Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ständers och deras Revisorers granskning , så återstår endast för Bevill, ningsUtskottet, som, lika med nämnde Utskott, anser en sådan åtgärd vara af mycken vigt, att 8ig i berörde förslag förena ; hvarjemte UtekoU gao EevillningslJtsk. Betänkanden. tet får hemställa, det må, till lättnad i detsarnnias arbeten vid kommande Riksdagar, full» ständige Specialer hvarje år upprättas, hvarvid i de hittills biuklige så kallade PersedelSammandragen , utom redan varande , serskildte Colutriner bora utvisa så väl TullVärdef, som inkomsten af inkommande och inkomsten af utgående varor, ineiler utförde på Svenska Partyg, eller sådane som med dem äga lika rättighet; Äfvensom en dylik uppgift på hvad af varor, förde på fremmande Fartyg, influtit. I sammanhang härmed har Utskottet förehaft tvenne till dess handläggning från Höglofl Ridderskapet och Adela, samt Vällofl. BorgareStåndet remitterade Memorial. X det förstnämnda har Herr Friherre Carl af Nordin ej allenast sökt väcka uppmärksamhet på den förförhöjning i Tullen för Rikets förnämsta Exportvara eller Jernet, som sedan sista Riksdag ägt rum, utan äfven framställt de deraf härflytande menliga .följder, dels att inhemska Producterne måste till denna afgifts betäckande vidkännas i tillverknings-priset en nedsättning, oförenlig med de höjda Spannemålsprisen och ökade Forlönerne, dels att Jern-tillverkaren blifvit sålunda satt i beroende af en vacklande Cours ; utan att stå i samman hand med införskrifvaren af utländska Öfverflödsvaror. I det sednare åter har Herr Fogelmark yrkat, det måtte, till häfvande af de Handeln mötande olägenheter genom Stora SjöTullsAfgifternes liqvi* derande i Hamburger Banco eller efter Cours, Som hvarje Postdag undergår eller kan under-? Bevillmngs-Utsk. Betiinianden.
Jag vet, att han skulle ha karaktär nog att icke vilja visa något, men jag vet också, hur stor sjelföfvervinnelse det skulle kosta. Och det gör mig bitter. Jag blir elak deraf, och det binder mig. Jag skulle icke kunna resa till Stockholm, bara för det, äfven om jag annars kunde ha lust. För hvar och en som sett Ernst Ahlgrens eleganta och originella företeelse, der hon vandrade fram stödd på de båda kryckorna så lätt som om de användes blott på lek, skall sjukligheten i denna inbillning ligga i öppen dag. Under det samkväm i »Nya Idun», der den nya författarinnan för första gången presenterades för Stockholms kvinliga literära verld, gjordo hon också bekantskap med den unga fru P. »Nya Idun» är, som bekant, ett exklusivt kvinligt sällskap, ursprungligen stiftadt på initiativ af en del fruar, hvilkas män tillhöra det exklusivt manliga sällskapet »Idun». De båda sällskapens exklusiva karaktär har dock ingenting af frimurar-mystik och inga löften eller stadgar hindra man och hustru att utbyta sina intryck då de träffas om aftonen. Så gjorde herr och fru P. »Nå, hur såg den nya författarinnan ut?» frågade han. »Som en drottning», blef det entusiastiska svaret. »En drottning – på kryckor?» invände han skepti skt. »Ja, du får väl sjelf se.» Kort derefter var premièren af fru Edgrens »Hur man gör godt» på Nya teatern. Det literära Stockholm var samladt och Ernst Ahlgren satt på parkett. Under mellanakterna formerades den ena bekantskapen efter den andra; bland annat förestäldes också herr P. »Nå?» frågade fru P. sin man på hemvägen. »Hur tyckte du hon såg ut?» »Som en drottning», svarade han galant. »En drottning – på kryckor?» »Jo, det går verkligen för sig.» Vid samma première på Nya teatern satt vid Ernst Ahlgrens sida den mycket obskyre författare, hvars namn stod jemte hennes på titelbladet till »Final». Om hans känslor och tankar efter så många år kunde analyseras upp, skulle denna analys säkerligen förete mer än en likhet med det ofvan anförda utdraget ur Ernst Ahlgrens stora bok. Människor TILL LISA
Borgare-ståndet afslagit Utskottets ofvanberörde utlåtande, N:o 47, samt två stånd alltså stadnat emot två, har Utskottet, på grund af 75 § i riksdags-ordningen, ansett förevarande fråga hafva förfallit; hvilket Utskottet får hos Rikets Ständer vördsamt anmäla. Stockholm den 15 Maj 1848. Ank. till Eip.-Utsk. den 19 Maj, kl. 1 c. m. Utlåtandej i anledning af gjord ansökning om eftergift af öfver-ränta å ett af f. d. handlanden C. G:son Bagge i banko-diskon tnerket upptaget lån. Jemte företeende af transsumt utaf bouppteckningen efter f. d. handlanden C. G:son Bagge, utvisande en behållning af endast 119 r:dr 27 sk. banko, samt bevis, att f. d. handlanden Johannes Bagge, vid sitt frånfälle, varit så utblottad, att icke ens någon bouppteckning efter honom kunnat upprättas, har ej mindre den förres efterlemnade enka, Borothea C. Bagge, å egna och hennes barns vägnar, än äfven den sednares son, f. d. botryckaren Sam. Vict. Bagge, å egna och hans bröders vägnar, uti en till Utskottet ingifven skrift, anhållit, att de, som sjelfve befunne sig i torftiga omständigheter, måtte undfå eftergift af upplupna räntan å det af förrbemälde C. G:son Bagge hos banko-diskonten upptagna lån, under vilkor, att samma låns återstående kapitalbelopp genast Banko-Utskottets Utlåtande, N:o 58. 3 blefve lill diskontverket inbetaldt, hvilket sökanderne förmält sig vilja genom vänners biträde söka tillvägabringa. A.f Direktionens öfver banko-diskontverket häröfver infordrade utlåtande bar Utskottet inhemtat följande:
Efter mångens tanke tillhörde detta arbete det slag, som är bestämdt att lefva med mångdubbelt lif, medan det är nytt och framför allt i följd af vissa idéer är anslående, men som skulle sönderfalla för en van och berättigad kritikers dissektion. Det var troligen också aldrig författarens tanke att göra »Sveriges sista strid» till något annat än en flygskrift. Och den bestämmelsen uppfylde den i rågadt mått. Bland den ofantliga massan af Mellins arbeten finnes ett, som på sin tid förekom mig såsom det mest originela och fängslande af hans penna. Det var 1:sta delen af Johannes Fjellman, utkommen 1831; andra delen utkom ett par år senare och föll ännu långt senare i mina händer. Långa mellantider af en boks utgifvande äro alltid skadliga. »Man tänker så olika öfver vissa ämnen förr och nu. Och äfven författaren sjelf är underkastad samma lag. Men det der hör just icke hit! Mellins första uppträdande på den litterära täflingsbanan skedde samtidigt med Fredrika Bremers, med hvilken han lärer räknat sin bekantskap från Franzénska huset. Hon skref sina första noveller 1828, han sin »Blomman på Kinnekulle» 1829. Det gick liksom i ålder. Hon var född 1801, han 1803, och båda voro barn af Finland. Hon såg först dagen nära Åbo och han, enligt dödsrunan i Svea, i Revolax af Sijkajoki församling i Uleåborgs län, der hans fader före flykten till Sverige var kapellan, men längre sträcker sig icke likheten, med undantag af ett vackert drag som de egde gemensamt. Genom deras i öfrigt så olika arbeten blåser alltid öfver bladen en flägt af renhet. Ingendera återgaf lifvet i stor skala. Stormar och passioner voro sällan bland materielen till deras teckningar, eller om de funnos, märktes att de voro tecknade efter fantasien och icke efter erfarenheten. Och ännu en gemensamhet – de hade båda stor lust för resor. Hvad särskildt beträffar Mellin, så älskade han ingen färg så högt som den sjögröna, hafvets färg. Och man skulle lätt kunnat tro att sjölifvet vore hans älsklingslif.
Af dessa skäl är nu af E. K. M:t föreslaget, alt lärare vid högre artilleri-läroverket, hvilken i denna egenskap tjenstgjort i 20 år eller derutöfver, måtte, på siitt för lärare vid Krigs-akademien på Carlberg är vordet medgilvet, efter afskedstagande från lärare-befattningen, under sin återstående lifstid, från Allmänna Indragningsstaten erhålla en årlig pension, motsvarande hälften af den 132 Expeditions-Utskottets Förslag till anderd. Skrifvelse, N:o 229. aflöning, lian vid afgången från läroverket i egenskap af lärare uppbär: och hafva Rikets Ständer härtill lemnat bifall. 33:o. Vid pröfning af gjorda framställningar om pensionsrätt för Lärare vid Rikets Elementarläroverk hafva Rikets Ständer funnit det vara obestridligt, att lärarekallet, likasom det onekligen är ett af de mest maktpåliggande bland allmänna befallningar, äfven i högre grad än de flesta andra Ijensler tager såväl själssom kroppskrafter i anspråk, hvadan Rikets Ständer visserligen i följd häraf anse önskvärd!, om lärarne vid rikets elemenlar-läroverk kunde vid en tidigare ålder, än den för tjenstemän i allmänhet förcskrifna, komma i åtnjutande af tillräckliga pensioner, pa det de ej mätte tvingas alt med denna ansvarsfulla verksamhet fortfara längre, än förmåga och krafter medgifva. Men å andra sidan, och i betraktande af de inom elemenlar-läroverken för närvarande allmänt rådande förhållanden, hafva Rikets Ständer ansett det vara mindre vigtig), om frågan rörande lärarnes pensionsrätt ej skulle erhålla en fullt tillfredsställande lösning under nu pågående riksmöte, då så betydliga anslag blifvit beviljade för åstadkommande af en förbättrad lönereglering ål lärarestatcn.
Det sålanda formerade nya Bolag, soffi inom 2:ne år efter kungörandet af Riksens Ständers derom fattade beslut, bör vara uppgjordt, skall genom ordentliga räkenskaper, hvilka af Riksens Stånders Revisorer granskas, redovisa på hvad sått och till hvad belopp den tecknade summan blifvit anvåndt 5:o Till säkerhet för Staten, att denna summa till förenämnde ändamål användes, bör afbetalningen å framledne Hans Excellence Hr Grefve Ruuths skuld till Staten, tills vidare och på vanligt sått erläggas till RiksgåldsContoiretj men något deraf icke af Bolaget lyftas, förrän genom räkenskäperne blifvit styrkt, att hela den teknade summan, för ändamålet blifvit använd. Derefter skall Bolaget vara berättigadt, att uttaga hvad sorn till RiksgåJdsContoiret influtit ; äfvensom att i mohn, som länet enligt de afgifne skuldebrefven utgår, det samma till hela det reverserade beloppet, så i hufvudstol sorn ränta uppbära, och ifrån den tiden frikallas Bolaget från någon speciel granskning ef Verkets råkenskaper. 4;o Eänr den nya Åctieteckningen skedtj bör Bolaget afgifva sin förbindelse, att enar detta Verk lemnar en vinst af & procent, erlägga till Staten en procent och således behålla 7 procent; då denna vinst uppgår till 10 procent, likaledes utgifva 2 procent; vid 12 procent betala till Staten 3 procent, hvarutöfver Statens inkomst, af detta Verk, icke får beräknas. />.« 3 November f. rn. (f 5:o Den vid 1820 års slut af Bolaget ännu återstående enskildt» skuld till Statsverket, bör, efter qvittning al premiemedlen, afskrifvas, utan att falla Bolaget till last, men ifrån samma stundi upphör åfven all vidare utbetalning af de hittills beviljade premier. Herrar Fullmågtige uti RiksgåldsContoiret kunde anmodas, att om verkställigheten af ett sådant beslut draga försorg.
Vill ledamot, sorn ej i Ståndets förut fatlade beslut instämt, sin särskilda tanka bos de öfriga Stånden anmäla, stånde det honom frill, genom särskildt mein. eller diclamen till protocollet, hvilket må Medslanden tillställas, enär han de för communicalionen och prot, nödiga exemplaren deraf till Secreleraren aflemnar. Lag samma vare, dä någon remiss går från RiksSl. lill Ulsk., eller ulldt. fran Utsk. till liiksSt.'1'1 Del ifrågavarande betänkandet är eli utlåtande från Utsk. till RiksSt. Frih. Cedcrströins andra påslående var, alt ett af Const.- Ulsk. gjordt förslag nödvändigt måste hvila lill en annan riksdag, och att intet Ständ vore behörigt att dervid göra anmärkn:r, som möjligen kunde föranleda, alt förslaget vid första riksdagen ogillades. Gr. Horn har redan anmärkt huruledes det endast är griindlagsändringsförslag, framlagda af Konungen och lillslyrkla af Consl.Utsk., som äro så seglifvade. Till och med i afseende på deni är det, enligt 5(5 § Reg.F., ovisst om de verkligen hafva denna företrädesrätt. Men säkert är, alt grundlagen blifvit sä förstådd, alt enskildt riksdagsmans förslag kan förkastas vid samma riksdag som det blifvit väckt, i händelse RiksStui gjort dertill föranledande anmärkningar. Eller min tanka, och flere, som äro äldre riksdagsmän än jag, tro äfven alt ursprungliga lanken hos grundlagens stillare varit den, att intet förslag lill ändring i grundlagen skulle någonsin komma alt aulagas förr, än detsamma hade blifvit vid två riksdagar efter hvarannan gilladt. Denna mening synes mig snarare vara den rälla, än dea Frih. Cederström framställt, men jag behöfver icke förfäkta den, ty ordalagen i 56 § Reg.F. äro en hvar bekanta. Jag tillstyrker, att R. o. Ad. måtte antaga Frih. Tersmedens förslag, att såsom Ståndets gemensamma tanka förklara ifrågavarande förslag hvarken vara nödigt eller nyttigt. Frih. Cederström:
Mazère, som observerat det ovanliga intresse, Säfve ägnat sin dam, beslöt att också »odla» henne. Hon stod framför den lilla skizz, hon sista gången uppmärksammat, då hon ryckte till vid ljudet af hans röst, alldeles bakom sig. — Hvad säger ni om denna lilla juvel? — Den påminner verkligen om Rousseau. — Hon sade det snarare till sig själf än till honom. — Rousseau! — Confessions! — Emile! — Nej, ursäkta, fru Kurt, den vitsen förstår jag inte! Hon såg förbluffad på honom utan att svara. Mazère kände sig så osäker, att han ögonblickligen lämnade henne för att direkt hos Säfve underrätta sig om, hur han skulle ta saken. — Hon sa’ Rousseau och jag sa’ Emile. Var det nu inte rätt? — Jo alldeles, från din synpunkt betraktadt. Nej, käre bror, låt mig slippa i afton! En annan gång. — Det finns, ser du, en alls icke obskyr målare, som också heter Rousseau. — Kom nu, så gå vi in och röka. Den ene efter den andre af herrarne försvunno, och damerna voro hänvisade åt sig själfva. Wanda gick bort till fru Kronfelt, som hon hört nyss kommit från Paris, men fick ej mycket utbyte af samtalet med henne. De minnen, fru Kronfelt medförde från världsstaden, rörde sig nämligen uteslutande om lifvet, maten och serveringen på de stora restaurationerna, besöken i modemagasinen, föreställningarne på Champs Elysées varietéer, Guilbert Yvettes visor och liknande. På alla Wandas frågor: nå var ni inte där, såg ni icke det? fick hon till svar: — Nej, dit kommo vi aldrig, vi voro ju så kort tid i Paris, bara tre veckor, så vi hunno endast med det nödvändigaste. — Nej, hon var omöjlig! Wanda flyttade sig litet närmare värdinnan, som gjorde plats bredvid sig i soffan. Gruppen kring henne talade uteslutande om middagen. »Hur hade det varit möjligt för Eleonore att skaffa sig den fisken, som inte fanns? Hade hon förskrifvit kronärtskockorna från Hamburg? Hvem hade gifvit kokfrun idén att servera gåslefverpastejer i de små kristallskålarne, som väl egentligen voro ämnade till desserten? Det var något att lära och taga efter!»
(I A.) Förenämnde betänkande, deruti Stats-utskottet, på anförde skäl, tillstyrkt Rikets Ständers bifall till väckte motioner om befrielse för magasinsförvaltare!) i Warberg, Anders Öhrvall, från ett honom ålagdt ersättningsbelopp till Statsverket af 930 r:dr 26 sk. 7 r:st, är af Borgareoch Bonde-stånden bifallet, och bar Preste-ståndet medgifvit den tillstyrkta eftergiften, så vidt den rörde Kongl. Maj:ts och kronans rätt; hvaremot Ridderskapet och Adeln återremitterat betänkandet, på grund af anmärkningar, hufvudsakligen åsyftande, att den del af ersättningsbeloppet, som, enligt författningarne, tillkommer advokatfiskal i Kammar-rätten såsom aktoratsarfvode, bordt från eftergiften undantagas, äfvensom att någon restitution af hvad som Sto?s^Utikoltets Utlåtande, F:e 292, 9 »om å ersättningssumman redan till Slats-verket influtit, icke bordt magasinsförvaltaren Öhrvall tillerkännas. Tvänne Riks-stånd hafva således ovilkorligen och ett Riks-stånd vilkorligen bifallit den tillstyrkta eftergiften 5 roen då billigheten synes påkalla, att Advokatfiskal i Kammar-rätten kommer i åtnjutande af den honom, enligt 23 § af Instruktionen för Kammar-rätten af den 15 Oktober 1831, tillförsäkrade aktorats-provision, och numera upplyst blifvit,att en del af det ådöinda ersättningsbeloppet redan roed 150 r:dr till Stats-verket influtit, får Utskottet tillstyrka Rikets Ständer att besluta, att af de å ofvanberörde ersättningsbelopp till Stats-verket redan influtne medel skall för Advokatfiskalens i Kammar-rätten räkning innehållas så stor del, som motsvarar den aktorats-provision, hvilken, på grund af 23 § i Kongl. Kammar-rättens Instruktion den 15 Oktober 1831, skolat honom tillkomma, derest kronans berörda fordran i sin halhet lill Stats-verket ingått.
St. framställt missledande och förvillande uppgifter angide bankens rätta ställning, samt att derjemte hafva fördolt förhållanden, som bort komma lill Ständernes kunskap. Utsk. har dock, på sätt betänk, nogsamt utvisar, såvidt Utsk. förmått, sökt reda härvid förekommande förhållanden och sätta RiksSttns ledamöter i tillfälle att bedomina nu förevar, fråga, som det likväl, i anseende till dess mera invecklade natur, kanske icke varit möjligt för TJtsk. att så fullständigt utreda, som ändamålet härmed måhända fordrat. Sådant ligger emedlertid inom ofullkomlighetens område och borde derföre icke så strängt tillvitas Utskottet. Hvad de missledande neli förvillande uppgifterna åter beträffar, så får jag lill Ulsk:s försvar anföra, att nämnda uppgifter, såsom den värde anmärkare!! ganska väl känner, grunda sig på bankens egna räkenskaper och de tabeller, sorn Utsk. från den Utsk. biträdande bancQcommissarien emoltagit. Anser nu den värde talaren bankens räkenskaper för missledande och förvillande, så är och måste det vara hans skyldighet att, såsom ledamot of BancoUtsk., söka åstadkomma en förändrad och ändamålsen liga re (ölin för dessa räkenskaper. Men då han uraktlåtit detta åliggande, oaktadt han vid tvänne riksdagar varit ledamot af nämnda Utsk., så torde det förefalla något hvar, sorn om den beskyllningen blott vöre riktad mot Utsk., emellan det afgifna betänk, icke ledde till det af honom åstundade resultat. Jag skulle lör roin enskilda del vara benägen och skulle måhända öga fulla skäl alt tillbakavisa den gjorda beskyllningen. Jag skulle också högeligen beklaga, om BancoUtsk. och sedermera R. St, på grund af sådana uppgifter, som af några talare i denna dags plenum blifvit framställda , fattade sina beslut i afseende på bankens lånerörelse. Hr Nordenanckar har förklarat sig frukta, att realisationen icke skall äga bestånd. Denna misströstan till varaktigheten af den 1111 införda reda i våra myntförhällan - Don ai November c. m. an den, är, å hans sida åtminstone, icke ny.
Få stora Fabrikörer betala utan tvifvel mindre, än flera små, om än de förras rörelse vore betydligare, än alla de smärres tillsammans; ty de i RevillningsFörordningen, (hvilken Herr Tham, som deltagit i hennes utarbetande, bäst bör känna, ) stadgade oryggeliga minirni-afgifter för Fabrikörer, ehvad deras rörelse svarar deremot eller ej, skola af många små tillsammans ofelbart utgöra ett betydligare belopp, än bevillningen af färre stora Fabrikörer, den vederbörande skola draga i betänkande, att efter eget omdöme stegra, enär de skattskyldiges uppgifter någorledes synas motsvara rätta förhållandet. — Jag har ej varit Taxeringsman; men befarar, att de Fabrikörer äro få, hvilka betala mera än minimi-afgiften. Den värde ledamoten har äfven talat om skadligheten, att ombyta närings-systémer, och att vid den ena Riksdagen förkasta, hvad man under en föregående antagit. Jag skulle önska, att han erhindrat sig dessa grundsatser år 18a3: så ha - Den 3o December f. tu. 347 de ej så mångå medborgare behöft att sucka öfver de förändringar i våra gamla närings-förhållanden, hvilka han då var så verksam att genomdrifva. Men det vore måhända orätt af mig, att vilja längre uppehålla Ridderskapet och Adeln med mina anmärkningar, då det torde vara förgäfves, att simma mot strömmen. Jag vill dock hafva mitt samvete fritt, att ej hafva försummat bestrida åtgärder af så förderflig och genomgripande art som dessa; och jag liar trott mig destomera böra göra det, som jag ej är näringsidkare hvarken i Stad eller på Landet, och följagteligen icke har någon enskild fördel alt bevaka. Sker återgången så hastigt nu, som ifrån de näringsfriheter man beviljade 1719; så torde jag sjelf upplefva den tid, då mina motståndare få skäl att ångra sig. I annat fall är det mig en tillfredsställelse, att i Protocollen hafva mitt namn fredadt för efterkommandes förebråelse.
Enligt åberopade 19 § i Landtmäteri-taxan af den 18 Oktober 1834 skall för Landtmäteri-förrättning af Ecklesiastik-boställe betalas i alif, såsom af enskilde jordegare; dock att den del af Landtmäteri-arfvodet, sorn för kost och husrum belöper, af boställs-innehafvaren utgöres, samt det öfriga, likasom resekostnads-ersättningen, så för Landtmätare som gode män, och arfvode för de sistnämnde, af kyrkans eller församlingens medel erlägges. Då enligt allmänna lagen församlingen åligger att bygga och underhålla kyrka och prestgård, och i följd häraf församlingen äfven bör vidkännas de utgifter, som lända tili prestboställets förbättring, samt häruti grunden återfinnes till stadgandet att ifrågavarande kostnad, derest kyrkans medel dertill ej förslå, bör af församlingen bestridas, hemställer Utskottet, att denna motion ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Stockholm den 26 Juni 1860. Ank. till Exp.-Utsk. den 27 Juni 1860, kl. 12 midd. Betänkande, i anledning af väckt motion, i fråga om rättighet att skalte-köpa de domkyrkan i Lund tillhöriga hemman. Uti en till behandling af Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet öfverlemnad, inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckt, motion har Riksdags-fullmägtigen Nils Olsson från Allm. Besvärsock Ekonomi-Ukkotlets Betänkande N:o HO. 5 Malmöhus län anfört, hurusom under medeltiden de Katolska andlige genom alla slags medel lyckades att åt kyrkor och kloster förvärfva otroliga rikedomar; hvarefter dock sedermera genom reformationen en stor del af kyrkornas gods blifvit till Staten indragen. Lunds domkyrka, sota under medeltiden var den rikaste och mägtigaste i Norden, hade väl äfven förlorat mycket af sina egodelar; men ännu återstodo omkring 140 hela hemman, såsom denna kyrkas enskilda förmögenhet. Dessa hemman inbringade åt kyrkan så betydande summor, att kyrko-styrelsen måste uttänka flera slags utvägar för medlens användande. I slutet af förra seklet egde
Om det är en pligt för representanten, att uttala hvad han anser vara folkets verkliga fördel, så lärer lian icke eller kunna undgå, att, om hos folket någon allmän tanka bildat sig angående ett företags framgång eller nytta, derpå fästa en allvarlig uppmärksamhet. Det är visserligen möjligt, att för ett ögonblick eller någon kort tid missleda det allmänna omdömet; men en folkopinion, som längre tid fortfarit och är i beständigt tilltagande, den saknar sällan verklig grund, och det måtte vara FolkRepresentantens pligt, att undersöka hvari orsaken ligger, antingen den är ett falskt eller sannt begrepp; i förra fallet att upplysa förhållandet och vederlägga de skäl, som åberopas, i det sednare att lyssna 95 Den 26 Mars e. ra. till sanningens röst. Det kan icke nekas, att allmänna omdömet om Götha Canal, år ifrån år, från Riksdag lil) Riksdag, allt mer och mer vändt sig till opposition emot Canalen, och detta förhållande måste väl påkalla någon undersökning, huruvida detta tänkesätt stöder sig på en verklig sanning eller icke. Jag anser således det vara nödvändigt för sjelfva hufvudfrågans behandlande att ingå uti undersökning om anledningen till det mindre gynnsamma omdöme, som liu mera allmänt äger rum i afseende på Götha Canal. Vi veta alla, att år 180g emottogs förslaget med mycket bifall. Det väckte då Rikets Ständers uppmärksamhet, och ehuru Riket var i en betryckt ställning efter ett nyss slutadt krig, emottogs förslaget med verklig enthusiasm. Man kan således icke säga, att Representationen varit kallsinnig för stora företag, utan tvärtom. Anledningen, att Rikets Ständer då icke ens satte i fråga, att anse förslaget nyttigt, var hufvudsakligen den, att våra förfäder ansett det så, och att förslagen redan voro många år gamla. Någon tvifvel om en för framtiden blifvande nytta, uppkom icke. Det var i främsta rummet en verkligt patriotisk känsla, som beredde den Stora Actieteckningen. Men det var icke enda motivet. Hoppet om en Stor vinst af den blifvande Discont-inrättningen var kan hända lika mycket verkande tili det förtroende fö - Den 26 Mars e. na. 97 företaget erliöll.