Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna skilnad är alltför stor för alt icke gifva anledning till missbelåtenhet och bör väl således, förr eller sednare, på något sätt afhjelpas. Men utom dessa stora utgifter äro rusthållarne äfven belastade med en mängd svårigheter och trakasserier, från hvilka rolehållarne äro befriade. De få ej uppgöra legokontrakter med karlarne, ulan alt befälet blandar sig deri och vill bestämma vilkoren och aflöningen. De få ej nummerhästarne antagne, såvida de ej äro af någon, så kallad bättre race, och dessa hästar äro både dyrare att köpa, svårare alt underhålla och ej så uthållande under strapatser, som de hästar, hvilka uppfödas af allmogen i en del trakter af Skåne. Ständigt äro rusthållarne underkastade kostnader, som förorsakas af ofta påkommande förändringar i beklädnaden, munderingsoch utredningspersedlarnes form och beskaffenhet och alltid äro de beroende af karlens större eller mindre vårdslöshet i afseende på dessa persedlars vårdande och behandling under mötestiden. Det bästa sättet för lindring af den svåra börda, rustningens utgörande medför, vore ulan tvifvel, alt en viss del af den i Skåne förlagda kavalleristyrka förvandlades lill infanteri mot samma vilkor, som för det i Småland redan afsutna kavalleriet; men då en sådan förändring för närvarande ej är verkställbar, vågar jag att, för vinnande af någon lättnad i della onus, vördsamt föreslå: ■l:o att, då rusthållaren fortfarande anskaffar och underhåller häst och karl, Staten måtte åtaga sig anskaffandet och underhållet af alla öfriga, till rustningen hörande persedlar, med vilkor alt rusthållarne till Staten aflemna rustningspersedlarnc i nu befintligt skick; och 2:o alt befälet måtte förbjudas att vid dragoners och husarers tillsättande i något afseende lägga hinder i vägen för rusthållarne alt med karlarne öfverenskomma om lönevilkoren, bäst de förmå. Om remiss till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 15 November 1062. Pehr Nilsson, från Christianstads län. Häruti förenar sig Häkan Nilsson, från samma lån Motioner i Bonde Ståndet 1862.
RiddarhiiS-Grdningen, lämpligen tillhöra Ridderskapets och Adelns Ordnings-stadga, hvaraf följde, att RiddarhttsUlskottet funnit något stadgande angående offentligheten ej böra i Riddarhus-Ordningen inllyta, Herr Grefve Magnus Brahe, såsom för tillfället Ridderskapets oell Adelns Ordförande, förklarat att, enär, eftei’ Herr Grefvens omdöme, frågan om offentlighet vid Ståndets öfverläggningar åsyftade uti 17 Och 18 §§. Riddarhus-Ordningen ändringar Bi/t. tili B. S. Prot. 1828 1829. 3tdje Sami., 1 5:le Haft. a Constitiitions Utsi;. Betänk. N:o 6. och tillägg, hvilka ej kunde på annat sätt, än det i samma Författnings 5i §. föreskrifna, lagligen tili väga bringas, och den i 2 3 §. Riksdags - Ordningen omförmälda, inför Kongl. Maj:t aflagda Landl-Marskalks-Ed, äfven gällande för Herr Grefven och Ordföranden, såsom företrädande Landt-Marskalkens ställe, innebär, att Ordföranden bör ställa sig till ovilkorlig efterlefnad den antagna Riddarhus-Ordningen, hvarjemte /f> §. Riksdags-Ordningen bjuder, att Riks-Ståndens Ordförande icke ega att föreslå något annat än hvad som fordras till verkställighet af Grundlagarna, Riddarhus-Ordningen, eller Ståndens Ordningar och Beslut, Herr Grefven och Ordföranden, som fann att, i händelse offentligheten skulle af Ridderskapet och Adeln medgifvas, ett Stadgande derom ovilkorligen borde i Riddarhus-Ordningen intagas, följaktligen, på grund af 23 och /p Riksdags-Ordningen samt 17 och 18 §§.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad., på sätt Hr von Hohenhausen föreslagit, behagade instämma med BorgareSt. deruti, att beloppet af anslaget för styrelsen för allmänna arbeten blir 8000 r:dr, men i öfrigt behagade vidblifva sitt beslut i dessa frågor ang:de extra-statsreglerm, och således afslå BorgareStts inbjudning saint lägga den till handlingarna. Ropades ja. Hr von Hohenhausen: Jag får äran hemställa, huruvida det icke kunde vara af någon angelägenhet att justering af detta beslut snart må företagas, på det att vid förstärkta StatsUtsk:s sammanträde i eftermiddag detta beslut må kunna vara expedieradt till de öfriga Stånden, så att de icke derom sakna kännedom. i6 Den i Juni. Hr von Hartmansdorff, Au g.: Jag hemställer om icke beslutet borde sluta dermed, att R. o. Ad. anlager inbjudningen i afseende pä summan i 8 punkten, men för öfrigt vidblifver sina beslut på sätt Hr von Hohenhausen föreslagit, dock utan att begagna det uttrycket att R. o. Ad. afslagit inbjudningen. Det kommer på ett ut; men det förra vore höfligare. Hr Frih. o. Landtm, hemställde, då innan pleni slut prot.utdr. i denna fråga torde kunna justeras, om icke R. o. Ad. skulle behaga uppskjuta med öfverläggningen om ordalagen intilldess prot.utdr. till justering komme att uppläsas. Ropades ja. På begäran af Hr von Hartmansdorff, Aug., samt Frih. Cederström, Jacob, lades ånyo på bordet StatsIJtskts memorialer: N:o 542, i anledn. af RiksSttns stridiga beslut angrde vissa bevillningsmedel ingående lill Riksg.contoret; N:o 54g, med anmälan om RiksSt:ns skiljaktiga beslut rörtde föreslagna voter;s-propos:r angtde handelsoch sjöfartsfonden. Då nu ånyo föredrogs StatsUtsk:s den 29 sistl. Maj på bordet lagda mern.
Att af Tullmedlen en behöflig summa anvisas, för att användas af en Comité, sammansatt af kunnige och practiske män, hvilken det ålåg att, efter inhemtad kännedom om andra länders tull-lagar, ett år före nästa Lagtima Riksdag, hafva utarbetat ett förslag till Tull-lag och Taxa för Sverige, derom motion, i sammanhang med beslutet, torde böra väckas. Sker detta, så hoppas jag ock, att den inbördes striden är slut, att de tryggade näringarne skola tillegna s'g kunskapsrike män och capital och att allmän trefnad och belåtenhet skall uttrycka nationens tacksamhet. ” Af Herr P. O. Norin : ”1 öfverensstämmelse med min reservation emot Utskottets Betänkande N:o 21, anhåller jag också härmed få reservera mig emot Utskottets nu fattade beslut, dels att ännu bibehålla förbudssystemet, och det på ett sätt, som, efter mitt förmenande, icke kan frånskilja sig utseendet af inconseqtience, dels de mångå derigenom fastställde enormt höga Tull-bestämmelserne, med hvilkas närmare specificerande jag dock icke anser mig böra belasta Betänkandet, utan får åtnöja mig med att äfven i detta fall inom Ståndet söka göra mina åsigter gällande. Jag kan dock slutligen icke underlåta beklaga, å att de många ganska välgrundade anmärkningar, sorn inom Riks-Slånden gjort sig gällande, så litet afseende synes hafva blifvit fastadt.” Häruti insämde Herr Lindström. Bil. till Bevillnings-Utskottets Utlåtande, TS.o 3o. 37 Af Herr A. Brunnius: ”Då nu det justerade Betänkandet, angående Tullbevillningen, skall till de respective Stånden återgå, föranlåtes jag, som uti åtskilliga puncter varit af olika tanka med pluraliteten inom Högloll.
Genom nådigt bref af den 27 Juni 1849, har Kongl. Majit, med bifall till framstäldt förslag tillen badstugubyggnad af sten för Stockholms garnison, anbefallt Kongl. Krigskollegium att gå i författning om densammas uppförande genom entreprenad, i enlighet med upprättad, af Kongl. Majit gillad, ritning, med nådig föreskrift tillika, att, i händelse antagligt anbud vid skeende entreprenadauktion icke gjordes inom det af Chefen för Ingeniörcorpsen beräknade kostnadsbeloppet, 6,881 Rdr 32 sk., hvilken summa icke finge öfverskridas, byggnadsarbetet skulle verkställas genom Chefens för Ingeniörcorpsen försorg; hvarjemte Kongl. Majit funnit godt tillåta, att kostnaden finge, på sätt Kongl. Krigs-kollegium föreslagit, utgå af den Kollegii Afdelnings anslag, hvilken lämpligast dertill lemnade tillgäng, och sedermera godtgöras sålunda, att en fjerdedel deraf, svarande mot Artilleriets blifvande andel i byggnaden, påfördes Artilleri-afdelningen och de öfriga tre fjerdedelarne lortilikations-afdelningen, samt uti framdeles afgifvande statsreqvisitionsförslag för dessa Afdelningar upptagas till ersättning med högst 500 Rdr årligen, från och med år 1S50 intill år 1854, hvarefter återstoden borde godtgöras, i den mån tillgångarne medgäfve, allt beräknadt för hvardera Afdelningen, enligt ofvan bestämda grund för byggnadskostnadens bestridande; hvilket förhållande Revisorerne ansett sig böra omförmäla. §. 9. Ehuru Kongl. Maj:t, genom nådigt bref af den 29 Maj 1848, förständigat Kongl. Krigs-kollegium att, endast i mån af behof, hos Kongl.
M. eger således icke rätt att använda de dertill gifna anslagen för andra lärda verks understödjande. Deremot eger K. M. till de lärda verk, för hvilka understöd under nästa statsreglerings-period möjligen kommer att begäras, en högst ringa och lumpen summa att disponera, oaktadt dessa verk kunna vara af största vigt och värde. Det förundrar mig derföre, att Gr. Lagerbjelke kunnat motsätta sig den icke särdeles stora anslags-tillökning, som för detta vigtiga och nyttiga ändamål blifvit äskad. Gr. Lagerbjelke: Att de anslag, som å extra statsregle ringen blifvit anvisade till lärda verks utgifvande, icke af K. M. kan användas till understöd åt andra verk, kan icke förnekas; men om äfven så förhåller sig, lärer man väl icke kunna bestrida, att dessa anslag äro bestämda för lärda verks utgifvande. Om således de verk, hvilka erhållit anslag på den extra statsregleriugen, icke behöfva några sådana på den ordinarie, så kan väl också icke nekas, att den ordinarie blifvit befriad från att tyngas af anslag till dessa verks understöd; och som ifrågav:de verk i allmänhet äro de förnämsta, så ligger äfven häruti ett skäl, hvarföre man, vid bestämmandet af anslaget å den ordinarie staten, måste taga i beräkning hvad som är beviljadt på den extra. Sammanräknar man då dessa belopp, skall man finna, att de gå till högst betydliga summor. Det vore visserligen ganska väl, om man kunde gifva ännu mera för detta ändamål; men icke kunna vi smickra oss med att hafva en så outtömlig tillgång på lärda verk, att icke de medel, som blifvit för ändamålet anslagna, stå i ett någorlunda afpassadt förhål IX H. 41 643 Den 23 November f. m. lande dertill. Det är icke nog med att man kar lärda verk, utan dessa verk böra väl äfven hafva verklig förtjenst, och en auktoritet, som väl bör hafva något vitsord i denna fråga, är K. M. Nu har K. M. ansett det hittills beviljade anslaget vara tillräckligt, och då B.
“Drifver du gäck med mig,“ utropade han, “eller hvad betyder detta?“ “Å, Herre Gud,“ snyftade Maja, “det betyder bara att ... att ... Esaias skall hafva boken; att jag begärde den af herr Herman, och att ...“ “Läser Esaias latin?“ afbröt henne Branting. “Å, han läser mångahanda böcker, han, och nu skall jag också tala om helaste sanningen,“ sade Maja och snyftade, så att hon icke kunde få fram ett enda ord. Kronofogden, otålig att erfara, huru det hängde tillsammans med allt detta, blef häftig, och då fann Maja rådligast att upphöra att gråta. Hon aftorkade tårarna och började följande redogörelse: “Jo, det är så, att mor där hemma har fått sig uppenbaradt, att det af Esaias skall blifva en stor man, och hon kunde icke släppa den tanken, fast mor hans icke hade råd att gifva honom lärdom. Då jag skulle ut i världen, bad hon frun vår att skaffa mig hit, och så kom jag hit till Högvalta, medförande en liten sparpenning, den mor lagt samman. Den skulle jag icke få använda, utan jag skulle för den skaffa Esaias läseböcker, så anbefallte mor. När nu herr Herman blef så glad åt att tala vid mig, bad jag honom köpa Esaias böcker, och när penningarna mina voro slut, skaffade han sådana ändå. Nu är det för den saken, som jag gått till logen, och däruti är slätt icke något ondt. Mor har sagt, att Esaias är för god att vara här, där han icke får bokliga kunskaper, och mor hon har alltid rätt. Gud gaf honom sådana gåfvor, som vi andra icke fått, det har mor sagt. Blir jag nu körd ur tjänsten så är det illa gjordt, för jag har ändå icke förtjänt det.“ Maja torkade ögonen med förklädet och såg därefter helt lugnt på Branting. Gubben satt och funderade. Han mumlade helt tyst. “Hm hm, jag har själf tänkt något slikt om Esse. Gossen har fått något för mycket, som gör, att han icke passar till kronofogde.“
De betänkligheter Friherre Björnstjerna omnämnt i afseende på frågan om lifstidsfångars deportation, anser jag vara af den betydenhet, att jag Den 12 Februarii, anser mig böra förena mig med honom. Friherre Björnstjerna har i detta afseende tillkännagifva en omständighet sorn jag väl anat, titan att känna den, nemligen att kostnaderne skidle blifva ganska betydliga. Jag anhåller således att desse anmärkningar må få till vederbörligt Utskott åtfölja den gjorda motionen, och tror att de visserligen skola uppväga hvad i afseende på detta ämne i motsatt mening blifvit taladt. Herr Grefven och Landt Marshalk en hemställde, att så väl Friherre Skjöldebrands och Herr Gripenstedts ifrågavarande Memorial, som de af åtskillige Ledamöter i samma ämnen nu afgifne yttranden, lingö till Lagutskottet remitteras. Bifölls. Företogs till pröfning Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskottets den 2 dennes afgifne och den 6 derpå följde på bordet lagde memorial angående tillåtelse för Utskottet, att utöfver den i 24 §. Riksdagsordningen stadgade Canzlibetjening få antaga fyra Canzlister med deremot svarande arfvode, hvilka äga, att Secreteraren och Notarierne i renskrifningsgöromålen tillhandagå. Herr von Hartmansdorff*, Magust: Jag har förut tagit mig friheten fästa Ridderskapéts pch Adelns uppmärksamhet på dyrheten och Den 12 Februarii, talrikheten af Ståndsoch UtskottsCanzlierna.' Nu, då Allmänna Besvärsoch Ekonomiutskottet begärt att, utöfver den betjening, Utskottet enligt Riksdagsordningen äger, få antaga fyra Canzlister, må det tillåtas mig, att göra några ytterligare anmärkningar i samma ämne. Enär Utskottet, utom en Secreterare, har 5:ne Canzlister, och enligt hvad jag tror mig känna, blott arbeta på 3:ne fördelningar, så ar det alltid möjligt, för en af Tjenstemännen att vara ledig och sysselsätta sig med renskrifning, under det de öfriga anteckna hvad uti afdelningarne förefaller.
Hr polismästaren vidare, att i 2 § af Kongl, förordningen den 29 Juni 1833, huru med försvarslösa personer förhållas bör, benämndes en person, hvilken på förenämnda sätt är vorden tilltalad, dömd och med högsta kroppsplikt afstraffad, för vanartad, en benämning, som torde för Döling vara den lindrigaste, när han, efter hvad allmänt kändt vore, större delen af sin lefnad hämtat siii bergning af det lian bedrägligen kunnat åtkomma. 1 afseende å så beskaffade personer tillkomme det Konungens befallningshafvande och polismyndigheterna alt förfoga, om och huruvida desse borde på fri fot vistas, särdeles då bedrägligt förhållande lades dem till last. Och som Döling, vid ifrågavarande tillfälle, ytterligare varit för dylika bedrägliga transaktioner angifven samt, i enlighet med målsägarens yrkande, förklarats skyldig att träda i häkte, ville Hr polismästaren hemställa, om han kunde anses hafva dervid förfarit så utan all laga anledning, alt åtal derför borde äga rum. Vid öfvervägande af detta allt med hvad mera förekommit, ansåg jag frågan, huru Hr polismästaren Bergmans öfverklagade förfarande borde betraktas, hufvudsakligen bero på beskaffenheten af det mål, som emot Döling hos Öfverståthållare-embetet anmälies. Dervid förekom, ali Levauders talan innefattade påslående om Dölings förpligtande i följd af sin skriftliga förbindelse, att antingen återställa den deri omnämnde skuldsedel, eller ock fullgöra förbindelsen samt betala ränta, jemte ersättning för den genom hans uraktlåtenhet vållade kostnad och skada. Under målets vidare handläggning och sedan Döling erkänt siri förbindelse samt i öfrigt med svar bemött Levanders påstående, men tillika invändt, att målet icke skulle tillhöra Öfverståthållare-embetet, utan borde vid domstol upptagas, anförde väl Levander, såsom anledning för sitt yrkande om Dölings inmanande i häkte, att dennes mening påtagligen vore alt genom bedrägeri och svek förnärma Levanders rätt; men Levander uppgaf icke, huruledes delta förmenta bedrägeri eller svek skulle af
Vid tillämpningen af denna punkt skulle jag heldre vilja kalla Couponen CapitalCouperare, eller Capitah-dödare; ty då Långifvaren måste bero af Låntagarens discretion, om någonsin Capitalet återbetalas, så måste man väl vid penningarnes utlånande hafva öfvergifvit hoppet att återfå Capitalet, och hvem garanterar en gång räntans bekommande,. ”4-.0 Sådane RcinteCoupons försäljer Banden emot full valuta i Silfver eller Banco”sedlar till en hvar, som anmäler sig att ”en sådan Coupon inköpa.” Att Banken kan vilja sälja sådane Capital-Couperare, undrar jag icke på; men att Banken får några köpare, det betviflar jag på det högsta, ty den, som har silfver, eller annan dyrbar lös egendom, lärer sannerligen ej för evärdeliga tider afhända sig Capitalet mot 4| procents ränta — hvars erhållande äfven är equivoque. D e 11 20 N o v e in ber f. m.. *’5:o I samma man och lill samma belopp, som Banken infår penningar för för”sålde Ränte-Couponsj, utgifver Banken nja ”fastighetslån mot 4f procents ränta och ”i§ procents årlig Capital-afbetalning.” Då Banken troligen icke får några kunder, som för redbart Silfvermynt köpa Capital-dödare eller Couperare, lär Banken icke eller blifva i tillfälle, att tjena med några fastighetslån af en på det sättet erhållen fond; och att utgifva Coupons i stället för Silfvermynt åt medborgare, som behöfva fastighetslån!, lära väl låntagarne bestrida. ”6:0 Maximi-beloppet för dessa lån på ”en hand blifver obegränsadt och endast beboende af pantens värde — dock må ingen ”pant belånas till högre belopp än dess half”va värde, men väl derunder, allt efter Ban”coFullmägtiges ompröfvande.” Maximi-beloppet lärer icke blifva betydligt, med hänsigt dertill, att inga fonder lära erhållas att utlåna. ”7:0
Prot. 1853—54. 4 Sami. 2 Afd. 6 Haft. 1 2 Statssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottens Betänkande, A:o 15. år 1834 hade, sedan års-trycket, lill följd af Kongl. Kungörelsen den 14 December 1833, upphört, Allmänna Författningars kungörande blifvit verkställdt endast genom Svensk Författnings-sarnling, hvars utgilvande lättades derigenom, alt den spredes på allmän bekostnad med öfver 5000 exemplar, hvarjemte den ålnjöte frihet från postporto, stämrpel-afgift och kronoutskylder. Man hade dock snart funnit, att denna Lag-samling ej motsvarade ändamålet, helst i planen för densamma ej ingått upptagandet af sådana underrättelser från Regeringen, som erfordrade en hastigare och mera utbredd spridning, och ej heller af det betydliga antal offentliga akter och authentika handlingar, som vore af vigt att blifva kända, eller af legala annonser. För alt afhjelpa bristen härutinnan, hade man år 1835 börjat utgifva Sveriges Stats-Tidning, som, begagnande det privilegium, Sveyska Akademien, på sätt ofvan är nämndt, erhållit, förenades med Postoch Inrikes Tidningar. Försöket härmed hade dock misslyckats, hvaraf följden varit, att Postoch Inrikes Tidningarne återtagit sin förra form. De gamla olägenheterna hade härigenom återkommit och blifvit kännbara i samma mån som, med landets tilltagande utveckling, det blifvit allt mera af behofvet påkalladt att sprida till allmän kännedom embetsmyndigheters och enskildes legala tillkännagifvanden. I betraktande häraf, och enär nämnde behof ej heller kunde anses vara uppfylldt af utkommande
Stockholm den 22 November 1862. J. 0. Sundgren, från Stockholms lån. Ui Motioner % Bonde-Ståndet 1862. Af «I. O. Sundgren från Stockholms län, om anslag till lön dt en Veterinärläkare för Roslagen med station i Norrtelje. I närmaste sammanhang med åkerbrukets utvidgande och stigande står ladugårdarnes utveckling samt deraf beroende boskapsskötsel och husdjurens sanitära vård, hvarmed förenar sig omlankan att, vid deras tillfälliga sjukdomar eller i den olyckliga händelsen af farsoter ibland dem, ega vid banden nödigt läkarebiträde till rådfrågande. Behofvet al en lättare tillgänglig djurläkarevård har länge gjort sig gällande i de kring Norrtelje stad liggande härader och skeppslag, hvarest endast en veterinärläkare, vid Skebo bruk, finnes boende, till hvilken flera af häradernas socknar hafva ända till 7 mil, och som dessutou sällan kan vara att påräkna, och som martiden aldrig, alldenstund han är anställd vid Lif-regemeritets Dragonkorps och således främst bör tillse och vårda regementets sjuka hästar, hvarföre också vid de tillfällen kreaturssjukdomar på orten allmännare varit gängse, elever från Velerenärinrättningen i Stockholm blifvit af Kongl. Sundhets-koliegium förordnade alt dit afresa och lemna läkarevård. En hvar af oss kärmes, af hvilket värde en häst eiler ett nötkreatur är för den mindre bemedlade bonden eiler torparen, huru ofta hela hans bestånd kan äf ventyras genom förlusten af ett eller, annat sådant, och huru ofta äfven en sådan förlust inträffar i saknad af läkarebiträde, för att icke tala om det betänkliga fall, då farsoter bland kreaturen äro rådande, och man inser då utåt» svårighet, af hvil ken vigt det är för en ort att inom sig ega behörigen examinerad och skicklig djurläkare, till hvilken hvar och en i nödens stund kan vända sig för erhållande af råd och hjelp.
Länen böra således i ett passande antal valdistrikt indelas. Lämpligheten af städernes upptagande i läns-representationen kan ur flere skäl ifrågasättas. Landsbygdens och städernes intressen hafva föga sammanhang med hvarandra, bestämmandet af en jemförlig grund för städernes och landets bidrag företer ingen ringa svårighet, och underlägsenheten i stads-ombudens antal kan utsätta dessa samhällen för faran att blifva dels åsidosatta, dels obilligt betungade. I Norrige äro ej heller släderne representerade i amlsförmanskapet. Oaktadt allt detta, tvekar dock Utskottet icke, att förorda städernes inrymmande i läns-representationen. 1 många frågor, och tvifvelsutan de vigtigaste, sammanfalla ändock landsbygdens och städernes intressen, och de intelligenta krafter, hvilka i städerne stå lill buds, höra ej för institutionen gå förlorade. Mot majoritetens förtryck, om det vore att befara, kunna vissa skrankor i författningen uppställas, och en säkerhet deremot bör också kunna påräknas uti konungens och landsböfdingens mellankomst. Rörande utsträckningen af församlingens rättighet, att få sina beslut bragta till verkställighet, kunna delade meningar uppstå. Frågan besvaras lättast, dä man uppfattar besluten såsom öfverenskommelse^ att i en viss sak någonting hos högre myndighet utverka. Om frågan är af den beskaffenhet att, enligt gällande författ - 82 Allm. Besv.. och Ekon.-Ulsk:s Bet. JYs 127. ningar, en framställning derom af enskild man eller menighet skall göras hos Konungens Befallningshafvande, så bör det tillkomma landshöfdingen, att öfver landstingets beslut resolvera, med rättighet för församlingen att, i händelse af afslag, deremot anföra besvär. Är åter frågan sådan, att hon eljest skolat omedelbarligen hos Kongl Maj:t göras anhängig, så bör följaktligen landstingets beslut derom un derställas konungens pröfning. Många dylika frågor skulle kunna upptagas till besvarande, men Utskottet anser det icke lämpligt.