Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag talar med ingen, men vi helsa alla på hvarandra, från honoratiores ned till mannen som sopar vägarne; och jag vet icke hur, men folket här har ett sätt att helsa, som rakt inte är detsamma som inne i städerna: det gör en helt varm om hjertat. Barnen på gatan komma och räcka mig handen esomoftast, enligt landets allrakäraste bruk; och häromdagen mötte jag en tolfårsflicka med ett nordiskt blondt och finhylt litet ansigte, hvilken halfstannade och gaf mig ett par öppna blå ögon och sade sitt «Grüss Gott, herr Stedinger», så bekant och småleende, att jag helt rörd gick hem till min ensamhet. Ibland kan visserligen behofvet komma öfver mig att sitta bland andra menniskor och tala med andra menniskor, men det är då gerna mindre af ledsnad och tomhetskänsla än af känslan utaf en inre fullhet, hvilken vill meddela af sitt öfverflöd. Jag går då ned till husherrns, icke för att slå tiden ihjäl, utan emedan jag är så rent af proppfull med muntert lynne och varma stämningar. Der sitter jag så i den varma stugan med den väldiga spiseln och de väggfasta bänkarne och det massiva bordet, bland far och mor och pojkarne och flickorna, och dricker min grogg samman med far och äldste sonen, hvilka spela schuhplattlvisor å guitarr och cittra kvällen lång, medan schwarzwalderuret under pauserna knäpper i maklig takt till mitt stumma begrundande. Eller jag går, såsom i dag, på långtur. Tager mina sömbeslagna bergsskor på, den mjuka filthatten och den grå, grönkantade lodenrocken samt stakar med den skodda käppen uppåt bergen, till utseende fullständigt som en annan inföding. Jag sticker öfver de enorma kullarne, som hvälfva sig uppåt den ena bakom den andra och ned utför hvilka vattnet rinner i tusen runda trärör och öppna rännor, samt följer så vägen, hvilken slingrar sig långs bäcken, inåt och uppåt om bergen. Blommor lysa, gul caltha och en vacker röd primula; och fåglar sjunga.
Jag tror derföre bättre vara, alt R. o. Ad. godkänner Ulsk:s betänk., sådant det för närvar, är, än att Ståndet skulle genom ett afvikande beslut skilja sig ifrån de öfriga Ståndens mening. Jag tror, att just genom den enighet, som kommer att äga rum, i fall R. o. Ad., lika med de öfriga Stånden, bifaller Utsk:s förslag, skola äfven de betänkligheter uudanrödjas, som Frih. Palmstjerna framställt. De misstag, som ägt rum i Tyskland, härleda sig utan tvifvel deraf, att någon sträng undersökning på förhand der icke ägt rum. Här är redan så god början gjord, att man bör hoppas fortfarandet af samma vetenskapliga stränghet, och att man, när hithörande statistiska uppgifter tillika begagnas, icke skall blifva utsatt för samma misstag, som vid de utländska inrättningarne af samma slag redan blifvit begångna. Några stora utgifter kunna, på sätt andra talare redan anmärkt, icke äfventyras. Kostnaden kan icke blifva så betydlig, att den icke bör offras på detta försök. — Hvad som här blifvit anmärkt mot lifränteanstalten, att t. ex. alla de efterlefvande i classen vinna på de afgångnes död, gäller äfven mot alla andra pensionsanstalter. Ville man fullfölja anmärkn., så borde man anse för bäst att inga sådana inrättningar funnes, hvilket naturligtvis icke kan vara meningen. — Då man om denna sak redan yttrat sig så omständligt, och den siste talaren genom - Den 22 Februari. 373 gatt de särskilda anroärkn:r, som Frih. Palmstjerna gjort, så vill jag icke längre uppehålla Ståndet med detta mål, utan önskar blott att 11. o. Ad. måtte bifalla Utsk:s sednaste betänk. Hr von Hohenhausen: Som hittills blott en enda ledamot yttrat sig häremot, och från många olika sidor hans sednaste anförande blifvit upptaget till vederläggning, kan jag inskränka hvad jag har att säga till några få ord.
Utssottet hade trott att wiS denna inrättnings införande i Swerige i detta afseende samma wilkor skulle gälla, som i andra LänderOm en legd Bewäringskarl stupar i fält, eller dör pä ArmeenS SlukhuS, eller genom blessurer eller sjukdom blir ojkicklig alt göra tjenst, mäste Den iZ Junii. 66 l sädant anses såsom hade samina missöde öswergätt vrincipalen, och wore således denne lossad frän all »tterligare förbindelse. Om genom ett begängek msliat brott den legde bleswe ur ständ satt att göra tjenst j led med Fäderneslandets adla förswarare, äberopar Utssottet sitt redan afgikne förflag, att derest brottet ej fordrar hans fullkomliga skiljande ur Statens tjenst, han dä matte flyttas till Arbetsmanssapet. Skulle äter brottet wara af sädan natur att han alldeles frän stensten mäste ssiljas, intrader principalens pligt att sjelf med egen person, eller genom ny legd karl hans rum ersätta. Samma skyldighet äligger principalen afwcn, derest den legde rymmer; dock wille Utssottet tillstyrka, det mätte Riksens Stander hos Hans Kongl. Majit i underdänighet anhälla, att tre mänaders tid mä lemnäs tili den rymdeS eftersökning genom Konungens Befallningshaswande innan principalen anses skyldig att uppfylla hans lediga ruin. Genom de ankomne anmarkningarne har Utskottet äfwen funnit anledning till nägot missförstånd af hwad i tess förra Memorial bliswit anmäldt, att den förut stående Armeens rättigheter i afseende pä warfning, för ingen del genom de nu fvrestagne nya stadaanden mä kunna rubbas.
Jag vill icke bestrida, att diskussionen öfver 4:de och 5:te punkterna må ske uti ett sammanhang; men deremot får jag, hvad besluten beträffar, anhålla, att de måtte föredragas i den ordning Utlåtit bestämmer, samt, att således beslut måtte fattas först öfver den 4:de och sedan öfver' den 5:te punkten. Frih. Åkerhjelm, Johnn Carl: Jag anhåller att få för ena mig med den siste värde talaren. Äfven jag finnér riktigt, att diskussionen må löretagas öfver den 4:de och 5:te punkten gemensamt, men anser derjemte att beslut bör fattas först öfver den 4:de och sedan öfver den 5:te punkten. De svårigheter häremot, som den talare, hvilken först upträdt i ämnet, omförmalt, anser jag icke böra till någon ändring uti föredragnings-sättet föranleda. Sedan man fattat beslut öfver 4:de punkten, anser jag 3:« Den 25 April f m. tietnl. intet hinder förekomma att anslå medel till färdigbyggande af jernvägen emellan Falköping oell Jönköping, om tillgång dertill förefinnes. Genom att på nu ifrågasatta sätt omkasta punkterna, skulle man enl. min upfattning endast mer intrassla frågans behandling än reda densamma. Jag anhåller fördenskull att, hvad besluten beträffar, punkterna måtte föredragas i den ordning, uti hvilken de finnas i StatsUtskrts Utlåt, uptagna. Hr Hjärne, Harald: Jag Hr i denna fråga af samma åsigt, som Frill. Tersmeden, som först yttrat sig i ämnet. Det har flera gånger vid fö reg: de tillfallen på detta rum handt, att vid före* dragning af tvenne punkter af ett UtskisBetänk., ]{. o. Ad. bifallit, att Ståndet skulle först öfver den sednare punkten besluta. Hvad särskildt dessa begge punkter i Utlåtit beträffar, känner man på förhand säkert, att det finnes personer på detta runi, som ämna yrka fullt anslag till färdigbyggande af jernvägen mellan Falköping oell Jönköping samt lemna hvad som blir öfver på anslaget till södra ändan af denna stambana.
Emot löftesman, som åtagit sig annans gäld, efter löpande förskrifning eller invisning, såsom sm egen, ma ej för samma skuld bysättnings-ulslag verkställas förr än atta dagar efter den dag, dä han bevisligen erhållit del af lagsökningen, ändå att viss förfallotid i j afskrifningen eller invisning en utsatt varit. §:n 3. Gäldenär, hvars egendom blifvit till borgenärer i concurs afträdd, ina ej bi/sättas för gäld, sorn han före concursens början gjort, utan i det full,"sorn i 4.9 §:» af Concurs-lagen den 12 Mars 1830 sägs. ylr gäldenär vid början af concurs i bysättningshäkte, varde, sedan han bouppteckningen besvurit, derutur lösgifven. §:n 4* För fordran, som i gäddenärs concurs bevakad blifvit, eller för hvilken han en gäng varit bysatt, må ej by sättning kunna honom sedan äläggas, der borgenär ej visar skälig anledning , det gäldenär undandölja' tillgäng, som efter concursen eller bysättningen honom tillfallit och till gälds betalning gä bör, samt gäldenären i ihy fall ej gitter hos Konungens Befallningshafvande eller inför domstol med ed styrka, att han sådan tillgäng ej eger. §:n 5. Nu säker borgenär förbud ä gäldenär att resa ur stad, eller ifrån den ort, der han vistas, innan han ä borgenärs lagsökning svarat eller rätt för sig gjort: är anledning att befara, det gäldenär viker undan, eller profJäv Konungens Befallningshafvande nödigt, att han muntligen höras skall, då mä slikt förhud ej vägras. lieser gäldenär ändock bort, varde äterhemtad och, der borgenär det åskar, bysatt. La "-Utskottets Betänkandej N\o fi3. 13 §:n G. Bysatt gäldenär förblifve i häktet, intilldess han rätt för sig gjort, der han ej i ofvanstadgade ordning eller efter borgenärens medgifvande varda ■ förr Vösgifven.
Enligt från en större Svensk pappersfabrik meddelade noggranna upplysningar, uppgå de nu gällande tullsatserna till följande procent af hela varuvärdet, beräknadt efter inhemska pappersfahrikens försäljningspris, nemligen: å kardus-, omslagssamt makulaturfrån 27\ till närmare 43 procent, å tryckoch tapetfrån 12f till närmare 23 procent, å post-, skrifoch andra slag, hvitt från 20 till närmare 34 procent, samt å färgadt papper från 30| till 331 procent. Och då råämnet lump, hvilket icke kan antagas stå i högre pris hälan i utlandet, eftersom utförseln öfverstigit införseln, ingår till |:delar i hela pappersvärdet, följer häraf, att sjelfva förädlingsarbetet för närvarande åtnjuter öfverdrifvet, ehuru på de olika pappersslagen ojemnt fördeladt, skydd, och att det icke kan vara saknaden deraf, som må hafva vållat den öfverklagade tryckningen i papperstillverkningen. Det är visserligen sannt, att Frankrike, likasom Belgien, Tyskland och till och med Holland, hvilket sistnämnda land eljest antagit ett ganska fritt tullsystem, medelst till en del höga tullafgifter hämma utförseln af lump, samt att denna omständighet både kan och förtjenar att principielt anföras emot Frankrikes anspråk på härvarande papp er st ullars betydliga nedsättning; men i verkligheten lärer såsom regel kunna antagas, att hvarje lands papperstillvex-kning måste hufvudsakligen inskränka sig till bearbetande af landets egen tillgång på lumpor, då handhafvandet och transporten af denna artikel länder emellan ganska mycket fördyra densamma. Idäraf låter ock förklara sig, att England, oaktadt exporttullen på lump i grannländerna, ändock kunnat upphäfva införselstullen å papper samt fortfarande uthåller täflan med den Franska och alla andra länders papperstillverkning. Skulle åter, såsom från Svenska pappersfabrikanters sida blifvit anfördt, England hemta betydliga partier lump från andra, till en del mycket aflägsna orter, såsom Ryssland, Italien, Egypten, Hamburg och Lybeck, måste det förhållandet, att
Ständer nu böra uti frågan afgifva deras yttrande och beslut. Som erfarenheten visat, att det vid 1809 och igro årens Riksdag fastställdta sätt till Arrendets erläggande för de utarrenderade Kungsängar, nemligen: att Arrendehöet skulle få lösas med penningar efter Länets Markegångspris, ech att motsvarande qvantum för Hofstallets behof deremot på Entreprenad-Auction upphandlas, medfört för Statsverket en icke obetydelig förlust och utöfver Stat tillökad utgift; så är Ut.’ skottet af den tanken, att icke allenast de Kungs.' ängar, hvilkas Arrenden med nästa år löpa till ända, ulan ock alla derefter lediga blifvande Kungsängar, böra efter de vid 1809 och 1810 årens Riksdag fastställda grunder utarrenderas, dock så, att Arrendet, som bär ställas uti lisp. hö, icke får nied penningar lösas, utan bör af Ar - Den 2 9 Maj. Arrendatorerna in Natura levereras till Kongl. Hofstallet i Stockholm. Utskottet Förmodar, att ehuru de dagsverken, som af nu varande Ar. rende innehafvare begagnas, till biträde vid in. bergrtingen, komma vid de nya Arrenden att indragas, bör dock Arrende-inkomsten i det när. mäste blifva lika med hvad den hittills utgjort, enär dessa ängar, antingen fördelade i vissa lotter af 6, 8 a io tunneland hvardera, eller ock ostyckade, hvilketdera son* för Kronan finnes förmonligast, blifva pä 30 ars tid ä öppen Auction till den högstbjudande upplåtne;, men äfven i den händelse, att de nya Arrenden skulle till höqvantiteten nägot understiga de gamla, så äger Statsverket en tillgång till ersättning för det bristande uti de indragna Kronodagsverken, •om derefter komma att ingå till Stats-Cassan och betalas med penningar efter Länets Markegångspris. I sammanhang härmed har Utskottet, i följd af Kongl, Maj.-ts Nådiga Proposition, till åtgärd upptagit Kongl. Stais Contoirets underdåniga anmälan om de olägenheter, som mott vid den af Kongl.
Banco-Utskottet afgaf, yttrade sig Fiscals Ämbetet ibland annat, att , i anseende till det särskildta förhållande, som Företer sig med Banquens lösöre-panter, 20, 21, 2 2, 23 §§. i 2:dra Capitlet Concours-Lagen, rörande .lyftning för> prioriterade fordringar, under anslagstiden eller innan Dom i Concours-saken gifven iir, samt om borgens ställande derför, icke kuntje i hela deras vidd tillämpas på Banquen , och, uppå förekomne anledningar, finner sig Fiscal*-Ämbetet i sammanhang dermed nu alleröclmjukast böra anhålla, att få fästa Höglofl. Utskottets uppmärksamhet på angelägenheten af en Lag.förklaring, sorn bestämdt befriar Banquen från skyldigheten att i Concourser och Ars-Proclamata bevaka sine emot lös pant, egande fordringar, i annat fall än att Banquen befarar, <;let panten är otillräcklig och för bristen vill hålla sig till Låntagarens person och öfrige Egendom. Af 17 Capitlet Handels-Balken synes följa, att den sont har lös pant i händer, måste, lika med andra Borgenärer bevaka sin fordran; men, efter Fiscals-Arnbetets åsigt, borde Innehafvare af dylik pant i allmänhet desto heldre vara befriad Bihang till Riht. St.
Sade hon: Herre, ingen; sade Jesus: Icke heller dömer jag dig. Gack bort, och synda icke härefter. Åter talade Jesus till dem, sägandes: Jag är verldenes Ljus; den mig följer, han skall icke vandra i mörkret, utan han skall få lifsens ljus. Då sade Phariseerna till honom: Du vittnar om dig sjelf; ditt vittnesbörd är icke sant. Svarade Jesus, och sade till dem: Om jag än vittnar om mig sjelf, så är mitt vittnesbörd sant; ty jag vet hvadan jag kommen är, och hvart jag går; men I veten icke hvadan jag kommer, och hvart jag går. I dömen efter köttet; jag dömer ingen. Och om jag än dömde, är min dom rätt; ty jag är icke allena; utan jag och Fadren, som mig sändt hafver. Är ock så skrifvet i edor lag, att tvegge menniskors vittnesbörd är sant. Jag är den som bär vittnesbörd om mig sjelf; bär ock Fadren, som mig sändt hafver, vittnesbörd om mig. Då sade de till honom: Hvar är din Fader? Jesus svarade: I kännen hvarken mig eller min Fader. Om I känden mig, då känden I ock min Fader. Dessa ord talade Jesus vid offerkistona, lärandes i templet; och ingen tog fatt på honom, ty hans tid var icke ännu kommen. Då sade åter Jesus till dem: Jag går bort, och I skolen söka mig, och skolen dö uti edra synder. Dit jag går, kunnen I icke komma. Då sade Judarna: Månn han då vilja dräpa sig sjelf, medan han säger: Dit jag går, kunnen I icke komma? Och han sade till dem: I ären nedanefter, och jag är ofvanefter; I ären af desso verldene, jag är icke af desso verldene. Så hafver jag nu sagt eder, att I skolen dö i edra synder; ty om I icke tron, att det är jag, skolen I dö i edra synder. Då sade de till honom: Ho äst du? Och Jesus sade till dem: Aldraförst jag, som talar med eder.
På andra sidan byn bar det ett stycke nedåt. Till höger stod ett par grönoch hvitmålade trästolpar med en grind emellan sig; och här böjde vandraren af. Han gick först öfver en sank ängsmark med en bäck och knotiga alar, passerade bron och kom in i en park af blandade trädslag, hvilken längst uppe öfvergick i en almdunge, fullsatt med svarta råkbon högst uppe i de redan glesnade kronorna. Och der bakom låg gården, kringbyggd och halmtäckt, gammaldags och låg att se till. Den såg helt sluten och otillgänglig ut, som den låg der och vände uthussidorna till, med smala gluggfönster och de tvenne stora dubbelportarne stängda. Vandraren fortsatte emellertid sin väg och gick direkt vidare kring hörnet. I den högvuxna häcken, hvilken kantades af silfveroch pyramidpopplar, var en grind; och genom den trädde han in i en gammaldags trädgård med raka gångar mellan manshöga buxbomshäckar och knotiga fruktträd, som hängde fulla af sin gula och röda välsignelse, samt en rikedom af georginer och astrar inne å gräsplanerna. Han skred raskt framåt gången utmed den långa och låga boningslängan med dess hvita väggar och gröna fönsterluckor och ojemnt sittande fönster, hän emot den lilla grönmålade dubbeltrappan i midten, då han plötsligt tvärstannade och lyssnade: derinne slogs an å ett piano. Under den lilla paus som följde gick han hän och satte sig på en bänk, som lopp rundt ikring den tjocka stammen af ett väldigt valnötsträd. Han blef der sittande och lyssnade, något framåtlutad, med händerna mellan knäna, medan ett leende gled öfver hans nästan alltför veka drag och de blida, melankoliska ögonen blickade rakt ut framför sig, drömmande och med ett sällsamt uttryck af — man kunde säga — blyghet eller skamsenhet. Det var en flickröst, som sjöng, till piano-ackompagnement och till melodien af «Och jungfrun gick till killan»: Nu vissna mina blommor, nu falla alla blad. Nu kommer höst och dagar grå i ändlöst långan rad. Och hvarje sparf och råka de ha sitt trygga bo. Men han, som tog mitt hjertas tro, han tog ock all min ro. Och minsta lilla fågel
För det andra framstalldes fragan: liiirii skall deiina praktiska uppfostran bibringas? Å ena sidan svarades: det måste ske i skolan, ty lieinnien kunna ej eller vilja ej gifva döttrarna en praktisk utbildning, endast i skolan kan den blif va ordnad och systematisk; ii %gra timmar i veckan, helst en lie1 dag, böra anslås till praktisk öfning i kokkonst ocli till i förening darmed stående teoretiska insikter. Efter skoltiden ar det fik sent att börja därmed. A den andra invandes häremot, att hemmen liafva en så oafvislig plikt att lära flickan liosligllet, att det snart sagdt innebär en kränkning af lieinmets ratt, att skolan dariiti ingriper; vidare att liusliglieten ej består blott i matlagning och ej inläres på några timmar; att detta nya laroiiinne vid skolgångens sliit skall glömmas lika val so111 så många af de öfriga; att en fiicka ' har godt tillfälle att efter siii skolkurs genon~gi en l~iisliållsskola., då hon ej förnan vid 17 års ålder kan inträda i det äkta ståndet, således själf f&amp; ett liiisliåll; samt att vi i Sverige lin s&amp; långa ferier, att flic' ' korna (1 % böra Iwiina sysselstittas i lieminen och öfva sig i li~isliga gör0 nl; L Det frainliölls iifven, att genom detta nya li~niies införande, aiitingen stiidiet af de öfriga iniste blifva ytligare eller ock niåste n !~gra liiroiiinnen borttagas iir skolan. Siinktes åter kunskapsiiivin, stiingdes ocksk flere förv~irfslzällor för de iir skolorna utträtlande iinga flickorna, s~sonz platser vid banker, jiirnviigar, telegrafer etc., Iivarest de alltid bli iinderltastade konkiirrcilsens liirda lag.
Talande för zme små Stader med jordbruk, alla underkastade oneröse stjutsningsbeswär, som gör nödwändiat tör dem akt halla hästar och nödige dra, gare, kan jag icke afhälla mia fran den ömkan, som fran deras behof ar oskiljaktig, att dem mätte förunnas begagna fine stna Bränwinspannor, och i öfrigt inbördes fa öfmerenskomma vin Branwins, bränningen, pä sart och efter de bestattningsgrunder, som i detta afseende blifwa bestämde, och hwartil!, sä framt inskränkning nödlwungir stall aga rum äf, wen mot dem, som ingen tid fin frihet misbrukat, den säkraste måttstock lärer wara att hämta fran ikoo ärs Författnmg i detta amne, likwal lämpad ester det ullötta behof kör akwerkningen, som wid, stracktarc odling och dermed förenade Ladugardarnes trUwäxt, ostribigt synes jordt a. De Städer som redan bafwa sammansatte Vrännerier döra i min ranka sa pä ett stalie, cm dem Den 8 Junik. 489 dem sa godt synes, begagna sina Bränwinspannor, sa wida de icke öfwerstrida den panneiymd, som för dem warder bestämd. Att detta mittanförande ma fa åtfölja Högloft. Utskottets betänkande till Riksens Högloft. Ständer, hwars liberalitet i denna fräga enmt Rikets Städer i Allmänhet och de smärre jordbrukande Släder i synnerhet jag ödmjukast wagar päkalla, emot den inskränkta ratt i husbehofsbränningen, som Högloft. Utskottets betänkande dem nu berett, ar, hwarom jag wördsammeligen anhäller. Orebro den 8 Junit 1812. I. Horster. Och skulle detta Memorial, till Resp. Riks Standen fa ätfölsa Utskottets Betänkande, angående wilkoren för Bränwlnsbränningen. dist stixi-a.
En hvar myndig Svensk undersåte, som, enligt § 3, är medlem af en stadskommun, samt i staden antingen innehar burskap eller der blir för hus, tomt eller jord, handel, fabriksrörelse, handtverk eller annan näring, eller för lön eller annan inkomst, enligt sednast upprättade och vederbörligen fastställda bevillningstaxeringslängd, påförd minst 1 R:dr R:mt bevillning till staten och icke är på restlängd öfver oguldna stadsutskylder uppförd, eger, i enlighet med föreskrifterna i denna Förordning, vid allmän Rådstuga deltaga i öfverläggningar och beslut i alla de staden rörande angelägenheter, hvilka icke, enligt Allmänna, Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Utlåtande N:o 161. 27 rikets grundlagar, privilegier eller särskilda förordningar, äro vissa klasser af stadens medlemmar särskildt förbehållna. Do särskilda afgifter, som utgå för tillverkning eller försäljning af bränvin eller andra brända eller distillerade drycker, medföra ej rösträtt. § U. Då Utskottet i allmänhet sökt tillämpa den grundsatsen, att hvarje åtskilnad i afseende på rätt att deltaga i kommunalstyrelsen emellan de burskapsegande och stadens öfriga medlemmar, bör försvinna, tillstyrker Utskottet ock på grund häraf att punkten: ”Burskapsegaude borgare tillkommer likväl alltid minst en röst”, må helt och hållet utgå ur denna §. §§ 12 och 13. Dessa §§ motsvara alldeles 11 och 12 §§ i Förordningen om kommunalstyrelse på landet, hvadan de äfven, med iakttagande af de ändringar och tillägg, som Utskottet vid nämnde §§ tillstyrkt, torde böra erhålla följande lydelse: § 12- Enka, frånskild hustru eller ogift qvinna, som myndig är, ege vid allmän Rådstuga rösträtt utöfva. För omyndig röste förmyndaren. Ej må för samfälld egendom flera än en person talan vid allmän Rådstuga föra. För bolag må bolaget eller dess styrelse och för oskiftadt bo delegarne i boet ombud utse.