Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag begärde ordet i anledn. af Frih. Boyes sista yttrande, att-han på grund af 56 § ansåg, att icke en sadan propos. kunde framställas, som har af eli värd ledamot blifvit begärd och af mig understödd. Hr Frih. Sökte dervid tyda 56 § i den riktning, att en sudan propos. ej skulle kunna göras; men må det vara mig tillåtet att, i motsats lill Hr Frilits citationssätt, uppläsa denna 5 till punkt, på det livar och en må finna den ringa halt, som i Frih. BoyeS bevisning delina gång framställdes. § innehåller nemi.: ”Tillstyrker Constit.Usk., hvad en riksdagsman hos detsamma i sådant afseende föreslagit, eller utlåter sig Utsk. med tilleller afstyrkande å en af Konungen i lika ändamål gjord propos., varde Utsk:s yttrande vid samma riksdag öfverlemnadt till It. St., hvilka vid densamma må derom Tunna öfverlägga, men icke vid densamma besluta.” Der står punkten, och det var på denna mening, Hr Frih. baserade sin bevisning, då han yttrade, att Ståndets beslut skulle hvila på hvad Constit.Utsk. behagat insända till R. St., d. v. s. icke bero af deras egen öfverläggning, utan af den ledning, Utsk. velat gifva åt R. St:s omdöme. Något sådant stadgande finnes icke i den af mig upplästa stroph, oell då Frih. derpå baserat sitt yttrande, kan jag icke finna annat, iin att han slödt sig på ganska lösliga grunder. Vidare står i samma §: "Göras i R. St:s plena icke några anmärknlr emot Constit.Utsk:s yttrande, livile detsamma såsom ett R. St:s utlåt., hvaröfver först vid nästa riksdag, och då endast med ja eller nej, skall kunna beslutas, och galle då föreskriften i y5 § Riksd.Ordn.” Jag stadnar äfven vid denna punkt.
M. vid öfvervägande deraf, att jordbruket ganska väl behöft den genom gärdens nedsättning vunna lättnad i sina tyngder, i Nåder finna vara betänklighet underkastad: den andra åter, i verkställigheten med färre olägenheter förknippad och till sitt föremål af nära gemenskap med det ändamål den skall uppfylla, den nemligen: att för Salpeter-yrket anslå den å Riks-Staten upptagna årliga inkomsten af Kruts och Salpeters försäljande, torde pröfvas så mycket hellre lämplig och användbar, som all den inlösta Salpetern till E. K. M:ts och Kronans förråd för krut-till verkningen a i l emnås. Denna inkomst är väl endast beräknad till 60,000 R:dr årligen, och således icke fullt motsvarande den hrist, sorn här ofvan blifvit uppgifven, men erfarenheten har visat, att den i sjelfva verket vanligen öfverstiger det förslagsvis påräknade beloppet med 10 Bil. till K. M. IVådiga, Propos. JV.-o (5. 11 till 15,ooo R:dr, och följaktligen skulle kunna i det närmaste uppfylla behofvet. Comiterade anhålla således i underdånighet, att E. K. M. täckes, vid instundande Riksdag, låta till Rikets Ständer afgå Nådig proposition om berörde Krutoch Salpeter-försäljnings-medels anslående för Salpeter-verkets vidmakthållande framgent, och få dervid såsom ytterligare skäl i underdånighet tillägga, att i fall Salpetertillverkningen, genom saknad af nödig tillgång på medel för dess behöriga drift och möjligen stigande förkofran, skulle göra större återfall, den ej lätt derifrån upprättas, och derjemte all utsigt stänges till erhållande inom Riket af de 3o,5oo Lispund Salpeter, som årligen erfordras för det krutparti, hvilket enligt nu gällande Contract med Krut-Bruks-egarne bör tillverkas.
Granskar man denna författning, visar sig genast af dess 1 §, att det ofta och, såsom det synes Utskottet, icke utan skäl öfverklagade förhållandet, att vid afhändande af jord eller lägenhet för allmänt behof derför merendels måste erBih. till Ii. St. Prot. 1862 1863. 7 Sami. 1 Åfd. 29 Höft. 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o 11. läggas en i jemförelse med det verkliga värdet alltför hög löseskilling, har sin förnämsta grund i sjelfva författningen. 1 § innehåller nemligen det stadgande, att den, som genom jordens eller lägenhetens afståonde lider skada, skall derför njuta ersättning icke allenast till fulla värdet, utan ock hälften derutöfver. Grenom att inskränka ersättningen till fulla värdet allenast skulle följaktligen den hufvudsakligaste anledningen till nämnda klagan vara undanröjd. En sådan förändring torde ock kunna ske utan förnärmande af någons rätt. Erhåller den, som genom jords eller lägenhets afstående lider skada, derför full godtgörelse, kan han icke hafva grundadt anspråk på att dessutom på bekostnad af det allmänna, för hvars bästa afståendet skett, göra en vinst. Det tillfälle härtill, som, enligt hvad nämndt blifvit, är lemuadt i författningen, anser således Utskottet böra borttagas; i sammanhang hvarmed det dock synts Utskottet nödigt att, med ändring af hvad 13 § innehåller om sättet för ersättningens bestämmande, i samma § införa en bestämd föreskrift, att, då jord eller lägenhet afträdas skall, uppskattning i penningar bör ske af icke allenast sjelfva egendomen etter det i orten å dylik egendom allmänt gällande högsta pris, utan ock den särskilda skada, som genom egendomens afträdande eller användande till det afsedda ändamålet kan för egaren eller annan uppkomma; en föreskrift, som står i öfverensstämmelse med så väl gällande lag, som de af lag-komitéen och lag-beredningen i ämnet uttalade åsigter.
Deremot och för beredande af nödig verkställighet åt det af Banko-DiskontDirektionen gjorda, af Banko-Fullmäktige understödda och af Tre Riks-stånd gillade förslag, i afseende på liqvid er inom Banko-Diskont-Verket, har Utskottet skolat hemställa, 8:o det Banko-Diskont-Direktionen må bemyndigas att, i och för Kassa-kreditiv-rörelsens bedrifvande med kontante medel, från vederbörlig räkning i Bankens Depositions-afdelning utanordna ett förskott af 30,000 R:dr Banko, hvilket, stående under enahanda vård, som låne-dokumenter och hypotheker, under dagens lopp, i mån af behof, genom assignering förstärkes och, efter för dagen slutad inlösen af invisningar å Kassa-kreditiv, genom förnyad assignering eller, derest öfverskott finnes, genom insättning å räkning i Depositions-afdelningen, återbringas till det bestämda beloppet af 30,000 R:dr Banko. I händelse denna hemställan af Rikets Ständer bifalles; så kommer Utskottet att om beslutet, uti Protokolls-utdrag, Banko-Fullmäktige underrätta. Och skall Utskottet för öfrigt icke underlåta att till efterrättelse meddela sådana föreskrifter, i fråga angående Diskonternas kreditiv-rörelse, som må anses ändamålsenliga, utan äfven anmoda Fullmäktige att, på sätt de lämpligast finna, lemna allmänheten upplysning om den ordning, som skall iakttagas vid dess låneförhandlingar med Banko-Diskont-Verket. Stockholm den 13 November 1854. Bh. till li St. Reservation: Emot Punkten 6:0 af Herr Bogeman, J. L. samt Riksdagsfullmäktige Daniel Danielsson från Jönköpings Län samt Jöns Andersson, Nils Pehrsson och Pehr Nilsson från Malmöhus Län. Stockholm, tryckt hos Rudolf Wall, 1854. Banko-Utskottets Utlåtande, N:o 88. 1 mo 88. Ank. till Exp.-Utsk. d. 16 Nov. 1834, kl. 2 e. m.
Allt hvad qvinnorna för öfrigt vunnit af 40 års outtröttliga agitationer, är rätten att deltaga i de municipala valen inom en enda stat, samt i val af skolstyrelser inom tolf stater *). Inom engelska parlamentet synes frågan lika oafgj ord nu, som då Stuart Mill 1867 först väckte den till lif. Och likväl har under denna tid en allmän valreform genomförts, hvilken utsträckt valrätten till hundra tusental af män, hvilka erbjuda långt mindre garanti mot dess missbruk, än den ka* j 8 e Report of the international council of Women 1888, sid. 167 m. m. a 223 tegori af qvinnor, för hvilka den begärts. Och när det ej skedde då, hade väl ingen tid varit lämpligare för beviljandet af full medborgerlig myndighet å t Englands qvinnoi, än det år då deras drottnings 50-åriga innehafvande af den högsta medborgerliga maktställning firades. Men di?, lika som alltid, blef billen afvisad. Sussn Anthonys uttalande vid den internat ionela kongressen i våras, har således sin tillämpning på Englands, lika väl som på Föreiita staternas qvinnor: ” Männen hafuu tillerkänt oss i sed och lag och ruttigheter; nästan allt utom den rätt, som utgör vehiklet för all awhan Tätt: dela medOorger7iga. ” Deremot hafva de politiske männen förstått att draga iner och mer fördel af qvinnoriias lätt uppeldade hänförelse. Häraf det märkliga faktum, att i närvarande stiind talrika skaror af Englands och Amerikas till samhällsställning, begåfniiig och karaktär inest framstående qvinnor, ställt sig i de politiska partiernas t j enst. Att lemna en kort öfversigt af detta egeiidomliga förhållande är afsigten nied följande rader.
Om man försöker alt beskatta enskildes 4 12 Den 19 Maj. contanta capitnler, så förflytta de sig ur landet, oell belägenheten blir än värre efteråt. För vissa classer, t. ex. den fattigaste classen af jordbrukare, är jordtorfvan ofta deras enda capital eller det enda medel för arbetskraften, hvarmed product kan åstadkommas. Dessa små hemmansdelar kunna väl icke förflyttas annorlunda än under auctionsklubban från en stackare till en annan, men de bibehålla dock sin egenskap af capital, och om dermed, i anseende till beskattningens hårdhet, aldrig lemnäs tillfälle alt bilda rörliga capitaler, sa sönderbetas jorden i så små smulor, under det den lika ynkligen häfdas, att innehafvareu aldrig kominer på grön qvist. Utan att vidare nu, i anleda, af Bevilln.Utskts utlåt. N:o 12, ingå i theoretisk analys af de båda återstående föremålen för beskattning: förbrukning och inkomst, — helst vi i afseende på den förstnämnda få en mera direct anledn. när tulltaxan förekommer, — ville jag endast antyda, att det är å dessa begge, isynnerhet å behållen verklig inkomst, som en välbetänkt beskattningsrätt bör utöfvas, under det man i möjligaste måtto bör undvika att ställa beskattningen å förbrukningen så, att den direct träffar productionen. Behållen inkomst är väl icke alltid lätt att utröna, men den röjer sig dock hos dess ägare omisskänneligen på vissa yttre tecken, t. ex. lefnudssättets glans. Denna, likasom hudens glatthet på djuret, förråder alltid en frisk och stark kropp, sorn tål vid strapatser; och skulle någongång ytans vackra utseende vara bedräglig och bero mera på smink än på verklig inre helsa, så må den såsom dårskap erbjuda sig till föremål för den mest rationella beskattning, som kan tänkas. Alt beskatta embetsman för deras löner, kan deremot aldrig bestå inför förnuftets domstol, såvida ej lönerna äro gifna såsom sinecurer. Att å ena sidan öka lönerna och å den andra skattlägga dem, är att fortgå i en evig cirkelgång, hvaraf ej uppstår annat resultat än yrsel och förvirring.
Hans Kongl. Majit, Sveriges nu Regerande, samt äfven Wår Allernådigste Konung CARL XIII, skole Wi, med all kärlek och vördnad, ära och lyda och, såsom Hans Kongl. Maj:ts förste Undersåte, Honom med Tro och Huldhet förbundne vara. 3. Wi skole ock, derest Wår nuvarande Gemål med döden afgår, vid valet af en ny Gemål ställa Oss till efterlefnad 44 § af Svea Rikes under den 6 Junii 1809 fastställde Regerings-Form. Utan Hans Kongl. Maj:ts vetskap och tillstånd, skole Wi icke, för längre eller kortare tid, Oss utur Riket begifva. 4. Sluteligen utlofve och försäkre Wi, att enär Wi efter Svea Rikes och Wår nu Regerande Allernådigste Konungs och Herres dödeliga frånfälle (hvarmed den Högste Guden nådeligen länge fördröje) i kraft af Riksens Ständers under den upp rättade och fastställde Val-Act, uppstige på den Kongl. Svenska Thronen, skole Wi styra och regera Svea Rike efter den af Riksens Ständer, den 6 Junii 1809, fastställde, och af Konung och Ständer till efterlefnad antagne Regerings-Forms bokstafliga föreskrift, samt Rikets öfrige, så väl Grundlagar, som Allmänna Lag och Laga Stadgar, hvaröfver Wi, vid Wårt anträde till Regeringen, Wäre tillkommande Undersåtare ytterligare gifva skole Wår Kongl. Försäkran, så lydande, som den för Svea 18 Riksdagen 1810. Rikes Konungar af Riksens Ständer, vid Riksdagen år 1809, öfverenskommen och föreskrifven är. Detta allt vele och skole Wi oryggeligen hålla och uppfylla, så kärt det Oss vara må, att Svea Rikes Ständer och Innebyggare skola vara pligtige att deras till afgifvande Trooch Huldhets-Ed, emot Oss efterkomma och fullgöra. Till yttermera visso, förbinde Wi Oss härmed, och bekräfte med Wårt Namns Egenhändiga underskrifvande och med liflig Ed, att Wi allt detta obrottsligen skole fullgöra:
Borgmästaren som tre särskilde under den tid ifrågavarande mål erfordrat handläggning vid Rådstufvurätten, eller från och med år 1846 till och med 1853, tillförordnade Ordförande i Rådstufvurätten häfva sålunda blifvit af Advokat-Fiskalsembetel tilltalade, dervid ordinarie Borgmästaren, såsom förklaring å sin sida, hufvudsakligen anfört, att han under tiden såsom ledamot af Borgareståndet bevistat inträffade Riksdagar och derigenom varit hindrad under längre tider att deltaga i ärendenas behandling hos Rådstufvurätten; att i alla de mål, han från början till slut handlagt, Utslag meddelats 4} högst 8-J månader efter målens öfverlemnande till pröfning, utom i ett, der längre uppehåll ägt rum i följd af parternas uraktlåtenhet att anskaffa Protokoller i elt äldre mål, hvilka varit för det senares afgörande nödiga; att Borgmästaren ofta vid sin hemkomst från riksdagarne, så fort tiden medgifvit, tagit kännedom om de då qvarliggande oafgjorda mål och dem till slut befordrat, under det en mängd andra göromål och deribland, utom de som tillhört honom såsom Ordförande i Rådstufvurätten och Magistraten och såsom stadens styresman i öfrigt, många förordnanden af Kongl. Götha Hofrätt att förestå Domsaga, hålla Lagmansting och Agodelningsrätter m. m., tagit hans tid och verksamhet i anspråk; hvarföre och då Justitie-Ombudsmannen icke funnit någon anmärkning i afseende å domars och utslags lagenlighet och icke heller någon skada tillfogats, vare sig det allmänna eller någon enskild, Borgmästaren ansåg skäl icke vara för bifall till de mot honom framställda ansvarspåståenden.
— N:o 192. angående extra-statsanslag för allmänna arbeten. X. 460. — N:o 193. angående till Emåns upprensande beviljade statsbidrag. X. 460. — N:o 194. i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga proposition med förslag till förordning om jords eller lägenhets afstående för all mänt behof. X. 460. — N:o 195. om förändrad ordning för lagsökningsmåls behandling i vissa fall. X. 460. — N:o 196. om förändring af 24 capitlet 8 § Missgerningsbalken, i afseende på ansvaret för den, som i oträngdt mål och af vredesmode drager och begagnar vapen. X. 460. — N:o 197. angående ändring i vissa tullförfattningar. X. 460. — N:o 198. i anledning af Kongl. Majts nådiga^ proposition angående förändrad lydelse af 1 § i 23 capitlet Arfdabalken och tillägg till 7 § i 20 capitlet samma balk. X. 460. — N:o 199. om ändring af 8 § i Kongl. Förordningen om kyrkoråd den 29 Augusti 1843. X. 460. -—• N:o 200. i anledning af väckt fråga om upphäfvande af Kongl, resolutionen den 13 November 1747, angående inskränkning uti en del socknars i Dalarne rättighet att använda skog. X. 461. — N:o 201. med öfverlemnande af ny Bevillningsförordning. X. 485. — N-.o 202. angende en emot skedd nedsättning i personliga skyddsafgiften svarande afgift till folkundervisningens befrämjande. X. 485. — N:o 203. i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga proposition angående förhöjning i anslagen till folkundervisningen. X. 485. — N:o 204. angående beräkningen af statsverkets inkomster. X. 485. — N:o 205. angående uppförande af en fyrbåk å skäret Understen. X. 485.
R:dr bestämdt är den, hvartill kostnaden uppgått, hvilket icke af räkenskaperna fullständigt kunnat inhemtas, har jag dock biträdt majoritetens beslut, enär nämnde summa förr underän öfverstiger verkliga beloppet.» Häruti instämde Kontraktprosten Grönvall och Kyrkoherden Berg. 11 :o vid berättelsen angående Kongl. Seratiiuerordens-gillet, beträffande besöket å Konradsberg. af Riksdagsfullmäktigen Carl Anders Larsson: »Alldenstund dårhusbyggnaderne vid Konradsberg dels icke lära vara med nödig besparing uppförde, utan tillökning i beräknade kostnader erfordrats, dels icke så ändamålsenligt inredde som önskligt varit, har jag icke kunnat biträda det berömmande yttrande, Revisorerne afgifvit, helst deras egen anspelning på »vidlådande olägenheter» något motsäga ett sådant beröm. Hvad den kurativa behandlingen angår, så skulle detta yttrande utgöra en slags anmärkning mot vederbörande föreståndare; men för hvar och en, som icke på enskild väg vinner upplysning derom, är det omöjligt att läsa detta mellan raderna. För min del anser jag, att Revisorerne bort öppet tillkännagifva sitt missnöje mot föreståndaren för hospitalet, i fall skäl dertill förekommit, samt påpekat de rättelser, som varit att önska. — Upplysningsvis får jag nämna, att Revisorerne genom några Jå delegerade gjorde besök på platsen, för att icke störa de olycklige patienter, som å dårhuset förvaras.» Kontraktsprosten Grönvall ville hafva antecknadt, att han ej varit tillstädes vid det tillfälle, beslut i denna fråga fattades. — 273 — Kongl. Stats-kontorets underdåniga utlåtande, i anledningar Rikets Ständers Revisorers år 1863 afgifna berättelse om verkställd granskning af statsverkets förvaltning under år 1861. Storraäktigste, Al leruådigste Konung!
Den 19 Augusti f. m. lisation malte innefatta mycket mer, oell en rälligliet, som, efter nu gällande lag, Konungen icke kan mot denna § bevilja åt dem sorn icke äro födde af Svenska föräldrar; så torde sådant förtjena afseende, samt att den sisla anmärknln bör förfalla. Konungen kan nemi. icke lemna något embete till någon annan person, än den, som är född Svensk ; det finnes ingen lorm, hvarunder Konungen kan medgifva en generel naturalisation, och om någon annan liar jag ej talat; och detta har Utsk. velat rätta, ulan alt inskränka sig i afseende å religions-friheten. Frih. Sprengtporten: I anledn. af Gr. Frölichs framställning, får jag nämna, att jag med naturalisation menar: då Konungen lemnar åt en utländning rättigheten att få blifva Svensk medborgare. Något annat är icke fråga om, och att det är Svensk medborgarerätI, sorn Konungen lemnar, bevises deraf, att personen icke får denna rättighet, förrän han afsagt sig sina förbindelser lill främmande makter samt aflagt trooch huldhetsed åt Sveriges Konung, — således en fullkomlig naturalisation, blott med den restriclion, som hittills ägt rum, att Konungen ej får utnämna en sådan person till Sin rådgifvare eller lill commendant i en Rikets fästning. Hr Ribbing, Arvid: Jag har också med uppmärksamhet sökt följa hvad man här andtagit, men kan ej finna annat än en bestämd motsägelse i den föreslagna §:n, som endast mot ett villkor, eller att hafva varit 10 år i Riket böstil samt mantalsoch skatlskrifven och efter aflagd I10- ocli huldhetsed till Sveriges Konung, tillåter utländning att få åtnjuta alla medborgerliga rättigheter och kunna utnämnas lill alla embeten, med undanlag att kunna blifva Konungens rådgifvare eller commendant i en fästning, — och deu §:n Reg.F:n, som bestämdt uttrycker som villkor för erhållande af flera mindre tjenster, alt de som dertill utnämnas, skola vara af den rena Evangeliska läran.
Men vet J, mor, biskopen han är dock en dugtig man, ty han gick emot honom med alfvar och värdighet och utan all räddhåga och sade: ”Herr Klas Fleming”, sade han, ”J ären en stor och mäktig man och förmår mycket, men derföre ligger ock på eder ett ansvar, större än på andra, som mindre makt hafva. Eder tillkommer att vaka öfver att i landet religion och god sed skyddas. Fienden går omkring och vill utså sitt onda utsäde; presterna tillkommer att genom from lära motarbeta honom, men icke att genom af menniskor uppfunna ceremonier ohelga religionen och återföra påfviska bruk och villfarelser, dem vi längesedan afsvurit. Men när religionens väktare icke vördas, då segrar fienden och falska läror utspridas. Så har nu ock hos mig anmäldt blifvit, hurusom en adelig jungfru, med sin fars tillåtelse, vistats i det nära utrotade klostret Nådendal, och der öfvergått till katholska bekännelsen. Riksens ständers beslut af den 21 Oktober 1595 vid Söderköpings riksdag, är eder kunnigt, det utfäster straff af landsflykt och egendoms förlust, icke allenast för affall från den rena lutherska läran, utan ock samma straff för den, som med vett och vilja, son eller dotter, derifrån afsöndrar.” Mig föll genast i hågen att väl någon på mig velat kasta den skuld, som skulle Sigrid affallit från vår tro, ty det unga barnet kunde inga fiender hafva, hvilka för hennes egen skull kunde vilja göra en sådan anklagelse. Jag behöfde ej länge vänta, ty mäster Erik fortfor: ”Det är en af herr riksmarskens och ståthållarens egna krigsöfverstar, nemligen herr Erik Liljeholm, som anklagas för sådan förbrytelse emot beslutet vid Söderköpings riksting.” ”Åter märkte jag hur vreden kokade opp hos herr Klas och han utropade: ”Söderköpings riksting och käringsamlings sqvallerting, det är allt just ett och samma.
Dertill kommer att diplomatiska handlingar alltid funnits, och alltid komma att finnas, hvilka icke kunna allmängöras; detta har den värde motionären insett och afsett. och jag ber att derföre få hembära honom min erkänsla. Det är väl icke så alldeles utan, att ett otidigt allmängörande af dylika handlingar i andra länder haft ett ofördelaktigt inflytande; och ju mindre beredd en stat är att med lyckosamma vapen försvara sina satser, ju mera varsamhet åligger den, som har det 320 Den 7 Februari. ärofulla, men tillika ansvarsfulla uppdraget att, på sin konungs och sitt lands vägnar, i utlandet föra deras talan. Härvid erbjuder sig sjelfmant anledning till en betraktelse, som icke torde vara alldeles ur vägen. Den utrikes politiken erbjuder för den enskilde representanten ett lysade fält att ådagalägga sina insigter och att utveckla sina åsigter. Den ansvarige ministern delar ej i samma mått denna fördelaktiga ställning. Han kan med aktning, med intresse, stundom med beundran följa den fria rellektionen, — någon gång äfven den fria fantasien, — i deras obehindrade lopp; han kari deraf göra sig tillgodo anmärkningar och belysningar, hvilka eljest kunnat undfalla honom: men han åtnjuter icke alldeles samma obegränsade frihet för sina egna yttranden. För hvart och ett af dem är han ansvarig för sin konung, för sitt land, och för framtiden; må man derföre icke alltför strängt bedöma den varsamhet och återhållsamhet, som icke har sin grund i något begär att förhemliga hvad som utan olägenhet kan yppas, men i en af pligtkiinslan förestafvad omsorg, att icke inveckla sitt iand i svårigheter, som kunna och böra undvikas. Min erfarenhet af lifvet har lärt mig att det alltid är lättare, — vanligen också angenämare, — att tala, än att tiga; men att det, icke alltid åtminstone, är klokare. Diplomaten får icke dela andra författares så billiga önskan att vinna allmänhetens erkännande af den förtjenst, de såsom skriftställare kunna inlägga; han måste afstå från den lockelse, som författare-egenkärleken erbjuder; hans penna måste vara egnad, icke till vinnande af allmänhetens gynsamma omdöme, men till en för fäderneslandets bästa i det tysta gagnande verksamhet.
— Således tror jag del wara bäst, alt lära hwar och en nyttja sadqn panna som man för godt finner, I afseende pa den föreflagne asgiften för Bräm p-ins bränning och fördelning af denna s?att wagar jag Afiven ymg tankar stridande mot Ulsfottcnö Förslag. tzikg Dm 4 Dökeiuhcp. 217 ^ , Lika oräktwis och orimlig ull sin grund, sam -möjlig alk rigkigt fördela, anser jag p.-m-a särfflldq skatt; ty med samma skal kunde nian ock bejkaua brpvhaku ing och annan förwandling as l> emcdel. Wild penna delen af betänkandet får jag desi Utom ermdra den obilligheten^ all ada i Städerna fkarnkrif-ie personer mäste betala, da deremot urom bemma»? ägare endast de pä Landet, som särkildt anmäla sig ti!! bräiitvius bränning, böra skau erlägga, och att progrctz-.va ofgiften för pannerymdcn synes mindre mäi aspchad, dä til! exempel, om jag rätt miirneS, för en panna af 4^0 kannor skulle betalas 1,24; N:d och för en af §Qo kannors rymd, eller blott ic> kannor större i,Z4Z M:d eller nara ic>O N:d och för en af soo kannors rymd, eller blott ro kannor större i,Z4Z R:d eller nära roa R:d för en tiliökning «f ro, kannors rymd, Jag tror derföre, att till winnande^as allmänt rchtwis fördelning af denna Beniillnings-Artikel, och till förenkling af räkenskaper och npbörd., genom en orimlig beskattnings »mechodes asffaffaude, bör den hiuills särffildk upburne bränwins jlkart uti den allmänna stora Vewillgmgen inberäkna?.