Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det har blifvit förd t Ulsk. till last att i sitt till Ständerna afgifna, nu under öfverläggning varande tillstyrkande hafva begagnat ordet Philadelphia-system och man har härvid erinrat, alt det funnes 2:ne modificationer af denna fängelseart. Detta förhållande var icke för Utsk. obekant; och hade jag i fråga om det anmärkta uttrycket lyckats få pluralitet inom Utsk., så hade den klandrade benämningen icke blifvit använd, utan lagens ord, ensamhetsfängelse, bibehållet; men den majoritet, som inom Utsk. segrade, ville nödvändigt hafva in ordet Philadelphiafängelse, och för min del anser jag mig således icke behöfva laga denna benämning i försvar. Punkten litt. f) innehåller: ”att böter skola i allmänhet i lagen bestämmas till ett visst minsta och högsta belopp, dock med förbehåll alt för särskilda fall, der så pröfvas nödigt, härifrån göra undantag.” Det högsta och minsta beloppet är bestämdt; det sednare till 1 r:dr silfverspecies och det förra till 100 r:dr samma mynt. Vid tillämpningen af detta lagstadgande nämnes i allmänhet endast, ”straffes med böter;” och ofta förekommer, utom hela denna straffgrad, ännu en lill, såsom då det heter: ”straffes med böter eller fängelse i 7:de grad.” Jag hemställer till något hvar om detta kan kallas en tillfredsställande lagstiftning! då kan man så gerna säga: ”stralfes,” helt simpelt, och öfverlemna åt domaren alt afgöra, huru lågt eller högt han behagar bestämma straffet. Man måste, utan att vilja gä lill en alltför stor bestämdhet, kunna påstå, att något närmare böra de särskilda straffen kunna stadgas, än att blott i allmänhet - Den 28 A pri]. 305 liet säga ”straffes med böter,” öfverlemnade åt domaren att bestämma huruvida ett brott skall umgällas med 1 r:dr eller 100 r:dr, helst som de brott, vid hvilka böter komma i fråga, och då stadgandet skall tillämpas, äro af så högst olika beskaffenhet. Jag kan således ej gilla det tillstyrkande, som Utsk. gjort i denna punkt litt. f).
Jag tror, att den icke kan uppföras lill högre belopp, än det, hvartill K. M. och Kammar-coll:m bar uppfört den, nemi. 55o,ooo r:dr; emedan denna medelberäkning af 56o,ooo r:dr till en del blifvit så hög genom tvänne års ovanligt stegrade markegångspris, föranledda af tvenne års missvext ; och då det icke lärer vara meningen alt för framtiden grunda en beräkning af inkomsterna på olyckliga år, så tror jag denna beräkning vara oriktig. Deli 20 Maj f. m. io3 Hr Frih. o. Landtm, förmodade, att R. o. Ad., i afseende på föredrngn.sältet, fann det svårligen med god ordning låta sig förena, att under föredragningen af ett uppläst utlåt., innan den är fulländad, företaga föredragning af andra särskildta utlåt:n, emedan det skulle leda till särskildta i afseende på dem fattade beslut, innan man kunnat sluta föredragningen af det först anmälda utlåt.; beroende det likväl alltid af hvarje ledamot, som för sin upplysning önskade uppläsning af något af de med särskildta litterae betecknade ullåtjn, att begära en sådan uppläsning, hvilken då korinne att verkställas. Hr von Hartmansdorff: Jag ville göra samma anmärkn. som de tvänne sista talarena gjort. Jag befarar nemi., alt den beräkning, som SlalsUtsk. gjort af spanmål, att genom prisets höjande från det förut antagna af 5 r:dr tunnan till 6 r:dr, ar alltför hög, enär uti denna spanmål ingår både korn, hafre och blandsäd. Detta är väl icke utsatt i den i:sta punkten, men synes uti de efterföl jande. Hr Rosenblad: För min del instämmer jag i StatsUtsk:s betänk. I afseende på första delen af hvad Hr von Hartmansdorff anfört, eller då han fästat uppmärksam het på en del af spanmålen, som består af hafre och blandsäd, så är denna anmärkn. besvarad dermed, att i beräkningen är sådan spanmål räknad med två tunnor i stället för en, och då är skilnaden ingen.
— Man föreställer olägenbeien eller faran af ofta förändrade Hushålls-Stadgar. Jag tillstår, att jag röres ännu mer af faran genom Spannemåls dyrhet och nöd i hela tracter genom uppdrifven Bränvinsbränning: Jag tror, att man bör framför allt söka förändring i ett sådant förhållande eller anledningarne dertill, samt att tidens och erfarenhetens osvikeliga lärdom måtte få till Lagarnes rättelse gälla. Man har sett Riksens Högloft. Ständer mer och mer allvarligt förena sig om principen af stadighet och lie sv. och Ekon. Utsh Betiinkcinäen, jemnhet i föreskrifterna, rörande detta Hushållsmål; men bör man då icke, just i afse» ende på en sådan föresats och önskan, söka så laga, att till äfventyrs till följd af elt inträffande svårt år, och vid en stark SpanmåIsupphandling och förslösande förmedelst stora pannor, man icke åter vid nästa Riksdag matte blifva satt i nödvändighet att pä nyLt rådsla om bränningens inställande ? Man erinras, att man bör frakta genom panneförändringen resa ärestoder åt Kopparslagare; men man bör lika omtänksamt frukta att resa dem åt några m äg tiga och vinningslystna BränvinsFabrikörer på den öfriga Nationens bekostnad, som heldst dervid bör hafva, hvar och en i sin mon, en någorlunda jernnåd vinning. ' Det är ej heller meningen och afsigten att ändra och omgöra alla pannor under 50 kannor proportionaliter för olika Hemmansägare; ty derigenom skulle, jemte stor kostnad, en mindre hushållsnytta genom allt för små Bränvinsredskap förorsakas, utan endast att utdö mina och afskaffa pannorna öfver 50 kannor, hvilkas ägare, förmodligen ännu måttligt talrika, torde redan i det mesta hafva gjort sig för en sådan ändring betalde.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken yttrade, att enahanda förhållande med detta ämne ägde rum, som vid det föregående, nemligen att Ridderskapet och Adeln redan den 12 sistlidne Augusti e. m. bifallit Statssamt Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskottens under JNT:o 60 deröfver förut afgifne Utlåtande, i följd hvaraf StatsUtskoltets i afseende härå nu Den 29 September. meddeldte yttrande icke eller torde föranleda till någon åtgärd; hvaruti Ridderskapet och Adeln äfven hördes instämma. i3:de Punkten. Angående Uppförande å Stat af 5oo R:dr till Löner för 1 jaktmästare vid StatsRådet j och 2 jahLbetjente vid Högsta Domstolen. Grefve Horn > Claes Fredrik: Jag vågar bestiida detta anslag på den grund, att både StatsRådets och Högsta Domstolens Ledamöter samlas i Konungens borg, inom dess rum och under dess presidium. Således anser jag naturligt, att Konungens egen betjening får utgöra StatsRådets och Högsta Domstolens vaktbetjening. Hans Excellence Herr Grefven och Landt Mär skalken gjorde proposition till bifall å hvad Utskottet i denna punkt tillstyrkt, hvilken proposition med Ja besvarades. i4:de Punkten. Första Momentet. Angående omkostnader för ChartceSigillatceVerket. Detta Moment blef, uppå derom af Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken gjord proposition, af Ridderskapet och Adeln bifallit. Andra Momentet. Angående Skrifmaterialier och Expenser samt Ved och Ljus för Collegierne m. fl. Publike Verk. Den 29 September. Herr Ribbing, härvid: Då fråga nu är om förökade anslag för skrifmaterialier m. m., tar jag mig frihet i Ridderskapets och Adelns minne återkalla den motion jag vid början af denna Riksdag väckte, angående anskaffande af all Expeditions-lösen.
Allt detta utgör ofelbart föremål för verkställande makten allena och tror jag, för min del, att all fråga om sammanfattning af en, för de redovisande och de granskande, gemensam Instruction, borde uppskjutas intill dess de föreskrifter som K. M:t kan finna Jämpeligt att gifva dem, som äga redovisning sig Beta uk andeo, N:o 353. 3.43 ålagd , äro kände och erfarenheten visat att i detta afseende en önskad fullständighet blifvit uppnådd. Då torde befinnas alt för Revisorerne sjelfve inga andra föreskrifter blifva behöflige än de som redan finnas i Grundlagarne och att i stället för nya och vidlöftigare Instructioner, lämpligast vore att upphäfva 1812 års Instruction, såsom, i min tanka, hvarken motsvarande begreppet af en StatsRevision, sådan den livart annat år kan af R. St:rs dertill förordnade ombud förrättas, eller motsvarande det begrepp om förliållandernc Statsmakterne emellan som Grundlagar* nes stiftare uppställt. Uti denna serskilda mening har Hr Riben, C. IV.,' instämt. Herr von Hartmansdorff, August: Då frågorna, 0111 R. H. Sttrs Revisorers granskningsrätt, redan blifvit inom RiksStånden så ofta afhandlade, och så omständligt utredde; och då mina åsigter af ämnet jemväl finnas, i förevarande Betänkande framställda; så inskränker jag min reservation mot Utskottets förslag, i afseende på grundsatserna, till åberopande af min redan yttrade mening. Endast det får jag tillägga, att då ingen räkenskaps granskning kan anses fulländad, förr än man öfvertyga! sig, att den Cassabehållning, sorn står på papperet, äfven finnes i Cassakistan: så anser jag inventeringen af K. Räntekammarens behållningar vara^ hvarken mera obehörig eller öfverflödig, än inventeringar af Bankens och RigsContoirets behållningar, hvilken af hvarje Revision förrättas.
§ I Sedan de, enligt Riksdags-ordningens 68 §, till granskning af Stats-, Bankooch Riksgälds-verken utsedde Revisorer sammanträd!, ega de att, för fullgörandet af 40 Expedilions-Utshottets Förslag till anderd. Skrifvelse, N:o 21. den, i afseende på Riksgälds-verket, dem uppdragna befallning, jemle härvid erforderliga räkenskaper, prolokoll och öfriga handlingar, emottaga följande berättelser, nemligen : l:o af Fullmäktige i Riksgälds-konloret, angående della Verks tillstånd och förvaltning under den tid, sorn Revisorernas granskning bör omfatta ; 2:o af Riksgälds-konlorels kommissariat, angående Kontorets inkomster och utgifter samt skulder och tillgångar under berörde tid, jemte derpå inverkande förhållanden; samt 3:0 af Riksgälds-kontorets Ombudsman, angående de Kontoret rörande rättegångsoch utsöknings-ärenden. § 2.
Den sammanblandning af Kyrkorådens befattning med domstolarnes, som Memorialets författare anmärkt såsom äfventyrlig, tror Utskottet så mycket mindre vara att befara, som författningen tydeligen innehåller, det Kyrkoråden icke måga befatta sig med mål, som enligt lag höra till allmänna domstolarne, samt, hvad annorlunda kan hafva förelupit, utgör ett missbruk, hvaruti ändring i laglig väg bordt Hunna iökas och vinnas; och anser ötskot - 300 Bern. och Ekon. IJtsk. Betänhanden. tet ändtligen, dels att den skillnad i bestraffningen å förolämpningar emot ordföranden i Sockenstämma och Kyrkoråd, och å da som emot Ledamöterna eller dem emellan inträffa, ej allenast är påkallad af den vigtigare och ansvarigare befattning, som, vid alla dessa ärenders både föredragning och utarbetning, den förra ostridigt tillkommer, utan ock föranledd af olikheten i det förhållande, hvari åhörarne sjelfva finna sig till sin lärare och till hvarandra, hvilka de icke vant sig att såsom ämbetsmän anse, dels att Pastor för da fel, som af honom vid tillämpningen och handhafvandet af meranämnde författning kunna begås, ostridigt är, likasom för andra ämbetsfel, och i mån af förseelsens mer eller mindre svåra egenskap, ansvar underkastad, utan behof af någon särskild bestämmelse derom, hvilIren eljest skulle ega rum i hvarje författning, hvarigenom nya åligganden för en eller annan ämbetsman bestämmas; vid hvilket förevetande Utskottet icke finner sig ega anledning, att tillstyrka annan ändring i de föreskrifter, som Författningen om Sockenstämmor och Kyrkoråd i berörde afseenden, eller rörande Pastors befattning med desamma, innehåller, än att före Sockenstämmas slut alltid torde böra af Pastor tillkännagifvas, när Sockenstämmoprotocollet kommer att justeras, samt att tiden till besvärs anförande öfver så val Sockenståm - Bes v. och Ekon. Utsk. Betänkanden.
Hvar någor hörer ordet om riket, och förstår det icke, så kommer den onde, och rifver det bort, som sådt är i hans hjerta; det är den som vid vägen sådder var. Men den som var sådder på stenören, är den som hörer ordet, och tager det straxt gladeliga. Men han hafver ingen rot i sig sjelf, utan står till en tid; och när bedröfvelsen och förföljelsen påkomma för ordets skull, straxt förargas han. Men den som var sådder ibland törne, är den som hörer ordet; och desse verldenes bekymmer, och rikedomsens svek förqväfver ordet; och han blifver utan frukt. Men den som var sådder i goda jord, är den som hörer ordet, och förstår det; och bär också frukt, så att somt gör hundradefaldt, somt sextiofaldt, och somt tretiofaldt. En annor liknelse satte han dem före, och sade: Himmelriket är likt ene mennisko, som sådde goda säd i sin åker; Men då folket sof, kom hans ovän, och sådde ogräs midt ibland hvetet; och gick sin väg. Då nu säden växte, och bar frukt, syntes ock ogräset. Då gingo husbondans tjenare fram, och sade till honom: Herre, sådde du icke goda säd i din åker? Hvadan hafver han då ogräs? Då sade han till dem: Det hafver ovännen gjort. Sade tjenarena till honom: Vill du, att vi gåm, och hemte det bort? Då sade han: Nej, på det att, när I upprycken ogräset, I icke skolen ock dermed upprycka hvetet. Låter båda växa intill skördetiden; och i skördetiden vill jag säga skördemännomen: Hemter först ogräset samman, och binder det i knippor, till att uppbrännas; men hvetet församler i mina lado. En annor liknelse satte han dem före, och sade: Himmelriket är likt ett senapskorn, som en man tog, och sådde i sin åker;
För personer i de två förstnämnde categorierne är by - 3a saltning under en timma, en dag, eller åtminstone några veekor nära nog af enahanda verkan och påföljd, som bysättning för lifstiden. Bedragaren åter lärer sällan, och förmodligen aldrig, finna uträkning vid alt låta inspärra sig i bysättningshäkte under flere år, endast för att undanhålla någon egendom, den han, så länge hysättningen fortfar, i allt fall ej sjelf kan draga synnerlig fördel af, och hvilken, så snart den ej vidare undandöljes, ändock går i mät för skulden. Egentliga ändamålet med bysättning skulle följaktligen vara vunnet, äfven om hysättning för en och samma skuld ej finge fortfara utöfver någon viss tid, den jag önskade blefve bestämd till Tre år. Utsträckes verkställigheten af hysättning utöfver ändamålet dermed, förvandlas Lagen derom till redskap i en ilsken, egensinnig fordringsegares hand, att emot en på tillgångar utblottad gäldenär tillfredsställa enskild hämdlystnad, och detta vill jag ej understödja. Genom det af Utskottet föreslagne Stadgande, att då concurs inträffar, gäldenär bör, om han i bysättnings-häkte sitter, derifrån lösgifvas, är val en utväg öppnad för gäldenär, att icke oafbrutet under hela sin lifstid blifva hållen bysatt, men om concurs är enda medlet för gäldenär att befrias ifrån bysättning, uppstår deraf den följd, att gäldenär, för att freda sig derifrån, nödsakas att utan annat ändamål, än det omförmälde, upplaga Domstolarnes tid med idkeliga ansökningar om concurs, ett förhållande hvartill Lagen ej bör gifva anledning — Häruti hafva Herr Grefve Sparre, Herr Professor Grubbe och Herr Bååth mstämt; Anders Pålsson ifrån Jönköpings Län, med hvilken öfrige Leda möterne af Bonde-Ståndet sig förenat: ”Då jag icke till alla delar kunnat biträda den mening, som i Lag-Utskottet gjort sig gällande, i fråga om förändring af våra nu gällande stadgar, rörande bysättning, så ser jag mig föranlåten låta denna min reservation åtfölja Lag-Utskottets Betänkande.
Meurling, för sänkningen af Säby sjön i Säby socken och Norra Wedbo härad, å 3,664 R:dr, hvilket lån skall återbetalas genom erläggande jemte krono-utskylderna af 183 R:dr 9 sk. 7 rst. för åren Transport: 2,237,554: 33. 8. 2,397,115: 39. 2. 2,226: 2,014: 5,053: 1. 1. 5,200: 14. 3. 3,769: 36. 6. 3,875: 24. — 2,204: 1,900: 1,579: 15. 10. 1,446: 15. 4. 800: 800: 2,400: 784: — 784: 2,253,970: 39. 1. 2,415,535: 44. 9. — 29 Transport: 1849 med 1878, samt 183 R:dr 5 rst. för år 1879, till deltagarne i rensningen af Storån i Svartarps och Lekaryds socknar af Tveta härad, å 6,366 R:dr 32 sk., dito dito af 318 R:dr 16 sk. jemte dito för åren 1850 med 1879, och 318 R:dr 1 rst. för år 1880 « strandegarne vid sjön Nätaren i Barkeryds och Jersnäs socknar af samma härad, för sänkningen a,f nämnde sjö samt Bruksoch Rekebo-darne, å 2,650 R:dr 42 sk. 8 rst., dito dito af 132 R:dr26sk. 2 rst. för åren 1850 med 1879, och 132 R:dr 19 sk. 5 rst. för år 1880, » deltagarne i aftappningen af Stensjön och Laggarbosjön i samma härad, å 3,000 R:dr, dito dito af 150 R:dr årligen för åren 1851 med 1880, och 149 R:dr 40 sk. 6 rst. för år 1881, » Sven Johannesson i Krökesbo, för sänkningen af Hökasjön i Forserums och Barkeryds socknar af samma härad, å 537 R:dr, dito dito äf 42 R:dr 46 sk. 10 rst. dito för åren 1852 med 1865, och 21 ll:dr 23 sk. 5 rst. för år 1866, » deltagarne i utdilmingen af Barkerydssjön jemte deromkring belägna kärr och mossar i sistnämnde socken, å 1,000 R:dr, dito dito af 80 R:dr d:o för d:o, och 40 ll:dr för år 1866, ... » dito i sänkningen af sjöarne
Enär de af Utskottet vid ifrågavarande §§ föreslagna och af tre Stånd godkända förändringar stå i nära sammanhang med den förändrade redaktion af 72 §, sorn Utskottets förslag innehåller och hvilken redaktion redan vunnit samtlige Riksståndens bifall, samt med grunderna för en rättvis beskattning otvifvelaktigt öfverensstämmer, att fastigheterna uppskattas efter deras verkliga värde, finner Utskottet hvad mot nu ifrågavarande §§ blifvit anmärkt icke böra föranleda till någon ändring af hvad Utskcttets förslag derom innehåller; 12 Bevillning,i-Utskotlets Utlåtande, N:o 15. och som den i friherre ron Kramers reservation intagne ofvanberörda hemställan, hvilken endast genom åtcrremiss från ett Stånd blifvit till Utskottet öfverlemnad, innefattar ett ämne, som på den bevillning, hvilken Rikets Ständer nu kunna komma att sig åtaga, saknar inflytande, anser Utskottet samma hemställan, i den ordning den nu blifvit till, Utskottet hänskjuten, icke kunna till någon Rikets Ständers åtgärd för-, anleda. § 73:
Stö SaperingéMSoimuittécu beböfmcr cj t;nö6oiibe afgtfma förtecFning å be perfoner, för ^töUfaä Semtduittg t)an anfmarar, hvaremot bonom otwtfforltgt åligger att anmäla odj, på fatt cm Sftautalås ccl) 0FattfFrtfiitug ftabgabt civ, uppgtfma fitt embete cd) tjenft, bett ten cd) inFontft, batt bevar njuter, ben r erel fe ccft näring, batt tbFar, jemte be ffepp cd) fa rf efter af g-eut ftcara läfterö bväg ■Ten, font på en ert ibfat näring efter rörelfe, ttten imber löpattbe året flottat ben tilt attner ert, tuarc pligtig att från Sapermg&Sommttteeu t förft Semi litt ingö crfäggattbe för egaitbe fartpg etter attbet beruti, ttteb uppgift å läftetal, bete för flit förfummetfc trebitbbfa beloppet af bett bertgeitcm förfnttlabc Semtllittitgeu, ed) tillfälle etta ©alften af böterne angifmarett, famt bett anbra focFnenä fattige; bmarförutatt 33 e m 11! 11 i it g 3 a fgifren fFall crtäggab. Cttt betta flabgattbe fFalt erius ratt in fö ra 3 t ålctt ungert 3 SefaflutngöbarjeanbeS allmänna Äu tiger elfe, angåettbe SöfautatSs cd) 0Fattffrifntng. JöemtUningös^örorbtttug 18S1. af) 3:o äfteb böternais uttagattbe fcrbattcéi, på fatt ettt böter för förfuntmetfe mib Sftantafg; od? ©fattffrifntng rebatt ftabgabt är. §• 65.
Kungörelse af de« g Febr 1739, insaltare kan utan äf* ventyr uppskjuta med uppvisande och annotation af de i Cassorne undfängne attester, ända till näst påföljande söcknedag klockan i 2, hvaraf den olägenhet uppstår, att då CassaCcmtnissarien i sådant fall saknar utväg, att ived nödig säkerhet Cnntrollera Casseurernes dagligs uppbörder, rådrum och tillfall* för en £ vek full Cssseut lätteligen skulle kunna yp» Itetoco-Uisketuis Betänka ndttt» pa*, attden åsyftade eantrollen eludera, och tilt innehafvande förtroende missbruka. BancoUtskottet finner fördenskull högst nödigt, att med upphäfvande af Kgl. Kungörelsen, under d. 9 Febr. 1739, det mi, i närmaste öfverensstämmelse med de förut gällande äldre föreskrifter, nemligen 3 puncten af Kgl. Resolutionen den 11 Junii 1698, och 3:dje puncten i Rikets Ständers Deputerades underrättelse af den 5 Junii 1701, till förekommande af all oreda och osäkerhet så för Banqtaen som dem, hvilka i Banquen insätta pen-< ningar, för framtiden uttryckligen stadgas och förordnas: att jemte det en Banquens Caiseur, vid förlust af sin tjenst, icke må utgifva några enskilda, eller annorlunda beskaffade bevis öfver medel, som i Cassan blifvit insatte, än å det af Banquen dertill gifne tryckta formulair, inga andra än sådana på Banquens tryckta blanquetter utfärdade insättningsbevis äro uti Allmänhetens liand gällande, eller kunna af Banquen antagas och godkännas.
Då Motionairen uttryckligen föreslagit, att de till Riksgälds-Contoret öfverlemnade lånehandlingar, som skulle fortfarande utgöra Bankens säkerhet, under intet vilkor linge förskingras, utan att ett motsvarande belopp af Contorets Obligationer med gångbart mynt inlöstes, och såsom control härpå ofta förnyade inventeringar kunna anbefallas, så finnes lätt, att Riksgälds-Contorets Bihang till R. St. Obligationer långt ifrån att försvaga, måste tvärtom fördubbla Bankens säkerhet, och att, vid Banco-Styrelsens negociationer, det skullebetydligen stärka dess credit, att vid sina egna förbindelser kunna bilägga Svenska Statens formligen utfärdade förbindelser, att kunna visa att Nationen äfven i laglig form iklädt sig den ansvarighet, hvarpå en Stats-Banks credit måste ytterst hvila, och att Bankens förmåga till liqvid måste stärkas i samma mon, som den genom Obligationernas försäljning blifver i tillfälle att anskaffa silfver utan att engagera sitt eget namn. Men då Banken sålunda erhållit en lätt realisabel valuta, blifver den i tillfälle att med mera trygghet, jemväl i vidriga conjuncturer, kunna till besparing af utländsk ränta anlita sin egen silfverfond äfven under proportionen af 1 till 3; och möjligheten att behöfva taga sin tillflykt till obligationsförsäljningen lärer således icke under vanliga förhållanden kunna komma i fråga. Stats-Bankens lånefordringar få nu alldeles icke indrifvas, och gifva således ingen säkerhet för capital endast för en viss årlig ränta; RiksgäldsContoret skulle gifva denna capitalsäkerhet, och jemväl genast liqvidera alla möjliga förluster.
Mångenstädes torde icke ens behofvet påkalla, att delta i någon väsendtligare mån förökas; annorstädes skulle, äfven om dylikt behof förefunnes, olägenheterna för domaren, nämnden och till och med för menigheten blifva större, än fördelarne. Hvad som emellertid för alia orter skulle vara en lika stor fördel, vore om stämning finge ske till alla de rättegångsdagar, då Häradsrätten i allt fall är samlad, och förhållandet med Häradsrätterna i detta fall blefve lika med Rådstufvurätterna. Nu måste alla stämningar ställas på Tingets första dag, och sålunda finnes på hela året endast en, två eller högst tre dagar, då rättegång kan öppnas; försummas stämningstiden, kan en sådan försummelse först flera månader sednare godtgöras. Men i de flesta härader och tingslag äro de årliga rättegångsdagarna åtminstone \ 0, ofta 20 och i ganska många stora härader och tingslag uppgå de till 30 eller 40, undantagsvis till och med derutöfver. Tydligt är att då, oaktadt detta stora antal rättegångsdagar, stämningar icke kunna meddelas till flera än tre, anordningen är i högsta måtto felaktig; hvaremot, om stämning finge uttagas till flera af dessa rättegångsdagar, och dessa fördelades på flera månader, i stället för att nu sammanslås till 2 ä 3 gånger på året, rättvisan skulle vinna betydligt i skyndsamhet, och målen sannolikt derigenom blifva mera jemnt fördelade på årets samtliga rättegångsdagar, än nu är fallet. Likaledes skulle det vara en synnerlig fördel, att icke, såsom för närvarande efter häfdvunnen vana merändels sker, uppskjutna måls handläggning utan verkligt behof utställdes till ett påföljande ting, utan företoges så fort ske kunde, och, der ej hinder mötte eller uppskofvet sålanda blefve för kort för det dermed afseada ändamål, helst å nästa rättegångsdag. Deraf blefve väl en följd, att icke flera rättegångsdagar finge följa allt för tätt på hvarandra, men deras jemnare fördelning på den tid, som tinget i allt fall, för expeditionens skull, måste räcka, torde icke föranleda någon synnerlig olägenhet för domaren, helst behofvet af särskilda rättegångsdagar för ransaknmgar med häktade personer derigenom minskades.