Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Alt dervid icke uttryckligen omnämnts, att kroppsskadans egenskap af svår eller mindre svår bör utöfva inflytande på bestraffningen, härleder sig deraf att redaktionen bort göras så lättfattlig som möjligt och har i allt fall nödig tydlighet derigenom icke blifvit åsidosatt, då §:s sista moment uppenbarligen utmärker att en mindre skada bör anses såsom en mildrande omständighet vid straffets bestämmande. Del af Rikets Ständer i sista momenten af 3 och 4 §§ gjorda tillägg angående synnerligen mildrande omständigheter är vordet infördt af enahanda orsak som tillägget, i 1 §. I 4 § hafva Rikets Ständer dessutom funnit en annan förändring nödig. Då nemligen med det i l § förekommande uttryck ”uppsåt att döda” icke kan förstås annat än att gerningsmannens uppsåt varit bestämdt rigtadt på döden, såsom följd af handlingen, så innebär deremot uttrycket i 4 § ”den han ej dräpa ville” lika tydligt alt blott en ringare skada var med gerningen afsedd och döden således inträffad emot gerningsmannens vilja. Deremot saknas i det nådiga förslaget det fall, att effekten af den handling, som förorsakat döden, var gerningsmannen likgiltig och att hans uppsåt följaktligen icke var uteslutande och bestämdt liktadt på hvarken den ena eller andra följden. Då emellertid en sådan brist kan vara i lagstiftningen förvillande, hafva Rikets Ständer sökt afhjelpa densamma genom alt utbyta orden i 4 § ’’den han ej dräpa ville” mot det mer omfattande uttrycket ”utan afsigt att dräpa”, hvarunder de bägge sist vidrörda fallen kunna hänföras. Förändringen i sednare mom. af 5 § är betingad af enahanda förändring i 3 och 4 §§ sista morn.; och i följd deraf har äfven redaktionen blifvit förenklad. I 7 §, som afser det fall, att (lera deltagit i misshandel, hvaraf någon ljutit döden, hafva Rikets Ständer ansett det böra tydligare uttryckas, att ”den, som å den döde gjort ringare misshandel” icke, för den händelse att han varit i samma vidja med banemannen, undslipper med det i 2 § af 61 Kapitlet Missgernings-Ralken stadgade lindrigare straff. Om såramål och ringare misshandel.
Sålt; ffolanbe ^BrotofoHö^utbrag, forn innefattar förbelningen, af Äoiutttgeitö töefallningöbafroattbe emottaga^, bmavcftec finnman af Sttfsgälbö-ftontoretö t 'Komteriet forft inffptanbc mebel utbetalas på eit gång, i 9iänteri»fö'rflaget afföreö, faint i Sanböbofen, nteb bilågganbe af berörba ^5rotofoöö Allmänna föreskrifter i afseende å (Earerings0ctj fåröfningg Kom mitteerna. § 119. 2ifl erinran om bett bmarje lebantot t 2areringö Grottan eller be ffattjfplbige för Öebamötet af ^arecingö l:o 2Sitt ffattffplbig fetta änbring i ben SSemittning, forn af bebitering beror od), i ben orbiting 79 § föreffrifmer, bfifmit påförb, anmäle od) fnttfötje ftn ta Sfr ben ffaganbe mifnbjb nteb Äottungenö SSefattitiitgéljafmanbed utjlag, eget f)att beröfmer anföra befmär t Äottgf. $antmar Äongf. dammar* Jättend beffitt i frågor, röranbe bebitering, ttppefjåtte ej ttppbörben af f)mab på 5:o 9)feb bebitering förftåö påföring af få mäf perfottfiga ffpbbdafgiften, font attt fymab i öfrigt, enligt bettna 6tabga, är befiäntbt utfatt för perfott etter egen* bom ocf) fåfebed ej på Sareriitgdmättttettd pröfning beror. § 122. i:o 9iöjed ben jfattffplbige ej åt Sarering^ommittceé bejlut, röranbe egen Äomnrittcen i Sanet fota änbrtng od) rättelfe, pä fatt 113 § f)är efwan före
CARE JOHAN. C. Klintberg.” ”Underdånigt Memorial 1 Till Eder Kongl, Majit får jag härjemte i j underdånighet öfverlemna den IndragningsStat för Eders Kongl. Majits Hof, hvilken på de af Eder Kongl. Majit i Nåder anbefallde grunder blifvit upprättad för att, med Rikets Ständers begifvande på Riks-Staten öfverllyttas. I ett ögonblick så afgörande för alla de Personers utkomst och timeliga välfärd, som på berörde Stat blifvit uppförde, förbinder jag af kärlek till den Konungs minne i hvars tjenst de varit, på hvars Konungsliga löften de förtröstat och hvars Nåd de aldrig förverkat, samt af min pligt, som deras flerårige förman och vittne till deras b&mödanden att uppfylla sine skyldigheter, att dem till Eders Kongl. Maj:ts Nådiga beskydd i djupaste underdånighet anmäla. Rikets Ständers uppmärksamhet kan det troligen icke undfalla, att inträde* i en Konungs enskilta tjenst, likasom i Statens, inger trygga förhoppningar att så länge man ej, genom sitt Uppförande, blottställer sig för deras förlust, f^ bibehålla åtminstone de hufvudsakligaste af de 1308 Stats-Utskottets Betänk anden. förmåner som åtfölja sådane tjenster. Dock synes en större rättighet, i detta afseende tillhöra de Embeten och tjenster > som åt följde af arbete och mödor, äfven inom Ringare kretsar, under en lång tjenstetid, medverkat till det helas fortgång och upprätthållande; Och det är i stöd af denna anmärkning, jag vågar till Eders Eongl, Maj;ts synnerliga Nådiga behjertande framställa j;ne åldrige och trogne Tjenare, HofCasseuren Pihl er och Bokhållaren vid Ekono* mi-Contoiret Berger, af hvilka den ena tjent nära 40 år och den sednare 27, begge med ut* mätkt redlighet, ordning och nit, Slockholm den 24 Mars 1818* H. H. von Essen, Em. Kuylenstjerna.
Uti omförmälda stadgande i 1734 års lag, att, ehvad insolvent gäldenär enskildt för gäld lagsöktes af någon sin borgenär, eller blifvit i konkurstillstånd försatt, orsaken till hans fattigdom och beskaffenheten af hans beteenden mot borgenärerna skulle i hvartdera fallet af domaren pröfvas och efter samma grunder bedömas, ligger således en lika harmonisk och töljdrigtig, som sann tillämpning af rättvisans stora princip; och den omständigheten, att han i förra fallet, vid bristande tillgång, kunde på borgenärs begäran på förhand bysättas, visar sig sålunda endast vara ett preventivmedel till dess, att domarens pröfning kunde vidtaga. Ja, hvad mera är, 1734 års lag vidhöll så allvarligt föreskriften om domarens pröfning äfven i det förra fallet, att den åt bysatt gäldenär uttryckligen förbehöll rättigheten att sjelf påkalla denna pröfning, och för vissa fall stadgade ansvar för borgenär, om det befanns, atl han i oträngdt mål bysättningen påyrkat. “Klagar gäldenär, att han utan skäl bysatt är, och pröfvar domaren, att borgenär i oträngdt mål det begärt, bote han tjugu daler eller mer, som saken är till, och skadan åter“, heter det i U.-B. 5: 9; och ännu i dag är detta stadgande till kraft och verkan icke upphäfvet. Sålunda hade 1734 års lag förstått att i princip och tillämpning förena aktning för borgenärers rätt och anspråk med aktning för de anspråk på undseende, som ur en sann humanitets synpunkt den utan egentligt eget vållande insolvent vordne gäldenären kunde ega. Hvad vill man deremot nu med sitt ånyo väckta förslag om bysättningstvångets fullständiga afskaffande, utan afseende på moraliteten i gäldenärens handlingssätt ?
Hvem vet — kanske gick han och bar på en besviken kärlek. Hvarför skulle icke en sådan der snusig gammal fattighusgubbe få hålla sig med en smula romantik! Fanny kastade sig på soffan och höll händerna för munnen. Och så gingo kunderna. »Men han glömmer ju brefven!» ropade hon just som de stängde dörren. Den långe kom in igen. Han skakade på hufvudet, när han såg sitt paket ligga på bordet. Så såg han på flickan, — tacksamt, slugt, humoristiskt. Och så skakade han på hufvudet igen, tog paketet och stoppade det i fickan. »Fröken», sade han och vände sig om med handen på låset, »lilla granna fröken — skulle jag säga, — gift sej aldrig mä nå’n som sypper, för det försummar måtro mycket. Det har det gjort för mig.» Och så gick han. Om en hökass. Håkan, ska’ vi hålla här?» ropade den främste af forbönderna i det han vände sig om på lasset och höll in hästen. »Ja, la voss hålla imän gäulen derhänne, der ä’ de’ lunt», svarades från den eftersta vagnen. Och så rasslade de tre fororna framåt gatan igen, tills de hunno den utpekade gafveln. Det var en ruskig novemberdag, hvarken vinter eller höst. Luften var tjock och grå. »En bler valen om nyporna», sade den, som först ropat, i det han hoppade af lasset och tog sig en duktig åkarbrasa. Han var en medelålders man med vindpiskadt ansigte, smutsgula polisonger och likadant hår. En trög godmodighet var det förherskande draget i hans ansigte. »Hur ä’ de’ me’ jär, Tore? I har väl onte fröset ihjel på väjen?» återtog han, denna gång vänd till sin närmaste man, en gammal gubbe i blå vadmalskappa och med en förfrusen nästipp, hvarpå ytterst ute hängde en vattendroppe. »Han behöfver bara en köresypp», ropade den siste i raden, en helt ung man, med rödlett ansigte och lefnadslustiga blå ögon.
Vid denna tidpunkt voro vi fyra ännu utan någon bestämd resplan för den återstående ferietiden. Men så satt der en middag till bords med oss en ung man, som tagit sig en liten promenad uppe i Jotunfjellens snöfält, och han utstakade åt oss en väg, på en gång vacker och beqväm att vandra, då vi hade en manlig varelse att taga vara på. Innan denne menniskovänlige norrman kuskade af i en karriol, hade vi tre vågsamma qvinnor ingått aftal med honom om, att en dag emellan den 18 och 20 augusti kl. 2 1/4 efterm. mötas på ett hörn af Karl Johansgade i Kristiania, för att säga honom hur denna vandring genom Valders behagat oss. Våra två kamrater, som trodde sig kunna fritt förfoga öfver hela september, funderade på att taga hemvägen genom Romsdalen öfver Trondhjem o.s.v. Vi togo nu d. 10 augusti far väl af våra tappra, rådiga vägvisare, hvilka dock följde oss ett stycke på vägen, Heggen med kompassen fäst i hatten, till tecken att hon ej var i officiel tjenstgöring. Afskedet lättades genom himlens sinnesnärvaro, hvilken visade sig i ett fint regn, som gjorde våra tårar öfverflödiga. Men i denna stund tror jag att vi fem liksom samlade minnena af all den tillitsfullhet, ärlighet och vänlighet, som mött oss på våra vandringar på fjell och i dal i det gamla präktiga Norge. I Valders med Ambrosius (bihang). Under fortfarande regn marscherade vi till Kirkestuen, så att vi nu för första gången fingo se Ambrosius klädd i kandidatens systerkappa och släckt tobakspipa. Detta senare redskap var det enda, som nu i synlig måtto skilde hans kostym från kandidatens, ty hans hvita studentmössa hade en lika slokig form samt lika obestämd färg som hennes hatt, och hans linneskor skilde sig obetydligt från hennes för detta gula oljeduksdamasker.
Betänkandet N:o ig4, angående ifrågaställde extra stats-anslag till föremål, tillhörande Civil-departementets handläggning. (U. A.) Ridderskapet och Adeln lior till Utskottet återremitterat de i början och slutet af Betänkandet N:o iq4 intagne beräkningar, angående Riksgäldskontorets ställning, inkomster och utgifter; men som Utskottets yttranden i dessa ämnen blifvit af de trenne öfrige Riks-stånden dels bifallne, dels lemnade utan anmärkning, dels lagde lill handlingarne, anser Utskottet, med stöd af ^5 § Riksdags-ordningen, ålerremissen icke påkalla vidare ålgärd. Från Ridderskapet och Adeln har Utskottet jemväl erhållit återre miss å: Andra punkten, angående ifrågaställdt statsanslag för iståndsätlande af fefverbyggnaden å hamn-armarne vid Cimbritshamn, och Tredje punkten, rörande äskad t statsanslag till förstärkning af vågbry taren vid Wisby hamn och grundläggning af 2:ne landtarmar derstädes; men som dessa begge punkter blifvit af de trenne öfrige Riks-stånden godkände, har Utskottet, jemlikt ^5 § Riksdags-ordningen, funnit återremisserna icke kunna till vidare åtgärd föranleda. Sjunde punkten, Litt. a., deruti Utskottet tillstyrkt ett lånebidrag af ao.ooo r:dr till Westerås stad för dervarande hamns utvidgande och förbättring, är bifallen af Presteoch Borgare-stånden, men återremitterad af Ridderskapet och Adeln, inom hvilket Riks-stånd blifvit erinradt, att, då Utskottet, i anseende till bristande tillgångar, funnit sig icke kunna tillstyrka begärde stats-bidrag för vissa redan påbörjade hamn-arbeten, hvilkas Sitt. litt & St. Fröt.
Redan skockar sig mängden, tjutande och vrålande, utanför det Schimmelmanska palatset. Då hörs ändtligen hästtramp och vapenklirr. En afdelning ryttare spränger fram, härolder med facklor i händerna äska ljud, och en guldsmidd kammarjunkare tager till orda: – Kungen tackar alla för utvisadt nit – ropar han med ansträngd röst – och skall icke glömma hvad ni alla – och särskildt Holmens arbetare och matroser – uträttat för honom i natt! – Hurra! Hör! jubla massorna. – Hädanefter lofvar han att regera till allmän belåtenhet – fortsätter kammarjunkaren. – Hör! Hör! Hurra! Hurra! – Men nu befaller han er – skriker ordningsmaktens representant af sina lungors alla krafter – att upphöra – med plundringen – Nej! Nej! Tyst din djäfvul! Lefve Juliane och arfprinsen! Hurra! Hör! Regeringens alla förmaningar drunkna i pöbelns vilda jubel öfver den allerhögsta sanktion, som sänkt sig välsignande öfver nattens gärningar; och plundringen fortgår. Vid fönstret i sitt sofrum på Kronborg står Karoline Mathilde och blickar tankfullt genom järngallret mot söder ut öfver sundets mörka vatten, ut öfver sitt mörka land. Hon är blek, med rödkantade ögonlock. Hela dagen har hon gråtit; nu äro tårekällorna sinade, och hjärtat känns åter hårdt af sorgens bitterhet. Hennes blickar flyga söderut, mot hufvudstaden. Långt borta vid horisonten ser hon ett eldsken lysa. Brinner Kjöbenhavn? Hon vänder sig till kammarjungfrun, som sysslar med bädden, och vinkar henne till sig. – Se, Ahrensbach – säger hon och pekar ifrigt – ser du eldskenet därborta? Hvad är det? – Det är Kjöbenhavn, Ers Majestät. – Lyser det så hvar kväll? – Nej, E. M:t. Men i kväll är hela staden illuminerad. Drottningens blick glider frågande öfver kammarjungfrun. Hon fattar icke strax. Men så gnistrar det till i hennes ögon, kinderna bli blodröda, tinningarna bulta; hon lyfter sin hand och en örfil smäller. – Gå! säger drottningen.
Og aattar Spot og Haad! » Drottningen utvecklar äfven, liksom vår egen landsmoder, en betydande verksamhet i välgö- renhetens tjänst o c h till fromma för närliggande sociala intressen såsom förbättring af sjukas och svagas ställning o c h särskildt af mindre lyckligt lottade barns. H o n har i sin tid tagit initiativet till stiftandet af Danmarks diakonissanstalt, som nu utvecklat sig till en omfattande betydelse, o c h hon står personligen som beskyddarinna för en mängd asyler o c h barnh e m, de där alltid kunna påräkna hennes nit och inflytelserika hjälp. E t t vackert drag, som ock må beröras, är det trofasta intresse, hvarmed hon omfattar alla, som höra eller hört till hennes eget eller hennes föräldrars hus. H o n släpper d e m aldrig helt ur sikte, gör sig underrättad o m deras omständigheter o c h villkor o c h är alltid glad att se o c h tala vid d e m. Denna vackra egenskap har gått i arf till hennes barn. D e t danska folket är också med kärlek o c h vördnad nära fästadt vid sin drottning, o c h de hyllningar, som nu omskalla silfverbruden, ha helt visst en sannare o c h hjärtligart klang än många gånger bullret af de ovationer, som ägnas denna världens uppsatte. Tänk, om de komme ändå till H slutet v e m känner v ä l p å förhand, o m ej en De gamla lärorna blott på skam! » «$ \ Äh! s. v. i o ä n d - lighet. Ja väl! minuter är den toaletten k l a r. » Nej. Thesi Från lidandets oeh våren K — a. Min herre och man. » » I n t e? » Bohrn. ör mången allvarlig svensk mans o c h kvinnas föreställning, står S t o c k h o l m hufvudsakligen som en tummelplats för öfverdrifna, hvarandra ständigt aflösande nöjen, icke alltid af bästa o c h renaste slag. Jag har äfven träffat mer än en utländing, som skarpt klandrat det » cancanl i f », af hvars berusning den glada hufvudstadens innevånare tyckas fängslade.
Jag har vågat hoppas, att det RiksStånd, som bland sina Medlemmar räknat en Stjernlijelm, en von Stjernman och en Ihre, icke skall vägra skydd åt den Vettenskap de idkat, och som nu mera börjat utgöra ett föremål för Svenska Nationens allmänna nitälskan. I anledning häraf får jag hos Herr Grefven och Landt - 94 Den 2 Martti. Marskalken anhålla om Proposition å andra Alternativet af StatsUtskottets Betänkande. Herr Grefven och LandtMarskalken förklarade, att sorn Ridderskapet och Adeln redan bifallit den af Herr Grefven och LandtMarskalken framställde Proposition, vore Herr Adlerbeths yttrande endast såsom en Reservation emot Ridderskapets och Adelns fattade Beslut att anse. Herr Munck af Rosenschöld j Eberhard, uppläste följande: Jag har gjort Motion om uppliäfvandet eller åtminstone inskränkning af den Författning, som påbjuder hvart 5o Tunnelands Jord på Slättbygden i Malmöhus Län Plantering med Träd, emedan denna Författning: 1:0 Är i allmänhet overkställbar; 2:0 Äfven om den kunde verkställas, skadelig; och 3:o I allt fall öfverflödig. Den är overkställbar, emedan icke tillgång på Plantor, ja! än icke anstalt till bekommande deraf för framtiden finnes för en så vidsträckt Plantering, utan att förstöra en del af den Skog, som redan existerar. I detta afseende liknar denna Författning den, hvilken för en del år sedan föreslogs örn Böter å Den i Martil. 95 de Föräldrar, sorn icke låtit vaccinera sina Barn inom en viss ålder, utan att man förut fogat anstalt om YaccinDepot’s och Vaccinateurer. Denna Författning är utomdess overkställbar, eller åtminstone utan ändamål, emedan Stängsel omkring så många Planteringar skulle blifva högst svår, ja! ofta nästan omöjlig i en Ort, der Enskiften redan ålägga Hemmansägare en alltför tryckande Stängsel-skyldighet. Men denna Författning vore, om den allmänt kunde verkställas, ändå skadlig; ty 1:0
Lag, använda ordet lasteligt, äfven utan nu nämnda tillägg, är mindre lyckligt valdt; och således, i förening dermed, blir ännu vådligare. Skulle detta ord kunna utbytas emot ett lämpligare, skulle Utskottet, för sin delj icke tro något vara att erinra emot att i delta mcment bibehålla det nämnda tillägget, ehuru det visserligen kan anmärkas, att intet af de Öfriga momenten innehåller något motsvarande. Utskottet tror hvarken Svenska folkets lynne' eller Regerings-Formens anda och ordalydelse vara att förena med den åsigt, som man tämligen ofta hör förklaras såsom det conslitulionellt monarkiska slats-skickets hufvudstödj nemligen alt delta Stats-skick alldeles utesluter icke blott, såsom allmänt erkännes, åtal, utan äfven den hofsam mäste, den i den renaste afsigt och i de vördnadsfullaste uttryck framställda anmärkning mot en Konungens gerning, för hvilken deremot klandret ovillkorligen och emot bättre vetande måste rigtas emot Konungens Rådgifvare, Svenska folket har i alla lider visat, huru väl det förstår den constitutionclla läran om Konungens rådgifvares ansvarighet. Intet folk är mindre benäget att tillskrifva Konungen de styrelse-åtgärder, med hvilka det är missnöjd!; intet är mera böjdt att för sådana åtgärder hålla sig till dem, hvilka åtagit sig alt gå Konungen tillhanda med upplysningar och råd. Men om det anser sin Konung hafva begått ett misstag, vill det öppet kunna säga det; ehuru det visserligen vill hålla Konungens Majestät i helgd och vördnad, och mot smädelsen lemna Honom ett eftertryckligt skydd. I denna anda stadgade g Cap. Konunga Balken i 1442 ‘,rs Landslag, alt hvar som talade å Konungen det å heder Hans ginge eller ära., och kunde det ej fulltyga, skulle straffas till lifvet, och att den, som mot Honom talade andra smädeliga ord, skulle böta eller straffas med fängelse å valten och bröd. I samma anda gaf en enväldig
Helling, samt Kanslirättens vaktbetjent enahanda ersättningar, som för de 2:ne nästföregående åren varit dem tillagda, med 150 Rulr till den förre och 16 Rulr 32 sk. till den sednare, motsvarande deras från postverkets stat tillförene uppburne arfvoden. Då, efter hvad kändt är, mål, tillhörande Kanslirättens handläggning så sällan förekomma, att vanligen flera år förflyta mellan hvarje gång, samt Kongl. Maj:ts, den 25 Juni 1845, till Kongl. Statskontoret alldina nådiga bref, hvarigenom förenämnde arfvoden från postverkets stat uteslutits och ersättningar derför blifvit, för samma år, af 2:dra hufvudtitelns besparingar första gängen beviljade, gifver vid handen, att vederbörande icke äro uti deras fullmakter om någon löneinkomst försäkrade;. synes det Revisorerne, att, derest Kanslirätten anses böra fortfara, ersättningar af ifrågavarande beskaffenhet icke böra årligen beviljas, utan hellre bestämmas och utgå för hvarje gång, Kanslirätten varit i verksamhet. § &• Enligt räkenskaperna, har under revisionsåren för Ministerstaten utgått: Bil. Litt. C. till 1851 års Revisionsberättelse angående Statsverket, sid. 21. år 4848. Till aflöning för aktiv tjenstgöring „ expektans-arfvoden och pensioner, intilldess anställning i tjenst kan äga rum: åt f. d. Envoyeen m. m. Friherre Palmstjerna „ f. d. Chargé d’affaires m. m. Grefve Gyldenstolpe „ En af Rikets Herrar, f. d. Statsministern för utrikes ärendena m. m., Friherre Ihre Pensioner: åt f. d. Ministern d’Ohssons enka „ f. d. Envoyeen Signeuls enka „ f. d. Envoyeen m. m.
Efter slutade studier Atervänder han till sin fattiga hembygd i närheten af Black hills och triider som spajare an en gång i regeringens tjiinst, för att kunna vaka öfver att det ' röda folkets ratt oj kralnkes af myndigheterna. Det inflytande han småningom lyclrades att förvarha öfvcr indianorna använde h m framför allt till att hindra dessa att motsätta sig den allt merahamtriingande kulturen. Grymheter och vilda blodsdåd, af hvilka rindianböcker~ bruka öfverflöda, förekomma hä.r ytterst spmsamt. 3 h n kan därför sätta boken i händerna på bmn, utan att behöf~a frukta att innehhllet s k d verka alltför retande på fantasien. Iidinierna äro i allmanhet tecluiade med mörka färger, men sannolikt torde den bild fiirf. ger af den vansläktade återstoden af det olyckliga röda folket ej ~nycket skilja sig från verkligheten. De hvita diirernot gro framstiillda soin mönster af hhögsinthet och dygd, och deras bilder framt % anm ljusare och Marme genom jainförelsen med rödslcimens osympatiska gestalter. Mot öfversattningen s k d e Atskilliga anmärkningar kunna göras. M m är stundom £restad att tro, att öfrersiittwen ej riktigt känner betydelsen af de svenska orden. Så t. ex. sages det p&amp; många stä.llen att ryttame, då de om aftonen hemkomo till liigret, sadlade och betsl a d e ~ sina hastas. Om mornarna, innan de redo ut saiilado och bets lade de dem naturligtvis också. På ett ställe säger öfversättaren att. en indinnhöfdings svarta hår snedföll från den fingersbreda, blodröda hufvudslrålen i med röda band lindade flätor^. Oalrtadt sådana lfe förelcoiiuna på flere stdlen är stilen för öfrigt Idm och lättläst. Toin Sawyer, en skolpojkshistoria af Mark Twain. Öfvers. af L. Lipmanson. 4: de upplagan. Pris häftad 2 kr, kart.
— Ölverallt är likväl laglydnad ett utmärkande diag, och 6 äfvenså Ira Ras allestädes spår af det sunda förstånd, den öppna redlighet samt den känsla för Konung och fosterland, som alltid utmärkt Svenska allmogen. Ungdomens bildning i allmänhet, fortgående, såsom af ålder, under presterskapets allmänna tillsyn och föräldrars närmare ledning med tillhjelp merendels af mindre bildade personer, som ofta utan annan kallelse än egna behof vet egna sig dertill, bär visserligen stämpeln af tillfällighet och kan icke vara annat än ofullkomlig, fastän ett närmande till det bättre omisskänneligen visar sig; men ungdomens sedlighet, djupt rotad lili nationallynne! och befästad af religions-undervisningen, svnes ännu vara på en högre ståndpunkt, oaktadt det lättsinne man förebrår vår lid. Bränviliels öfverflödiga bruk, som dock, efter mitt omdöme, icke tilltagit under sednare aren, är ännu den stötesten, som behöfver och efter möjligheten bör undanrödjas; men ehuru förfa It bingarne emot delta missbruk icke kunna irånkännas den verkan, att lillbakahålla oordningar på offentliga ställen och vid allmänna sammankomster, torde det likväl vara tvifvelaktigt, om böjelsen att omättligt njuta af bränvin slår all utrota annorledes, än genom förbättrade undervisnings-anstalter för det uppväxande släglet, hvarigenom detta kan ingifvas begrepp om andra och ädlare njutningar. Med okadt välstånd bland allmogen synes det öfverdådiga brännvinssupande! jemväl aftaga; varande, med afseende härpå, äfven ögonskenlig! att en reaktion i sederna börjat, hvilken, småningom fortgående, utan tvifvel skall mera bidraga lill utrotande af dryckenskaps-lasleu, än alla slags nykterhetsoch måttlighets-föreningar. Då man undantager