Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Och fast det inte är någon som tror mig om det, så är det säkert att jag rysligt gerna vill vara förnuftig och inte ha så mycket hams för mig som så många flickor. Du må tro att man får nog se på det i pensionen!» »Du blir allt en liten bra hustru med tiden.» »Ja, vet du, jag känner att jag vill», sade hon trohjertadt. »Jag skulle så gerna vilja vara snäll emot alla menniskor, men så ibland komma de galna gamla upptågen för mig, och då kan jag inte styra mig, utan hittar på skälmstycken. Får jag då skam, så blir jag bara stygg; för det kan jag vara ibland, men – ser du – då tiger jag.» »Åh, jag skulle aldrig kunna bli ond på dig», sade han hjertligt. »Skulle du inte? Ja, vet du, då kommer jag bestämdt att hålla af dig. För hur det är så känner man sig ibland så ensam, liksom om ingen brydde sig om en, och som om hela verlden skulle gå lika bra om man fans der eller inte – och det käns så tomt. Och så önskar man att det fans någon som höll riktigt af en, mer än af alla andra menniskor. Inte för man är i slägt och så der, utan riktigt för ens egen skull, och som man kunde säga allting för. – För nog är det tråkigt att gå der och tänka och tänka alltid och inte ha någon att säga det till, allt hvad man tänker. Och vet du att jag kan vara så ledsen ibland, att jag inte kan låta bli att gråta, fast jag inte vet hvarför, och jag längtar, – jag längtar så rysligt.» Hon tvärstannade och såg betänksamt ned på klädningens garnering. Han lyfte upp hennes hand och kysste den. Så drog hon sin stol intill hans, så att de kommo sida vid sida, och i det hon vände sig emot honom lutade hon sig fram och stödde armbågarne mot hans knä. Och så såg hon upp i hans ansigte. Han tog hennes händer i sina, och så sutto de en stund tysta. »Du förstår att jag har pappa», sade hon, »men han har ju alltid så välsignadt mycket med sina affärer, och så är det ändå inte det. Kan du hålla af mig?» Det var hon som gjorde denna fråga, icke han.
N:o 144- på eoe^ sätt beräknade BorgareStts beslut om de nya sedelvalörerna; ty valören på 10 r?dr, sorn finnes i gamla reglementet, blef, på bifall af a Stånd, underkastad votering, hvaremot frågan örn en valör på 16: 32, som likaledes finnes i gamla reglementet, icke af Utsk. underkastades votering, utan ansågs förfallen, Jag anhåller, att Hr Stuart ville upplysa, huru sådant kunnat tillkomma, eller huru det står tillsammans med den tolkning, han i dag gifvit åt grundlagens bud om förfallna frågor, Beträffande i öfrigt Hr Stuarts påstående, att i den nu förevar, frågan om b:coreglementets öfverlemnande till K, M. det gamla stadgandet skulle förblifva ofövändradt, så är denna uppgift alldeles oriktig'; ty om slutmeningen i i83o års reglemente, der det särskilda uppdraget åt Bancofullmägtige att öfverlemna reglementet till KM, då blef inlaget, skall räknas såsom en del af sjelfva reglementet, så får jag fästa uppmärksamheten derpå, att denna slutmening lyder så här, och jag anhåller, att Hr Stuart ville med noggrannhet följa den uppläsning deraf, sorn jag nu ber att få göra, Dess lydelse är följande: ”Sedan BancoUtsk, såväl utur äldre ordningar och reglementen, sorn på grund af R, St;s vid innevar. riksdag fattade beslut, upprättat och satniuaufattat deJta reglemente, och detsamma Den ao Maj f. ra. befunnits äga den öfverensstämmelse med de i lagen för R. St:s Bank innehållna grundbestämmelser, som i 7 § af samma lag föreskrifves, så hafva R.
Rjörnstjernns äldsta son; och hemställde Hr Landtm, alltså, 0111 R. o. Ad. ansåg den fråga, sorn nu varit föremål för öfverläggning, böra förfalla. Bifölls. Deli n Maj 1S1 Gr. Puke: Du (let nr min innerliga öfvertygelse, att det skett dessa i i familjer orätt, sA får jag, ej mindre a min egen ätts, än de öfriga ätternas väguar, som med min äro i samma cathegori, reservera mig emot detta behandlingssätt. Gr. Sandels instämde i Gr. Pukes nu afgifna reservation. Ånyo föredrogs Allm. Besvärsoch Ekon.Utskts den 7 och 16 dennes på hordet lagda betänk. N:o 18, i anleda, af väckt motion om Svenska undersålers skyldigheter, när de vilja bosätta sig eller resa utrikes, samt ntländningars rätt att inkomma och bosätta sig i Riket. Frih. Cederström, Jacob: Jag anhåller att f'A fästa R. o. A:ds uppmärksamhet på åtskilliga förhållanden i afseende på det af Utsk. borttagna ansvaret för olofligt aflägsnande ur Riket utan pass. Jag skulle förmoda, att arfsrättens förlust icke är för stort ansvar för den person, som rymmer ur Riket. Skäl måtte finnas af gröfre beskaffenhet, dåde kunna föranleda en person att rymma ; och rymmer gör den, som reser utan pass från Riket. Jag kan således icke annat an begära rättelse i denna del. — Hvad åter borgens ställande beträffar för dm sorn vill resa utrikes, så instämmer jag fullkomligt med Utsk., att stadgaodena derom må försvinna; men alt borttaga ansvaret för den, som passlös bortreser, sådant kan jag icke gilla, ty detta skulle håfva till följd, om e| flera olägenheter, åtminstone den, att vederbör, myndigheter, som saknade all underrättelse livart en afviken person tagit vägen, eller 0111 deri vore lefvande, eller död, åiåge att måhända under flerfalldiga år taga vara på, förvalta och redovisa en den afvikne under liden, af hvarjehanda anledningar, tillfällen egendom.
Jag kan icke förstå annat, än att den afgörande rätten öfver Revisorernes anmärkningar mot förvaltningen är Lagstiftande makten ensamt förbehållen; när härtill kommer, att dessa Berättelser skola till Riksens Ständer förseglade aflejnnas, det må nu ske till följd af bokstaflig föreskrift, eller enligt praxis, hvilken, dåden ej strider mot något tydligt stadgande, bör följas; måste för dessa Berättelsers kungörande tiden afbidas, då Lagstiftande makten sammanträder, på det hon vid sitt bedömande ej må vara hindrad af en på förhand bildad opinion. Det bar vidare blifvit yttradt, att Riksens Ständers Revisorer skola äga samma rättighet, att göra anmärkningar, som blifvit deras Statsutskott tillerkänd uti 30 §. Riksdagsordningen.’ De nna finner jag åter för min del icke kunna på Revisorer.ne tillämpas, utan anser, att man endast bör hålla sig till tydliga föreskriften, hvarigenom utöfningen af denna anmärkningsrältigheC endast tillkommer StatsUtskottet. Afven är jag af den tanka, att vid alla föreskrifter, sorn skola leda till någon verkställighet , måste Konungens 51° Den 29 Octo ber /. m. gillande erfordras; och jag kan för min del ej begripa, huru saken eljest skulle gå. Man har sagt, att Instructionen bör följas och detta är ganska rigtigt; men då det b'ifvit förutsatt, att sjelfva Grundlagen kan vara felaktig, emedan den kan ändra», så bör man, när man finner Instructionen vara 1 strid mot Grundlagen , i den förra tillvägabringa nödig rättelse, utan att tänka på hvem, som med sitt namn undertecknat densamma. Det är i alla fall gjordt af menniskohand. Då man antager den sats, att vi alla felat eller kunna fela, finner jag ingenting förolämpande uti att rätta ett begånget misstag, i synnerhet hvad detta ämne angar, då det är gifvet, att Grundlagen medför större förbindande kraft, än Iustructionen. Det har slutligen blifvit sagdt , att ingen Strid hos oss kan äga rum. Likväl synes mig, att med yttrande rätten i det constituiionella lifver följa olika meningar , och deraf uppkommer tvist.
I sådana fall, der fråga är om allmänna rättigheters åtnjutande eller frånträdande, kan, efter mitt begrepp om lag, ingen anses vanfräjdad annorlunda än såsom dömd för vanfräjdande brott; ty jag hemställer hvilken ordning eller oordning skulle uppkomma, om genom en lag en sådan latitud lemnades åt ett valcollegii godtfinnande, att personer kunde uteslutas från valrättighet efter begreppet om vanfräjd hos delta valcollegium. Jag tror icke, att det är med rättsbegrepp förenligt. Jag har ansett mig böra fästa uppmärksamheten härpå, på det att ej R. o. Ad. måtte såsom dess gemensamma tanke förklara, att det af Frih. Cederström yrkade tillägget skall äga rum. För öfrigt instämmer äfven jag uti Hr von Troils yttrande, under vördsam anhållan atl vi snart måtte få öfvergå till öfverläggning om de särskildta förslagen till gemensam tanke, som här blifvit afgifna. Frih. Sprengtporten, Jac. Wilh.: Jag anser mig förbunden att meddela Hr Nordensköld en förklaring, beträffande ett uttryck, som jag på förmiddagen använde, då jag nämnde progressiv reform. Då man ej kan neka, att samhällsinrättningar tarfva förbättringar i följd af tidernas förändring och den naturliga utveckling, som föregår inom alla samhällen, och då det gifves ett sätt att tillvägagå, som kan verka till förstörelse, nemi. genom hastigt omstörtande, och ett annat sätt, sorn äfven kan leda till förstörelse, bestående uti ett så långsamt framskridande, att man knappast kommer från stället; så finnér man, att det äfven gifves ett tredje sätt, som är det rätta, och som jag kallat den progressiva reformen. Huruvida det förslag, som kan blifva anlaget, i en framtid uti mer eller mindre mån kan komma att undergå förändringar, kommer naturligtvis att bero derpå, i hvad större eller mindre mån detsamma visar sig praktiskt godt och nyttigt. För öfrigt vill jag i formelt hänseende, för alt trygga den värda talaren i afseende på de förändringar förslaget, om det antages, kunde komma att undergå i framtiden, upplysa derom, att Frih.
Sig i ämnet utlåtit, må, att räkna från och med år 1826, åtnjuta nedsättning i tionden af Alunverket till hvar trettionde i stället för hvar tionde tunna; samt för öfrigt, enligt hvad af Dess Bef;h:de upplyst blifvit, ansett nödvändigheten icke fordra att de ännu qvarliggande högar af Kallfyrar ifrån Ölands Alunverk varda borttagne; hvaremot K. M:t funnit angeläget, att Ölands Alunverksägare strängeligen och vid utsatt tjenligt vite förbjudas, att hädanefter sådane fyrar utkasta, så att de af hafsvågorne kunna åtkommas och bortföras, derom K. M:ts Bef:h:de, efter hvad lämpligt funnes, ägde förordna. Sedan den sålunda i nåder anbefallde undersökningen hunnit förrättas och vidare oundgänglige upplysningar i ämnet erhållits,har tillförordnade Befälhide i4 S t a t s - U t s k o 11 e t s Amiralen i Carlscrona, uti underd. skrifvelse af den 21 December sistnämnde år, tilli K. M:t aflemnat berättelse derom jemte charta och kostnads-förslag, i hvilken skrifvelse Befälhrde Amiralen tillika andragit, att som, enligt de meddelle uppgifterne, kostnaden af Degerhamns hamns uppmuddring skalle stiga till en Summa af 42j88o R:dr 4° sk. Banco och, för att hindra dess försättande i samma försämrade skick, som förut, antingen en årlig underhållssumma påkostas af 2,783 B.:dr 32 sk. eller ock en Quaij-byggnad företagas, hvars kostnad, ehuru den ej kunnat med full visshet utrönas, skulle komma att minst utgöra 57,529 R:dr 8 sk.
Ännu vågade han icke vara menniska fullt ut, utan att i nödfall kunna reservera sig med ett smil. Men hon förstod honom; hon visste att det andra en gång skulle komma och detta, som var, var henne redan mer än nog. Hon lade sin ena arm kring hans axel och drog honom, glädjestrålande, fram emot fönstret. »Se», sade hon. »Jag har stått här så ofta, ensam, och blickat ned till de der lyktraderna och undrat hur det skulle vara att gå bland de andra menniskorna dernere, språkande med dig, bekymmerslöst och gladt. Vill du gå med mig en stund? Åh, du! Och jag kan få hålla dig under armen? Det gör ju ingenting om du möter någon bekant; när du säger: det är min mor, behöfver det icke vara någon skam att jag icke är ung och vacker.» Han smålog ovilkorligt åt hennes ifver. Så böjde han sig fram och tryckte en kyss på hennes panna, lätt som ett fjun. När William Zimmermann berättade för sin mor att det ingen erotik fans i förhållandet mellan honom och den unga flickan trodde han det halfvägs sjelf. Han stod ännu alltjemt på samma ståndpunkt, som förut, han inbillade sig att det hela var ingenting. Han visste att han trifdes i hennes sällskap, han visste också att han ibland hade anfall af något, som han kallade sentimentalitet, men han inbillade sig att detta uteslutande berodde på en flyktig känslostämning, som skulle draga förbi och försvinna; något att minnas som en gullglans i luften, en reflex af något ljust, men intet mer. Han hade sjelf ingen aning om den genomgripande förändring hans inre undergick, han var som ett stycke medvetslös natur, der allt spirar och gror af en inre nödvändighet, derför att det är vår och solen skiner. Ännu långt senare, när knopparne slagit ut, visste han icke hvad det var som skett. Det kom sig en dag då han var hos henne på förmiddagen, utan föregående reflexion och utan viljesyttring att han lade sin arm kring hennes lif och såg henne in i ögonen. Men dessa ögon svarade ingenting; och hon ryckte till och reste sig. Då reste han sig också upp, började gå af och an på golfvet och återtog samtalets afbrutna tråd.
Fullmägtige tillhörande särskilda åligganden och uppdrag; angående betjeningen vid Riksgalds-kontoret; angående lediga tjensters bestridande och tillsättande; angående behandlingen af frågor rörande tjensteförsummelser m. m.; samt slutligen angående pensioneringen af Riksgälds-kontorets betjening. § 209, angående antalet af de Fullmägtige, åt hvilka Styrelsen öfver Riksgäldskontoret är uppdragen; § 210, angående uppkomna ledigheter bland Fullmägtige; § 211, angående suppleanters inkallande; § 212, angående för Fullmägtige gällande föreskrifter vid Riksgälds-kontorets förvaltning ; § 213, angående upphörande af Fullmägtigs befattning; och § 214, angående Fullmägtiges åligganden i allmänhet; äro hufvudsakligen lika lydande med §§ 227, 228, 229, 230, 231 och 232 i 1863 års reglemente, med iakttagande att orden »Rikets Ständer» och derpå häntydande uttryck på åtskilliga ställen blifvit uteslutna eller förändrade. § 215, angående utväljande af deputerade för låneärendena samt deras åligganden, m. m., innefattar hufvudsakligen samma föreskrifter, som meddelas genom Billlill B. St.
Med anledning af den ringa tillsyn mot öfverträdelse af denna författning, som å laodet kan ulöfvas, hafva inom Ridderskapet och Adeln Herr Reutersvärd, P., och herr von Koch samt inom Preste-Ståndet (motionen J\fs 28) Herr Doktor Emanuelsson yrkat, att, till förekommande af den olofliga bränvinshandel, som i de på landet anlagda saiubodar nu ulöfvas, landthandlare måtte helt och hållet förbjudas att idka partihandel med bränvin; varande af Doktor Emanuelsson alternativt yrkadt, att landthandlare, som ville idka partihandel med bränvin, skulle dertill söka särskildt tillstånd i den ordning 14 § stadgar. I anledning häraf får Utskottet erinra, hurusom den allmänna grundsats genomgår nu gällande förordning, att handel med bränvin icke får ulöfvas i sammanhang med annan sådan handel, till hvars bedrifvande burskap eller särskildt tillstånd erfordras. Hvad särskildt landthandlare beträffar, så är dem förbudet alt idka vare sig minuthandel med eller utskänkning af spritdrycker och den landthandlare, som andra gången beträdes med sådan förbrytelse, blifver sin handelsrättighet förlustig. Detta förbud har man dock hitintills icke ansett böra utsträckas till partihandel med bränvin. Del är likväl uppenbart, att tillåtelsen att idka partihandel med bränvin måste innefatta en så mycket starkare frestelse att kringgå eller bryta mot förbudet att sälja bränvin i minut, som varan är allmänt begärlig och å landsbygden mindre lätt åtkomlig; hvarjemte kontrollen mot öfverträdelse är ganska svår. Också klagas från flera håll, att handelsbodarne på landet äro på väg att urarta till verkliga lönkrogar. Sannolikt är det denna omständighet, som vållat att kommunerna ofta så ifrigt mot - Sammans. Bevilln.-, Lagsamt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk. Betänkande M 4. 5 sätta sig handlandes ansökningar att få öppna nya salubodar.
Och när han kom på hinsidon hafvet, uti de Gergeseners landsändar, kommo två besatte med djefvulen emot honom löpande, utgångne af grifter; och voro ganska gräselige, så att ingen kunde resa den vägen fram. Och si, de ropade, och sade: Ack! Jesu, Guds Son, hvad hafve vi med dig göra? Äst du kommen till att plåga oss förr än tid är? Så gick der långt ifrån en stor svinahjord i bet. Då bådo honom djeflarna, och sade: Är det så, att du drifver oss ut, så lofva oss, att vi farom uti den svinahjorden. Då sade han till dem: Farer. Då foro de ut, och foro in i svinahjorden; och si, hele svinahjorden lopp, och brådstörte sig i hafvet, och drunknade i vattnet. Men herdarne flydde bort, och gingo in i staden, och förkunnade alltsammans, och huru det var tillgånget med dem som besatte voro. Och si, då gick hela staden ut emot Jesum; och då de sågo honom, bådo de att han ville gå bort utu deras landsändar. Då steg han i skeppet, och for utöfver igen, och kom uti sin stad. Och si, de hade in för honom en borttagnan, som låg uti ene säng. När nu Jesus såg deras tro, sade han till den borttagna: Var vid ett godt mod, min son, dina synder förlåtas dig. Och si, somlige utaf de Skriftlärda sade vid sig sjelfva: Denne häder Gud. Men när Jesus såg deras tankar, sade han: Hvi tänken I ondt i edor hjerta? Hvilket är lättare säga: Dina synder förlåtas dig; eller säga: Statt upp, och gack? Men på det I skolen veta, att menniskones Son hafver magt på jordene till att förlåta synder, sade han till den borttagna: Statt upp, tag dina säng, och gack i ditt hus. Och han stod upp, och gick hem. När folket det såg, förundrade de sig, och prisade Gud, som sådana magt hade gifvit menniskom.
Så min son, gack då på egen hand, utan ledband och dock ewigt i Herrans ledande wilja, ut i werlden, glöm aldrig den plikt, som åligger hwar Christen, den der efter den naturliga födelsen genom den andliga fått förtröstan om frälsning från naturens allmänna fördärf och betyga genom uppförandet städs, at du är en hederlig mans säd, och Herran wår Gud skall wälsigna dig och det skall dig wäl gå til obeskrifwelig fägnad för dina dyra föräldrar. Din hulda moder, som denna wecka twänne gånger för rötfeber måst slå åder på sig, är ännu swag till helsan, men från sjukelägret omfamnar hon dig – och jag förblir altid Din trogne fader Samuel Waldius. Bref från Mathias Waldius till hans fader prosten Waldius. Cuxhafen. Briggen Frohe Jeanette. Min sötaste Fader! Min söta faders angenäma skrifvelse kom mig i Götheborg rätteligen tillhanda, och jag las ur densamma min Faders vanliga ömhet emot mig, och det är med verklig ledsnad, som jag på grund af motiga vindar, som hindrat fartyget at göra an någon hamn före Cuxhafen, måst til nu uppskjuta det utvalda nöjet at besvara detsamma och med all sonlig vördnad och kärlek tacka för tillåtelsen at resa till främmande länder och för penningebrefvet på det Grillska Contoiret i Amsterdam, som jag lofvar att noga gömma och blott i trängande behof anlita. Det är med den sensiblaste rörelse jag genomläst min käre Faders lärdomar. Altid heliga för mig äro de det dubbelt nu, då jag qvitterat ej blott det hem, där min ungdom förflutit i menlös ro och glada lekar, men hela det kära fosterlandet och mina dyra föräldrars famntag. Också har jag lofvat mig själf at behiärta på det ömmaste min Fars råd, at söka profitera af alt men behålla orörda min barndoms tro och enfald. Jag beder Gud at stärka mig i mina föresatsers uppfyllande och nådeligen beskydda mig från det som kan skada min timeliga och andeliga välfärd. Som min
De små blefvo intresserade. De fingo smak för anrättningen och bådo ideligen om mera. Nog .var det komiskt! Ella kom till bondlandet för att fiska upp piirlorna, rädda spillrorna., J o vackert, det blef hon, som fick utbreda den döende folkförest#llniiigen, Iion som ledde in fantasien på gamla igentrampade stigar. ja, så kan det gå. För resten mådde vi förträffligt denna korta, soliga soinmarElla hade dragit med sig en stor packe böcker - mest foinnordiska sagor och mytologiska afliandliiigar, författade af Gud vet Iivilka lardoinsljus, inen jag tror att hennes förnämsta studier bestodo i att ligga i gräset och kika på seglaude moln och prasslrtnde löf. » Hal. lian inan inte arbeta, bara sjunka i dvala)), brukade lion säga. ; \ !ter en vacker dag koinmo dock de orden på skam. Hon förnam verkligen någonting väckande. Vi hade klattrat upp p % ättehögen. J a g hade ett broderi i knäet och Ella satt, mot vaiian, upprätt läsande i Eddan. J a g vet ej, on1 det var de storslagna bildeina ur fornlifvet, som så eldade henne, meii plötsligt slog hon igen boken ined en smäll och utbrast: » Iivilken skada att de dHr flydda tiderna äro så helt utplånade or folkmedvetandet. att formerna äro så omstöpta att de ej förrnh gönima en enda droppe af det gamla, kraftiga mjödet ... J a g skulle kunna gråta, oin det ej vore s % - löjligt! » » Gråt du, om dn har lust », svarade jag leende, » men ' kanske vore det klokare on1 du vinkade upp » torpar-Lena » ocli finge dig en inhad. styrkedryck. Ä r det ej kraftigt mjöd, så ar det åtniinstoile rent vatten. » Strax nedanför kullen låg nämligen en kalla, där hela byn lieni tade vatten.
Det är icke så lång tid förfluten, sedan vi från det hållet fingo ett krig först och en krigsförklaring efteråt, att någon af oss kan hafva glömt hvarken denna händelse eller dess följder. Det kan möjligtvis komma en tid, då, efter det att Ryssland fullbordat sin tilltänkta pansarflotta, det måhända skall blifva med svårighet förenadt för Sverige att undgå att till en del förlita sig på intresserade makters understöd. Men så länge H. VII. 24 370 Den 2 December. Ryssland veterligen endast eger ett enda af dessa förödande anfallsvapen, är det väl icke för mycket hegardt att Sverige sjelf försvarar sina kuster och sin handel. Med stöd af hvad jag nu anfort, och med stöd af det bifall, min motion haft lyckan vinna, vid dess remiss till StatsUtsk:t, af en b^and flottans högre officerare, anhåller jag att Höglofl. R. o. Ad. måtte, med afslag å Stats-Utsk:ts Betänk, i nu föredragna punkt, bifalla min motion. Och då jag i det föreg:de trott mig kunna antaga att Regeringen, om den än tvekat att nu af R. St:r äska anslag till anskaffande af pansarfartyg, dock icke kan annat än gerna se, om representationen sjelfmant dertill beviljade medel, tager jag mig friheten, i enlighet med min förut tillkännagifna afsigt, att vördsamt ställa till Chefen för Sjöförsvars-Dep:tet den frågan, huruvida det icke vore önskligt, att R. St:r ställde till K. M:s disposition rtiedel att använda för att, skyndsammare än som nu är ämnadt, anskaffa pansarfartyg. Gr. von Platen, Baltzar: En ledamot af R. o. Ad. har önskat interpellera Chefen för Sjöförsvars-Dep:tet med anledning af den framställda frågan: »Vöre det icke önskligt att till K.
Ty det är väl ej billigt att en fattig Mjölnare som sjelf rår om sin Qvarn, skallskatta både för Qvarnens värde och sin egenskap af Mjölnare, då deremot en Bryggare, som t. ex. arrenderar en stor Qvarn af Kronan, ej skall betala för någon Mjölnare. 6 H. 9 i3o Den 17 December f. m. ,$*. 7j j/rf. 3gj Momentet 1. stadgar i början att för Testamente ^ gäfva &Cc. som gä öfver doo R:dr skall erläggas i Bevillning sex procentj och längre ned att för ett sådant Testamente > hvaraf jag blott njuter räntan, erlägges två procent af capitalsumman. D. v. s., alt om en person fått Testamente af Capitalet och en annan på viss lid af räntan, så skulle den förra som ej hat den minsta inkomst af Testamentet betala 6 procent derå, men den sednare, sorn hade hela revenuen skulle endast betala 2 procent, men Kronan mot all billighet få 8 procent. Detta går ej ann och måste tydligare bestämmas. Ty nu står första och andra stadgandet i rak motsatts med hvarandra. Sid. 58j Moment, ig. Husbonde &c..» försvar försedd Gesälls. Här bör tilläggas och arbetares. — Vidare står genom afdrag å Gesällens; bör tilläggas eller arbetarens; detta allt af det skäl att Mästare bunna äga hos sig fullväxte skattskyldige arbetare, sorn ej äro Gesäller, men för hvilkas utskylder Mästaren ej efter närvarande BevillningsFörordning kan lagligen bindas att ansvara. Dessutom anhåller jag att 19 Momentet måtte få följande tillägg: Alla vid Skattskrif ningen så kallade fjrige Gesäller skola vara j efter hvad fordom äfven varit brukligt, försedde med försvarssedel af Ålderman, Bisittare eller någon t Den 17 Decjemb<“r f. m. 131 rörelse-idkande Mästare inom Embetet eller Societeten; och denna försvarssedel, om den skall vara lagligt gällande, innehålla, att den sorn sedlen utgifvit ansvarar äfven för den fyrige Gesällens Kronoskatter.