Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
St:s underlåtenhet att anslå nödige medel för dessa fall der förutseende både kan och bör ega rum, att en ökad kostnad tillskyndas riket genom en urtima riksdag. Jag kan icke tro det vara öfverensstämmande med R. St:s pligt att så förfara, när omständigheterne ovilkorligen synes påkalla stora åtgärder emot de hotande farorne. Hvad missväxter beträffar så är den en olycka, som af intet menskligt förutseende kan förebyggas, men der det skyldiga förutseende hos R. St. dock bör förefmnas, att anslå tillräckliga medel till lindrande af det största onda och de värsta olyckor som för de flesta af missväxtens uppkomst skola föranledas. Jag har icke funnit anledn. af hvad Hr von Troil yttrat att frångå mitt yrkande, utan fortfar att anse det ett särskildt undsättningskreditiv af 500,000 r:dr bör å riksgäldskontoret anvisas. Hr Hammarhjelm: Jag glömde att nämna förra gången jag hade ordei, att det dä omtaldta året hade sä väl jag sjelf som mina omgifvande grannar på 8 å 10 mils afstånd, lika vacker utsigt till god skörd som vi nu hafva. Hafran blef dock genom regnet så förstörd att man nödgades skaffa sig sitt behof deraf från andra orter. Jag fruktade för min del att milt återstående förråd af gammal hafra icke skulle räcka och köpte derföre hafra i Wermland, hvilken jag fick hämta pä 16 mils afstånd och ändock betala med 15 r:dr tunnan. Detta oaktadt fick jag om våren 20 r:dr tunnan för densamma. Aret derförut hade för hafra endast gifvits 3 r:dr tunnan. Gr. Sparre, Erik: Utan att vilja upptaga R. o. Ad:s tid med något längre anförande, ber jag att få förena mig med Hr von Troil, som uttalat mina åsigter i saken. Man har upplyst att ganska betydliga summor äro ställde till K. M:s disposition för ifrägavar:de ändamål.
Såsom en förökad tillgång för Statsbehofvet har man ofta påstått, att en reduction vid den Indelta Arméen skulle för Rustoch Rotehållare medföra minskade utgifter; men då jag icke kan dela denna tanka, vågar jag till Höglofl. Ridderskapets och Adelns granskning framställa mina motiver^härtill: Den 19 Martii. ilo. Tror jag, att ingen individ kan säkrare bedöma behofvet af en större eller mindre Armée till Sveriges försvar och upprätthållande, än vår nådige Konung, hvarföre detta ämne eDsamt tillhör Konungen att disponera, samt att allt inblandande i dessa rättigheter vöre en öfverskriden gräns. 2:0. Tror jag, att manga vacanta numror gerna önskade sina derom slutade contracter ogjorde, och lära troligen icke vara tenderade till något förnyande, ehuru kostsam uppsättning och underhållet också kan vara. 3:0. Tror jag ej, att det är Provincerna nyttigt, att största delen af deras utlagor sammandragas till Stockholm, hvarifrån den sällan återgår utan 6 å 7 procents nya årliga utgifter, då deremot Soldatens underhåll stannar inom provincen. På dessa grunder skulle jag aldrig med min rösträttighet tillstyrka Arméens reducerande till StatsCassans fördel, såsom mindre nyttigt för jordbruksnäringen. Öfvertygad att Hans Majit Konungen, som dels at den allmänna rösten och dels af erfarenheten, såsom den största Possessionat i Riket, fullkomligen kanner de bördor och skatter, som trycka jordbruket samt näringar i allmänhet, visserligen icke kan med nådigt välbehag anse de mångtaligt väckta motioner om tillökningar för Statsbidragen, sorn förmodligen af välviljan blifvit framstäldte, tror jag med en Den 19 Martii. 833 en verklig förtröstan, att vår Nådige och älskade Konung, som så ömt deitar och vårdar Folkets fördelar, häldre ser och önskar mindskade än aliade pålagor, och, enär dessa med till hälften minskade inkomster ej kunna utgå till lika belopp, som då producuonerna betaltes dubbelt högre; så synes tydligen, att den nuvarande nöden samt allmänna förlägenheten påkallar Bjvi!ln>’ngens nedsättande såSon en conditio sine qua non.
Maj 1841 till den 10 April 1848 och del3 såsom Landshöfding från den 14 December 1857, hvarjemte han varit i hvarjehanda allmänna värf använd, under år 1863 träffats af ett slaganfall, som efterlemna! ett försvagadt och i allmänhet aftagande helsotillstånd, hvilket vid utöfningen af hans embete ofta måste finnas menligt och medföra ansträngningar, missgynnande för möjligheten att återvinna en varaktigare helsa och ernåendet af en längre lifstid, samt att Wfern på sin ålderdom befunne sig i mindre bekymmerfria ekonomiska omständigheter än tillförene, då han, oförhindrad af tjensteåligganden, kunde åt vården af enskilda angelägenheter egna en oafbruten verksamhet; och har Kongl. Maj:t, då f. d. Statsrådet Warna helsotillstånd icke medgåfve ett fortsatt utöfvande af hans innehafvande landshöfdingeembete intilldess ban, som redan är öfver 66 år gammal, jemväl uppnått den för pensions åtnjutande å Allmänna Indragningsstaten stadgade tjensteålder — med afseende härå och i betraktande af de vigtiga värf, i hvilka f. d. Statsrådet Warn varit i rikets tjenst använd, föreslagit Rikets Ständer, att f. d. Statsrådet Warn måtte från och med månaden näst efter den, uti hvilken afsked från landshöfdinge-embetet kunde varda honom beviljadt, å Allmänna Indragningsstaten uppföras till åtnjutande under sin återstående lifstid af den för landshöfdingar bestämda pension af 6,000 R:dr. Då emellertid f. d. Statsrådet Warn endast tillhopa 23 år varit i Statens tjenst anställd och handlingarne icke föranleda, att han är af understöd från Statens sida i behof, föranlåtes Utskottet hemställa, att den nådiga Propositionen icke må af Rikets Ständer bifallas. 30:o. Genom remiss från samtliga Riks-Stånden har Utskottet fått till behandling emottaga en af Kongl. Maj:t under den 29
Ett godt förhållande, grundadt på inbördes aktning och förtroende, på en ömsesidig rätt uppfattning af hvarandras naturliga pligter och rättigheter i förening med ett noggrannt aktgifvande inbördes på sin borgerliga ställning, åstadkommer de skönaste resultater till lycka för den enskilde, till lycka för samhället. Men ett så önskvärdt förhållande åstadkommes icke genom lagar och författningar, ehuru dessa, då de äro goda och sannt öfverensstämmande med tingens natur, kunna mycket bidraga lill detta önskade mål. Det måste vara igenom uppfostran sådant skall vinnas, och samhället kan aldrig nog egna sina krafter deråt. Sverige har ock på sednare tider med osparda kostnader befrämjat folkuppfostran i så många rigtningar, att det kunde synas såsom återstode intet mer att önska, än att dessa kostnader så fördelaktigt användas att de blefve rätt produktiva för den ungdom, åt hvilken de varit egnade. Det är dock den hu manistiska bildningen i dess lägre eller högre ordningar, som företrädesvis blifvit sålunda omhuldad, då den rent praktiska bildningan blifvit, väl icke åsidosatt, men dock mindre tagit omtanka och kostnader i anspråk. Den humanistiska bildningen, såsom utgången från roten af det sanna, det goda, det sköna, måste ock gå förut och uti sig innehålla fröet till den rent praktiska bildningen, och den sednare derutur utveckla sig såsom den födande, närande och kraftgifvande kärnan utur det icke mindre skönt sammanfogade och skapade skalet. Folkskolor, elementarskolor och universiteter hafva ock hittills mera uteslutande varit föremål för Sveriges omtanka och kostnader i uppfostringsväg. De praktiska och tillämpningsskolorna halva visserligen egnats en berömvärd omtanka, men måhända mycket återstår att önska innan de komma att stå i rätt förhållande till de förra. Elementarläroverken och universiteterna hafva erhållit sina tillämpningsskolor för det praktiska med fästadt afseende på speciela vetenskaper, såsom i militäriskt hänseende, i tekniskt, i slöjder, i sköna konster, musik och agrikultur; men, beträffande den sistnämnda vetenskapen och dess praktiska tillämpningsskolor, torde mycket återstå att göra, för att denna vetenskap med dess välsignelser må kunna tränga ned till Motioner hos Riddcrskapet och Adeln 1862. 433 till samhällets djup.
Skrif v. N.-o 29S. des icke tänkbart, att Kyrkoherden och Församlingen, vid valet af de personer, åt hvilka förestånderskapet för Kyrkan och Fattiginrättningen anförtros, åsidosatte nödigt afseende på de blifvande Föreståndarnes vederhäftighet, hvarom de, boende inom samma Församling, aldrig böra vara i okunnighet; äfvensom icke eller sannolikt, att en ofördelaktig förändring i en Föreståndares oeconomiska ställning skulle för hans grannar förblifva en hemlighet; hvadan alltså Kyrkoherden och Församlingen städse vore i tillfälle att, antingen genom ombyte af Föreståndare, eller, om han bibehölles, genom inteckning i hans fastighet, borgen eller annan gällande säkerhet, iakttaga Cassans hästa och afböja förlusterna; i likhet hvarmed det Allmännas rätt, vid en Uppbördsmans antagande, kunde genom borgen, på sätt som sker, eller genom inteckning, om han eger fastighet, så fullkomligt betryggas, att förluster höra förekommas. Då jemväl vid innevarande Riksmöte enahanda yrkanden blifvit gjorda , eller att den vilkorliga förmons-rätt framför inteckningar, som i 17 Cap. 8 §. Handels-Balken är tillagd Kyrkors, Fattighusens, Kronans eller Frälsemäns fordringar hos Föreståndare och Uppbördsman, hädanefter må upphöra; alltså och enär Rikets nu församlade Ständer till alla delar instämt uti de skäl, Exp.-Utsk Förslag till und. Skrif v, JV:o 29”, 11 R. Sirs år i8a3 afgifna ofvanomförmälda underdåniga Skrifvelse i detta ämne innehåller, hafva de icke eller tvekat att har i underdånighet föreslå, det Kyrkors, Fattiginrättningars, Kronans och Frälsemans hittills gällande vilkorliga företrädesrätt till betalning framför Inteckningsliafvare må varda afskaffad. Vid Förslagets uppgörande till förändring af ifrågavarande Lagrum, hafva R.
I afseende på hvad Herr Hjerta anfört, att det egentligen i de särskilta redactionerne skulle vara längden, som gör den gamla behagligare, än den nyare, så har jag mera än en gång tillkännagifva hvad det är som gör, att jag ej kan anse tillvitelse och jäf vara detsamma. Om jag skulle säga, attén person, som yttrar sig i en juridisk fråga, icke tagit deraf tillräcklig kännedom, så vöre det en tillvitelse, men om jag säger, att han icke är jurist, och icke kan känna den, så är det ej en tillvitelse, utan uppgift af ett enkelt förhållande. Friherre Ehrenborgh: Som det lär vara fruktlöst, att söka komma till någon förening de stridiga meningarne emellan, anser jag det kanske vara bäst att återremittera Be - D e u 9 J u n i i e. m. tänkandet. Utskottet skall då söka, att uppleta ytterligare skäl, för att bevisa den mening Utskottet trolt vara den rätta. Hans Excellence. Herr Grefven och LandtMarskalken förnyade dess ofvan framställde proposition till ålerremiss af LagUtskottcts ifrågavarande Betänkande. Ropades några Ja, jemte starka Nej. Hvarefter Hans Excellence gjorde proposition till bifall å nämde Betänkande. Ropades starka Ja, jemte några Nej. I anledning hvaraf Hans Excellence förklarade, alt som, efter hvad Hans Excellence tyckt sig finna, Ja öfverröstat Nej, LagUtskottets Betänkande blifvit af Ridderskapet och Adeln bifallit. Herr Ribbing yttrade, det lian i sådant fall måste förnya sin förut gjorde anhållan om votering. Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken föreslog derefter följande voteringsproposition: Den, som bifaller LagUtskottets Betänkande öfver väckt Molion om ändring och tillägg i 8 §. af 17 Cap. RättegångsBalken, voterar Ja; Den det ej vill, voterar Nej; 3i4 Den g Junii e, m. Vinner Nej, anses berörde Betänkande böra, på grund af de dervid gjorde anmärkningar, till Utskottet återremitteras.
Maj.ls flottas Stockholms station samt Riksmarskalks-embetet derifrån reqvirerar, vid förefallande behof, kanske 30 eller 40 man till så kallad handräckning eller till tjenstgöring i de kongl, köken; alltså och då ändamålet med båtsmans-roteringen är att alltid hafva dugligt manskap till flottans bemannande vid inträffande krig, och för att under fredstid begagnas till flottans byggande och utredning, men de till Stockholms station inkommenderade båtsmännen ingalunda synas uppfylla ett sådant ändamål, då de, istället att användas vid flottans arbeten, endast biträda i de kongl, köken och vid hof - Allt». Betr.- och Ekon.-UlskoUeti Utlåtande, N:o 6. 3 veis flyltningar, liar motionären ansett detta oskick, som liärleder sig från envälds-tiden, då konungen icke, såsom nu, egde en bestämd hofhållningssumma 8ig anslagen till betäckande af alla hofvet» utgifter, numera böra upphöra och föreslagit, att Rikets Ständer ville derom hos Kongl. Majit göra underdånig hemställan. Detta, i förening med de upplysningar Herr Friherre G yllen gr an et t, C. A. Ii., vid målets föredragning till remiss, meddelat, har Utskottet i öfvervägande tagit och härvid till en början , innan Utskottet går in i pröfning af de serskilda uppgifter, som åberopas till stöd för ofvanupptagna motion, hvars syftning i det liela går ut på att framhålla olämpligheten af båtsmans-handräckning i allmänhet för det kongl, slottet, ansett sig böra lästa Rikets Ständers uppmärksamhet derå, att manskap från hufvudstadens garnisons-regementen får, vid förefallande behof, i föreskrifven ordning och mot åtnjutande af så kallade handräcknings-penningar, reqvireras till biträde vid åtskilliga verk och inrättningar, äfvensom att manskap vid dessa regementen, med befälets samtycke och mot serskildt beting, icke sällan i enskild väg varder anlitadt.
Jag frågar om della är billigt och om det är någon konseqvens i detta stadgande. Skall en bördsrätt finnas, så skall äfven samma ordning sorn hittills fortfarande 604 T) en 26 Fe b r u ari. ega rum, så att om jag säljer lill en allägsnare bördeman, sä bör en närmare slägting hafva rätt att återbörda jorden. Ilvad 2:dra §:n angar, om viderboendes och nabos rätt, sä, då möjligen flere af R. o. Ad:s ledamöter icke hafva full kännedom om hvad lagen menar med »viderboende och nabo», må det tillåtas mig alt först upgifva hvad dermed förstås. Lagen säger nemi. att viderboende-rätt hafva de, som uti ett hus och tomt i staden det ägt, och naho-rätt de, som der intill bo, och att vi derboende skall hafva rätt till lösen framför nabo. Hr Printzensköld har förklarat alt han icke kan inse något rimligt skäl för desses lösningsrätt. Derpå har han redan fått svar. Viderboendes och nabos-rätt grundar sig nemi. derpå, att de redan förut antingen äro delegare i egendomen eller hafva olägenhet af densamma. Hr Printzensköld har härpå svarat, men endast angrde nabo, ej i afseende å viderboende. Det torde vara klar t alt den, som eger hälften i ett bus, måste, om den andra hälften säljes till en främmande person, kunna röna stor olägenhet af att få en främmande till delegare i huset, och att det således finnes ett verkligt skäl för honom att få lösa till sig den del som han icke egde förut. Samma förhållande är med nabo, som kan hafva stora oliigenheter af angränsande egendoms öfvergående i annan liand samt stora skäl för sin lösningsrätt, såsom om grannens bus är upfördt på hans grund, i hvilket fall det väl bör vara hans rättighet att lösa till sig huset. Om en domare tillerkänner honom en sådan lösningsrätt ulan att giltiga skäl dertill finnas, så begår ju domaren ett fel, men sådant kan icke räknas lagen lill last. I afseende på denna § förekommer äfven samma fel som i afseende å den förra.
Då sprungo alla små-trollen upp, och voro mycket häpna att se en ’christen’ menniska. Men käringen fick ett fryntligt utseende, och sade: ’god qväll igen! ’Hvad är du för en som kommer och helsar så vackert? Jag har nu suttit här i väl sina tusende år; men ännu har ingen, förr än du, visat mig den hedern och kallat mig ~kära mor~.’ Ja, konunga-dottern förtäljde hvem hon var, och framsade sitt ärende, om icke den gamla qvinnan visste besked om en förtrollad prins, som kallades ~prins~ Hatt ~under jorden~. ’Nej,’ svarade käringen, ’det vet jag inte. Men efter som du gjorde mig den hedern och kallade mig ~kära mor~, vill jag ändock hjelpa dig så godt jag kan; för jag har ännu en syster, hon är dubbelt så gammal som jag, och kanske vet hon någon råd.’ Detta tycktes konunga-dottern vara ett godt svar, och hon tackade mycket för den gamlas goda vilja. Hon blef så natten öfver i berget; men andra dagen skulle en af berg-qvinnans pysslingar visa henne vägen. När nu morgonen kom, att det begynte gry för dagen, var prinsessan genast redo att gifva sig åstad, och en af berg-pysslingarne skulle följa henne. Vid hon så skulle taga farväl af den gamla, sade käringen: »jag önskar dig all lycka på resan, och lära vi härefter aldrig mer se hvarandra. Likväl, eftersom du visade mig den hedern och kallade mig ~kära mor~, ber jag att du vill emottaga denna härfvel till en vänne-gåfva. Men så länge du har den härfveln behöfver du inte lida någon brist, ty han härflar sjelf allt det garn som din spinn-rock spinner.» Ja, konunga-dottern tackade mycket för den kostliga föräringen; ty härfveln var inte som andra härflar, utan alltigenom af klart guld. Derefter skildes hon ifrån berga-qvinnan, och vandrade såsom tillförene öfver berg och dalar, hela Guds långa dagen i ända. Men när det blef serla om aftonen, kommo de åter till ett högt berg, och öfverst i fjället tindrade ett ljus såsom en liten klar stjerna.
Om vi återvända till förhållandenas betraktande sådane de kunna, genom förslagets antagande gestalta sig, så finna vi alt det möjligen skulle kunna hända, dels alt ingen enda verldslig embetsman, civil eller militär, erhölle inträde i något Stånd, dels att alla 4 Stånden komme att bestå af bara embetsman. R. o. Ad:s 60 ledamöter skulle utan svårighet kunna väljas bland embetsmannaklassen, de 15 ofrälse männen på Riddarhuset likaså. I PresteSt. äro samtlige representanterna embetsman. Att förslaget ej utesluter möjligheten deraf, att hela BorgareSt. utgjordes af embetsman, samt hela BondeSt. af små tjenstemän, särdeles Länsmän, hvilka öfverallt äro tillgänglige, har jag förut sökt ådagalägga. Kan man, oaktadt Representationen således bestode blott af ett Ständ, vilja påstå, att förslaget bibehölle Ståndsförfatln.: så vore det en ordlek, ett gyckel. Kunde det vara för riket gagnelig!, att hela representationen utgjordes af embetsman allena? Om i det förvända förhållande som kunde inträffa, ett främmande sändebud, kommit på Rikssalen för att se Sveriges 4 Stånd, finge skåda en Adel bestående af idel tjenstlösa godsegare med en ofrälse bränvinsbrännare till Landtmarskalk; BorgareSt. beslående af Generaler, Amiraler,Presidenter, Landshöfdingar och Officerare, med en General till talman, med de blå och gula fjedrarne svajande, icke öfver Adelns, ulan öfver BorgareSt:s hufvuden, samt BondeSt. sammansatt af Under-Officerare, och halfherrar med en Länsman till talman, skulle Ministern kunna föreställa sig annat än att han vore på en maskerad? Jag säger icke, att dessa ytterligheter skola inträffa, ty menniskors förstånd och äfven slumpen skall hindra det. Men jag säger det vara Const.- Utsk:s fel, att hafva upgjort ett förslag, enl. hvilket sådant kan hända. Förslaget är oantagligt, om deri ej förefnnnes andra brister än på valstadgar; ty dem förutan är det ovisst hvad af den nya representationen kan blifva.
Nej, sägom det rent ut, — en folken påkommen yrsel, de höjda frihetsropen, våldet mot thronerna, stegrade modet äfven här hos dem som i hjertat önska folkfrihet, sjelfstyrelse och konungamaktens kringskärande, att ej säga utrotande: — rösten höjdes från dessa frihetsman och genljudet deraf förblandades med ett sannt uttryck af nationens verkliga önskningar och behof. I samma mån sjönk modet hos mången fredsälskande och vältänkande medborgare; förskräckelsen höjde sin fana och grep det menskliga sinnet. I stället att stark i känslan af en rättmätig sak med öppet bröst och väldig arm möta en möjlig fara, skyndade mången att frälsa hvad man trodde räddas kunna och lugnet ville man genast köpa äfven på bekostnad af det allmännas framtida väl. Under en sådan period af både förståndets och känslans missvisning, under sådana auspicier såg detta förslag ljuset. Det skulle i Ständernas fall se folket försonadt och samfåldta val voro det räddningsankare som utkastades, att förekomma en förmodad söndring. De frisinnade och de godtrogna fattade deri med förhoppningarnas hela förtjusning. Men om de i dag lyckas att se dem upfylda, är det Svea land som länge får umgälla misstaget i bittra frukter af oreda, sorg och bekymmer. Man begär upoffringar af R. St. och man begär dem af Sveriges Adel. Vi hafva på lietta rum hort en af Konungens utmärktare embetsman, som vid sista riksdag först ledde våra öfverläggningar, vid nedläggande af den staf han så värdigt hade burit, upmana oss att, ”i anledn. af tidsandans blifvande utveckling, hurudan Adelns verkningskrets än må blifva, städse fortfara att med ”redligt nit och äfven med egen npoffring, om så fordras, hafva ”ett älskadt fosterlands välgång till vårt främsta mål”. Vid öfverlemnande af den nåd. propos., som nu utgör föremålet för öfverläggning, hoppades K. M. ”att R.
Kan något starkare bevis gifvas, att frågors nedläggande i sådant fall hos Constitutions-Utskottet ej öfverensstämmer hvarken med Grundlagens esprit, eller med 1809 års Lagstiftande Ständers vilja, eller med förra Constitutions-Utskottets omdöme, än den, sedan förra Riksdag, enligt samma Ständers beslut väckte, men ännu hvilande tillstyrkta motion, att votering i Utskotten böra per Capita, i likhet med andra voteringar förrättas, och således väckta frågor äfven hos detta Utskott uti intet fall böra, utan bestämdt afstyrkaudc, nedläggas eller förfalla?» Herr Grefven och Ordföranden: Då efter fåfängt bemödande att förena de skiljaktiga meningarne eller att åstadkomma ett resultat, det nu icke återstår mig annat än att göra en ny proposition för att bestämma påföljden af den nyss anstälda voteringen, utbeder jag mig att i förhand få till Protocollet reservera mig, att detta sätt att tillvägagå icke är enligt hvarken med min öfvertygelse eller med mitt begrepp om Grundlagens föreskrifter och de genom analogie deraf hämtade grunder för Utskottets förhållande. I anseende till det första får jag likväl förklara, att hvad jag der innefattar under ordet öfvertygelse icke har afseende på hufvudfrågan, endast på nu varande form vid beslutningssättet. Jag har derföre i anseende Bilaga G till Exped. 705 till sjelfva ämnet icke yttrat mig, att jag ansåg pluralitetens mening i detta fall blifva ett tillräckligt rättesnöre för min. Jag finner hufvudfrågan af en alldeles conventionel beskaffenhet, omöjlig att efter blotta rättsgrunder bestämma och ärnad att utaf hvarje Samhälles seder, tänkesätt och deraf uppstående behof blifva beroende. Möjligtvis torde derföre den mening, som har mesta analogien med våra fordna seder, under denna synpunkt förtjena lika mycket företräde som den, hvilken för en åsyftad politisk nytta infört en förändring. Om denna icke ägt rum, skulle jag aldrig föreslagit den, men sedan Lagen nu en gång blifvit sådan, finner jag också betänkligheter vid att utan stadgad opinion förändra den.
Grufvo-arbetare, 0111 befrielse från Bevillnings afgift för. XXXVII. B. a75. XXXVIII. A. 255. Grufvor, om ändring i Förfa tillingarne angående uppfinnarerätt till. V. 2.52. VIII. Grundlagar, Rikets, om skyldighet för dem som undergå Juridiskoch Embets-Exa - a36 men, alt ådagalägga kännedom deraf. Grundlagarnes felfria tryckning, Berättelse af Committerade till. I. 365. A. 4^9- P.U. 466. — och RiksdagsBeslutcts felfria tryckning, angående. LXV. i 12. E. 392. LXVI. A. 45. Grundlagsändringsförslag i 24 § Riksdags. Ordningen. VII. B. 358. IX. Å. 171. XII. U. i56. XIII. 125. XIX. A. 215. XLVIII. E. 41. — i 1 1 § Riksdagsordningen. XVI. B. 376. XXIV. Riksdagsordningen. XXVII. B. 2x7. XXXII. U. 3oo. XXXIX. A. 278. XLI. B. 338. XLIII. B. ior. XLVIII. A. 316. LV. U. 89. LXI. A. 64. — i TryckfrihetsFörordningen. XLIV. B. 201. LVIII. A. 191. A. 322. LXIII. A. 6. LXIV. B. 257. LIV. U. 108. LXIII. A. 14. Grundlagsändringsförslag rörande Lagtima Riksdagars återkomst hvart femte år, Urtima Riksdagars föremål, och tiden för Lagtima Riksdags fortfarande. LII. B. 189. LXVI. Å. 26. U. 198.