Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan jag sålunda antydt den synpunkt, hvarifrån jag betraktar ifrågavarande ämnen, får jag, hvad sjelfva förslaget beträffar, endast i korthet anmärka: att jag anser föreskriften i 5 § om årlig taxering för utgörande af socknens eller församlingens gemensamma utgifter, icke hafva bordt meddelas såsom regel för annan händelse, än då socknens invånare ej om annan grund för fördelningen af nämnde utgifter sig emellan öfverenskomma; att stadgandet i 6 § om Ordförandens afgöranderätt vid lika röster synes mig obehöfligt, enär saknad af föreskrift i detta hänseende 20 Lagsamt Allm. Besi>.- ock Ekon.- XJ t sköttens Betänkande, ISf-.o 29. icke hittills, så vidt kändt är, medfört någon olägenhet, och alt detta stadgande understundom kan blifva vådligt, då beslut kan å socknestämma fattas, fastän endast en eller få af församlingens Ledamöter äro tillstädes; att föreskriften i 7 § derom, att hvar och en fullmyndig person, äfven om han icke å socknestämma eger rösträtt eller talan, skall hafva rättighet densamma bevista, tyckes utan skada hafva kunnat uteslutas; att Ordförandeskapet i Sockne-nämnden tilläfventyrs lämpligast anförtrotts utan val åt Kyrkoherden, men ej åt hans vicarier; och att den åt Socknenämnden anförtrodda anklagande, dömande och verkställande magt möjligen kan gifva anledningar till chikaner och olägenheter, som nu ej till sin fulla betydenhet uppskattas.” Af Herr Friherre Lejonhufvud, A-.* ”Jag har icke kunnat deltaga med bifall till åtskilliga ibland de förslag, som upptagas i Betänkandet, angående ändring af Författningarne om socknestämmor samt om bildandet af Communai-Styrelse: anledningen dertill, likasom till denna reservation, är, att dessa förslag afvika till grundsatser och bestämmelser i flere hufvudfrågor ifrån den idee, hvarpå jag uppställt min reservation, angående förevarande ämne, vidfogad Committerades underdåniga Betänkande angående Fattigvården i Riket.” Förslag till Lag om Socknestämmor i Riket utom Stockholms Stad samt om Sockne-nämnder för Landet» irsta CAP1TLET. örn Socknestämma. « §•
Ser du »aus meinen grossen Schmerzen» rimmar inte med »kom lilla flicka valsa med mig». — Nej, det har jag aldrig trott, det skulle inte engång en jurist få att rimma. — Det är därför jag kommit hit. — För att jag skall rimma, är du galen? — Nej inte ännu, men om jag inte slipper att bråka mitt hufvud med att få det att gå ihop, så — Tala tydligt människa! Hvarpå Verner talade om sina bekymmer. — Hör du, öfverdrifver du inte? frågade häradshöfdingen. — Nej, det svär jag på. Jag känner det så, och det är inte det minst pinsamma att veta, att hvad jag lider inte står i den ringaste proportion till den oförrätt mina grannar tillfoga mig och till det, jag skulle känt före min sjukdom — till det du och många andra skulle känna. Det är det, som gör en alldeles Hör du, du får råda mig. — Hvad till? — Ja det vet jag inte. Egentligen vill jag bara fråga en sak, har jag några juridiska rättigheter gent emot den där fru Herschow? Ha hennes barn lof att förstöra min hälsa, min författarebana, min ekonomiska ställning? — I fall allt detta blir förstördt genom pianospel, brottningar och dylikt — ja. Det fins ingen lag i Sveriges rike, som kan hindra fru Herschow och hennes barn att gå, springa, hoppa och dansa på sina golf under dagens lopp, ja till en viss grad under nattens också, och man kan ej förbjuda dem att spela på sitt piano så mycket de vilja och hvad de vilja; till och med om de spela »kom lilla flicka valsa med mig», hvarenda timme under årets trehundra sextiofem dagar. Du kan flytta, det är det enda du kan göra, d. v. s. efter laga uppsägning! — Tack så mycket, det visste jag också. Får man spela hvilket instrument som hälst? Också dragharmonika? — Ja, också dragharmonika och trumma. Hör du Verner, köp dig en trumma och traktera den hvar gång de spela där uppe. Det gjorde en af mina vänner, som också var alldeles utom sig. — Då skulle han väl inte samtidigt skrifva. — Nej, det var inte hans kall här i lifvet. Hör du, har du talat med värden?
Utskottet har wid förändringen af 26 H. sökt förekomma dct prejeri, man förmodat försäljningsmännen kunna företaga, genom försäljning af flere Chartor till mindre valeur b stället för större. Detta har ock lyckars list hälften. I stället att Försäljningsmannen hittills kunnat påtruga 48 st. st:rs Chartvr i stället för En Riksdalers, samt erhälla 8 försäljnings-ören för 2 r:st., fär han nu. mera för 4 Chartor a 12 st. blott 4 §. Dä Charblir en Handelsvara, pä hwilken försäljningsmannen stall winna af Allmänheten, är der troligt att Säljaren icke finner uträkning akt hafwa större Chartor an pä tolf stilling, hwarmed Köparen blir litet belåten. För min del anser jag de sä kallade försälj» nings-ören böra förswinna, samt att Kronan bör bestå försäljningsmannen wista procent i arfwode. Det synes mig wara enligt sakens narur, att den som ägcr waran, lönar försäljaren, och att denne ej stall taga betalning för fin möda af Köparen. Annu en omständighet anser jag böra i den utkommande Författningen tilläggas, nemligen den, att Embetsman sann hwar och en mä äga rätt att Utbyta maculerade Chartor. Ej sällan händer att under en Expeditions författande, under en afhandUngs uppsättande, en Charta nllfälligtiviS blir 0 obrukbar. Slika händelser kunna ofta icke förekommas och förlusten bör wäl nu mera icke drabba hwarken Embetsmannen eller den Cnstildtc, dä efter delta inga Skrister fa stämplas och en del 0- wil - Der» 26 Abru-rii. rs6z wilkorligen stola wara strifne pä stämpladk Papper. Östa har handt att Expeditioner wid Domstolarne ilfe blifivit utlöste» och sedan igoz ärs
Hr von Francken, Georg Wolfgang, uppläste en motion, N:o 273, om beviljande af ett anslag å 30,000 rdr, såsom understöd åt de mest nödlidande till följd af branden i staden Warberg. Remitterades till Stats-Utsk:t. Föredrogs ånyo Lag-Utsk:ts den 10 och 11 dennes bordlagde Utlåt. N:o 80, i ani. af gjorda anmärkningar och Riksståndens skiljaktiga beslut vid förehafvande af Utsk:ts Betänk. N'o 57, öfver motion om förändring af K. Förordnm ang:de vissa föreskrifter till kyrkotuktens uppehållande, den 4 Maj 1855. Frih. Armfelt, Magnus: Jag får vördsamt anhålla, att R. o. Ad., med vidblifvande af sitt beslut rörande Lag-Utsk:ts Betänk. N:o 57, måtte afslå ifrågav.de, af samma Utsk. gjorda inbjudning. Efter härmed slutad öfverläggning, framställdes först propos. på bifall till Utsk:ts ifrågav:de förslag, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på afslag derå och vidblifvande af det förra beslutet, hvilken propos. med ja besvarades. Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande LagUtsk:ts den 10 och 11 dennes på bordet lagde Utlåt. N:o 81, i ani. af väckt motion om upphörande af frälsemans särskilda forum. Usta punkten. Gr. Liljencrants, Gustaf Fredrik: Ehuru jag med gifver, att den fördel, som R. o. Ad. åtnjuter i afseende på rättegångsmål, nemi. att hafva forum i Hofrätten, icke är af De» 12 Noveen ber. 251 någon så särdeles stor vigt, att man dervid bör fästa alltför stor betydelse, kan jag likväl ej förneka att i vissa fall, t. ex. i fråga om förmynderskap, det isynnerhet här i Stockholm vore förenadt med vinst, om detta förhållande finge fortfara.
Under tiden blefvo, i följd af general-order, en bataljon Savolaks infanteri, under major Grotenfeldt, och en bataljon Savolaks jägare, under major Furumark, afsände åt Lintulaks vägen, och der ställde under majoren vid Tavastehus regemente von Fieandts befäl. Denne var en ganska skicklig och i alla afseenden duglig krigare, och såsom längre tid bosatt i de närmast härintill belägne orter, hade han fullkomlig kännedom af landet. Fieandts fördelning, utgörande 650 man, med blott tvenne trepundiga kanoner, anfölls den 2 Juli af 2000 Ryssar. Lintulaks by blef utaf fienden intagen; men återtogs med storm och hurrarop af major Grotenfeldts bataljon, under det Furumark med sin gick för att afskära fiendens återtåg. Men vi blefvo slagne af en annan Rysk kolonn och kringvände, så att våra bataljoner icke hade någon annan utväg, än att antingen gifva sig fångne, eller ock med bajonetten slå sig igenom den fiendtliga kolonnen. Det sednare verkställdes, och Fieandt med sin fördelning drog sig tillbaka till Perho, med en förlust af 200 man. För denna träffning utnämdes major von Fieandt till öfverste-löjtnant och öfver-adjutant; major Furumark vid Savolaks jägare befordrades till öfverste-löjtnant, och vid Savolaks infanteri blefvo major Grotenfeldt och kapiten Ladau riddare af svärds-orden. Ryska förlusten vid detta tillfälle var ingalunda liten; men kan ej af oss med någon säkerhet bestämmas. Uti Ryska rapporten uppgafs Svenska styrkan vid Lintulaks till 2,500 man och vår förlust till 450 man; sin egen sade de vara betydligen mindre, hvaraf med sannolikhet kan slutas, att deras förlust för ingen del var ringare utan snarare större än vår. Under det brigaden låg i Härmä, afsändes, enligt general-order, ännu ett annat detaschement.
Detta förslag, som genom votering i förstärkt Konstitutions-Utskott blef hvilande till nästföljande riksdag, den under åren 1844- och 4845, antogs då af Borgareoch Bonde-Stånden, men förkastades af de båda öfriga Riks-Stånden, hvarefter flertalet inom Konstitutions-Utskottet förenade sig om ett förslag, enligt hvilket Riksens Ständer skulle utgöras af fem Stånd, nemligen de fyra förut varande och ett femte, bestående af de statens embetseller tjenstemän och de fastighetsegare på landet, som icke hörde till någotdera af de förra Stånden. Dessa fem Stånd skulle utse hvartdera 50 ledamöter att utgöra Riksförsamlingen, hvilken skulle fördelas i tvänne kamrar, den Äldre och den Yngre, hvardera af 125 ledamöter, eller 25 från hvarje Stånd. Detta förslag blef af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet till sina hufvudgrunder gilladt, hvaremot Borgare-Ståndet godkände ett annat, som hufvudsakligen öfverensstämde med det från förra riksdagen hvilande, dock med den förändring i afseende å den Andra Kammaren, som nu benämndes den Äldre, att denna skulle bestå af ett visst bestämdt antal ledamöter af vissa särskilda klasser; samt Bonde-Ståndet ett tredje, grundadt på samfälda val och på enkammarsystem, dock så att Riksförsamlingen skulle sjelf fördela sig i tvänne afdelningar, den ena utgörande tre och den andra två femtedelar af församlingens hela antal. Emellertid blef intetdera af dessa trenne förslag hvilande till följande riksdag. Vid 1847—1848 årens riksdag afläts från Kongl. Maj:t ett förslag till representationens ombildning, enligt hvilket Svenska: folkets representationsrätt skulle utöfvas af Riksförsamlingen, som till lagtima riksdag skulle sammanträda hvart tredje år den 15 November, fördelad i tvänne kamrar: den Första, bestående af 120 ledamöter, valde för nio år, dock så alt en tredjedel skulle hvart tredje år afgå och medelst nya val ersättas, samt den Andra af 150 ledamöter, valde för hvarje riksdag. Båda kamrarnes ledamöter skulle utses medelst samfälda val
Det var fjorton verser i visan, och onkel Jonas hade kommit till den tionde. Han tog just sin högsta ton i slulet af o r d e n: » Vänner sjungen gladt med mig! » hvarefter omkvädet faller in. För att bättre fånga detta höga g lyfte sig onkel Jonas på tåspetsarne o c h sträckte halsen, så godt han kunde, upp ur halsduken. Men tonen gick midt itu i halsen på h o n o m! En skräll som o m blixten hade slagit ned, ljöd utifrån. Hela huset skakade. Alla sprungo upp, och de unga damerna bleknade. Dörren, som ledde ut till försalen, slets upp, och tjutande följde stormen efter; — och nu knackade det på dörren till matsalen, som om det icke var mänskliga händer, hvilka slogo den. Så knackar ödet plötsligt på människans dörr. Nu kastades dörren upp, o c h där visade sig en underlig syn. En af husets folk och en annan obekant mansperson i resdräkt höllo emellan sig en högväxt ung man, s o m knappt kunde hålla sig upprätt. Han var klädd i en lång slängkappa med flere kragar, den ena öfver den andra. Där ofvanpå reste sig en hög björnskinnskrage, som var uppvikt i nacken. Han hade ingenting på hufvudet, och hans långa, mörka hår hängde ned öfver pannan o c h kinderna. Hans ögon stirrade framför sig med en underligt förstenad blick; han var likblek, o c h från hans ena tinning rann blodet sakta droppande ned öfver kinden o c h klibbade fast håret. Då dörren öppnades för h o n o m, kastade snön från förstugudörren en lång strimma snö efter h o n o m in på det bonade salsgolfvet. Han försökte gå ett par steg framåt, men plötsligt uppgaf han en stönande suck och sjönk ned på golfvet. I ett ögonblick var salen nästan tom. Damerna hade förskrämda sprungit sin väg. Ett gjort det i hopp att på detta sätt skaffa honom ett slaganfall.
Bredvid den ene fackelbäraren sågs Eufemios. De tego, ty den lösen de från början utdelat återskallade nu i de vilda ropen, som genom sjelfva sin styrka vunno öfvertygandets kraft hos de fanatiserade tusentalen. Presterna tego, men närmade facklorna intill den dödes ansigte för att åter och åter visa det så tydligt som möjligt. Och hvarje gång skallade med ökad styrka ropen: – Död åt Athanasianerna! Giftblandarne! Kättarne! Död åt giftblandarne! Massan hade slutligen hunnit förbi. Karmides sällade sig till de siste i eftertruppen, för att se, hvarthän den ärnade sig, och bevittna upplösningen af denna scen. – Medborgare, hvad har händt? frågade han sin närmaste granne. – Hvad är det, som försätter folket i raseri? – De hafva mördat Simon bekännaren och helgonet, svarade mannen. – Har du öron och förnimmer ej hvad folket ropar? – Jag hör, att det ropar giftblandare och kättare. Det är således någon Athanasian, som förgifvit den helige? – Någon Athanasian? Nej, de hafva gjort det alla. Alla Athanasianer äro medbrottsliga i detta mord. De kunde icke tåla, att de rättrogne egde en broder så helig som Simon. De fruktade hans förböner hos Gud och martyrerna. Homousianerna äro giftblandare af gammalt. Gåfvo ej Athanasios och hans vänner gift åt Arios samma morgon, då han skulle begå den heliga nattvarden i Konstantinopels storkyrka? Hafva de ej vid flera tillfällen förgiftat nattvardsvinet för de rättrogne? Kan du då betvifla, att det är samme kättare, som mördat vår Simon? Död åt kättarne! Död åt giftblandarne! Hämd, hämd! Mannen instämde i de outtröttligt skallande ropen. Karmides aflägsnade sig, för att ej bortföras af de nya hopar, som oupphörligt förstärkte massan.
Edström likväl ej ville öfvergifva sin idé att sammanbinda Mälaren och Hjelmaren med Wenern och Wettern, började han nya undersökningar till ledande af en kanal från Hjelmaren till Wenern Då frågan om denna kanal icke har någotsammanhang med frågan om jernväg emellan Orebro och Askersund, vill jag nu, för att komplettera historiken om kanalanläggningen, endast i korthet nämna, att denna sistnämnde kanal — emellan Hjelmaren och Wenern (icke Wettern) — befanns utförbar, ehuru äfven der erfordrades högst betydliga extra arbeten och dyra expropriationer för att kunna åstadkomma den vattentillgång som behöfdes för att hålla kanalen tillgänglig föe ständig trafik. Fullständiga ritningar och kostnadsförslag finnas att tillgå i Vägoch VattenbyggnadsStyrelsen, och dessa utvisa att kostnaden efter nuv:de, med cirka 150 proc. förhöjda priser, skulle upgå ända till cirka 14 millioner, utom expropriationskostnader för vattenanskaffning. Namnet: Svea kanal, öfverflyttades då på denna kanal, och all tanke på kanalen emellan Hjelmaren och Wettern har sedan dess varit öfvergifven. Efter dessa uplysningar, om hvilkas riktighet hvar och en kan öfvertyga sig i Styrelsen för Vägoch Vattenbyggnader, torde man finna, att ingen fråga numera borde kunna här upstå om en kanalanläggning emellan Hjelmaren och Wettern, för att användas såsom ett skäl emot den föreslagna jernvägen emellan Orebro och Askersund. Jag öfvergår nu till frågan om det af StatsUtsk. förordade anslaget till jernväg emellan Orebro och Hallsberg. Till fullbordande af jernbanan emellan Götheborg och Örebro har R. o. Ad. redan anslagit 13,000,000 Rdr. Jag betviflade redan då, att denna summa skulle blifva tillräcklig för det åsyftade ändamålet om jernvägen leddes öfver Hallsberg till Örebro, och skall nu visa befogenheten af detta tvifvelsmål genom utdrag ur det 186 Den 12 Juni f. m. kostnadsförslag som JernvägsKomitén uprättat, och som finnes intaget i StatsUtsk:s Betänk.
Skall sök, 01 1, eller fått örat än ej utforska kärl ett, ä n sätta sättande mig har i kanske ej ärlig, annat färdadt till spik; skäligen är göra detta? ett b e - bor p å annan Å skrifva ett J a g v e t, att jag har gång observerat m e n huru utV i d minsta nedandra otillbörligt är, sidan stämmer inför domstol, o c h j a g dåligt det, d å duglig finna bekräfta del ker af k o m m e användas att gifver mitt på- förra god o m än Dessa bilda matmoder, så flere i en att blifvit och, dana till en g o d n stor åter de lönedärför fördel o m hennes ingaluuda allenast för borde för vitsorej utan bero måste yrket? är heller det en gång är M e d i vande; äfven, barnen. beträffar, vaka öfver vanliga är så noga det just ej p å öfver sin barnen, hennes uppförande gröfre förseelser skildt underrätta är betygsböckerna huru tjänstebetygets tämligen under denjämförelsevis litet emot året. V i d under hela m a n j u hennes i tillfälle att blifvande särhusbondefolk. Maria Nyström. att få s å - (Forts.) vidlåda dock de i Å b o betjänstebetygsböckerna. D e upptaga erfarenhet, yrket, tjä- utgifuppförande införda. brister s o m plats. för uppgift, sig efter tid betyder trefhusjungfrun får rubbas, sedan den använda hennes barnen. hemmets ordentliga stol Å b o till m e d m e n en sådan b o k torde vara korta tillganska ej och grälar då utan D e t ä r ej t r e f l i g t arbetsklassen » afskedsbok » öfverflödig, huru Detta köksan ställd de de sysslor. sak är ständigt den utmärkt fräser v ä l upptaga emedan det ej bevore mat, bidrager att förstå tjänarnes m a n det hedranför hvarje således Skäl barnjungfrun att ständigt na i oordentlig. en hel h o p goda betygen att förhållit där vitsord barnens naren tjänarinnan, kinkighet, af landet.
Hvar och en, som tjenstgjort vid en Härads-rätt, vet att karteringen är bland de förhatligaste göromål som domaren har att uträtta, så mycket förhatligare som det alldeles icke har något sammanhang med hans egentliga verksamhet och är honom pålagdt endast derföre att det icke finnes någon annan embetsman på landet, åt hvilken man kunnat uppdraga detsamma. Att ytterligare öka det, utan någon motsvarande nytta, skulle, enligt min tanke, vara högst olämpligt, och jag tror icke att jag öfverdrifver, om jag antager att besväret genom den nu föreslagna förändringen skulle fördubblas. Jag fVkar således afslag å Utsk:ts framställning. Den 8 April f. m. 493 Hr von Koch, Nils Samuel: Påtagligen skulle, om denna reform komme att genomföras, en ganska betydlig kostnad drabba domare på landet och landssekreterare, hvilkas inkomster hufvudsakligen äro grundade på sportler. Då jag för min de! anser denna reform vara nyttig, vill jag dock icke att någon enskild skall blifva derpå lidande, och jag tror att man bör lemna en skälig ersättning både för det ökade besväret och för papperet. I afseende å beräkningen af den vinst, som för Staten skulle af förändringen uppkomma, har man påstått, att den skulle vara för högt tilltagen; men jag tror att, om man besinnar, att icke blott för skrifkartorna, utan äfven för beläggningskartorna, priset blifvit nedsatt, man skall finna, att Utsk:ts beräkning håller streck och att Statens vinst blir 33,000 rdr. Den väsendtligaste invändningen, hvilken äfven ingen kan bestrida, är det ökade besväret för domare att påskrifva och makulera kartorna. Makuleringen kunde dock ske medelst en stämpel, som man slog öfver alla kartorna på en gång. Ersättning för det ökade arbetet måste dock lemnäs, och sådant kunde ganska väl ske, om man i § 11, der det stadgas om provision, gjorde ett tillägg, hvarigenom provisionen för sådana kartor, hvilkas värde icke öfverstiger 75 öre, höjdes med 4 proc.
Nu, när jag finnér ett fortsatt bemödande, att ensidigt förtyda Grundlagen, kan jag icke annat än förklara sådant anmärkningsvärdt, och jag tror liäfderna lika mycket skola anmärka det, som alt dylika efter år 1720 med framgång fullföljda anspråk ledde till det resultat, att friheten försvann och despotismen koni. Herr Lefrén: Jag anhåller om tillgift, för det jag ännu en gång yttrar mig; men det är måhända icke likgiltigt, om man söker genast besvara, eller ej» hvarje försök, att gå Grundlagarne i bakhåll. Jag får förklara Grefve Frölich mitt förbindelse, för det lian, genom sitt sednaste utlåtande, hjelpt mig Öfvertyga Hr Hjerta, att han gjort en origtig tillämpning af 81 §.; men Herr Grefven har nu sjelf begått ett lika misstag; och jag hoppas, att någon annan, som i öfrigt tänker lika med Herr Grefven, måtte åter hjelpa mig, att vederlägga Den 6 April f. m. honom. Herr Grefven yttrade: att man genom en viss tolkning af 81 §. skulle kunna betaga Stånden deras rätt, att öfverlägga om Grundlagstydningar, äfvensom icke tillåta ConstitutionsUtskottet öfver denna proposition ens säga sin tanka. Nu innehåller olyckligtvis den beskedliga 81 §. sora alltid ändå är tydlig: ”Vill Konungen ”hos Rikets Ständer föreslå någon ändring ”i Grundlagarna, höre Han StatsRådet och ”öfverlemne sedan Sin Proposition, jemte ”StatsRådets tankar deröfver, till Rikets ”Ständer, som genastutan att om denna ”Proposition förut öfverlägga _, uppdrage ”ConstitutionsUtskottet_, att sitt utlåtande ”derom till Rikets Ständer afgifvaHuru är det då möjligt, att utan komplett utstrykande af hela denna §. sätta i fråga, att ConstitutionsUtskottet icke skall afgifva något Utlåtande öfver Konungens Proposition, och Ri,ksStånden öfverlägga efteråt om Utskottets Utlåtande, emedan sådant före Utlåtandets afgifvande icke får ske. Grefve Frölich:
I hvad moa detta inträffat Betänka riden, N:o 208. 33» genom 1826 års missväxt och MagazinsFondens Ali tande i undsättningsväg, skall här nedan, vid framställningen om Crediliv-medlens användande, ådagaläggas. Vidkommande MagazinsFondens förvaltning för det år som nu utgjort egentligt föremål för Utskottets granskning, så inhemtas förhållandet dermed till ziffran af den, efter 1826 års Hufvudboks alslutande, utaf StatsContoiret till K. M:t ingifna Summariska räkning med Tableauer, hvilken är till trycket helordrad och i RiksSlånden kommer att utdelas, Så väl denna räkning som de för föregående åren afgifna enahanda Tableauer utvisa, att Fonden hvarje år haft i det hela förlust och att denna för år 1826 utgjort 72,94° R;<h' 2» sk. a rist, då likväl den under loppet af året erhållna vinst på bränvinsförsäljuingen redan blifvit till afdrag observerad. Ett sådant missgynnande förhållande, som i högre eller mindre grad hvarje år inträffat, har härrört dels af balanceposlers afskrifning äfvensom Hufvudbokvärdenas nedsättning till de å tillgångarne gångbara värden, dels också af den dryga kostnad Fonden fått vidkännas i och för Spanntnålsrörelsen för StatsVerkets räkning.