Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ack, jag skall ej kiinna henne bredvid mig i det främmande landet! Och hvem vet hur rnånga söndagar jag får upplefva der. " " Fröken ser allting så svart. " I samma ög ' onblick lyfte någon på dörrförhänget, och ett blekt ansigte visade sig. " Der är hon ', utbrast Agda och grep hårdt om Maris arin. " I morgon äro vi framme. Akta er då! " sade den nykomna, skakade p i hufvudet och försvann. Agda sjönk tillbaka med ett skrik. ' Ser du ', klagade hon, ' ser du! I morgon kommer det, då är det ute med mig. ' ' Agda och Harald hade tagit in på ett hotell i New York och hennes Iijrsta göromål hade varit att skrifva till gamla Martinson. Nu var den t,jocka luntan kuverterad, och hon satt grubblande öfver hvad härnäst skulle ske. Hon tänkte också pii hur mycket Harald vunnit till sitt utseende och väsen under resan. Han rörde sig såsom en, den der vet hvad han vill; hela uttrycket i hans ansigte hade blifvit. intelligentare, hållningen var själfmedveten. Hon tyckte nästan, att afven hans kropp utvecklat sig, och hon undrade om han vuxit. Hvad henne själf angick, tyckte hon sig endast vara en skugga af den Agda, som farit åstad fråii Göteborg; och det var ändå hon, som följt med för att vara till stöd och h,jälp! Hon var alldeles säker om att stunden nu var iiiile, då Harald 132 skulle öfverge henne. Ännu satt han och läste i en tidning, men liar. slutar snart, tänkte hon. I samma ögonblick reste han sig upp. " Nu går han och studerar plankartan ", sade hon för sig själf. Och han gick mycket riktigt fram till en liten handbok för resande i New York. Hon fann ett eget nöje i att se hur han gjorde allt det hon tänkte. " Nu tar han pa öfverrocken. " Han gjorde si. " Min dystre gentleman skall möta mig ", sade han, " adjö, Agda! " Detta var också ett dåligt tecken. Agda hade bland annat fått för sig, att det var " den dystre " som ingifvit Harald att han skulle fly från henne. Nu satt hon och vågade ej andas en gting.
Utlåtande Nro 137, i fråga om särskilda Markegångars bestämmande för Öfre och Nedre Dalarne nu åter föredrogs, lät Prestestånd et bero vid hvad Utskottet rörande detta ämne anfört, såsom af de 3’.ne Resp. MedStånden redan bifallet. S. D. Vid åter skedd föredragning af LagUtskottets förnyade Utlåtanden, N:o 117, Angående yrkad skärpning af Lagarne rörande tjenstledighet för Domare, samt trot. Vtdr. d. yHUi igfcf. jgf N;o lig, Rörande ändring i 30 Cap. RättegångsBalken, fann PresteStåndet som redaa btfallit Utskottets i förevarande ämnen först afgifne Betänkanden, att desse sednare Utlåtanden endast borde läggas till handlingarne. S. D. Efter åter skedd föredragning af Allm. Besvärs, och EkonomiUtskottets förnyade Utlåtande N:o 138, angående föreslagne förändringar i Kongl. Förordningen den 26 Februarii 1817, rörande SockneStäminor och KyrkoRådj blef så väl detta Utlåtande, som Utskottets i samma ämne förut afgifne Betänkande af PresteStåndet afslaget, S. D. Föredrogos ånyo och biföllos nedannämnde Utlåtande och Betänkanden; StatsUtakottets N:o 306, Rörande utgifterne Vid Garnizons SjukhusByggnaden i Stockholm. N:o 308, Angående fastställande af årlig anderhållsSumma och enkesäte för Hennes Kongl. Höghet Kronprinsessan, 1 händelse Hennes Kongl. Höghet blefve 1 Enkestånd försatt. 340 .Fröt. Ut dr, d. 22 gfu.ii 1823. N:o 309, Om nedsättning i arrendet för Högsta och Lunda Hemman.
För första gången var hennes enfald en stor sorg för mig. Ej mindre än fjorton år skilde dem åt, men hon var omöjlig att öfvertyga, och » karlen » log i mjugg, ty han hade fullt reda på, hur min man och jag sökte motarbeta hans önskningar. Tiden led; efter » Mickeli » skulle lysning och bröllop försiggå. » Han » hade naturligtvis fått hennes lilla egendom om hand, för bosättning m. ro., som han skulle ställa om. Han hade redan deras lilla, rätt nätta bo i ordning, hyran för första kvartalet betald m. m. Äfven Elna hade iordningställt en liten uppsättning ås sig, skaffat sig något linne, sängkläder m. m. till det, som min man och jag gifvit henne. Hon gick nu omkring ined förklaradt ansikte, var sig ej alls lik, log ' rid tanken på framtiden, men grät en smula, ja, stundom alldeles hejdlöst, då hon tänkte på afskedet frän oss, vid hvilka hon fastvuxit mera, än hon själf trott. Själf visste jag ej, om jag skulle vara ledsen eller glad. Visst såg allt så lofvande ut som möjligt, och jag var långt ifrån så egoistisk, att jag missunnade henne lyckan af ett eget hem och eget familjelif, och beskyllde henne hvarken i ord eller tanke för otacksamhet. Visst var det svårt att mista henne, men detta var ej det värsta .. Jag hade icke skäl att misstro hennes blifvande man — numerär då han så vackert tänkt på ftamtiden och anordnat ett så — för deras stånd — ovanligt smakfullt och ber kvämt hem. Men misstro skingras ej så lätt — den mannens ögon misstrodde jag och — fick till slut rätt, till min stora sorg. Det väckte ej så litet uppseende, ty då hon först af oss blifvit satt högre än andra hennes gelikar, så hade alla våra bekanta slutligen gjort detsamma och därefter hela den lilla staden, där hon af alla var känd för sin trohet och tillgifvenhet mot vår familj. Jo, katastrofen kom verkligen — ett par dagar före den första lysningen, som naturligtvis aldrig blef af. ' Den påtänkte äkte mannen gjorde sig osynlig och afreste, antagligen till Amerika, medtagande de ej obetydliga, öfverblifna penningarne.
I denna syftning föreslås ock lika vördsamt, att så väl omförmälda 9 § i 18 Kap. måtte, till sitt förra moment, som ock den 11 §:ns sednare moment, varda återremiterade, till ny behandling af det Höglofliga Lag-Utskottet. “ Af Herr Domprosten Björling, hvilken dels instämt med Herr Grefve Sparre i afseende å 1 Kap. 1 §, äfvensom beträffande det resultat, hvartill Herr Grefven kommit i afseende å 20 Kap. 10 §, samt med Herr Lemchen i fråga om 13 Kap. 5 §, dels ock yttrat: “Vid 2 Kap. Emot den bestämmelse i 2 Kap. 2 § att dödsstraffet skall offentligen verkställas får jag reservera mig. Det skäl, som anföres lör denna offentlighet, nemligen att straffet derigenom skall verka mera afskräckande, har intet stöd af erfarenheten. Dels har nemligen det högtidliga i denna offentlighet i förening med den lifdömdes väl beredda tillstånd någon gång frambringat en motsatt verkan, i det de blifvit en uppmaning och anledning till brott; dels utöfvar det blodiga skådespelet i allmänhet en förhärdande verkan på obildade åskådare. Dessa sednare betrakta ej sällan en afrättning med samma intresse, som de mera bildade en tragedi; och de gå derföre dit såsom till ett offentligt nöje. Derifrån härleder sig att afrättsplatserna vid dessa förrättningar omgifvas af en otalig menniskomassa, som med lifligaste uppmärksamhet betraktar, ja med begärliga ögon likasom slukar det fasansfulla uppträdet. Den verkan, som detta uppträde, vid ett sådant förhållande, åstadkommer, är derföre i de flesta fall att förhärda åskådarna eller göra dem kalla och likgiltiga för utgjutande al menniskoblod. Yäl vet jag att ett annat mera objektivt skäl än det ofvannämnda skulle kunna anföras för bibehållande af dödsstraffens offentliga verkställande, nemligen det att lagen, såsom en representant af rättvisan, bör vid utöfvandet af denna i dess strängaste form uppträda med högtidlig offentlighet för att derigenom allmänneligen ådagalägga sitt djupa sedliga allvar och sin öfver alla enskilda menskliga förhållanden upphöjda karakter.
(Ordinarie Anslaget.) § 40. (Rev.-ber. pag. 129. Förkl. pag. 292.) Beträffande Revisorernes erinran om bristande materialoch inventarii-konti uti såväl Kongl. Flottans stationers, som Lotsverkets hufvudböcker, har Utskottet inhemtat att, sedan Rikets Ständer uti underdånig skrifvelse den 16 April 1851, enär dylika konti voro destomera behöfliga, som derförutan det ej blefve möjligt att utröna verkliga kostnaden för verkställde byggnader och andra arbetsföretag, jemte det att af sådana konti vunnes icke allenast vida fullständigare kontroll å sjelfva bokföringen, utan ock den fördel, att värdet å behållna materialier och inventarier vid hvarje års slut blefve i räkenskaperne synligt, anhållit, det måtte Kongl. Förvaltningen af Sjöärendena i nåder anbefallas föranstalta, antingen att uti stationernas och Lotsverkets hufvudböcker behöriga inventariioch materialkonti blefve upprättade, eller ock att andra sådana åtgärder vidtogos, som kunde leda till vinnande af nödig kontroll i afseende å Kronans inventarier och materialier; så har Kongl. Maj:t, genom nådigt Bref den 23 December 1852, förklarat hvad först beträffade den af Rikets Ständer antydda nödvändigheten af åtgärders vidtagande, ledande till närmare kontroll i afseende å Kronans tillgångar i inventarier och materialier, att, enär räkenskaperne för all Flottans materiel årligen allemnades till Kongl. Kammar-rätten, dit inventarii-böckerna äfven hvart femte år eller dessförinnan, om de blefvo fullskrifna, ingingo, och dessa räkenskaper och inventarii-böcker således kunde vara för Rikets Ständers Revisorer tillgänglige, samt härtill komme, alt all derutöfver nödig kontroll borde förefinnas uti de så kallade General-Flottoch husbesigtningarne, hvilka, enligt reglementet för styrelsen och ekonomien vid Flottans stationer, hvartannat år verkställdes, och hvaröfver instrumenterne voro hos Kongl. Förvaltningen att tillgå, Kongl.
– Under första tiden efter hans död, blef ännu ett och annat af hennes stycken icke genast igenkändt såsom hennes. Den mot Jakobinismen rigtade fabeln ”Katten och Papegojan” tycktes af mången, både genom ämnet och behandlingen, förråda Leopold. Men detta sätt, att inkläda allvaret i ett flygtigt, med högsta naivetet framkastadt infall, och att endast sålunda deltaga i hvad hon kallade mannabragder”, var, i skrift som i umgänge, hennes egentligaste; och huru äfven den större allmänheten insåg omsider, huru mycket maneret deraf var hennes ensamt. Alltifrån den stund, då Gyllenborg i en af Svenska Akademiens sammankomster uppläste ett qväde till hennes lof, gällde tillika såsom afgjordt, att hon bland Sveriges författare intog ett klassiskt rum. I ett poem, kalladt ”Dröm”, som utgör Skaldinnans svar derpå, låter hon Fru Nordenflycht i Elysium klaga för Creutz att af Gyllenborg vara glömd för en annan, och säga i en jemförelse mellan sig och den yngre medtäflerskan: ”Mitt snille på ett vidsträckt fält Gjort färder, som man vet, ej korta, Och fört mig bort, långt öfver Bält; Och hon – är nästan aldrig borta”. Den ton af åtminstone skenbar ironi, hvarmed här och i hela stycket den ”Svenska Uranie” framställes, – och det i en tacksång just till Gyllenborg, – har aldrig förefallit mig rätt passande. Om Gyllenborg sjelf gjorde denna anmärkning, så behöll han den dock för sig; och 1790-talets läsande allmänhet, som brydde sig föga om Fru Nordenflycht, beundrade det lilla qvicka, täcka qvädet fullkomligen ostördt. Men träffande yttrar Franzén om sista raden af nyss anförda vers, att den i tre (till utseendet) obetydliga ord, tecknar hennes personlighet både såsom qvinna och såsom skaldinna. Så i ena, som i andra afseendet, var hon ”nästan aldrig borta”. Ty äfven i det sistnämnda vistades hon helst inom sitt hem; hon såg vanligen blott från sina egna fönster den verld hon målade.
Just i följd af denna egenskap af entreprenör af skjutsning tror jag, att bonden någon gång skjutsar gerna. Han är i alla fall tvungen att hålla skjutshästar, och för att ej förlora på sin entreprenad, vill han begagna dem, Skulle han i stället för de hästar, som för jordbruket äro öfverflödiga, kunna hålla boskap, tror jag han gerna skulle försaka den fördel, som skjutspenningen kan medföra. Jag högaktar Utsk. för dess bemödande att i (lenna del af den ceconomiska lagstiftningen bereda en förbättring och tillstyrker bifall till Utsk:s förslag, änskönt åtskilliga mom. deraf kunna anses mindre väl redigerade. Frih. Boye: Att förtyda en motståndares ord, för att tillägga honom en afsigt, som han icke har, anser jag icke vara ett vackert sätt att strida. Man har likväl nu, såsom några gånger förut, användt det emot mig. Detta är vanligtvis ett tecken till ett visst medgifvande, att man behöfver sådana utvägar för att förfakta sin mening. Jag har icke talat om embetsmanna-interesset; men när jag framställde aila andra skäl, trodde jag mig berättigad och skyldig att äfven framställa deras belägenhet, som komma att sitta emellan på Utsk:s förslag, nemi. de, som måste resa ex ollicio, och jag kan således icke vidkännas den insidiösa afsigt, man tillagt mig. Jag får derjemte förklara, att oaktadt Gr. Frölichs argumentation är det icke för mig begripligt, att, under förutsättning att lika många skola resa hädanefter som hittills, ett mindre antal hästar i följd af entreprenaderna skola utgå i skjuts. Man må förändra sättet alf färdas på vagn, huru man behagar, så blir det alltid hästarna, som skola draga vagnen, och förhållandet emellan de resandes antal och hästarnas antal blir dock alltid enahanda. Jag begär afslag på betänk, Hr von Hartmansdorff: Hr von Troil har underrättat II. o. Ad. derom, huruledes det går au att med de» 182 Den 17 November e. m. skjutslega, som nu finnes, åstadkomma entreprenader i en provins, der icke mycken skjutsning åger rum.
Hvad åter beträffar det af motionären (ill ofvannämnde § föreslagna tillägg, rörande årliga afverkningsbeloppet af skog; så och då detsamma, såsom beroende af tillfälliga inträffande omständigheter, stundom omöjliga att förutse, svårligen kan på förhand med erforderlig noggrannhet bestämmas, kunna Utskotten, i öfvertygelse om det nuvarande stadgandets företräde framför motionärens berörda förslag, till detsamma icke tillstyrka bifall. Vidkommande deremot det påyrkade förbudet mot flåhaekning och torfskärning, hafva Utskotten icke kunnat förbise det af erfarenheten ådagalagda förhållande, som jemväl af motionären är vordet åberopadt, alt, under pågående laga skifte, jordegare mångenstädes, hänförde af vinningslystnad eller skadebegär, icke akta för rof att, sedan inegorna blifvit graderade, tillgodogöra sig deras värde, dels genom att derifrån bortföra matjorden, dels medelst flåhaekning och derpå följande bränning å ängsvall, som sålunda val under några år göres sädesbärande, men emedlertid utsuges och förderfvas för efterträdaren. Denne eger visserligen den utväg öppen, att genom Domstols anlitande derför fordra godtgörelse; men, äfven om det lyckas honom att blifva sådan tillerkänd, motsvarar sällan denna godtgörelse den lidna, stundom ovärderliga 4 Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, A'.o 30. förlusten, helst om sådan mark, som består af tunn mylla på sandbotten, varit föremål för den förre jordegarens egennytta, i hvilket fall den på matjorden beröfvade marken blifvit gjord nästan alldeles obrukbar. I betraktande häraf, tveka Utskotten icke att för ifrågavarande förfarande föreslå enahanda påföljd, som för otillbörligt användande under skifte af skog och torfmosse, i synnerhet som det icke är sällsynt, att, för uppnående af omförmälda ändamål, skiftes slut genom obefogad klagan uppehålles.
Endast i trons milda halfdunkel kan han företaga de operationer, hvilkas utgång blir en bekräftelse just på sanningen af hans tro. Eller fordren J en starkare bekräftelse på satsers riktighet än den jag eger, då jag i dessa stjernor, som skrida förbi mitt fönster, utläser menniskors öden och ser dessa öden fullbordas – då jag med kraften af mina magiska medel kallar englar och demoner och de aflidnas och de oföddes själar att uppenbara sig för mina ögon och de komma? Betraktar man vår vetenskap på ytan, så liknar hon, det medgifver jag, en brokig tapet, i hvilken trådarne äro konstigt sammanslingrade; men likasom det erfordras blott ett inskränkt antal handgrepp för att åstadkomma den märkvärdigaste väfnad, så är det endast några enkla tankar, som ligga till grund för magiens alla läror och verk. Att universum är en treklang, likasom Gud en treenighet, det veten J. Vi lefva sjelfva i den elementariska verlden; öfver våra hufvuden hvälfver den himmelska med sina olika sfärer; öfver dessa åter tronar Gud uti idéernas rent andliga verld. Edert århundrades olycklige vetenskapsmän hafva skråmessigt fördelat dessa verldar sins emellan (dock så att de sammanslagit den himmelska och elementariska till en); edra så kallade naturforskare studera nämligen blott det elementariska, och edra s. k. filosofer blott det idéella, men de förra komma med sitt bökande i materien och dess former aldrig till anden, utan blott till andens förnekande, och de sednare åter kunna ur begreppens skuggverld aldrig frambesvärja naturens konkreta rikedom. Förgäfves inbilla sig edra naturforskare, att de uti fysiologien, eller edra filosofer att de uti antropologien skola finna öfvergången ur den ena verlden i den andra. Vi magier deremot studera dessa verldar såsom en enhet. Vi finna dem förenade genom tvenne väldiga band: motsvarighetens (korrespondensens) och orsakförhållandets. Alla ting i den jordiska, den elementariska verlden hafva sin motsvarighet uti och äro bilder af tingen i den himmelska, och alla himmelska ting hafva sina motsvarande idéer.
F. V. 0: s verksnmhet kriafver hela personligheten och ger foga tillfredsstiillelse i utbyte, det iir darfor ej sP1 underligt att lnbnga skygga tillbaka for dess kraf, men sir, sH soin vi troy arbetet godt och behofver det goras, SA s k d l det ej afatanna i brist p&amp; arbetskrafter. Det ar vtir vissa ofvertygelse, att om en lucka upystiir, den ock blir fylld, om man bidnr, men en person sorn vuxit och utvecklats samtlidigt med arbetet, kan aldrig belt ersiittas. Vdrt sista tack till Eva Tliorssell m4 dador foljas af en nttalad forhoppning, ott det arbete, kt hhrilket hon offrode sig, m&amp; ostiirdt fortgA, s % k n g e daraf gores behof. Det skall en glng, om ' det iin drojer lange, bli obehofligt - det iir den forvissningen sorn ' ger kraft att utharda - och dO f4r Eva Thorssell sin basta minnesgard, ty i det forberedande arbetet bar hon gjort en kraftig insats. A. 31: s. P&amp; Prlirien. Roman af Hilma Angered-Stra~zdberg. PB trons och hoppets murinhiignade vagar vandra frejdigt framOt de i anden fattiga lned haxlderna kngppta kring sina fullmakter till himmelrikec, under det han, som har mtinga agodelar, rOdvill stirrar ut ofver valdigs vidder, undrande ijfver undret, som aldrig sker. Barnsligt jublnnde och fridfullt sofvande ysalmrytmer klinga smittsamt upp mot hnnom fr&amp;n de mblmedhretna vandrama.
Vid Isala i Svärdsjö Socken, der Gustaf Wasa, förklädd till Tröskman, undgick Christjerns efterspaningar, lät Konung Gustaf III tätt utmed den ännu bibehållna rian uppresa ett Monument af porfyr, med förgyld inscription och granit-piedestal. Detta bekläddes då med ett provisionelt brädskjul. Vid midsommarstideu detta år stod brädskjulet ännu qvar, nära Dcii 4 December e. m. 347 nedruttet, och sjelfva Monumentet dessutom lutande och på väg att falla. Jag hemställer om ändamålet med detta Monument icke varit, att det skulle aftäckas och synas, och om ej den obetydliga kostnad förljente användas, som fordras till dess uppresande och omgifvande med ett vackert och passande staket, i stället för det murkna brädskjulet. Dalarne är dock Sveriges sagotrakt, mera än Sachsen, och der lefver, i egna landsmäns hjeltan, känslan utaf hvad Sverige varit. Måtte denna aldrig behöfva yttra sig genom en bilter blick på kullfallna vårdar, dem välmening och tacksamhet upprest och sednare tiders lättsinne försummar, fåfängt anmälda till reparation af Allmoge i orten. Herr RosenbladBernhardhade inlemnat följande, som upplästes: Såsom ett tillägg till hvad jag i förra Plenum muntligen yttrade, i anledning af Herr Hallencreutz’s Motion, får jag vördsamt anföra: 1:0 Att kostnaden för den tillämnade Minnesvården, äfvensom för Ständernes Deputation vid invigningen, torde böra utgå af RiksgäldsContorets behållningar å Öfverskotten, dels å Allmänna Bevillningen dels å af Statsverket inbetalta Öfverskottsoch 33et6parings-medel. 348 Den 4 December e. uv 3:0 Alt, från ocb med år i83a, Etthundrade R:dr Preus. C:rt eller motsvarande summa i Svenska Baakosedlar torde böra blifva uppförda å RiksgäldsContorets stafe till lön för en Svensk Invalid, sorn erhöll ■vården öfver ifrågavarande Minnesvård.
Prot. 1834• 4:^e Sami. 4 Afd. g:de Häftet. 3 18 Statssamt Allm. Besv.- och Oecon.-Utskoltens Betänkande N:o 4$. fråga Törst väcktes, redan inverkat på köpe-afhandlingarne om de ränlebelalande hemmanen; att de förhållanden, som vid ett eller annat aftal enskilde personer emellan möjligen blifvit tagne i beräkning, icke horde tilläggas någon allmän inflytelse och verkan; att icke ränte-öfverskottgifvarne, utan .endast öfverskott-tagarne, hvilka måst utgöra den räntorne motsvarande, verkliga rustnings-kostnaden, varit de, som genom myntförsämringen blifvit lidande; samt att något hemmans undergång, i följd af förvandlingen i ränte-liqviden, icke vöre, beträffande ränte-öfverskottgifvande hemman, mer än i afseende å hvarje annat hemman, som priesterar effectiv rustning, alt befara, då sådane hemman, som för svaghet skull och räntans högre belopp icke kunde tåla öfverskotts-räniornes förvandling till ftaturapraestation, voro berättigade att söka räntans nedsättning lill likhet med räntorne af andra lika beskaffade hemman; äfvensom de 1130a ordinarie Båtsmans-rotarnes anslående till understöd för Blekingska Bålsmanshållet blifvit yrkad. Hvad sålunda förekommit hafva Utskotten i behörigt öfvervägande tagit, och funnit, hvad den af Comiterade föreslngne jemkning uti ifrågavarande Båtsmanshåll angår, att ingalunda styrkt blifvit, det Blekingska pro vi licens framtida bestånd påkallar den nedsättning i numerstyrkan, sorn. af nämnde jemkning skulle blifva en följd. Val har, vid åtskilliga tillfällen, klagan af en del jordegare blifvit förd angående provincens oförmåga att prestera rustningen; men en dylik uppgift har åter af en mängd andra hemmansegare, likasom af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Länet blifvit förnekad och motsäges jemväl af erfarenheten, på sätt i den Nådiga Skrifvelsen vidare omförmäles.
Tidpunkten, då Rikets Ständer äro församlade, synes ock ganska lämplig att väcka uppmärksamheten härpå. Man kan väl förundra sig öfver att sådant förut icke skett, helst detta bedröfliga skick, vid hvarje Koogl. begrafning kostat Staten en i annat fall obehöllig befunnen, högst betydlig utgift, uppgående, enligt hvad från tillförlitligt häll blifvit uppgifvit, till icke mindre än omkring 100,000 R:dr endast under den tid, som förflutit sedan Konung Carl XIV atled. Åf Herr Professor Scholander är, enligt en af honom gjord beräkning, den jag beder att framdeles få till Utskottet aflemna, uppgifvet att, för att bringa kyrkan i ett, för sin höga bestämmelse fullständigt och värdigt skick, som tillika gjorde alla dylika större utgifter öfverflödiga, när framdeles någon sorglig högtid derstädes kommer i fråga, skulle en summa af 90,000 R:dr R:mt vara fullt tillräcklig. Till detta för hela nationen och dess ära så angelägna ändamål, får jag härmed föreslå, det Rikets Ständer till Kongl. Maj:ts disposition ville ställa en summa af 90,000 R:dr R:mt att, under nästa statsregleringsperiod, utgå med en tredjedel eller 30,000 R:dr under hvardera åren 1864, 1865 och 1866. Såsom bilaga får jag foga en i detta ämne utförligare skrifveri insänd artikel i Postoch Inrikes Tidningar för den 21 dennes. Remiss till Stats-Utskottet begäres. Stockholm den 29 November 1862. M. C. Wolffelt. 440 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862. N:o 171. mo iti. Af Herr von lAocl»? Wils Sassa aiel* angående nedsättande af ett särskildt Utskott för handläggning af frågor rörande högre och lägre skolor och undervisningsverk af alla slag.