Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
1 anledning af den uti flera afgifua motioner och anföranden inom Riks-Stånden yttrade mening, alt vestra stambanans anläggande söder om Mälaren skulle vara oförenligt med Rikets Ständers förut, meddelade yttranden och fattade beslut med hänsigt lill den åt ett enskildt bolag upplåtna jernvägs-anläggningen mellan Köping och Hult, finner Utskottet sig föranlåtet erinra, att bemälte bolag icke fullgjort sitt åtagande i afseende på denna jernvägs-anläggnings utförande ; alt detsamma derföre förverkat sin af Staten erhållna rån te-garanti; samt allvid sednaste Riksdag, då Kongl. Maj:t och Rikets Ständer beslölo, ali Svenska stam-jernbanorna skulle anläggas genom Statens försorg och blifva dess tillhörighet, icke ens någon fråga väcktes och således än mindre något förklarande meddelades, angående sagde dä redan påbörjade jernvägs-anläggnings upptagande bland sådana banor. Nu anförda jemte öfriga härvid förekommande förhållanden, hvilka af Utskottet skola närmare utvecklas i det särskilda utlåtande Utskottet, till följd af erhållna remisser, kommer att afgifva, rörande meranämnde jernvägs-anläggnings understödjande eller inlösande af Staten, torde anses utgöra fullt giltiga skäl för Rikets Ständer all, ulan afseende å hvad som vid denna jernväg genom enskild försorg blifvit till Bih. till 11. St. Pro t. 1856 & 1857. 4 Sami. 1 Afd. 28 Haft. 6 42 StatsUtskottets Utlåtande N:o 62. gjordt, falla sitt beslut angående nu ifrågavarande statsbanor och deras ledning i den med det allmännas fordel mest öfverensstämmande sträckning. Till bemötande af öfriga framslällda anmärkningar emot det af Kongl. Majit gillade och till Rikets Ständers godkännande förordade förslaget, angående vestra stambanans ledning genom Södermanland och södra delen af Nerike, anser sig Utskottet jemväl böra erinra om följande förhållanden:
II. stadganden och antagande af en ny författning angående anläggande af vattenverk, tillika med åtskilliga i anledning deraf afgifna yttranden; JM 76, af densamme, angående utvidgad näringsfrihet jemte förslag till ändring af åtskilliga §§ i Handelsoch Handtverks-ordningarne samt upphäfvande af några stadganden uti 2—7 Kap. af Handels-Balken; 83, af Friherre Wrede, Fabian Cazimir, angående ändring i Kongl. Förordningen den 13 Juni 1800, i fråga om beståndet af arrendeoch landtbo-kontrakler om arfvejord; JM 85, af Friherre Cederström, Rudolf, om förändrad lydelse af 23 § i Kongl. Förordningen, angående inteckning i fast egendom den 13 Juli 1818; JM 99, af Friherre Armfelt, Magnus, om antagande af ett lagstadgande rö rande kiander å arfskifte; JM 100, af densamme, om antagande af ett tillägg till Ärfda-Balkens 16 Köp. 3 <§, i fråga om inbördes testamente; samt JM 101, af Friherre Armfelt, Magnus, om utfärdande af en förklaring utaf Kongl. Förordningen den 20 November 1845, angående handel af lösören, som köparen låter i säljarens vård qvarblifva. S. D. Remitterades till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet följande motioner, nemligen: JM 91, af Friherre Hermelin, Fredrik, angående skyldighet för Postverket att ansvara för så kallade löspostväskor; JM 93, af Grefve Taube, Henning Edvard, om tillägg till 5 § i Kongl. För ordningen den 11 Juli 1862, angående allmänt ordnande af Presterskapets inkomster; JM 94, af Herr von Möller, Petter, angående ändringar i gällande Legostadga, tillika med ett i anledning deraf afgifvet yttrande; JM 96, af Grefve Björnstjerna, Carl Magnus, angående Under-officerares och manskaps befordrande till de i Kongl. Förordningen den 29 Oktober 1752 uppräknade eller andra dermed jemförliga tjenster.
Beträffande slutligen löneregleringen för de till 8:de Hufvud-titeln hörande embetsverk, korpser och stater, har Utskottet, då hvarken ifrågaställd reorganisation eller andra omständigheter, så vidt Utskottet kunnat inhemta, medföra hinder för dessa embetsverks och korpsers uppförande på ordinarie stat, funnit sig böra hemställa, att samtliga de aflönings-anslag, som blifva å 8:de Hufvudtiteln uppförda, måtte af Rikets Ständer definitivt fastställas; börande Utskottet härvid erinra, att samma vilkor för lönernas uppförande på ordinarie stat, som Rikets Ständer genom godkännande af 3:dje punkten uti Statsutskottets Utlåtande N:o 48, antagit och fastställt, blifva gällande för de civile embetsoch tjenstemän, som lyda under Ecklesiastik-departementet. STOCKHOLM, tryckt hos Isaac Marcus, 1860. Stats-Utskoltets Utlåtande JYs 123 (Fortsättning). 1 Ulom de anslag för tillfälliga behof, hvilkas beviljande Utskottet i sammanhang med behandlingen af den ordinarie statsregleringen under förevarande Hufvud-titel redan tillstyrkt, nemligen: till hyresersättning åt Chefen för Eeklesiastik-departementet 2,000 R:dr årligen för nästa statsreglerings-period samt 3,500 R:dr för 1 £ år af innevarande statsreglerings-period (Usta punkten); för inköpande af boställe åt kapellpredikanten i'
Hnna utrymme derföre i sina Lador, samt sluteligen, att Herr Arfvidsson, afvikande i sitt omdöme om följderna af en fortsatt Bränvinsbränning från Utskottets yttrade mening, fruktade, att om densamma ej genast blefve inställd, hungersnöd i vissa delar af Riket oundvikligen skulle uppkomma, och dess inträffande ej vara långt borta, då en tidig och sträng vinter redan lagt hinder i vägen för de behöfvande Provincernas undsättning med Spannemål, ej mindre från de orter inom Riket, som deraf hafva något att aflåta,xän ock från utländska platser, Herr Hulphers har med Herr Arfvidsson instämt deruti, att Ekonomiska Författningar, endast så länge de befinnas gagneliga, böra äga bestånd: att förbud emot Bränvinsbränning lemnar den säkraste garantie emot Spannemålsprisernas uppstegring; att Ladugårdarne genom den senaste rika skörden af Foderväxter äro satte i tillstånd, att till kreaturens utfodring ej behöfva något annat ämne, och att åtgången af Spannemålen under en kortare Bränvinsbränningstid mäste vara mindre, än under en oafbruten tillverkning; hvarjemte Herr Hulphers särskilt anfört: att, då för närvarande tillräcklig tillgång på Bränvin inom Landet finnes, synes något behof 24 Eesv. och Ekon, Utsk. Betänkanden. af denna varas iuförskrifvande utifrån, i händelse af förbud emot dess tillverkning, icke förete sig; Hvilket förbud Herr Hulphers så mycket hellre trott vara nödigt och ansett sig böra tillstyrka, sorn a ena sidan, vid betraktande af de upplysningar, Allmänna MagazinsDirectionen och Herrar Landshofdingar om årsväxten meddelat, samt den ringa tillgäng å Spannemål, som uti Allmänna förråder ne förefinnes, hungersnöd i de flesta orter, med skäl är att befara, och å den andra sidan, att ett af de tvänne vilkoren, krig och hungersnöd, som Riksens Ständer vid 1815 åt* Riksdag fästat vid Bränvinsbränningens inställande, bör, efter den mening Herr Hulphers fattat om detta stadgande, vara tillräckligt, att i tillverkningen vålla uppehåll:
Skadsbocrne kunna dock lika med Landtmannen, esker behag fä förwandla den Säd de frambringa pä Leras Jord, ehuru deras frambringande af säd är stri Lande mot den afsigt, hwarföre de fingo donation af Jord. Städernas Borgerskap hafwa rru gansta liten förmän af Bränwmsbrännings -rättigheten, som nierän-, dels uplätcs till Arrendatorer; Och förödandet af Wed Wid Stads-Brännerierna byrdc äfwen nu komma under betraktande, dä denna nbdwändighets - wara stigit W ett mängdubbclt pris. Kronan kunde i Tull för infördt Bräniyin i Släderne erhälla full ärsättning för hrsad dctze betala i Bränwinsstatt. Men det är ej enligt mine tänkesätt akt förcstä AZgon förändring i andras sä kallade rättigheter, ehuru biitiga beha tyckas wara. ^ Endast Den 2Z September. ZZS' Endast wid Stads-Bränncrierna fär jag göra den nvdwändiga erindran, att om Regeringen finner jrstränkning af tidon till Bränwins-bränningen nödwändig, bet dä endast mä drabba S'ädcrnc och ej Landet. Jag har genom exemplet af detta är, wisat följs ben af inskränkningen för Landet. Landtmannnen bchöfwer wisst qvantum Bräntvin till sitt Hushäll och till fbrwandling i penningar. Han mäste nu pä denna korta tiden honom tillätes bränna, taga den bästa Säden, dä han annars kunnat längsamk och efter behag anwända stö Säd, Potatocs rc. till förlängd nytta för sig och sin Ladugärd, Hwar Författning bör hafwa efterlefnad och ordning till ändamäl; men aldrig har nägon blifwik mindre efkerfölgd än Bränwins-Författningar; ty de hafwa warit stridande mot sakens natur. Jag anhällcr detta Memorial mätte communi(. eras öe andre Respcctive Ständen. A. VirZIn.
Lärjungarnes lärotimmar torde ock för de fle - 2 I sla klasserna böra förökas, men deremot den hittills beräknade hemläsningen betydligen inskränkas, hvarigenom säkrare kontrolleras, att ynglingarnes arbetskrafter icke öfveransträngas. Då disciplinen inom våra nuvarande läroverk ofta varit svår att bibehålla _, oclx kroppslig aga, ehuru nu mera ojemförligt mindre begagnad än förr, likväl icke sällan måste tillämpas, torde de diskiplinära stadganden, som inom nya elementarskolan med framgång blifvit följda, äfven böra antagas, och således kroppsaga väl böra bibehållas, men först efter det att den felaktige lärjungen, genom föregående nedflyttning i särskild stralfklass, blifvit varnad och fått allvarsam påminnelse att sig rätta. Det är i hufvudsaklig öfverenstämmelse med hvad nu blifvit i underdånighet anförclt, och med vidare utveckling af sålunda omförmälda hufvudgrunder, som det utkast till stadganden, motsvarande de nio första kapitlen i Irsta sektionen af nu gällande Skolordning blifvit uppsatt, hvilket nu i underdånighet öfverlemnas till Eders Kongl. Majrts nådiga bedömande (Bil. n:o 1 vid detta protokoll). För mera tydlighets skull äro äfven exempelvis förslag bifogade, huru de olika ämnena skulle kunna fördelas på läsetimmarna eller så kalladt schema leetionum. Särskildt bör jag i underdånighet nämna, det jag trott en blifvande Skolordning i allmänhet ej böra innehålla andra stadganden än dem, som kunna anses blifva gällande för en längre tid och lika för alla orter och omständigheter, och att de-föreskrifter, som borde kunna dels i följd af vunnen erfarenhet lättare förändras, dels med en föreslagen centralstyrelses begifvande jemkas enligt olika förhållanden, lämptigen kunde blifva föremål för särskilda reglementen. Häruti ligger orsaken, hvarföre många i l:a sektionen af Skolordningen nu befintliga och framdeles äfven behöfliga föreskrifter blifvit utur ofvannämnde utkast useslutne.
Det är således icke alldeles omöjligt, att en person, sorn står utom cmbétsverket, någon gårig kan hafva rätt mot detsamma, och jäg vågar derföre ingå i en granskning af de motskäl telegraf-styrelsen anfört. Då min motion väcktes, var den telegraf-taxa, soin tillämpades, något olika mot dea nuvrdc; då utgjorde portot för en enkel telegrafdepesch 1 Bdr inom 50, 2 Bdr inom 100, och 3 Bdr öfver 100 mil. Genom den förändring, som innevide år blifvit vidtagen, har förhållandet blifvit föga olika mot förut. I st. f. att afståriden förut beräknades .efter svensk mil, beräknas de nu efter geografisk mil, hvilken utgör § adelar af en svensk; hvarföre äfven äfgiften i ringa eller ingen mån 20 Den 3 Oktober f. m. blifvit förändrad. Men om nu vissa afstånd skola bestämmas, så är det likvid alltid oegentligt att beräkna dem i geografiska mil, ett längdmått, som den stora allmänheten ieke förstår, och hvarigenom den får svårare att på förhand beräkna sin utgift. Det i mitt tycke väsendtligaste felet i den nya taxan ligger likväl deri, att då den telegraf-taxa, som gällde till d. 24 Mars, endast omtalade 4 betalningsafstånd, så finnes det deremot nu 5 sådana; man betalar olika för 25, 50, 100, 150 och öfver 150 geogr. mil. Den förhöjning af portot, som härigenom upkommit, drabbar visserligen endast de skrifvelser, som passera genom en större del af Kiket; men erfarenheten har visat, att sådana skrifvelser äro ganska talrika. Då således den nya telegraf-taxan ökat antalet af betalningsafstånden, så torde den i ingen mån hafva förringat de skäl, som förmådde mig att väcka min motion. Afsigten med denna motion är införandet af ett medelporto för telegraf-depescher, och skälen äro desamma, som så vidlyftigt anfördes, då fråga var om införande af ett medelporto för brefposten. Ett ytterligare skäl ligger deruti att telegrafen är helt och hållet oberoende af afstånd.
Till stöd för denna sin framställning har motionären vidare anfört, att Lektor Beckmans enka, som efter mannens i Maj månad 1859 timade död icke åtnjutit något extra nådår vid det af honom i lifstiden iunehafda prebende-pastoratet Lundby på Hisingen, nu vid 78 års ålder befunne sig utan annan tillgång för sin utkomst än hvad af den vid Beckmans frånfälle i boet varande behållning omkring 4,800 R:dr och hvilken genom testamente henne odelad tillfallit, kunde återstå; och får, i betraktande af de utaf motionären sålunda om förmälda samt af motionen åtföljande handlingar styrkta omständigheter, Utskottet hemställa, att Rikets Ständer måtte bevilja aflidne Theologie Doktorn Beckmans enka, Albertina Elisabeth Beckman, född Höök, en årlig pension af 300 R:dr. 73:o. Inora Preste-Ståndet har vidare Professoren Bibbing, med hvilken Doktor Ljunggren instämt (i motion N:o 55), föreslagit, att Rikets Ständer måtte åt aflidne Rektorn vid Tyska national-lyceum i Stockholm, Professoren U. W. Dieterichs enka, Maria Margaretha Dieterich, född Kullman, bevilja en årlig pension af 500 R:dr. Till stöd tor denna framställning har motionären erinrat, hurusom Rikets Ständer, till fullo erkännande värdet och betydelsen af lärarens obemärkta och mödosamma kall, icke begränsat sitt deltagande till allenast de lärare, som varit vid Statens skolor anställde, utan så vid sistlidna som vid flera föregående riksdagar utsträckt sin välvilliga hjelp äfven till förtjente ålderstigne lärare vid privata läroverk eller deras i behof stadda efterletvande. Detta hade gifvit motionären anledning att påkalla samma välvilja för Rektor Dieterichs enka. Under en särdeles lång tid hade Dieterich med utmärkt nit och skicklighet såsom lärare handledt ungdomen i ofvannämnda skola, till hvars rektor han år 1851 blifvit befordrad. Hans lönevilkor hade varit särdeles knappa, utgörande 700— 1,000 R:dr om året, och först år 1864, då
Maj:ts nådiga beslut med anledning af den redan aflåtna underdåniga skrifvelse!! borde afvaktas, föranledde dessa framställningar icke till någon Rikets Ständers åtgärd. Då likväl någon vidare påföljd af omförmälda underdåniga skrifvelse icke förspordes, blef frågan vid sistlidna riksdag ytterligare bragt å bane, i det af åtskilliga motionärer lörslag framställdes om förändring af föreskrifterna angående dels tjenstemanna-eder, dels läkares edsförpligtelse; och Rikets Standar afläto i anledning häraf den 21 Oktober 1863 underdånig skrifvelse till Kongl. Majit, deruti Rikets Ständer, med anmälan om de åsigter i berörda fråga, som hos Rikets Ständer gjort sig gällande, anhållit, att Kongl. Majit täcktes, jemte pröfningen af Rikets Ständers underdåniga skrifvelse den 22 Februari 1854, taga desamma i nådigt öfvervägande. Afven öfver denna skrifvelse har Justitiekansler!), på nådig befallning, den 29 April 1865 afgifvit underdånigt utlåtande. Vid innevarande riksdag har framställning i ämnet ånyo blifvit gjord af Herr Henschen, som uti en hos Vällolliga Borgare-Ståndet väckt, lill Lag-Utskottet reBih. lill B. St.
Den 26 September f. m. 475 lika ensidig i sina framställningar, som lion hittills varit, finnes för hvarje riksdagsman, som icke af lidningsskrifvarnc gynnas, ingen annan säkerhet om en sanningsenlig framställning af hvad lian sagt, än protocollslrycbningen. Den kostnad, som derigenom drabbar Slaten, får således skrifvas på deras räkning, som äro så partiska. Gr. Lagerbjelke, Gustaf: I 2 § 4 mom. Trvckfr.förordn. står, att handlingar skola utlemnas emot lösen. Denna föreskrift är här utesluten. Här slår: ”Hvarje enskild stånde fritt alt hos den, som prot:r vårdar, utbekomma” etc. Det är således öfverlemnadl åt de auetoriteter, sora vårda prot., alt välja emellan att utlåna dessa handlingar, eller att göra sig till renskrifvare åt de tryckningslystne, och jag hemställer om detta kan vara lämpligt. Ifrågavar. under litt A i 19 punkten intagna förslag blef af R. o. Ad. förkastad!. B) angide ändring af 2 och 3 perioderne i 5 g § Riksd.Ordn. Riksdagsordningen. § 59. 2:a momentet. 2:0 Handlingar, hvilka till samtlige RiksShn inlemnas, eller frän deni ulga, skola icke i prot. intagas, ulan endast med nummer eller kort rubrik antydas. Jf dessa handlingar böra, såsom bihang lill samtlige RiksSt-.ns prot. Konungens propus., Utskottens betänkanden samt de prot.utdr., som innehålla RiksStms deröfver fattade beslut, äfvensom R.St:s skrifvelser lill Konungen, och riksdagsbeslutet särskildt frän trycket, under Exp.- Utskis eller sedan riksdag slutad är, Tryckfr.-comitcens uppsigt, ut gifvas, dock alt hvad förut är pä allmän bekostnad tryckt och till Riks Stin utdeladt, icke må i hillänget ånyo tryckas. Delta förslag blef af R. o. Ad. antaget. 20:de punkten. Förslag angide Statsrevisions förrättande ärligen.
Alt å dessa 4Milli°nér anslås 4 procents ränta och 1 procent i amortissement, att utgå ifrån de dagar, då större eller mindre del deraf sättes i omlopp utaf BancoSlyrelsen; 3:o Att Statens inkomst af Bankens lånrörelse må till ränta och amortissement disponeras ; 4:o Att 1 Million Riksdaler af dessa 4 Millioner må af Banken sättas i omlopp, för att emot samma ränta, som för belåningen af jern eger rum, kunna i discontväg utlåna en motsvarande summa på torkad Spanmål, upplagd i Stapelstäder, eller på bestämda ställen in uti Landet, under behöriga säkerhetsmått; 5:o Att de öfrige 3 Millionerne icke må af Banken utgifvas utan till upptagande af lån i sifver, då omständiglieterne erfordra en förstärkning af dess metalliska fond; 6:0 Att RiksgäldsContoret af Rikets Ständer autoriseras, att för ofvannämnde 4 Millioner med 4 procents ränta utfärda obligationer till det belopp och på de jemna summor, icke Understigande 1000 R:dr, sorn af BancoStyrelsen recjvireras; 120 Den 9 Jul i i e. m. 7:0 Att dessa obligationer göras ouppsägbaiHj å långifvarens sida med förbehållen rättighet för RiksgäldsContoret, att efter 3 månaders uppsägning inlösa dem al pari; 8:0 Att Amortissementsfonden af 1 procent å hvarje summa obligationer, som sättes i omlopp, användes af RiksgäldsContoret till inköp af obligationer al pari och derunder, med accumulation af ränta på ränta; i hvilket afseende nya obligationer för inflytande räntemedel köpas, så snart de uppgått tilli jemna 1000 R:dr; 9:0 Att återstoden af Bankens förskott till allmänna föremål nu definitivt afskrifves, emedan minnet af dessa förskott nogsamt är i offentliga handlingar förvaradt, utan att man behöfver se dem i Bankens räkenskaper inskrifne. I anledning af hvad jag nu haft äran yttra, får jag vördsamt anhålla om Herr Grefvens och Land t Marskalkens proposition till återremiss af Utlåtandet jN:o 3.
Stegringen hade sålunda tillkommit hufvudsakligast genom en yttre omständighet, och det är derföre ett misstag om nian af detta faktum drager den slutsats, att hos dessa afgifter förefinnes en fortfarande tendens att allt framgent stiga på samma sätt. När de underslef, som möj4 H. 18 274 Den 8 Mars e. ni. ligen blifvit begångna, förekommits, eller elen orsak, som eljest dertill kunnat vara, uphört, så torde man äfven för framtiden hafva kommit någorlunda till det belopp, hvaröfver afgifterna icke skola gå. Det vill således synas som skulle det icke ens hafva varit serdeles betänkligt ifall K. M. föreslagit, att ersättningen bort bestämmas efter det medium, hvartill afgifterna under en förfluten tid upgått, i enlighet med hvad Krigs-coll:m tillstyrkt i fråga om Krigsmanshus-kassan. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 I Den 19 Maj f. ro. 303 detta lätteligen kunde gå för sig, emedan han var nästan säker på, att ingen menniska komme i kyrkan, och skulle någon komma, fanns alltid klockaren till hands, som kunde »uppläsa ett stycke” för de tillstädesvarande. Detta är en frihet, som jag för min del ingalunda skulle vilja se införd i vårt land. Hvad beträffar de mot den Kongl. Propos. framkastade anmärkningar, så har Frih. Cederström, Thure, klandrande fäst sig vid det i ingressen förekommande ordet ”villfarande". Jag för min del kan icke finna något stötande i detta ord, ty om man tror, att den evangeliska läran är den rätta, så måste man äfven erkänna, att en deremot afvikande är villfarande, och uttalar man detta till och med i lagen, så uttalar man dermed endast sin lifliga öfvertygelse. Meningen med detta ord har aldrig varit att rigta någon förebråelse mot olika tankande. — Vidare har Frih. Cederström tolkat ordet ”affälling» såsom liktydigt med ordet kättare. Detta sednare ord kan, enligt vårt språkbruk, icke begagnas i denna betydelse.
Men när vi från 1795 blicka tillbaka på den Tryckfrihets-förordning af 1792, hvars vittra, föreläsande och vidtsväfvande skrifart redan Liljensparre fann löjlig: så erinras vi ovillkorligt om den åldrige Höpkens tvenne märkliga utlåtelser i Rådet; den ena (1774), då Gustaf den Tredje ville utgifva sin Tryckfrihets-lag; den andra (1780), då han ville förändra den och göra Boktryckarne till Censorer156. Vid första tillfället sade han nämligen, med åberopande af sin erfarenhet: ”Hvilka äro de herrliga och uppbyggliga verk, som en så beskaffad Tryckfrihet skulle uppväcka, eller som behöfva dess beskydd för att visa sig i dagsljuset”? Vid det sednare åter yttrade han (också till protokolls): ”Endera borde man ej ha gifvit Tryckfrihet; eller ock tåla dess följder”. – Sällan torde sanningen af det gamla ordspråket: ”för litet och för mycket skämmer allt”, vara mer tillämplig, än vid jemnförandet af dessa tiders Tryckfrihets-förhållanden med vår tids. Med en vemodig rörelse uppfyller oss nu åsynen af den oskyldiga tro, hvarmed mängden af dåtidens ädlaste och upplystaste menniskor kände sig förvissad, att med detsamma, som en fullkomlig eller obegränsad Tryckfrihet vore gifven, vore ock den ofelbara panacéen mot alla samhällets krankheter funnen. Om den sedan har visat sig vara detta, eller fastmera det motsatta – är en fråga, hvars besvarande vi hänskjuta till alla anhängare af den rena och äkta Liberalism, hvilken vi sjelfve af hela vår själ äro tillgifne. Sent omsider skola väl menniskorna, allmännare än nu, åter lära sig inse, att det förhåller sig äfven med denna medborgerliga rättighet, som med alla de öfriga: den upphör att vara det och förverkas i den mån, som den utöfvas till samhällets förderf; och enär sådant sker, måste nödvändigt en lag träda emellan, som är på samma gång frisinnig, förnuftig och stark.