Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Reser äter Hufwudman utrikes antingen i Konungenärenden eller pä sätt 172Z ärS Adeliga Privilegier stadga, dä äger han rätt förordna nägon annan l sitt ställe att Ättens säte intaga. Hafwcr ej Hufwudman i denna del förordnande gjort, ware dä hant närmaste Ättemän berättigad för Ätten sitta sä länge Hufwudman utrikewista-. § 14. Är nägon Swensk Adelsman, som tillika är Hufwudman för sin Ätt, pä sätt Adeliga Privilegierna stab - Den zo Octobev4743 stadga, i främmande Herrskaps tjenst antagen, dä äger han, enär han wid Riksdagen sig infinner, att sitt sätt och stämma pä Riddarhuset intaga. Förekommer där nägon sak till bfwerläggning och Beslut, som samma Herrskap angär, dä bbr han, under det ben förehafva, sig frän sammankomsten l Utskottet eller klenum afhälla. Gör nägon med Konungens samtycke annor Afwerhetsin Huldhetsed, i anseende till der innehafwande egendom, ware Lag samma, och pä det säker un» derrättelse uti besia fall mä wara att tillgä, bbr, genom Konungens Cabinett för UlrikeBrefwäxlingen, Riddarhus»virectionen sädant wid hwarje händelse tillkännagifva-. § rs° Flyttar nägon Hufwubman fbr Ätt, sitt bo och hemwist, sätter sig Utrikes neder pä sätt Z2 § uti 172Z ärAdelig» Privilegier stadgar, dä hafwe han och HanBarn, som med honom Utrikes äro, förlorat sitt säte bland Ridderskapet och Adeln, fastän han eller de fastighet här i Riket äga skulle, utan mä i flik händelse närmaste Ättemän säte och stämma för Ätten pä Riddarhuset intaga. Kommer Hufwudman eller nägon af hanmanliga Bröst arfwingar äter i Riket igen, sätter sig här neder och Konungen med ny Tro - och Huldhetsed sig förpligtar, dä inträde han i sina förra rättigheter, sä wida desi upfbrande
Om några sådana svårigheter verkligen vore för handen, så skulle de Don 12 Octo b er f. ra. 125 väl bestå deruti, att den handlande ej lätt kunde uppskatta verkliga värdet af del nya myntet, efter den måttstock lian är van vid; men denna farhåga måste ju alldeles försvinna, då man betänker, att man endast salt i den allmänna rörelsen sådane myntstycken, som jemnt svara mot alla de smärre sedelvaleurer, vid hvilka de arbetande classerna redan äro vane. Om nu dessa kallas tjugofyra skillingar eller krona, tolf skillingar eller 50 styfver, sex skillingar eller 25 styfver o. s. v., så gör det föga eller intet till saken. Jag inser ganska väl, att om det föreslagna nya systemet nu anloges, så skola likväl, i långliga tider härefter, de gamla benämningarue fortfarande begagnas i den mindre handeln, såsom händelsen är t. ex. i Skåne, der det gamla räknesättet i daler och styfver för länge sedan blifvit atlyst, men icke desto mindre fortfar att vara allmänt gällande. Men en sådan förvexling af namn, dä den icke leder till förvexling af begrepp, anser jag vara af föga eller ingen betydenhet. I afseende pä hvad Hr von Hartmansdorff yttrat om svårigheten ali hos oss införa decimalsystemet, så har delta redan af llr Lefre'n blifvit så fullkomligt vederlagdt, att jag dervid ej vill fästa någon vigt. Man bar åberopat Frankrikes exempel såsom bevis för de svårigheter, som i allmänhet skulle medfölja decimalsystemets införande. Men en granskning af detta bevis leder läll lill den slutsats, alt de åberopade svärigheterne alldeles icke härledt sig från decimalsystemet, utan från helt andra omständigheter. Dä det nya systemet för mått, mål, vigt och mynt under revolutionstiden infördes i Frankrike, gjordes icke det ringaste afseende på de gamla förhållandena. Till enhet. för längdemåttet antogs lio-milliondclen af jordqvadranten, under benämning af meter; till enhet för rymdemåttet, cuben på en tiondedels meter, under benämning af litre.
Dervid förekommer först förslaget, att nu varande indelning i »alngods» sam »shawlar, shawlelter och andra dukar» måtte upphöra. Emot detta förslag, så vid det angår väfnader af heloch halfsiden, hafva sidenfabriksidkarne i Stockholm, ut sin här förut underdånigt anmälda skrift, gjortpåminnelser, hvilka, lika med öfrige af desse och andra näringsidkare gjorda anmärkningar vid föreslagne tullafgifterna för väfnader, dock hufvudsakligen bestå i allmänna reflexioner öfver nödvändigheten af stadga i tullagstiftningen och af någon längre tids erfarenhet, innan de i nu gällande taxa, dels i stället för förhud stadgade, dels ock nedsatta skyddsafgifter ytterligare nedsättas. Kommers-kollegium och General-tullstyrelsen hafva också Kongl. Maj:ls Nåd. Prog. N:o SI. 67 ansett den ifrågavarande indelningen böra för heloch halfsidenväfnader bibehållas samt tillstyrkt, att införselstullen måtte bestämmas för: llelsidenväfnader: Alngods, andra slag (än sammet) till 6 R:dr 30 öre, Shawlar, Shawletter och Dukar, äfvensom genom fasonering till förkläden utmärkta tyger till ... 7 »50 » i stället för den af kommilterade för alla dessa slag upptagna tullsats, 6 R:dr skålpundet;'och Halfsidenväfnader : Alngods, andra slag (än Felb och Plys) lill ... 3 R:dr 25 öre, Shawlar, Shawletter och Dukar, äfvensom genom fasonering till förkläden utmärkta tyger, lill ... 3 » 75 » i stället lör den af koinmitterade utförda gemensamma tullafgiften af 3 R:dr skålpundet.
Tant Barbara intog högsätet i soffan; hon var i stor toilett, om man så kan kalla en mycket snäf sidenklädning, garnerad med många rader smala utsydda trådflors rimsor: en «puderkappa» nästan i form af nutidens mantille, af gulnadt blommigt silkesflor, och några hvarf sammetsband på det tunna ljusa håret fulländade hennes paryr. Framför henne stod unga Möllerstedt; han måste för henne redogöra om sällskapslifvet i den stad, der de varit i garnison, ty hon var i aflägsen slägtskap med några der ännu boende familjer, sade hon. Herr Fanjunkarn syntes liksom stå på glödande kol, med ena örat vändt till gamla fröken, det andra jemte båda ögonen riktade på de unga damerna, som stående vid ett fönster nära dörren till balkongen skrattade emellan sig, samt tycktes observera några närstående personer, som likväl icke kunde ses af den inträdande Leonna. I soffans andra hörn satt, eller rättare sagdt — vräkte sig, den af tjensteflickan omtalta «Lång-ätt.» Ytterligt modernt klädd, med glasögonen uppskjutna på pannan, syntes hans tankar uteslutande vara fästade på halfstöflarne med bruna skaft, på hvilka han slog med en rotting, så att det genljöd i rummet; om detta nu var för att gifva takt åt sin egen värda tankegång, eller åt fru Riebnitz' musik vid fortepianot, lemnas likväl osagdt. I sednare fallet hade det dock varit något misslyckadt. När Leonna vid lagmanskans hand inträdde i rummet, satte han lorgnetten för ögat och reste sig med en förnäm nonchalans; han presenterades som vice häradshöfding von Schafhausen. Leonna följde riktningen af de andra flickornas blickar; på balkongen såg hon Eva Strutz i ifrigt samspråk med den fjerde af herrarna, deruti kunde hon icke finna något anmärkningsvärdt, eller något att skratta åt; och hon ville gå till fru Riebnitz, som satt ensam vid fortepianot; men qvarhölls af Jeanette. «Är du icke lika nyfiken som vi andra, att veta hvad tant Eva har otaldt med den skefögde magistern?» frågade hon.
BorgareStådet blifvit väckte, dem Utskotten funnit antingen icke ega någon direct gemenskap med det i Betänkandet afhandlade ämne, eller ock icke kunna hänföra* Under de i Förslagen lill Handels* och HandtverkeriReglementen förekommande §. så få Utskotten nu till särskildt yttrande upptaga desse frågor. Af förstnämnde egenskap anse Utskotten härvid tvifvelaktigt vara den af Herrar Leffler och Bagge gjorde framställning om aiskafFande af förbudet för Gesäller att fort. hjelpa sig med Gästgifvarskjuts under deras resor emellan Städerna till sökande af arbete, samt det af Herr Lagerstrand gjorde yrkande om vidtagandet af åtgärd till rättelse i Kongl. CommerceCollegii efter förmenande origtigt» förfarande ett directe i»gUt skottet t BitänkanJtit. 70> upptaga och afgöra Ansökningar af de under HallRätterne lydande Gesäller om rät. tighet att idka Nä ingar; Och sorn berörde frågor hvarken inom den foreskrjfne Motionstiden blifvit väckte, eller nu särskildt af Yällofl. BorgareStåndet till Utskotten remitterade, hvilket, derest de kunnat anses vara föranledde af ett redan upptaget ärende, otvifvelaktig! bordt ske; så anse Utskotten sig icke tillständig!, att i något hufvudsaklig: Utlåtande deröfver ingå. I anledning af Herr Ehingers anmärkning om behofvet af ett stadgande, med deruti bestämdt ansvar för så väl Handtverkare, hvilhen underlåter att vid bestämd tid hafva tingadt arbete färdigt, som Be* ställare hvilken försummar att vid samma tid arbetet afhemta och betala, få Utskotten åberopa de skäl, sone pagina 49 i det tryckta Betänkandet blifvit af Utskotten ar förde, såsom orsak dertill, att ett sådant stadgande ansetts icke böra i HandtverkeriReglementet upgtagas, och dem
I ”Judas” är det ett episkt: framställningen af ett helt menniskolif, hvilket till och med börjar med hjeltens tillvaro som foster — han födes först i andra akten — och slutar med hans död som gift man. Legenden är här hvad biblens böcker äro för bibeldramat. Ett menniskolif af detta omfång kan icke framställas på scenen utan stora språng; deraf är en följd, att den jemförelsevis lyckliga behandlingen af den yttre motiveringen, som utmärker ”Tisbe,” icke kan här ifrågakomma. Äfven sjelfva scenindelningen är icke heller gjord med den skicklighet som i ”Tisbe.” Personer, hvilka skola tänkas afskilda i rummet, uppträda i samma scen. Sardelius (III. 1) sänder Dromo till sin hustru, denne håller under vägen ett långt tal, träffar hustrun, samtalar med henne, hvarefter båda gå att möta Sardelius, som hela tiden varit inne på scenen. Det är vidare naturligt, att författaren måste taga sig stora friheter vid behandlingen af tid och rum. Stundom lemnar han väl scenen tom för ett ögonblick, på det under tiden en handling bakom scenen skall tänkas utförd (I. 5—6 och II. 1—2); men det är icke alltid han sålunda sätter en mindre tiderymd som representant för en större; stundom herrskar det en fullkomlig förvirring i alla tidsförhållanden. Ett exempel derpå erbjuder tredje akten. I början af akten kommer Sardelius tillbaka till sin hustru efter en lång frånvaro, och hans första göromål är att tillreda barnsöl för Judas; men redan under tillredelserna dertill förmärker hustrun, att hon är hafvande; barnet födes i slutet af akten, men under samma tid har Judas blifvit flera år äldre, ty vid aktens början var han en liten pojke, men vid dess slut lefver han med skökor och begår mord. Eget kan det synas, att, såsom vi nyss anmärkt, man hos våra författare från denna tid icke ser något spår till insigt i dramats sanna väsende, icke begrepp om dramatisk konst, dramatisk handling eller karaktersteckning, och detta oaktadt de voro lärda män, väl bekanta med antikens drama; Rondeletius t. ex. hade ju sjelf i Telje skola låtit uppföra tvenne Terentianska stycken.
Det är icke sagdt, att vid affordrande af creditivet, man nödvändigt skulle yttra, som i anmärkningen säges, att det behöfdes för att rusta emot den eller den magt, men, deremot kunde, utan äfventyr, yttras att lill Sjöförsvaret, utrustande dö 158 Den 7 April e. nii sf Linieskepp och Fregatter m. tn. till det eller det antal, elier till Landtförsvar i de eller de ändamål, m. m., fordrades uppgifne summor, utan att detta kunde i politiskt afseende medföra några vådor, då medlens användande genom åtgärderne undanröjde och upptäckte det så kallade hemliga som i alla fall icke kunde döljas, men hvarigenom likväl vinnes det af StatsUtskottet, åsyftade ändamål nemligen den ledning för kännedom om dessa medels användande i hvarje särskildt fall, sorn må finnas nödig. Det har förekommit mig ianseende till Friherre Wirséns yttrande, ”att hvarken till Fullmägtige, elier till Revisorerne, eller till någon annan, mellan Riksdagarne verksam autoritet existerar någon redovisningsskyldighet vare sig summarisk eller speciel för Konungens beslut och dispositioner; de som åtlyda Konungens beslut, äga att sig dermed verificera, och att för verkställigheten redogöra, och öfver behörigheten deraf hafva Riksens Ständer och Revisorer dess emellan ett granskande inseende , som skulle detta yttrande innebära någOD motsägelse emot det föregående, men om meningen vore den, att i afseende på disposition af cTeditiv, icke någoo efterfrågan eller bedömmande af Revisorer mellan Riksdagarne kunde äga rum, så skulle det val vara en afvikelse ifrån de allmänna principer för granskning, som aldrig borde medgifvas af nationens representanter, hvilka äga, att, med beviljande af anslag, sammanbinda vilkoren, hvarunder det meddelas. §lute~ Dan 7 April e. m.
Så, när en trotsig ätt, med sträckt och hädisk arm Ur öppna himlars sköt och vattnens afgrund kallar De vilda böljors ras, som jorden öfversvallar Och dränker fostren i dess barm – talas om syndafloden; men förmodar, att med den ”trotsiga ätten” menas – stormarne, och tillägger i sitt genmäle på Leopolds försvar, att man i alla fall icke kan ”kalla med en arm”. Detta sista påstår samme granskare, som dock annorstädes, då det gällde att mot en dylik honom förebrådd origtighet försvara sig sjelf (eller sin sång till Sergel), åberopar såsom skyddande klassisk förebild följande tirad af odediktarn J. B. Rousseau, om verldens konstrika inrättning: Son admirable structure Est la voix de la Nature, Qui se fait entendre aux yeux; der man alltså finner en byggnad som är en röst, och en röst som låter sig höras (eller förnimmas) af ögonen. Slikt kallade man hos oss, i en sednare tid (till en del med skäl, till en del utan) ”Phosphorismer”; och det är för sådana, som Leopold i denna kritik öfverallt agas. Kellgren behandlar honom der såsom en yngling i känsla öfverspänd, i fantasi oklar och uppblåst, i metaphorer och öfverhufvud i uttryckssätt skrufvad, osammanhängande, oegentlig, dunkel, svulstig55. Vare dock härmed hvarken sagdt, att alla stropherna af Leopolds ode motsvara i förtjenst de anförda, eller att icke mången af Kellgrens anmärkningar är fullt grundad. Den har, onekligen, flerahanda lyten i conception och framställning; der anträffas till och med ställen, hvilkas mening knappt ljusnar ens genom de uttolkningar, som den unge skalden sjelf gifvit i sin replik. Ett sådant är t. ex. då han låter vid blixtars låga Ett folk af hufvudmän på vundna verldar tåga, Att helsa Svears hopp och Vasars späda son.
Härvid får jag fästa allmänna uppmärksamheten på den omständighet, att i den mon man närmar sig norden, aftager den naturliga saltpeter-alstringen, och att saltpetern således måste blifva mycket dyrare här, än i andra länder. För att ej gå längre än till Frankrike och Paris, så känna vi att, då rappningen der rifves af ett hus, föres den till la Salpetriére för att utkoka saltpetern derutur. Jag påstår derföre icke, att ju saltpetertill verkningen under vissa förhållanden äfven här kan lemna vinst, men det blir till den grad localt, att just det visar, till hvilken grad den förra saltpetergärden, hvilken vi ändteligen vid denna Riksdag lyckats att afskaffa, var onaturlig, då den utsträcktes till natura prestation. Det är på denna grund, och i anledning af de intressanta beräkningar, som af Grefve Gyldenstolpe blifvit framställde, hvilka visa, 186 Den 7 S e p t em b e r f. m. att af en årlig tillverkning af 4,200 Centner Kfbnans försäljning stigit till 3,600 Centner, och således behållningen blott till 600 Centner,’ för hvilken 200,000 R:dr utgått per medium af 10 år, som det är mer än klart att en stor besparing är att vinna; och jag erkänner gerna, att det omdöme, hvaruti Revisorerne stannat, varit förhastadt; men jag tror, att Revisorerne kunnat lätt förbise denna sak, då de ansett föremålet för deras yttrande endast vara förvaltningen, och icke sjelfva institutionen. Då nu likväl saken blifvit föredragen från denna sida, tviflar jag att någon lär neka återremiss, och jag förmodar, att StatsUtskottet gifver den vigt åt ämnet, som det, i följd af Grefve Gyldenslolpes grundliga och sakrika anmärkningar, förtjenar. Friherre Palmstjerna, Carl Otto:
Uti förenämnde ämne har Kongl. Maj:t under den 7 sistlidne Maj till Statsutskottet aflåtit nådig skrifvelse, deruti anföres, hurusom folkundervisningen visserligen under de sednare åren blifvit af Rikets Ständer befrämjad med en frikostighet och en omtanka, som obestridligen bure vittne om en sann och ädel uppfattning af denna vigtiga angelägenhet; men att folkskolan, som af dessa gynnande tänkesätt redan vunnit betydliga fördelar, likvist påkallade fortsatta prof af en hägnande omvårdnad, så vida den unga planteringen i framtiden skulle kunna utveckla sig till en fruktbärande mognad. Ett förhållande, som för undervisningens framgång vöre af Bilt. till It. St. Fröt. iS50 ff iS5i. 4 Samt., i Afd., 2 Band., 35 Hä/t. 1 g Stals-Utshottets Utlåtande, N:o 274. synnerlig vigt och hvarpå uppmärksamheten derföre i tid måste fästas, vöre folk» skolelärarens så val framtida, som närvarande vilkor, och hans deraf beroende ställning till både skolan och folket. Vore dessa vilkor icke förenade med vissheten om en tarflig utkomst ej blott under mannaårens pligteniiga arbete utan äfven under ålderdomens välförtjenta hvila, så löpte undervisningen fara att antingen förlamas genom lärarens aftynande håg för sitt kall, eller ock att försummas genom hans nödtvungna försök att med lärarebefattningen] förena andra sysselsättningar. Såsom bidrag till den ännu tjenstgörande folkskolelärarens lönevilkor hade visserligen Rikets Ständer vid föregående riksmöte anvisat icke obetydliga anslag; men för den afskedade, den af ålderdom eller sjuklighet orkeslöse läraren, vore vilkoren i de flesta fall inskränkta till det hårda och föga uppmuntrande valet emellan nöden och fattigvården.
– Hvarje hederligt arbete måste äras icke genom fras-kurtis, utan genom reelt och dervid också genom materielt erkännande. Lefnadssättet måste inrättas efter tillgångarna. Barnen måste uppfostras i den föreställningen, växa upp i en omgifning, der den föreställningen herskar, att jordelifvets lycka icke är njutning, öfverflöd och öfverdåd, utan ett hem med mer eller mindre riklig utkomst genom hederligt arbete. Jag nämner detta blott antydningsvis. Jag kan ju icke närmare gå in på sådana ämnen utan att komma bort ifrån mitt egentliga ämne. Men genom dessa antydningar vill jag hafva uttalat en reservation emot den uppfattningen, att någonting väsentligt och bestående skulle kunna uträttas derigenom, att man stannar vid att angripa en eller annan i ögonen fallande samhällsbrist, ett och annat uppenbart samhällsondt, vare sig osedlig litteratur eller något annat. Det är visserligen, jag kan icke nog betona det, samhällets, statens, styrelsens pligt att härvidlag göra sin magt och myndighet gällande. Men samtidigt måste ett rensningsoch reformationsarbete utgå från de enskilda och från familjerna. Och härvid måste de högst stående i samhället, de tongifvande och kapitalisterna föregå med exempel och börja arbetet, hvilket uppifrån måste sträcka sig ända ned till de lägsta samhällslagren. – »Men», invänder man, »det der har ju många gånger på olika sätt blifvit sagdt förut; det är bara utopier». Ja, nog har det blifvit sagdt förut, men det behöfver mer än väl sägas om igen; och är det endast utopier – farväl då med samhället! Men skolan, invänder man vidare, har då skolan ingen skuld och behöfver den icke reformeras? Härpå svaras: Att skolväsendet behöfver förändras, erkänner man ju, och ett arbete i den riktningen pågår ju som bäst; framtiden får utvisa, om man förstått, hvari felen bestå. Tvenne brister, som kanhända icke komma att uppmärksammas tillräckligt, skulle jag dock särskildt vilja framhålla. Den ena är det öfverhandtagande extra-läraresystemet, så olämpligt som möjligt i nästan alla afseenden.
St. ensamme besluta om penningerörelsen inom landet, böra de väl anses vara så kloka att de kunna ordna det på ett för landet förmånligt sätt, utan att de behöfva derutinnan vända sig lill Konungen som ej har att i det fallet besluta. Jag Den 9 Juni. 7 har derföre ansett det icke vara tillsländigt af R. St. att aflåta en sådan skrifvelse. Jag vill just icke påstå, att den är otillbörlig, ty enfalden är visserligen icke otillbörlig, men man bör icke yppa densamma, ty den tjenar till ingenting. För det 2:dra har jag reserverat mig emot förslaget derföre, att jag anser detsamma vara grundadt pä sä oriktiga förutsättningar, att det icke bordt komma lill R. St:s kunskap, än mindre till K. M:s höga kännedom. Man har nemi. utgått från den åsigt, att penningerörelsen skulle kunna sä ordnas, att alltid lika mycket penningar funnes inom landet. Hvar och en som har något begrepp om penningeväsendet måste inse, att det är omöjligt att sä inrätta detsamma inom ett visst land, att man alltid har lika stor tillgång på rörelsekapital, utan att det är klart att penningerörelse mäste vara utsatt för fluktuationer. Det är denna olägenhet som föranledt Utsk:s förslag och som R. St. skulle, genom den lind. skrifvelsen hos K. M., anhålla mätte varda afhulpen. Något förslag, som utvisade medlen till dessa olägenheters aflijelpande, kan efter min öfvertygelse icke af K. M. uppgöras, och det af det enkla skäl, att deras aflijelpande är omöjligt. Dessutom visar det sig, att ehuru man klagar öfver privatbankerna vill man ändå icke undvara dem. Man befarar nu att de skola vid kritiska tidpunkter förminska sin lånerörelse och sålunda förminska tillfälle för landsorterna att få län. Utsk:s förslag åsyftar äfven att privatbankerna skulle genom andra inrättningar ersättas, men detta låter icke verkställa sig och kan således icke af K. M. antagas. Pä dessaf skal anhåller jag, att R. o. Ad. måtte afslå förevar, betänk. Hr von Rosen, Georg Ludv.:
- Vägrar Lanken, under livad sken det vara ma, att sedel vid uppvisandet inlösa med det belopp, bvai ä den ak Lanken utgikven blifvit ekteitlizr i , K. säges, mä den, som sedel innebskver, derom bos Kongl. l>laj:Is oei» Ilikets 8vea Dok-Lätt göra. skriktelig anmälan, oell älägge Dok-Lätten Lanco-Kullmägtige, att inoin 3 dagar ekteideraf erbäilen del ökver den anmälan sig förklara. Lelinnes del^ sedelns vägrade inlösen Iiärrört ak o, sak, som icke genast kan rättas, körordne Dok-Lätten dä, att Länkens Iltläningar oell Lilkver-utvexling uppl,öra, oell inbcrätte körballandct till Kongl. IVlajrt, Utlåtande, K:o 28. som utnämner K^ra 8vssl»män, livilka, gemensamt med K)cra 8^8slomän, dem Likets 8tänders Kullmägtige i Liksgälds-Lontoiret ega inom sig utse, en ak Ii varje Liks-8tänd, genast skola undersöka om Länkens ställning sr sädan att den kan inom 6 mannder ikrän den dag, da anmälan om sedels vägrade inlösen skedde, aterställas i det skick i c §. säges; livsröm 8^sslot,lännen zensst inom liälkten ak ofvan bestämd tid skola göra underdånig anmälan Kos Kongl. IVIajtt till kungörande ak dag inom okvannämnde 6 mannder, da Länkens utlåningar oell 8ilkverutvexling ater skola börja, a bvilken dag 8zrs«lomännens befattning uppllöi>er.
Vid y punkten, uti hvilken det tryckfel sig insmugit, att emellan orden: ”Commissarie-beställningarne” och ^'Verkets Extra Ordinarier” borde vara transsumerings-tecken till utmärkande deraf, att berörde, 44 §• motsvarande, punkt blifvit oförändrad bibehållen efter ordet: ”Commissarie-beställningarne, ” hafva Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet fogat ett tillägg, hvarigenom i Banken förut icke anställde personer skulle vid andra anslaget, blifva competente sökande till Commissarie-beställningar; men som Eili. till R. St. Prut. 1843, 6 Sami. 1 J/d. 38 Hiift. 1 2 liane oUtskottets Memorial, N.o 7^. rle öfrige 2.'ne Riks-Stånden godkänt ^:de punkten, samt följagtligen 2 Stånd stadnat emot 2, lärer det af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet beslutade tillägg böra förfalla. Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet hafva ansett, att uti i3 punkten skulle i stället för orden "vederbörande delgifvet” införas ordet ”anslaget;” hvaremot de öfrige Stånden godkänt Utskottets förslag. Då sålunda hufvudfrågan är vorden af Rikets Ständer bifallen; hemställer Utskottet, att Borgareoch Bonde-Stånden måtte godkänna den af de öfriga Riks-Stånden beslutade förändring i sättet för bekantgörande af ett fattadt beslut, heldst detta möjligen är lämpligare, än det af Utskottet i ofvanberörde punkt föreslagna. Stockholm den 18 Maj r845. STOCKHOLM, I. Ank. till Exp.-Utsk. d. 20 Maj, kl. 6 c. m. Utlåtande, i anledning af väckt fråga om beviljande vid Handelsocli Närings-Disconterne af oundgängliga kostnader i och för införandet af Vexlars discontering.