Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Gö* ras åter vid förslaget anmärknrr, skola tilläggas orden: hvilka dock ej må innefatta ändringar i andra grundlagsstadganden än de i förslaget omnamnda, blifve de etc. etc., voterar ja; den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, förklarar R. o. Ad. icke ofvannämnda anmärkn. för sin gemensamma tanke. Efter voteringens slut befunnos rösterna hafva utfallit, som följer: Ja — 11. Nej — 45. Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att sedan Gr. Horn från t rädt sin anmärkn., vore nu, sedan Hr Hjärnes an* märkn. förfallit, Ilr v. Hartmansdorlfs den, hvilken vore närmast i tirdningen att pröfvas. Gr. Horn: Jag tror icke, att, efter den praxis sorn är vidtagen, man kan frånkänna mig det rum, som Hr Hjärne velat tillkämpa sig. Jag har tillegnat mig Ilr Dalmans för* slag, hvilket således bör framkomma i den ordning, som milt förslag i förhållande till de öfriga framställdes; ty jag kan icke linna, att ordningen, uti hvilken vi äga rättighet att få våra framställda åsigter pröfvade, kan förändras der* igenom , att vi förena oss om en förändrad redaction. Gr. Frölich: Jag skall äfven anhålla, att Gr. Horns förslag i sin ordning må till afgörande förekomma, med iakttagande af den redactionsjemnkning, hvarom Hr Gr. med lir Dalman förenat sig. Hr von Hartmansdorff: Jag öfverlemnar visserligen åt Hr Gr. o. Landtm, att bestämma ordningen, i hvilken anmärkningarna böra föredraga?; men då de båda välda le* 19 II. 37 Den ai Februari f. m. damöterna förenat sig med Hr Dalman, och accessorium sequitur simm principale, torde deras åsigt böra få göras gällande i den ordning, Hr Dalmans förslag till afgörande förekommer. Hr Hjärne: Jag tror, att Gr. Horn har rätt.
Uti nya förslaget till straffbalk, har nemi. 7 Cap. 5 § följande lydelse: ”Har någon, för att afvärja trängande lifsfara, föröfvat gerning, hvarförutan räddning ur denna fara ej möjlig var; derföre skull han ej till straff fällas”. Detta innefattar således ett mycket vidsträcktare lagstadgande, än det jag föreslagit, men på det ali man ej för ordslällningens olikhets skull må tilltro sig kunna göra några invändningar mot antagande af mitt förslag; så får jag för min del föreslå, att detsamma mätte blifva fullkomligt lika lydande med det nya lagförslagets, endast med den förändring att ordet gerning utbytes emot orden ”tillgripit annans egendom,” då förslaget komme att lyda sålunda: ”Har nå gon, för att afvärja trängande lifsfara, tillgripit annans egendom, hvarförutan räddning ur denna fara ej möjlig var; derföre skall han ej till straff Edlas.” Uti det förslag till straff-balk, sorn från trycket utkom 1839, hade 7 Cap. 5 § följande lydelse: ”Har någon lör att afvärja trängande fara för lif eller helsa, såsom i hungersnöd eller annan svår nöd, tillgripit annans egendom, enär räddning thy förutan ur denna fara ej möjlig var; derföre skall han ej till straff fällas.” Ser man nu på motiverne till den förändrade redaktionen uti det sednaste förslaget, så erfår man att orden ”tillgripit annans egendom” blifvit D e n 4 Januari. 23 utbytle mot ordet ”gerning” endast för att göra begreppet mera omfattande, så att det skulle afse alla gerningar af livad slag som helst. Det anförda torde vara mer än tillräckligt för att hos R. o. Ad. kunna motväga det hånfulla omdöme, som af mina motståndare blifvit uttaladt om mitt framställda förslag, helst deras hån, enligt hvad jag nu visat, träffar dem bland landets mest ansedda jurister, som utarbetat det nya lagförslaget; — dem, som granskat detsamma; samt dem, af hvilka det redan blifvit godkändt.
Vidkommande slutligen* huru för köstna-' den till denne Riksdags Protocoller med dertill hörande Bihang må böra redovisas i så får Utskottet, i följd af dess förra förslag, tillstyrka, att de Herrar och Män som nu haft sig uppdraget, att ombesörja tryckningen och försäljningen af Protocollerne; Äfvensom Höglofl. Expeditions-Utskottets Secreterare hvad Bihanget angår, måtte aflemna redovisningen för de influtne medlen så Väl Sorn för de öfverblifvande exemplaren till Herrar Fullrnägtige i Riksgälds-Contoiret hvarifrån medlen till tryckningskostnaden utgå, och sådant på sätt Stats-Utskottet uti serskildt Utlåtande för denne dag i afseende å Bihangets öfverlemnande föreslagit { Hvilket alt vördsamligen ^“ställes .Riksens Höglofl. Ständers bepröfvande. Riksens Högloft. Ständers Stats - Utskotts Utlåtande öfver Högloft. ExpeditionsUtskottets Memorial af den 23 Mars 1818 , angående förvarings -rum för öfverblifvande Exemplar af Bihanget till Riks^Ständens Protocoll. ^Jaenne af de Respective Riks-Stånden, netåj ligen, Höglofl. Ridderskapet och Adeln, HögVördige Präste-Ständet och Hedervärda Bonde’ Ståndet hafva till Stats-Utskottets yttrande remitterat Höglofl. Expeditions-Utskottet^ till Rikets Höglofl. Ständers under den 23 nasti.
De utgöra sä alt säga hvilopunktcr, der de mål, sorn emanera från Styrelsen uppehållas eller åtminstone så behandlas, att den sorn i Statsrådet undertecknat och skall ansvara för beslutet icke kan, såsom det tillkommer en rådgifvare, controllera deras vidare gång och befordra deras verkställande med den skyndsamhet och den ordning, som vederbör. Då ingen ansvarighet hos Statsrådet fans, kunde det hafva något skäl för sig, att äga dessa collegier, i hvars tröga former ett slags garanti kunde anses ligga att mot maktmissbruk bättre skydda den enskildes rätt, än om densamma varit öfverlemnad åt en helt och hållet centraliserad styrelseform. Men nu, då ansvarige Statsråd finnas, och då den conslitutionella grundsatsen Ii vi la r derpå, all ett strängt ansvar kan ä rådgifvarne utkräfvas, men detta är omöjligt och obilligt om ej den, pä hvilken ansvaret hvilar äfven äger makt att se till huru lians tillstyrkanden verkställas och åtgärderna handhafvas, så är det äfven af behofvet påkalladt, alt denna del af Styrelsen ställes i öfverensstämmelse både med en sådan princip, med sin egen historia och sakens natur. Jag skulle derföre tro, att framställningen härom borde bifallas, meri med den förändring i redactionen, som jag tog mig friheten att föreslå, eller, om ämnet anses vara för litet ulredt, att man da återremitterade betänk. Gr. Frölich, David: Den siste värde talaren har med mycken skicklighet och sakkunskap utredt den vigtiga och allvarsamma sidan af den nu under öfverläggning varande frågan, Den 13 No ve ni ber e. ni. Cl men jag tillslår, att jag betviflar, huruvida han verkligen derigenom befordrar del ändamål, för hvilket håde lian och, jag förklarar det, äfven jag äro lifvade. Denna diseussion har nemi. på ett så originell och, alt jag så må säga, dramatiskt säll blifvit inledd, att det verkligen, tror jag, blifver svårt att nu företaga frågan under en vanlig analytisk och ratiocinerande form för debatten.
Lån, der påskrift å passet meddelas, äfvensom,' med beräkning af reseiid, minst 2 mil om dagen, det torde vara lämpligt att derom meddela fö - Den 1 Martil. t reskrift; och torde till vinnande af åndamålet så vida icke allt för mycket besvär derigenom beredes blifva, såsom oontrollerande gagnelig!, om förteckningar upprättades af de authoriteteter som förpassning*!- meddela, upptagande förpassningames innehåll, samt äfven af den föregående sista påskriften, då passet ifrån annan authoritet blifvit utfärdad, för att deraf kunna utröna, huruvida föreskiifterne blifvit behörigen iakt tagne. Jag anhåller vördsammeligen afl detta anförande må till Oeconomieoch BesvårsUtskottet remitteras. N:o ig. Herr König, Jokan A.'. Vid alla Riksdagar har det visserligen Varit Bevillningsutskottets berömliga omsorg och bemödande att på säkra grunder fördela beskattningen. I sista Bevillningsstadgan har det dock håndt att en högre afgift blifvit ålagd för utsatte capitaler, som icke äro intecknade, S.n för dern som äro det. Då likväl det år en stor förmon att hafva sitt capital försäkrad t genom inteckning, i stället att andra utestående capitaler kunna vara underkastade många tillfälligheter till långifvarens osäkerhet, hemstålles ödmjukast att den omständigheten måtte med Höglofl. Ridderskapefs och Adeina bifall till Bevillningsutskottets handläggning vid förestående Bevillningsstadga, remitteras, att en helt omvänd ordning malte iakttagas och således 52 Den i .liars. den afgift, sorn i sista BerillningsFörordningen år ålagd oiiitecknäde eapitaier blifva ålagd de intecknade, och de lörre för framtiden njuta den lindring i afgift, sorn de infecknade genom samma stadga åtnjutit sedan sista Riksdag.
Hon var och förblef djupt likgiltig för »dogmer och doxier»; hon hatade djupt de kristnas inbördes strider och hon gaf senare sin trosbekännelse med de sköna orden: »Min själ har eld nog för att brinna med alla själar, inom kyrkan eller utom henne. Jag tror blott på en präst och ett tempel, där otaliga allvarliga dyrkare knäböja och detta tempels väggar äro genomskinliga, så att ingen skall kunna taga deras mått » Då man från den katolska reaktionens håll gör gällande den satsen: att kvinnan utan religiositet är andligt steril och att hon därför bör återgå till katolicismen, då uttalar denna – med sin himmelshöga öfverlägsenhet, äfven i psykologiskt djupsinne, öfver hvarje annan kristen tro – en stor halfsanning. En kvinna utan religiositet har verkligen aldrig danat något stort – men ingen man heller! Ty religiositet är icke begränsad vid en kyrklig eller sekterisk religionsform: den är själens förmåga att dyrka, hängifva sig och förtäras af sin egen eld! Ateisten som påfven äro enligt sitt skaplynne religiösa – eller de äro det icke. Och just de kvinnor hvilka under detta århundrade varit främst bland de andligt skapande – Elisabeth Barrett Browning, George Eliot, systrarna Brontë, George Sand, M:me Staël – hafva, i min mening, varit djupt religiösa, men, i vanlig mening, fritänkare af olika meningsskiftningar. Det vill säga: de hafva med brinnande hjärtan omfattat den sanning, de själfva åt sig valt som den högsta, denna har för dem blifvit lidelse, och lidelse är – enligt Meredith’s djupa ord – endast noble strength on fire. Hvad helst en sådan lidelse omfattar, det blir religion. Och som Elisabeth Barrett med denna lidelse omfattade hela tillvaron, vardt också hela tillvaron hennes religion. Det är från denna synpunkt hon bedömer konsten lika väl som människorna. Hon kallar sig »en litterär latidunarian», hvilket Kenyon härleder ur hennes »omoraliska sympati för styrkan hvar den än fanns».
Dylika underkommissionärer hade, med få undantag, förstått att genom ordentlighet vid låneliqviderna förskaffa sig det anseende hos Styrelsen, att denna åtnöjes med af dem meddelade vederhäftighetsbevis och betalningsansvar, hvadan ock hvar och en så beskaffad lånehandhng i de aldra flesta fall icke erbjöde annan säkerhet i formelt afseende, än den, som funnes i kännedomen derom, att kommissionären omedelbart till ansvarige inlemnaren insändt handlingen, hvilken ofta, hvad sjelfva skriften till utseende, sammansättning och stafning anginge, vore sådan att dess äkthet kunde dragas i tvifvelsmål. Af någon tänkande person kunde väl ej eller ifrågasättas, att Styrelsen, som hade att pröfva lånehandlingar från ett distrikt, sträckande sig från Sveriges nordligaste punkt ända till Skånska gränsen, skulle kunna känna hvarje låntagares och löftesmäns namnteckning eller bomärke samt alla vittnens och betygutgifvares namnteckningar; och just derföre samt för att skydda Verket mot förluster hade stadgandet om inlemnares förbindelse att ansvara för lånehandlingars rigtighet tillkommit. För inlemnare, som icke uteslutande såge på provisionen för uppdragets besörjande, utan äfven besinnade den ansvarighet han sig iklädde, vore det i allmänhet icke svårt att skydda sig för falska lånehan dlin gar. Många utvägar erbjödo sig i detta afseende, men det vore ej här stället att närmare vidröra dessa; och hade Styrelsen upptagit ämnet endast för att framhålla, att den ansvarige inlemnaren af en lånehandling alltid måste anses vara ensam vållande till den förlust, han kunde komma att lida derigenom, att handlingen sedermera befunnes vara af origtig beskaffenhet sarht att om Styrelsen också med all sorgfällighet hädanefter såsom hittills verkställde granskning af ingifna lånehandlingar, falska sådana kunde undgå Styrelsens uppmärksamhet, äfven om Styrelsen såsom grundsats antoge, att icke godkänna andra handlingar än dem, om hvilkas rigtighet Styrelsen skäligen kunde anse sig ega full visshet.
Om man blott betänker, att hvar och en, som önskat få silfver för 128 sk., nu en lång tid äfven kunnat få det, på samma sätt som Banken förskaffat sig silfver, till detta pris, men att man ej begagnat sig af denna utväg, emedan silfret då skulle ligga såsom ett dödt capital, och icke kunna ingå i rörelsen, så torde man ock finna det närvarande ögonblickets kraf, att erhålla ett bestämdt myntvärde. Jag anser således det mål, som sökes, böra vara: att erhålla ett bestämdt myntvärde på ett sätt, som gifver den största möjliga säkerhet för detta värdes orubblighet, och tillika befordrar förtroendet och penningens omlopp till befordrande af näringarnes bestånd och förkofran. Är man nu ense härom, så uppstår ett ytterligare tvisteämne om medlen att verkställa ett sådant beslut, och frågan blir då: hvad be - I Den 6 Julii f. m. j43 höfves för att verkställa realisationen? Är det silfver, eller är det förtroende? Om man vill betrakta, buru mycket silfver behöfves i Banken till utvexling, så skall man finna, att icke någon bestämd ziffra kan tagas till grund. Beräknar man, burn mycket silfver troligen bör ingå i den allmänna rörelsen, så tror jag för min del, att 2 millioner äro tillräckliga, för att utbyta småsedlarna i den inre rörelsen. Jag tror likväl icke ens, alt detta utbyte beböfver gå till så stort belopp, emedan Bancosedeln alltid är nödvändig i Sverige under vanliga förhållandem Men den stora omständigheten, sorn behöfves, är förtroendet. Efter de många beslut, som äro tagna, och de löften, som blifvit gifna, är det icke underligt, om ett stort misstroende till Banken existerar. När man, om icke med uppsåt, åtminstone i följd af händelserna bedragit Folket, är det icke nog att säga: Nu är jag hederlig karl, utan man måste vidtaga sådane åtgärder, som kunna öfvertyga Folket derom. Vidtager man åter åtgärder, som störa det allmänna förtroendet, så hjelper icke att skaffa silfver in i Banken.
För hufvudvotcringen föreslås följande proposition: »Den, som godkänner Borgareoch Bonde -Ståndens beslut, »att Rikets Ständer till svar å Kongl. Majits nådiga Proposition, angående Krigs-kollegii ombildning lill en Armé-förvaltning, underdånigst meddela, att Rikets Ständer finna den nuvarande organisationen af Krigs-kolh-gium i liera hänseenden olämplig och bristfällig, och att Rikets Ständer medgifva, alt Krigs-kollegium förändras till en Arméförvaltning på det sätt, att inom densamma bildas tre särskilda afdelningar, hvardera stalld under en Militär-chef, och att åt dessa chefer uppdrages att, hvar inom sin afdelning med nödigt biträde, på eget ansvar handlägga och afgöra alla Siats-Utskottets Memorial M ‘219. sådana mål, som i något hänseende fordra militärisk t—tek niska insigter : men att alla öfriga mål och ärenden öfverlemnas till en särskild af militär—chefcrne oberoende afdelning, som utgöres af endast civila medlemmar och med kollegialt arbetssätt, ål hvilken afdelning tillika uppdrages den omedelbara dispositionen af Armé-förvaltningens kassa och kontrollen deröfver jemte den bokföring, som alser att redovisa för embetsverkets bela förvaltning; samt alt Rikets Ständer dels anhålla, att Kongl. Majit ville från Armé-förvaltningen skilja såväl vården och inseendet öfver arméens boställen, som förvaltningen af de landtförsvaret tillhöriga fonder, äfvensom ock tillse att kassaförvaltningen bringas i öfverensstämmelse med den reglering af Statens allmänna penningeförvaltning, som kan blifva en följd af Rikets Ständers derom särskildt gjorda underdåniga framställning; dels förklara, att om Kongl. Majit finner lämpligt att före nästa riksdag gå i författning om inrättande af en Armé-förvaltning, i enlighet med nu uppgifna grunder.
Å nyo föredrogs Kongl. Maj:ts den 28 sistledne Februrii aflåtne, och den 5 dennes eftermiddagen på bordet lagde Nådiga Skrifvelse till Riksens Ständer, angående granskningen af Tullverkets räkenskaper, samt räkenskaperne för vissa under Kongl. KrigsCollegium och SeraphimerOrdensGillet ställde Cassör. Grefve Gyllenborg, Johan Henning, hade inlenmat ett så lydande Memorial: (Se Bilagan N;o 5.) Herr af Uhr, Carl David: Då äfven jag varit bland deras antal, som Arid sistlidet års Revisions-förrättning understödt de af Kongl. Majit uti Dess nu upplästa Nådiga Skrifvelse ogillade åtgärder, anhåller jag vördsamt att till alla delar få förena mig med hvad Grefve Gyllenborg i detta afseende till sitt försvar anfördt. Under loppet af denna Riksdag, är det nu för andra gången, på detta rum, som anmärkningar blifvit gjorda emot 1822 års Revisionsförrättning, - men också befinnas dessa anmärkningar sins emellan jemförde, af en ganska skiljaktig beskaffenhet. Då man på ena sidan ansedt Revisorernes » Dea 15 Martii. 4o5 granskning i vissa omständigheter nog mycket efterlåten, hur man deremot på den andra, fund nit densamma för vida utsträckt, äfven utöfver; gvänsen“af lemnade föreskrifter. £ I frågans närvarande skick, år det således af mycken vigt, att få ett så grannlaga ämne närmare utveckladt, emedan det år lika angeläget, att ett sådant förhållande högtidligen ogillas, om det verkligen ägt rum, som det år råttvist mot Revisorerne, att de befrias ifrån en sådan misstanka, i händelse de dertill icke gjordt sig skyldige. Revisorernes berättelser åro vål redan <5fverlemnade till StatsUtskottets pröfning, men en annan sak år, att granska de uti samma Berättelser förekommande anmärkningar, och en annan sak, att tillse huruvida dessa anmärkningar, skedt i öfverensstämmelse med lemnade föreskrifter eller icke, samt om . Revisorerge i sådant full gjort sig förtjenta af någon förebråelse.
Men ni får förlåta mig, jag måste se till mitt kök. Tack för föreläsningen! Efraim Rosenius. de tömma » malörtsbägaren ». På söndagen, som ju är en hvilodag för alla, således äfven för de små, kan man ju utbyta soppan mot te eller, om möjligt är, cacao. Frukostmålet: alla dagar ett glas uppkokt, men ej rykande het, mjölk och stadiga skifvor af det hembakade brödet, hvarpå bredes antingen smör, honung (mycket hälsosamt), lingonsylt eller rifven m e s o B t, blandad med något mjölk. Strax efter måltiden ut i friska luften! Middagsmålet: två rätter mat, omvexlande kött och fisk af alla ätbara slag, men icke starkt kryddade. De bästa kryddorna äro som bekant: 1) hungern (barn böra e j äta, såvida de ej är hungriga) 2 \ saltet. Därför behöfver man ju ej alldeles utesluta de öfriga. Aftonmålet: lätt och enkelt, bröd, kokt frukt af det slag, som årstiden har att bjuda. Rabarber äfven både nyttigt och godt, dels som kräm, dels som gröt, uppblandadt med imkokta risgryn. » Potenta », gudaspis, grynen kokas väl, under omrörning (alldeles som mannagryn) i god mjölk, slås upp i en porslinsform, öfversiktas med litet strösocker och stötta kardemummor, eller om man s å vill kanel, hvarefter den öfvertäckes med porslinsfat och ätes sedan den stannat och mesta hettan fått afgå, serveras med lingonsylt och är en förtjusande aftonspis för gammal och ung. (Söndagsmat för barnen.) Tidigt sänggående i väl luftadt rum rekommenderas. Intresset för de kära barnen leder oss in i detaljer, som egentligen ej höra till ämnet. Tjänarinnans lön pr år 100 kr. Denna utgift är absolut nödvändig, ty husmodern behöfver en daglig och kraftig hjälp med hvarjehanda göromål utöfver de svåraste grofsysslorna, som en person, hvilken gick till och ifrån, nog kunde utföra, men af hvilken man ej fick fordra samma nit och intresse som af en egen tjänare.
April är jag i tillfälle styrka, att utdelningen för första qvartalet utgjorde allenast 24 rtdr s6 sk., eller 8 r:dr 5 sk. 4 *':st P1' månad, alltså icke fullt tretton (i3) sk. för hvarje dag!! Detta förhållande ger mig anledning till en jemförelse. Ursägten den, mine herrar! Den må synas löjlig; den är dock sann och obestridlig. En hjelphustru, t. ex. här i Stockholm, åtnÖjer sig visserligen icke med en så ringa dagspenning; och hon har ändå maten på köpet, någon gång äfven fria husrum, fri värme på något af stadens fattighus! Eller månne i hela Sverige finnes något tjenstehjon, vare sig hos hvilken husbonde som helst, som åtnjuter så ringa vedergällning för sitt arbete, då föda, lön och alla andra persedlar noga sammanräknas? Jag hemställer till eder alla, mine herrar! och synnerligast till StatsUtsk:s herrar ledamöters närmare eftersinnande, om det är välbetänkt, om det är ädelt, om det är R. St. värdigt, att på sådant sätt behandla skickliga och förtjenta ledamöter i en D c n 5 M aj c. ra. af Rikets öfverdomstolar, — om det är genom en sådan behandling Staten kan hoppas att se sina rättmätiga anspråk på dugliga och redbara embetsman uppfyllda? Jag kan icke, utan att uppenbart förnärma R. o. Ad:s värdighet, tveka örn dess tänkesätt i detta hänseende, när den af mig väckta frågan en gång här förekommer till definitivt afgörande. Det är hvar och en af eder, mine herrar! väl bekant, huruledes, under riksdagarna, en talrik cancellibeljening, en talrik vaktmästare-personal antagas uti både RiksSt:n och de särskildta Utsktn. För dessa befattningar åtnjuta de, livar i sin mån, rundliga arfvoden, änskönt månge bland dem, i jemnbredd dermed, hafva tillfälle till andra förtjenster; flere innehafva publika tjenster med löner på stat, dem de oafkortadt uppbära under riksdagens lopp, änskönt de åtnjuta erforderlig lindring uti sin ordin, tjenstgöring.
Drätselkammarens utlåtande; ty och då, vid sådant förhållande, Magistratssekreteraren, vare sig att de af Magistraten sålunda beslutade meddelanden expedierats genom bref eller protokollsutdrag, hvarken af åberopade stadgandet i 10 § af Kongl. Expeditionstaxan eller eljest af lag ägt stöd för sin omförmälda åtgärd att derför påföra Drätselkammaren lösen, — pröfvat, jemlikt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, rättvist att, för det missbruk, Magistratssekreteraren sålunda låtit komma sig till last, döma honom att böta Etthundra Riksdaler Riksmynt, till lika fördelning emellan Kronan, Advokat-fiskalen i Kongl. Hofrätten och staden Carlstad, äfvensom förpligta Magistratssekreteraren att godtgöra Drätselkammaren den lösen han, på sätt nämndt vore, af densamma obehörigen uppburit med Etthundrafyratioåtta Riksdaler 25 öre Riksmynt. Beträffande åter den emot ledamöterne uti Magistraten i målet förda talan så, enär hvad deri blifvit lagdt dem till last icke vore af beskaffenhet att kunna ansvar eller ersättningsskyldighet för dem föranleda, blefve de af Kongl. Hofrätten från samma talan befriade. Sedan vid granskning af fångförteckningarne blifvit anmärkt, att drängen Lars Lindgren från Fernsjö socken i Jönköpings län och förre kronoarbetskåren Carl Johan Wippenberg, hvilka den 23 Maj 1863 till länsfängelset i Nyköping inkommit, häktade för stöld inom Hölebo härad, ej varit till ransakning vid Häradsrätten instälde förr, än den 10 påföljande Juli, har R. St. Just.-Ombudsmans Embets-Berättelse till 1865 års riksdag. 6 42 jag genom skriftvexling med Konungens Befallningshafvande i Södermanlands län erhållit upplysning derom, dels att Konungens Befallningshafvande uti skrifvelse den 30 Maj samma år, hvilke nden 1 påföljande Juni kommit Dornhafvanden i Hölebo härad tillhanda, underrättat denne, att Lindgren och Wippenberg blifvit häktade såsom misstänkta för särskilda stölder, deraf en inom nämnda härad, samt anmodat