Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
– Pappa är också ovanligt liflig och intressant för att vara ... – Tyst med åldern, min gosse! Det kunde falla mig in att sjelf fria till henne. – Åh! – Men efter som du har prioritets-rätten, så får jag väl rymma fältet. – Pappa gillar således ... – Ja, mycket gerna. Om du kan få henne, så har du min välsignelse vid bröllopet. Och låt det gå fort, så att min bror och kära svägerska kunna se att du ej behöfde vänta. – Som pappa befaller! Redan i morgon ... – Det var en baddare att vara ifrig om att efterkomma mina önskningar! Jag börjar misstänka något. – Men, jag försäkrar ... – Godt, godt, jag bara skämtade. I alla fall är det ej du som bedt mig, utan jag som öfvertalat dig till alltsammans. Promotions-balen. »På aftonen var af de nya magistrarne bal arrangerad i Carolina Redivivas sollennitets-sal, som för tillfället blifvit iordningställd och på det mest festliga sätt dekorerad. I fonden, till höger om ingången, syntes konung Carl Johans byst, och på väggen öfver densamma var uppsatt det till högtidligheterna 1843 af Upsala damer förfärdigade banér, omgifvet af samtliga studerande nationernas fanor, glänsande af rika broderier, guld och hvitt siden. Hela det kring salen gående galleriet var klädt med mörkblått kläde med gula kronor och omgifvet af en list med ljus. Från taket nedhängde omkring fyrtio stora kristall-ljuskroner, och på hvarje af pelarne, som uppbära galleriet, sutto tvänne trearmiga lampetter. Första anblicken, då man inträdde i detta haf af ljus, var verkligen förtrollande; och vi behöfde i sanning Morgonbladets fashionabla penna, för att riktigt kunna återgifva intrycket af en bal, som i elegans och utsökta toaletter gerna kunde täfla med de förnämsta af hufvudstadens baler.» Blott ett fattades för att fullända damernas förtjusning. Allt var förträffligt från orkestern till det blomsterprydda toalettrummet, men – prinsarne?
Ständer är förslag vordet väckt oni beviljande af ett årligt anslag af 2,000 R:dr, att lika fördelas emellan tvänne biträdande barnmorskelärare, en vid läroverket i Stockholm och en vid läroverket i Göteborg; och då Rikets Ständer funnit denna fråga väl förtjent af uppmärksamhet, men icke vara af beskaffenhet, att böra omedelbart af Rikets Ständer pröfvas, hafva Rikets Ständer funnit sig böra i underdånighet anhålla, att E. K. Majit ville låta behörigen utreda, huruvida hehofvet af ökade lärarekrafter vid barnmorske-undervisnings-anstalterna må vara af den angelägna vigt, att ytterligare statsanslag derför bör anvisas, samt, för sådan händelse, göra till nästa Riksdag den nådiga framställning, hvartill omständigheterna kunna föranleda. Vctcrinär-iuröttuingarnc i riket G2:o. Jemte erinran om boskapsskötselns utveckling inom landet och hurusom det, i följd deraf, blefve af allt större vigt för landtmannen att ega tillgång på skicklige veterinärläkare, är vordet, uti särskilda hos Rikets Ständer gjorda framställningar, föreslaget, att, för beredande af ökadt tillfälle till undervisning i behandlingen af nötboskapens sjukdomar, Rikets Ständer måtte bevilja ett anslag af 3,000 R:dr årligen till lön för en lärare vid veterinär-inrättningen i Stockholm med hufvudsaklig befattning af elevernas handledning i praktisk sjukvård utom inrättningen; och hafva Rikets Ständer funnit skäligt att för berörda ändamål å extra stat anvisa ett belopp af 3,000 R:dr. Vitterhets-, Historieoch Antiqvitets-akademieu. G3:o. Sedan Akademien, jemte redogörelse för den tillförordnade Antiqvitetsiutendenteus förtjenstfull verksamhet, hemställt, att det vid sista riksmöte beviljade anslaget för en sådan tjensteman, nemligen till årligt arfvode 2,000 R:dr och till expenser 1,500 R:dr, måtte förnyas, så bar, vid föredragning af detta ärende, E. K.
Det vore således för dessa båda länder en verklig fördel att få draga nytta af de Danska veterinärernes skicklighet. Jag tror mig slutligen icke träda grannlagenheten för nära, då jag upplyser, att, ehuru 2:dra punkten i Betänk:t inom Utsk:t mötte mycket motstånd, antogs deremot denna punkt med en öfvervägande majoritet. En stor del af de ledamöter, hvilka ifrigt bestridt att åt Danskar medgifva rätt att i Sverige utöfva industriella yrken, förklarade att här var fråga om Den 31 Januari e. m. 257 om en vetenskaplig täflan, den ingen borde motsätta sig. Olyckligtvis är Hr Huss af olika tanke. Att, såsom nämnde talare föreslagit, i skrifvelsen borttaga orden »m. fl.» och i stället uppräkna alla yrken, der examina fordras, tror jag ej vara välbetänkt; man kan ju vid uppräknandet lätt bortglömma något. Så t. ex. har Hr Huss sjelf gjort med klockare, för hvilka ock examen erfordras. Sådant undvikes genom ordet m. fl. Af denna orsak tror jag Utsk:ts uppställning vara bättre än den af Hr Huss föreslagna. Jag yrkar bifall till punkten oförändrad. Hr Tornerhjelm, Rudolf: Jag är hufvudsakligen före kommen af Gr. Björnstjerna och är liksom han högst förvånad deröfver, att en så utmärkt vetenskapsman, som Hr Huss, kunnat motsätta sig förev:de förslag, isynnerhet som Hr Huss på ett skandinaviskt möte uttalat varma sympatier för ett närmande de skandinaviska länderna emellan. Antagandet af detta förslag skulle utan tvifvel bereda oss stora fördelar och särskildt under krigstid skulle det för oss vara af största vigt att kunna från grannländerna erhålla förstärkning i läkare-personalen; vi sågo under sista Danska kriget, huru stor bristen var på läkare och det torde vara skäl att se till, att icke förhållandet en gång blir enahanda hos oss, då fienden inrycker i vårt land.
Den, som äger rättighet till minuthandel med eller utskänkning af bränvin, vare förbudet att, äfven utan betalning, utlemna sådan vara vid tillfälle, då försäljningsrätten ej utöfvas får. § 30. I öppen salubod för handel med andra varor än bränvin, vare bränvinsutdelning, äfven Utan betalning, förbuden. § 31. Ej vare någon berättigad att utsöka betalning för bränvin, som blifvit vid Utskänkning utborgadt. Lag samma vare, dä bränvin blifvit vid minuthandel till mindre belopp än en kanna utborgadt. .§ 32. * Byteshandel med bränvin vare lika med bränvins försäljning ansedd. % 33. Bränvin, som är försatt med något för helsan skadligt ämne, eller som icke är renadt från finkelolja, eller hvars styrka icke uppgår till minst 5 grader, får icke vid minuthandel eller utskänkning till salu hållas. § 34. Då bränvin sändes frän stad med fartyg saltsjövägen, bör tullförpassning bränvinet åtfölja samt kärlen med tullförsegling vara försedda; dock inbegripes icke härunder skeppsbesättnings förråd, räknadt till 2 kannor på man. Förpassning å bränvin må ej af Tullkammare utfärdas, innan afsiindaren aflemnat tillverkarens, under edlig förpligtelse utgifna, bevis, att bränvinet är af honom å uppgifvet ställe tillverkadt. Sådant bevis bör åtfölja bränvin, då det föres emellan inrikes orter, antingen sjöledes från skärgård eller i större parti än 60 kannor. 9 § 3ä. Med undantag af den i 33 § meddelade föreskrift om bränvinets rening och styrka, skall hvad i denna förordning är stadgadt om minuthandel med eller utskänkning af bränvin gälla äfven för andra brända eller distillerade, ineller utländska, spirituösa drycker, äfvensom för drycker, hvilka äro dermed tillagade. § 36.
Ä ta manader hwarie ar, samt under Juna, Julii, Augusti och September mannder upphöra och följakteligen under Letze mannder wara alldeles förbuden. 8.0 Ägare af Hemman samt de Brukare af andras Hemman, som erhållit rättighet lill Brän, wins-branning, men icke sielfwe wilja begagsa denna ratt', stall del wara tillåtit upplåta den samma hel och hallen, men icke stockad, till någon pa Ägorne boende annan person, sa wida den icke sjelf ager rättighet, alt VranwinS-branning idka; börande dock Hemmanöägarne eller den till Bränwinsbränning berättigade Hemmans-Brukaren blifwa answarig för den afgift, som för rättigheten att tillwerka Branwin, kommer att äga rum. 9'o Sa beskaffade Hemmansägare eller Hemmansbrukare, svin ofwan äro anförde, hwilka innehafwa^ flera Hemman eller Hemmansdelar, de der med Agarens eller Brukarens egne bade Folk och Dragare drifwaS och stötas, och aro belägne inoa, en mils afstånd ifrån det ställe, der Ägaren eller Brukaren ar wistande boende eller Mantalsstriswen, blifwa berättigade, att pa ett ställe utöfwa Bränwins-tillwerkning för defle inom förenämnde afstånd belägne Hemman eller Hemmansdelar, till sa stor Pannerymd, som swarar emot hwad för de§e Egendomar sammanräknade ar tillåtit att gagna, utan att likwäl den tillförene föreffrifna högsta Pannerymden 90 kannor derwid får öfwerstigas, om ock för sadanc Hemman sammanräknade, der större Pannerymd stg belöper, i hwilkcn händelse den öfwcrstiutande Pannerymden kommer att nyttjas i serffild
C af 1 tunnland 10 kappland, utgörande en del af de så kallade skansjordarne, hvilka, tillsammans 28 tunnland, äro utarrenderade till den 14 Mars 1856 för 63 tunnor spanmål, hälften råg och hälften korn, i förhållande till vidden motsvarar 2 tunnor 30,5 kappar årlig arrendeafgift, som bör i penningar beräknas till 17 r:dr 34 sk., och att lyckan D. af 1 tunnland 13,4 kappland blifvit, i följd af Krigskollegii beslut den 12 December 1850, under arrende upplåten på tio års tid, med besittningsrätt från den 1 Januari innevarande år, mot en årlig afgäld af 4 r:dr 8 sk. Och hafva kollegierne derjemte, med afseende å de förhållanden, Domkyrko-rådet framställt, och då omförmälte åkerlyckor, såsom belägne invid kyrkogården, vore till dess utvidgning serdeles lämplige, samt icke för annat ändamål angelägnare kunde erfordras, underdånigst tillstyrkt nådigt bifall till den begärda upplåtelsen på följande vilkor: l:o Att Kongl. Majit och Kronans dispositions-rätt öfver de 3:rre åkerlyckornc genast öfvcrlåtes till församlingarne; 2:o att, så länge det om skansjorden nu afslutade arrende-kontrakt är gällande, eller till den 14 Mars 1856, församlingarne böra ansvara, att den till Kongl. Majit och Kronan för samma jordar utgående årliga arrendesumma af 63 tunnor spanmål, hälften råg och hälften korn, icke får förminskas med mera än 2 tunnor 30,5 kappar, som motsvarar arrendet för den vidd af 1 tunnland 10 kappland, lyckan litt. C. upptager bland nämnde jordar; 3:o att den afgäld, hvarför de 3:ne åkerlyckorne äro på arrende öfverlåtne, utgår oafkortad till Kongl. Majit och kronan intill slutet af det år, hvarunder Kongl. Majits nådiga beslut om upplåtelsen utfärdas; 12 Kongl Moy.ts Nåd.
Ibland sju Högsta Domstolens Ledamöter voro likväl två af annan tanka och fastställde Kådstufvurättens beslut. Att fordra atlemnande af den vid ackords-uppgörelsen utfästa borgen, eller fordra erbjudande af ackordssumman, då fordringsägaren erkände sig icke innehafva eller kunna utbyta de äldre skuldsedlarna mot en utläst med borgen försedd ny, är icke det att med skulden till kontraktsbrottet belasta den oskyldige? Var det icke fordringsägaren, som vid ackordets [tåtecknande uppsåtligen dref gäck med gäldenärens okunnighet derom, att skuldförbindelserne ej mer funnos i fordringsägarens hand? Och var det med ett sådant gäckeri, som man kunde tillintetgöra sin egen förbindelse och påbörda andra kontrahenten brytandet af ett aftal, hvilket fordringsägaren sjelf satt honom ur tillfälle att fullgöra? Fordringsägaren motsade icke, att borgen varit honom erbjuden — »alleinnande» deraf kunde ju icke begäras, då de äldre skuldsediarne ej kunde i utbyte återställas. Men om ock intet erbjudande ens ägt rum; huru skulle sådant falla gäldenären till last, då han väl var berättigad att veta, hvad som verkligen inträffat, nemligen att fordringsägaren, sorn borde tillbyta sig denna borgen emot de äldre skuldsedlarna, ej mer innehade dessa, utan lagsökning för dem var af annan innehafvare anställd? Och hvad erbjudande af ackordssumman eller någon del deraf beträffar, så skulle väl fordringsägaren blifvit föga belåten med ett erbjudande utan uppsåt att erlägga (i läll sådant ens kan kallas erbjudande); och att betalning skulle erläggas, då vilkoret för densamma ej kunde å andra sidan fullgöras genom skuldsedlarnes återställande, var väl fordringsägaren icke berättigad att vänta eller begära. Har då den, som i denna sak dömdes att lida af kontraktsbrottet, verkligen brutit kontraktet? biller har den, som vann derpå, haft rättmätig grund till sin vinst, och icke fast mer hämtat den från en uppenbar lek med sanning och förbindelse? De åtal, söm skola redovisas, äro äfven denna gången hvarken få eller synnerligen betydande. Något mindre antal af anhängiga mål har under detta året blifvit afgjordt, än under det förutgående. Hvad jag derom har att förmäla är följande.
Och se bara hvilken god och redig stil! – Så visa de på den lilla flaskan hon brukade bära vid bältet för att alltid ha en smula droppar till hands, om hon skulle möta en sjuk; – och de läsa en välsignelse öfver den gamla nattlampan, som hon bar i handen, då hon kom och såg till de sjuka under lidandets nätter. Det är alldeles, som ville de säga: »Gud, Gud, att hon nu är borta, den lilla Caterina Benincasa, att hon aldrig mer skall komma och se om oss gamla!» Och de kyssa hennes porträtt och bryta blommor ur buketterna och gömma hos sig som minne. Det ser just så ut, som om de kvarvarande i hemmet för länge sedan beredt sig på skilsmässan och försökt göra allt möjligt för att bevara minnet af den bortdragna riktigt lefvande. Se där på väggen, där är hon målad, där är hela hennes lilla historia, uppsamlad drag för drag. Där är hon, då hon klippte af sig det långa, vackra håret. För att ingen man skulle kunna älska henne, ty hon ville alls ej gifta sig! Oj, oj, hvad smälek hon fick lida för den saken! Det är förfärligt att tänka på hur hennes mor pinade henne och behandlade henne som en tjänstepiga och lät henne sofva på stengolfvet i förstugan och ej ville ge henne mat, bara därför att hon envisades med det håret. Men hvad skulle hon göra hon, som ingen annan brudgum ville hafva än Kristus, då de ständigt ville gifta bort henne? – Och där är hon, då hon låg på knä och bad, och hennes far kom in i rummet, utan att hon visste det, samt såg en skön, hvit dufva sväfva öfver hennes hufvud, så länge bönen varade. – Och där är hon om julnatten, då hon smugit sig hän till madonnans altare för att riktigt fröjda sig öfver Guds sons födelse. Och då den vackra madonnan böjde sig ned från taflan och räckte henne barnet för att hon skulle få hålla det på sina armar för ett ögonblick. Å, en sådan vällust, det då var öfver henne! Gud, ja, man behöfver alls ej säga, att hon är död, den lilla Caterina Benincasa. Man kan helt enkelt säga, att hon är dragen bort med sin brudgum.
När dertil lägges, hwad jag redan haft äran anföra, clistillcrings-winsten, hwit» ken jag räknar blott til hälften emot hwad den warit förr, synes mig ingen fräga wara at icke Afgiften urgär. Jag tror mig detzurom med sä» kerhet weta, at Bryggare-Societeten redan bjudit 6200 N:d för ckstillerinZen, och jag är för min del vfwertygad, at anbudet kan och bör ökas. Herr ?rintL8cböiä utbad sig, at til sitt förra yttrande fa tillägga, at om vireLttonsn äf» wen icke ffulle kunna päräkna en säker afsättning af Bränwin i Stockholm, wvre den sä mycket säkrare i Götheborg, emedan den deromkring liggande Skärgärden alltid consumerar ett gansta betydligt Quantum. Friherre Legerström, ^g,cod, medgaf at om Spanmäls-vireÄionen altid säkert kunde rilwerka Bränwin, förfölle äfwen hans Anmärkning, men om detz tillverkning af Landet undersäldes, da den funne sig nödsakad at densamma inställa, frägade han ä nyo, om vireQionen stulle anses stylvig at betala. Herr klingspor, 6er6t, yttrade, at han trodde det icke bero af OireÄiouen, at bränna ellers ej, och at det wäl mätte wara en förmän, ester OireAionen sä ifrigt arbetat för at winna denna rättighet. Grefwe »4Z2 Den zo Mars. Grefwe körner, ^stolk 6örrn. För min del har jag warit och ar ännu afven tankan, at det ej kan wara någon fördel för Krono - Brannerierne at bränna, när ifrån Landet Bränwin fritt kan fa införas. Tilwerknings - Kostnaden niaste Llifwg drygare änLavdrmannens, och vir-, pionen en gang finna sig nödsakad, at ej begagna den nu wunna rättigheten.
Jag tror, att första vilkoret, innan man går att föreslå lagföråndringar., år, att noga undersöka, om den gällande lagen icke uppfyller sin bestämmelse; och vid undersökningen af nu gällande Privat-Bank-lag, den der redan, utan ringaste våda för allmänheten, varit tillämpad för en Bank nära tio år och för andra Banker flera år, hvilka Banker, i de Provincer, der de blifvit etablerade, spridt lif och rörelse samt jemväl vid ett af de svåraste missväxtår inom en Province förekommit behofvet af all undsättning af Staten, så finner man, att nu gällande lag för Privat-Banker uppfyllt sin bestämmelse, så val i anseende till allmänhetens säkerhet och controll som ock till sitt ändamål; ty då allmänheten eger såsom säkerhet för utelöpande creditsedlar, efter nu befintliga lag, i:o den af serdeles goda hypothek bestående grundfonden; 2:0 de för återstående obetald actieteckning ulhändigade förbindelser; 3:o de för cassa-creditiven deponerade hypothek och 4:o låne-handlingarne eller förbindelserne för discont-låneu, hvilka alla säker - 20 Hur till Bancooch Lag-Utskottens Utlåtande, N'.o 5. hets-handlingar, i förening nied cassans confanta behållning i silfver och Riksmynt, uppgå ungefärligen till dubbla beloppet af utelöpande creditsedlar, samt dessutom de Hesta Bank-Bolag iklådt sig gemensam ansvarighet för hvad möjligen vid en Banks utredning kunde brista, lyckes samma allmänhet med denna fredubbla'såkerhet vara fullt tryggad för ali förlust på Privai-Banks-myntet; och i den offentlighet, hvarje Privat-Banks stillning visligen år underkastad, ligger en säker controll, hvarigenom allmänheten eger tillfälle bedöma de serskildta Bankerties förvaltning och soliditet ; samt slutligen enär redan flera Privat-Bank-inråttningar, de derinom de Provincer, der de blifvit inrättade, spridtlif, rörelse och belåtenhet, fördelar, dem jag hoppas den Svenska afunden, äfven med sin kända magt, icke skall lyckas att tillintetgöra, uppkommit och frodas, så visar det ock, att nu gällande Privat-Bank-lag svarar emot sitt ändamål.
Herr Grefven och Landt Marskalken yttrade, att då Utskotten icke syntes hafva meddelat någre bestämda föreskrifter, huru försäljningen af Allmänna Magazinslnrättningens förråder och tillgångar borde verkställas, ansåg Herr Grefven och LandtMarskaiken, i anledning af flere Ledamöters under discussionen derom yttrade önskan. 392 Den 27 Octobcr c. m. sig böra betnsfälia, om icke, med bifall till 6l-ta puncten i Utskottens första Betänkande, det tillägg dervid likväl kunde äga rum, att försäljningen af Allmänna Magazinslnrättningens lager af Spannemål och Bränvin borde med varsamhet verkställas , samt Riksens Ständer derföre hos Kongl Majit i underdånighet anhålla, att Kongl. Maj:t täcktes derå fästa Nådig uppmärksamhet,'och, anbefalla vederbörande, att om försäljningen föranstalta, på ett sätt, att ders ej må kunna medföra någon menlig följd, i anseende till de nu varande låga Spanneroålsprisen. Herr von Hartmansdorffx August: För. min del tror jag det vara rigtigt, att ej göra någon vidare bestämning än som sker genom, orden qfter hand på sätt Hetr Hjerta föreslagit. Man säger att lagren skola försäljas så, att de icke blifva skadlige för näringarne. Det blir svårt att verkställa; ty möjligen kunde man vid en kommande Riksdag vilja söka visa, att försäljningen varit skadlig för näringarne, ehuru den blifvit företagen under de mest gynnande utsigter i motsatt afseende. Herr Hjerta bär såsom ^nig synes ganska riktigt anmärkt, att man ej bör säga, det lagren icke få försäljas, förr än skälig vederläggning erhåiles; ty huru mycket vill skålig säga? Ljkadant blifver för hå i landet örn nian Utsätter ett minimum. Det vore ju möjligt, att säden folie, under sitt närvarande pris; o*;h örn det anses vara för ringa, blefve sadan måhända oförsäfd, Och multnade såsom Herr Hjerta befarat.
Mikadons kupletter om » humor först och sist » sakna ej en viss komisk grandezza, man märker, att det är teaterns direktör, jag menar hans majestät sjelf, som stämmer upp. Den gamla nuckans parodiska aria skulla vunnit på en ironiserande draksvans beska roulader, men är i alla fall rätt drastisk. Den beskedlige excellens-bödeln har vissa refränger af glad t humör och ett tralala i sista akten af osökt munter verkan. Finalerna låta böra sig, men erbjuda i musikaliskt afseeode föga bemärkansvärdt. De äro emellertid ratt dramatiska och ej mer vulgära än många andra af den prodaktive maistrënons fatabur. Äras den som äras bör — Mi — ka — don har i hr teaterdirektören i egen person en mycket lämplig tolk, som med mycken humor föredrager ofvannämda scen, och hvilken för Öfrigt i sitt spel har flera fina och lustiga detaljer, som man ock har rätt att fordra af en af operettfackets främste i vårt lind, hr August Warberg. Masken och hårpiskan särskildt samt den gyllene påfogeln ej att förgäta — allt var kejserligt gentilt. Bland kejsarens embetsmän, Däm nom främst hr mästerman, hr Strömberg, som i Ro-kos parti tagit en dråplig och långvarig revanche för fiascot som Nuiidus - Anatol de Beau-peräl. Utan tvifvel är detta hr Strömbergs bästa operettparti, och af den torrhet man förut i liknande uppgifter tillvitat honom finns här ej ett spår. Han spelade, sjöng och hoppade - allt högst erkännansvärdt, icke minst det sistnämnda, bvaruti också utmärkte sig fru Jensen, som icke var nog ful för sin rol, det enda fel, hon föröfrigt gjorde sig skyldig till som den giftasgalna prinsessan, men detta onekligen i mycket hög grad. Hr Lundahl visade, att en person med 11 höga statsämbeten ej blir utmagrad på kuppen, tycktes oss föröfrigt sköta dem alla med mycken ferait *. Hr Lundin hade en syberp apparition, sjöng och spelade förnämt och idiotiskt, som sig borde.
På förutnämnde andragna skäl, kan jag icke inse hvarken Bankens förmåga att till varaktig nytta göra silfverutvexling, icke eller tiden bestämmas förr än de försigtighetsreglor blifvit iakltagne, som finnas af behofvet påkallade, i ordnandet af oeconomiska Lagar.” Af Herr Prosten Ödman. ”Då ibland garantierne för silfverutvexlingens orubbade fortgång det Högloft. Utskottet uti sitt nu afgifvande Betänkande antagit behofvet af icke blott ett, utan tvenne creditiv på utländskt lius af hvardera en million R:dr i Silfver, eller tillsammans 5 och en tredjedel million Svenskt Banco, kan jag icke dölja, hvarken min farhåga, att begagnandet af en sådan utväg skall ganska snart införa Nationen i en utländsk skuldsättning, med föga sannolik anledning att lika hastigt den afbörda, eller min öfvertygelse, att denna äfventyrliga operation icke kommer att motsvara hvad man dermed velat åsyfta, utan hellre leder till ett motsatt mål. Den tanke, som i det förra Betänkandet uttrycktes och vid öfverläggningen i detta vigtiga ämne så inom Utskottet som inom det Riks-Stånd, jag tillhör, yttrades, att blotta tillvaron af ett sådant creditiv skulle mota alla försök att speculera på Bankens silfverfotid, itien sjelfva creditivet troligen icke komma att begagnas, synes nu till en betydlig del vederlagd, då Utskottet ansett nödigt att försäkra Banco-Styrelsen om begagnandet af ännu en million silfver för vexlingsoperationerne. Ett sådant förslag ökar åtminstone icke förtroendet till den utvexlings-förmåga, man velat tillerkänna Banken med dess redan egande silfvertillgång; men på detta förtroende måste dock realisationen främst hvila, om den skall i längden ega bestånd.
Protokollens större vidlyftighet och de nästan uteslutande muntliga diskussionerna inom Ridd. och Adeln samt det för dessas anteckning jemförelsevis ringa antalet Stenografer, som vid förra Riksdagen användes, väsendtligen fördröjt upsättningen och justeringen af en större del af Protokollen till långt efter Riksdagens slut, dels ock det sätt, hvarpå justeringen af de muntliga yttrandena nu försiggår, då denna verkställes icke i RiddarhusKansliet, utan yttrandena af Ledamöterna utlånas och ofta icke förrän efter flera påminnelser återställas — ja någon gång alldeles förkomma — dels slutligen att Boktryckaren någon gång låtit tryckningen gå alltför ojemnt. Efter, dessa uplysningar fann Direktionen någon åtgärd i anledning af det anmärkta dröjsmålet icke böra vidtagas förr än Riddarhus-Sekreteraren Munck fått tillfälle i ämnet afgifva sin förklaring.