Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den stadgar nemligen , att om den , på hvilken Assignationen är ställd, vägrar att betala, och äfven utgifvaren emot densammas inlösen protesterar, sKall icke desto mindre utmätning för sig gå , och Assignationens belopp ställas i tredje mans vård. Nu hemställer jag, hvad säkerhet man kan eihålla, att icke en falsk invisning kan gifvas på hvem som helst. Man skulle då något hvar intet ögonblick vara säker att nödgas frånträda sin egendom, eller i händelse den ej vöre tillräcklig , till äfventyr* sjelf träda i häkte, för att sedan kunna få påkalla Lagens senfärdiga skydd. Jag anser derföre denna Lag vara få felaktig, att jag ej annat kan, än dera tillstyrka afslag. Jag instämmer dock gerna deruti, att ändamålet vunnes, antingen, på sätt Friherre Cederström föreslagit, derigenom att Assignationeroa ställdes under växelrätt, eller o.ck, Den 3 November e. m. enligt Herr Ribbings mening, »tt miniml-summan nedsattes till måhända 50 eller ända till 30 R:dr. Herr RosenbladBernhard: Jag bekänner, att dä de för hvarje näring oundgängliga kapitaler eller förlager äro inskränkta till hvad som finnes och detta endast så småningom genom flit, sparsamhet och redlighet kan vinna tillökning , så är jag en vän af hvarje besparing af dessa förlager, som genom Creditens begagnande kan vinnas; men med Credit förstår jag endast den Credit, som är grundad på verklig Creditj, på verkligt förtroende, och för hvilken Staten ej verkar mer än genom det skydd, den lemnar all rätt, den helgd den påtrycker alla förbindelser. Jag bekänner, att jag således in ser nyttan af de föreslagna privata invisningar ne, men äfven att med detta begagnande af Crediten i och för behof af penningeförlager är förenad större våda för missbruk, än hvad som äger rum vid Creditens bruk i och för andra föilagsbehof. En enskildt mans vanliga skuldförbindelse till en annan går sällan genom många händer, fordringsägaren bar lättare att bevaka utgifvarens säkerhet, och äfven, i händelse af ett och annat fallissement, sträcka sig förlusterne till fä personer.
Jag tror, att detta exempel skall mera än något annat visa det stora behofvet af mera ordning och noggranhet vid kungörandet af personers omyndighets-tillstånd, och att, då ändamålet är vigtigt, påföljdeu deraf, i händelse ?f försummelse, icke bör kunna blifva annan, än den Riksdagsmannen Petter Pettersson så rättvist föreslagit, att den omyndige får betala sina skulder. Jag yrkar på dessa skäl återremiss åf Lag-Utskottets Betänkande. i4° Den 7 Maji e. m. Herr RooSj Bo Christianj anförde skriftligen: Ehuru ogerna jag upptager Ridderskapets och Adelns tid med framställningar i ett ämne, hvilket jag anser till sin natur vara lika enkelt, som jag tror det vara af nödvändigheten pä kallad t, för att befrämja enskildt förtroende, och allmän säkerhet; så finner jag mig dock dertill föranlåten af det Betänkande Lagutskottet afgifvit i anledning af min Motion om straffbestämmelser för sådane personer, som uppnått omyndighetsåldern, , men ändock blifvit under förmyndare ställde, och under della omyndighets—tillstånd utgifva skuldsedlar och påteckna borgesförbindelser. För att ådagalägga nödvändigheten af det Lagstadgande jag yrkat, vill jag i största korthet hafva äran anföra ett af de exempel, som nyligen tilldragit sig, och som stärkt mig i den öfvertygelse, att detta ämne icke bör med lättsinnighet behandlas. En medelålders man, som för icke lång tid tillbaka blifvit arftagare till en betydande förmögenhet, betalar genast alla sina förut åbragte skulder så till capital som mångårig ränta; ganska korrt derefter ingår han i åtskillige affairer, vid liqviden af hvilka betalningen sker medelst revers på få månader.
2V.0 4$7» kan, efter enahanda grund, dera emellan fördelad, till hufvudsaklig del bibehållit den ojemnhet och principlöshet i repartitionen af detta borgerliga onus, hvars afhjelpande för framtiden utgjort det ifrågavarande arbetets enda föremål; samt då, i Tabellen N:o 6, upplysning ej blifvit meddelad, huruvida, i det deruti uppgifna hemmantal al Städernas jord, jemväl ingår sådan Stadsjord, som till Kyrkor, fromma Stiftelser eller Tjenstemäns aflöning är anslagen och af sådan orsak, antingen redan är, eller åtminstone bordt vara med serskild extra rotering belagd, hvilket förhållande åtminstone synes inträffa med Götheborgs Stad, enär Tabellen upptager 1772 Tunnland, deraf likväl 472 Tunnland redan äro med i3 extra Båtsmän roterade; hafva, vid så beskaffade förhållanden , R. St. icke kunnat, till ledningeller grund för den nu ifrågavarande nya fördelningen af Båtsmanshållet, antaga och begagna Collegiernas ifrågavarande tabellariska arbeten. Enligt Öfver-Ståthållarens till E. K. M. senast i underdånighet afgifna fem-årsBerättelse, dat. den 3q Augusti 1S28, kan den jord, sorn, dels inom, dels och utom Stockholms nu varande barriére, i flesta fall är i numererade tomter indelad, antagas lill omkring 3o hemman ; men denna jord Exp.-Utsk. Förslag till tind. Skri/v. N.o 45?» 207 hav dock hittills icke med öfriga Städers fundationseller donations-jord i Båtsmanshåll deltagit; och beträffande kostnaden’ för underhållandet årligen af de 100 effective Båtsmän, dem
Men räddarne äro nära. Från briggen har en större båt hunnit utsättas, och innan kort äro alla der ombord, jullens tre män och en afsvimmad flicka. Vakna Vali, du skulle ej sofva om du visste hvem som bemödar sig att återkalla dig till lifvet. Minnes ej Vali mera sin barndomsvän, den fångne ynglingen från fjerran land? Han har redan igenkänt den han frälsat ur djupets graf, och snart helsar äfven hennes öga sin räddare. Stormen lugnas, töcknen skingras. Solen lyser åter. Några dagar kryssar ännu briggen på hafvet. Ändteligen skall den återgå till hamn, men åter resa sig storm och våg, åter tätna töcknen kring skeppet, åter visar det ogästvänliga hafvet sin vildhet, och ett redlöst vrak kastas slutligen briggen mot turkiska kusten och sönderslås i spillror. Folk samlas på stranden, de lösa Ibrahim och sina fångna landsmän, som legat bundne i skeppsrummet, och uppretade af dem misshandla de skeppets folk. I Ibrahims våld återlemnas hans egendom, hans slafvinna. Dörrarna stå öppna till slafbazarens rum. Utan slöjor sitta qvinnorna, ty köparne gå från rum till rum och bese de utbjudna varorna. Ser du dessa Abyssinska qvinnor, stolta, sköna, behagfulla. Sorgligt men mildt se de på de kringvandrande köparne. De gråta icke, de tala icke, blott blicken talar om sorg. Och dessa qvinnor, svarta som ebenholtz, med bländande hvita tänder. Raska arbeterskor, om än mindre sköna än de hvita qvinnorna. De äro ock mindre dyrköpta. Denna stolta, svartögda qvinna med sitt barn, som hon med förtviflan i blicken sluter till sitt bröst, skall hon säljas? Hon tror så, hennes man har hitsändt henne till straff. Han befallte henne i går att knäböjande räcka honom pipan, och hon lydde endast motvilligt. Hon skall derföre lära sig ödmjukhet. Vill än någon köpa henne, så säljes hon icke. Karl XII i klämman KARL XII I KLÄMMAN Af J. O. Åberg Stockholm, F. & G.
Derför utbrister också Anna Iwanowna, då Paul gör invändningar mot hennes bön att få sin gosse döpt: » Jag kan ej hjelpa det men jag far ingen ro, förr än barnet är döpt! Det är enfaldigt det är vidskepligt, men jag kan icke hjelpa det, hör du! » Derför knäpper slutligen sehwei-aaren Bernhard samman sina händer hvarje gång han sätter sig till bords: » det sitter i värre än det hrita vinet » — det är hans sätt att förklara saken. » Öfver molnen » är endöende mans afskedstal till lifvet, som haa lemnar utan saknad, derför att det så föga motsvarat hans förhoppningar, men med en oiVgglig tro pä en lycka, som i sena led skall varda hans. efterkommande beskärd. Och såsom när man åker på jernväg oeh röken från lokomotivet, lik en ändlös karavan af spökhamnar, länge skymt bort nejden för oss, plötsligt en kastvind kan föra den åt sidan och en hänförande utsigt upprulla sig för våra ögon. så glider här de fran glömskan uppståndna lefnadsminnenas sorgliga tåg stundom bort i fjerran for att lemna rum för härliga schweiziska alplandskap, belysta af lifvets strålande sol och sedda af ögon som äro vidöppna för lifvets skönhet, derför att de nu se den kanske för sista gången. 1 förra hälften af novellen » Sainvetsqval » skildrar författaren, huru en preussisk officer, hvilken på hög befallning låter aflifva tre franska friskyttar, som tagits med vapen i hand — händelsen tilldrager sig under sista fransk-tyska kriget — omedelbart efter orderns utfärdande råkar i en psykisk kris af så outhärdligt qvalfull art, att vansinnet, när det ändtligen aflöser hans föitviflan, nästan kommer som en befrielse. Jag kan icke inom allt hvad jag känner af modern literatur. när jag undantar Dostojewskij, påminna mig hafva påträffat en skildring af ett abnormt själstillstånd, som i kraft kan jämföras med denua. I den episodiska målningen visar Strindberg hvad han förmår som stilist.
Enegren, ehuru endast innehafvande konstitutorial å medaljörs-sysslan i banken, vid 1835 års riksdag, såsom ersättning för den förlust af ditintills påräknad arbetsförtjenst, som han, i följd af Rikets Ständers då fattade beslut orri utgifvande af ett nytt sedelmynt, komme att vidkännas, tilldelades utöfver lönen, ett serskildt åi ligt arfvode, hvilket ännu till honom utgår, samt att bankens kassörer, som vid verkets nya organisation gingo i mistning af det arfvode, de ditintills åtnjutit för öfverkorsning af till kassorne inlemnade förslitne sedlar, äfven erhöllo ersättning för denna förlorade inkomst, på sådant sätt att berörde ersättning upptogs i det tjensten åtföljande arfvode af 500 r:dr, hvaraf 200 r:dr motsvara de af kassörerne förut innehafda missräknings-penningar och återstoden anses vara godtgörelse för mistade sportler. Uti häröfver afgifvet utlåtande hafva Bankofullmägtige yttrat: att de väl insågo billigheten deraf, att någon ersättning tillerkännes tjänstemännen för den förlust af påräknad inkomst, hvilken kunde komma att dem tillskyndas såsom följd deraf att sedlarne, å 16, 12 och 8 skola indragas; men emedan, i fråga om beloppet af berörde ersättning, det torde böra afses, att då det besvär, som med skrifningen af nämnde sedlar varit förenadt, alldeles upphör, i Banko Utskottets Utlåtandej IV.o
För alt på en gång visa den tillämpning, som de för val-rätten antagna grunderna, i följd af de nu för val-districtens indelning angifna grunder, komma alt erhålla; för att såmedelst fästa uppmärksamheten på alla de inkast, hvilka Utskottet gjort sig sjelft och hvilka äfven i RiksStånden torde förtjena att närmare öfverväga», framlägger Utskottet ock, i detta sammanhang, de återstående grunderna för sitt förslag om val-sättet. Tanken på en national-representation af valda ombud är nu med våra politiska begrepp så införlifvad, aLt vi lätt glömma, att denna tanke är jemföielsevis ganska ny. I det gamla Hellas och Rom okänd, var den det icke mindre under medeltidens första period, och Svenska Allshärjar - 46 'Conslitutions-ZJtskottets Memorial, N.-o 38. itinget var icke en Riksdag, der valde ombud inställde sig, det var en sammankomst af de frie männen, som talade hvar för sig. Kyrkan har så i detta slycke, sorn i manga andra, varit Statens lärare. Redan under de första århundradena af vår tideräkning omfattad® den christna verlden ett så vidsträckt område, att det icke ens för alla Prester Lief möjligt att besöka de större kyrkomötena. Denna omständighet jemte den utur Kyrkan aldrig fullt utträngda, då ännu i mer än ett hänseende med frisk kraft lefvande, republikanska andan alstrade först inom Kyrkan repres e n ta ti o n ssys Le m e t; och kyrkomötena blefvo, äfven der de icke, såsom i Spanien, sjelfva voro politiska församlingar, förebilder förden politiska representationen. Sedan systemet icke blott blifvit funnet, utan äfven hunnit en viss utbildning, mäste, i Stater med sådan vidd och så bristfälliga communicalioner, som cle större Europeiska under medeltiden hade, dess tillämpning äfven på politiska Riksmöten komma i fråga, så snart tredje Ståndet i dessa möten började deltaga. Det var behofvet, nöden, som först skaffade detta system inträde. Att det vida bättre, än de gamla folkförsamlingarne, skulle tjena frihetens sak och uppfylla anspråken på lagstiftare-vishet, förutsågs visserligen icke då, — åtminstone icke allmänt.
Deremot skulle jag tillstyrka 11. o. Ad. alt icke uppehålla med afgörandet af ärenderna, ty nog vinna riksdags-förhandlingarne genom att man afgör det man vill bifalla i sak, dä inga egentliga formfel förefiunas, som förhindra ett sådant bifall. Frih. Palmstjerna, Carl Ollo: R. o. Ad. behagade finna att redaktions-förändringar i plena såväl inom Stånden som inom Utsk:n äro kinkiga att tillvägabringa dä besluten lillvägabringas genom voteringar och dessa oftast utfalla så olika. Sålunda har inträffat, hvad som äfven detta utlåt, utvisar, att ordalagen i besluten i afseende pä åtskilliga frågor icke äro i sådan öfverensstämmelse med hvarandra att de äro fullt lika. StatsUtsk. har likväl varit vid denna riksdag af samma tanka som vid de föreg:de, nemi. att serskilt utlät, skall algifvas i afseende på hvad som bör iakttagas vid sådana frågor, såsom t. ex. denna, ang:de pröfningen af de förbindelser hvilka af städer och korporationer skola utgifvas såsom säkerhet för fullgörandet af arbetet och de vilkor, som äro föreskrifne för anslagets eller länets utbekommande. Dä ett sådant utlåt, kommer till pröfning inom Ståndet, torde det rättaste ögonblicket vara inne att taga i öfvervägande om de förslag, som i desamma innehållas, äro riktiga eller icke. Jag anhåller all R. o. Ad. icke måtte fästa sig vid de anmärkmr, som i afseende pä redaktionen i en eller annan punkt kunna göras, så snart de icke äro af den beskaffenhet, att de på något sätt äro olämpliga eller motverkande den afsigt Adeln med anslaget kan hafva. De erinringar, som af Hrr Printzensköld och Bråkenhjelm äro gjorda i afseende på delta förslaget, anser jag kunna upskjntas till dess R. o. Ad. komma att pröfva det serskilda utlåt, som StatsUtsk. kommer att aflåta öfver villkor i allmänhet för utbekommande af lån och anslag. Hr Printzensköld:
Han – med sina djerfva teorier om jemlikhet, han som ryser för en arbetares snusiga, smutsiga, vämjeliga, vårtiga näfve, han som i stolt sjelfkänsla står i breschen och kämpar för qvinnans rättigheter – han vräker undan denna qvinna som den tommaste hycklerska, emedan hon nekar att tömma den bägare, hvars bottensats är den mans vämjelse och förakt, som hon älskar! (O logik – jag böjer mig för dig! När ”vacklade” en man i sina teorier! Det gör endast den svaga qvinnan.) Och hon slänger sig på mattan när han gått, hon vrider sig tillintetgjord på dess yppiga mönster, hon biter i dess plyschrika veck och trycker händerna mot sina brännande, tårlösa ögon, utan en snyftning eller ett ljud. Verlden är så fattig och flack, hon sjelf är en hungrande själ, som sparkas bort när ej kroppen betalar – och han, var han bättre än hon? Min käre Axel! Nedtryckt af bekymmer har jag hvarken haft håg eller lust att skrifva. Nu vill jag först sända dig din infriade vexel. Att den blef protesterad var ej mitt fel. Jag sände emellertid så fort jag fick underrättelse derom liqvid. I desse dagar kommer din bror Carl till Stockholm för att intagas på något kurhus, ty han har, utan att jag fått underrättelse derom förr än nu, ådragit sig en svårartad sjukdom, som jag fruktar tagit en mycket sorglig utveckling. Genom ett bref från eder mor till Carl, som han i Februari i fjol tappat på expeditionen fick jag underrättelse om denna sjukdom, men då jag tillfrågade Carl sade han att han var frisk. Nu finner jag till min djupa sorg huru illa det är. Måtte han blott icke vållat någon skada i den familj han varit. Det är verkligen djupt sorgligt att då man med ansträngning skaffar medel till sina barns uppfostran och derigenom söker att bereda deras timliga och andliga väl, de sjelf skola så illa använda de medel, som en far, mången gång, under djupa bekymmer anskaffat, att då man derföre väntat sig glädje icke lönas med något annat än sorg och bekymmer.
Under andra omständigheter skulle hon kunnat undvika faran; hon skulle kanske ha kunnat det, om hon i tid gifvit akt på sig själf. Men hon hade ingenting anat. Det var först nu nyligen som allt blifvit henne klart, men nu var det också ohjälpligen för sent. Nu visste hon, att hon älskat honom länge, från första stund, då hon såg honom knäböja vid barnets sjukbädd! Känslan hade haft tid att växa och hade slagit rötter som genomträngt hela hennes varelse. Hon visste att det icke fanns någon bot, att hon skulle älska honom alltid — alltid! Ju mera hon tänkte öfver allt detta, desto tydligare stod det för hennes medvetande, att i denna labyrint voro båda utgångarna till lifvet bevakade af en lidandets ängel med ett flammande svärd. Det fanns blott en enda möjlig utväg — den som ledde ner i jorden. Tiden gick. Det var som om hennes lifsenergi dag för dag vittrat bort under dessa slitningar, hvilka hon förgäfves bjöd till att bekämpa. Krafterna sjönko. Hon blef så blek och mager som om hon gått och burit på någon dödlig sjukdom, hvilken fullbordat sitt förstörelseverk i flygande hast. — Tant Sofie hade flere gånger föreslagit att skicka efter doktorn. Men Alfhild hade bestämdt förbjudit det. Till sist kände hon sig så kraftlös, att hon icke orkade stiga upp. Då skref Maria till doktorn — på eget ansvar. Det var i slutet af juli; och den 1 augusti var förordnandet slut. Han hade under den tid han tjänstgjort i distriktet, tillvunnit sig allas sympati, och helt nyligen hade några af ortens inflytelserikaste män hänvändt sig till honom med anhållan, att han skulle nedsätta sig i byn som praktiserande läkare. Trakten var tätt befolkad och man trodde sig kunna garantera honom stora inkomster. Det fanns verkligen goda utsikter för en ny läkare på platsen; men doktor Johnson hade afböjt anbudet. Han längtade bort härifrån. Han kände sig förödmjukad af den roll han spelat inför henne, som han älskade. Han hade sagt till sig själf upprepade gånger, att så, som han uppfört sig, kunde utgången icke bli någon annan än den blef. Det var icke på detta sätt man vann en kvinnas hjärta! — Sättet visste han nog, i teorien: Man måste vara stark, modig, öfverlägsen, segerviss.
Länets enskildta Correctionsoch Arbels-inrättning vid Upsala begagnas för sitt ändamål, så långt dess tillgångar medgifva och behofvet det fordrar. Uti 77 Församlingar finnas Sockneoch Fattig-Magaziner, med ganska betydliga fonder, för hvilkas förvaltning Kongl. Maj:ts Befallningshafvande föreslagit förbättrade Reglementen, som dock i ganska få Socknar blifvit antagna till efterföljd. Tillåtna Krogar å Landet äro 17, hvaraf dock 10 äro anlagda för Bruks och större Herregårdars behof. Till rofdjurens utödande anställas årligen Skall, hvarvid, under ifrågavarande år, 3i Vargar blifvit skjutne. I Länet underhållas ock i3 st. Varg-gårdar, uti hvilka 28 Vargar, g Loar och i63 Räfvar äro fångade. Emot stadgade penningebelöningar, hvilka visat sig vara för ändamålet verksammast, äro 80 Vargar, 65 Loar och 1,14<) Ri*fvar fällda. I Släderne Upsala och Enköping samt vid Söderforss Bruk äro Spar-Banker inrättade och nu jemväl en sådan stiftad i Tierps Socken, hvarjemte ett af Styrelsen utaf Upsala Spar-Bank nyligen, genom Kongl. Majrts Befallningshafvande, gjordt anbud åt Lands-Församlingarne, att i samma Spar-Bank förränta smärre penninge-insätlningar, blifvit af flere Församlingar antaget. I Upsala Spar-Bank voro, vid 1837 års slut, insalta i4.500 R:dr Banco af [\i\ personer, och i Enköpings 5,564 R:dr Banco af 275 delägare. Sistnämnde år gjorde Kongl. Maj:ts Befallningshafvande Länets invånare ett förslag till Brandstodsföreningar, bygdt på rättvisare och billigare grunder än den i 24 Gap. 5 §. Byggninga-Balken stadgade Hemmantals-beräkning, hvilket förslag vunnit Kongl. Maj:ts
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken erinrade, att någon ändring uti Ridderskapets och Adelns beslut nu ej kunde äga rum; utan att fråga endast vore, huruvida Ridderskapet och Adeln behagade bifalla Herr Ribbings hemställan angående den föreslagne inbjudningen. Den 3 November c. m. i37 Uppå derefter af Hans Excellence framslälde serskilte propositioner, först till bifall och sedan till alsing A Herr Ribbings ifrågavarande hemställan , blef densamma sluteligeu af Ridderskapet och Adeln afslagen. Angående Utskottets anmälan om Riks»Ståndens skiljaktiga beslut i frågan om uppförande pä Allmänna Indragnings Staten af det arfvode 1,600 R:dr B:co Hans Excellence 111. m. Herr Grefve Rosenblad i egenskap af f. d. Gener alTullDirectionens Ordförande uppburit. Herr Cederschjöldj Pehr Gustaf: Jag får blott vördsamt hemställa, om votering i Förstärkt Statsutskott får anställas öfver en fråga af denna beskaffenhet, hvilken, då den af två Stånd blifvit afslagen, synes redan vara förfallen. Grefve von Schwerin, Fredrik Bogislaus: Frågor om penninge-anslag har man aldrig brukat låta förfalla, utan alltid låtit deni gå till Förstärkt Statsutskott; helst de Stånd, hvilka sagt ja, äro lika berättigade att få sin vilja fram, som de, hvilka sagt nej. Herr Hjerta, Gustaf: Vid afgörande af detta ämne kommer ock i betragtande, att, så vidt jag kan erinra mig, frågan är om en pension, hvilken hittills utgått. Således måste man på något sätt besluta om den saken, hvilken icke kan förfalla. 138 Den 3 November e. m. Herr Skogman, Carl David: Jag får blott erinra, att det är en proposition, som Kongl. Maj:t framställt, och således torde det icke vara lämpligt, att den blifver utan svar. Grefve von Schwerin: Samma anmärkning ämnade äfven jag göra. Det har aldrig handt, att man lemnat en Konungens framställning utan svar. Friherre Cederström:
Men det tillkom ej oss att bestämma hans lifslängd, och vi mottaga med ödmjukhet den Allsmäktiges domslut. Vi sakna honom, men klaga ej. Vi äro nedstämda, men sörja ej. Vi äro bedröfvade, men knota ej. Vi tacka Gud, som låtit en så rikt begåfvad, så ädel och så kärleksfull man födas till ett barn af det finska folket och unnat honom ett så långt, verksamt lif till vårt bästa. Lika litet som den enskilde individen, lefver ett folk af bröd allena. Redan den unge konung Salomo bad i forntiden, att Herren ville förläna honom icke rikedom och verldsliga egodelar, utan "ett förståndigt hjerta". Förstånd och snille äro i vår tid likaså nödvändiga som i Salomos dagar och äfven likaså sällsynta; de äro den största gåfva, den enskilde och genom honom hela hans folk kan erhålla. Lyckligt det folk, som till siare och skalder egt män, sådane som Runeberg och Lönnrot! Liksom Runebergs, så var Lönnrots lefnadslopp i yttre afseende föga skiftesrikt. Han föddes i ett torftigt hem,1 sattes i skola, led brist men vann kunskaper, blef student, lifnärde sig med konditionerande, aflade sina lärdomsprof på ett tillfredsställande, om också icke lysande sätt, fick tjenst och skötte den otadeligt. Se der nästan alltsammans! För att vara ett lif, tillhörigt folkets störste man, vore väl detta på förvånande händelser, halsbrytande företag och stormiga själsskakningar blottade lefnadslopp att anses temligen fattigt, såvida ej denne hjeltes bragder varit af andlig art, af den art som manar minnestecknaren att för sin framställning söka det intresseväckande på helt andra områden än de nyssomnämda. Vid tidpunkten för Lönnrots första uppträdande på den fosterländska literaturens mark, d.v.s. år 1830 eller ett par år tidigare, var finska språket så föga uppodladt, att det nuvarande slägtet väl knappast förmår göra sig någon föreställning om dess literära armod och dess ringa betydelse för samhällslifvet. Bibelöfversättningen oberäknad, bestod den finska literaturen då för tiden af psalmboken, ett par predikosamlingar. "Sionin virret"