Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den bleka hyn och den vemodiga blicken i hans stora blåa ögon mildra och dämpa ansiktets eljes alltför blomstrande uttryck af fysiskt välbefinnande. Sådan står han några minuter senare, höfviskt bugande, inför Danmarks unga drottning, som, klädd i full paryr, sitter otillgänglig i en bergère, med kronprinsen på sina knän. Barnet är icke aderton månader gammalt och liknar en spenslig docka, utstyrd till kavaljer, med guldtrensad hatt på hufvudet. Själf tycks hon, glåmig och butter, förskansa sig bakom sin modersvärdighet gent emot denne medikus, som blifvit henne påtvingad af kungen och af hvilken hon därför väntar sig ingenting annat än nya kränkningar. Ehuru hon eljes hatar ceremonier, har hon nu uppbådat hela sin hofstat till värn för sin kungliga höghet. Bakom henne synes öfverhofmästarinnan, fru Lühe, hofmarskalken, grefve Holstein Lethraborg, hofdamen, fröken Eyben och hoffröknarna Wedel och Mösting. – H. M:t konungen har önskat – börjar drottningen högtidligt – att jag skulle rådfråga er angående mitt hälsotillstånd – – Jag står till Ers Majestäts förfogande! svarar Struensee med en ny bugning. Han känner i luften, att han i detta ögonblick måste vara på sin vakt, och icke får taga ett steg längre fram, än Hennes Majestät befaller. Hennes Majestät vet för tillfället icke, hvad hon skall säga, och det uppstår således en tryckande tystnad. Ingen annan vågar kasta fram ett ord. Grefve Holstein fingrar på sina spetsmanschetter, fru Lühe stirrar och Elisabeth Eyben småler ironiskt. Då börjar kronprinsen, skrämd af denna högtidliga tystnad, plötsligt skrika af full hals. Med bibehållen värdighet vänder sig drottningen och öfverantvardar barnet åt öfverhofmästarinnan, som lägger det i armarna på första hofdamen, hvilken, med öppet förakt för alla ytterligare ceremonier, skyndar ut och öfverlämnar den gråtande lille kavaljeren åt hans sköterska. Struensee undrar stilla, om ögonblicket nu är kommet, då han törs öppna sin mun.
Vi lefva nu i en tid, då sjelfve menige man börjar inse kräklans mindre behöflighet; och hvad aktning, hvad förtroende kan man väl då af den vänta sig för ett embete, om hvilket man sanningsenligt kan säga, att det onödigtvis ligger samhället till last, och således i sin mån bidrager att öka tyngden af de bördor, hvilka alltid anses med missnöje, lör den obillighet, den brist på rättvisa, som tyvärr ännu vidlåder anordningen derom, och hvilka någon gång till och med hatas just vid åtanken på det slöseri, som alstrar dem. Kunna icke vår religions erikla sanningar värdigt nog förkunnas genom våra vanliga pastorer och deras adjuncter, hvilka just genom en närmare beröring och förtrolighet med församlingen alltid stå dennas känsla och tillgifvenhet närmare, än en vanlig prelat, hvars blotta tillvaro, som sådan, till och med retar lill missnöje; och i afseende på inspectionen öfver skolor och Läroverk, den man framhållit såsom ett skäl för biskoparnes bibehållande, så kan ju den med lika fördel anförtros åt andra män af högre lärdom. Lägger man nu till allt detta det, att den lux, som desse prelater, i anseende till deras upphöjda ställning i samhället, dels måste, dels sjelfve vilja underhålla, sorn illa står tillsammans med den enkelhet och tarflighet, som hufvudsakligen tillkommer en Christi tjenare; så vet jag i sanning icke, om ej fosterlandsvännen med skäl kan påyrka borttagandet af dessa i min tanke onyttiga sineeurs-platser. Fästande således uppmärksamheten, dels på hvad jag ofvan anfört, och dels derpå, att fråga nu icke är om de personer, som i detta ögonblick bekläda just de platser, hvilka, med afseende på våra klena financer, jag derföre anser skadliga Den 7 Mur» c. m. 3/9 för landet, — får jag härmed inför Ständerna föreslå, så val erkebiskops-stolens, sorn de öfriga biskops-platsernas indragning, på det satt, att vid hvarje nuvar. innehafvares afgång inga efterträdare utnämnas, ulan, sedan nådåret tilländalupit, de desamma åtföljande löneförmåner tillfalla statscassan.
Men ju längre det led mot skymningen, desto säkrare blef hon att fru Lamström redan hade glömt hela saken, och att hon aldrig skulle få se »honom» i detta lifvet mer, om hon ej själf... Därtill fordrades mod och hon hade ju alltid varit så feg... Hvilken olycklig feghet! Icke att hon ens i sina bästa dagar skulle gifvit anledning till så mycket som en omfamning en gång. Den ena, enda kyssen, den hade han då tagit utan hennes vetskap en gång, en ljum vårdags skymningsstund en enda kyss och på den hade hon sedan lefvat hela sitt långa, enformiga lif. Skulle hon gå i grafven utan att återse honom en enda gång? Och att dö, hur tomt och sorgligt! Nu, för första gången fanns det en anledning att tillkalla honom, nu tillstundade en fest, till hvilken han var själfskrifven, och man skulle låta detta tillfälle gå sig ur händerna. Hvarför? Af feghet! Men å andra sidan, passade det väl, att hon gick upp? Om folk visste det, hvad skulle de säga? Att hon blifvit rent utaf galen på gamla dagar. Det gick icke an. Nej, nej, omöjligt! Kaktusblomman skulle slå ut i sin femtioåriga fägring förgäfves, förgäfves! Hvem hade skickat henne denna frestelse? Hvem hade lärt denna planta att så här midt i vintern slå ut i blom? Var det ej en försynens vink, att nu var det tid? Nu var det tid, ännu kunde hon ju återse honom, om hon blott visade en smula mod, om hon blott offrade detta gamla, ingrodda, fördomsfulla... Jo, hon skulle gå upp helt visst, och det nu genast, bara hon fick äta litet middag. Det var som om maten hade fått en helt annan smak. Och på samma gång kom hon att tänka på så mycket, som hon eljest föga funderade på. Hur ensam hon var, och hur annorlunda allt kunde hafva varit, om... Om Han hade varit borta i många år, i hela trettio år, kanhända mera, och under hela denna tid hade hon endast tänkt på honom, liksom på sin försvunna ungdom. Ett minne, ett ljust och gladt, men länge sedan vissnadt minne.
December 31 1838 S:a till och med Mars 31 - „ Juni 30 „ September 29 „ December 31 1^39 S:a till och med Mars 30 - Juni 29 - „ September 28 , December 31 U I g a n g n Ut vexlade. Ducater. Ut assignerade. Ducater. Ducater. Ökning. Jemte det Banco-Fullmägtige, enligt hvad i den tryckta RevisionsBerättelsen af år 1835 (pag. 18) omförmäles, med stöd af §. 114 i BancoReglementet, vidtagit en och annan jemkning uti de vid. samma Reglemente fogade tariffer för visse utländske Myntsorters inoch utvexling, hafva Fullmägtige, den 3o December sistnämnde år, fastställt en beräknings-taviff för emottagande! omedelbart i Bankens Cassör af äldre Silfvermyntssorter, då sådane Banken erbjudas. I öfverensstämmelse med de i §§. 112 och 116 af Banco-Reglemen tet gifne föreskrifter, hafva Banco-Fullmägtige, före utgången af Mars månad hvarje år, bestämt det för året gällande inoch utvexlings-priset å Svenska och Holländska Ducater; hvarvid det förra bibehållits oförändradt vid 5 R:dr 3a sk. per Ducat; hvaremot det senare, som varit bestämdt: Åren 1834 oc^ !835 till B:co R:dr 6: 10. 8. sedermera blifvit fastställdt år i836 till „ „ 5: /\o. — 1837 till » , 5: 36. — och 1838 till „ „ 5: 34- — hvilket sistnämnde pris jemväl år iS3p och intill närvarande tid oförändradt bibehållits. Banco-Fu!
Men jag kan icke underlåta att fästa uppmärksamheten på en föregående talares yttrande, som lemnar bevis derpå, att vissa fenomener tyckas vid hvarje riksdag återkomma, som nog mycket påmminna om det constitutionella lifvets första menlösa dagar. Till dessa fenomener hörer utan tvifvel, alt eu så gammal riksdagsman, som den siste värde talaren, ännu kan uppträda och förklara det vara stridande emot 1)0 § Reg.F. att ens, såsom vehikel för en moralisk eller philosophisk undersökning, här nämna och anställa betraktelser öfver tilldragelser, som hafva passerat i landet, sedan sista riksdagen. 90 § Reg.F. kan icke afse något annat, än att R. St., såsom en lagstiftande corps, icke får iublanda sig i den verkställande maktens befattning. Jag har redan vid föreg:de riksdagar llerc gånger gjort anmärka, vid försök alt tolka 90 § annorlunda och kan icke underlåta att vid hvarje tillfälle då sådana försök ånyo inträ lfa anmäla min reservation emot utläggningar, som hafva för afsigt att, medelst åberopande af denna §, inskränka yttranderätten. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, förklarade sig ieke hafva funnit anledn. att afbryta H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelms anförande, då han omnämnt ett mål, som varit föremål för domaremaktens beslut, utan att framställa något klander af detta beslut och endast för att visa behöfligheten af sitt förslag; hvarjemte H. Ex. fästade uppmärksamheten derpå, att disscussionen, derest den endast vände sig kring den härvid af Frih. Cederström gjorde erinran, aflägsnade sig från den fråga, som utgjorde föremålet för den förevar, motionen. Frih. Cederström: I anledn. af den siste värde talarens till mig ställde yttrande, anhåller jag att få, för dem som vilja, i öfverensstämmelse med 83 § Reg.F., förstå och tillämpa grundlagarne, uppläsa 90 § Reg.F., som lyder sålunda: ”Under ”R.
Sålunda har sistnämnde omständighet, hvilken isynnerhet haft inflytande på straffbestämmelserna, föranledt dertill, att ehuru straffen i allmänhet äro salta något lägre än i Lag-beredningens förslag, minimum för urbota straff i vissa fall blifvit förhöjdt. hvilket, med bibehållande af nu gällande förvandlingsstraff svårligen kunnat 56 Kongl. Maj:ts Nåd. Proposition N:o 59. undvikas och redan vid antagande al' den nya stöld-lagen blifvit såsom behöfligt erkändt. Men bland de i förslaget upptagna allmänna bestämmelserna förekommer i 47 § ett stadgande, hvarom meningarne inom Högsta Domstolen varit mera delade och för hvilket en närmare redogörelse således torde erfordras. I denna § har nu gällande lagens serskilda straffpåföljd af ärans förlust blifvit bibehållen icke allenast för nästan alla förfalskningsbrott, utan äfven för vissa gröfre bedrägerier, och fråga har i anledning häraf inom Högsta Domstolen uppstått om delta stralls utbytande mot den af Lag-beredningen föreslagna påföljden för den brottslige att icke få i allmänt värf nyttjas. Ärans förlust är emellertid ett i vår brottinåls-lag af ålder antaget straff, hvars verkningar djupt ingripa i flera till både civiloch processrätten hörande rättsförhållanden, och straffets borttagande i utbyte mot ett annat med andra verkningar skulle följaktligen icke kunna ske utan en, med nu förevarande lagförslag icke åsyftad rubbning i nyssnämnda rättsförhållanden. Så är, t. ex., af detta straff icke allenast beroende den brottsliges rättighet att vittna och att förvärfva burskap eller att i allmänhet tillgodonjuta sådana förmåner, för hvilka lagen fordrar god frejd, utan det inverkar äfven på frågor om äktenskaps-skillnad, om ansvar för falsk angifvelse, om domstols behörighet eller om ett åtaladt brotts egenskap att vara underställnings-mål; och i alla dessa hänseenden skulle nya bestämmelser påkallas af ett utbyte, för hvars behöflighet man i sjelfva verket endast åberopat en förment mindre lämplighet i uttrycket, och som således hufvudsakligen blott afser valet mellan olika juridiska termer eller benämningar för en straffpåföljd, hvilken alltid måste lå sin egentliga betydelse af de verkningar lagen dermed förenar.
DE FÖRRA utom kejsaren. PRINS FORTUNIO (som hela tiden följt Vera med ögonen, vändande sig till de två första hofherrarna). Är det verkligen möjligt att någon på god tro kan taga denna för Speranza? De likna ju icke hvarandra mer än en hind liknar en liten kvittrande fågel. FÖRSTE HOFMANNEN (satiriskt). tente af alla att bedöma detta. Ja, ni, min prins, är naturligtvis den mest kompeFORTUNIO. Jag är den mest kompetente, emedan det är för mig, som Speranza är bestämd. FÖRSTE HOFMANNEN. gifvit er korgen. Naturligtvis. Det är i ren distraktion, som hon FORTUNIO. har hon afvisat mig. Men det bekymrar mig ej, Ja, af okunnighet om profetiornas rätta mening Om du tror dig säga en kvickhet, så tar du miste. sanningen skall snart bli uppenbar. Profetiorna äro tillräckligt tydliga, för den som ej är slagen med blindhet. Jag väntar lugnt min dag och ser med nöje, att man förenar den falske brudgummen med den falska bruden. 34 SANNINGENS VÄGAR ANDRE HOFMANNEN. att söka reda på den rätta bruden? Och ers höghet tänker inte göra sig besvär med FORTUNIO. utväg. Den starke tror och väntar. med Salvator.) Att söka är endast, svaga och tviflande själars (Under detta samtal har Vera talat med sina tärnor och Fjärde scenen. DE FÖRRA. KEJSARINNAN med stor svit af hofdamer och herrar. KEJSAREN. (Dämpad festmarsch som i ett sjukrum. Kejsarinnan bäres i en sjukstol, som sättes ned vid tronens fot. Läkaren håller sig hela tiden bredvid henne.) KEJSAREN (fram mot Vera, tar hennes hand för alt leda henne till kejsarinnan). Kom och kyss din moders hand. Du ser hur blek och mager den blifvit. Det har varit af sorg öfver dig. ställning och fixerar henne skarpt och oroligt.) VERA (kysser handen). (Vera följer tvekande. Kejsarinnan reser sig i sittande mig att betyga dig den vördnad, jag känner för din smärta.
Den öfriga skillnaden, 1 R:dr 4 sk., härrör från räknefel, synligt deraf att, vid verkställd ny sammanräkning, summan af inventarie-värdet år 1853 i verkligheten befunnits utgöra 10,798 R:dr 45 sk. 4 r;st eller samma belopp, som ingående balansen i uppgiften å inventarie-värdet år 1854 upptager. Direktionen framhärdar med djupaste vördnad, trohet och nit, Stormäktigste, Allernådigste Konung! Eders Kongl. Maj:ts underdånigste, tropligtigste undersåter och tjenare, R. W. BÄCKBORG. JOH. SCHÖN. S. Huldt. Stormäktigste, Allernådigste Konung! Sedan Rikets Ständers år 1857 församlade Revisorer öfver stats-verkets jemte dertill hörande fonders tillstånd, styrelse och förvaltning för åren 1854 och 1855, i afseende å Götheborgs Navigations-skolas räkenskaper anmärkt, att 1854 års utgående balans å inventarier blifvit upptagen till 5,542 R:dr 19 sk. 2 r:st, men ingående balansen å inventarier för år 1855 till 5,546 R;dr 19 sk. 2 r:st, samt Eders Maj:ts P. M. LOVÉN. Stockholm den 10 December 1857. — 279 — och Rikets Kommerse-kollegium, med anledning deraf och på grund af Eders Kongl. Maj:ts nådiga befallning, anmodat Direktionen för härvarande Navigations-skola att med Direktionens till Eders Kongl. Majit ställda underdåniga utlåtande öfver ifrågavarande anmärkning inkomma, så får Direktionen, till åtlydnad häraf, i djupaste underdånighet härmed afgifva följande förklaring:
Rudenschöld vid sednaste lliksdag bekom, hafva många delar inom vårt land kommit i åtnjutande af hans nyttiga och vackra verksamhet; men ännu är blott ett ringa steg taget och redan samla sig moln på den förut klara horisonten och hota att tillintetgöra de tillfredsställande följderna häraf. Den man, som gjort till sin lefnads upgift att ensamt arbeta i denna väg och hvars vackra lärdomar, resultatet af ett mångårigt djupt begrundande och en rik erfarenhet, hufvudsakligen fordra en praktisk medverkan af honom sjelf för att rätt kunna rotfästa sig, bar nu, vid tilltagande ålder, genom öfveransträngningar i sitt ädla kall, ådragit sig en sjuklighet, som gör det för honom omöjligt att föra ett kringresande lif och dymedelst tvinga honom att afbryta en verk - 186 Den 3 December e. m. samhet, för det allmänna så gagnande och nyttig. Skall Gr. Rudenscbölds method ej dö ut med honom, så behöfvas nu helt andra medel för att genomföra densamma; de få dagar, som honom ännu äro förunnade, böra begagnas på ett helt annat sätt, så att, om möjligt, bans verksamhet fördubblas, på samma gång som hans medtagna krafter sparas. I stället för att som ensam lärare egna sin tid åt de få ställen, han kan medhinna, bör för honom nu tillfälle beredas, att bilda en läroanstalt i större skala, som icke allenast har tili föremål att framvisa en normalskola i dess fulländning, efter den plan han uttänkt, utan äfven sätter honom i tillfälle att bilda flere lärare, hvilka, spridda på vårt lands vidsträckta yta, kunna efter hans bortgång, verka för den sak han grundlagt. Genom att på detta sätt få oafbrutet vistas på samma plats, skall Gr. Rudenschöld, tillgänglig för alla som önska rådfråga honom, både genom handling och ord obestridligen mera kunna verka för den goda sakens framgång. Jag får således föreslå, att af statsmedlen, till nästa statsreglering, måtte utgå: l:o 2,500 R:dr r:mt såsom årligt arfvode till Gr. Rudenschöld.
Bancofullm. skulle äga rättighet att använda hvad som icke åtgår för den ena lånerörelsegrenen, för den andras behof, samt Ben 15 April. 407 alt II. o. Ari. sålunda ville besluta, alt den af Utsk. föreslagna summan af 1,200,000 r:dr användes till crediliv för hypolheksföreningar och sådane associationer, som vilja belåna spanmål, men med lillägg att ät Fullmäktige lemnäs rättighet att, dä ena delen af samman icke åtgår till det dermed afsedda ändamålet, (som hittills varit fallet med anslaget till hypotheksföreningar) öfverskottet måtte kunna användas för det andra, eller till beläning af spanmål, i händelse en sådan industrigren komme i ordning, hvarigenom ingen rubbning i Ulsk:s förslag och beräkningar komme at äga rum. Hr Rosenblad: Till Frih. Cederström, som tyckes önska att ett förhöjd t anslag lemnäs till belåning af spanmål, hemställer jag, huruvida han icke skulle vilja gifva litet närmare akt på Hr von Hartmansdorffs sednast afgifna yttrande, innefattande alt man ”utan våda kunde bifalla Friherrens förslag,” och att under delta yttrande verkligen låg mera än hvad som detsamma syntes innebära. Det torde ej behöfvas mera, än att kasta en blick' på den nuvarande Bancostyrelsens sammansättning, i förening med hvad som vid denna riksdag inom BancoUlsk. passerat, för att finna, att icke, utöfver de bestämda summorna för hvarje särskildt ändamål, 100 i :dr komma att utsläppas. Jag hemställer således att man mätte bestämma, att siffran 800,000 ändras lill 900,000 och 400,000 till (»00,000 r:dr. Frih. Raab: Jag är’tacksam för de förslag, som af åtskillige Herrar blifvit framställde i samma anda som det af mig väckta, men ber att få fästa Hr Gr. Björnstjernas uppmärksamhet derå, att det kunde hända, alt en ny hypoteksförening uppträdde, sorn borttog hela anslaget, eller så mycket att associationerne för spanmålsbelåning fingo högst obetydligt.
Såsom sådane anses verkligen spö och kyrkoplikt, men icke fängelse vid vatten och bröd, hvilket åter är en följd deraf, att många andra i moraliskt hänseende, jemförelsevis till stöld, ringa brott äro, i händelse af bristande tillgång till böter, belagde med sistnämnde straff, såsom till ex. obetydligare slagsmål, fylleri m. m. Skogsåverkan, till sin natur rätteligen alt anse lika med stöld, är icke belagdt med nesligt straff. I händelse af bristande hötestillgång, ådömmes fängelse vid vatten och bröd. lluru anses i allmänhet detta brott? Jo man kan begå skogsåverkan och ändock vara lika bra karl för det. Hittills har en slik åsigt ang:de stöld lyckligtvis ännu icke gjort sig gällande (ehuru jag hört flere bland allmogen, sedan sista riksdag, yttra: ”nu sedan det icke längre är något straff pä att stjäla, sä bli vi väl alldeles öfverlupna af tjufvar”). Men om Frih. Cederströms motion vinner framgång, så kommer stöld alt anses ungefiir lika med åverkan, hvaraf följer att allmänheten kan komma att anse, att man kan stjäla och ändock vara lika bra karl. Jag vågar påstå, alt intet straff finnes i vår lagstiftning antaget, som är mera olämpligt, än fängelse vid vatten och bröd. Talar man härom med läkare, så säga de, att detta straff är det värsta af alla och helt och hållet, för hela lifstiden, förstör brottslingens physik; men delta påstående vederlägges pa ett öfverlygande sätt af den mängd tjufvar, hvilka, efter undergångne ända lill 28 dagars fängelse vid vatten och bröd, utkomma lika friska och lika välmående, som de dit inkommo, samt af tjufvarnas bestämda smak för detta straff. Ar man nu theorelicus, d. v. s. såsom vår tids reformateurer, lefver mest i ofta oulförbara theorier, så mäste man ju förkasta detta grymma straff, som förstör den arme brottslingens kropp för hela lifvet. Ar man åter practicus, framför allt, så måste man ogilla ett straff, hvilket icke i ringaste målto verkar afskräckande på brottslingen. Med hvad jag nu haft äran andraga, tror jag mig hafva visat, att Frih.
I andra händelsen, eller för det fall, att Banco - Den 21 September f. m. 9 Sedeln skulle bibehållas vid sitt nu varande värde, finnes ej heller något skäl emot beviljandet af de nya anslag, som i och för sig sjelfva nu befinnas behöfliga; Och det är således endast i den sista händelsen, eller om BancoSedeln undergår någon större och hastig förbättring, som invändning med skäl kunde göras emot de nya anslagen, enär de derigenom skulle vinna en obillig och opåräknad tillökning. Men förhållandet blir i sådant fall detsamma äfven i afseende på de förut beviljade anslagen, hvari någon ändring nu icke är i fråga , och olägenheterna för de skattdragande skola då, efter min öfvertygelse, blifva så stora, att Ständerna inom kort mäste sammankallas, för att omreglera så väl de äldre som de nyare anslagen. På grund häraf finner jag ingen betänklighet, att, utan det vilkor Herr Hjerta framställt, företaga pröfningen af hvad till Statens reglerande kan finnas nödigt och nyttigt. Grefve von Schwerin Fredrik Bogislaus: Jag underställer Herr Grefven och LandtMarskalken samt Ridderskapet och Adeln, om icke det vöre lämpligare, att, innan de numererade hufvudtitlarne företagas till afgörande, StatsUtskottets svar på de anmärkningar, som blifvit gjorde vid Utskottets Betänkande N:o 124, i anledning af någre i Kongl. Maj:ls Nådiga proposition om StatsVerkets tillstånd och behof före - IO Den 2i September f. m. komne allmänna frågor, eller det så kallade princip-betänkandet må komma under pröfning. Om jag ej bedrager mig, skedde äfven föredragningen förra gången i denna ordning. I detta Betänkande förekommer Utskottets besvarande af min motion, som första gången reservationsvis åtföljde Betänkandet; att nemligen Utskottets förslag till ökade Statsutgifter icke måtte företagas till slutligt afgörande, förjf än den väckta frågan om värdet af det gångbara myntet blifvit afgjord.
På grund af dessa skäl anhåller jag om afslag å Utsk:ts hemställan. Hr Halman: I motsats mot den siste värde talaren an ser jag det vara af vigt, att R. St:r uttala sin åsigt i denna sak. Regeringen kan rätta sig derefter i mer eller mindre mån, enär den icke är bunden af den skrifvelse R. St:r aflåta. Jag skulle dock önskat att äfven frågan om underdomarenas lönesätt blifvit vidrörd. Mig synes det icke lämpligt, att deras inkomster skola vara beroende af rättegångarnas antal och långvarighet. I likhet med Hr Nordenfalk tror jag, att om expeditionslösen sloges tillsammans med en förhöjd charta-sigillata och inginge till en fond, denna torde bli temligen tillräcklig för bestridande af domarenas aflörfng, som då kunde på ett rättvisare sätt fördelas; ty det finnes nu domare, som äro så illa aflönade, att de knappt kunna berga sig; och ingenting är angelägnare, än att en domare skall vara fullt ekonomiskt oberoende. Tillsättande af särskilda protokollsförande anser jag under närvarande förhållanden icke lämpligt; ty så länge domarenas löneinkomster inflyta på sätt, som 1111 sker, tror jag det vara tjenligast att de sjelfva aflöna sina notarier. Jag har endast velat uttala denna min mening och hoppas att regeringen vid frågans behandling kommer att taga äfven dessa förhållanden i öfvervägande. Jag tillstyrker bifall till Utsluts förslag. Gr. Sparre: Vid denna punkt har dels af Hr von Gegerfelt biilvit yrkadt afslag å det framställda förslaget, såsom obehöfligt, dels liafva andra talare tillstyrkt detsamma, men dervid gjort åtskilliga anmärkningar. Hvad först den af Hr von Gegerfelt uttryckta åsigt angår, så får jag svara, att om något är nödvändigt, är det väl att våra domstolar på landet blifva permanenta. Het är redan nära ett århundrade sedan en sådan förändring infördes i våra grannländer, och det är ej för tidigt att äfven vi börja tänka derpå.