Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Maj:ts nådiga proposition, angående utbyte af kapellans-bostället Wiskeryd N:o 2, emot trumpetare-bostället vid f. d. Östgötha kavalleri-rege' mente Bjärstad Storegården N:o 1; N:o 78, i anledning af föreslagrie förändringar uti nuvarande stadganden angående förräntningen af fonden för Hjelmare kanaloch slussverks framlida underhåll. S. D. Vid punktvis skedd föredragning af Stats-Utskottets, den 19 dennes på bordet lagda, utlåtande N:o 79, i anledning af åtskilliga vid tillämpning af stadgandena rörande staden Wexiös byggnadslån förekomna frågor, blef nämnda utlåtande till alla dess delar af Ståndet bifallet. S. D. Föredrogos och biföllos nedanstående Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottens, den 19 dennes bordlagda, betänkanden: N:o 1, i anledning af väckt motion om ändring i 15 kap. 1 § Byggninga-balken, i fråga om skyldighet att gräfva dike omkring svedjeland: N:o 2, i anledning af väckt motion om förhöjande af ansvaret för antändande af ljung å allmänning, af okynne eller sjelfsvåld; N:o 3, i anledning al väckt motion om ytterligare underdånig framställning bos Kongl. Majtt om utfärdande af förklaring öfver 8 § i 2 kap. af Fiskeri-stadgan den 14 November 1766; N:o 4, i anledning af väckt motion om ändring af de i 20 kap. 4 § Byggninga-balken och dertill hörande författningar meddelade stadganden i fråga om de undersökningar, som böra föregå anläggande af husbehofs-mjöloch sågqvarnar; N:o 5, i anledning af väckt motion dels om utfärdande af en författning till bestämmande af qvarntullens och s. k. doftmarkers belopp, dels ock angående upplåtande af de i Svartån, inom Säby Socken, befintlige obegagnade vattenfall; N:o 6, i anledning af väckt motion att hemmantalet måtte bestämmas såsom grund för skyldigheten att deltaga i skallgång. Prot.-Utdrag den 26 Mars 1851. Från Högloft.
Ständet icke skulle obenäget up taga det jag nu har äran meddela de tankar jag hit tills kunnat göra mig om det ämne som mitt bilagbe yttrande afhandlar, och hwikkets pröfning i allt Mant som ej widrbr de redan af Högloft. Stats - Uiskottet afgifna Förslag, jag utbeder mig mä till högbemälte Utskott remitteras. löfwcrtygad derom, att Rikets Högloft. Ständer, lärde af flere tiders erfarenhet, befriade, genom den nyligen stadgade Regerings - Formen, frän ben inflytelse, ett för dem twinganbe Regeringssätt medfört, skilde frän alla sädana tänkesätt som frängä hclgden af Statsförbindelsers uppfyllande, fästade allenast wid de grunder som med fullt bibchällande af hwad rättwisan och klokheten bjuda, icke känna nägon annan gräns för sitt redeliga bemödande, än omöjligheten, förutser jag klart att de nu (kanske för första gängen) stadga rtk exempel derpä, att de icke widare gilla de konstiga wägar som missleda, de jnwecklade anstalter, som göra vreda, de sammansatta operationer som bereda osäkerhet och befrämja egennytta», utan twärtom att de endast och allenast följa den wäg som, ofbrutscdde händelser dem ingen kunnat förekomma undantagne» säkert fastän kanske längsamt leder till det mäl man bör komma, nemligen, att göra i allt rättwisa; d. ä. att söka noga upfylla förbindelser, samt att enligt klokhetens och fbrsigtighckens reglor, bibehälla kredit och förtroende. Det är sant, beklagom bet, att wi redan hafwa hunnit längt pä förstörelsens wäg; men lätom icke miss. trösta»
* Jag har med dessa, nu afslutade anteckningar afsett att göra Iduns publik närmare bekant med Sveriges största romanförfattarinna, ty den platsen lär ingen vilja bestrida Emelie Flygare-Carlén. Det kan ju alltid äga sitt intresse att komma på närmare fot med en författarinna, hvars stora talang, alla literära skolor och smakriktningar till trots, står höjd öfver allt tvifvel, och hvars arbeten äfven i en ganska sen framtid icke endast komma att upptaga en stor plats på bokhyllan, utan äfven i det nittonde seklets svenska literaturhistoria. Det finns författare, som sluta med att blifva endast stora namn, hvilka man nämner med respekt, hvilka hvar och en, som vill göra anspråk på bildning, måste känna till, men som ingen läser. Jag tror icke Emelie Flygare-Carlén kommer att höra till dem. I och med smakens förändring kan man väl påtaga sig mer eller mindre skarpa kritiska glasögon, man kan möjligen komma att afhända henne ett och annat, men publik skall man helt säkert få svårt att beröfva henne. Som personlighet, en underbar blandning af stort och smått, trivial ända till hvardaglighet på samma gång som fantastisk och egendomlig, nykter och bizarr, kälkborgerlig och genial, den ena gången helt och hållet på jorden, den andra högt uppe bland molnen — sådan kommer Emelie Flygare-Carlén att stå för den personliga hågkomsten. Thore Blanche. A f de trenne porträtt af Emelie FlygareCarlén, vi meddela i dagens nummer, är det å första sidan för vår räkning tecknadt af fru Jenny Nyström-Stoopendaal efter senast tagna fotografi af den frejdade författarinnan. Denna är dock flere år gammal, då från den senaste lefnadsperioden ingen annan afbildniDg föreligger än den byst af Augustinus Wallenberg, som Idun ensamt varit i tillfälle reproducera i n:r 32 af årg. Ett alldeles särskildt nyhetens intresse torde dock de två andra porträtten i detta nummer äga, då de aldrig förut varit offentliggjorda och framställa författarinnan frän tvänne efter hvarandra följande decennier, under hvilka hon stod på höjden af sitt författarskap.
Stjerneld emotlågit en skrifvelse, med upplysning derom att under de i5 år, som föregått Frihms inträde i embetet, en högst betydlig brist i cabinetiscassan uppkommit genom sådana utgifter , som hade afseende på handelsli actater, på ambassader, och genom hemliga utgifter, hvilka sistnämnda voro af egenskap att blott kunna föreläggas ett hemligt Utsk.; men alt denna brist troligen skulle kunna fyllas, derigenom alt cabinettscassan finge tillgodonjuta samma anslag som deri hittills ägt, då det förmodades att bristen skulle kunna ersättas inom 5 ä6 år; men StatsUlsk. har icke i den uppgiften erhållit sådana upplvsningar, som StatsUlsk. ansett behöfliga för att hos RiksSt:n kunna framlägga naturen af denna brist. Det har åtminstone varit majoritetens åsigt af frågan. SlalsUtsk. har icke kunnat betvifla verkningarna af denna brist på utrikes deparlementels belägenhet ; och jag är derföre öfvertygad, att en stor del af StatsUlsk:s ledamöter, som nitälska för ordning i statshestyren, skola med glädje emottaga upplysningar, som leda till sakens fullständiga utredning. Den är underkastad en ganska strang constitutionel ansvarighet, och jag tror att R. St. i det fallet genom Coust.Utsk. vidtagit alla de mätt och steg, sorn kunna påfordras; men oberoende af all ansvarighet och den restitution af medel, som möjligen kunna anses för-pillda, torde vi något hvar inse nödvändigheten deraf, alt sådant allt oaktadt sätta utrikes departementet uti sådan ställning, att det kan fullgöra sina åligganden och sålunda motsvara dess i grundlagen afsedda bestämmelser; och är det af sådan anleda, jag förklarar min förbindelse lill Hr Ihre, sorn upplrädt på ett sätt, som jag skulle önska att hans företrädare hade gjort, då denna (Våga redan kunnat vara hragt på den fot, jag skulle önska att den varit från riksdagens början. Hi' Lefren, Joli. Pehr: Jag har med tillfredsställelse af hört den siste värde talarens sednaste yttrande, äfvensom jag icke missföi slått hans första anförande, utan finner det vara fullkomligen öfverensstämmande med det sednare.
I öfrigt håller jag före, att om anstalterne vid fångföringen och vården derunder äro behörige, samt ansvaret för dem, hvilka dermed hafva befattning eller äga att vaka deröfver, vore strängt och vid förefallande tillfällen tillämpades utan skonsmål, så borde ej de svåra följder för allmänna säkerheten uppstå, som befaras af fångars osannfärdiga bekännelse och deras deraf föranledda kringforslande. Men som genom sådan falsk angifvelse Kongl. Maj:t och Kronan tillskyndas kostnad, samt allmogen ökad skjutsningstunga, och onekligt är, att under forsling brottslingar ofta undkomma, hvarigenom de sättas i tillfälle att begå nya brott, vill jag dock medgifva, att bestraffning må följa den falska angifvelse!!, endast bestraffningen blifver lämpad efter denna quasi-förbrytelses beskaffenhet. I detta afseende kan jag likväl ej godkänna den af Utskottet gjorde tillämpning af 36 §. 17 Cap. RättegångsBalken, emedan der förutsattes, att brott verkligen blifvit begånget och icke, såsom nu är fråga, alt det tvärtom i sjelfva verket ej ägt rum. Med antagande af hvad Utskottet tillstyrkt, skulle möjligen en enfaldig häktad person, tubbad af andra, kunna origtigt på sig bekänna ett I 3y4 Den 3o Mari e. m. brott, för hvilken bekännelse lian skulle komma att lida högsta kroppsplikt och lifstidsfängelse, ett straff, alltför strängt för en lättsinnighet, som i moraliskt afseende icke tål jemförelse med det brott förenämnde person å sig bekänt men icke föröfvat, och för hvilket lagstiftaren stadgat straffet. Den oformlighet skulle ock derigenom uppkomma, att om en häktad förbrytare bekände på sig gerning, som han ej begått hvarå dödsstraff borde följa, lian, enligt 5 §. i3 Cap, MissgerningsBalken, der kroppsstraff i ty fall efter omständigheterne föreskrifves, skulle beläggas med ett lindrigare straff, än om han orätt bekänt på sig ett mindre brott.
Många ledamöter hördes nu ropa på propos. ?33 Den 11 Maj f. m. Hr von Troil: Dä jas; sista gången hade ordet, inskränkte jag mig till att begära afslag å den af Utsk:t gjorda framställning. Så till vida instämde jag likväl redan då med Hr Adelskölds förslag, att jag icke fann någon egentlig anledning att motsätta mig detsamma. Elter hvad jag nu har anledning att antaga, lärer dock frågan redan vara afgjord såsom R. St:rs beslut, och vid detta förhållande samt i följd af hvad för öfrigt under diskussionen blifvit anlördt, anser jag mig böra instämma med dem, som yrkat bifall till Hr Adelskölds förslag. Gr. Taube: Med anledning af en talares påstående, att General Akrell icke skulle hafva tillstyrkt vägen öster om Sigtunafjärden, ber jag att få hänvisa till det af honom den 4 December 1852 afgifna memorial, deruti banan föreslås norrut öfver Barkarby och Upsala till Gefle. Vidare har man omordat de betänkligheter, hvilka uti strategiskt hänseende blifvit af den nuvarande ansvarige Krigs-Ministern uppställda mot jernvägens dragande öster om Sigtunafjärden. Med afseende derå får jag i minnet återkalla, att K. M. vid 1856 års riksdag algaf Nådig Propos. med förslag till jernväg uti den af mig nu förordade riktning. Alven då satt en ansvarig Krigs-Minister vid styret; meningen endaStatsrådsledamot hade då funnit skäligt att bifoga någon reservation. Härmed torde jag äfven hafva besvarat elen af Gr. von Rosen gjorda invändning alt han hade mer förtroende till Konung Oscar än till General Hazelius Man bär ytterligare sagt att Norrlands-intresset icke skulle blifva skyddadt derigenom att jernbanan erliölle sin riktning till Upsala, men tyckes dervid helt och hållet vilja förbise, livad en norrländning, riksdagsfullmäktige!! Eric Ersson från Gefleborgs län, uti sin, Utlål:t bifogade, reservation yttrat, att »norra stambanans dragande rakaste vägen, öster om Sigtunaljärden, till samt genom
Herr Grefwen och Landtmarskalken besannade det han gjort proposition om anmärkningar wid förslaget, men derigenom ej welat eller kunnat förmena nägon at efter slutade anmärkningar wid hwarje § särskildt yttra sig, vin hwad hälst Riksdags - Ordningen rörande Ämne. Grefwe törnen, .^6olk 6nrsn, erindrade at hans gjorda anmärkningar wärkeligen wore stälde mot wisia H H i Riksdags Ordningen ehuru han säsom ej närwarande dä besia upläsies icke kunnat aflämna sitt yttrande förr än efterät. Friherre von kkoll^sin. Grefwe rwr har sagt at han war fränwarande da des - LZ? Den 29 Augusti. sa Z. §. upläsies, och det är Medes hans egit fel om harr ej i behörig ordning kunnat anföra sina anmärkningar. Herr Silverstolpe har föreslagit att en gräns af twänne mänäder mätte utsättas för inlämnande af Memorialer i Nya Ämnen, och detta innefattar en inskränkning L Ridderskapet och Adelens yttrande rätt, hwarttll jag för min del icke kan samtycka. Herr Landtmarskalken Jag har proponerat at hwar och en borde fä göra anmärkningar wid Riksdags-Ordningen paragrafs wis, och at ingen diseusiion deröfwer i dag mä äga runi, men derigenom kan ingen Ledamot wara förhindrad, at wäcka sädana frägor som tillhöra Riksdags Ordningen, hwad skulle winnås med at läta Grefwe törners och Herr Silverstolpes yttranden hwila, annat än at Co siitutions Utskottet blefwe uppehällit i sit utlåtande öfwer Ridderskapet och Adelen anmärkningar, och efter min tanka innehålla desia yttranden ej nägot som icke har med Riksdags Ordningen nära gemenskap, och Ridderskapet och Adeln förlorar ingenting af sin rätt, dä Utskottets utläLande inkommer.
Det var en ryslig känsla, och ska artister gå igenom sådana kval hvarenda kväll, anser jag det vara ett fullkomligt underverk, att de inte begår själfmord mellan akterna. Holmen hviskade och hväste hvad jag skulle säga. »Det kan du roa dig med», tänkte jag. Fattas bara, att jag ska tala till på köpet! »Var du mans bare lugn, min Lovise!» ropade fru Ungfrau’s muntra röst i detsamma ur salongen. »Vi hafve en micket god tid att vänte!» Skratt. Gud signe det skrattet! — Golfvet, som hittills svajat som en båt i storm, stannade af, och i detsamma blef jag så klar både i ögonen och i hufvudet, att jag kunde se ett guldsmidt bröst glindra mig till mötes i dunklet och ett par guldglasögon afteckna sig på en majestätisk näsa. Bredvid satt kronofogden som en fyrbåk i sin granna uniform. Jag glömde allt, utom att jag hade den obeskrifliga nåden att stå framför vår nya höga öfverhet. — Att se den, utan att hälsa, var något som helt enkelt föll utom möjligheten för mina förmögenheter. Också gjorde jag den vackraste rakt upp och ned nigning, jag kunde åstadkomma, och höll ut kjortlarna, för det tycker jag alltid ser förnämt ut. Till min obeskrifliga stolthet och glädje såg jag hur från det guldsmidda bröstet ett par hvitbehandskade händer sakta höjde sig därinne i dunklet, och så hörde jag en den förnämaste, litet läspande röst säga: »Charmant — charmant!» Naturligtvis neg jag en gång till. »Mamma, mamma, tänk på rollen», hviskade Beda förtviflad i ena kulissen, medan Holmen i den andra riktigt gallskrek hvad jag borde säga. Men det var visst möjligt att tänka, när jag inte hade en tanke i mitt hufvud. Tala, var något som inte ens kom i fråga, men niga kunde jag. Så neg jag en gång till och rusade sedan ut, följd af en åska af applåder, som det står i tidningarna, men smakar inte en åska af applåder bättre, så får jag då lof säga att det är bra litet att stå efter.
Med anledning af hvad sålunda förekommit, och då, på sätt KammarKollegium jemväl i underdånighet upplyst, kronans behållna tionde i orten lemnar tillgång för ifrågaställa ersättningsbelopp, anser jag mig böra i underdånighet hemställa, det täcktes Eders Kongl. Majrt hos Rikets Ständer äska, att för ofvan omförmälda ändamål å Riks-Staten varder uppfördt ett till jemnt tal förhöjdt anslag af ip tunnor 25 kappar spanmål, hälften råg och hälften korn. Kongl. Majrt behagade till denna Departements-Chefens, af Stats-Rådets öfrige ledamöter biträdda, underdåniga hemställan lemna nådigt bifall. pro 9 9:o Uti särskilda underdåniga skrifvelse!’, hafva Biskoparne öfver Linköpings och Kalmar stift samt Konsistorierna uti Skara, Strengnäs, Westerås, Wexiö, Lunds, Karlstads, Hernösands och Wisby stift, med förmälan, hurusom tjenstegöromålen vid Konsistoriernas expeditioner i sednare tider betydligen ökats, och då Konsistorii-hotarierna icke förmådde af sina egna, i allmänhet ringa, löneförmåner nöjaktigt godtgöra deras för göromålens behöriga bestridande särdeles behöfliga biträden, underdånigst anhållit, att Eders Kongl. Maj:t måtte täckas i nåder bereda anslag till ordinarie löner tor de amanuenser, hvilka, i stöd af Kongl. Cirkuläret den 14 September 1839, få vid Domkapitlen, en i hvarje stift, med åtnjutande af enkel tjenstårsberäkning, anställas, hvarvid af de flesta Konsistorierna blifvit i underdånighet föreslaget, att dessa löner måtte bestämmas till 3o tunnor spanmål årligen; varande anbefaldt underdånigt utlåtande af Eders Kongl. Majrts och Rikets Stats-kontor i detta ämne afgifvet.
Försmars-werket bewilljade i million R'-dr, hwaraf tvid 1809 och >b'o. areiiS Riksdag endast 629,209 R-dr blifmit pa Slak uppförde, samt af Bewillningen sedermera 199,642 R-dr zs s 6 r:st. ar« ligen killagde, och ändkeliaen genom Riksens Ständers underdåniga strifwelse af d. i Z-ststlMaji de för begge sistfärfiulne arén annu resterande 402,718 R:.dr 2; tz. 2 rrst. hlifwit anwiste art utbetalas af de outtagne medel i Riksgälds-Conroiret, som Statsverket haft att påräkna, aro af Riksens Ständer i Riks-Staten uppförde 402,902 U:dr, alt för framtiden kill detta salunda godkände dehof Ukna. Eder Kongl, Mast har derutom pa Dttensions. Summan anwist den Lönjngs-och Underhållskostnaden, som tillkommit pa nedannainnde Speciella Staten, och utgöra följande belopp: Landt-Militiens bonings-Stater, Kongl/Krigs-Eollegii Stat R-dr 742:— General Ad,utants - Staden zz?;: — Kongl, LisRrgementetS Husar-Corps zoo: —, — Swea Lif-Gardie — 2294: z6, 6. Lis-Gärdet till Häst 8670; Z2. Andra Gärdet 1904: z6, 6. Wcstgötha Regemente — 750: ^ Mönerssa Husar-Regementet 5^9: il. Swea Artilleri tillökt med 2 Compag. 7Z74-; 21. 6- Götha Artilleri »514: zs. —» Mandes Artilleri lillökt r 5,826: 16, H. KvWl. WermelandS Jägare-Corps — 1072: Krigs - Academiens Stat — 778: r». 6.
Han, som väl ifrigast uppstälde objektivitetslagen som all betydande diktnings A och O, förlänar oftast just sina verk intresse genom den starka prägel af subjektivitet, hvilken han icke förmått beröfva dem. Eller hvad äro »Salammbô» och »Tentation de S:t Antoine» annat än nyckfulla drömmar af en man, som kring menniskoföraktarens bittra lynne sveper en nevropats guldoch blodskimrande fantasiskrud! Hur våldsamt subjektivt förstoradt allt blir under Zolas hand kan icke ens undgå den ytligaste kännare af hans arbeten. Äfven inom den yngre generationen möta vi icke många talanger, som bekymra sig om att lyda denna fordran på kallblodigt nedtystande af sitt temperament. Denna fordran skyltar dock fortfarande i somliga nyliterära lagböcker, emedan den objektiva skildringen alltjemt anses komma verkligheten närmast. Det är dock gudomligt likgiltigt, om en bok visar oss den exakta verkligheten eller icke, då det just är personlighetens bemedling, som höjer skildringen till konst. Naturalismens väsentligaste misstag ligger just deri, att den vill göra modellen till hufvudsak och den konstnärliga framställningen till objektiv afgjutning. Hvarför intresserar emellertid »Garman & Worse» eller »Hemsöborna»? Emedan författarnes kvickhet och personliga sätt att se intresserar. Modellerna i sig sjelft äro ingenting kvickt. Författarnes personliga ingrepp göra dem till det de äro i boken. Tio författare kunna skrifva romaner om en major, men endast den lyckas, som har något personligt intressant i sitt framställningssätt. Naturalismen ropar med ett stänk af sentimentalitet: Fins det något skönare än att skildra menniskan sådan hon är? En skämtare kunde svara: Menniskan! Godt, hvad är det? En major är en menniska. Om jag skrifver en roman om en major, kan jag alltså utbrista: Fins det något skönare än att skildra en major sådan han är?
A'l:t i Nåder bifölle en genom då utsedde Kommitterade gjord underdånig ansökning, dels om tillåtelse till bropenningars uppbärande med det belopp, hvilket, sedan sig visat huru högt byggnädskostnaderne komme att stiga, blefve af E. K. M:t bestämdt, och dels om Nådig framställning till Rikets Ständer, för att erhålla Rikets Ständers medgifvande alt, fastän brobyggnads-arbelet icke före 1856 års slut hunnit påbörjas, stals-bidraget ändock finge bibehållas; att E. K. M:ts Befallningshafvande denna ansökning i underdånighet öfverlemna!, med yttrande: att, i anseende till den uppstådda vidlyftiga tvisten om skyldigheten att bygga och underhålla Långebro, hvarken de byggnads-skvidiges slutliga antal eller beloppet af de tillskott, hvilkas utgörande komme ali dem åligga, kunde för närvarande beräknas: all, vid sådant förhållande, brobvggnads-arbetets verkställande medförde icke obetydligt äfventyr för dem, som detsamma öfvertagit; att omförmäida tvist varit egentliga osaken dertill, att dessa icke kunnat bringa brobyggnaden till utförande inom den, s.4- som vilkor för stats-bidragets utbekommande, bestämda tidpunkt: och alt derjemte härvid borde tagas i betraktande ej allenast den stora fördelen för allmänheten af detta byggnads-arbetes snara verkställande, utan äfven den oreda, som säkerligen skulle uppkomma, derest den nuvarande gamla och förfallna bron rasade, innan frågan om byggnads-skvldigheten blifvit afgjord; hvadan E. K. M:ts Befallningshafvande ansåge sig böra i underdånighet tillstyrka Nådigt bifall till sökandernes underdåniga framställningar; samt slutligen alt E. K. M:l i Nåder tillförsäkrat vederbörande att, på siitt jemväl Styrelsen för Allmänna Vägoch Vatten-byggnader förordat, komma i åtnjutande af den sökta rättigheten till bropenningar, sedan förslag till taxa för den tillämnade nya brons begagnande inkommit och, efter vederbörandes hörande, blifvit af E. K. M:t i Nåder pröfvadt.
Och det var kanske bara den obotliga melankolikerns öfvergifna lifsglädje, emedan han såg att den beredde andra ett sådant nöje och för att han genom den bäst dolde och glömde sina egna dystra tankar. Det var min tro om honom. Uppe i hans ungkarlsrum vid Alexandersgatan samlades vännerna som oftast för att fördrifva hans ensliga konvalescentstunder – han var alltid konvalescent, så länge jag kände honom – och det blef i de flesta fall icke de, som fördrefvo tiden för honom, utan han för dem. Han släpade sig fram till pianot, och hade han icke gjort någon ny visa sedan senast, så sjöng han sina gamla, så det ekade genom dubbelfönstren ute på den stenlagda gården, och pigorna sågo leende upp åt hans fönster när de gingo förbi, undrande hvem den glada magistern var, som höll så munter gratiskonsert för alla, som bodde i gården. När de någon gång efteråt sågo en ombonad, skäggig man med gammalt utseende och böjd hållning mödosamt släpa sig upp i en väntande droska, kunde de aldrig riktigt tro på att det var han, som sjöng de öfverdådiga och glada visorna med ett så friskt lif och sådan öfversvallande känsla. Det fans mer än en bland Marcks bekanta, som med ett litet missaktande smålöje talade om honom såsom en halft otillräknelig person. Deras omdöme stödde sig mindre på kännedom om honom själf än på hörsägner om hans galna tilltag, innan han blef allvarsamt sjuk. Också hade Marck ett själftillräckligt och utmanande bemötande till hands för alla, som icke gillades af hans första intryck, – och de voro icke få. De existerade rakt icke för honom, och kommo de i hans väg, behandlade han dem som idel tomrum. Han kunde se på en person såsom fixerade han ett föremål tvärs igenom honom. Och en aldrig så litet utvecklad själfkänsla kände sig obehaglig till mods och sårad af denna raffinerade likgiltighet. För sina många vänner var han en helt annan. Hans älskvärdhet och vänskap var lika raffinerad som hans likgiltighet.