Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
— Vet du, Sigrid, du borde bjuda någon väninvännen ibland, midt under sin stormande lycka och efter några fåfänga bemödanden med detta na ut till dig. Du behöfver någon, som kan helt hastigt betogs af svårmod och sorgliga redskap lyckades Magnus till slut i sitt företag. Klara och Isidor jublade, men Sigrid stod tyst känna och tänka som du, och som du riktigt aningar. som förut. kan anförtro dig åt. * Alla kände sig litet besynnerliga till mods, — Kanske! — svarade Sigrid och såg helt dock försökte man att skämta bort saken. tankfull ut. Isidor tog ringen ur Magnus hand och satte En söndag på sensommaren firades åter en — Nog har du väl någon väninna, som bor i staden öfver sommaren, och som skulle vara trolofning i den lilla vänkretsen. Det var Magden åter på Sigrids finger. — Akta den nu, — sade han — så att du icke nus och Klara, som växlade ringar och löften glad att få komma ut på landet en tid. förlorar den en gång till. Sigrid blickade hastigt upp emot Magnus och för lifvet. — En gång till gör ingenting, — inföll nu Det var den ljufvaste dagen på hela sommaren. hon kunde icke låta bli att småle. Magnus såg åt annat håll och det var märkvärdigt, hvad han Sigrid kände sig så lätt och glad till sinnes. Klara med låtsad munterhet — skall man tro på Isidor var ju så öm och kärleksfull emot henne. annat skrock, så bör man väl också tro på, att var röd öfver hela ansiktet. — Ja, svarade Sigrid, och hennes vemodiga Han hade så mycket att anförtro henne och » tre ting äro vissa »! En skarp vindil hven i detsamma genom trä- sinnesstämning var med ens liksom bortblåst, hon lyssnade hänryckt till den kära stämman, ocb hon såg helt skälmaktig ut — jag har just då han meddelade henne sina planer för framdens toppar. tiden. De unga blickade upp helt förundrade. De tänkt på Gunilla Lundman, hon skulle n o g. Nästa vår skulle de gifta sig, så hade det blifhade varit så upptagna af händelsen med ringen, — Ah, Sigrid, det kan väl icke vara ditt allvar!
Vad han I att göra med bilddyrkare och kristianer? - Men det är ju förskräckligt! Du tror då verkligen, att det kommer till strid, till blodsutgjutelse ... och här, här i Aten, kanske utanför min faders port? frågade Rakel bleknande. Men vad har då hänt? Vad är det, som uppretar dem mot varandra? - Kristianerna ha i natt frånstulit den gamla lärans anhängare ett tempel och lagt beslag på tempelskatten ... - Men varför, varför göra de så illa? utbrast Rakel. - Varför? Alla kunna icke vara mäklare här i världen, men alla vilja ha guld. De som ej bli mäklare som judarne, varda rövare som kristianerna. Det är förklaringen. Må packet slåss! De mina känner jag. De äro för fega att våga sina liv. Kristianerna kunna fråntaga dem allt, till och med livet, men av omtanke för sitt liv skulle de icke våga försvara det. Men kristianerna själva, min Rakel, de äro män! Eller rättare: de äro vilddjur ... modigare än lejon, blodtörstigare än tigrar. Amfiteaterns spel äro förbjudna. Vi sakna dem ej, ty vi ha kristianerna. Vi taga plats på åskådarebänken och klappa händerna, när de sönderslita varandra. Vi ha ett präktigt skådespel att vänta. - O Gud, huru du nu talar, Karmides! Jag nästan förskräckes för dig. - Lugna dig, flicka! Jag är icke farlig. När jag ej kan avvända åskan eller näpsa stormen, fattar jag mitt beslut: jag fröjdas åt deras höghet. Men hör vidare vad som hänt i natt, som utbreder förfäran i staden! Det rådande kristianska partiet har upptäckt, att det undertryckta hållit hemlig gudstjänst i ett kalkstensbrott i grannskapet av den ohygglige Pelar-Simons fält. De överraskades mitt under sina böner, soldaterna nedrusade i deras underjordiska kyrka, tillfångatogo så många, som ej kunde smyga undan, bundo dem och släpade dem i fängelse. Man säger, att de undertrycktes kämpe, en präst med ett av de där långa namnen, som kristianerna påhittat ... Atanasios heter han ... var närvarande och just predikade, när händelsen timade, men att han i mörkret och villervallan lyckats komma undan.
/Hon har satt sig framför toaletten och ser sig i spegeln/. Hör, du nyttjar väl aldrig puder, kan jag tro? Arla. /kämpande med gråt/ Nej, men - /pekar på en puderask/ kammarjungfrun ­ hon sa att det alltid brukas. Cecilia. Naturligtvis. /far med pudervippan flera gånger öfver ansigtet/ Det blir en formigt att ligga härinne. Kom, så gå vi ut i salen ­ vi kunna ju alltid vara med om någon tur i kottiljongen /lägger sin arm i Arlas och drar henne med sig ut ur toalettrummet. Baron Edelhjelm och Major Lagerskiöld, som flera gånger sökande tittat in från balsalen, komma nu damerna till mötes/ Åh; major Lagerskiöld! Är ni ledig? Ge mig då er arm; bli inte så orolig för all del ­ jag ska inte uppehålla er länge. För mig bara ut till en beqväm stol i salen, så att jag får se på kottiljongen! /tar hans arm och går ut med honom/ 11te Scen Baronen. Arla. Baronen. /vill föra ut Arla/ Jag har gått och letat efter fröken öfverallt. Jag var rädd att fröken glömt sitt löfte om kottiljongen. Arla. Förlåt mig, jag dansar inte mer i qväll. Baronen. Fröken Arla, hvad är det som kommit emellan oss? Hur innerligt god var ni inte mot mig ännu i går afton då vi talade om balen och ni sade att ni var glad att ha en verklig vän bland alla de obekanta här ­ och nu? Tro mig, fröken Arla, ni är för god - mycket, mycket för god för inrymma den minsta lilla plats i er fantasi åt en sådan man som Lagerskiöld. Arla. Major Lagerskiöld skulle aldrig kunna göra sig skyldig till en sådan grannlagenhet som ni nu. Baronen. Låt vara det! Lagerskiöld är klok, han ­ han beräknar hvarje ord och hvarje blick ­ hans öfverlägsenhet består just deri att han sjelf alltid är kall. Arla. /häftigt/ Jag tror att ni alla sammansvurit er för att förtala major Lagerskiöld för mig. Men det tjenar till ingenting ­ jag tror er i alla fall inte. Både ni och Cecilia ha era skäl.
Emedan förhållandet hår ej kunde blifva detsamma sorn vid nådårs tilldelande åt PråstEnkor och Barn, hvilka sjelfve aflöna den Prästman som under nådåren uppfyller dén aflidnes ställe, så fick den, till efterträdare utnämnde Tjenstemannen, sorn ett bestämdt vilkor åtnöja sig med, att under denna tid vara lönlös, hvilket vid närmare eftersinnande, så mycket mindre torde anses o - 220 Den 5 Martil, billigt, som det år en af allmän erfarenhet känd sak, att de fleste Embetsmån, hvilka under lifstiden skilja sig ifrån sina sysslor, alltid betinga sig särskilta förmåner af sin efterträdare, meråndels till vida högre belopp, ån hvartill i a 2 års löneinkomster uppgå, då deremot arfvingarne efter en i tjensten afliden slägtinge sällan eller aldrig kunna påräkna detsamma; och hvad vore då rättvisare, ån att på detta sått jämna ett eljest så olika förhållande, särdeles när ett så godt ändamål vinnes, att fattiga En. kor och Barn blifva tillräckligt skyddade från att lida nöd på det oumbårligaste en menniska behöfver, nemligen kläder och föda. För att till någon mån kunna underhjelpa jordbrukaren i de betryckta omständigheter lian för närvarande sig befinner, genom det indragningssystem af penningar, sorn i sednare tider blifvit följt, hvars skadliga verkningar för de fleste medborgare, mer ån tillräckligt visat sig, samt nu minskat priserna på jordens produkter, under sista missväxt, till halfva värdet emot hvad för några år sedan under god växt betaltes, utan att räntans belopp, eller belalningsvilkoren för de skulder som da iråkades, på något sått blifvit lämpade efter den förändrade conjuncturen, föreslår jag tillika: att af den Pensionsfond som på förenämnde sått grundlädes, utlånas för fyra procents ränta på fast Landtegendom, emot inteckning eller cck ann’an antaglig säkerhet. Dm 5 Martil, N:o ig. Herr Treffenberg, C. G.:
Ridderskapet och Adeln, efter behörigt meddelande åt de respectiva Medbtånden, och Stats* Utskottets hörande, täcktes besluta: det alla de af Riketr högre och lägre Embetsman, sorn fot Rikets tjenst och år ende fnas gång oundgängligen behöfuas, mätte komma i åtnjutande af lön i Spannmål efter i6()6 års Stat, så vidt utvägar dertill möjligen kunna utfinnas, och hvilket troligen är möjligt, om tillgångarne noga uppsökas och med klokhet fördelas, Att en betydande minskning i Statens behof af contante inkomster derigenom uppkom - Den 29 Mars, 287 mer, är ganska tydligt; men hvad uppoffring det allmänna ock skulle göra för ett ändamål, som i alla tider sammanbunde dess och hvarje enskildts ömsesidiga fördelar och behof; vo. re den dock troligen för framtiden en sann vinning. Sakens vigt och inflytande på det hela bevisar det. Antages detta förslag, så blir deraf, som jag tror, en följd: att på Konungens nådiga föreskrift, begärd och erhållen, Dess och Rikets KammarCollegium uppgifver alla för denna afsigt möjligen disponibla tillgångar , som, i fall af otillräcklighet, kunde med Bevillning i Spannmål fyllas; att Riksens Höglofl Ständer, jemte Konungens Ombud, eller ock sjelfve projectvis, under Konungens sedan underdånigt hegärde sanction, noga pröfva och sedan besluta, hvilka allmänna Verk och Embeten, som, antingen helt och hållet eller till en del, kunna indragas, så att de indragne lönerne, vid nu varande innehafvares afgång, alldeles försvunno; ty det är lika sannt som kändt, att ej blott mängd, utan äfven öfverflödet på sysslor inom en del Stater skapar vanmagt till deras aflöning, omöjlighet vid deras fullgoda besättande, och uppenbart mera försvårar än befordrar göromålens rätta gång.
Rättigheten att pröfva om och när ifrågavarande grundsats må tillämpas, har öfverlemnals åt Konungen, emedan, å ena sidan, företag, som äro af vigt och nytta, antingen för hela landet eller för menigheter, ej böra ske-, annorledes, än med högsta Regerings-magtens bifall, på sätt äfven hitintills egt rum, samt, å den andia, all möjlig försigtighet bör iagttagas, för att undvika, det enskildes rätt utan ett vigtigt allmänt behof uppoffras. Då det följer af sig sjelft, att någon pröfning af Konungen icke företages, innan vederbörande parter och underordnade auctoriteter blifvit hörde, samt alla erforderliga upplysningar infordrats, är all farhåga för ett förhastadt omdöme, grundadt på ensidig framställning, undanröjdt. En föreskrift om skyldighet för Staten eller den menighet, som äskar afsöndring af jord eller lägenhet, att, om egaren det fordrar, äfven inlösa hela den fastighet, hvartill jorden eller lägenheten hörer, vore, efter Utskottets tanka, hvarken behöflig eller lämplig. Man synes knappast kunna föreställa sig möjligheten deraf, att en jord-egendom skulle förlora större delen af sitt värde genom afsöndring af en mindre del deraf; men om ock någon minskning i den återstående delens användbarhet och nytta för egaren komme att inträda, är Compromiss-Rätten, enligt Utskottets förslag, ej hindrad att derefter afpassa ersättningsbeloppet; hvaremot en i berörde måtto jordegaren ovillkorligen tillerkänd rättighet att ej behöfva afstå mindre än hela lägenheten, hvilken rättighets begagnande komme att bero af godtycke eller vinningslystnad, skulle ofta uppdrifva kostnaden för en nyttig anläggning till den höjd, att anläggningen blefve overkställbar, derigenom alltså hufvud-ändamålet med lagstadgandet förfelades.
Jag kände ej längre någon smärta, förstod endast, att jag försökt det omöjliga, och att allt var slut. Sedan dess har jag endast en gång återsett Reinhold. Jag for då i en droska till järnvägsstationen för att lämna Petersburg och på kajen invid Newan upptäckte jag plötsligt Reinhold på trottoaren. Han såg mig ej, och jag betraktade honom med samma känsla, som när man passerar en afliden väns graf. Han hade låtit sitt skägg växa, troligen för att göra sig oigenkännlig och undvika förföljelse. Han bar ej sitt hufvud fullt så högt som förut, men öfver hela hans ansikte hvilade ett orubbligt leende, och han betraktade de förbigående med en min, som om de glömt att böja sig inför en triumfator. Han var lyckligare så, än hvad jag kunnat göra honom. Så som jag en gång lämnade Reinhold, så skall min hustru också en dag lämna mig. Som han skall jag vara utom all lycka, men dock lyckligare, än hvad någon annan kunnat göra mig. Min hustru tror det icke nu. Men den dag skall komma, då hon ser, att jag öfverskridit den gräns, utanför hvilken hon icke kan nå mig. Jag ryser, när jag tänker på denna dag, och slutande mina ögon af ångest, böjer jag mig i tanken inför det oundvikliga. Jag läste en gång i tidningen om en fattig arbetare, som dödat sin hustru och sina barn – han hade två barn liksom jag – och tände eld på bädden för att dölja sin ogärning. Sedan kröp han ut genom fönstret och ropade på folk för att genom sitt nit att söka släcka elden afvända misstankarna från sig själf. Han gjorde detta för att blifva fri från näringsbekymmer, och jag kan förstå alltsammans, utom det att han gick ifrån dem och lämnade dem ensamma att förkolna i lågorna. Jag skulle hafva stannat där, och döden skulle hafva förlorat sin fasa, när jag vetat, att vi alla gingo bort tillsammans, och att ingen skulle förebrå mig att hafva lämnat dem allena. Men han ville lefva, och hvad som förvånar mig i denna historia, är icke brottet. Det är energin att kunna begå något så förfärligt endast för att skaffa sig själf plats att lefva. För att få dö skulle jag kunna begå detsamma och mera än det.
Vid den revision af Stats-, Bankooch Riksgälds-Verken, hvilken undertecknade, af Riks-Stånden härtill utsedde, Revisorer innevarande år förrättat, har det jemväl tillhört oss att granska förvaltningen af och räkenskaperna för de under Kongl. Maj:ts och Rikets KommerseKollegium ställda fonder och medel; och sedan denna sistnämnde granskning numera blifvit fullbordad, få Revisorerne till Rikets Ständer härmedelst afgifva föreskrifven Berättelse i ämnet. Ifrågavarande fonder och medel utgöras af Manufakturoch Ull-Diskont-fonderna, det vid sistförflutna Riksdag anvisade belopp till understöd för Ullsorterings-anstalter i Götheborg och Malmö, de i ett sammanhang redovisade Manufaktur-, Extra Licent-, Tulloch Konfiskationssamt Eskilstuna Fristads-Medlen, Anslaget till godtgörande af Svenske och Norske Konsulers utgifter för nödställde Svenske Sjömäns underhåll och hemförskaffande samt Kongl. Kollegii Expens-medel, jemte uppburna Medel till ersättning af Konsulers postporto-utgifter i embets-ärenden. Då förvaltningen af dessa fonder, med undantag af nyssnämnde anslag för Ullsorterings-anstalterna, blifvit för åren i83() och 1840 öfversedd af Rikets Ständers år 1841 församlade Revisorer, har den nu verkställda revisionen omfattat åren 1841 och 1842- Revisorerne hafva vid revisions-förrättningens början, genom nådig remiss, fått emottaga, ej mindre Kongl. Kommerse-Kollegii till Kongl. Maj:t afgifna underdåniga Berättelser om dessa fonder för sistberörde tvenne år, än ock de Berättelser, hvilka särskilde, af Kongl. Maj:t i nåder tillförordnade Revisorer i underdånighet aflemnat, angående Manufakturoch Ull-Diskont-fondernas förvaltning samma år.
Genom Traktaten med Frankrike har denna tull nedsatts för år 1867 till 15 procent samt för tiden från och med år 1868 till 10 procent, eller till samma belopp, som blifvit bestämda för ej specificerade Slöjdvaror. Och då Komiterade, som jemnväl i fråga om nämnde Traktat tillstyrkt en sådan Zink. Öl. Varor i taxan ej nämnda. 158 nedsättning, ehuru med hemställan om ett års längre öfvergångstid för det lägsta afgiftsbeloppets inträdande, på sätt i det underdåniga Betänkandet ofvan blifvit antydt, för sin del anse, att en vara i allmänhet icke bör tullbeskattas högre än med 10 procent af värdet, under det å andra sidan för artiklar, som icke äro i taxan nämnda och sålunda icke i regeln funna af beskaffenhet att särskildt fordra lägre beskattning, en dylik afgift synes tills vidare kunna och böra utgå; hafva Komiterade icke haft anledning att i den sålunda antagna tullsatsen af 10 procent, med derför stadgad öfvergångssats af 15 procent, nu föreslå någon förändring, hvadan densamma blifvit med dessa belopp här uppförd. Taxe-Undcrrättelserna. I rubriken till denna afdelning har ordet »verkställighet» blifvit utbytt mot uttrycket »tillämpning», hvilket ansetts vara på detta ställe mera egentligt. § 2 i nu gällande Taxeunderrättelser har, såsom, enligt Komiterades förmenande, nu mera icke behöflig, då den deri omförmälda nådiga Stadga redan en längre tid varit tillämpad, ansetts kunna ur författningen utgå, i anledning hvaraf paragrafföljden förändrats; varande § 3 i nu gällande Taxeunderrättelser här upptagen under § 2. § 3. I afseende på det, enligt Komiterades uppfattning, mindre lämpliga i bibehål rande § 4ilandet af den afgift, hvarom i § 4 af nu gällande Taxeunderrättelser stadgas, hafva de TaxeKomiterade redan haft tillfälle att i det underdåniga Betänkandet här ofvan sig yttra. underrät# ^ m o ö • teiser).
Då de strax derpå trädde ut iett praktfullt galleri, lugnade sig dock mr Wilkinson och hade redan, tafla för tafla, börjat fördjupa sig i åskådandet af den rika samling här fans. ” 0, se der! ” mr Wilkinston kilade just tvärs öfver golfvet, för att på närmare håll beundra en mästerlig tafla, då betjenten i det samma slog upp en deuxbattant och oförhappandes sköt in engelsmannen derigenom, hvarpå han stängde dörren och försvann. Mr Wilkinson blef först bländad af den skarpa dager qvälls-solen kastade in i detta rum, hvilket tycktes möbleradt till skrifka-binett, men då han hade tagit tre steg på mattan, såg han en mensk-lig gestalt resa sig upp från en stol i rummets midt, och då denna gestalt omisskänligt visade sig vara furst Bismarck sjelf, var mr Wilkinsons första impuls att vända sig om och taga till benen. Men dörren var stängd bakom honom och denna handling sknlle för öf-rigt föga anstått en son af det stolta Albioh. Han stod således q var på sin plats och såg darrande den mäktige mannen kommft emot sig med artigt leende mun och med de verldsbekanta tre hårstråna tydligt skönjbara i den klara dagern. Oväntadt och till mr Wilkinsons stora förvirring st,eg nu den vänlige fursten fram och omfamnade honom, hvilken smekning mr Wilkinson uppbar med slappt nedhängande armar och svigtande knän — det öfvergick hans begrepp om furstlig nedlåtenhet — och då rikskansleren hjertligt gaf honom handen och förde honom fram i rummet, såg han ut som en ångerfull mördare. ” Monsienr Gambetta, ” började fursten, ” det är mig särdeles kärt att se eder och jag tackar er för denna uppmärksamhet. ” Mr Wilkinsons ansigte klarnade för en idé, som sprang upp i hans hjerna, men i nästa ögonblick blef han blodröd af ansträngning att få fram orden öfver den torra tungan. ” B — beklagligtvis ” — så stoppade han tvärt och var idel förvirring. Fursten låtsade icke märka detta odiplomatiska tillvägagående, utan fortsatte:
Protocoll i detta ämne för dagen äfven blifvit uppsatt, både Betänkande oell Protocoll bort justeras under denna dags förmiddags-pienum, hvaraf återstod flere timmar, hvarigenom, efter min tanke, ett af de så allmänt önskade medlen till ärendenas påskyndande vunnits/* Häruti instämde Herr Forssberg. ÄfHérr Grapengiesser:- ”Emot Utskottets beslut, i afseende på förändrad red a clio n af 7 §. 1 moni., får jag reservera mig. Utskottet föreslår, att stämplade pappersafgiften i afseende på arrendeoch andra contract skall beräknas efter arrendesumman, hyran eller afgälden, som för ett år ♦ i penningar utgöres. Till följd af denna redaclion, komma alia de contract, sorn ställas på ett halft år, hädanefter att beläggas med en för dubblad charta emot hvad förut egt rum, och de, sorn ställas på 3:n« månader, med en fyrdubblad» Denna betydliga förhöjning har visserligen ej varit Utskottets mening att föreslå; men den blir likväl en gifven följd af den nya redaclion denna §■. nu erhållit. Jag anser således att §. bör blifva oförändrad, sådan den innehåiles uti gällande Chartae-Sigillatce-Förordningen af den »3 Januarii i83o, hvarest tydligen bestämmes, att arrendeoch andre contract, skola antingen skrifvas på, eller bé« läggas med stämpladt papper, beraknadt efter arrende-summan}.\\yran; eller afgälden, då den i penningar utgöres. Att bestämma, det chartajbeloppet skall beräknas efter ett år, då sjelfva afhandlingen eller contractet endast kan vara upprättadt på ett halft år, anser jag vara origtigt i tvänne afseende», emetlan det står i strid emot allt begrepp 0111 skatt» läggning, att för en och samma sak betala två gånger, samt dessutom lea der tili för hög beskattning i denna väg.” Sevillu!ngs-Vtskottcts Betänkande W;o 36. Alik. till E.vp. Utsk. den 18 Oct.
Den Bad-Inrättning, som är i Staden, nyttjas årligen af en mängd menniskor från både närmare och aflägsnare orter och tillskyndar sålunda stället en icke obetydlig förtjenst. Folkmängden bestiger sig till 694 Skattskrifne och 717 Mantalsfrie, eller tillhopa 1,411 personer. Kongelf j med en Folknummer af 83a, deraf 4[5 Mantalsskrifne och 417 Mantalsfrie, äger ett Strump-Yäfveri med 4 stolar och 400 R;drs till yerknings - *7 verkningsvärde och ett nyligen anlaggdt Färgeri, som tillverkar för 5 oo R:dr. Götheborg j äger nu en Folkmäng af io,544 Mantalsskrifne och 6,So'] Mantalsfrie, eller sammanräknadt 17,051 personer, och således 4^6 menniskor mer, än 1827. Jemväl hvad angår denna Stad åberopas lmfvudsakligast sista Fem-Års-Berättelsen. Jag redogjorde då för hvad som blifvit tillgjordt och återstod att göra till Stadens fördel. Götha Canal har under tiden blifvit fullbordad och lemnar nu utsigt till förverkligande af de förhoppningar, som voro fästade vid detta stora företag, sedan man äfven med de förberedande åtgärderne för så väl uppmuddringen af Götheborgs Revier och Hamn, som oek förbättringen af Segelfarten på Götha Elf hunnit så vida, att muddringen bedrifves med a:ne verk; deraf det ena med Ångkraft, och att ett Ångbogserings-fartyg redan ari verksamhet emellan Götheborg och Ströms Säteri, samt ett annat sådant skall beställas, för begagnande emellan senare stället och Wenersborg, så att Seglationen på denna farled må blifva oberoende af idor, ström och vind, hvarförutan det nya Slussverket nära Ströms Säteri, likaledes bereder säkerhet och lättnad vid passagen förbi fallet vid Edet. Något tillgörande för Sädeshandel med betydligt upplag i Götheborg, har deremot icke ännu ägt rum.
Således torde man härutinnan finna en anledn. till den tron, att förbudet mot bränvins införsel jemväl skall uphöra, och då är det väl icke olämpligt, att R. St:r, under förutsättning af en sådan händelse, bestämma något i denna författn., som syftar derå. Då nu öfverläggningen ansågs fulländad, yttrade Hr Frih. o. Ordhden, att under densamma åtskilliga talare gjort anmärkn:r emot 1 :sta och 3:dje momme af Utsk:s förslag, men sedermera afstått från yrkande på propos., i anledn. deraf, så att numera alla talare syntes vara ense om antagande af de 3 mom:r, Utsk:s förslag innefattade; men att deremot olika meningar blifvit yttrade om det af Gr. Lagerbjelke och Frih. Raab afgifna förslag till tillägg eller ett 4 mom. vid ifrågavar:de §, sålydande: ”Varder införsel af bränvin från utrikes ort tillåten, iakttages dervid de föreskrifter, som Konungen bestämmer”; hvarföre Hr Frih. o. Ordf:den först finge hemställa, om R. o. Ad., med öppen rätt att sedan besluta om det ifrågasläldta tillägget, bifölle Utsk:s, i afseende på 34:de §:n, afgifna förslag. Ropades Ja. Propos. till bifall å det af Gr. Lagerbjelke och Frih. Raab föreslagna tillägget blef sedermera framställd och besvarad med Ja, blandade med Nej; hvarpå Hr Frih. o. Ordf:den förklarade, att han ansåg Ja hafva varit öfvervägande. 29:de punkten, ang:de § 3ä. Hr Frih. o. Ordf:den hemställde, enär Utsk:s nu afgifna förslag vore likalydande med R. o. Ad:s förra beslut, om R. o. Ad. Bein 7 Oktober e. rn. 151 behagade, med vidblifvande af sitt beslut, lägga denna punkt till handlingarne, men härvid anmälde sig och yttrade Hr Printzensköld: