Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Besvärsoch Ekonomi-Utskottens Betänkande, A: o 1. 43 egt rätt, må, om lian sedermera åstundar brännvinsbränning för en del af eller för liela värdet utöfva, antingen under hela den tillåtna tiden, eller under någon af de i § 8 omlörmälda terminer, anmäla sig derom bos Konungens Befallningshafvande, sorn eger att det sökta tillståndet meddela, så vida sökanden styrker sig hafva behörigen till krono-uppbördsmanrien erlagt belöpande pannerymds-afgift, beräknad i förhållande till ofvannämnde tid. A de tillstånds-resolutioner på tillverkning af bränvin, hvilka mellan mantalsskrifningarne sålunda af Konungens Befallningshafvande utfärdas, skola dessa, till rättelse vid afgifts-debiteringen, låta vid hvart hajfårs utgång fögderivis upprätta och till vederbörande häradsskrifvare aflemna fullständiga förteckningar, innehållande alla de uppgifter, sorn för afgifternes debitering äro af nöden. Andra Artikeln. öm bräll viitsbräimiiigs-rcriskapeii. § 12. Med enkel bränvinsbrännings-redskap förstås en sådan, sorn består af en panna för mäskens kokning, af en till pannan börande sä kallad hatt och afkylningsredskap för den uppkommande bränvinsimmans afkylande. Pannan får ega hvad form som helst. Hatten, inberäknadt löst eller fastsittande rör, som sammanbinder pannan nied afkylnings-redskapen eller mäskvärmaren, får icke, utan med vilkor, sorn i § IG moni. 2 säges, innehålla mer än trefjerdedelar af pannans rymd. Afkylnings-redskap får bestå af pipor, slang eller kylare. Med mäskvärmare förstås en sådan inrättning vid bränvinsbrännings-redskap, i hvilken mäsken, genom den från pannan utgående ångan, förberedande uppvärmes, så att, då ilen derefter slås eller tappas i bränvinspannan, uppkokningen och således afverkningen sker fortare än eljest.
Jag har nyss läst, i en i dag på morgonen utkommen tidning. hvars värde jag erkänner, fast jag ej i alla delar kan gilla dess åsigter, en artikel om rätta andemeningen af 4:de §:n Reg.F. Jag skulle här ej ingå i kretik af en tidnings-artikel, om jag ej funne den utgöra ett echo af de åsigter, jag så ofta både inom och utom dessa murar hört uttalade och försvarade, att nemi. Den 5 Juli f. ro. rs vårt konstitutionella Statsskick ej skulle vara byggdl på samma grunder, som andra länders, hvad angår den ministeriella ansvarigheten. Man säger nemi. att, då andra fria länder hafva Ministrar med en parlamentarisk ansvarighet, vi här i landet hafva Statsråd med reservationsrätt. I st. f. de rättigheter och pligter, som i andra länder åligga Ministrarne, har, påstår man, 4:de §:n Reg.F. tydligen hos oss uttryckt, att det är Konungen allena, som styrer, och Hans rädgifvares ansvarighet är inskränkt dertilll, att de genom sina råd och sina reservationer troget iakttaga formen, och akta sig att ej öfverträda någon § af grundlag eller annan lag. Jag kan för ingen del godkänna denna inskränkta infattning af våra Statsråds pligter eller att vår grudlags stiftares mening kunnat vara sådan. I motiverne till 1809 års grundlag heter det: ”Att Statsråden skola vara ställda under ansvarighet icke blott för deras yttrade rådslag, utan ock för deras tystnad, då de bordt råda. Sjelfva måste de sorgfälligt söka uplysningar, för att bevara sina lif, sin välfärd, sin heder. På detta sätt och genom de öfriga medel, som äro föreskrifne i afseende på ärendernas beredning, bör Konungen icke i något fall kunna missledas och allmänna rösten icke kunna hindras att i något fall tränga till Honom. Den oafbrutna vanan att höra råd allvarligt och högtidligt gifna, skall i Haus sinne stadga aktning för sanning och rätt”. Det vare långt ifrån mig att vilja bidraga till försvagande af Konungens makt.
Sedan Preste-Ståndet, vid pröfning denna dag af Bevillnings-Utskottets Utlåtande N:o 15 och Memorial N:o 16, bifallit de af Utskottet framställda förslag till förändrad lydelse af ej mindre ifrågavarande §§ i Tulltaxe-underrättelserna, än ofvan omförmälda .underdåniga skrifvelse, hvilka förslag hufvudsakligen öfverensstämma med de af Ridderskapet och Adeln i dessa frågor fattade beslut, ansågs förevarande inbjudning ej erfordra annan åtgärd, än att läggas till handlingarne. Från Vällofl. Borgare-Ståndet. S. D. Föredrogs Bevillnings-Utskottets Utlåtande, N:o 15, i anledning af erhållen återremiss i vissa delar af Betänkandet N:o 3, angående tull-bevillningen. Härvid förekommo: a j Tarifen för införsels-tullen. Yttrandet, pag. 2, angående ett stadgande under rubriken: Hudar och skinn, pelsverk, beredda, lades till handlingarne. Den, pag. 3, förekommande hemställan, angående införsels-tullen å Messing, oarbetad, latun och trådband inbegripna. Med vidblifvande af förut fattadt beslut, gillade Ståndet denna hemställan. Utskottets förslag, pag. 4, i afseende på tullbehandling af röt af jern eller annan metall, godkändes. Utskottets hemställan, pag. 5, angående rubriken å råsocker, gillades. Yttrandet, pag. 6, angående artikeln tobak. Med bifall till detta yttrande, antog Ståndet införsels-tullbestämmelserna å tobak, enligt det vid Utskottets Betänkande, N:o 3, fogade förslag. Yttrandet, pag. 7, angående artikeln Vin, lades till, handlingarne. Yttrandet, pag. 8, angående införsels-tullen å ylleväfnader, andra slag, alngods, valkade, två- och flerskaftade, lades lill handlingarne. b) Tarifen för utförsels-tullen.
Men en linie, så långt framflyttad, komme då att få en utsträckning af 2 å 3 Svenska mil, en befästning, hvarken tänkbar att utföra, hvad kostnaden beträffar, och knappast hållbar med hela Svenska arméen som besättning. Under sådana omständigheter finnes ingen förnuftig grund för att, med upoffring af ett tillförlitligt försvar, söka en fördel, som i alla fall icke kan ernås. Också har man ingenstädes gjort afseende derpå, icke ens uti den senast för Antwerpen antagna befästningsplan, der den yttre liniens afstånd från staden är vida kortare iin det för Stockholm blifvande, thuril man der var oförhindrad af terrainen, som öfverallt är jemn, att framskjuta densamma, om icke man klart insett att sådant skulle medföra en svaghet i försvaret, som icke kunde upvägas af en för tillfället måhända vunnen bombfrihet, men som man icke visste huru länge den komme att ega bestånd. Vid Antwerpen skulle annars en sådan utvidgning af den yttre linien möjligen kunnat rättfärdigas deraf, att denna plats alltid kan påräkna en hel armée till sitt försvar, hvilket deremot alldeles icke är händelsen med Stockholm. Den nya befästningslinien framför Köpenhamn har alldeles samma afstånd från den nnrv:de dock tätt bebyggda staden, som befästningslinierna vid Stockholm, ehuru man afven der af terrainen var oförhindrad att draga den längre fram. Det sanna är att ingen befästad plats för närvtde är fredad för en bombardering efter de senast utsträckta kastvidder samt att mati icke heller vid belästningarnes anordnande försökt ernå ett sådant mål, väl" vetande att ett dylikt bemödande ändå skulle för framtiden blifva fruktlöst. Stockholm är den plats, som i detta hänseendet är bäst lottad, dels genom det avancerade läge, som befästningslinierna komma att intaga, dels genom stadens vidsträckthet och dess glest bebodda förstäder. Det är icke heller sannolikt att Stockholm, befästad!, skall någonsin blifva föremål för en bombardering eller ens för en belägring, då en fiende nog aktar sig för att våga ett företag, der så föga utsigt till framgång visar sig.
Så det ä' inte värdt, att ni leker kurra gömma längre, utan ta ni hvarann i famn och förlåt hvarann, så ä' det gjordt. HANNA. Ville du mig något mer? HERMENS. sender, jag. Du har ännu inte gjort, hvad jag bedt om förut. HANNA (går åt höger). Ajö, farbror! HERMENS (håller henne ömt kvar). ska vi talas vid. Ser du, min lilla flicka, du Ja så, det var för svårt! Nå, nå, nå, då Något mer! Jag nöjer mig med en sak om Prat! Kärlek blåser inte bort öfver natten. ska inte tänka, att din gamla farbror inte förstår dig. Jag förstår dig så väl, mitt lilla barn. Det såg du ju i går? Ja. HERMENS. skyllt dig för ett litet, kokett stycke. Och det Nå' de ha varit elaka emot dig. De ha HANNA (varmt). ­ 113 ­ ä' du inte, det vill jag våga fem lif på, om jag hade så många. Och när man blir orätt skyld, där träbocken där borta, han har också sagt Jo, jo. Jag känner till alltihop det där så bra, så. HANNA. borde du låta mig gå. Men när du förstår det så väl, farbror, så HERMENS. så blir man naturligtvis topprasande. Och den något dumt, förstås. Hvad? (Ser på Walter. Paus.) bara ett sätt för små hönor, det. Men du ä' en rask och duktig flicka, som kan försvara sig själf. Det ä' sanning, när du klatschade till Nej, ser du, så ska inte saken tas. Det ä' mig för ringen, så fick jag en riktig respekt för dig. Arg ska en flicka kunna bli! Och nu ska du bli arg, förstår du! Visa dem, du, hvad de en bra flicka. Och så på knä med dem! Och så... och så förlåter du dem, om du vill. Börja nu med Walter. På knä med honom! WALTER (med ett steg framåt). Hanna...? HANNA. Gör dig inte besvär. (Vill gå.) HERMENS. Ja så, du föraktar gamla farbrors råd! ha gjort, och att det inte går an att förolämpa ­ 114 ­ HANNA.
Eller afträder förmyndaren, efter öfverenskommelse med annan man, förmyndarebefattningen åt denne, för att efter några dagar återtaga densamma, sedan förmyndarens fastighet under tiden blifvit till annans säkerhet intecknad, i hvilken händelse myndlingens företrädesrätt ej åter mynderskapet ånyo anförtroddes åt förre förmyndaren. 1 sistnämnde hänseende har Lag-Utskottets Betänkande N:o 38. 13 fiel lill och med gått sä längt, att förmyndare icke sky att i sina ansökningar till domstolarne om dispens från förmynderskap såsom skäl derför rent af åberopa denna afsigt att gifva inteckningen företräde för barna-arfvet, — och domstolarne godkänna det sålunda uppgifna skäl. Något skarpare argument än detta torde ej lör denna lags ändamålsvidrighet kunna åberopas. Men denna lagstiftning är till och med ofta menlig för den omyndiges egen rätt. Ty i följd af densamma föranlåtes icke sällan en vederhäftig person att undandraga sig en förmyndarebefattning, den han eljest skulle hafva åtagit sig, — och detta just i anseende till svårigheterna att sedermera erhålla lån å sin fastighet. Vidare förnärmas äfven myndlingens rätt, om hans medel blifva utlånta mot inteckning i en fastighet, hvars ägare innehafver ett äldre förmynderskap, som följaktligen har företrädesrätt framför den omyndiges inteckning. Och slutligen bör ej heller förgätas det minskade intresse för vården af den omyndiges angelägenheter, som en förmyndarebefattning, förenad med så stora personliga olägenheter, nödvändigt måste verka. Lägges härtill, att det för erhållande af ett förmyndareförordnande ingalunda är nödigt att äga fastighet, och att ifrågavarande förmånsrätt således i allt läll endast tillgodokommer en del omyndige, men långt ifrån alla, så torde en hvar opartisk granskare medgifva att denna de omyndiges förmån är mer skenbar än verklig och att den följaktligen, såsom för samhällsskicket i dess helhet högst menlig, bör alldeles försvinna.
M. ”anhåll a.;" ”del sådana föreskrifter måtte meddelas Rikets collegier ”oall förvållande verk , hvarigenom desamma på det stiän”gaste till förbindas att med största noggrannhet eftei komma ”hvad .K. M., på grund af R. Sits beslut oell gällande la”gar, velat dein anbefalla; börande desamma hafva ingen ’’mödn ospard, alt uti hvarje deni åliggande förvaltningsgren ”iakttaga den största sparsamhet och hushållning, samt att ”med skyldig grannlagenhet bemöta de anmärkntr, sorn af ”R. Sits revisorer göras emot deras förvaltning och räkenskaper. Då man i den nu upplästa delen af Ulsk;s Iretänk. vill söka den tankegång, simi (ört till dess stränga hemställan, linner man visserligen först, att Utsk. såsom v i g t i gare benämnt vissa frågor, som skola gifva anleda, till en iner omfattande granskning af Riksstyrelsen. Men då man efterser de ,i afseende härå åberopade §§, upplyses, att samtliga dessa frågor röra åtgärder, der collegierna och förvaltande verken endast verkställt K. M:s beslut, och som sålunda, långt ifrån alt hafva bort underkasta dessa verk den förutnämnda beskyllningen, att icke hafva efterkommit hvad K. M., på grund af R St:s beslut och gällande lagar, dem anbefallt, — en -beskyllning, hvarom för öfrigt uti ingen af de vid revisionerna gjorda anmärknrr ett ord förekommer, — i afseende på dem endast antyder, att de egnat Konungens bild skyldig hörsamhut. Det kan således icke vara dessa, utan de strax! efteromnämnda anmärkn:r ”rörande ämnen af ”mindre.omfång, men hvilka dock samfäldt” (skola) ”villna om ”den ringa uppmärksamhet, åtskilliga af Rakets förvaltande ”verk kemnat åt revisarerne.s ofta förnyade erinringaromen ”sparsammare hushållning i detalj,” hvilka föranledt den föreslagna skrapan.
Af C. A. Larsson från Östergötlands län: a) Att icke något vidare bidrag från fastigheter på landet, äu det som redan under namn af skjutsfärdspenningar finnes inbegripet uti grundräntorne, måtte komma att utgå för uppehållande af gästgifveri-, hälloch reserv-skjutsen inom riket; b) Att den resande måtte förklaras skyldig erlägga fulla värdet för den skjuts han under resan begagnar och hvilket värde rättvisast bestämmes genom särskild entreprenad-auktion för hvarje gästgifveri; c) Att rättigheten lili anläggande af gästgifveri måtte öfverlemnas åt fri konkurrens, med uttryckligt förbehåll att denna rättighet är oskiljaktig från entreprenadskjuts-skyldigheten och följaktligen må utöfvas endast af den, som å entreprenad-auktion öfvertager skjutsbestyret för bästa priset; d) Att tili skjutslegans minskning och entreprenadens underlättande undersökning af Konungens Befallningshafvande måtte anställas för utrönande af det antal hästar, som minst borde hållas på stall och att anskaffningstiden för ett större antal hästar må blifva utsträckt sä långt, som med en resandes billiga anspråk kan vara förenligt; och e) Att de vidare detaljbesiämmelser, som kunna erfordras, måtte öfverlemnas åt Konungens Befallningshafvande, efter samråd med kommunerna, inom länen. Af Måns Månsson frän Calmar län: Alt legan för postföring, bestridd af posthemman, måtte höjas: för förskaffande af ordinarie posten, efter för hemmantalet bestämd våglängd, till R:dr — 80 öre, * förskaffande af extra poster å landet, till » 1: — » » dito af extra poster från stad, till » 1: 20 » samt för öfver hemmantalet bestridd postföring, till » 1: — » allt milen för hvarje häst. Af Olof Andersson och Johan Johansson från Calmar län: Att skjulslcgan för postföringen på öland hädanefter blifver bestämd till 80 öre R rut per mih Sammans. Statssamt Allm. Besa.- och Elion -Utskottets Utlåtande ]S:o 8. 5 Af N. Fr. Andersson frän Östergötlands län:
Ridderskapet och Adeln samt Hedervärda BondeStåndet hafva val den gde och 19 Juni antagit inbjudningen; men någon underdånig skrifvelse till Kongl. Majit har, efter hvad Utskottet kunnat inhemta, likväl icke blifvit expedierad förmodeligen af enahanda orsak, som vid 1812 års Riksdag derföre lade hinder i vägen. Detta är hvad Utskottet i afseende på de äskade upplysr.ingarne, om ärendets behandlande vid 1812 och 1815 årens Riksdagar, har att meddela. Besv, och Ekon. Utsk. Betänk anden. *09 Hvad åter hufvudsaken angår, så tror Utskottet fullkomligen vara utredt, att de af Högl. Ridderskapet och Adeln samt Högvördige PrestStåndet vid 1809 och 1810 årens Riksdag bevilljade concessioner icke kunna utsträckas till ofta omförmälda byggnadsoch underhålls-skyldigheter eller till ett så beskaffadt deltagande af dessa tvänne Respectiva RiksStånds Ledamöter uti de fastighetsägare i Städerna åliggande onera, som det, hvarom fråga af Herr Kjellander först blifvit vackt; Och detta Utskott är således jemväl nu a£ samma tanka, sorn vid förra Riksdagen, att Välbemäldte 2ne stånd äga uti sina privilegier en tillräcklig säkerhet mot deltagande uti eller åläggande af alla ändra skyldigheter af detta slag, än de, som kunna hänföras till en gärd af den fria och oberoende villjam Dock varder detta allt, jemte några Ledamöters i ämnet yttrade serskilda tankar, vördsamligen öfverlemnadt till Riksens Höglofh ■Ständers eget närmare bepröfvande. Stockholm den 18 Februari i3i8. Transumt af Vrotocollet, hållet' uti Riksens Högloft. Ständers Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskott vid Urtima Riksdagen i Stochholm den 18 Februari 1818* Herr Malmberg anförde; ”Jag kan ej med Högh Utskottet fatta förevarande ämne så, sorn vore det en privilegii-fråga.
Under det tyskarne sålunda 1870 ännu uppträdde med endast 3 kanoner på tusen man af de öfriga vapnen och fransmännen med något mindre, äro dessa båda nationers härar nu beredda att rycka i fält med nära 5 kanoner på tusen man, och öfriga länder ' blifva i allmänhet icke mycket efter. Här må vi dock lämna frågan om artilleriets^styrka och indelning på de öf-18 MODERNA VAPEN. riga vapnen för att en annan gång återkomma därtill; nämnas må endast, att vår svenska här under nuvarande förhållanden näppeligen torde kunna rycka i fält med mera än 2^2 — 23 / 4 kanoner på tusen man. Låtom oss nu i stället taga i skärskådande artilleriets materiel, denna den vigtigaste faktorn, själfva basen i fråga om vapnets betydelse. Vi skola därvid finna, att artillerimaterielens utveckling icke varit mindre rask än gevärens. I 1870 års krig uppträdde fransmännen med sina framladdningska-noner från 1859 med tillhörande granater, hvilkas tändrör endast kunde ställas för sex olika, bestämda afstånd. Tyskarne hade visserligen bak-laddningskanoner, men dessa kunde bibringa granaten endast 300 m: s utgångshastighet, och granaten sprang blott vid nedslag och verkade allena med sina icke öfverdrifvet många men onödigt stora sprängbitar. Efter 1870 hafva alla staters artillerier försett sig med nya bakladdande kanoner — i Frankrike har detta skett till och med två gånger —, hvilka till följd af dess utmärkta material, gjutstål, vanligen förstärkt med påpressade stålband, förträffliga bakladdningsmekanism, Krupps rundkil eller de Banges skruf, och goda konstruktion i öfrigt möjliggjort utgångshastighetens uppdrifvande ända till nära 500 m., på samma gång träffsäkerheten så ökats, att t. ex. vår svenska kanon på 2000 mrs afstånd sätter halfva antalet afskjutna projektiler i en qvadrat af föga mera än en meters sida. Till dessa kanoner begagnas öfver allt järnlavettage af bästa konstruktion och sorgfälligaste tillverkning
— N:o 134* > anledning af återreraiss af Utskottets betänkande N:o 104, angående villkor för befordran till Kronolänsmans-tjenster. XXI. B. 225. XXIII. A. 124. XXIV. E. 347. — N:o 135. i anledning af föreslagen districtsfördelning inom Stockholms Län vid de årliga markegångstaxornes upprättande. XXL B. 225. XXIII. A. 124. ■—N:o :36. i anledning af väckt fråga om vidtagande af åtgärder i afseende på Rikets sjömakt till handelns tryggande. XXL B. 225. XXIII. A. 124. — N:o 137. i anledning af väckt förslag, att beväringssky 1- dige å Öland samt inom Norra och Södra Möre härader af Calmar Län hädanefter må till vapenöfningar sammanträda i Calmar stad. XXL B. 225. XXIII. A. 125. — N:o :38. i anledning af väckta motioner om Presterskapets aflöning. XXII. B. 548. XXIII. 187. XXIV. A. 388. XXV. E. 34. — N:o :3g. i anledning af väckta motioner om förändring af lönevillkoren för Preste-adjuncter i allmänhet, samt om inrättande af Sacellanier i Lunds Stift. XXII. B. 548. XXIII. 187. XXIV. A. 39i. All - ( '7 ) Allmänna Besvärsoell EkonomiUtskottets Memorialer, Be tänkanden och Utlåtanden: — JN:o 140, angående stångjernssmidet och den gröfre jernhandteringen samt kolhandeln i Riket.
Den af Utskotten tillstyrkte befrielse från den skatt sorn blifvit Husbehofs Mjölqvarnar åsatt, grundar sig egenteligast derpå, att den qvarntull som genom 1625 års RiksdagsBesiut såsom Bevillning tillkom, och sedermera blifvit förvandlad i Mantalspenningar, är ansedd vara af samma Natur som Qvarnränta, Förhållandet är likväl icke sådant. Den Qvarnar åts*tte ränta är en grundskatt, tillkommen uti de äldsta tiderne. Uti Wexiö stadga, den andra af år 1414» stadgas: att alla Fofqvarnar, sorn ej gamla qvarnstälien äro, och ej upprifne eller /hattade äro efter Konungens och Riksens dom och samtycke, skola utkastas; förthy Lagen utvisar att ingen må bygga ny Byggning, gamla odalverk till skada eller förfång. Uti Calmsre Recess den andra, afår 1483, förklaras: att Fotqvarnar som ej skada gamla odalqvarnar i deras mäld, måge stå, om de kunna gå året omkring, att gifva Kronan eller Jordägaren halfvan tull. Herr Sten Stures och Riksens Råds stadga af år 1485 innehåller: att de Fotqvarnar sorn så ligga i landet, att de äro allmogen nyttigc, och icke ligga gamla Odahlqvarnar Den 5 September e. m. 61 till mehn, måge stå och gifva deras Hnsbönder deraf half tull. Uti 1568 års Jordrefningslnstruction föreskrifves alla onyttiga Qvarnar och BäckeSqvaltor skola läggas för SpsnmålsTull, eller rifvas bort, sorn lägenheten tillsäger, och bör ingen Qvarn blifva stående med mindre der göres Tull af litet eller mycket, efter sorn de kunna göra skäl före, hvilket skall i årli« ga räntan inskrifvas. Konung Johan den lills Bref till Fogden Anders Mänsson uti Vifolkers och Bobergs Härader den 4 October 1583 innehåller.
Jag satt och såg på Karl. Der i halfdagern, men den mjuka bredskyggiga hatten neddragen till öronen, hufvudet skjutet ned mellan skuldrorna som en fågelunges, och en filt stramt hållen kring axlarne, satt han slappt och belåtet hänsjunken, vaggande efter vagnens rörelser. Och han var icke lik sig som eljest. Ansigtet såg så litet och blekt ut, men ögonen voro qvicka, skiftande lefnadslustiga, men med en viss sorgbunden öfvergifvenhet. Och orden kommo snabbt och rytmiskt, sjungna som till ett ackompagnemang af hälar eller knytnäfvar mot ett bord, till glasens klirr och då och då en kyss. Han satt som en ängknarr /kornknarr/ sitter i gräset och sjunger, utan bekymmer, i skymningens ro; njutande af sin egen röst och allting omkring sig. Det var så underligt hopknipet och litet, detta bleka ansigte under den svartskyggiga hatten. Det var ett ungt lefnadslustigt libertinansigte, med kisande blanka ögon och en tandlös mun med mjuka läppar. Och när han sjöng den Bellmanska aftonpsalmen. Hvilken stämning det var i det!400 Jag älskar i alla fall Bellman; att höra honom sjungas. Att läsa honom är helgerån. Melodi och ord äro som vuxna tillhopa. Vid ett tillfälle då Karl och jag voro ensamma i trädgården undrade han om Matti skulle kunna helt besegra det obehag hon måste ha rönt vid hans bekännelse om hur kär han varit i Anna Whitlock. ”Det är det hårdaste prof man kan ställa en qvinna på att betro henne hur man varit förälskad i en annan. — Det är också svårt att tala om sådant. Man faller så lätt för en lågsinnad frestelse att göra för liten rättvisa åt de känslor man förr hyst. Och det tycker jag är orätt.” Vid ett dylikt tillfälle yttrade han också: ”jag undrar om pysen till fullo kan fatta arten af de slitningar, som genom detta förhållande uppstodo i mitt lif.” Jag förstod icke riktigt hvad han menade.