Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ärestve 6MenborA, hoball I-IenninK, anförde flriftcligen följande: Dä, jemlikt 60 §. af Regerings - formen, sjökullsafgifterne arv såsom bewillning beräknade, anser jag för min del, icke något stadgande i afseende pä dem , kunna sträcka sig till längre tid än andre bewistnings-afgifter, eller till nästkommande Riksdag, samt i följd deraf, att ett arrende af stora Hökullen icke öfwer en sädan tid eller af tio Den 12 Augusti7->i är, som är af Högloft. Bewillnings - Utskottet föreslagit, icke synes mig i öswerensstämmelse med Regerings-formen kunna äga rum. Hwad äter sättet för förwaltnisgen af stora sjötullen angar, da nu warande arrende uphörer, sa tillstyrker jag, att den mä till nästa Riksdag af Konungens Embetsman bestridas, dä Riksens Ständer äro bättre r tillfälle, att, i följd af erhällen erfarenhet, sä wäl derom som hwad sjötullen i öfrigt angar, taga de beftut, som dä kunna wara lämpelige; warandejag nogsamt öfwertygad, att kunnoge och nitiske Embetsmän icke skola saknas, att bereda Staten större nytta än som af ett arrende kan päräknas, och hwilke skäligen kunde till upmuntran tilläggas någon wist procent af de blifwande inkomster i mohn af deras belopp. Herr Ländt-Marffalken proponerade bifall till detza swar,. sä wäl som till Utskottets första betänkande, angäende tullupbörden, hwilket den Zv Iulii blifwit lagdt pä bordel. Ropades Ja, »tom af Zerr von Lcklloät, Lims, som begärte i protocollet anteknadt, att han förenade sig med Grefwe 6^IIenbor§.
Med bifall till den af Herr Doktor Säve väckta motion om införande af beskattning för egandet af hundkrealur, hafva, i olikhet med de 2:ne öfriga Riki-sfånden, sorn godkänt Utskottets afstyrkande yttrande öfver denna motion, Presteoch Borgarestånden, efter återremiss af frågan, beslutat en årlig bevillning af 2 R.dr Runt för egandet af hvarje hundkreatur, af hvad slag det vara må, samt att, i händelse denna beskattning af Rikets Ständer blefve bifallen, Bevillnings-Utskoltet må sammanträda med Statssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskotten för afgifvande af förslag rörande 4 Bevillnings-Utskottets Memorial N.-o 14. dels användandet af denna skatt, dels sättet för dess utgörande. Utskottet fär alltså inbjuda Presteoch Borgare-stånden att frånträda sitt skiljaktiga beslut och instämma med de begge andra lliks-stånden, som godkänt Utskottets yttrande; men om denna inbjudning icke anlages, föreslås följande votering: 6:0. Den, som godkänner Utskottets, af Ridderskapet och Adeln samt Bonde-ståndet gillade, afstyrkande af föreslagen beskattning för egandet af hundkreatur, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej: vinner Nej, blifver en årlig bevillning af två R:dr R:mt bestämd för egandet af hvarje hundkreatur, af hvad slag det vara må; och kommer i sådan händelse Bevillnings-Utskottet att sammanträda med Statssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskotten för att afgifva förslag rörande dels användandet af denna skatt, dels sättet för dess utgörande. §§ 67, 71, 109. Sedan Utskottet, med anledning af Presteoch Borgare-ståndens återremisser, uti Utlåtandet N:o 9 förnyat sitt i Betänkandet N:o 5 afgifna, af Ridderskapet och Adeln samt Bonde-ståndet godkända, yttrande, hvarigenom särskilda af Herrar Stolpe och Sandströmer samt Kontrakts-prosten
När nemligen en ny och ovan ledamot inkommer på en division, måste de äldre och erfarnare sysselsätta sig med hans inöfvande, undervisa honom om de der rådande åsigter i förekommande 139 rättsfall, upprepa grunderna för dessa åsigter, rätta hans skrifsätt till öfverensstämmelse med det vedertagna, o. s. v. Då sådant tidt och ofta inträffar, sättes desse äldre ledamöters tålamod alltjemt på nya prof, och missbelåtenheten ökas derigenom, att ärendenas gång fördröjes, utan att deras behandling derpå vinner; ty det är ej till de vigtigare rättsfrågornas mogna begrundande och noggranna pröfning, som mesta tiden åtgår, utan till förarbetet eller efterarbetet, d. v. s. till föredragningen och uppsättningen till och med af de vanligaste mål, dessa arbeten, som annars kunna gå så lätt och obehindradt, då genom längre bekantskap emellan de samarbetande det inbördes förtroendet trädt i stället för den ängsliga och tidsödande ömsesidiga granskningen å nämnda föredragning och uppsättning, hvartill den gemensamma ansvarigheten för Rättens beslut och öfriga åtgärder manar. En annan grund för samma klagan ligger deri, att det för allmänhetens oförvillade blick måste förekomma besynnerligt, att en öfverrätt, som skall pröfva och afgöra de mål, hvilka parterna fullfölja från underrätterna, består till icke obetydlig del af bisittare, de der i theoretisk underbyggnad vanligen icke icke stå öfver dem, som i första instansen dömt, men till år och erfarenhet i domarevärf merändels äro underlägsna, så att de någon gång helt nyss förut varit lärlingar hos dem, hvilkas domslut de såsom öfverdomare skola pröfva. Denna grund till klagan, som äfven har sin tillämpning på öfversätter, sammansatta till god del af jemförelsevis yngre och mindre erfarne ständige ledamöter, är icke något nytt förhållande, och vår samtid har icke skuld deri, om ej i så måtto, att det fått oförändradt fortfara. Imedlertid synes orsaken till detsammas uppkomst ej vara svår att spåra. Det är utan tvifvel det stora missförhållandet emellan underdomarens och öfverdomarens aflöning som härtill varit vållande.
Den enda lämpliga utväg synes då vara att söka forse Riksg.-cont. med sådana papper, som, vid ett krigs utbrott, genast kunna bortvexlas eller genom försäljning realiseras, I detta afseende är det, som jag vågar förnya ett förslag, hvilket jag redan för flera år tillbaka under en dis - Den 7 Mars f. 111. 2o5 cussion här på Riddarhuset hade den äran att framställa; öfverlemnande till de mera sakkunnige att bedömma, om samma förslag finnes antagligt och verkställbar! eller icke. Jag föreställer mig, att vid denna riksdag en lag måtte blifva antagen, som bestämmer våra privatbankers och hypoteksföreningars rättigheter och skyldigheter såsom fordringsägare' och gäldenärer; och att det ovissa tillstånd, hvaruti denna angelägenhet nu befinnes, måtte upphöra. Dervid förutsätter jag äfven, alt det — under bestämda villkor och med nödiga försigtighetsmått — blifver stadgadt, att delägare uti privatbanker eller hypotheksföreningar, då deras insats består endast i contantä penningar, icke liro annorlunda än med actie-capitalet ansvarige för skulderna, och att således actierna blifva sådana papper, som kunna köpas och säljas, utan att någon särskild ansvarsförbindelse dervid är fästad. På dessa förutsättningar grundar sig följande förslag: 1:0 Riksgts-contorets fullmäktige bemyndigas att, under R. St:s garanti, upptaga lån mot obligationer, uppsägbara å Riksg:scont:s, men ouppsägbara å långifvarens sida. Räntan bestämmes till 4 eller högst 4i proc., och lånet upptages utan någon rabatt å capitalet; ty dåinan är i den lyckliga ställning att kunna undvara lånet, ifall villkoren ej blifva de möjligen billigaste, kan man ock vänta att få dem sådana.
– Om nu frun blir ond på dig och säger dig stygga ord, så behöfver du inte stå och höra på det inte, utan säg då bara, att du vill flytta. – Ja, men ... – Nej, hör på mig nu bara. Du kan ju komma bort och få lära dig något, och i början ska jag hjälpa dig och skaffa dig ett rum. Du kan väl förstå, att jag inte vill, att du ska få ledsamheter för min skull. Du skulle ju aldrig få vara i fred, sedan de nu har fått veta det här. Och för resten skulle jag ju aldrig kunna träffa dig mer, om du stannade kvar. – Nej, det är sant. – Ja-a. För resten har jag ju altid sagt dig, att det inte kan räcka för altid, och vi har ju aldrig tyckt om hvarandra på det sättet. Hon såg bort och mumlade: – Ja, inte du, det förstås, men jag. – Ja, men jag skulle hjälpa dig i alla fall, och har du fått lära dig något, så reder du dig mycket bättre än här. Ett leende for öfver hennes anletsdrag: – Du öfverger mig nog inte. Han visste inte, hvad han skulle svara. Han tog hennes hufvud mellan sina händer och klappade henne. – Gå in nu, sade han. Och låt mig veta sedan, hur det har gått. Han sprang hastigt utför trapporna, och Elin gick tillbaka in i köket. Det blef inte liten uppståndelse hos Siverts. Gubben var förbittrad och svor på, att unga herrn skulle flytta från och med månadens utgång, och att flickan skulle bort samma dag. Ty man kunde inte ha en sådan person i huset. Men frun, som verkligen höll af flickan, sade, att hon hade varit aldeles för häftig i början, och att hon rakt inte kunde stå till svars med att släppa den stackars flickan vind för våg utan någon, som tog sig af henne. Och följden blef altså den, att herrn i huset gaf med sig, och det beslöts, att Elin skulle få stanna. Men en duktig uppsträckning skulle hon ha, och fick man bara en enda gång till nys om någonting sådant, då var det också slut med nåden, och hon skulle ur huset, så sant som han hette Johan. Det var säkert det. Fram på förmiddagen ropade frun på Elin att komma in. Elin kom hastigt, gick några steg framåt golfvet och stannade.
Den har icke till ändamål att gynna laglösheten, utan att upprätthålla ordningen; den sträcker sig i detta afseende vida längre ån den allmänna straffrätten, i det den omfattar jemväl sådana handlingar, sorn, ehuru moraliskt klandervärda, likväl falla utom strafflagens område; men dess former äro lämpade efter de egendomliga förhållanden, som förekomma der en bildad, men af lif vet oerfaren, ungdom finnes till större antal samlad. Der kan den ungdomliga obetänksamheten föranleda uppträden, hvilka — i sig sjelfva ganska oskyldiga — likväl störa den allmänna ordningen, och derföre äro straffbara. Men straffets beskaffenhet bör lämpas både efter den felandes bildningsgrad och de förhållanden, under hvilka förseelsen blifvit begången, samt vidden af den oordning, som genom bestraffningen skall undertryckas. I synnerhet hör man undvika sådana straff för en jemförelsevis mindre förseelse, som kunde menligt inverka på den felandes hela framtid; hvilket kunde blifva följden af den allmänna strafflagens tillämpning äfven på mindre förseelser, begångna af den vid universiteterna studerande ungdomen. Det ligger åtminstone icke i Statens intresse att genom användande af straff, hvars följder komme att vidlåda den bestraffade utöfver strafftiden, afstänga den bildade ynglingen från den bana han valt. Å en annan sida torde de för studerandes disciplinära förseelser stadgade straffgrader — föreställning och varning: föreställning och varning jemte förlust af akademiskt stipendium eller annan sådan förmån för viss tid eller för alltid, eller jemte förklarande af obehörighet framdeles för viss tid eller för alltid att af sådan förmån komma i åtnjutande: skiljande från universitetet för viss tid af minst ett halft, högst två år: skiljande från universitetet för alltid — vara tillräckligt verksamma medel emot förnyande af uppkomna mindre oordningar; och alla åtal för gröfre brott hänvisas till allmän domstol samt bedömas efter allmän lag.
Ja? nämner O detta förhållande, emedan det bevisar att, ehuru grundlagarnés studium icke blifvit uttryckligen anbefaldt, har det dock icke blifvit uraktlåtit — Man har anmärkt att de från Åcademierna utexaminerade ynglingar, som i Civila Embets-Verk sökt inträde , ofta visat sig äga otillräckliga kunskaper. Denna klagan har jag äfven hört; men om den är rättmätig, är en annan fråga. Jag har från en annan sida hört uttryck af missnöje öfver för stor stränghet hos de Academiska Lärarne mot de studerande, sorn vilja aflägga Civil-exarnina. Det lärer således icke vara afgjordt > om Professorerne i sina fordringar till nyssnämnde examina äro för stränga, eller lör eftergifna. Saken är dock af vigt, och j >g anser derföre en undersökning om verkliga förhållandet blifva gagnelig. — Det är sannt, att vid Lunds Universitet finnes blott en Juridisk Professor; men erfarenheten har visat, att många af honom utbildade ynglingar ägt likaså grundliga kunskaper, som om de afhört föreläsningar från io Juridiska lärostolar. Hvad Herr Hjera anfört om saknad af lärofrihet vid våra Universiteter , »arnt 353 Den 30 November f. ra. om nyttan af en föreskrift, som ålade Professorerne att från trycket utgifva vetenskapliga handböcker, ar aldeles öfverens; stämmande med mitt tänkesätt. Vid sistnämde föreskrift torde likväl böra fästas det vilkor, att förlags-kostnaden vid utgifvandet af sådane Verk borde bestridas af allmänna medel, emedan dessa arbeten inom Sverige icke skulle kunna påräkna en så stor afsättning, som i Tyskland, eller andra länder, der det läsande pubiicum är så mycket talrikare, än hos oss. Slutligen anser jag mig skyldig förklara, att jag i Herr Hjertås yttrande funnit förnyade bevis af hans varma nit för hvarje ärende, sorn rörer allmänt väl. Herr von Hohenhausen: Till besvarande af den Motion jag framställt, anföra Utskotten, det de göra sig förvissade , ”att Kongl.
Skulle prisen rätta sig effei dem på Stockholms börs, kunde det hända, alt någre speculanter satte sig tillsammans, som imaginärt uppgålvo annat pris än det verkliga, genom fingerande köpslut; oell skulle de rätta sig efter de köpslut, som göras i landsorten, Den 29 Juli f. m. så är det nästan en omöjlighet att bestämma prisen efter hvad jag af egen erfarenhet har mig bekant, emedan de' kunna variera mellan 2 a 3 r:dr, allt efter varans beskaffenhet och tillgången derå, eller om handeln sker på credit eller pr contant o. s. v. Den mest förespeglade vådan af en fix tull är, att, i händelse af missvext, priset onödigtvis blelve förhöjdt: jag föreställer mig, a 11 0111 tullen vore fix, kunde priset aldrig blifva så hö'gt uppjagadt, sorn vi nu sett under flera år. Jag är öfvertygad om, att den enskilda omtankan, med beräkning af de förlager, som finnas i landet, skall sörja derför, att prisen icke uppjagas till den enorma höjd, som någon gång under föregående år varit fallet. — E11 stor våda vore den, 0111 spanmålsprisen skulle alltför lågt sjunka: det är mig uppgifvet alt emellan åren 1829—1836 hafva prisen å spanmål i Öslersjö-hamnarna varierat emellan 4 och 5 r:dr blco t:n, äfvensom jag erhållit den underrättelsen, som jag lemnar i sitt värde, att prisen varit under detta belopp; men 0111 man antager det lägsta pris, som här blifvit utsatt, nemi. mellan 4^5 r:dr; så skulle det pris, hvartill spanmålen här i landet kunde lemnäs, blifva det, som uppkom då man lägger till delta pris tull och omkostnader för spanmålens hitförande. Särskildt hvad Calmar angår, tror jag, att spanmål utan alla omkostnader kunde i betydliga qvantiteter blifva dit införd.
RiksStånden att förena sig i det beslut, att, i underdånig skrifvelse lill Kongl. Majit, anhålla, att Kongl. Majit täcktes utfärda en författning, hvarigenom stadgas, ali vederbörande kommunalstämma må ega att vidtaga de förändringar med distriktoch sockenmagasiner, som af stämman nyttiga anses; dock att, derest eli dylikt magasins rörelse minskas eller alldeles indrages, det derigenom erhållna kapital under behörig kontroll bibehålles. Enligt hvad de till Utskottet, efter det omförmälda Memorial blifvit af RiksStånden pröfvadt, ankomna protokollsutdrag visa, hafva ock Presteoch BorgareStånden antagit det i samma Memorial framlagda förslag; hvaremot de begge öfriga Stånden vidblifvit hvar sitt i ämnet förut fattade beslut. Emellertid äro Preste-, Borgareoch Bonde-Ståndens beslut i hufvudsaken öfverensstämmande. Dessa tre Riks-Stånd hafva nemligen beslutat utverkande, i den för hushållningsmål stadgade ordning, af en författning i en och samma syftning, ehuru sistnämnda Riks-Stånds beslut, beträffande författningens innehåll, till en del skiljer sig från de andras; men då denna skiljaktighet icke upphäfver verkan af den hufvudsakliga öfverensstämmelsen, samt tre Stånds mening i frågor af förevarande beskaffenhet utgör Rikets Ständers beslut, hvadan något afseende ej kan fästas derå, att ett Stånd, nemligen Ridderskapet och Adeln, motsatt sig all förändrad lagstiftning i ämnet, är häraf en följd, att det i Riksdags-ordningens 73 § förutsatta fall inträffat, samt att, derest Hedervärda Bonde-Ståndet ej vill i den del, hvarutinnan dess beslut skiljer sig från Presteoch Borgare-Siåndens, med dessa sednare sig förena; hvartill Ståndet härmed inbjudes, jemlikt Riksdags-ordningens åberopade stadgande, omröstning öfver frågan måste i förstärkt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskott anställas; och får Utskottet, för sådan händelse, föreslå en så lydande Voler ing s-pr op osi lion:
Och ehuru Revisorerne anse det vara af största vigt för barna-undervisningen vid Tumba, att derstädes erhålla en skicklig och passande SkolLärare, samt att löneförmånerne för denne Lärare afpassas efter fordringarne; hafva Revisorerne likväl trott sig vara af föreskrifterne i den för dem gällande Instruction förhindrade, att medgifva Fullmägtige utbetalningen af det förhöjda löne-anslag, Fullmägtige föreslagit. Banco-Fullmägtiges åtgärder och beslut under den tid, som varit föremål för Revisorernes granskning, hafva i allmänhet vittnat om Fullmägtiges nitfulla bemödanden och omsorger att upfylla de dem af Rikets Ständer lemnade föreskrifter, deras omtanka för Banco-Verkets bästa och ett sorgfälligt iakttagande af enskildes rätt; och få Revisorerne, i följd häraf, tillstyrka, att decharge må Banco-Fullmägtige meddelas för den tid, som nu varit pröfning underkastad. 43 Revisorerne kunna äfven med tillfredsställelse vitsorda, att Bankens Under-Styrelse, uti vården af Verkets redbarheter, administrationen inom Afdelniugarne och de flere på Under-Styrelsen beroende befattningar iakttagit vederbörlig ordning och sorgfällig omtanka för Banco-Verkets säkerhet och förmån samt nödig upmärksamhet på efterlefnaden af gifne stadgar och föreskrifter; att Bankens Fiscals-Embete med drift och noggranhet bevakat och handhaft Banco-Verkets vidlyfliga rältegångs-ärenden och den inre ordningen inom Verket, samt att Bankens Tjenstemän, genom flit, pålitlighet och ordning, funnits förtjente af Rikets Ständers ynnestfulla bifall. Revisorerne hafva anmodat Banco-Fullmägtige gå i författning derom, att denna Berättelse varder till trycket befordrad och med allmänna Tidningarne utdelad. Till följd af Revisorernes enhälliga öfverenskommelse äro de emot flere af förestående punkter anmälde reservationer endast intagne i Revisorernes Protoeoll. På Ridderskapet och Adelns vägnar: Jacob Cederström. R. von Kraemer. Leonhard Fr.
Efverling teg, och samtalet afstannade. Då de uppstego från bordet sade gumman: «ni kan ju för ro skull, Efverling, be honom komma hit i qväll ändå, ifall ni inte har någonting emot att han blir tredje man i spelet, Efverling?» «Visst icke» sade Efverling. «Jag tror min själ och Gud,» sade gumman åt Evelina då de blefvo allena, «att Efverling börjar lite smått förtala folk. Jag undrar just om det var sant, det han sade om Säfven.» Evelina teg. «Likagodt» fortfor gumman «han tar ej något stycke af huset, för det att han går hit. Rätt bra! om Efverling verkligen fruktar något. Får se! får se, hur det går till slut. Jag skall nog förstå att blanda korten jag.» Efverling fullgjorde sitt uppdrag, och redan klockan sex hade gumman det nöjet att se sitt parti rangeradt. Hon satt der så skälmsk och tittade, än öfver och än under glasögonen, att ett mindre skarpt öga än Efverlings utan svårighet skulle upptäckt, det hon hade mer än ett spel i tankarna. Evelina satt jemte tanten och sydde förskräckligt flitigt. Efverling var lika tystlåten, som vanligt. Men «Säfven» var idel artighet. Han släppte handlöst bort sina spel, för att ge dem åt tanten. Han sade henne och Evelina artigheter på samma gång han talte om hufvudstadens nöjen och förströelser. Han omrörde riksdagsangelägenheterne, med en mine och en takt, som skulle gjort heder åt sjelfva herr P:e. Han talte om kostnaden och dyrheten att lefva, med en gammal ekonoms hela grufsamhet. Gumman Wiberg var aldeles förtjust! «Säga hvad man vill,» tänkte hon, «så har Säfven ändå fått hufvud på rätta stället. Han kunde minsann bli Borgmästare i sjelfva W.» «Evelina, min flicka,» sade gumman och qvarterade om sina glasögon. «Du lär få en skumögd man som glömmer att putsa ljuset.» Evelina stötte rodnande tanten i sidan, och rodna fick hon mer en gång, för gummans pratsamhet. «Men jag,» sade Albert.
Jag anhåller således, att samma rättighet, som blifvit beviljad andra serskilda verk nemi. att fä sina inkomster höjda i samma mån ökad tillgång dertill i verkligheten inträffar, jemväl måtte beviljas Upsala Universitet i detta hänseende. Man kan säga alt den ifrågav. summan är obetydlig, men den grundsats, som bör vidmakthållas är deremot icke så ringa, att han bör i något fall åsidosättas. Gr. Wrangel, Tönnes Hellmuth: Jag vill endast nämna några ord i anledn. af ett yttrande i dessa punkter, att ”beträffande frågan i allmänhet om indragning till Statsverket af de bland ofvan upräknade medel ingående indelta räntor och tionde, bör densamma med afseende ä dessa anslags beskaffenhet, blifva beroende af det beslut, som kan varda fattadt ang:de beskaltningsväsendets förenklande”. Detta yttrande innefattar en irring i så måtto, att de hemmans-räntor, Allmänna Hospitalfonden, Danviks Hospital och Upsala Akademie upbära, härflyta från hemman, som med fullkomlig eganrätt af dessa stiftelser besiltes. Det är således mellan egaren af räntorne och åboerne på dessa hemman, samma förhållande som mellan egaren af frälsehemman och dess äbo eller mellan egaren af ett (rälse skalte-hemmans ränta och egaren af frälse skatte-hemmanet. Förhållandet mellan sådane ränteoch jordegare är aldeles icke beroende af beskattnings-väsendets förenkling, ty egaren af en frälseränta uttager densamma i de persedlar och till det belopp, hvarom Den 10 Mars. 309 lagligen blifvit bestämdt eller konlraheradt, utan afseende på hvad Staten beslutar om förändring af räatepersed larna för skatteoch krono-hemman. Detta har jag blott velat yttra för att försöka rätta ett, efter min tanke, förelupet misstag, men som Utsk. i detta afseende ej framställt något förslag, torde något beslut härom å R. St:s sida ej heller ifrågakomma. Då härefter H. Ex. Frih. o. Landtm, hemställde 0111 R. 0.
Johansson, som, efter det Konungens Befallningshafvande genom utslag förpligtat honom att fordringsbeloppet gälda, befanns, \id anstäldt utmätningsförsök, i saknad af all tillgång, år 1833 i häkte aflidit, utan att efterlemna större tillgång än 7 R:dr 42 sk 8 r:st; alt löftesmännen Smes Jan Jansson och Jon Anders Eriksson, begge i Ofver-Nora, förnekat deras namnteckningar och, efter pflagd värjemålsed, blifvit från krafvel befriade; att de tre personer, hvilka bevittnat skuldebrefvet, Expeditionsfogden L. J. Forssberg samt Bönderue Hemmings Jan Jansson i Öfver-Nora och Jannesses And. Andersson i Svinö derefter väl blifvit genom Kongl. Maj:ts Nådiga Dom ålagde att gälda Bankens ifrågavarande fordran och att, på grund deraf, ofvannämnde å lånet verkställde inbetalning är vorden hos dem uttagen; men att, enligt vederbörandes intyg, af dessa tre personer Forssberg aflidit år 1842 och Hemmings Jan Jansson år 1860, utan att efterlemna några tillgångar till återstående skuldens godtgörande, samt att Jannesses And.