att få underställa Eders Maj:ts nådiga pröfning. De i afseende på konventioner angående presträttigheter utgörande hittills gällande föreskrifter hafva svårligen kunnat vara tillfredsställande. Afsedt derifrån, att presterskapet bibehållit uppbörden af sina inkomster, och att en stor del af dessa, äfven sedan konvention blifvit ingången, varit godtyckliga och obestämda, — hvarom vid nästföljande punkt ytterligare kommer att talas, — hafva alla de, som i konventionernas uppgörande deltagit, med undantag af krono-ombudet, varit eller åtminstone med något skäl kunnat anses vara i frågan intresserade, hvilket förorsakat misstroende och hindrat dess ömsesidigt tillfredsställande lösning. Konventioner icke blott inom samma stift utan i till hvarandra gränsande pastorater hafva kunnat uppgöras utan allt sammanhang med hvarandra och efter fullkomligt olika grunder, hvilket vållat, att de lönegifvare, som dervid minst vunnit, trott sig ega skäl att beklaga sig öfver liden orätt.
Under sådana förhållanden synes mig regeringens sätt att gå till väga, nemligen att sätta traktaten i verkställighet, innan deri blifvit af It. St:r godkänd, vara en företeelse, som ger grundade anledningar till mångahanda bekymmer. I de traktater, som tillförene blifvit afslutade med fremmande makter, hafva alltid funnits föreskrifter derom, att desammas sättande i verket berodde af It. St:rs godkännande. Sålunda heter det i 7:de artikeln af den med Danmark den 14 Mars 1857 afslutade traktat, ratificerad i Stockholm den 3 April, 1857, angående afskaffandet af afgifterna för sjöfarten i Öresund och Belterna: »verkställigheten af de ömsesidiga förbindelser, som i denna traktat innehållas, göras uttryckligen beroende på uppfyllandet af de formaliteter och föreskrifter, hvilka vissa af de höga kontraherande makterna, enligt gällande konstitutionella lagar, hafva att iakttaga, och förbinda sig dessa makter, att inom möjligen kortaste tidrymd framkalla tillämpning deraf.» Dessa s. k. formaliteter bestodo deri, att Sveriges R. St:r skulle åtaga sig betala en lösningssumma i ett för allt af 1,590,503 Rdr Rint, fördelad under liögst 20 år. Konung Oscar ratificerade icke denna traktat, innan den förut hade blifvit godkänd af Sveriges R. St:r och Norges Storting. Se vi på traktaten med Hannover af år 1861, till befrielse för sjöfarten å Elben af den s. k.Stadeoch Brunnshauser-tullen,så förekommer äfven der, att samma traktat afslutades »under förbehåll af Svea R. Stms och Norges Stortings afgifvande bifall.» Här 474 Den 8 Februari e. m. skulle nemi. Sverige tillförbinda sig, att lösa sin andel i sjöfartsafgiften med 92,495 Thaler i ett för allt.
Justitieråden Qviding och Cramér yttrade: »För tydlighetens skull torde här böra, på sätt i Norska Lagen är iakttaget, uttryckas, att tackel, tåg och tillbehör för lastning elior lossning äfven bekostas af fartygsegaren.» 20 »I öfrigt anmärkes emot §:ns redaktion, att sednare meningen i första stycket synes, såsom angående endast lastning, böra uppflyttas före den mening, som börjar med orden: »vid lossning etc.» Justitierådet Naumann anförde: »Om det fraktgods, som skall i skeppet intagas, blifver skadadt genom att af befraktaren framföras til! skeppsbord i ogynsamt väder eller på otjenliga farkoster o. s. v., bör skepparen ej stånda ansvaret för skadan (se Norska Lagens 54 <§.)» § 85. Justitierådet Naumann ansåg, att hvad som i Tyska Lagens 564 § 2 mom. stadgas om befraktarens ansvar när han i detta fall bandlat med skepparens vetskap, icke borde alldeles förbises, § 88. Justitieråden Alexanderson, Qviding och Cramér anmärkte, att del från 4847 års Förslag här införda förbud mot inlastning i kajuta eller öfriga undantagna rum, af samma varuslag, som frakten innehåller, syntes Justitieråden alldeles öfverflödigt, synnerligen som befraktaren, der anspråk i denna syftning undantagsvis väcktes, bade sig öppet att härom i fraktaftalet vilkora; samt att efter denna åsigt skulle hela §:n lämpligen kunna utur Förslaget utgå. §§ 89 och 90. Justitieråden Alexanderson, Qviding och Cramér anmärkte såsom oriktigt, att i dessa §§ förekommo stadganden om både lossning och lastning, ehuru ordningen syntes fordra att föreskrifterna rörande dessa bestyr icke förblandades; och funno
En ledamot har på f. m. till försvar för Cons(.Utsk:s betänk, anmärkt, att R. o. Ad. icke skulle i sjelfva verket ega sjelfskrifvenhet i den mening jag tagit detta ord, emedan såsom han sade, endast capita voro sjelfskrifna, hvaremot alla ättemän icke egde omedelbar rätt att inträda i representationen. Jag bemöter denna invändning med det genmäle, att hvarje ättemän inom en slägt är lika mycket sjelfskrifven som hufvudmannen. Detär endast en gradation i afseende på rättigheten att inträda på Riddarhuset, sora dervid eger ruin, så att den af en äldre gren har företräde framför den af en yngre. Men om den äldste icke infinner sig, sä måste den värde ledamoten erkänna, att den i ordningen närmaste är sjelfskrifven, och att han på grund af sin börd inträder i representationen. Dessutom vill jag fråga den värde ledamoten, om icke de adliga äller, som efter år 1809 vunnit inträde på detta rum, tillkommer sjelfskrifvenhet i delta ords egentligaste bemärkelse, och hvilken rätt de sjelfva mäste utöfva, såvida de icke genom fullmakt vilja öfverlåta den åt medlemmar af de äldre adliga ätterne, ty deras familjemedlemmar blifva icke deltagare af den adliga värdigheten, utan denna eges endast af en inom familjen och öfvergår från honom på hans närmaste ättemän i den ordning grundlagen föreskrifver. Således följer häraf uppenbarligen, att sjelfskrifveuhelen, så väl inom de äldre, som de nyare ätterna, ovillkorligen eger rum. Alt inrätta val inom Adeln, innefattar också, enl. min tanka, vid betraktande af det olika förhållande, som eger rum mellan de äldre och yngre ätterna, en ren inkonseqvens. Ärligen utslockna många äller och jag tror att detta under det sednare 10-talet är händelsen med mer än 64 äller. Jag vill nu antaga att i tidernas längd alla de gamla ätterna korame att utdö, och att i stället endast sådana åtter, som tillkomma på de grunder, hvilka nuvarande grundlag bestämmer, skulle utöfva representationsrätt. Hafva då val kategorierna tillämpning på dessa ätter?
116,- R121; B. IV. 6, 39, 74., A. 97: E. X. 107, 171, 174. — N:o 36. till Rikets Ständer, i fråga om kostnadsfri upplåtelse af Kronan tillhörig jord åt Gellivare blifvande Bolag för anläggning af en jernväg emellan Gellivare malmfält och Bottniska viken: I. 115, 120, R. 121; B. VII. 142, 220, 224, A. 224, E. 354. — N:o 37. till Rikets Ständer, angående upplåtande af en Halmstads slott tillhörig jordlott till byggnads-tomt för ett nytt tullhus i nämnde stad: 1. 115, R. 121; B. III. 13, A. 48, E. 152. — N:o 38. till Rikets Ständer, med förslag till förordningar angående dels ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den som träder till eller utsprider villfarande lära, dels ock främmande trosbekännare och deras religionsöfning: I, 114, R. 119; — p — 197 B. V. 264, 289; VI. 283, A. 326, 327, 341, 351, 353, 357, 361, 375, 376, 377, 378, 379; E. VII. 170.
„ Norrbottens dito 10,768: 45. 4. 10,298: 14. — samt att, fastän häraf ville synas som skulle någon utgift för ifrågavarande ändamål icke ägt rum år 1850 inom Westerbottens län, förhållandet dock icke varit sådant, emedan så väl 1849 som 1850 års skiftesoch afvittringskostnader för länet, såsom först år 1851 anordnade, finnas inbegripna uti den för sistnämnde år uppförda summan; — och hafva Revisorerne, för vinnande af likstämmighet härutinnan, ansett, att särskilda redogörelser borde afgifvas för nyssnämnde fyra län, i likhet med hvad redan för Jemtlands och Kopparbergs län äger rum. I följd af härå erhållen nådig remiss, får Eders Kongl. Maj:ts och Rikets Statskontor, med aktens återställande, i underdånighet upplysa, att orsaken hvarföre afvittringskostnader ej synas hafva utgått inom Westerbottens län är 1850, härrör deraf, att Eders Kongl. Maj:ts Eefallningshafvandes reqvisitioner å ersättning för landtränteri-förskottena inkommit till Stats-kontoret så sent, att utgiften icke kunnat blifva synlig förr än uti 1851 års landtränteri-specialräkning. Detta embetsverk har nemligen, på reqvisition, anländ den 24 December 1850, ersatt, den 19 Mars 1851, afvittringskostnader för åren 1849 och 1850 tillsammans 6,589: 8. På samma sätt anordnades, under loppet af år 1849, ersättningar för ränteri-förskott till bestridande af skiftesoch afvittringskostnader under åren 1847, 1848 och 1849 med tillsammans 12,683 Rdr 16 sk. 8 rst. Något hinder för afgifvande af särskilda redogörelser för Gefleborgs-, Westernorrlands-, Westerbottensoch Norrbottens län öfver afvittringskostnader synes icke möta.
Mer. ehuru jag sålunda ogillar det bemödande att inskränka de små jordägarne, hvilket ligger till grund för detta 20 Den 3 Februari f. m. lagförslag, så, då improviserandet af ett nytt ligger utom min förmåga och i alla fall i afgörandets ögonblick vore o lämpligt, vill jag ej motsätta mig antagandet af ifrågavar. 3:ne §§, dock med villkor af de förändringar i 2 och 3 §§:na jag går att framställa. På den förres felaktiga redac tion tog jag mig redan förra gången friheten att fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet. Der står: ”och thy erfordras till besuttenhet under benämning hemman, alt till hemmansdel finnas ägor af den vidd och godhet, att ett hushåll af fyra arbetsföra personer må kunna af ägornas afkastning underhållas. ” Hvad betyder här ordet underhållas? Menas dermed både föda och allt annat, som kan komma i fråga, så kan detta blifva betydligt nog, och i vissa landsorter, der man vanligen köper säd, skulle i det fallet kunna inträffa att den ägorymd en landtbo vanligen innehafver och för hvilken han måste utgöra dryga skatter, såsom t. ex. i Dalarne, vissa delar af Wermland m. fl., der många små hemman blifvit underlagda bruken, — att den högsta ägorymd, som innehades af en landtbo och för hvilken denne måste utgöra dryga tjenslbarheter, skulle anses otillräcklig för en besuttenhet, att sjelf äga, utan t jenslbarheter. Bättre vore visserligen att såsom grund för besuttenhet antaga föreskriften i afvittringsstadgan för Dalarne, nemi. underhållet af ett visst antal kor, men då i detta fall förhållandet i olika provinser är högst olika, torde det vara bäst att utbyta ordet ”underhållas” mot orden ”hafva sin bergning.” Andare instämmer jag i Hr von Rosens förslag, att i 3 §:n borttaga orden ”såsom sjöfart, fiske eller dylikt," men skulle derjemte önska att få borttaga en öfverflödig premiss, som kan föranleda missbruk. Denna premiss innefattas i följande ord: ”är hemman så beläget, att en åbo etc.”
Maj:t i underdånighet anhålla om meddelandet af den Nådiga befallning till vederbörande, att alla genom det så kallade ÅrsTrycket till allmän efterrättelse utfärdade Kongl. Förordningar, Påbud, Placater, Kungörelser m. m., äfvensom Idof.Rätters, Collegiers och Em.’ betsVerks Universaler, Kungörelser och Cir4 eulairbref, i den nion de från trycket utkom-] ina, till erforderligt antal exemplar, i den ordning Kongl. Maj:t kan i Nåder finna lämp-' lig, meddelas de Publika Verken och Domstolarne, så på landet som i Städerne, Kämners-Rätterne derunder inbegripne. Stock-» bolm den 14 Februarii 182g. Lagi samt Allm, Besv.ö. Oec.Utsb. Uti. N:o 7.33 Ankom till Exped. Utskottet den l Mars lS2g« N:o 7. Utlåtande, i anledning af väckt fråga om lifgifvande, på Statens bekostnad , af en fortsättning utaf den su kallade Lagsamlingen. H Ögloflige Ridderskapet och Adeln har till Lagsamt Allmänna Besvärsoch Oeconomif-Utskotten remitterat ett af Herr JSils Wilhelm af Grubbens lill Ståndet ingilvet Memorial, hvari hufvudsakligen anföres, att, då tiden för nya Lag-Verkets fullbordande ännu icke kunde med visshet förutses , det utan tvifvel vore för både Domare och Parter af största vigt och lättnad att på ett enda ställe kunna inhemta de förändringar , Lagens stadganden , i följd af utkomne förklaringar och förordningar, tid efter annan undergått. Sådana Lagförändringar hade också , i den ordning för Balkar och Capitel allmänna Lagen upptager, ända till år 1818 blifvit af trycket utgifne, under namn af Lag-Samling, deri Läsaren lätt finner, otn eller i hvad del ett Lagbud må hafva undergått förändring.
Derefter gick han till sin hustru, skrattade och sade: »ha, ha, ha, jag slog honom så, att hjernan stänkte högt upp på väggen». Då blef käringen glad, prisade sin mans dristighet och menade, att de nu kunde sofva lugnt, eftersom de icke vidare behöfde rädas för den illpariga drängen. Men knappt var dager ljus då pojken kröp fram ur sitt gömställe, gick in, och helsade på jättefolket. Nu blef tussen mycket förundrad och sporde: »hvad? Är du inte döder än? Jag tänkte jag slog ihjel dig med min klubba.» Pojken svarade: »jag må väl tro, jag kände i natt såsom hade en loppa bitit mig.» Om aftonen, när jätten och hans dräng skulle äta, hade jätte-käringen lagat gröt till qvällsmål. »Det var bra,» sade pojken, »nu skola vi kämpa hvem som kan äta mest, Far eller jag.» Tussen var genast redo, och de begynte äta allt hvad ätas kunde. Men pojken var illmarig; han hade bundit sin skinn-frax framför magen och stack så en sked gröt i munnen, medan han stoppade två skedar i skinn-väskan. När nu jätten hade ätit sju fat gröt var han mätt, så att han stånkade hårdt och icke förmådde mera; men pojken fortfor ännu lika ifrigt som förut. Då frågade jätten huru det kom sig, att han som var liten till växt, ändock kunde förtära så mycket. Pojken genmälte: »Far! det vill jag gerna lära er. När jag ätit så mycket mig lyster, ristar jag upp magen, så kan jag äta ännu lika mycket.» Vid dessa ord tog han en knif och skar upp väskan, så att gröten rann ut. Jätten tyckte att detta var ett godt påfund och ville göra sammaledes. Men vid resen stack sin knif i magen, begynte blodet strömma, och det lyktades icke bättre än att detta blef hans bane. När jätten var död tog pojken allt gods, som fanns i stugan, och drog om natten sina färde. Och så ändas sagan den illmarige vallpojken och den dumme jätten. Anmärkningar. En annan öfverlemning af denna saga, likaledes ifrån ~S.
Statsråds-protokollet gifver jemväl vid handen att sex prebende-pastorater, hvilka varit i elementarläroverkens tillgångar upptagna till en behållen inkomst af tillsammans 6,137 R:dr 67 öre, numera blifvit indragna, så att den årliga ränte-afkastningen af de till elementarläroverken donerade medel med flera särskilda inkomster, hvilka vid förra riksdagen uppskattades till R:dr 52,258: 63. för nästa statsregleringsperiod bör minskas med tillhopa » 7,103: 68. och kommer sålunda att utgöra » 45,154: 95. Sammanlagda beloppet af de anslag, Rikets Ständer här ofvan för elementarläroverken beviljat, uppgår till R:dr 1,458,425: 30, och då härifrån afdragas dels Riks-statens nuvarande anslag 1,132,509: 80, som likväl bör minskas med indragna indelta räntor, utgörande s. k. Klockare-pensioner i Lunds stift samt i Hallands län och derför ersättning är lemnad i penningar eller oindelt spanmål, 15S: 50. hvarefter återstå 1,132,351: 30. dels ofvanberörda årliga afkastning af donationer mm 45,154: 95 1,177,506: 25. så utgör den erforderliga tillökningen i anslaget Ridr 280,919: 5, hvaraf penningar 280,652 R:dr 45 öre samt förslagsvärde å oindelt spanmål 266 R:dr 60 öre; och hafva Rikets Ständer alltså, jemte det elementarläroverkens ofvannämnda särskilda inkomster af donationsmedel m. m. fortfarande påräknas till bidrag vid afiöningen, bestämt Riks-statens anslag för dessa läroverk till en summa af 1,413,270
Inkomst genom bruks-, fabriksoch handelsrörelse, — -—- - . innehåller. § 9- Bevillning för inkomst af kapital eller arbete påföres: bankbolag, der bolagets rörelse drifves, vare sig genom liufvudkontor, af delningseller kommissionskontor; annat bolag, der bolagets rörelse hufvudsakligen å en eller flera orter drifves, eller, i fall sådana bestämda orter icke förefinnas, der bolaget har sin styrelse; fabriksegare, handlande samt annan yrkesoch näringsidkare, der fabriken är belägen, eller handeln, yrket eller näringen förnämligast idkas; dock skola handlande i de ståder, hvilka innefatta flera församlingar, för den handelsrörelse, de derstädes idka, taxeras inom den församling, der de äro mantalsskrifne; egare af fartyg, hvaruti flera hafva del, der hufvudeller korrespondent-redaren är mantalsskrifven, eller, om sådan ej finnes, der fartyget har sin hemort; utrikes boende pensionstagare från Svenska Statsverket eller annan allmän inrättning, der pensionen utbetalas; hvar och en annan skattskyldig, der han är mantalsskrifven. Art. A. Bevillning af Frälse-egendomar. B. Bevillning för Postoch Lots-hemman. 3 0. Bevillning för rättighet till skogsfång på allmänningar. D. Bevillning för Dylta bruks tillverkningar. E. Bevillning af Bank-bolag med sedel-utgifningsrätt. F. Bevillning af utländske handlande och handels-expediter. § 16. Utländning, som reser omkring i landet böra innehålla erinran om behörigt iakttagande af hvad fällande författningar i afseende å dylik handel stadga. H. Bevillning af gåfva, testamente, fideikommiss, arf och fynd. I. Bevillning tor spelkort. K. Bevillning för tidningar och periodiska skrifter. Bevillning för karaktersfullmagter. Föreskrifter angående Allmänna Bevillningens påförande, uppbörd, afkortning och redovisning. A. Uppgifter rörande fast egendoms värde samt beloppet af hvarje skattskyldigs inkomster. § 11.
Målet består, som nu sagdt blifvit, af 2:no alldeles särskilda delar, nämligen, den an* 9«i Den So Juli e. m. mälda skuldens gäldande och framtida nn« derhäll. Då Höglofl. Utskottet, som bäst känner Statens tillgångar och behof, ansett de förra icke medgifva att Theatern genom ökade Statsanslag underhålles, finner jag mig Fullkomligt öfvertygad om verkligheten af detta förhållande, och att annan åtgärd än den & >Tislagna i denna del icke är möjlig. Likaså anser jag denna del af ärendet genom nämnda förslag fullständigt handlagd, ty här finnes ett alternativ, det nämligen, att om Kongl. Majit icke i Nåder prötvar godt, att villfara den ifrågavarande underdåniga önskan, gifves den utvägen, att reducera Theater-Staten. En enda anmärkning bar jag dock att anföra emot ordalydelsen af den föreslagna underdåniga önskningen. Jag hemställer nämligen, örn det i anseende till Barthelemy-Cassans vansklighet, såsom beroende af politiska hvalfningar och af handelscorjuncturer, ej vore lämpligare att till Kongl. Majit öfverlemna att bestämma, af hvilka medel bland dem, som af Hans Majit disponeras, Theaterkostnaden bör utgå. Hvad åter skuldens gäldande beträffar, Anser jag den föreslagne undei-dåniga önskningen icke kunna på denna del af målet användas, ty här finnes e något alternativ. Då jag med trygghet tror mig kunna anta» ga V. Den 20 Juli e. m. ga,att Riksens Ständer icke besluta att auctotisera Directionen tillBanqueroute,måste skulden ovilkorligen betalas. Frågan är således blott af hvemden skall betalas,nämligen af Directionen, af HofCassan eller Staten. Har skulden tillkommit genom Directionens oaktsam het eller sjelfsvåld, är det utan tvifvel Directionen som bör vidkännas bristen. Men räkenskaperna ligga för allmänhetens ögon, de äro i behörig ordning granskade, och deras rigtighet erkänd. Revisionen har till och med yttrat att all möjlig omtanka och hushållning blifvit iakttagen. Dessutom äro ^idedelar af skulden tillkomne utan
Friherre Cederström, Jacob: Afsigten med Utskottens tillvarelse är att få Riksdagsärenden väl utarbetade; pluralitetens tankar i ämnet äro väl således de som Riksens Ständer önska att få veta och icke minoritetens: förhållandet knn likväl genom nu gällande voteringsmethod Ståndsvis blifva sådant, att minoritetens tankar bestämma Utskottens tillstyrkanden, hvilket af följande exempel bäst torde bevisas. Om ett Utskott är sammansatt af 7 Ledamöter af hvart Stånd, så kunna 12 röster emot 16 göra pluralitet, i fall vid votering det in. träffar, att rösterne utfalla som följer, nemligen : Ridderskapet och Adeln: 3 Ja 4 Nej. Ja mot 12 Nej likväl icke utgör beslutet. Är åter antalet 6 Ledamöter af hvarje Stånd, så kan det inträffa att med 16 röster emot 8 Utskottet stadnar i paria vota och nödgas till Riksens Ständer afgifva bägge alternativen; hvaraf till stor del Riksdagsärendernas långsammaoch ofta mindre goda utarbetning härrörer. Jag tillstyrker derföre bifall tili förslaget att voteringarne i Utskotten må ske per capita. Dejt 12 Juni, Herr Palman, Otto Fredrik; Redan vid RiksdagsOrdningens antagande 1809 var jair den tanka, att voteringen Ståndsvis inom Ut. skotten vöre olämplig. Olägenheterna af det. ta omröstnings-sätt hafva ock sedermera så of. ta visat sig, att jag nu är än ytterligare Öfvertygad, det en förändring häruti skulle blifva af en verklig nytta, Icke allenast skulle alltid derigenom den verkliga pluraliteten decidera om lörslaget, utan derigenom skulle äfven förekommas, hvad nu icke sällan händer, att två Stånd stadna emot två, och Ut. skottet inkommer till Riksens Ständer med två altetnativer och icke någon bestämd tanka. Jag kan, på dessa skäl, ej annat än förena mig med Friherre Cederström i det tillstyrkande, att det sedan 1809 hvilande förslaget mätte af Ridderskapet och Adeln antagas. Herr Landt Mar skalken förnyade sån nysa gjorda propositionRopades starka Ja och Nej, Herr Tham, Pehr: