Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Och så stort inflytande hade Kerstin fått öfver sina elever, att de, ehuru med synbar fruktan, förklarade att de ville göra henne till viljes. Dagen därpå kom Hanna igen och salte sig bland de andra flickorna. Hon försökte verkligen att vara snäll. En förebrående blick var nog för alt få det gulbleka, magra ansiktet blodrödt och komma henne att ändra en slynaktig ställning. När Kerstin första gången skulle ha henne fram till svarta taflan, blef det en liten strid. Hon ville ej lyda. » Jag törs inte, » sade hon med sammanbitna tänder, » flickorna komma att skratta åt mig, därför att jag ej kan skrifva siffror. » » Lyd du bara, Hanna, flickorna sköter jag och siffrorna skall jag hjälpa dig med, » svarade Kerstin. När Hanna såg, att ingen ens drog på munnen åt hennes klumpiga försök med kritan, brast hon i gråt, och från den stunden var hon en helt annan flicka. Hon försökte vara så vänlig som möjligt mot dem, deltog i lekarne under lofstunderna och försökte roa de yngre på allt sätt. Ibland togo dessa försök dock en egendomlig form. Än kunde hon klä ut sig på det mest anskrämliga sätt och agera spöke, så att flickorna tjutande flydde för henne, än kunde hon huka sig ned på alla fyra, löpa utefter skolplanen och skälla som en hund eller bräka som ett får. (Forts.) » Jag vill läsa mig fram som de andra töserna, » sade hon. » Kära Hanna, det skall du gärna få, men jag kan inte ta emot dig genast. Du måste först gå något i skola. » » Jag har försökt, men de vilja inte ta emot mig. De säga, att jag är tokig, men jag är det inte. » » Nå, jag ser ingen annan råd, än att du får gå till fröken Sangvin; hon är myckel snäll och vänlig. » Däraf kom det sig, att en morgon, just som Kerstin börjat lektionerna, långa Hanna trädde inom dörren. Hon stannade skygg och såg sig omkring med sina djupt liggande irrande ögon. Kerstin hade flere gånger sett Hanna, men aldrig talat vid henne. Hon hade hört, att flickan skulle vara mindre vetande. Hon gick nu vänligt fram till henne och frågade hvad hon ville. » Gå i skola, » fick hon till svar.
Å nyo föredrogs och hi föl Is Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottens den 2g sistledne Julii under N:o 5o afgifne, och den 10 dennes e. m. på hordet lagde, Utlåtande, i anledning af väckt fråga örn skyldighet för Landtboer, Arrendatorer, Torpare, Inhysesoch Tjenstehjon, att till Hemmansägare eller Husbonde betala sin skuld, innan de från orten få afflytta. Företogs till pröfning Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottens den 2g sistlidne Julii under N:o5i afgifne, och den 10 dennes e. m. på hordet lagde, Utlåtande, i anledning af väckt fråga om straffbestämmelser för flem, som genom fylleri och en oordentlig lefnad förorsaka, att deras Hustrur och Barn falla allmän fattigvård till last. Uppå derom af Hans Excellcnce Herr Grefven och LandtMarskalken framställd proposition, fann Ridderskapet och Adeln för godt bifalla Lagoch Ekonomi-Utskottens berörde Utlåtande. 246 Den 17 Augusti e. m. Föredrogs å nyo Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottens den 39 sistlidne Julii under N:o 5a afgifne, och den 10 dennes e. m. på hordet lagde, Utlåtande, i anledning af väckt fråga om förhud emot lysning till äktenskap för tjenstehjon och löst folk, derest de ej kunna styrka sig äga utvägar alt bärga sig och harn m. m. Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln biföll Lagoch EkonomiUtskottens berörde Utlåtande. Ropades Ja. Å ny o föredrogs Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottens, den 29 sistlidne Julii under N:o 53, afgifne, och den 10 dennes e. m. på bordet lagde, ytterligare Utlåtande, rörande den så kallade Gårdfarihandeln.
Genom de vid detta statsbidrags beviljande åberopade stadganden, som i fråga orri dess utbekommande följaktligen skulle tillämpas, var, bland annat, föreskrifvet, att arbetsföretag, för hvars utförande allmänna medel under sistförflutna riksdag beviljats, borde sednast under loppet af år 1856 påbörjas; hvarjemte tillika förklarades, att hvad sorn blifvit anvisadt för de vid sagde års utgång icke påbörjade arbetena, komme att till Rikets Ständers disposition reserveras. Enligt hvad Kongl. Majit, genom Nådig Pioposilion af den 9 sistlidne December (införd under JSt 44 i lista Sami. af Bihanget till Riks-ståndens Protokoller) för Rikets nu församlade Ständer lillkännagifvit, hade tvist uppstått rörande skyldigheten att bygga och underhålla ofvannämnde bro, och de byggnads-skyldige soéknarnes fullmäktige icke kunnat förena sig om statsbidragets emottagande med ovil - Stats Utskottets Utlåtande Jl? 52. 27 korlig skyldighet att, utan afseende å denna tvist, sednast under näsllidne års lopp påbörja brobyggnaden. Elter det, i anledning af gjord underdånig hemställan om anstånd med samma byggnadsarbetes företagande, Kongl. INI oj: t, medelst Nådigt Bref af den 14 December 1855, förklarat
Och detta inträffade icke blott med försäljningen till Adrian Tripp, utan med alla de föryttringar, sorn i enahanda ordalag skedde om andra Kronans gods till andra personer, och hvilka voro de flesta af köpegodsen, om icke alla utan undantag. Men ett sådant förhållande lärer icke kunna antagas; och när detta icke antages; återstår ju ingen annan möjlighet, än att köpen voro gällande, sådana de i bokstafven lydde, med verklig, äganderätt för köparen, och rättighet för säljaren till återlösen. Nu mera liro sådana saluafhandlingar lörbudna genom Kongl. Förordningen den 1 Maj 1810, sorn stadgar, att säljare dädanefter ej må förbehålla sig eller andra att, emot någon i samma alliandli/ig bestämd penningesumma eller andra vilkor, få framdeles'vinna egendomen åter, samt att, om det sker, det skall vara utan verkan, och lagfart å sådant köp eller skifte icke tillåten. Onekligen Ilar också skäl funnits att påtänka detta förbud, så vida åtskillig olägenhet kan härröra från den i fråga varande återlösningsrätten. Osäkerheten om beståndet af köparens äganderätt afhåller honom från företagande af kostsama förbättringar, och blir derigenom i statsekonomiskt afseende skadlig. Säljaren åter kan vid begagnande af sin återlösningsrätt finna egendomen besvärad med inteckningar; och tvister kunna uppstå, huruvida dessa böra gälla, så vidt de öfverstiga det [iris, hvartill återlösningsrätten är betingad. Imedlertid synes af sjelfva 1810 års förordning, att dylika svårigheter dittills icke hindrat giltigheten af återlöspingsvilkor, enär det först är dädanefter, som de skola vara utan verkan.
Är 1805: — "OlN wid en allmän öfwerfigk "af Riksgälds-Contvirets nuwarande ställning, wi ägt "flere anledningar till fägnad öfwer de sörmanliga werk'äiingar, Realisationen redan ästadkommit, och te "säkra utstgter, som härigenom blifwit betedde, att en "Riket trychande gäld, sa framt någre olyckor icke in» "träffa z88 Den 7 December. "träffa, inom en witz och ej mycket aslagsen lidepunkt "skall kunna förfwinna; Hafwa wi också med mycken "tillfredsställelse erfarit att H. Herrar Fullmägtige ä "deras sida med oafbruten sorgfällighet omfattat alla "tillfällen alt befrämja ContoiretS fördel och bästa; "Och att H. Herrar Fullmägtige genom en klok, för, ''sigrig och turiff förwalining i alla afseende,! swarak "emot Rikets Sränders dem lämnade wigtiga förströende. — ''Och H. Herrar Fullmägtiges "Protocoll, att H. Herrar Fullmägtige med berömlig "och oafbruten upmärksamhet följt alt hwad som i nä"gon matto rörer redowisningen och upbörden af Con"toiretS fonder, ej mindre genom infordrande af de ."räkenskaper och förstag, wederbörande Redogörare till "Contoiret skola afgiswa, enär med deras aflämnande "inom föreskcifwcn tid kommit att dröja, än älwen "genom tidigt inkrafwande af de för ContoiretS Räkning, uti Landt, Ränterierne och andre upbördsställen "leswererade medel. "Med synnerlig tillfredsställelse hafwa wi ock er"farit, att H. Herrar Fullmägtige i anseende till alla "öfriga delar af deras förwalkning, med lika nit och "sorgfällig omtanka sökt befrämja ContoiretS förmän ''och bästa, och hwarigenom H. Herrar Fullmägtige "swarar emot Rikekö Högiofl. Ständers förtroende.''
Det ligger en väsendtlig vigt deruppå, att, på sätt Hr von Hartmansdorff föreslagit, beslutet blifvit mera fullständigt. Det är icke allenast ångfartyg, hvilka äro karantänsskyldiga på vägen från utlandet och bit, och som under resan kunna anlöpa åtskilliga hamnar, utan äfven en mängd seglande fartyg, hvilka tilläfventyrs icke skulle vilja underkasta sig karantän. De hålla derföre sjön, lill dess karantänstiden är tilländagången, men nödgas vid inträffade storm inlöpa i hamn. Om nu föreskrifterna göras endast för fartyg, som ligga i karantän, men ej för karantänsskyldige, skulle deraf följa att de ansågo sig icke vara underkastade de försigtighetsmått, som här äi‘o föreskrifna. Jag tror således, att den redaktionsförändring, som bär är uti fråga, är af stor vigt, och om det K. Bref, hvilket man bär åberopat, skulle innehålla ”kuranlänsskyldigt fartygmen R. St:r begagnade andra ord, som blott talte om fartyg, hvilka redan ”ligga i karantän,” skulle det kunna missförstås, så som skulle R. Sl:r icke vilja hafva samma försigtighetsmått vidtagna, i afseende på alla fartyg, som komma från smittad ort, utan endast för dem, hvilka redan blifvit karantän underkastade. 122 Den 5 Juli e. m. Hvad formen beträffar, kan jag icke finna, atl den bör lägga något hinder i vägen, enär det ena Ståndet kan inbjuda det andra till frångående af sitt beslut. Då nu öfverläggningen förklarades vara fulländad, framställde Hr Gr. o. Landtm., att b afseende på förevar:de Mern. blifvit yrkadt af Hr von Hartmansdorff, att II. o. Ad. måtte bifalla livad Utsk. hemställt, med ändring af d-te punkten, i öfverensstämmelse med BorgareSt:s beslut, men då den af BorgareSt. antagna redaktionen, enl.
N:o 20. allenast fäderneslandets trygghet och ära, utan ock skeppens ytterliga dyrhet kräfva, att närmare |:delar af denna bemanning utgöres af en sjövan, kraftig och skicklig trupp, så lönad, att den med belåtenhet omfattar sitt yrke, och så öfvad, att den med skicklighet utför detsamma. Huru hafva Kommitterade sökt lösa denna uppgift? Genom att bibehålla en illa organiserad, illa proportionerad, otillräckligt allönad och otillräckligt öfvad stam; genom att bibehålla nästan hela båtsmansindelningen och således en stam af närmare 6,000 man för besättningar, som endast uppgå till 4,500 man. Kommitterade hafva visserligen föreslagit exercis-anslagets ökande med 190,000 R:dr, men detta skall sönderplottras på ett obehöfligt stort antal folk, som till sistone ej blifver stort bättre öfvadt hädanefter än hitintills. Kommitterade tyckas hafva ansett, att båtsmännen ännu en längre tid skola ro båtarna; ett kall, som ej en dsg längre bör finnas. De tyckas äfven hafva afsett, att båtsmännen fortfarande skola användas till släparbeten å varfven; ett kall, som mördar all håg för — och oduglighet i — sjötjensten, och som dessutom kostar mer än att antaga ordinarie varfsarbetare. Mine Herrar! En båtsman, som ej kan något handtverk, använd på varfvet, kostar Staten årligen 456 R:dr förutom beklädnad, när i beräkningen intages att för ett års båtsmansarbete 5:ne båtsmansnummer skola vara besatta, och att vakansafgiften för dessa båtsmansnummer uppgå till minst 100 R:dr hvardera. En ordinarie varfsarbetare, som kan ett handtverk, t. ex. en lådmakaregesäll, kostar Staten i närvarande stund endast 90 öre hvar arbets-, 45 öre hvar helgdag, 12 R:dr i inqvartering och 4 tunnor spanmål, eller omkring 368 R:dr årligen.
Della förslag hav motionären grundat derpå, att all lag bör vara så bestämd, att den i tillämpningen ej blifver beroende af godtycke, samt att denna regel ej blifvit iagtlagen uti nu gällande 1 §. af 5 Gap. MissgerningsBalken, i anseende till den frihet, som domaren derigenom erhållit, att för samma brott döma till det svåraste eller till ett högst lindrigt straff, hvilket kunde föranleda dertill, att domaren stundom ulöfvade väld, eller derför misstänktes. Uti ett denna motion bi lagd t anförande, har Herr Friherre Cederström, Thure, yttrat sig för bibehållandet af nuvarande redactionen af sistnämnde lagrum, men dock, tili förekommande af godtycke hos domaren, föreslagit det stadgande, att, då någon för brott deremot dömes till svårare straff, än 2 års fästning, skälen för den strängare straffbestämmelsen böra i domen tydligen utsättas. b') från Hedervärda Bonde-Ståndet: 5:o af Sven Heurlin från Kronobergs Län, som yttrat, att från 5 Cap. 1 §. Missgernings-Balken, sådan den lyder i förenämnde Kongl. Förordning, borde utgå dels orden: ”och gerningar,” på det att Konungens Majestät icke måtte förblandas med Konungens inför lagen ansvarige embetsman, dels ock de, efter motionärens tanka, förvillande straff bestäm melserne af fänBih. till R, St. Fröt. 1840, 7 Sami. 1 A/d, 33 Haft, 2 Lag-Utskottets Betänkande, N\o 125. geise å fästning, till följd hvaraf samma § skulle blifva af följande innehåll: ”Hvar, som lasleligen talar och skrifver något om Konungens person, om Drottningens, eller dens, som till efterträdare på thronen förklarad är, varde halshuggen.” I denna motion hafva Hans Jansson frun Elfsborgs Län, Johanjacob Rutberg från Norrbotten, med flere ledamöter af Bonde-Ståndet, instämt. Utskottet, som tagit dessa framställningar i öfvervägande, får deröfver afgifva följande utlåtande:
» Les gaies oiseaux » hade återkommit från musikkaféet. » A h! Monsieur Birger I Här på gatan i natten! Monsieur Birger, som annars alltid arbeta de hela natten på sitt rum. Hade han glömt nycklarna? Eller hade han kanske ett » rendezvous » här ute på gatan? Och de grå kapporna trängde sig inpå h o n o m o c h de röda munnarna sladdrade högljudt o c h uppspelt. » Les gaies oiseaux » k o m m o från en glad supé. De hade alla varit bjudna af en baron. en finfin baron — » Anettes baron », som han kallades, ty han var så snäll m o t Anette. Anette, som spelte sekundfiol i orkestern. Kände monsieur Birger Anettes baron? Jaså, kände monsieur Birger inte alls några baroner? Brukade monsieur Birger kanske inte heller vara m e d o m små champagnesupéer med tryffel o c h ostron? — Jaså, verkligen icke. Tänk! M e n skulle monsieur Birger inte gå upp n u? Inte det? — Skulle han stanna kvar ute i kalla natten? H v a d kunde han då vänta p å? — Och » les petits oiseaux » fnittrade, stötte, på hvarann m e d arbågarna o c h myllrade in i den lilla trånga porten, s o m nästan fylldes af grå kappor. Herr Birger stod ensam. Plan kände sig så trött. Hela den förflutna dagen hade han sprungit på lektioner. — Skulle han gå u p p till någon god vän o c h bedja att få ligga hos h o n o m? Och o m vännen frågade, hvarför han ej gick h e m till sig! H v a d skulle han svara? — » Jag har en liten sparf därhemma — en stackars, - värnlös liten sparf. » — Man skulle skratta åt h o n o m. Bättre då att gå, bara gå vidare och vidare; gå hela natten; blåsa i fingrarna för att värma o p p d e m; hvissla en glad stump för att hålla sig själf vaken. En poliskonstapel bad h o n o m vara tyst; en raglande nattvandrare sökte taga h o n o m under armen för att få en smula stöd på sin vacklande stig.
Detta gäller unnu mer i afseende på den beväringsskyldige, hvilken, genom sitt femåriga inträdande i krigstjenst, ingalunda bör finna sig afsöndrad från den allmänna medborgerlighet, sorn i ett konstitutionelt samhälle är af så stor vigt. Med stöd af hvad nu blifvit anfördt, och enär det synes vara af behofvet påkalladt, dels att föreskrifterna uti ifrågavarande Författningar med hvarandra bringas i närmare öfverensstämmelse, och dels att de mildare bestraffningssätt, som äga rum för förbrytelser, begångne af beväringsmanskapet på Gottland, jemväl må antagas i afseende på beväringsmanskapet i alla öfriga delar af Riket, har jag ansett mig böra vördsamt till bepröfvande öfverlemna, om icke Rikets Höglofl. Ständer skulle finna lämpligt att hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det täcktes Kongl. Maj:t génom allmän författning förordna: 1:0 att det, genom Kongl. Brefvet till högste militär-befälhafvaren på Gotlland den 21 Mars 181 1, för beväringsmanskapet på öen fastställda militära bestraffningssätt må antagas i afseende på sådant manskap i öfriga delar af Riket, samt att enahanda rättegångsordning, som beträffande förbrytelser, de der ej innefatta egentligt militärbrott, gäller på Gottland, jemväl må tillämpas, då beväringsskyldig från annan ort i Riket för dylik förbrytelse till ansvar ställes; och 2:0 att den ändring af 1798 års KrigsArtiklar, som, genom 8 §§. i Kongl. Cirkulären den 26 November 1812, blifvit gjord så väl i straffet för vissa uti sistberörda lagrum uppräknade brott, som i fråga om rättigheten att bestraffningen ålägga, jemväl må äga tillämpning, då någon af manskapet vid Gottlands beväring begått sådant brott; dock att samma bestraffning skulle utsättas i öfverensstämmelse med de uti Kongl. Brefvet den 2i Mars 1811 stadgade grunder. Hos Kongl. Maj:t hade Rikets Höglofl.
Dessa ord uttalades med en alldeles ny bestämdhet, men de efterföljande ljödo så mycket osäkrare: ”Sedan ... sedan få vi ju se.” ”Ja”, svarade Konkordia och framsträckte handen med en trovärdig rörelse, ”ja, sedan få vi se!” Ett vinter-eden. Huru vacker är ej kärleken, då den visar sig under sin ädlare form! Huru ljuf är ej lyckan, då den alstras af en ren kärlek! Och huru pålitligt är ej det förtroende, som uppkommit genom kärleken och aktningen förenade! Hvad betyda då vinter, snödrifvor, töcken, mörker och stormarnes tjut? Kärleken är sin egen sol, sin egen ljusa varma sommar, sin egen frid och sin egen harmoni. Kärleken är den osynliga kedja, hvars kraft är så stark att vi, dragna af den, kunna utan smärta, utan oro flyttas från dess ena ända, som är fästad vid jorden, till till den andra, som har sitt fäste i himlen. Men kärleken är en allvarsam, en helig, sak, icke att tänka sig den som blott lust och glam i yra, smek och lättsinne. För att rätt fatta dess väsende, dess djupa och starka inverkan på menniskans högre moraliska lif, fordras att i den se hvad den verkligen är – men huru få göra detta! Derföre finner man också huru ofta den gudabevingade, afskakande det lätta stoftet, flyr från de oförståndiga, hvilka, sedan de förgäfves sökt återkalla honom, göra sig falska gudomligheter, som kunna dyrkas i passion, hat, bitterhet, oro och alla slags disharmonier Februari månad hade inträdt. Kring det gamla Byborgs knutar susa skarpa vestanvindar och böja de af glittrande isdiamanter tyngda syrenhäckarna fram och åter. De buga och sänka sina grenar mot jorden, liksom de ville bedja om hvila, men vinden är en sträf herrskare, som tycker om underdånighet, och så få de stackars syrenträden fortfara med sina bugningar mot hvarandra, sökande sin tröst deruti att de stora träden i parken få göra detsamma och att allt, ifrån flöjeln på stången till stickor och strå på marken och snöflingorna på hällarne, måste rastlöst fara fram och åter.
Men Konung Jehiskia med Prophetenom Esaia, Amos son, bådo deremot, och ropade till himmelen. Och Herren sände en Ängel, som förgjorde alla de väldiga i hären, och Förstarna och öfverstarna i Konungens lägre af Assyrien; så att han med skam drog åter till sitt land igen. Och då han gick uti sins guds hus, dråpo honom der med svärd, de som af hans eget lif komne voro. Alltså halp Herren Jehiskia, och dem i Jerusalem, utu Sanheribs hand, Konungens i Assyrien, och alla andras; och bevarade dem för allom omkring; Så att månge båro skänker Herranom till Jerusalem, och klenodier Jehiskia, Juda Konung. Och han vardt sedan högt räknad för alla Hedningar. På den tiden vardt Jehiskia dödsjuk, och han bad Herran; han hörde honom, och gaf honom ett tecken. Dock vedergalt icke Jehiskia, efter som honom gifvet var; ty hans hjerta upphof sig; derföre kom vrede öfver honom, och öfver Juda, och Jerusalem. Men Jehiskia ödmjukade sig, att hans hjerta hade upphäfvit sig, samt med dem i Jerusalem; derföre kom Herrans vrede icke öfver dem, så länge Jehiskia lefde. Och Jehiskia hade ganska stora rikedomar och härlighet; och han gjorde sig en skatt af silfver, guld, ädla stenar, örter, sköldar och allahanda kostelig tyg; Och hus till inkommandes årsväxt, vin och oljo; och stall för allahanda boskap, och hus för får. Och han byggde sig städer, och hade boskap, får och fä till en stor hop; förty Gud gaf honom ganska många ägodelar. Han är den Jehiskia, som igentäppte den öfra vattukällona i Gihon, och ledde henne nedåt, vester om Davids stad. Och var Jehiskia lyckosam i alla sina gerningar.
Besinna vi nu slutligen, hvilka fördelar skulle genom det af mig förordade särskiljandet ernås, tror jag icke, att de ekonomiska uppoffringar, hvilka möjligen skulle för en sådan anordning påfordras, kunna förefalla afskräckande; om ens några uppoffringar böra få afskräcka, der det gäller ett så högt ändamål, som ungdomens undervisning. Vinsten af de båda lärdomsliniernas fullständiga åtskiljande skulle ej blifva ringa för den klassiska liniens alumner, enär dessa härigenom komme att befrias från det för ett raskt framåtskridande hämmande i deras samundervisning, hvilka utan lust eller anlag för den lärda vägen valt denna, endast emedan de på den reala linien skulle kommit att inhemta sjelfva realämnena sämre. Hur mycket hemarbete skulle ej besparas, om läraren ej behöfde upptaga en så stor del af lektionstiden i skolan med att för några få oupphörligt upprepa, hvad de flesta väl känna! Dessutom kan, om föreningen lörtfar, det nuvarande förhållandet, att nästan allt afseende vid den gemensamma undervisningen fästes på latinisterne, ej ständigt förblifva, utan så småningom måste klassiciteten sjelf blifva lidande härpå. Men komme den klassiska linien att vinna på en fullständig särskiljning af de båda linierna, så skulle dock fördelarna för reallinien blifva ännu vida större. Minst ett eller två år skulle helt säkert härigenom kunna af realisternas skoltid inbesparas, och det oaktadt deras kunskaper vid utgåendet från läroverket befinnas i alla hänseenden bättre än de, hvarmed de nu efter ett eller två års längre kurs lemna skolan. Men icke blott direkt skulle de båda liniernas åtskiljande komma att gagna undervisningen, såsom jag sökt visa, utan äfven indirekt derigenom, att det deprimerande i medvetandet att vara tillbakasatt, hvilket nu så ofta hos realisterna förmärkes, skulle efterträdas H. III. 29 450 Den 17 Man e m. af en uppmuntrande täflan. Den håglöshet, som nu så ofta på reallinien gör äfven de bästa lärares anst-ängningar föga fruktbringande, skulle lemna plats för ett hurtigt framåtgående i den af en hvars särskilta anlag anvisade rigtning.
Hvad har hon egentligen att svänga sig med? En hygglig mann? Det har jag med. (Jag måste stafva mann med två nn, eljest låter det ju, som om jag hade en hygglig hår-man!) Två söta döttrar? Det har jag med. Båda två gifta med två utmärkt hyggliga karlar, som jag alls inte tål – alldeles som Buckholtskan. (Jag är inte riktigt säker på om det där: »två karlar» är som sig bör. Men skrifver jag en karl, så kan ju folk tro, att de slagit sig ihop om en mann, och det vore ju fasligt! För öfrigt är det väl inte så noga, hur man kokar ihop det nu för tiden, bara det blir något af. Hufvudsaken är att få öfning till större kommande värk!) Ja hur var det nu? Jo, se’n har Buckholtskan en polislöjtnantska att gräla med. En polislöjtnantska! Är det en titel det? Jag har varit osams med borgmästarinnan i ett år, två månader och elfva dagar. Det är ett strå hvassare, skulle jag tro. Och säge hon hvad hon vill, så säger jag hvad jag såg, och jag såg, att hennes Charlott torkade gräddkannan med en af borgmästarens snusnäsdukar på julkalaset, och det står jag vid, om jag så ska in i spiktunnan för besväret. Fara med lögn är inte Lovisa Petterkvists lag, och den, som tror henne om det, kallar hon för sin värsta ovän. Spela skat – eller skata? Hvad är det för slag? Hoppa kråka kunde jag som ung, men nu skulle det allt bli litet besvärligt, ty jag har blifvit något fyllig med åren, och bara jag bockar mig, flyger knapparna ur lifvet på mig, alldeles som korken ur en sodavattensbutelj. Ja, sedan tror jag inte, att Buckholtskan har stort mer att svänga sig med, utom den där onkel Fritz, förstås, som går omkring och är kvick, som om han hade betalt för’et.