Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då emellertid utgifterna för dessa pedagogier torde hädanefter blifva af lika ständig beskaffenhet som anslagen till Elementarläroverken, samt äfven lärarne vid ett stort antal af ifrågavarande skolor, i afseende å aflöningsförmåner och lönelur erhålla samma rättigheter som lärarne vid Elementarläroverken, hafva Rikets Ständer ansell det vara lämpligast, alt de medel, som varda anvisade för pedagogierna, upplagas i Riksstaten såsom ordinarie anslag och sammanföras med det för folkskolorna anvisade belopp under den gemensamma rubriken pedugogier orh folkskolor. I afseende åter å anslagets belopp förekommer, alt då E. K. Majit redan löre aflåtande af den nådiga Propositionen i della ämne förordnat om en extra lärares anställande vid de 12 pedagogier, der sådant ansetts företrädesvis behöfligt, nemligen i Söderhamn, Enköping, Hjo, Södertelje, Köping, Nora, Arboga, Hedemora, Grenna, Kongsbacka, Kongelf och Borgholm, och då enahanda utvidgning sedermera blifvit, enligt hvad Rikets Ständer inhemta!, i nåder beviljad för pedagogien i Sköfde, skulle de af E. K. Majit till 24,000 Ridr årligen beräknade utgifter för pedagogierna, på grund af hvad Rikets Ständer nu beslutat, ökas med hvad som erfordras för all höja lektorslönerna vid dessa 13 skolor från 1,200 lill 2,000 Ridr eller tillhopa 10,400 Ridr. Enligt de upplysningar som blifvit Rikets Ständer meddelade, finnas likväl, utom nu ifrågavarande anslag för pedagogierna, särskilda af donationer m. m. uppkomna tillgångar, hvilka kunna uppskattas åtminstone till 3,000 k 4,000
Mången, som annars en Söndag eller Måndag skulle lillbragt sin afton på krogen eller i något af dessa många lastens nästen här i Stockholm, använder nu sin sparpenning till inköp af en spektakelbiljett, och då en gång smaken för detta ädlare är hos honom väckt, så användes mången, annars i lättja och sysslolöshet förspilld stund vid arbetet, för att förtjena penningar att kunna förskaffa sig detsamma. Med ett ökadt anslag skulle äfven den Kongl, theatern kunna för vissa platser, hufvudsakligen dem, som besökas af de mindre bemedlade klasserna, minska entréepriserna, hvilket framdeles skulle välgörande inverka. På denna omständighet ber jag att särskildt få fästa upmärksamheten. Theaterns nöjen äro hufvudsakligen för dem, som icke äro i tillfälle att inom eget hus, genom större tillställningar, förskaffa sig förströelser, utan som för en ringa penningesumma måste söka sig dem efter veckans trägna arbete. Nogsamt förutser jag, att mången anser de fattigare klasserna böra tillbringa de få lediga stunder de ega, efter ett mödosamt arbete, i bön och an dakt, och att de icke böra så godt som inledas till theaterns nöjen. Men jag anser, att det är ett vigligare vilkor, än man vid första påseendet tror, för folklifvets kraftigare utveckling och dess nationella egendomlighet, att för mängden gifves en tillbörligt afpassad vexling emellan-arbete och njutning, mellan det nyttiga och del behagliga, det triviala och det uphöjda! Jag har sökt, att i min motion, såväl som äfven nu med några ord, framställa verkningarne af skådespelen och en behörigen utrustad theaters bestämmelse och fördel. Hvad den i en hufvudstad omedelbart uträttar, det sprider sig sedan medelbart öfver land och rike genom den väl bekanta makten af efterdömet i åsigter och tankegång hos hufvudstadens innevånare. Det är således för Den 22 December e. m. 45 det liela, — för hela Svenska fosterlandet vi verka genom National-lheatern; det är för hela fosterlandet vi göra dessa upoffringar, som hos tänkaren alltid skola förefinnas obetydliga emot det man med desamma uträttar. Jag hoppas, ali R.
At hushällningen med de större Kronostogarne, nemligen de uti Norrland, Dalarne och Wermeland, mäupdragas at Kongl. Maur, at efter sig företeende omständigheter, samt innewanarnes och wederbörande Embersmäns hörande, widtaga de matt och steg til defia ffogars odling och fördelande, antingen genom försäljning eller uplätande til Nybyggens anläggning, som för hwarje vrt finnes tjenligast och för det Allmänna nyttigast. Wid Nybyggens anläggande fa Utskotten tilstyrka, at, jemte områdets fastställande, skattläggningen altid mä sse pä samma gang, utan at derföre hindra bewiljandet af frihets-är, dem Utskotten anse böra utsattas lil minst 25 är. 6:0. At Utffottets förra yttrande om de Allmänningar, som af Kronan äro tilsiagne Grufwor, ma bibehällas, likwal med det tillägg, at undersökning förut bör sse, huru stor del deraf för Grufwedriften behöfwes, och vm nägor öfwerssott blifiver, detsamma sedermera försäljes lika med Krono-Parker. 7:0. At i likhet med hwad 4:de puncten i förra Betänkandet innehaller, ägare til Hemman i allmänhet af hwad natur som halst, men ej aboer mä hädanefter, enligt Kongl. Försäkringar»! af den 2i Februarii och z April 1789,lemnäs full 6i8p08lti0n8-rätt öfwer de pä deras ägor wäxandr skogar, med undantag af Ek-ssogen, hwarom särskildt kommer at afhandla^, samt de Hemmans 668 Dell 14 Mars. e. in steg, der lagligen bewakade förord enstildte emellan finnes. 8:0.
Det hörde också till hans specialitet, att han aldrig villle gå sin väg, när han kom in. »Har du inte pojken att läsa med i dag?» sa’ jag åt honom. Då sa’ han, att han inte var född att arbeta. – Ja, det är de förbannade gymnasistföreningarna, sade kandidat Abrahamson. – Ja, det är mer än så, sade Schultz, som kommit i farten. Det är något i hela vår skolbildning och alla våra universitetsförhållanden, som är fanken så egnadt att konstruera fram så’na där missfoster. Homunculusar. Hm! Det var en stor tanke af Göthe. Människor, gjorda med maskin. Det är lifvet, man behagar glömma, under det man går här och gräfvar ner sig i förlegad vetenskap och egenkära fantasier. Är ni inte trötta på Upsala ibland? Säg uppriktigt. Det gamla Upsala med alt det gråa, entoniga, banala och bredvid detta alt sitt skräfvel om ungdomens vår och ungdomens blomster. Fy för sju tusan. Kandidat Abrahamson log trött och försökte se mefistofelisk ut. – Fråga Malmgren, ska’ ni få höra, hur mycket vers han kan haspla ur sig om den saken. Men Norström invände: – Man arbetar mer nu i Upsala, och det är altid en god sak. – Ja, man arbetar, ja. Men hur? Arbetar man med glädje och för att lära något? Nej, man arbetar tungt och trögt för att få examen och komma härifrån. Jag håller på min idé om homunculusar. Det är vi allihop. – Du öfverdrifver. Norström lade det ena benet öfver det andra och knäppte ihop sina händer med en liten knyck, som såg mycket säker ut. Schultz skrattade för sig själf, utan att svara, på ett sätt, som retade Norström. Denne satt och såg förnärmad ut, men sade intet. Kandidat Abrahamson såg på klockan. – Skulle vi inte ha en bit mat och dricka en bägare med den här ynglingen, som skall resa? – Jo, sade Schultz med en litet sarkastisk betoning. Det torde tiden kunna vara mogen för. Norström såg fortfarande arg ut, men lugnade sig vid tanken på att få vara aftonens hjälte.
– Jag prisar den här så, att mina lofsånger ibland aflocka Gunla ett leende – af bifall försäkrar jag – icke af den der sorten som Pappa och hon hafva gemensamt emot stackars mig. Ack huru jag längtar efter att få se Pappas – Gud ske lof nu kommer Pappa snart, och lagar di väl att kunna bli så länge att vi i Oktober fara med och stå fadder på Ry. Jag har just fått ett förtjusande bref från Maria – hon är – ja hon är en Ängel och Adolf och hon veta riktigt hvad Pappa är, utan att säga granna ord derom. Och en sådan styl Maria skrifver! Jag ville försöka att skrifva föreskrift efter hennes sista bref, för att få vackra bokstäfver i detta, men på mitt papper blefvo hundra slängningar, i ställe för att på hennes tankarna stadnat så jemt, så mildt så ljuft som tänkarinnan sjelf. – Om den oändligt uttänjbara Riksdagen icke är slut efter vår färd till Ry, följer jag med Pappa upp till Stockholm, om jag får, ty allt för länge är mig omöjligt att sakna min goda, alltför goda Pappa Ekholmen d. 13 September 1834. O Gunla – Min goda Pappa! O Gunla – jag är faderlös Kom i Guds namn till Eva. Sjöröd den 12 April 1835. Jag vet nog – jag har tre, fyra, fem bref från dig, min goda Maria på mitt samvete – men hvar gång jag fattat i pennan har en dum våt skymning spridt sig öfver ögonen och ingen skrifning kunnat blifva af. I alla fall har väl, hoppas jag, Adolf helsat från mig. Alla bref vi olyckligtvis blifvit tvungna att skrifva till hvarandra, hafva ansetts ovärdiga att innehålla ditt ljufliga namn och ett och annat om Er lycka, mina goda vänner Att nu denna lycka är ögonskenlig – att hon ler emot dig under skepnad af ett härligt barn, din Gustaf Wilhelm, derför har jag lust att både gråta och le, vara glad för det J kallat upp min Pappa, lyckönska Er son, som får hans namn att bära, och till köpet vara litet afundsjuk på honom. Af den gossen måste nödvändigt någonting blifva. Sådana Föräldrar, en sådan Gudfar, och den födan se’n han hämtar vid ditt bröst.
Så har, på förslag af Lagoch Ekonomie-Utskotten, en allmän 14 Särskilda Ulskollels Memorial, JYs 25. personlig afgift af 8 sk. för man och 4 sk. för qvinna, för fattigvården, vid 1841 års Riksdag blifvit af 3 Stånd beslutad, utan att någon då ifrågasatte att denna allmänna afgift, den kommunerna äfven lått behålla, varit af bevillnings natur, derom bordt voteras i förstärkt Stats—Utskott. På enahanda sätt afgjorde, vid samma Riksdag, på förslag af Statsoch Ekonomi-Utskotten, tre Riks-Stånd frågan om en allmän personlig afgift till folkskolan, hvilken afgift kommunerne äfven fått behålla och som följaktligen ansetts såsom en kommunalafgift; och jag vågar påstå att Utskottet sjelft och Rikets nu församlade Ständer, just i den fråga, som nu omtvistas, antagit enahanda grundsats, eiler huru skulle Utskottet kunnat föreslå och Rikets Ständer besluta, att ifrågavarande afgift skall kommunerne tillfalla, om den ej ansetts vara en kommunalskatt? Hade den utgjort en bevillningsafgift, skulle det nemligen ej tillkommit Särskilda Utskottet, ulan Stats-Utskotlet, att föreslå dess aflätande till kommunerne. Då nu så ej skett hafva Rikets S-tänder, efter min uppfattning, redan afgjort frågan om afgiftens egenskap, och lärer deraf följa, att, då tre Stånd redan beslutat att en dylik afgift skall till kommunerne utgå, detta beslut i förevarande fråga måste anses såsom Rikets Ständers, hvilket således ej kan eller bör ställas till kontraproposition emot Ronde-Slåndets, om en helt annan fråga fattade, beslut, eller om en minuteringsafgift till Staten, enär man då skulle komma att i förstärkt Utskott votera om ett beslut, som redan är Rikets Ständers.
Stat blifvit upförde flera platser än som behöfvas, och då dessa platser vid inträffande krig icke så hastigt kunna fyllas med skickliga officerare, så torde det vara behöfligt att förbättra löneförmånerna, som åtfölja dessa tjenster. Jag tillstyrker derföre i hela dess vidd, hvad de sakkunnige män som utgjort Artilleri-komitéen föreslagit. Jag vill än en gång uprepa hvad jag redan förut nämnt, ehuru jag i alla fall, om också delta icke icke vore händelsen, fullkomligt instämmer med Hr von Hartmansdorff derutinnan, att vår grundlag bjuder att bevilja anslag till de behof, som verkligen förefinnas, och hvilkas fyllande utgör en moralisk skyldighet för Ständerna, alt dessa tillgångar finnas så rikliga att i händelse man icke beviljar rundligare anslag än hvad StatsUtsk. föreslagit, så måste ett af två fall inträffa, antingen att man hetydligt måste nedsätta bevillningen till ganska ringa fromma för de skattskyldiga, då bevillningen har blifvit så betydligt nedsatt i 30 år, eller också att man hopar tillgångar i öfverskott på Riksg:s-kont. i och för utlåning, och det är väl det sista föremålet för Statsinkomsterna alt bilda fonder för att låna ut dem. Jag förenar mig med dem, som anhållit om återremiss. Den 23 April e m 61 Då xiu II. Ex. Hr Frih. o. Landtm, framställde propös. till bifall å Utsk:s i denna punkt gjorda tillstyrkan ropades starka nej, blandade med ja; hvarefter II. Ex. hemställde om R. o. Ad. ansåge de gjorda anmärknme föranleda till i frågavar. punkts återremitterande, samt då denna propos. besvarades med starka ja jemte några nej, förklarade det han ansåg ja hafva varit öfvervägande.
De första dagarna här ute på ön hade han bokstafligen intet annat gjort än ätit, badat och sofvit. Framför allt sofvit. När han skulle ge sig åstad hem efter sitt första bad, hade han icke hunnit halfvägs, förrän han låtit sig sjunka ner i ljungen; och det hade inte gått fem minuter, innan han befunnit sig i den djupaste och härligaste sömn, – han, som annars aldrig kunnat sofva ute. Hon skulle nog själf få erfara det. Ja, det längtade hon riktigt af hjärtat efter att få pröfva på. Och man kunde naturligtvis vara fullkomligt ogenerad? Ja! Så framt hon icke ville genera sig för fiskarena, hvilka för öfrigt mest vore ute till hafs på fisket, eller för de två hästar och den smula annan boskap, som funnes på ön. Att någon slup med badgäster inne från Åbo förirrade sig så långt ut, hände nästan aldrig. Hon ville allt bra gärna begynna med samma. Nå, så skulle han visa henne bästa badstället. Men hon vore kanske rädd för att så där bada i öppna vattnet? Badhus funnes icke. Å nej. Det ginge nog. Hvarpå han hjälpte henne upp och följde henne ned mot hafvet till, sedan hon varit inne och hämtat sina baddukar. De gingo fram på en stig, hvilken slingrade sig fram längs de på denna den slätaste och bördigaste delen af ön befintliga husen, som lågo kringkastade utan ordning och med stora mellanrum. De kommo omsider in i en smal ränna emellan tvenne bergknallar, och så med ens öppnade sig utsikten, och hafvet låg inför dem, fritt, oändligt, stilla i förmiddagssolen. Nere under dem hade det gräft sig in bland de öfver hvarandra stjälpta, hvitspolade klipporna och bildade liksom ett naturligt, enormt badkar. De togo afsked från hvarandra och stämde möte en timme senare på den plats framför hennes bostad, där de nyss suttit. Hon skred utför en lång sluttning med sandbotten och mager, svartbrun växtlighet, öfver hvilken foten ständigt slant, så att gången besvärades. Därpå följde hon stranden, där den uppspolade sanden låg hvit och fin, i en halfcirkel, tills klipporna vidtogo. Hon skulle öfver några af dessa, för att nå fram till det anvisade badstället.
M. genom densamma förklarat de förut gällande författningarna, så bör man tolka dem efter ordalydelsen. Under discussionen har likväl en annan tvetydighet framställt sig, sorn jag erkänner hafva någon grund för sig, nemi. den, att då inan å ena sidan mäste medgifva ordalydelsen vara sådan, att Iandtmannen kan till stad införa sina varor af hvad Den 8 December. 101 slag som helst, lan likväl fråga uppstå, om han derstädes får sälja mindre quantiteter, än de äldre författningarna medgifva; d. v. s. att han val får införa sina förädlingar, således äfven kött, bröd och dricka, men att det är ovisst, om lian får sälja mindre än A:dels oxe och i fat dricka <3cc. Detta är en lucka i författningen. Jag instämmer således med Frih. Boye, att det är nödigt att känna rätta andemeningen i författningen, innan man borttager en afgift, som är billig, så länge en uteslutande rättighet för vissa städer finnes. Det torde derföre vara nödigt att på ett eller annat sätt utverka sig en bestämd förklaring af författningens mening, och då Frih. Boye förklarat sig vilja göra en motion i ämnet, torde all ytterligare discussion vara utan ändamål. Frih. Cederström, Jacob: För min del kan jag icke annat än godkänna majoritetens i Utsk. förfarande i afseende på bedömandet af K. kungör, d. 28 sisth Aug. Utsk., liksom hvarje Svensk man, är skyldigt att bedöma en kungör. efter dess ordalydelse, och har ingen rätt att deråt gifva en förklaring efter sina enskilda åsigter. Men efter att hafva erkänt TJtsk:s p I u ra Ii tets rätta åsigt i afseende på författningens ordaförstånd, kan jag likväl icke med Utsk. dela den öfvertygelse, att salu-aecisen på sådan grund bör fortfara. Jag skulle tro, att salu-accisens afskafifande bör äga rum, utan afseende på denna författnings tillämpning i sin vidsträcktaste acception, emedan derigenom det skäl skulle upphöra, på grund hvaraf embetena kunna yrka prohibitivförfaltningars fortfarande. I samma stund It.
* 8 * Länge bibehöll Hanna Lindberg sin spänstiga kraft, sin friska hag, sin sjiilfstiindighet och sin egenvilja obrutna. Nen så kom ett gradvis smygande nervlidande, så kommo missräkningar och otack och slutligen sorgen öfrer en ung brorsons död, hvilken hon tänkt sig som sin efterträdare i af % ren, och nu bröts hennes kraft. Hon hade länge kant behofvet. af ett djupare religiöst lif och sökt näring f i r detsamma i olika kyrkor, hos olika predikanter, men alltid förgiifves. Nu viixte andens behof af stöd och tröst. Hon kom i beröring med en blid och from kvinna, som ömt och varligt förde henne likasom vid handen fram till försonarens fötter, ett der liira kanna Guds förbarmande nkd och karlek. SmaIningom slöt hon sig till det samfund i Stockholm som. verkar för den s. k. Israelsmissionen. Det gryende troslifvet utvecklade sig, men gaf stundom rika för en sönderslitande vkldsam kamp. Emellertid försvagades hennes kroppskraftsr och nervernas spiinning aferverkade ofördelaktigt y B hennes lynne. Vissa tider kunde hon dock ännu vara sig lik, och utdelade rikligare iin nfigonsin understöd och gafvor, hvilka dock nu fördelades mera plaiwnessigt bland missionshyddor, sjukhem,. religiösa föreningar, fattigherbergen och barnhem. Hannas verksamhet fortgick ännu wcler hösten 1888. Det skg ut, som hade hon med arbetet velat hiilla den hotimde sjukdomen pA afsthd. Ombedd att inga, i Förvaltningsstyrelsen för FredrikaBremer-Förbundets stipendiefonder, gaf hon vanligt sitt sam-, tycke; men innan hennes namn syntes p&amp; inbj~~dningsbrefven till det första. stipendiemötet var hon för alltid bruten a,f den. obotliga sjukdom, som länge tärt på hennes krafter.
Maj:t täcktes anbefalla Styrelsen för Statens jernvägsbyggnader att, då Statens stambanor beröra sjöstäder eller andra sådana ställen, der tillfälle förefinnes att utan alltför stora omvägar och kostnader, leda banan till passande lastageplats, hos Kongl. Maj:t föreslå de åtgärder, som af behofvet kunna vara påkallade, för att, på det för trafiken minst kostsamma och hinderliga sätt, bereda tillfälle till varors lastning och lossning vid dertill tjenlig hamn eller lastageplats; Stats-Utskottets Utlåtande N:o 87. 15 dels att, då uppgjorda taxor för hamnoch bro-afgifter m. m. i sådane städer, som af jernvägarne beröras, till Kongl. Maj:ts nådiga pröfning och fastställelse öfverlemna^, Kongl. Muj:t, innan fastställelse derå meddelas, behagade taga under öfvervägande, huruvida och i livad mån de fördelar, som genom jernvägens dragande till hamnplats kunna staden tillskyndas, höra föranleda till nedsättning i berörde afgifters belopp eller förändring af grunderna för afgifternas beräkning I öfverensstämmelse med de åsigter Utskottet nu framställt, anser sig Utskottet böra i den ordning, Kongl. Maj:ts nådiga Proposition angifver, till pröfning företaga såväl de af Kongl. Maj:t, som de af enskilde motionärer i afseende på hvarje särskild stambana framställda förslag och öfvergår dervid först till frågan om Ostra stambanan. Beträffande denna stambana har Kongl. Majit erinrat hurusom, vid de af 1858 års Jernvägs-komité anställda undersökningar för bestämmande af Östra stambanans ändamålsenligaste sträckning, föreningspunkten med den Södra af flere skäl ansetts böra förläggas till Nåssjö i Tveta härad af Jönköpings län, hvarigenom skulle åstadkommas den kortaste förbindelsen mellan hufvudstaden och rikets södra orter.
Stis und. skrifvelse till K.. M., ang-.de återställande till Kalmar domkyrka af arrende-inkomsterne utaf jordlägenheter, tillhörande Kalmar f. d. fästning, blifvit lill justering uppläst, godkändes jemväl detta skrifvelse-förslag. Vidare upplästes till justering och godkändes följande från Exped.Utsk. inkomne förslag till R. S:s und. skrifvelser till K. M.i Nio 47, angide preskriptionstid för liqviderandet af åtskilliga i riksgis-kontis hufvudbok uppförde skuldposter; Nio 48, angide riksgis-kontis på krigs-collim öfverlålne fordringar hos städerne Malmö och Ystad; Nio 49, angide förmånsrätt för förskott på lill försäljning lemnade varor; samt Nio 50, angide förändringar i rese-reglemenlet. Föredrogs ånyo StatsUtskis d. 15 och 18 dennes på bordet lagda utlåt. Nio 91, angide regleringen af utgifterne under riksstatens 7:de hufvudlitel. Delta utlåt, företogs punktvis till afgörande och dervid förekom först Utsk:s hems lallan om uppskof med definitiva regleringen af de under ifrågavar. hufvudtitel förekommande spanmäls och Öfriga indelta räntor. Denna hemställan blef af R. o. Ad. bifallen. lista punkten, ang:de Finans-depart:ts expedition. 11. Ex. Hr Gr. Posse, Arvid: Såsom skäl hvarföre Ulsk, 380 Den 29 Mars. icke ansett sig böra tillstyrka bifall lill hvad K. M. i förevar, fall föreslagit, har Utsk. anfört, såsom orden lyda: ”att den vid 1840 —41 årens riksdag fastställda atlöningsstat icke så länge varit gällande, att behofvet af den äskade tillökningen å finans-depärt:sexpedilionens stal må kunna anses till fullo ådagalagdt”. Delta skäl kan jag ej erkänna såsom giltigt, utan tror att 7 års erfarenhet i delta afseende bör anses tillfyllest; och denna 7-åriga erfarenhet har tydligen ådagalagt behofvet af tillökning uti deparhts stat.
Lucifer är öfverdjefvulen och har under sig en mängd andra namngifna djeflar, såsom Satan, på hvilken han mest litar, men som alltid dummar sig, Belial, Beelzebub, Asterot, Natyr m. fl.; i synnerhet äro de franska skådespelen rika på namngifna djeflar. Man får dock icke tänka sig dessa djeflar som blotta upptågsmakare; Lucifer uppträder stundom i raseri med ett verkligt tragiskt pathos, såsom då han i ett mysterium, ursinnig öfver frälsarens beslut, att alla menniskor skola saliga varda, sammankallar alla de onda andarna. Dock kan äfven i sådana scener ligga ett komiskt element, nemligen i de skymfoch oqvädins-ord, hvarmed djeflarna i reglen öfverhopa hvarandra. En annan gång manar Lucifer sina tjenare att väl skjuta till reglen för helvetesporten, då frälsaren nalkas; men då denne med ett slag spränger porten och bortför patriarkerna, bjuder Lucifer sina underordnade att gå ut och som ersättning samla andra själar. Nu får komiken fritt utrymme; djeflarna komma släpande med skomakare, som göra dåliga sulor, skräddare som stjäla lappar, och den dumma Satan kommer med en prest, för hvilken Lucifer blir rädd88. Stundom inträder här äfven en provinsiell satir, såsom då i ett Wismar-passionsspel Lucifer skickar samtlige djeflarna till Lübeck, emedan der finnas syndare tillräckligt89. Ofta uppträda djeflarna och förehafva upptåg med sjelfva åskådarna; i synnerhet var detta vanligt på franska scenen, der de dessutom gerna begagnade oanständiga åtbörder och ställningar90. I samband med djefvulskomiken har väl äfven stått narrens införande i det franska mysteriet. Det är först i mysterier från 15:de århundradet man finner narren uppträda. Hans roll var improviserad och i skådespelstexten angifves hans framträdande blott med orden: ”stultus loquitur.” Från den vanliga verklighetens ståndpunkt gör han sina anmärkningar öfver den framställda handlingen, ja, faller de spelande i talet och ingriper störande i den dramatiska framställningen; han är en representant af publikens prosaiska medvetande91.