Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Har han deremot genom sin tryckta skrift begått en sådan afvikelse från den rena evangeliska läran, att han derföre i allmänna lifvet kan straffas; så är denna afvikelse straffbar äfven efter Tryckfrihetsförordningen, ej mindre för religionsläraren, än för hvar och en annan; likasom den i allmänna lifvet är ej mindre straffbar för lekmannen, än för presten. Straffet är också icke otillräckligt, emedan presten genom dess undergående sättes ur tillfälle att prestembetet utöfva. Detta visar kan hända, huru grundligt man tänker i ämnet, när man utbreder sig öfver den stora våda för kyrkan, som skulle uppstå deraf, att presterna finge lika obehindradt, som eljest hvar man, yttra sig i theologiska ämnen. Så snart man gör skilnad emellan lärofriheten i kyrkans tjenst och den samvetsfrihet, som vår Tryckfrihetslag i öfverensstämmelse med vår kyrkas läroböcker beviljat hvar och en kyrkans medlem, och hvars utöfvande hvarken i läroböckerna eller Tryckfrihetslagen mera förmenas prestmannen, än hvarje annan christen; kan man icke undgå att inse, huru gagnlöst det vore, om i stället funnes en särskild för läroståndet samvetsförtryckande lag, den der påbjöde, att allt hvad en prest yttrar i religiöst ämne, måste vara af enahanda innehåll med det, han i predikostolen kan yttra. Genom en sådan lag skulle väl dessutom föga annat vinnas, än att prester, som i religionsämnen ville utgifva skrifter, underläte att utsätta sina namn och derigenom undginge åtal, när skrifterna icke vore sådana, för hvilka hvarje annan författare kunde fällas till ansvar. Om man föreställer sig, att sålunda ändock en anstötlighet för enfaldiga troende vore förebyggd; så kan dock omöjligen antagas, att Tryckfrihetslagen haft för afsigt kyrkans fredlysande mot all tvist om de menskliga lärosatserna, utan att då bevilja enahanda fredlysning emot hvilka författare det vara måtte; och dessutom hade man vid en sådan lagtolkning, som den ifrågavarande, icke betänkt, att den dermed vunna fördelen kostade uppoffring af en annan, hvars vigt lagen torde hafva betraktat såsom ännu högre.
Om åter föräldrar, fattigvårdseller skolstyrelse finnas så sorglösa och likgiltiga, att de icke draga försorg derom, att barn, innan de uppnått tolf år, bibringas berörda ringa mått af kunskap, torde svårligen vara att hoppas, det vederbörande, sedan barnen blifvit äldre, skulle mera beflita sig om deras undervisning. Under sådana förhållanden torde snarare vara för barnen en vinst att få lemna föräldrahemmet, emedan då möjlighet kan för dem öppnas atl få åtminstone någon undervisning. Om dessa barn eller sådana, som helt och hållet sakna föräldraomvårdnad, skulle genom lag utestängas från rättighet till arbetes erhållande, kunde de derigenom tvingas att beträda en väg, ledande derhän, att de antingen såsom brottslinger eller fattighjon komme att falla samhället till last. De exempelvis Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets^ Betan hände JVS 17. 13 exempelvis omnämnda föreskrifterna, hemtade från^främmande länders lagstiftningar visa, att man ej heller der funnit lämpligt alt uti ifrågavarande afseende stadga något ovilkorligt förbud. En motsvarighet till dessa föreskrifter finnes äfven hos oss uti stadgandena i 36 § i gällande Fabriksoch Handtverksordning och Kongl. Kungörelsen den 22 Maj 1832. Lagstiftaren har genom dessa stadganden sökt närma sig det mål, motionären åsyftar. Att detsamma kunde närmare ernås, önskar Utskottet lika lifligt som motionären; men då de föreslagna bestämmelserna, i Utskottets tanke, ej skulle väsendtligen dertill bidraga, finner Utskottet sig jemväl nu böra hemställa, att denna motion ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Stockholm den 12 December 1862. Reservation: af Herr Doktor Emanuelsson. \ Bilt. till B. St. STOCKHOLM, TRYCKT IIOS JOII, BECKMAN, 1862. Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskotetts Betänkande M 18. I N:o 18. Ank. till Ejp.-Uuk. den 19 Dec. 1862, kl. 3 e. tu. Betänkande, I anledning aj väckt motton (%\i 121) om Smålands Husar regementes afsitlande.
Banko-Utskottet vid sednaste Riksdag granskade; och för nästlidet års förvaltning hafva de till granskning deraf utsedde Revisorer meddelat Banko-Diskont-Direktionen decharge. § I*- Låne-Kontorens i Götheborg och Malmö räkenskaper och förvaltning för åren 1853 och 1854 äro granskade af dertill utsedde Revisorer, som för förvaltningen meddelat Kontorens Direktioner decharge, hvilken, likmätigt 5:te punkten i Revisorernes Instruktion, blifvit af Fullmäktige godkänd. § 15- Wisby Låne-Kontors räkenskaper och förvaltning för åren 1853 och 1854 äro granskade af Revisorer, som meddelat Direktionen decharge, hvilken är vorden af Fullmäktige godkänd; dock, hvad 1853 års förvaltning beträffar, först efter det Direktionen nöjaktigt förklarat en af Revisorerne framställd anmärkning derom, att Direktionen skall å allmänna Lane - 17 fonden hafva inskränkt utlåningen på en hand till lägre summa, än det i Banko-Reglementet stadgade högsta utlånings-belopp från samma fond. Med anledning af en likaledes utaf Revisorerne för förstnämnde år gjord anmärkning vid ränteuträkningarne, hafva Fullmäktige den 9 Oktober 1854 funnit skäligt, genom utdrag af Protokollet, anmoda Direktionen förständiga vederbörande, att vid ränte-uträkningar städse bör iakttagas, att antalet dagar beräknas till 30 i hvarje månad. Vid den innevarande år förrättade revision af 1854 års räkenskaper och förvaltning, hade icke någon Ledamot för Ilederv. Bonde-Ståndet sig inställt, hvilket likväl ej ansågs innefatta hinder för förrättningens fortgång och afslutande. § 16. Till fortsättning af den redogörelse, angående Metalliska Kassans förändringar, 29 § i 1853 års Revisions-Berättelse innefattar, meddelas följande uppgifter: 1853 den 31 December . Utgifna Dukater. 2,281. Inkomna Dukater. 120. J> » 30 Juni . 2,506. — 2,506. I) » 17 November Förminskningen 10,504 Dukaler utgör i Riksdaler silfver förvandlad, 22,321.
Utskotten anse det vara härmed ådagalagdt, att ändamålet med den uti ifrågavarande författning föreskrifne besigtning är, att, på det husflyttningskostnad skall kunna emellan hoställs-innehafvare och hans efterträdare enligt stadgade grunder fördelas, utrönas må, om boställets åbyggnad, innan utflyttning deraf verkställes, är i laggildt skick eller huru stor kostnad erfordras för dess iståndsättande; och Utskotten finna det jemväl vara uppenbart, att dylik besigtning är för berörde ändamål behöflig, enär för utflyttningskostnadenS bestämmande skiftesmannen och gode männen endast hafva att uppskatta åbyggnadens värde i det skick den befinnes, men deremot icke att anmärka derå befintlige bristfälligheter eller värdera kostnaden för deras iståndsättande; i följd hvaraf och då sistberörde åtgärder, hvilka icke ega någon gemenskap med skiftesförrättningen, ej heller lämpeligen kunna åt nämnde förrättningsinän uppdragas, Utskotten vördsamt hemställa, alt Riksdags-fullmäktig en Svartlings ifrågavarande framställning må af Rikets Ständer lemnäs utan afseende. Stockholm deri 10 Juni 1851. Ank. till Exp.-Utsk. d. 21 Juni 1851, kl. 6 e. m. Betänkande, i anledning af väckt motion om ändring af gällande författningar, angående understöd af allmänna medel till utflyttningar i följd af verkställda laga skiften. I betraktande deraf, att, i fråga om meddelande af dylikt understöd och dess beräknande, förefunnes serskilde stadganden, så att detta bidrag i allmänhet i riket utginge ef ter hemmantalet, men deremot i Skåne, Skaraborgs län och på Oland beräknades efter tunnland-talet; och då de för understödens såväl utbekommande, som utgifvande, meddelade föreskrifter, i synnerhet i de delar af riket, der förstberörde stadgande vore gällande, *14- Lagsamt Allm. Besvärsoch Ekon.-Lisk.
Darrande af gråt eller jublande af hänförelse instämde de alla i sången om det hem, som blef för hvar och en till hennes eget hjärtas och tankes hem. Och ut i Marylands dagsklara julnatt med rosor och gröna ängar böljade själars hemliga längtan: — Home, sweet home — oh sweet home. Uppåt. En juldagsmorgon trädde den store urmakaren, mr Kalle Bentzén och den lille tapetseraren, mr Ludde Westerhjelm ut ur fru Anderssons hus för logerande på den oaptitliga Dudley street i Filadelfia. Deras hattar hade råkat komma på en smula snedt, men utan att bekymra sig om småsaker slentrade vännerna arm i arm nedåt Race mot Market. Rödmosig, med tätt slutna läppar och godmodigt tindrade ögon såg urmakaren ut som vore han färdig att vid första anledning högljudt gifva luft åt en inneboende allmän lyckokänsla. Däremot kastade den puckelryggige Westerhjelm sitt hufvud tillbaka mellan de uppskjutna axlarna och rynkade ögonbrynen, under det han ettrigt och energiskt sökte hålla stånd mot påträngande folks knuffningar. För hans vän tog sig allt så innerligt gemytligt ut: menigheten, som andäktigt strömmade in i kyrkorna, medan bodarna strålade i frästande glans och flockar af utklädda skrattande stötte hop i gathörnen. På herr Westerhjelm hade emellertid fru Anderssons julglögg en annan värkan. Först började han i hes, känslofullt vibrerande ton gnola »Kung Karl den unge To-olfte», under det kinderna af undertryckt rörelse fingo en hektisk rodnad. Därpå stannade han plötsligt, fattade ett stadigt tag i kamratens knapphål och gnälde genom gatsorlet: — Broder Kalle, låt oss ihågkomma, att detta är juldagen, en helig dag, förstår du, ta mig sjutton inte något ogudaktigt svineri, som det här uppkomlingslandet gör det till. Hans fingrar figurerade i luften, och stickande lifligt foro ögonen kring i vimlet. — Nej du Kalle, låt oss uppsöka ett svenskt hem — ett hem — ett — vi ska ta mig jäkeln gå till Holm och upplifva gamla minnen. Urmakaren brast genast i ett medgörligt skratt.
Och man torde alltså trygt kunna säga, att akademien ej visat opponenterna något som helst tillmötesgående. Opponenterna svarade med sitt beslut att icke vidare mottaga akademiens utmärkelser eller deltaga i hennes utställningar. Detta var utan tvifvel en krigsförklaring, men den kom ej, förrän man förvissat sig om, att akademien icke ville göra sitt, för att frågan måtte varda löst i godo. Och detta är icke detsamma, som om opponenterna från böijan begynt med att utfärda krigsförklaringen. Måhända hade akademien icke väntat sig detta resultat af sitt svar. Åtminstone vill det förefalla, som borde det hafva kommit temligen olägligt. Att stå i begrepp att omsider efter långa år anordna en exposition, till på köpet en jubelexposition, och så plötsligen finna sig beröfvad all medverkan från en stor del af landets konstnärer, deribland icke få af dess förnämsta, det är onekligen en situation, som, till och med för en kunglig konstakademi, måste förefalla mindre angenäm. Nu gälde det att rädda äran, nu gälde det att ändå göra det bästa möjliga af sin exposition. Nu måste det arbetas och arbeta gjorde man, om också icke alltid på det sätt, som skulle förefallit som det naturligaste. Men hvar och en valde det satt han ansåg lämpligast, och resultaten, till hvilka vi snart återkomma, visade 8ig, när expositionen öppnades. Dessförinnan hade emellertid opponenterna hunnit göra akademien den ytterligare förargelsen att tillkännagifva, hurusom de den 15 September ärnade öppna en exposition i Blanchs salong, något som naturligtvis gjorde det än mer angeläget för akademien att af sin utställning göra det mesta möjliga. En lycklig omständighet var det nog härvidlag, att man hade kungligt beslut på, att endast de å akademiens exposition utstUda konstverk finge för statens räkning inköpas. Der marknaden är 8å klen som hos oss, var naturligtvis detta en stark trumf, och detta insågo också opponenterna, hvadan de försökte f&amp; beslutetändrad t. De vände sig emellertid först med sin anhållan till oriktig myndighet, och gåfvo derigenom sina ovänner ännu ett tillfälle att fröjdas åt och beskärma sig öfver deras bristande formkännedom.
Bevisningskraften i denna slutledning utgår från den satsen, att då ett äktenskapsförord kan hafva till föremål makarnes hela giftorätt och den fördel, som derigenom tillerkännes endera af dem, kan redan vid äktenkapets början gå i fullbordan, en sådan fördel ej må anses vara sträckt utöfver sitt rätta föremål derföre att tiden för dess fullbordan inträffar senare. Om härigenom den afhandlingsrätt, som de blifvande makarne i äktenskapsförordet utöfva, endast får ett trångare, men icke ett vidsträcktare fält; så kan denna afhandlingsrätt icke såmedelst vara öfverskriden, utan måste lika säkert gälla som om den begagnades i större utsträckning. Att inskränkning nu skett till en tid, som först vid hustruns död tog sin början, kan destomindre härifrån göra undantag, sorn den fördel, mannen sålunda vunnit, ostridigt skulle blifvit en följd äfven af den upplåtna rättigheten? tillträdande vid äktenskapets början. B. St. Jusi. Ombudsm. Emb.-Bcrällelse för år 1854. 9 — 66 — Den tankan har visserligen någon gång uppstått, att såsom testamente måste anses allt, hvad på grund af någons förordnande, begifvande eller förbindelse ej kan utbekommas förr, än efter denna persons död. Men ibland de sakkunniga' torde det ock vara ostridigt, att detta föreställningssätt icke öfverensstämmer med rätta begreppet om testamente. Man kan nemligen ofelbart ingå i ett aftal eller utfärda en förbindelse, hvars fullgörande först efter den aftalandes eller utgifvarens död skall inträffa; och dermed upphäfves icke egenskapen af förbindelse eller aftal, som ej kan ensidigt häfvas, och följaktligen ej heller anses för testamente, hvilket alltid kan af gifvaren efter behag ändras eller återkallas. Om nu sålunda ej kan förfaras med ett äktenskaps förord, utan detta fast mer måste, såsom ett kontrakt, äga bestånd, oberoende af någondera kontrahentens ensidiga vilja — och det kan ej ens af dem samfäldt under äktenskapet förändras —; så följer väl häraf ock, att ett dylikt förord ej är att anse för testamente, samt att om dess bevakande i sådan egenskap ej bör blifva fråga.
”Jag har sett honom måla både skepp och åtskilligt annat; och det jag önskar Arnman ville försöka sig uti, är visst icke svårare: bara en stuga på en grön backe, hur illa som helst, det synes ej vid eldsken.” Men sedan utvecklade min patronessa vidare en sådan mängd saker för mig, att jag alldeles förstummades. Det återstod åtta dagar till festen; och dessförinnan borde jag icke allenast hafva målat de så kallade dekorationerna, utan äfven vara närvarande på vinden, för att gifva nödiga råd åt snickaren, hvilken skulle afplanka den till theater. Derefter fick jag i uppdrag att genast skrifva ut rolerna ur en liten pjes, som frun lemnade mig; dito att dagligen inöfva Lars i sin roll. Och till sist att sjelfva spektakeldagen vara sufflör och utomdess hafva öron och ögon med mig öfverallt. ”Ty det är sådana dagar,” tillade hon förtroligt, ”som tjenstfolket begagnar sig af.” När hon slutat att tala, tyckte jag mitt hufvud gick rundtomkring. Det var blott en tanke, som stod redig för mig och den jag äfven straxt framställde: ”När skall allt detta ske?” då jag hela dagen hade skrifning på tullkammaren eller var ute i patronens ärender. ”Åh, min kära Arnman,” sade frun och såg dervid så hjertligt godt på mig att jag trodde henne; ”menniskan kan allt hvad hon vill! För min del har jag så otaligt många bestyr, att jag nog inser det jag får taga nätterna till hjelp.” Nu förstod jag hvarifrån tiden skulle komma; men jag kunde ej återhålla en suck vid tanken på att jag hvarje natt nödgades stå uppe och gäspa öfver skärmarne, i stället att sofva, det jag så gerna gör. Men hvad var att företa; jag måste buga mig och lofva göra mitt bästa. Genom gubben Brostedts vänskapliga biträde lyckades det mig att stundom få stjäla mig ifrån mina göromål. Och med ansträngning af alla mina krafter blef verkligen alltsamman färdigt till utsatt dag. Pjesen gafs, mina dekorationer beundrades, och jag kunde ej annat än sjelf förundra mig, huru jag fick ihop de der sakerna, som jag knappt någonsin förut hade hört omtalas.
Urstottet har trott, at Konungen ägde rätt at göra nåd i alla andra afseende», utom hwad ätergifwandet af Ständers förtroende beträffade, För at ej göra en Fullmag cigs belägenhet altför ohjelplig, hap derföre Utstött et tilstyrkto, at i fall en Fullmägtig genom någon Dom ifrän sin förtroendes-post kunde komma at stiljas, kLvi.80i-er, efter nogare granstning af förf arwingar och omständigheter deri mätte kunna gör a ändring. Greft Den 14 Mars. 615 Grefwe körner, Astolf Loran, yrkade, al twänne Domstolars beflut, Hof-Nättens och ktltiX'Radecs, ej genom KeVisorers omdöme, hwilka lika litet agde Domare-magt som kunstaper, mätte kunna häfwas. Et sadant stadgande stulle uphäfwa alt i wart Land förut gällande rättegångssätt. Herr von istausrvolkf anmärkte, at denna rätt wore P.6vi80rel'n6 medgifwen endast i det fall, at bägge Domftolarnes Mflag wore stridiga. Grefwe körner inwände, at pevisorerns blott ägde rätt at gransta förwaltningen af Riksens Ständers Werk och de åtgärder four Fullmägtige, i stöd af gifna InstruLlioner, företagit. Det tilhörde dem ej at stilja mellan lagliga Domstolars Utslag. Herr von blaugrvolkk instämde häri, men yrkade, at när twänne Domstolars Utslag wore ffiljagtige, kunde det ej medföra nägon wada, om man at klsvisorerne öfwerlemnade rättigheten al pröfwa, huruwida de dömda Fullmagcige kunde fortfara ar möfwa den dem anförtrodda befattning. Herr Grefwe» och Landtmarskalken gjorde derefter proposition til bifall af den ic>:de H:n, sadan densamma af Friherre Glänne, beim blifwit föreflagen, hwilken med Ja beswarades.
Då emellertid något skäl icke torde vara förhanden att bibehålla utförsels-tull för en vara, som i anseende till de i förhållande till varans värde dryga kostnader, hvarmed transporten deraf alltid är förenad, icke kan föranleda någon för landet menlig skogsförödelse, får Utskottet vördsamt föreslå Bevillnings-Utskottets Betänkande M 23. 63 att artikeln ved måtte vid utförsel från tull befrias, samt att i följd deraf nämnde artikel med sina under-afdelningar, äfvensom den dertill hörande anmärkning, må ur Tull-taxan uteslutas. I händelse af bifall härtill torde jemväl uti anmärkningen under artikeln årträd orden »4 famnar ved och) böra utgå. Yid slutet af utförsels-tarifen finnes i nuvarande Tull-taxa anmärkt, att med tum i nämnde tarif »menas verktum efter gamla måttsystemet.»
St. ikläda sig ifrågavar:de garanti, det uppgjorda kostnadsförslaget skulle, såsom man påstått, komma att öfverskridas; hvem skulle väl då förlusten drabba? Månne statsverket? Nej. StatsUtsk. har endast tillstyrkt, att statsverket skulle garantera bolaget en ränteinkomst af 4 proc. på den summa, hvartill Gr. von Rosen beräknat kostnaderne skola uppgå. Om således ett större anläggningskapital erfordras, är det aktieägarne, som ensamne komma att vidkännas denna förlust. Slaten har icke något dermed att skaffa. Deremot är del både troligt och möjligt att Staten endast kommer att utbetala en mindre del af den årliga garantien allt efter som jernvägen bär sig mer eller mindre väl. Ty endast för det fall att inkomsten af den ifrågavar:de jernvägen, sedan den blifvit till allmän trafik öppnad, icke skulle lemna någon behållning utöfver underhållskostnaden, inträder Statens skyldighet att betala hela garantien. Om den deremot lemnar en half proc:s behållning, behöfver Staten ej betala mer än 3| proc. Lemnar den 1 proc., svarar Staten endast för de 3 återstående procenten o. s. v. För min del kan jag icke föreställa mig att man skulle kunna uppnå ett så stort oell sä önskvärdt mål som jernvägars anläggande för en jemförelsevis så ringa uppoffring å Statens sida som här möjligen kan ifrågakomma. På andra ställen har Staten sjelf ingått som delägare i jernvägsbolaget eller också har den sjelf bekostat jernvägens anläggande. Der har Slaten underkastat sig en stor risk, men den har ändå så handlat för alt uppnå det önskvärda målet. Här deremot är den möjliga förlusten på förhand bestämd. Den kan icke öfverskrida den stadgade maximi-summan och all anledn. är, att den ifrågavande garantien aldrig skall komma att lill sitt fulla belopp anlitas. För min del kan jag icke annat än på det högsta önska att R. o.
Beträffande kopparmyntets legering har i ett Rikets Ständer meddeladt, af Ofver-direktören vid Kongl. Myntoch Kontrollverken afgifvet yttrande blifvit anfördt, att legering af 95 delar koppar, 4 delar tenn och t del zink vore betydligt hårdare än vanlig koppar, eller lika härd, som 12-lödigt silfver, hvarföre skiljemynt deraf måste mycket längre motstå nötning och bibehålla sin pregel tydlig, än det af ren koppar; att Öfver-direklören ansåge sådant mynt kunna, utan att, i följd af pregelns förnölning och otydlighet, behöfva ompreglas, hållas i omlopp åtminstone dubbelt så lång tid, som lör öfrigt lika beskaffad! mynt af oblandad koppar; att, utom denna hufvudsakliga fördel, hade nämnde legering äfven en annan, att icke, eller åtminstone i långt ringare grad, gifva från sig den egna, obehagliga erglukt, som vid behandling af kopparmynt med bara händer vore så märkbar; att Öfver-direklören likväl icke kunde uppgifva, huruvida legeringen bättre bibehölle sin färg och sitt metalliska utseende under omloppet, alldenstund endast en längre tids erfarenhet derom skulle kunna gifva utslag; att, hvad materialkostnaden beträffade, legeringen med nuvarande metallpriser blefve i det närmaste lika dyr eller åtminstone icke dyrare än endast koppar, ty tenn vore väl af högre värde än koppar, men zink gällde deremot knappt tredjedelen af kopparens pris, hvadan någon, ehuru föga betydlig, vinst torde uppstå; att deremot myntnings-kostnaderne blefve större, om legeringen antages, än om endast koppar myntas, samt att förhöjningen i tillverknings-kostnaden kunde uppskattas lill 20 procent. I anledning af hvad sålunda blifvit upplyst och med afseende å de fördelar ifrågavarande legering erbjuder, hafva Rikets Ständer ansett kopparmynten böra preglas af en legering, bestående af 95 delar koppar, 4 delar tenn och 1 del zink.
Derefter grep han ett stadigt tag om ryttmästarens lif, hjelptrupparne hoppade ned i diket, för att göra hans ben samma tjenst, och sålunda uppdrogo de med förenade krafter och nedsatte på gräset den af harm, smärta och framför allt af leran nedsmorde och plågade hjelten. ”Jag hoppas,” yttrade bokhållaren, en städad ung man, ”att ni ej är illa skadad?” ”Jag är fördömdt sönderbråkad,” svarade baronen kärft. ”Jag beklagar,” återtog den förre, missnöjd med detta korta, ohöfliga svar. ”Men då unge brukspatronens beklagansvärda tillstånd erfordrar våra omsorger, torde ni ursäkta, att jag lemnar er, så vida ni icke förmår att, stödd på min arm, gå upp till huset. Som jag förmodar, är det ryttmästaren von K– jag haft äran att bistå? Mitt namn är Brink, bruksbokhållare härstädes,” tillade han med en höflig bugning. ”Ursäkta, herr bokhållare; men den fördömda smärtan i armen gör mig glömsk af allting,” sade ryttmästaren, med ett inställsamt leende. ”Jag är er högst förbunden, som i denna villervalla tänker på en obekant.” Brink var lätt försonad, och sedan han med mycken tjenstaktighet hjelpt upp baronen och gifvit honom en stark käpp i den friska handen, företogo och slutade de lyckligt vandringen upp till byggningen. Brink förde ryttmästaren till ett gästrum. Och sedan han afhjelpt honom den illa tilltygade resdrägten, lemnade han honom väl ombäddad på en soffa, att göra sina betraktelser öfver det olika sätt, hvarpå han i verkligheten inträdde, och det på hvilket han ernat göra sitt intåg i detta hus. Men emedan felslagna förhoppningar äro ett spratt, som ödet spelar någon hvar, tröstade sig baronen med den tanken: intet är så ondt, att det ej är godt för något. Detta blir en tjenlig förevändning att slippa mötet, och denna tid, väl använd, kan göra slutet bättre än början. Jag påminner mig, det jag hört någon skald yttra, att tiden bringar rosor.