Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Förefmnas äter partier eller på förband söndrade meningar, så är naturligtvis förhållandet, att man å ömse sidor upprättar förslag till valmän, hvilket, såsom jag förut nämnt, mäste uppgöras så antagligt, att det godkännes icke blott af dem, hvilka tillhöra en gifven mening, utan äfven af de s. k. medelvägsmännen, pä hvilkas medhåll öfvervigten vanligen beror. Man förhåller sig vid listors upprättande på samma sätt, som då man talar i något ämne, såsom t. ex. i frågan ang:de Slitö frihamns inrättning. Der talade jag icke för att öfvertyga Frih. Cederström. Jakob, som jag visste vara för saken och i sina tänkesätt orubblig, utan För dem af Eder, mine Hrr! hvilka icke hade någon förut fattad mening. På samma sätt göra mina värde motståndare med mig, när de veta, att min tanke är orubblig. De tala för dem, som de anse möjligen kunna öfvergå till deras mening, och pä enahanda sätt förfar man vid vallistors upprättande. Man uppför så aktningsvärda namn, alt man hoppas genom dem vinna medelvägsmännen eller hvilken som helst icke tillhör någon bestämd mening. Detta bemödande att vinna anhängare är naturligtvis lika beskaffad! på ömse sidor, och sålunda uppstår genom den ömsesidiga täflan, under ovisshet om utgången, den största möjliga oväld. Om Frih. Cederström och jag, efter jag tagit honom till exempel, äro af olika och oförenliga meningar om vallistor, sä gå vi icke till hvarandra med öfvertalningsförsök, utan lemna hvar sina listor till åtskilliga andra personer. Medelvägsmännen, och de som vilja dölja sina tänkesätt, taga emot listor af honom, stoppande dem i den ena fickan, samt likalc - 470 Den 17 Feli ruari e. rn. des af mig, stoppande de sednare i en annan ficka, utan att hvarken Frih. Cederström eller jag vet efter hvilken lista de ämna rösta. Till en början torde de icke veta det sjelfve. När de komma hem till sig framtaga de begge listorna, jemföra dem med hvarandra och begagna den, som de finna vara bättre än den andra.
Varf utlemnade materialier och persedlar samt af dagsverken, hvilka ännu icke, i anseende till bristande tillräckliga statsanslag för fästningsbyggnaden, kunnat Flottan ersättas; hvarför de ock ovillkorligen måste i dess Räkenskaper årligen balanseras, i öfverensstämmelse med Kongl. Brefvet den 16 Maj 1829, enligt hvilket merberörde skuld, som vid 1827 års 293 års slut utgjorde 21,43a Rdr 27 sk. 6 rst., skulle, till detta belopp, tills vidare i räkenskapen balanseras; och bar den del af skulden, som öfverstiger denna summa, derefter än tillväxt och än minskats, i den mån fästningsbyggnadens årliga anslag dertill föranledt. Vidkommande dernäst Rikets Ständers Revisorers anmälan om de olika sätt, hvarpå sjöaflöningen beräknats, dels under 1887 och i838 årens expeditioner till Medelhafvet med Fregatten Josefina och Korvetten Najaden, dels under den, från och med år i838, verkställda årliga öfnings-expedition till Medelhafvet och Vest-Indien med en Korvett, så är frågan om rätta grunden för förstnämde aflönings evalvation i silfver-speeie väckt uti Kammar-Rätten och beror nu på Eders Kongl. Maj:ts Nådiga pröfning; hvadan, om misstag anses hafva inträffat, rättelse härutinnan ©tvifvelaktigt varder vidtagen samt Nådigst föreskrifven. Beträffande åter den i befälets aflöning, under de årliga öfningsexpeditionerna med en Korvett, skedda nedsättning, emot hvad Eders Kongl. Majus Nådiga Sjöaflönings-reglemente af år r838 bestämmer, så har denna nedsättning, hvilken grundar sig på Eders Kongl Maj:ts Nådiga Bref den 4 Maj och 1 Augusti i838, blifvit i Nåder anbefalld, för att derigenom minska expeditionernas kostnad ©eli i samma mån öka tillgångarna på medel för exercis med Flottans bemanning, hvartill anslaget nu är alltför knappt af Rikets Ständer anvisadt, för att kunna anses fullt motsvara sitt vigtiga ändamål.
Reservation af Riksdagsfullmäktigen Måns Månsson från Calmar län. ?Emot det beslut, som Höglofiiga Stats-utskottet stannat att afstyrka bifall till Kongl. Maj-.ts nådiga proposition om anslag för orätt debiterad och uppburen salpeter-hjelp inom Calmar län och Oland, Kronobergs och Jönköpings län, får jag reservera mig. Stats-utskottet yttrar att frågan ännu icke är så utredd, att Utskottet kan ingå i pröfning i hvarje serskildt fall. I saknad af en sådan utredning har Utskottet icke heller varit i tillfälle att bedömma till hvilken utsträckning och under hvilka vilkor den ifrågaställa ersättningen bör ega rum. Jag deremot tror att Utskottet endast bordt besvara den frågan, om Utskottet vill bifalla de 11,000 r:dr Kongl. Maj:t begärt, eller hela summan 31,770 r:dr 17 sk. banko, som årligen orätt uppbäres. Hvad utredningen vidkommer är det en sanning att man haft 11 års tid för att tillsäga uppbördsmännen att de skola debitera och uppbära rätt i stället för orätt. En fråga af lika beskaffenhet, angående byggningshjelpen inom Calmar län, afajordes definitivt under Konung Carl Johans tid på tre år, och ehuru summan då var dubbelt större begärdes icke någon ersättning till den eller de, sorn debiterat orätt. Det är kändt, att just de personer, som utgifva räkningarne på skattebeloppet, sjelfva hafva indelt lön. Stats-utskottet har i sitt utfåtande N:o 64 endast citerat en Kongl. Ordning af den 22 Juli 1616, som skulle stadga att salpeler-hjelpen bör betalas i natura oell icke med penningar efter kronovärdi; men att denna åberopade
SKOGMAN. FRED. 1)IJE. J. KREUGER. CARL ARFVEDSON. J()|{. SCHÖN. Slockholm den 13 Februari 1830. AL F. Aber». — 14 Quarantaines-Commisaionens underd. utlåtande. Stormägtigste, Aller nådigs te Konung! Sedan f. d. Quarantaines-Commissionen i Stockholm erhållit del af den Berättelse, som Rikets Ständers Revisorer afgifvit, angående granskningen af Commissionens Räkenskaper för åren 1834 och 1835, får Commissionen, i anledning af samma Berättelse, följande underdåniga yttrande afgifva: Beträffande den af Revisorerne anförda omständighet, att ännu i i835 års Hufvudbok balancerades medel för åren 1801, i832 och'» i833 beroende på liqvider nied Ränterierne, får Commissionen underdånigst upplysa att, på sätt jemväl i Revisorernes berättelse omförmäles, sådant härrört deraf, att, då Ränteriernes ersättnings-räkningar, hvilka någon gång sent inkommit, bordt af Commissionens revision granskas, och dervid yppade anmärkningar, efter erhållne förklaringar pröfvas, innan slutliqvid kunnat uppgöras, har en längre tids dröjsmål med dylike liqviders afslutande ej kunnat undvikas, och hvilken tidsutdrägt blifvit ännu större i den mohn, hvilket ofta inträffat, förklaringarne icke förr än efter flere påminnelser inkommit, eller sedermera ytterligare upplysningar och verificationer måst infordras innan slutlig pröfning och liqvid kunnat ega rum. Liqviderne med Ränterierne äro likväl numera till slut bragte, utom med Götheborgs och Bohus läns, hvilken liqvid är beroende deraf, att dels infordrade handlingar, dels förklaringar å åtskilige anmärkningar, oaktadt flere påminnelser, ännu saknas.
I anledning af dessa anmärkningar har Kongl, Styrelsen uti sitt underdåniga utlåtande bland annat upplyst, att de såsom hindrade i brist af arbete upptagne 2,727 dagsverken, utgörande för hela fångpersonalen endast omkring 5 arbetsdagar, egentligen uppkommit lill följd af det upplopp vid fängelset, som vid slutet af året egde rum, och i anledning hvaraf större delen af fångarne måste under någon tid hällas instängd i logemcntcrua, der lämpligt arbete för deni icke kunde beredas; äfvensom Styrelsen, vidkommande det anmärkta förhållandet med buldanstillverkningen dels åberopat de stora svårigheter, som i allmänhet vore oskiljaktiga från arbetens bedrifvande med en personal sådan som den ifrågavarande, hvilka svårigheter i väsendtlig mån blifvit ökade genom Kougl. Brefvet den 22 December 1846, som lill betydlig del inskränkte antalet af de arbetsslag, hvartill fångar finge användas, dels ock redogjort för de särskildta omständigheter, som föranlcdt Styrelsens i ofvannämnde hänseende vidtagne åtgärder; i betraktande hvaraf, samt med hänsigt till den behållning af omkring 70,000 R:dr B:eo, fångarnes arbeten i allmänhet under de sednare åren inbringat, Styrelsen ansåg det sätt, hvarpå dessa arbeten i allmänhet blifvit ordnade, icke hafva varit ofördelaktigt. Hvad likväl särskildt beträffade buldanstillverkningen vid Långholmen år 1853, så ehuru beloppet af den förlust, som dervid uppkommit, icke varit känd förr än räkenskaperna afslutades, hade emellertid Styrelsen under årets lopp halt sig bekant, att förvaltningen vid fängelset icke blef behöringen handhafd, hvarföre Styrelsen ock sökt att såväl härutinnan som i afseende å det ofördelaktiga resultatet af buldanstillverkningen åstadkomma rättelse, dels genom ofta meddelade erinringar af Styrelsens dåvarande Ordförande, dels genom ombyte ej mindre än 2:ne gånger under året af arbetsföreståndare, än ock, emot slutet af året, af den tjensteman, som hade hela förvaltningen af fängelset sig anförtrodd.
Milda, svartögda madonnor o c h glada änglabarn af Murillo o c h mystiskt leende jungfrur af Lusini, ståtliga gubbhufvuden af Rembrandt o c h förnäma fursteanleten af van Dyck. Märta var belåten, att fröken hade en så lång underhandling m e d budet i tamburen, det var så roligt att se sig o m. H o n tittade på det stora bordet — mera ett arbetsäa ett salongsbord — o c h öfversåg med längtande blickar den mängd af franska o c h engelska tidskrifter, s o m v o r o h o p a d e där bland portföljer m e d fotografier efter Burne Jones o c h Puvis de Chavannes. » Det är annat, » tänkte hon, » än de där tre evinnerliga tyska planschverken, s o m ligga på salongsbordet h e m m a o c h ha legat där så länge jag kan minnas. » Och då hon på de två enkla konsolhyllorna beundrade de odödligt sköna linjerna af V e n u s Milo och Skraparen, fick h o n riktig leda till den lille fete amorinen h o n nyss burit hit. Då fröken A n n a återkom, vände Märta sig lifligt mot henne o c h utropade: » O, hvad här är förtjusande, h v a d här är mycket vackert att se på — » » Ja, jag har verkligen många vackra minnen från den tid min far lefde o c h jag reste så mycket med h o n o m. Och sedan jag blif vit ensam, är jag glad åt att kunna göra mitt h e m behagligt o c h ha många intressen, s o m kunna fylla lifvet. » » K a n någonting det, när m a n är e n s a m? » sade Märta, m e d en blick så djupt allvarlig o c h frågande, som ville h o n se rakt igenom den andra. » Nåja, » sade fröken A n n a dröjande, » det beror kanske på olika temperament.
Så äfven hästnamnet Gote. Hvarken de tyska dikterna eller den ur tyska och nordiska sammanflutna Vilkinasagan, ej ens den poetiska eddans dikter veta, att Gunnars häst skulle hetat Gote. Uppgiften därom har från den interpolerade Kálfsvisa flutit in i Völsungasagan och prosaiska eddan. Däremot kan den besynnerliga historien hos Saxo, enligt hvilken Ragnar egde gjutna hästar, metallhästar, med hvilka han åstadkom upplösning i fiendtliga leder, stå i sammanhang med hästnamnet Goti. Jämför participet gotinn, gjuten. Vi finna hästnamnet Mór varieradt med Móinn, Móðnir med Móðinn. Dess närmare kan det ha legat till hands att tolka Goti som Gotinn. Ett handgripligt intyg om den oreda de båda sagornas sammanblandning under en viss tid vållade föreligger i abboten Nicolaus’ reseskildring (Itinerarium) från medlet af 1100-talet. När den resande skall omtala italienska staden Lunas märkvärdigheter, säger han, att enligt somliges uppgift var den ormgård, hvari Gunnar sattes, gräfd i Lunas sandfält. Men i gjukungen Gunnars äfventyr är staden Luna okänd; däremot intager den en framstående plats i den historierade sagan om Lodbrok och Lodbrokssönerna. Lodbrok skulle förgäfves sökt intaga Luna; därefter komma hans söner, hämnas hans motgång och intaga staden i den mening, att det är Rom, eller i det uppsåt att fortsätta färden till Rom. Uppgiften om Lunas intagande af Nordmän kan emellertid icke vara äldre än år 859 och kan således först i nionde århundradet ha införlifvats med den äldre rent heroiska Lodbrokssagan. Två hundra år därefter finna vi, såsom af Itinerarium framgår, att »somlige» hade införlifvat samma historiska minne med Sigurd Fafnersbanes och gjukungen Gunnars saga och sammanknutit det med den lodbrokska ormgårdssägnen. De skäl jag här ofvan angifvit torde vara tillräckliga att ställa utom tvifvel, att Oddrúnargrátr’s innehåll är hemtadt ur Lodbrokssagan, och att Vilmund tillhör denna senare.
Utskottet får alltså, under förutsättning af Rikets Ständers bifall till hvad Utskottet här ofvan tillstyrkt, föreslå, att Rikets Ständer, i öfverensstämmelse med hvad förut i sådant afseende varit föreskrifvet, måtte stadga, att halfva beloppet af ifrågavarande arfvode för tiden intill nästa riksdag får utbetalas, sedan de öfverblifna exemplaren af Riksståndens tryckta protokoller för nu pågående riksdag blifvit till Riksgäldskontoret aflemnade, men att den återstående hälften af samma arfvode icke må utgifvas förr, än Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 326. V ofvanomförmälde åligganden vid nästkommande riksdags början blifvit vederbörligen fullgjorda ; samt att för tiden derefter arfvodets utbetalning må i samma ordning verkställas. Stockholm den 14 Augusti 1851. Auk. till Exp.-Utsk. d. 15 Augusti 1851, kl. II f. m. Utlåtande, i anledning af vackt fråga om föreskrifter i afseende på, framtida underhållet af sådane kanaler, hamnbyggnader, vatten-aftappningar och andra dylika arbeten, som med, bidrag af stats-medel blifvit utförda.
På skalde-lagern synes dock han gjort föga anspråk. Hans flesta stycken äro små tillfällighets-foster af en poetiserande hofman, – och med redan stark fransysk tillsats: några icke utan ett artigt sällskaps-behag, eller ett i sin enkelhet skärt känslo-uttryck (såsom i den af Blom anförda strophen ur grafsången öfver Prins Ulrik). Men äfven verkligare poeter, än han, undgå ej inbegreppet i det omdöme, att hos ingen af Stjernhjelms efterföljare träffas ett snille svarande mot hans eget. Blott i en enda rigtning höjde man sig till en ännu djerfvare och skimmerrikare flygt: i det poetisktantiqvariska fosterlands-nitets. Sverige, i hast blifvet Protestantismens hufvud och hufvudmakten i Europas Nord, genomfors af en känsla, att vara det fordna nyupplifvade Göta-väldet; och ur denna känsla utvecklade sig en uppfordran, att det nu borde ock åt sina snillekrafter bereda en frejd jemnhög med sina vapens, eller äfven i språk, fornminnen, konst, vetenskap eröfra ett hufvudrum. Dertill ansåg man höra, att det folk, som öfverträffade alla andra i krigisk bedrift, också öfverträffade dem i historisk ålder; att vårt Svea-mål vore det ursprungligaste af alla; att vår Nord varit all Culturs äldsta hem; att jordens berömdaste nationer, äldre och nyare, vore våra förfäders både ättlingar och lärjungar. Detta skulle bevisas – och bevisades på ett sätt, der åtskilliga sanningar och rigtiga aningar bortblandades i en grann dimma af halft ouppsåtlig, halft uppsåtlig sjelf-förbländning. Redan i Stjernhjelms bröst glödde, såsom vi sett, bakom alla hans lärda och vittra företag den Rudbeckska berusningen. Men nu uppträdde, några år efter Stjernhjelms frånfälle, Rudbeck62 sjelf; och öfverflög vida allt, hvad i slik hänsyn dittills blifvit försökt. Hans ”Atland eller Manheim” (hans verldskunniga Atlantica) är ett verk af ofantlig både lärdom och fyndighet.
»Ser du, jag vill inte slå på stort och ha allting som fint folk; jag kunde kanhända skaffa pengar till det, men jag är ju bara en landtbrukare, och ...» Han tvärstannade åter. Han blygdes öfver sin egen tafatthet. Hvarför kunde han icke tala ut, när han visste till punkt och pricka hvad han ville säga! Och i förargelsen öfver sig sjelf rusade han nu åstad så hufvudstupa, som om han läst upp en kungörelse. »Jo, ser du, de allra flesta tänka bara på hur de skola få fint omkring sig, och hur de skola kunna lefva med, och hur de skola kunna ha det lika bra som den, och den, och den. Och det går inte i längden. Här sitta de, mina grannar, till höger och venster, med skuld upp öfver öronen. Och inspektoren vill ha lika fint som herremannen, och bonden vill ha lika fint som ståndspersonen, och ingen vill stå efter för den andre, utan allt skall vara så fint och så modernt och så förträffligt, och alla anstränga sig i det längsta, bara för att ha som andra. Och när det inte går längre, så slå de vantarna i bordet och börja sen på nytt igen, med skuld och skryt och elände. Och det kan aldrig bli något annat, så länge ingen är nog karl för sin hatt att ha det så som han har råd eller så som han har lust till, utan att fråga efter hur andra bruka. Och så för folkets skull, ser du, tycker jag det är riktigt orätt att omge sig med så der mycken lyx. De kunna nog ändå tycka att skilnaden är för stor emellan dem och oss. Men det värsta af allt är, att man lär dem att lefva öfver sina tillgångar. De äro som barn, färdiga att apa efter allt hvad de se. Genom att omge sig med öfverflöd befäster man dem i deras tro, att ingen menniska kan försaka något af fri vilja. Och det, att menniskor inte lita det minsta på sin fria vilja, det är just det förderfliga. Mina arbetare ha det bra. Ville de spara, så kunde de ha något öfver för gamla dar och något för barnen också. De gifta, som ha familj att försörja, ha ofta mer öfver än de ogifta, ty för dem går allting till granna kläder eller dryckesvaror.
Till följd häraf och enär bland Adjunkterna icke lära saknas sådana, sorn kunna biträda Lektorerna vid undervisningen äfven inom de högre klasserna, torde det vigtigaste behofvet kunna anses uppfyldt, om vid de läroverk, hvilka för närvarande hafva endast 4 Lektorsbeställningar, Rektor inberaknad, detta antal ökas till 5, hvilket antal likväl är att anse såsom det minsta möjliga, såvida man skall kunna påräkna dugliga lärare i de ämnen, som hos den undervisande kräfva mer än vanligt vidsträckta eller speciella studier. På grund af hvad sålunda blifvit anfördt finner jag mig väl icke kunna tillstyrka nådigt bifall till hvad för ofvanberörde två läroverk blifvit begärdt, men hemställer likväl, att Eders Kongl. Majit täcktes till Rikets Ständer aflåta nådig proposition om uppförande å stat af en ny Lektorsbeställning vid hvartdera af nedannämnde åtta läroverk, der Lektorerne, Rektor oberäknad, nu endast äro tre, nemligen i Norrköping, Venersborg, Fahlun, Malmö, Christianstad, Carlskrona, Öster sund och Umeå; kommande det härför erforderliga anslaget att uppgå till ett samroanlagdt belopp af 16,000 R:dr. Beträffande lärarepersonalen vid de fullständiga läroverken hafva Rikets Ständer vid serskilda tillfällen uttalat den grundsats, alt ett normalantal af 16 lärare må anses motsvara behofvet för 200 lärjungar, samt att, då deras antal ökas med 30 eller 40, en ytterligare lärare bör påräknas. Med anledning häraf har Eders Kongl. Majit under nu löpande statsregleringsperiod, uppå derom gjorda framställningar, beviljat tillsättandet vid Elementar-läroverken i Götheborg och Calmar af en Adjunkt på hvartdera stället.
Då en Lagtima Riksdag fortfarit sex månader, räknade från den dag, då Konungen låtit om StatsVerkets tillstånd och behof Riksens Ständer eller deras Statsutskott underrätta, må Konungen äga rättighet, att, när hanför godt finnér. Riksdagen afsluta. Äfven anhåller jag, att 80 § Riksdagsordningen måtte sålunda redigeras: irsta punkten lika med ofvanstående; derefter: Upplöser Konungen Riksdagen innan Riksens Ständer staten reglerat, eller någon ny bevillning till bestämdt belopp sig åtagit, då fortfare den förra, bevillningen intill nästa Riksdag. Är åter bevil/ningens hela belopp bestämdt &c. (lika med Utskottets förslag). Hvad för öfrigt angår de mot förslaget af Herr Hjerta gjorde anmärkningar, så skall jag endast i korthet upplaga hufvudpunkterne deraf. Herr Hjerta har först sagt, alt Urtima Riksdag vanligen sammanträder under för Styrelsen kinkiga omständigheter och på lider, då man kan vänta concessioner af densamma. Jag vill icke yttra mig om detta sätt att köpslå med Styrelsen om folkets rättigheter. Jag vill blott anmärka, att de vigtigaste concessioner, som vid ett sådant tillfälle böra afses, icke äro sådana, som vid en Riksdag påhittas och möjligen genomdrifvas af ett intrigande parti, utan sådana, som af sjelfva Folket blifvit moget öfvervägde och lifligt önskade. — En sådan opi - Den g Mars f. ra. nion kan omöjligen vara Styrelsen okänd,» hvarföre den lika lätt kan försöka vinna nationen genom en proposition i ämnet, som genom antagande af det af Ständerne framlagde> lagförslag.—Jag tror dessutom, att representanterne äga manga andra utvägar, än begagnandet af motions-rätten, för alt upplysa Styrelsen om folkets önskningar. — Jag tror ej att umgänget mellan de båda Statsmagterne består endast i de nådige propositionerne och de underdånige skrifvelserne, utan är öfvertygad, att livar och en duglig Styrelse äfven lemnar uppmärksamhet åt Ständérnes discussioner.
Den, som bifaller, att Medicinae Doctorer eller Läkare, med practik utom tjensten, må taxeras till fyra procent af deras inkomst, dock ej under 10 R:dr, voterar Ja; den det ej vill, voterar Nej. Vinner Nej, kommer stadgandet i afseende på Medicinae DocLorer eller Läkare, med practik utom tjensten, att från den blifvande Bevillnings-Förordningen uteslutas. pag. 20. Trenne Riks-Stånd hafva bifallit Utskottets förslag, aLt afgiften för Huspredikanter må förhöjas till 33 R:dr 16 sk., men som Ridderskapet och Adeln bibehållit stadgandet om denna afgift, sådant det i i83o års Bevillnings-Förordning finnes intaget, så, i fall detta beslut icke frånträdes, lärer votering komma att anställas öfver följande proposition: 6:0 Den, som bifaller, att afgiften för Huspredikanter må förhöjas till 33 R:dr 16 sk., voterar Ja; den det ej vill, voterar Nej. Vinner Nej, kommer denna afgift att bibehållas vid det i i83o års Bevillnings-För* ordning stadgade belopp, eller a5 R:dr. pag. 21. Hvad Utskottet föreslagit i afseende på Judar och Utlänningar, är godkändt af 3:ne Riks-Stånd; men som Borgare-Ståndet förklarat, att i Bevillning!- Utskotlcts Memorial N:0 62. 5 redactionen ordet minst näst frammanföre R:dr 5o, skall uteslutas, så torde, i fall detta beslut vidhålles, votering komma att anställas öfver följande proposition: 7:o Den, som bifaller Utskottets förslag, atl Judar och Utlänningar, som resa omkring i landet och, efter eller utan medhafvande prof, för egen räkning eller såsom utskickade för andra, utbjuda eller'sluta handel’om utländska varor, eller eljest drifva handel, erlägga minst R:dr 5o, som betalas i gränseorten, der de erhålla första resepasset, voterar Ja; den del ej vili, voterar Nej. Vinner
Då det slutligen bit sandtårta o c h börmed hjälp af en bit rar sandtårta blifvit uppehållsjade knapra på den. M e n väder o c h solsken igen, sade Marianne: tårtbiten blef mycket dryg, ty snart föll han» Men Elin du, h v a d han har blifvit närsynt. den, som höll den, n e d Inte var han det förut. Och så måtte han vara på hennes knä, h o n satt m y c k e t mera glad o c h uppsluppen nu än förr. » orörlig o c h stirrade rakt » Närsynt! H v a d menar tant? » framför sig, o c h då o c h » Jo, jag gick förbi h o n o m i går — nej, ge mig då häfdes hennes barm si, i förgår var det — ja, det var det — det var af en djup suck. Och FREDRIKAGRUFVAN I MALMBERGET. när jag kom från Bina Rindell — jag gick förbi N Plötsligt hejdade sig kammarrådinnan midt i konversationen, h o n rätade på sig, så att hela hennes imponerande gestalt såg ut s o m gjuten i brons, u t o m att de nackaröda banden i hennes m ö s s a skälfde, s o m o m d e varit utsatta för ett starkt drag, o c h hennes blick v a r m e d e t t stelt uttryck riktad rakt fram. Där satt j u — n e j, nu gick d o c k fräckheten för långt! Elin, s o m af sin m o d e r s tvära tystnad förstod, att något m y c k e t märkvärdigt måtte fängsla hennes uppmärksamhet, följde riktningen af hennes blickar, m e n hvad h o n såg tycktes icke p å långt när hafva samma verkan på henne s o m p å hennes mor. Kammarrådinnan blef rent af o n d p å sin dotter för dennas kallblodiga lugn. och ohjälpligt lägga i grus den ljufva lycka, vårt äktenskap bereder oss, har fått sin förklaring.