Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Att till exempel skildtvakt, som finnes sofvande eller drucken på post, skall, om han tillhör Gottlands nationalbeväring, i fält arkebuseras, då annan krigsman för samma brott extrajudicialiter straffas med prygel, lärer vara lika mycket stridande mot allmän rättvisa, som det synes oformligt, att den förre för de öfriga i § 8 af 1812 års Cirkulär omförmälda förbrytelser skall ställas inför Krigsrätt och lagligen dömas, under det den sednare kan extrajudicialiter straffas. Af denna anledning och då folkets tänkesätt angående kroppsstraff, i sednare tider märkbart förändrat sig, samt då det icke syntes billigt att landets ungdom, kallad att fullgöra sin vapenöfnings-skyldighet eller för det allvarsammare och högtidligare ändamålet att försvara fäderneslandet, blottställdes eller åtminstone kunde blottställas, för att i andras åsyn pryglas för förseelser, de der ofta icke innebure någon moralisk skuld, aflät Rikets Ständers Juslitie-ombudsman ej mindre vid 1840 års, än vid 1844 års riksdag en framställning till Rikets Ständer med förslag, att det för bevärings-manskapet på Gottland fastställda militära bestraffningssätt mätte antagas i afseende pä sådant manskap i öfriga delar af riket samt alt enahanda rättegångsordning, som på nämnde ö, måtte tillämpas i frågor om förbrytelser, de der ej innefattade egentliga militärbrott; äfvensom att den ändring af 1798 års krigsartiklar, som, genom 8:de § i Kongl. Cirkulären den 26 November 1812, blifvit gjord såväl i straffet för vissa i sistnämnde författningar uppräknade brott, som i fråga om rättigheten att bestraffningen ålägga, jemväl måtte ega tillämpning, då någon af bevärings-manskapet pä Gottland begått sådant brott; dock att samma bestraffning skulle utsättas i öfverensstämmelse med de uti Kongl. Brefvet den 21 Mars 1811 stadgade grunder. Denna framställning blef vid nämnde begge riksdagar af sammansatta Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet understödd, likasom
Efter afräkning af de i öfverskottsliqviderna Riksgälds-kontoret påförda brister i förslagsanslagen äfvensom ofvanomförmälda forsellönsoch begrafningshjelps-ersättningar, utgjorde, enligt sednast afslutade rikshufvudbok, beloppet af de behållna öfverskotten å 1863 års statsinkomster, med tillägg af besparingarne å nyssnämnda anslag, R:dr 4,686,173: 15. af hvilken öfverskottssumma från Kongl. Stats-kontoret till Riksgälds-kontoret aflemnats : under November månad sistlidet år Rd:r 1,000,000: — „ December månad samma år „ 500,000: — „ Januari innevarande år „ 500,000: September » „ 150,000: — och under innevarande Oktober månad - „ 1,300,000: — eller tillsammans R:dr 4,350,000: — uppgående sammanräknade beloppet af de behållna öfverskotten å statsinkomsterna, som under de tvänne sednaste förflutna åren samt de tio första månaderna af detta år blifvit öfverlemnade till Riksgälds-kontoret, till icke mindre än ... Riksgäldskontoret har hittills icke fått emottaga eller blifvit i liqviderna med Statsverket godtgjordt för det, enligt reglementets 203 §, till 3,427 R:dr 50 öre uppgående belopp, som skulle återstå utaf Femte hufvudtitelns anslag till aflöning åt de på indragning sstat qvarstående civile tjenstemän vid Flottan, och hvilket belopp, till följd af Rikets Ständers vid statsregleringen under 1859 och 1860 års riksdag fattade beslut, borde, i den mån detsamma genom desse tjenstemäns afgång, blefve obehöfligt, såsom besparing Riksgälds-kontoret tillställas.
Om StatsUtsk. framställt ett bestämdt anslag till vissa väganläggDingar vid denna Riksdag och dervid framställt det sätt, hvarpå StatsUtsk. önskat att detta skulle tillämpas, så hade man kunnat undvika den nu pågående striden om principer, hvilkas tillämpning man icke vet om den behöfs komma i fråga. Örn nu StatsUtsk. tillstyrker, och beslut på grund deraf kommer att af R. St. fattas, att vissa jernvägar skola före nästa Riksdag utföras, så är klart, att om de komma att utföras på Statens bekostnad, så har det visat sig före nästa Riksdag om den nu antagna principen vore den rätta. Om detta då befunnes, så är lika tydligt, att man skulle komma att fortgå på samma bana, som det är säkert, att man förespeglar olägenheter af att frångå densamma. Jag erkänner också att Staten icke bör inlåta sig uti industriella företag, men å andra sidan torde förhållanderne med jernvägsanläggningar i detta afseende vara af egen beskaffenhet. Dä enskiltapersoner upträda för att deltaga i industriella företag, och dertill gifva penningar, så är det för att deraf draga en motsvarande vinst. Afven de varmaste anhängare af jernvägar påstå icke att dessa vägar lemna ränta på kapitalet. Det är således uppenbart, att inga enskilta personer inlåta sig i dylika företag såsom aktie-egare. Dessa jernvägar kunna således icke till vägabringas annorlunda än på Statens bekostnad. Om man nu beslutar, alt de enskilta, som lemna siua penningar, blott skulle tillförsäkras en viss ränta, så blifver delta blott ett entreprenad-bolag, ty den ränta, som försäkras, är icke tillräcklig för att inleda Dågon enskild i företaget. Då tror jag för min del, att, ur denna synpunkt betraktadt, det är vida lämpligare alt Slaten förskaffar sig entreprenörer och på bästa sätt utför företaget. Jag tror att del på sådant sätt skulle 11 * 164 Den 22 September f. m. kunna ske med största hushållning.
Utan att nedsätta wärdet af de Jägare - Corpser, som utaf Regementerne tillstapaS, torde man likwäl ej kunna bestrida, det de i slutkonst och fintlighet att utwäga sig pä obekanta och okända tracter, aldrig kunna uppnä den höjd, som en Troup, hwilken hela sin tid igenom mäste umgäS med Gewäret och lefwa i Skogarne. Antalet af Skogwaktare i Riket utgöres af omkring 4OO Man, af hwilka de flesta hafwa nägorlunda goda Boställen, och de öfriga stolle kunna röhälla en jemngodhet med ett ringa biträde af Kronomanskap till torpens uppbyggande och jordens rödjande lill den höjd, att Skogwaktare!: sjelf förmädde arbetet fullfölja och Bostället underhälla. Till detza tjenfter saknas aldrig flere sökande, och emot löfte och säkerhet, tttt framdeles wara hugnad med en sädsn befordran, skulle 6§6 Den 19 September. skulle denna'Troup alltid kunna hällas fulltalig i krigs» tid-cr, utan att de äldre Skogwaktarcna behöfdc ut» cckMmenderaS, utan kunde desse i krigstider sysslosättas ^mcd den egrnteljga Skogswärden öfwer större Distr!» eter, under det yngre Ordinarie Skogwaktare sä wäl som Extra Ordinarie nyttjades i kriget.
Jag älskar ej tilt se bildas andra domstolar än sådana, hvilkas ledamöter äro.. inför domaremakten ansvarige för sina gerningar. Const.Utsk. kan icke ställas under en dylik kontroll. Jag skulle derföre, om nödvändigheten oundvikligen påkallade, att: till en, fredsdomstol hänskjuta tvister af nu ifrågaställa beskaffenhet, långt hälldre vilja underkasta mig landets högsta lagliga domstol, hvilken utöfvar konungens domsrätt; emedan vi der hafva upplysta domare, sorn skulle kunna afgifva ett, pä grundligt studium af grundlagarne fattadt omdöme om saken. Men att öfverlemna den åt ett Const:- Ulsk., bestående af RiksStms delegerade, hvilka, örn deni äfven må tillmätas både fäderneslandskärlek och bildning, likväl sakna den noggranna kunskap om grundlagarnes verkliga anda och mening, samt den erfarenhet i domarevärf, att de kunna anses äga skicklighet och tillräckliga insigter, för att äga förmåga att bedöma, hvilkendera af de åsigter som inom hvardera hälften af representationen gjort sig gällande, må vara den rikligaste, det (inner jag för min del icke blott vådligt för allmän rätt och allmän säkerhet, utan äfven föröd mjukande för RiksShn, de der skulle erkänna sig, såsom sådana 470 Den 26 September. hafva mindre skarpsinnighet oell omdömesförmåga, än som äges af några bland deras ledamöter, när dessa träda tillsammans och formera en moralisk person under namn af Const.Utsk, Jag anhåller således, det R. o. Ad. målte såsom sin gemen samma tanka förklara, alt det förslag hvarken är nödigt eller nyttigt som af Const.Utsk. blifvit framslälldt. Hr Åkerman, Fredr.: 1 strid med den värde talaren anser jag, alt genom förövande förslag en lucka i vår grundlagsstifl är fylld. Jag kan ej finna det annat än menligt, icke blott för ären deruas gång, utan äfven för den enhet som för det allmännas hästa hör finnas emellan Stånden, alt det icke finnes ett sätt som förhindrar 3 Stånd att förklara en sak förfallen, der tvetydighet kan uppstå, utan någon utväg att fä skiljaktighelerne slitna.
Hanna fruktade att med sin klumpiga hand vidröra dessa känsliga strängar, som ännu vibrerade så starkt; hon ville låta spänningen gifva efter, innan hon vågade sig fram med det deltagande, som lyfte hennes inre i varma vågor. Hon hade sett mycken sorg, hon hade, så att säga, ammats upp vid sorgens barm och kände sig förtrogen med den, ehuru hon sjelf icke erfarit den annat än som ett eko ur andras hjertan. Hennes ängslan för Bella, hvad var den emot en sådan bittert naggande sorg? Den var en ljuf och ren smärta, utan tillsats af ångerns och sjelfförebråelsens taggar; den var en bäfvande och dock hoppfull öfverlåtelse till den kraft som förmår allt. Hennes eget uppförande mot tant Karin föreföll henne denna stund så lumpet, att hon blygdes. Utan att minnas sin vanliga stelhet, grep hon innerligt hennes hand och kyste den. Tant Karin kan du förlåta hvad jag skref? Orden kommo så varma och mjuka med ett tonfall, som snarare liknade Bellas. Jag har intet att förlåta. Fru Meilert tryckte hårdt hennes hand. Men kan du skänka mig en smula tillgifvenhet, så är jag tacksam. Berätta nu om om din mor, berätta allt hvad du kan påminna dig och allt hvad du anser mig värd att få höra. Skona mig ej, låt mig få höra allt hvad hon sagt om mig. Det bittraste jag kan få höra är dock ett intet mot anklagelserna inom mig sjelf. Och Hanna berättade. Hon dolde intet, hon skildrade modrens fattigdom och ihärdiga kamp för lifvet. Hon skildrade de stunder af tyst förtviflan och bitter resignation, till hvilka hon varit vittne, de motgångar, missräkningar och svikna illusioner, som småningom gjorde hennes mors hjerta hårdt och den långsamma sjukdom, som slutligen kräfde hennes lif. Men hon dröjde längst vid de sista dagarnas stilla frid och vid den kärlek hon så sent fick smaka. Underligt. Medan hon så, bit för bit, genomgick sin mors lif så långt hon kunde minnas tillbaka, försvann ända till sista skymten af agg mot henne der bredvid, som bidragit till att förbittra det, och hon tyckte sig se den sorg de båda genomgått som ett fast band förena dem ännu efter döden.
Och som fadern ödmjukt och stilla tillade » Ske dock icke min vilja, utan din », reste sig den förut nästan sanslösa flickan från bädden, sägande med visserligen svag, men dock liflig stämma: » O, så skönt det blåste på min panna! Nu är hufvudvärken alldeles borta, mamma lilla! » Ja, Sigrid mindes själf dessa ord. Hon mindes, huru fadern därvid med nästan förklaradt ansikte lyft sina ögon och händer mot höjden, och huru hennes moder, tryckande de små, nu feberfria händerna intill sig, med darrande röst och strömmande tårar utropade: » O, mitt barn! Mitt barn! Så är du då för andra gången mig gifven! » För hvarje timme och dag gick sedan hennes tillfrisknande med snabba steg framåt. Hon, som förnekat sina föräldrars tro, som nyss med trotsigt sinne förklarat bönen blott vara tomma ord, hon var dock själf ett lefvande vittnesbörd om, hvilken makt det ligger i de troeades böner! Allt högre och högre stormade en hittills okänd känslovärld inom henne — men allt djupare hade hennes hufvud härunder sänkt sig. Hon hade ej märkt, att prästen gått ned från predikstolen, att en psalm sjungits, och att en annan präst nu stod framför altaret, och hon hade alldeles förgätit, hvar hon var, till dess Vina sakta stötte henne i sidan och otåligt hviskade: » Men Sigrid då, hvad går åt dig? Sofver du? » Sigrid såg upp, visserligen med en drömmande och inåtvänd blick, men dock med nå- got förklaradt och inspireradt både i denna och i rösten, då hon sakta svarade: » Ja, jag har sofvit. Men • — - men nu är stunden att stå upp af sömnen, ty • — » hon letade i sitt minne efter fortsättningen till dessa ord, som, hon visste icke huru, hade blifvit lagda på hennes läppar, men fast hon ej nu kunde erinra sig den, skulle hon nog dock snart lära sig såväl detta som alla andra ord, hon i sin barndom hört, och hvilka varit hennes föräldrars ljus och tröst i lif och död. O, att de äfven måtte blifva hennes!
Under denna lid beviljas likväl permission emellan de egentliga exersistiderne, på sätt permitterings-föreskrifterne närmare bestämma. 156 Den 11 Mars f. ni. 7:o De öfriga af beväringsmanskapet, eller l:sla klassen, är o, samina år de blifvit inmönstrade, i fredstid förbundne, emot aflöning underhåll och beklädnad, till 21 dagars rekrvlöfning; vidare, året derpå, eller då de tillhöra 2:dra klassen, till 14 dagars öfning i förening med stammen, och 3:dje året eller i 3:dje klassen, äfven till 14 dagars dylik öfning, allt inoch utryckningsdagarne oberäknade. Härefter upphör, i fredstid, under de 3:ne derpå följande beväringsåren, oaktadt qvarslåendet i rullarne, all tjenstgör in"s-skyldighet. 8:o Under krig kommer all afgång vid den brigad, manskapet tillhört, i första rummet att ersättas med dessa 3:ne bevärings klasser på sätt attö-.le klassen försl utgår, derefter 5:le och sist 4;de. Kavalleriets gendarm-sqvadroner erhålla sitt manskap genom öfverflvltning från tillhörande brigads dragon-sqvadroner; hörandes vid dylik öfverflyllning inga andra än de som tjenstgjort ett år samt förena intelligens med berömligt uppförande och duglighet i tjenslen lill gendarmerne öfvergå. Något afseende fästes ej dervid, att hvarje dragon-sqvadron lika deltager i gendarmernes rekryterande, utan tillses endast att det manskap, som öfverflyltas, äger de föreskrifne egenskaperne. Gardets stridande del rekryteras endast med redan å linien varande soldater; gardets icke stridande del rekryteras på enahanda sätt, som vid linien äger runi, d. v. s. endast med frivillige. För att som soldat blifva antagen vid gardet fordras, utom frivilligt medgifvande, alt förut vid linien med utmärkelse hafva tjenstgjort minst 4 år.
Böra sig derifrån aflägsna, så innehåller Utskottets förra förslag, i detta hänseende, dels ”att Landtmarskalk eller Ordförande skulle äga att ”vägra fremmande personers inträde, antingen för ett helt Plenum, eller för en del ”deraf; äfvensom under varande Plenum anbefalla deras aflägsnande,” dels ock att sistnämnde rättighet skulle kunna utöfvas af frenne StåndsLedamöter, som sig derom förena. Emot detta förslag hafva åtskilliga anmärkningar af skiljaktig syftning Blifvit hos Ridderskapet och Adeln framställde, nemi. af Friherre Boye, L., Herr von Hartmansdorff"j A• och Herr Cederschjöld, P. G., att En Ledamots Begäran orri åhörarnes aflägsnande Borde här, likasom i Engelska Parlamentet, göra tillfyllest; af Friherre Anckarswärd, C. FJ., och Herr Hjerta, G., att hvarken LandtMarskalk, ej eller några StåndsLedamöter ensamme skulle äga ali ut - Den 24 Febi nar ii e, ro. visa åhörarne, utan att dertill mätte fordras en Stunda Ledamots af LandtMar skalken bifallne begäran; af Grefve Frölich, D., Herr Rosenblad, B. och Friherre fVrangel, LL, att LandtMarskalk ej må äga någon beslutande-rätt i detta, mer än i andra ärender; utan att fremmande personers aflägsnande endast må kunna hero af ett visst antal utaf Ståndets egna Ledamöter, hvilket antal Grefve Frölich likväl ansett höra bestämmas till fem; af Herr Munch af Rosenschöld, E. Z., att om rättighet skulle lemnäs för någon eller några Ledamöter att utvisa åhörarne, denna rättighet åtminstone horde vara förenad med skyldigheten att uppgifva anledningen till deras i sådant afseende framställda begäran; samt af Herr Rosenquist af Åkershult, F. L., att åhörarne icke horde kunna utvisas, med mindre ett allmänt stoj och buller bland dem uppkomma.
Äldriga trotjänare och trotjänarinnor sörjde också den gamla såsom en kärleksfull moder, hvilken behandlat dem mera som barn än som tjänare. Länge skall ock bland ett uppväxande släkte i stugorna kring Röfors minnet af » gamla frun » och hennes » regemente » fortlefva i välsignelse. • L S. * Till Döden. är framför mig mörk, obeveklig står den höga skepnad, som vi Döden kalla, ej blodets vågor då af fruktan svalla — nej, lugn min puls och lugnt mitt hjärta slår. 7 r Jag lifvets tomma intet har lärt känna — en enda önskan finns ej mera kvar, och inga tårar mina ögon bränna, när j a g din hand, o Död, till hälsning tar. Välkommen är du! Som i dagar unga jag törstat efter bägarn, fylld till rand — så längtar j a g nu i din båt få gunga hän öfver okändt haf mot okänd strand. Tag mig, o Död, i dina starka armar — så ljuf var ännu ingen kvinnas famn — från godtköpsmarknaden, där lifvet larmar, bär mig till evig hvilas tysta hamn! Man flyr, när mörk din skugga synes stanna på lyckans stig, där rosor regna ner — när törnekransen vrids kring fårad panna, du blir den lycka, hvarom hjärtat ber. Jag misskänt dig. Jag låtit språket klinga till lifvets lof som till en ädel väns, men hvad som lifvet ger — ack, det är ringa, ty lif och kärlek, ära ha en gräns. Men du, o Död, din skänk tar icke åter — du evigheten ger och ej ett nu. Mild som en mor du kysser den, som gråter, till drömlös sömn — välsignad vare du! Daniel. « Fallström. " Det svaga kärilet ". et borde j u vara den fröjdefullaste syn man kunde ha — ungdomen, men sannerligen man kan känna någon synnerlig fröjd vid att se på våra blodfattiga, med ryggradskrökning, kronisk hufvudvärk och hundratals andra krämpor behäftade stadsflickor af öfveroch underklass. Ty det är sjukt utefter hela linien. Det är visserligen sagdt, att kvinnan är ett svagt käril, men rättare vore kanske att säga, att hon blir det.
H v e m skulle t. ex., äfven o m det vållade den största förtret, kunna bli missnöjd på en moder, s o m ej ville gå från sitt lilla kinkiga barn för att efter aftal besöka en vän — eller profva en klädning; eller på en matmoder, s o m måste gå i köket, emedan kokerskan blifvit kallad till sin sjuka mor! Ja, h v e m kan väl uppräkna alla dessa oregelbundenheter o c h biomständigheter, s o m k o m m a till i ett h e m och s o m mer eller mindre inverka på kvinnans punktlighet. Och den kvinna, som är o b e r o e n d e häraf, är hon verkligen mindre punktlig än m a n n e n? I öfver femton år har jag i n o m nämnda branche haft att göra m e d en större kundkrets, hvilken jag kanske till en del vunnit g e n o m min punktlighet, o c h högst sällan har jag haft orsak att beklaga mig i afseende på bristande punktlighet. Tvärtom är det mig en tillfredsställelse att kunna säga, det jag bland mina kunder räknar damer så punktliga, att de kunna gälla så- som mönster för hvilken man som helst. Det förstås att dessa äro kvinnor, som till fullo kunna bestämma öfver sin tid, som antingen liksom männen ha sina gifna arbetstimmar, eller s o m g e n o m sin ställning äro oberoende. Kvinnans brist på punktlighet har blifvit — såsom så mången oriktig mening o m kvinnan — en fix idé hos männen, o c h m o t fixa idéer strider man gagnlöst. Männen hvarken vilja eller kunna förstå allt det, som inverkar på o c h splittrar kvinnans lif, och de skola aldrig förstå det, men en kvinna b ö r kunna det o c h de flesta » sömmerskor » kunna det. De förstå och högakta en kvinna, som tager omsorgen o m sig själf i sista hand, och ursäkta h e n n e t. o. m., o m hon för viktigare saker g l ö m m e r en profning.
Jag har sagt, att det vore önskligt, att en fullständig elementarskola kunde komma att finnas i hvarje stad ; men då Statens tillgångar ej medgifva sådant, har jag velat bibehålla de 470 Den 21 Augusti e. m. redan inrattade skolorna med 2 eller 3 classer och blott få läroämnena i desamma reglerade till likhet med de lägre clasernes i fullständiga elementarskolan. Härmed har jag ej åsyftat den orimligheten, sorn påbördats mig, att flyttning från en mindre elementarskola med 2 classer forst skulle ske till en annan mindre med 3 classer och derifrån sedan till fullständiga elementarskolan. Jag trodde det vara klart, alt till denna skolas 3 class flyttning kan ske från 2 classen i en mindre skola. Men för mången yngling inträffar det, alt han, utan att flyttas till en större skola, från den mindre utgår till det allmänna lifvet. Af denna orsak har jag föreslagit, att, näst efter modersmålet, bör i 2 classen begynnas med Fransyskan, på det att i detta, det nyttigaste af alla främmande språk, någon kunskap för de utgående ynglingarne måtte vinnas. Ilr Lagergren har behagat säga, att jag i vissa afseenden genom förslaget visat mig vara en ultra. Jag skulle med skäl kunna gifva honom denna titel, i afseende på hans förkärlek för de gamla språken, i hvilkas studerande, företrädesvis framför allt annat, lian anser ligga all lycksalighet. Jag hade deremot trott, att studium af de lefvande språken, såsom behöfliga för alla, borde föregå det af de döda språken, såsom hufvudsakligen behöiliga för de lärda. Hr Lagergren har, såsom stöd för sin mening, citerat ett yttrande af Fransmannen Thiers. Denne store tänkare kail, som mången annan, ha öfverspända ideer. Hvad han sagt kan passa för Frankrike, men icke för Sverige. I Frankrike har den i skolan inträdande lärjungen redan undangjort ett studium, som i andra länder för skolan återstår och fordrar mycken lid, nemi. af det Fransyska språket. Man vet dessutom, att Fransmän i allmänhet icke mycket vinnlägga sig om kännedom af andra länder samt deras språk och litteratur. De hafva så mycket mera tid alt studera de gamla språken.
» S å k a s t a r h o n o m från den markeradt skämtsamma tonen: » Nå, hvarmed jag nu s t å till Att jag kan tjänst? » Ja, lofva. om, det måste N i får i n t e att jag skref ni d r a p r i s, d e t v e t n i, att m a m m a heter lena och min Karl Rupert glad själ ... » » Det jag o c h är vet jag. är en är en de er fru charmant skriftställarinna bunden form och och proaf a d e r t o n, o c h att mor en Och v e t o c k s å, att fessorn Hepappa både i obunden skrifver en svenska. » » Stopp, hon skrifver ingen svenska alls! är j a g d e t. I hvar älskad moders blickar, I hvar trofast systers öga, I hvar ädel kvinnas anlet Skref sin lag det evigt höga. » » Hvad vacAtt mötas Låt lystnaden Och stilla Sin vinge är alt Jeg velger mig April — i den det Gamle falder, i den det Ny får Fäste — det våller lidt Rabalder, dog Fred er ej det bedste, men att man noget mil. få slå kring vakna! V i ses panna! Ett ord jag blott vill hviska dig; Kom nära mig! » » E n visa — ni vill höra en visa. O c h n u vill ni höra en. V ä n t a d å. med » O h, så fult ni l ä s e r! M e n inga reflexioner! Uppvaknande. Bet är, som var det långa Och dock i går, Se ' n dess vi båda skildes; Ty af den tunga tid, som Hvart ögonblick I väntans oro Jag ser mig graf, saknad Hur allting Och tungt varit och gick, oeh haf, Det blef dock vår! Och du, du kom omsider! Jag ville tala, ville Men kan blott se le, Jag vet knappt, livar du är och hvad du Men allt hvad godt och stort om dig jag Ger ökad glädje åt min arbetslust Och fyller mig Och du står med mod en gång till lifvets sorgsen vid gör, hör, dust.