Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anhåller om ursäkt derföre, afl jag ännu en gång faller R. o. Ad. besvärlig i denna fråga; men Gr. Sparres försvar för Betänk.-, ehuru i sig sjelf af den svagaste art, är likväl af beskaffenhet att larfva vederläggning. Hr Gr. Sparres yttranden ang:de jemlikhet mellan alla nationens medlemmar, och ang:de det föreställningssätt man fordom hade, att hvar ocb en borde dömas af sina likar, är endast ett uprepande af hvad den ädle Gr:n vid de 2:ne föreg;de Riksdagarne anförde; men det var också svårt för Hr Gr:n att kunna framlägga några nya skäl. Huru kan man tala om att dejt icke finns jemlikhet mellan R. o. Ad. såsom samhällsmedlemmar och andra som stå utom detta Stånd? Huru kan man tala om att man icke dömes af sina likar? Anser då Hr Grin att R. o. Adins medlemmar och de ofrälse männen icke äro hvarandras likar? Så långt har jag ännu ej kommit, att jag icke erkänner den trasigaste person för min like, såvida han är en hederlig karl. Jag låter mig fika gerna dömas af en ofrälse, som af en frälseman, dock undantager jag gerna de frälsemän, som gilla de af en viss Gr. här framställda grundsatser angide jemnlikhet. Man behöfver här icke tala om någon jemnlikhet mellan de personer som skola dömas, och de som skola döma. Det är endast fråga om det forum som är nödvändigt om man skall kunna med säkerhet veta, huruvida de personer som anmäla sig till poletts erhållande dertill verkligen äro berättitigade, Gr Grin har icke i minsta mån kunnat jäfva riktigheten af de skäl som Hr Carleson i detta hänseende anfört. Hr Grin har sagt det vara obilligt, om tjenstfolk skulle nödsakas att resa många mil för att bevaka sin fordran i en konkurs.
Öfver-Ståthållare-Embetet åberopar i underdånighet den beskrifning om Stadens läge och allmanna beskaffenhet, som i Öfver-Ståthållare-Embetets tvanne forsla Femårsberättelser är meddelad,| jemte hvad sednare Berättelse! ne innehålla angående sedermera vidtagne åtgärder för Stadens förskönande samt allmänna förbättringars införande. I sistberörde hänseende har äfven under de fem år, hvilka ifrågavarande Berättelse omfattar, ganska mycket blifvit åtgjordt eller förbered t. Deribland ma nämnas: den, jemte igenfyllning af Packartorgsviken, uppförda vackra och dyrbara kaj af granit emellan Blasieholmen och Ladugårdslandet, kajbyggnaden af sten vid vestra sidan af Skeppsholmen, och den särdeles lyckade förändringen och tillbyggnaden å Kanouier-Korpsens Kasern pa samma holme, hvarigenom detta förut fula och förfallna hus blifvit ett af de vackraste inom Hufvudstaden: nedrifningen af de vanprydliga trädbyggnader vid Carl Milis Jorg, som begagnades till magasiner för Kongl. leatern, för hvilket ändamål i stället ett stenhus blifvit uppbvgdt: verkställd sänkning af backen på Riddarholmen till ångfartygshamnen, jemte hamnbrons utvidgande och Riddarholms-platsens planering: företagen byg"- nad af en bro af granit och jern från Ladugårdslandet till Kon°l. Djurgarden, af ett Kastell på Kastellholmen, af ny Sluss emellan Mälaren och Saltsjon, af hiks-Museum på Kyrkholmen, af Cellfängelse för Stockholms i , ’ ri..n?r !.eten *"! Rådhuset, samt af tvänne Skeppsdockor vid det så kalif i 10 VGt i borttagandet af de för sundheten skadliga Slaglhusen på yrkholmen och vid Slussen, och kreatursslagtens förflyttning till en aflä"- sen del å Kungsholmen: inrättning af allmänna badhus för den fattigare folkklassen: samt gatornas förbättrande genom omläggning; jemte anbringande af trottoirer på åtskillige gator.
En förträfflig man, doktor Cordier, sändebud från min frände, hans allra kristligaste franska majestät, har hos oss uppehållit sig någon tid, medförande från nämnde konung bref och andra meddelanden rörande den liga, som påfven och spanske konungen i förening med Venedig ingått mot romerske kejsaren samt inot hans allra kristligaste majestät. Han omtalar den fara, som hotar alla kristna samhällen, och påpekar det allmänna kyrkomöte, som bör hållas till af värjande deraf För öfrigt har den nämnde doktorn på det skarpsinnigaste sätt ådagalagt allt detta inför oss och våra pre * JJrofven äro, liksom handskriften i öfrigt, affattade på la^ tinska språket.later; med många juridiska skäl har han uppvisat den myndighet som kan tillerkännas åt nämnda kyrkomöte. I denna kinkiga ställning utbedja vi oss äfven edert uttalande. Må det nu ligga eder om hjertat att skri / va till de med eder vänskapligen förbundna konungar och furstar, att äfven de må sändarepresentanter till det omtalade mötet. For öfrigt anbefaller jag åt ers höghet den lärde doktorn, så att han må finna sig hafva kommit till ett vänskapligt land. Högt uppsatte herr broder och morbror, under de bästa välönskningar gifvet i mitt palats etc.u BrefVet är dateradt i februari, men som ofvan omtalats kunde de resande icke begifva sig i väg förr än i mars. Utkomna på hafvet, blefvo de väderdrifna uppåt norska kusten, och då de ändtligen efter tio dagars segling hunno till Danmark, voro de nästan uppgifna äf köld och andra vedermödor. Beskrifningen på ankomsten är i hög grad tröstlös. Det låg tjockt med is och snö, ända till den grad att knapt något spår syntes af menniskor eller djur. Himlen Tar mörk nästan som om natten och man fick göra sig be' redd på att uthärda svårigheter af alla slag, “ liksom Alexanders soldater vid foten af berget Kaukasus. “ “ Brist på allt “ — fortsätter den stackars doktorn — “ en förskräcklig kyla •och en outhärdlig trötthet togo nästan lifvet af åtskilliga ibland oss, äfven af mig sjelf.
Utom att ofvannämnda lönean.slag till nye lärare vid Institutet utgjort föremål för Rikets Ständers öfverläggningar, halva under tiden uppstått åtskilliga andra anledningar lör Rikets Ständer att uttala sig rörande Carolinska Institutets ställning. Då vid riksdagen 3 840 Rikets Ständer besiölo en förhöjning i lönerna för lärarne vid Institutet, så fästade Rikets Ständer vid denna förhöjning ”det vilkor, att nämnda Institut” hvilket utöfvat elt väsendtligt inflytande på den medicinska undervisningen inom fäderneslandet —- i öfverensstämmelse med Kongl. Reglementet af den 3 3 December 3 82 2, erhåller en sådan organisation, att pålitlige och tillvande praktiske läkare för alla grenar af medicinalverket tili Statens tjenst derstädes kunna danas” (Rikets Ständers Skrifvelse af den 25 December 3840). Den af Rikets Ständer här påpekade och till rättelse åsyftade bristen i orga nisationen iåg ensamt deruti, att de ai Institutet examinerade Kirurgie Magistrar saknade en tili alla grenar af medicinalverket utsträckt kompetensrätt, tili följd hvaraf blott få elever genomgingo alla examina vid Institutet. Vid riksdagen 3 847—1848 begärde Rikets Ständer, på grund af enskild motion, hos Kongl. Maj:t, att en kommitté af sakkunnige män måtte blifva nedsatt, med uppdrag alt utarbeta förslag till den medicinska undervisningens ordnande, samt att Kongl. Maj;t derefter täcktes vidtaga de åtgärder, hvartill delta förslag kunde föranleda, Motioner i Bonde-Ståndet 1862. 225 föranleda, och hvilka kunde anses för ändamålet tjenlige (underdånig Skrifvelse af den 19 Augusti 1848). Denna underdåniga Skrifvelse föranledde ej till någon åtgärd. Vid 1858 —1858 årens riksdag förekommo flere enskilda motioner angående den medicinska undervisningens förbättring.
Ko n stil ut io ns ■ U(s kulle Is Memorial, i\:o 14. undantagna, till följd af hvad derom förekommer i 71 § Regeringsformen, som uppdrager åt förstärkt Stats-Ulskott att definitivt afgöra de frågor af nämnde beskaffenhet, om hvilka Stånden, på salt uti berörde § närmare bestämmes, icke kunnat sig förena. Att detta icke står i öfverensstämmelse med de grunder, från hvilka det allmänna stadgandet, rörande förstärkta Utskott, u i 73 § Riksdagsordningen utgår, är uppenbart; och, då härvid (ages i öfvervägande, att Bevillnings-Ulskottet, som, om allt hvad till frågan om den erforderliga bevillningens utgörande hörer, närmare än något annat Utskott tagit kännedom, också bör anses vara bäst qvalificeradt att, förstärkt med nya ledamöter från Riksstånden, fullgöra det skiljedomarekali, hvarom här är fråga, så torde ej heller några tillfyllestgörande serskilda grunder för ifrågavarande undantag kunna anföras. Hvad isynnerhet lullbevillningen vidkommer', torde ingen riksdagsmanna-afdelning med detta ärendes enskildheter vara närmare förtrogen än Bevillnings-Utskottet, och således ej heller någon mera lämplig ali i sista hand afgöra dithörande tvistefrågor, hvilka dessutom talrikare än andra gemenligen förekomma. I betraktande af allt delta, och då härtill kommer, alt Slats-Ulskottet redan i så mångå andra afseenden är af maktpåliggande göromål öfverhopadl, får Konstitutions-Utskotlet, under åberopande för öfrigt af de skäl, som uti dess Memorial N:o 13 blifvit anförda för eli förenkladt förfarande vid afgörande af de vid pröfning af slatsregleringen m. m. uppkomni^pförenliga roeniugsskiljaktighelerna, härigenom hos Rikets Ständer till grundlagsenlig behandling föreslå följande förändrade lydelse af Reg ering sfo rm en, 7t §.
Commisiarierne stulle erfara alt de af dem gjor« de påminnelser om felande räkenskaper eller upbörvens remiuerande, icke medföra äsyftad werkön, böra Commisiarierne kill und»vikande af egit answar, förhällandet hos Fuilmagtige genast lillrännatzitwa. 2w jklstomAila ifrän Nämerierne ankommande pettninge-remister jemte mitzivt-n, reversalen och penningefLrteckliingame addresieras l.ill Commiffarierue. P nninge-P-quetten för »varas u>»der guie Cvmmistarieis gemenstnnma ward. Till C.cheuren ritlemnas hwad för dagen kan hinna att upraknas och insattas; och ware Casieuren stylvig, att a hwad han ernottagit, antingen samma dag eiler senast den nästpäföljande förew insäiknings-aktefterne. Och stola Reversalerne, sedan de af Casieuren aro gtvirrerade och ini Boksiuis-Conroiret annoterade, genom Comlnisiarierne öfwersandas till »vederböriig ort. Alla Den 14 Februari!» 65 r Asla attester öf ver andre insättningar för Riksgätds-Comoirers rakning böra jemwäl aflemnas till anteckning af Commisiarierne, sä att de alt jemt mage kunna controllera ralningarne med Banquen och Depositions-Contoiret. Casteuren, sä ival som Kammereraren Uti Boksiuts-Contoiret, eller den,som i Kammererarens ställe annoterar qwitt ncerne, böra derföre, wid strängaste answar, tillse der icke någre qwittencer utfärdas, förrän de dertill hörande attester hos Commistarierne blifwit upwiste, annullerade samt med en Commistaries namn försedde, och anteckning till hwilken expedition artesten hörer. Ä all tillfällig uobörd, som icke lefwereras efter Reversal, böra ll.pbörds-Ordres til!
Fri konkurrens är all handels och rörelses lifsåder, och för afl åstadkomma en sådan, måste om, såsom i förevande fall, del är af nöden att stadga vissa normalvärden, dessa bestämmas efter de inom hvarje ort gängse pris. Såsom jag i milt första anförande nämnde, hoppas jag att R. o. Ad. behagade återremittera detta Betänk., derigenom uttalande den opinion, att denna fråga, som icke är så invecklad, som den vid första påseendet synes vara, må kunna i en framtid så utredas, att man komine till ett lyckligt resultat. Frih. Raab: .lag ber att endast med några få ord få beröra några af de skäl, som blifvit anförde för afslag. Jag vänder mig då försl till min vän Adelborg, som har galt djupast i frågan och sett den '— såsom han sjelf yttrade sig — ur sin betydelsefulla synpunkt. För så vidt jag verkligen kunnat rätt upfatta hans yttrande, har jag uti detsamma funnit tvenne skäl framstälda. Det ena var alt vi hafva så dåliga kommunikations-anslalter i allmänhet, alt det icke skulle vara lönt inrätta entreprenader, utan alt det hade varit bättre att tills vidare bibehålla gamla skjutsinrättningen oförändrad. Till följe af denna åsigt skulle man verkligen komma derhän, att efter vi hafva så dåliga kommunikationsanstaller så borde vi gå lill fordna tider, då våldskjnlsning egde rum. Jag kan icke komma lill någon annan konklusion. Det andra skälet är, att raan borde gå ralionelt till väga, och ingenting annat göra än skyndsamt inrätta jernvägar. Visst vore det godt att få jernvägar här i landet, men om det, såsom jag hoppas, lyckas oss erhålla sådana, torde det dröja 100 år innan de kunna hinna alt anläggas lill den utsträckning, att de ersätta de större vägarna. Mindre vägar komma alltid att erfordras, och gästgifvaregårdar vid dem, hvadan allt skjutningsbestyr aldrig lärer kunna umbäras i landet. Ar det fråga om att befrämja jernvägar, så tror jag att man går mycket lägligt lill väga, då man höjer legan högst betydligt, hvarigenom hågen alt resa med skjuts minskades och lusten att snart fä begagna jernvägar ökades.
2lf fywarje manöperfon, från od) meD fpllDa 18 till od) mcD fpllDa 60 år - 24 ff. Sif hvoarje qvoinna, fean odj nteD fpllDa 18 till och niet) fpllDa 60 å t: — 12 ff. ©enna afgift fortfar att årligen utgå, äfroett efter fpllDa 60 år, af alla Dem, Ijwilfa utaf tjenft eller rörelfe, eller genom unDantagöbeting wiD affyanD» lingar om öfwerlåtelfe af egenDom, ega 100 fXiföDakrö årlig infonift, äfwen* font af Dem, fywilfa efter 2:Dra Sirt. utgöra föewillning för fajt egenDom af öfwer 200 SlviféDalerö wärDe. Vitt II Slfgtft af £öit, C£gcuS>otu och Stör elfe, ut. m. 2U QEmbctsocl) ftjensUm&ti samt öetjfnU tn. fl. §• 2. Silla (Embete odj ^jenflemän fatttt betjente, af $of«, ©Pik, ©iinijter*, Militär» od> <£ccleftajiif Derutöfver £re för l)itnbraDe; fommattDe ten lön, fern är inDelDt eller utgår i fpamnål eller anDra perfeDlar, att fövvranPlac? i penningar, efter Den för orten, Der lönen utgår, näft före taxeringen fatre markegång. ©en, font på flere (rällen eller olifa orter, åtnjuter lönemifcmfter, (Tall, för Deras? fantmanlagDa belopp, på ett (Tälle taxeras.
Det ena Utskottet har ej rätt, att klandra det andras åtgärder. Det är Rikets Ständer, som skola bedömma dem, ej det ena Utskottet det andra. Det är på denna grund Utskottet sökt göra sig begrepp örn hvad grund för tullens utgörande det skulle antaga. Grunden för tull är handel, och för den är införsel och utförsel. Hade Utskottet förfarit annorlunda, hade det varit ovärdigt det förtroende det erhållit. Så länge Rikets Ständer ej bortskänkt rättigheten att sjelfve sig beskatta, blir 70 §. RegeringsFormen den enda grund, hvarefter Utskottet skall handla. Jag frågar eljest, med hvad skäl man låter Utskottet uppgöra den allmänna Bevillningen, utan att höra de andra Utskotten; jag frågar om icke deruti äfven ingår lika många ekonomiska frågor. År det ej ekonomiskt, grunderne, hvarefter landtbruk, handel, handtverkerier m. m. skola taxeras? Men hvad är orsaken, att man ej klandrat detta? Jo, orsaken är, att Rikets Ständer hafva i alla tider haft rättighet att skrifva denna BevillningsFörordning, men rättighet att skrifva TullBevillningen, ej förr än iSog. Vi voro då oskyldige nog, att ej begagna denna rätt; vi öfverlernnade den till Konungen. Först vid 1818 års Riksdag föreslog en Ledamot i BevillningsUtskottct, att Ut■ Den 19 Junii e. m. 385 Utskottet skulle lyda grundlagen i detta afseende. Detta utvecklades sedan 1823. Det är denna ide, sorn motsträfvas af de Herrar med hederskänsla och välmening, som misstaga sig om Grundlagens mening; oell de hafva stort understöd af det enskilta intresset, som på denna punkt ärmeraactift än på någon annan, och som verkar emot det, som leder till allmänt godt. Denna förklaring må vara gifven å pluraliletens vägnar inom Utskottet. Jag vet, att tre dess ledamöter reserverat sig deremot.
Så val till erhållande af en klarare åsigt härutinnan som äfven t i Ib undfinrödjande, efter möjligheten, af olägenheterna uti enskilda Stiftelsers dragande från sina jjestärrida ändamål, skulle i Riksens Ständers tanka mycket bidraga om i alla sådana Verks R. - kenskaper en noga skilnad gjordes emellan Allmänna Fonder och Enskilda understöd, så vidt säkra underrättelser derom kunna vinnas, hvarhän JLän-Styrelserne icke lära underlåta att i sakens då blifvande nya skick använda allt sitt bemödande. Härigenom skulle åtminstone för en framtid dessa Fonders sammanblandande förekommas, och Verkställande Makten lättare öfverse hvad Rag och billighet i hvarje serskildt fall bjuda. Slutligen gå Riksens Ständer att i underdånighet utlåta sig angående granskningen öfver de till Hospitalsoch ^Lazaretts-Inrättningarne anslagna medels förvaltning med afseende på denna förvaltnings så väl nuvarande som möjligen blifvande förändrade skick. Riksens Ständers förlidet år 1817 utsedde Revisorer öfver StatsBankooch RiksgäldsVerken hafva under den so November samma år hos Riksens Ständer anmält, att, ehuru, i följd af deras underdåniga Skrifvelse den a Juli. 1815, P.evisorerne alegat jemväl revidera Räkenskaperne öfver de Hospitalsoch Razarctts-Fonder, som äro ställde under Kongl. Serafitner-Or - 4 36 ITnderdäniga Skrifvelserl dens-Gil!ets Styrelse, och Revisorerne genoni Eder Kong!. Majlis
Jag skulle tro, att dessa personer borde lämpligen kunna inrymmas i representation under den kategori, som omtalas i 14 § Riksd.Ordn. De fleste af desse embetsman äro bosatte i ståderne, och endast dessa vill jag tillerkänna representationsrätt. Då städernes innevånare f. n. icke sända 75 representanter till riksdagarne, göres icke någon inskränkning i deras närvaride antal, om de nu uteslutne embetsmännen inrymmas uti kategorien af de valberältigade, som äga att utse de 75 ledamöter hvilka omnämnes i 14 §. Genom de i städerne bosatte embelsmännens deltagande i valen derstädes skulle, enl. min åsigt, representationen göra en verklig vinst. På landet finnas jemförelsevis ganska få embetsman och dessa tillhöra i öfrigt hufvudsakligen antingen den executiva makten eller Domare-korpsen. De förstnämnde behöfvas oafbrutet på sin post, och då Domarne på landet äro valförrättare för ett af RiksStånden, torde det icke vara rätt lämpligt att göra dera äfven till valberältigade. Deras ställning är dessutom sådan, att denna embetsmannakorps bör vara från de politiska striderne frånskiljd. Med de två af mig nu framställda modifikationer tillstyrker Den 27 Maj f. m. 217 jag antagandet af Utsk:s förslag i nu föredragne punkter och anhåller att få underställa dessa mina tankar Ståndets pröfning. Ex. Hr Frih. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. enär flere ledamöter begärt ordet för afgifvande af ytterligare anföranden i ämnet, nu behagade upskjula öfverlåggningen till eftermiddagens plenum; hvilket bifölls, hvarefter fl. R. o. Ad. åtskiljdes kl. 3 till 3 e. ra. In fidem protocolti, Albert Munck. Tisdagen den 27 Maj 1851. Plenum kl. 6 e. ra.
Då, vid början af år 1853, den uti reglementet för Manufaktur-diskonten föreskrifna årliga fördelning af fondens tillgångar ägde rum, antogos dess säkra fordringar, tillika med behållningen i Rikets Ständers Rank samt inflytande intresse-medel, till ett sammanräknadt belopp af 2,701,794 R:dr 8-rst., och sedan derifrån afdragits ränta å kreditivet på Banken, aflöningar och annan förvaltningskostnad, ersättning till Rikets Ständers Riksgälds-kontor för det från riks-statens sjette hufvudtitel utgående års-anslag till Teknologiska institutet, samt summan af de lån, med hvilkas inbetalning särskildt anstånd blifvit i nåder medgifvet, hvilka afdrag tillsammans utgjorde 159,369 R:dr 1 sk. 4 r:st, och derjemte blifvit afsatta de 500,000 R:dr, som, enligt Kongl, brefven den 9 December 1818 och 5 Maj 1841, årligen böra till s. k. förlagslån användas, så beräknades återstående tillgången för alla till lån 1 vanlig diskontväg berättigade idkare utgöra 2,042,424 R:dr 47 sk. 4 rst, hvarefter och sedan för den särskilda lånerätt, som på grund af diskont-reglementet tillkommer Eskilstuna fristads manufakturister och deras förläggare, blifvit ytterligare afsatta 192,616 R:dr 20 sk. 9 rst., behållna tillgången för den allmänna låne-rätten ansågs uppgå till 1,849,808 R:dr 26 sk. 7 rst. Vid sistnämnde summas fördelning enligt stadgade grunder, bestämdes låneprocenten för fabriksidkare i första klassen till 16 procent, för andra klassens till 12 och för tredje klassens till 8 procent af 1852 års tillverknings-värde, eller för första klassen §, för andra och för tredje klassen f:de!s procent mera än låne-procenten utgjort nästlöregångna året.
De till Götheborg, Merkurius och Fama utklädda ynglingarne stodo i en rad vid vagnsdörren, Fama i midten. Götheborg vände sig först till kungen med följande ord: »Sorg ej mer mitt inre sårar, Ögat fäller glädjetårar. Store Gustaf! Det är du, Som har frälst en nödställd Fru!» Nu kom turen till Merkurius. »Utaf trolös granne tryckt Var jag fängslad, stum och tyster. Gustaf mig ur fängslet ryckt För att vinna dubbel lustre.» Jublet kring vagnen blef så starkt att det dröjde några ögonblick, innan Fama kunde göra sig hörd. Hennes ord lydde: »Store Gustaf, hvad du gjort Och hvad du än tänker göra, Skall kring jorden Ort från Ort Alla med förundran höra.» Nu reciterade alla tre i chorus: »Gustaf har från nöd och sorg Frälst vårt kära Götheborg!» Stormande lefve och fröjderop skallade till bekräftelse af dessa ord. När tystnaden någorlunda blifvit återställd, framträdde chefen, rådman Lund, och anhöll i djupaste underdånighet, att det täcktes Kungliga Majestät med nådigt välbehag anse den underdåniga vördnadsbetygelse, som borgarecorpsen i detta tillfälle likaså enfaldigt som hjärtligt velat ådagalägga, med lika underdånig bönfallan det densamme måtte allt framgent få vara innesluten uti Kungliga Majestäts nåd, hägn och beskydd. Konungen tackade i några med hög och tydlig röst framsagda ord och lofvade att fortfarande hafva Götheborgs borgareskaps infantericorps innesluten i sin nåd och huldhet. Så hälsade han ännu en gång den jublande folkhopen och drog sig därefter tillbaka till sina rum. Mängden stod ännu länge kvar utanför Residenset, liksom berusad blickande upp till de upplysta fönstren af konungens rum. Men Hans Majestät behagade ej visa sig. Plötsligen började folket åter hurra, trängas och knuffas värre än någonsin. En ung man hade sprungit upp på Residensets trappa och utkastade därifrån penningar bland folket. Han stoppade handen i fickan och drog upp den gång på gång full med mynt. Där! Där! Där!
Jag – personligen – är icke rädd för råa ord. Jag är vand vid dem. Det är när jag vet att de skära i en annans öra, som jag ryser för att höra dem. Endast då. Det beror således på hvar jag är och af hvem jag hör dem. Du skall komma ihåg, att jag åtminstone delvis fått min uppfostran i stallet, och då är det ju klart, att jag lärde förstå det språk, som der talades, om jag än aldrig begagnade det sjelf. De voro råa och ohyfsade, mina första läromästare och kamrater, plumpa uttryck voro de enda, som passade i deras mun. Men hvart och ett framsades så enkelt, som om detta vore det enda rätta, och det var det också – för dem. Allt annat skulle ha varit tillgjordhet. Men om jag – herremansbarnet – begagnat samma ord, då skulle det ha varit onatur: jag skulle ha behöft göra våld på mig för att få fram det. Om jag sagt: »hongen lirar mä rompan», skulle det varit lika oriktigt som om drängen spetsat mun och framkrystat ett grammatikaliskt »hunden viftar med svansen». Det ena hade inte varit en bit mera sant än det andra. Nej, uttryckets sanning ligger deri, att det är sant för den som uttalar det. Det som faller sig enklast och naturligast för den som talar, det är det rätta. Det fins således ingen absolut riktig stil, allmängiltig för alla. Individualiteten skapar sjelf sin stil: man bör tala som den man är. När man ser en rå menniska, väntar man att hennes uppträdande skall vara rått, och man vet redan på förhand, att man måste finna sig deri, ty det är ju en enkel sak, att hon följer sin natur eller sina vanor. Men låt en fint bildad man komma med plumpa ord, och allt är förändradt. Hela hemligheten ligger i, att han icke kan uttala dem enkelt och naturligt. Antingen kommer uttrycket med braskande skadeglädje, så att det är understruket, eller också tvingas det fram med ansträngning eller sjelföfvervinnelse, så att den talandes bryderi smittar den som hör honom. I båda fallen stöter det örat, äfven hos ett sundt sinne. Ty all onatur verkar oharmoniskt, sjukligt, obehagligt; om man ej sjelf är förkonstlad. Mod?