Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men icke var allt gjordt härmed! »Huru kunde Lindeberg vara så enormt sjelfförtröstande på sin viljekraft, att han vågade ett så rent af enfaldigt påstående som det, att allting invändigt skulle blifva färdigt till den 1 november. Kanske skulle både scenen, maskineriet och sujetterna reqvireras från månen» ... Man förklarade saken endast löjlig, ingenting vidare. Men ännu en gång skulle misstroendets representanter och vadhållare lära sig inse att den der viljekraften hos en enda man, med så föga pekuniära resurser, visade sig kunna besegra både möjliga och omöjliga hinder, ty åtta månader hade ej tilländagått från grundläggningen, då det otroligaste verk, just till den bestämda tiden, hade trädt i verklighet. Den fattige litteratörens varma fantasi stod fullklädd i ler och sten. Rosenröda bref kommo nu till hufvudstadens alla akademier, tidningsredaktioner och betydligare allmänna kårer, samt derjemte till alla närmare vänner. Och innehållet i dessa bref var en bjudning att öfvervara Nya teaterns invigning den 1 november 1842. Nu ropade man på underverk. Nu var Lindebergs andra popularitetsperiod på sin högsta spets. I fall priset på biljetterna varit aldrig så oerhördt, skulle man betalat det för att få vara med vid första representationen. Men Lindeberg blef aldrig den man som ockrade på något. Det är väl naturligt, ehuru jag icke minnes det, att biljetterna hade förhöjda priser emot hvad de voro bestämda att sedan gälla. Men då var detta pris säkert inom den moraliska laglighetens gränser. Tidningarnes spalter voro uppfylda med utbrott af förundran, vackra erkännanden, lyckönskningar och förhoppningar, och fram för allt af gissningar samt åtskilliga motsägelser i bedömandet af de skådespelare och det skådespel, som skulle illustrera invigningen. Det var förmodligen Lindebergs djupt fosterländska känsla, som bjöd honom att börja sina representationer med ett inhemskt stycke. Men hvarför fans ej något annat än ett sorgespel, huru härligt som helst, värdigt dertill? Det var Lings »Agne». Och ett sorgespel, om man befinnes aldrig så litet vidskeplig, är vid ett sådant tillfälle alltid förenadt med tanken: hvarföre välja något som kan hänvisa på förgängelsen af alla tings varaktighet?
Expcditione-Urffoilek öfwerlamnade förslag till underdånig skrifwelsc, angående Riksens Sländers beslut, om underhäll för Konungens Hofoch Hof-Sknll-Skater, Borgare-Ständet den iginncwarande, för sin del, owilkorligen gillar samma förslag, hwari det af Högloft. Ridderskapet och Adeln anmärkte tillägget i redactionen af orden: sä midt Möjligt är, ansags innefatta icke någon förändring r meningen af Srändernes besiuk, utan fast heldre ett förtydligande deraf; Altja fann ock Ståndet sig icke kunna i Desi salunda redan aifna bifall till förenämnde expedition n» merg någon ändring göra, samt att, i anledning af Högloft. Riddcrskapek och Adelns oswanberörde Slandet cammnnicerade anmärkning, och derpå grundade äkerrcniisi till Expedrkions. Utskotter, detta skulle de Resp-rcivc McdStänden, sä wäl som sistnämnde Uiskott wördsamt och wänligen tillkännagifwas» l^t luxrs. S. D. Wid företagen granskning as Högloft. Constitutions-Utskottets förnyade betänkande och förslag till Instruktion för Riksens Ständeis blifwande Iustitiä-Ombudsman, bestötS, i anseende kill 14 , ben rättelse, att, i likstämmighet med RegeringsFormens stadgande i dest isolde Z., sista punkken of förstnämnde Z. bör, genom tillägg af ordet ärligen, 1622 Den 27 November - salunda förändras: ware han ock skyldig, att emellan Riksdagarne ärligen ett utlåtande etc. och blef i alt ösrigt, Uljkouets senare sörftag af Ständer godkändc och antagit; Hvilket de Rospecrive Med Gränden »vördsam: och wänligen skulle MkaunagifwaS. bilt tuxra. S. D. I anseende till förekomne anmärkningar trid det af Riksens Högloft. Ständers
Domstolarne liro, skyldige att till Hofrätten insända bevis, att de i rällan tid hvarje afton och morgon börjat och slutat tinget; men hvad' ändamål är det med dessa timmlistor, örn män i andra författningar stadgar, att de ej skola efterlefvas? Jag får derföre på detta skäl, och isynnerhet med stöd af hvad jag erinrat i afseende på Frih. Raabs anförande, och hvaraf jag hoppas alt han linner sig tillfredsställd i fråga örn den fara lian fruktat, vördsamt tillstyrka bifall äfven å denna del af XJtsk:s betänkande. Frih. Raab: Jag kan i sanning ej finna mig tillfreds-! ställd genom den upplysning den siste värde talaren medde-, lat. Han har sagt, att i afseende på concursmål inträffar det särskildta förhållande, att hvar och en fordringsägare får särskild kallelse, i hvilken timmen upptages. Jag tager mig friheten dervid erinra hvad den värde talaren förbisett, alt sådant endast röret de kända fordiingsägarne. Men nu är det icke sagdt, att den, som gjort concurs, uppgifvit alla fordringsägare. Ofta uppgifves endast ett obetydligt antal, och således återstå alla de, som ej äro uppgifne eller kände, hvilka ej få tillgodonjuta sådan särskild underrättelse. Det är visserligen sagdt, att enligt 1801 års K. bref skall rättegångSftimmen vara slutad klockan 7; men sådant oaktadt händer det ofta, och i den ort jag behor oftast, alt rättegången håller ut till midnatt, utan afseende på om coneursmål eller andra mål äro före. Hvad concursmålen beträffar, så äro de icke så många, att någon olägenhet ofta skulle komma i fråga, och då anser jag faran vara mindre, om en eller annan rättegång skulle blifva utdragen till midnatt, än om någon medborgare (och här kunde blifva fallet, att de blefvo många) skulle blifva lidande på sina fordringar, i brist på kännedom om tiden för deras bevakande. Jag vill erinra R. o. Ad. om förhållandet då vi samman - Pen i A ii£ u s lä'. 29 trädde sist!, vinter.
Till en början får jag besvara det yttrande jag pä f. m. här hört, nemi. att Presters försummelser vållat konventiklar. Jag skulle vara benägen, att antaga alldeles motsatsen, ty del är Presters nit och alfvar i deras tjenst, deras bemödanden att framhålla Guds ord, såsom vår högsta och ädlaste skatt och själaspis, som framkallat konventiklarne, hvilka i deras genuina ursprung, är intet annat än den heliga eldens hemförande från helgedomen till hemmen. Konventiklarne hafva blifvit mycket misskände, synnerligast af dem, hvilka aldrig befattat sig med, att taga kännedom om föremålen för dem. Jag har åt detta ämne egnat en ganska omsorgsfull forskning. Jag har gjort vidsträckta resor, så väl inom, som utom vårt land, för att undersöka hvad det är, som vill framåt genom dessa konventiklar, om det är något, som skall hejdas, ledas eller utvecklas. På de flesta ställen, der konventiklar upstå, har jag sett, att det hos folket varit ett varmt andligt begär efter Guds ord. Nu må ingen förtänka en själ, som lefver det andliga lifvet i förening med Gud, om han anser rätt och tillbörligt, att han söker den spis och det bete, som endast kunna uppehålla detta andliga lif. Jag måste bekänna, att ander dessa mina forskningar, bemäkligades äfven jag af det hånlöje mot läsare och konventiklar, som är gängse bland dem, hvilka söka 380 Den 21 Juni e. m. sina förströelser endast i spektakler och gästabud. Jag gick till dessa konventiklar, som en Saulus gick mot de Kristna, för att förfölja dem, och rycka larfvén från deras ögon; men snart nog fann jag, ali llertalet af dessa konventiklar voro endast möten och samlingar för dem, som af dagens tunga blifvit trötte och mödde, och sökte hvila i något annat än sinnliga njutningar, dero de antingen, såsom mindre bemedlade, icke kunde beslå sig, eller frivilligt försakade, enär de i dem funno ingen tillfredsställelse.
Upplöst hos Ridd. och Adcln dctt ssIulii. Prcste-Ständet d. 22 s Borgarc-Ctädet d. 22 Eotrde-Ständrt d. 22 s Wördsamt Memorial! ^4 i ett till Walofl. Vorgare-Standet ingismit och derifrån till Lag-Utffottet Remitterat Memorial har Herr Borgmästaren Kjellander yrkat, nödwändlgheten af en sadan förklaring efter 6, Cay. 2. §. Mistg. Balken cch i. Cap. 9. §, r. Mom. Utsöka. Balken, att stadgandet deri icke ma i något fall kunna lampas till Executiva Magtens förhållande till Domare-maoten, och att den gemensamma befattning Landshöfdingarne och Under-Domstolarne hofwa i mista Ekonomiska mål, mä fran endera ffiljas, pa Den 22 Junti. 8z? pä det Domare-magten ma i alla hänseenden wara af den Executiva oberoende. Nödmandigbeten af ett sädant oberoende har alltid warit erlandr, aldrig Lag-Utffottet meterligen mi någon Lag eller Författning förnekadt; Men af denna sanning foller icke, att den i wista fall Domstolarne tillkommande handläggning wid sadane mål, hwilka såsom af Economiff beskaffenhet, tillhöra Landshäfdingarnes pröfning, skulle behöfwa derifrån ffiljas, ty af en algard, föreffrelwen af Lagen, till sin form och sine gränsor bestämd af densamma, uppkcmmer icke något beroende af annat, an Lagen, hwars bud hwarje offentelig myndighet, lika med hwarje enffild Medborgare, är och mäste wara underkastad, och således äfwen den myndighet, hmilken den än wara, som ager alt pröswa Under - Rattens åtgärd, utan art derigenom kan uppkomma, något med stal beledfagadt förmanstap a ena, eller beroende a andra sidan. Grunden för stadgandet af Under-Ratts förberedande åtgärd i wiste Economiffa mål, ar synbarligen den större lättheten för
Ehuru nemligen denna blifvit i 18 § 1 mom. undantagen från stadgandet i 5 §, om upphäfvande af de i serskilda lagar gifna straffbestämmelser, hade likväl föreskrifterne i 7, 8 och 14 <§§ tillämplighet äfven å krigsman. Och deraf följde, dels att fängelse vid vatten och bröd, ehvad det vore urbota eller förvandlingsstraff, skulle jemväl för dem, som till krigsmakten höra, öfvergå till fängelse efter nya lagen, hvilket, i detta fall, kunde uppgå till 7 månader, och dels att för sådane brott, som icke genom krigslag serskildt bestraffas och ej eller ovilkorligen medföra den skyldiges uteslutande från krigsståndet, fängelsestraff kunde, under längre tid, åtminstone i 6 och 7 graden, eller från 1 månad till och med 2 år, komma att krigsman ådömas. Men då det för krigsmaktens duglighet och vana i fullgörandet af dess tjenstepligter syntes vara af vigt, att afbrott i utöfningen deraf icke utan tvingande omständigheter tillätes, och, efter hvad Herr Justitie-Statsministern kändt vore, fråga inom den till utarbetande af ny krigslag lörordnade kommitté äfven blifvit väckt derom, att, i stället för det i 2 kap. 5 § Straff-Balken omförmälda fängelse, när det icke öfverstiger 6:te graden och brottet ej är af annan beskaffenhet, än att soldaten anses kunna i tjenst qvarstå, föreslå annat, med afseende å krigsmannens tjenstbarhet mera lämpligt, straff; trodde Herr Justitie-Statsministern, att hinder för fullständig utredning och pröfning af denna vigtiga fråga, då den komme att till Kongl. Majit i krigslagstiftningen hemställas, nu desto mindre borde läggas, som anledning vore, att det förslag till ny krigslag, som är under utarbetande, kan hinna fullbordas och till pröfning företagas, innan den nya allmänna strafflagen trädde i verksamhet.
Den, som bifaller Utskottets förslag, att Judar och Utlänningar, som resa omkring i landet, och, efter eller utan medhafvande prof, för egen räkning eller såsom utskickade för andra, utbjuda eller sluta handel om utländska varor, eller eljest drifva handel, erlägga minst 5o R:dr, som betalas i gränseorten, der de erhålla första resepasset, voterar Ja; Den det ej vill, voterar Nej. Vinner Nej , kommer ifrån ofvannämnde redaclion ordet minst alt uteslutas. Som denna votering utfallit med 64 Ja och 55 Nej; och Ja följaktligen vunnit, komma Judar och Utlänningar, som resa omkring i landet ogIi , efter eller utan medhafvande prof, för egen räkning eller såsom utskickade för andra, utbjuda eller sluta handel om utländska resor, eller eljest drifva handel, att erlägga minst 5o R:dr, som betalas i gränseorten, der de erhålla första resepasset. Åttonde Voteringen: Den, som vill, alt contra-propositionen skall upptaga Preste-Slåndels beslut, eller att: ”Inspectorer eller Fogdar, Frälse eller Gårds, erlägga bevillning, i mon efter taxeringsvärdet, af den egendom de förestå, sålunda: att för tillsynen eller styrelsen vid en egendom loi stärkta Stats-Utahottets Memorial N:o 4^7' 7 ifrån 13,000 till och med 35,ooo R:drs värde betalas R:dr 3: 25,000 5o,ooo 6: 5o,ooo 75,000 11: 75,000 100,000 —• 15: —• Den, som vid annans egendom eller landtbruk har närmaste tillsyn sig anförtrodd, taxeras efter personens kända verkliga tjenstgöring, utan hinder af en annorledes skedd uppgift, såsom Rättare, då den i hemmantal upptagne egendomens taxeringsvärde uppgår från och med 8000 till och med [2,000 Rdr, och såsom Fogde eller Inspector, då egendomens värde öfverstiger sistnämnde belopp.
Under loppet af den tid, som framflöt til nästa Riksdag, geck allt sin jämna gäng: nägra befwäriigheter mäste dock kaninen röna af Silfwer-och Koppar-myntS utforjet, hwaremot Kongs. Majtt utfärdade flera förbud; af tröghet wid in» 167 !ZZ2 drifwandet af de ersättnings-poster, ä^ffillige toni Migsarier och Betjente blifwit dömde at betala; as Myntet, Styckehandelen och Kopparräntan; och as bedrägeri wid län pä FPighelcr, hwsrtil salsta Documeutcr bliswit inlemnade. -öfwer desta och flera L?.n^uon8 angelägenheter ssgafs wänlig berättelse lil. iLzö ars Lancou^stvtl. ibiuaucs-ärenderna bleswo äfwen denna R.ksdag föremal för Riksens Ständers öfwerläxgningar, och ^Lnc^uen blef ej heller glömd. Brist tvär icke pä förslag: as de, som ej bleswo antageliza, förtjena at nämnas, et at uphäfwa galden hel och hällen, eller, til någon del; et, at allt Jern skulle säljas til Lancsuen, som, sedan den ätersätt sit Lapital med Inreressc, borde lemna winsten til Kongl. Majrt och Kronan; och et, om inrättning af et (treäit-Lontoir, til Handelns och lylanukaÄurerna, uphjrlpande , hwars Lreäit - Sedlar skulle af kancsuen lika som Mynt antagas. I stället wann et redan wid 1652 ärs Riksdag förkastadt?rojeÄ nn framgång, och Standerne nedsatte den allmänna Räntan för län ifrån g til 6 xroLent, med uphörande, enär dell til alterum rantum upwuptt. Sedermera bekräftades detta genom Kongl. Förordningar, och ifrän i6g7 ärS. början beräknades Räntan för Kronans skuld til 6 xroLent.
utmiDganDc och befrämjanDe, få roäl utom forn inom DviFet, och fålebeS äftoen Funna begagnas till §pr» och Q3åF»inrättningarneS upphjelpanDe, få wiDa något ptterligare biDrag, titöfwer hvaD Derför reDan blifwit af Of anjTaget, FunDe finnas? CvforDevligt. 3 öfrigt och Då <2Bi/ wiD numera inträjfaDe fÖränDraDe omjFän» Digheter, anfett förwaltningen af Den hittills, unDer namn afConoop» afgift, fatnlaDe $onD icFe toiDare påFalla ett ferjFUDt €mbetS»<38erF; haftoe <3Bi t>oS f ongl. ®Faj:t i unDerDånighet anhållit, att 13 3liföbagS>23efIutef. 98 tilis waranDe €onPop»£ommigariatet matte, fa fnart ftg göra låter, inDtagaS od) Deg befattning i allo öfwerflpttaS på €ommerce»£ollegium; odj att, i banöelfe af åftåDigt bifall härtill, bemälDe kollegium funöc fa ftg anbefalDt, att öfwer förwaltnitigen af ifråga waranDe, bäDan» efter få forn dittills, unDer itongl. SKaj:tS åftåDtga
December 1737, med det i Lagen nyttjade ordet tväböte_, förstås icke allenast böternas, utan ock kroppspliktens fördubbling, då den sakfällde ej orkar böta, men emot utsträckning af detta stadgande jemväl till förvandling af böter till fängelse vid vatten och bröd, förekommer å andra sidan, att, då sistnämnde slags bestraffning i allmänhet Finnes stadgad endast för bestämda tider af 4> 8, 12, 16, 20, 24 och 28 dagar, fördubbling af ett sålunda bestämdt dag-antal skulle strida mot det förhållande emellan böter och kroppsplikt, som Lagstiftaren i 5 Gap. 4 §• Straff-Bälken anvisat, hvarpå såsom exempel må anföras, alt, då enkel stöld, till belopp af Fjorton R:dr eller Fyratiotvå Daler Silfvermynt, enligt Lag straffas med fjorton par spö , hvaraf följer, att hus-tjufnad till samma belopp eller annan stöld, som ligger i tväböte, straffas med Tjuguåtta par spö, eller vida mindre än högsta kroppsplikt, så medför enkel stöld af samma värde be - i4 Kongl. Maj.ts Nådiga Propos. N.-O 65. straffning af Sexton ten och bröd , hvaraf, med iakttagande af förut omnämnde strängare förvandlingsgrund, skulle för enahanda hus-tjufnad uppkomma en bestraffning afTjuguåtta dagars dylikt fängelse, eller högsta kroppsplikt, hvaremot, om stöldens dubbla värde, eller Åttatiofyra Daler Silfvermynt tages till grund, fängelse-tiden endast utgör Tjugufyra dagar. Enär följaktligen det stulna beloppets reducerande till fängelse-tid vid vatten och bröd, och denna fängelse-tids sedermera skeende fördubblande oftast skulle ådraga den dömde högre straff än Lagstiftaren beräknat vara dubbelt emot det, som bordt följa för enkel stöld till samma belopp, och jemväl rubba det jemförliga förhållande, som eljest emellan spö- eller ris-straff och fängelse vid vatten och bröd eger rum, anser Kongl.
Herre i så måtto behagat ändra detta testamente, genom det förra, att de fattige, i stället för Kräby gård och de i Kompaniet stående 300 D:r, som då voro förkofrade till 1,000 D:r, skulle åtnjuta räntorna af Trynninge gård i Hammarby socken, Wallentuna Härad och Berg i Wallby socken och Trögds härad; genom det sednare åter uppdrages åt de fattige, såsom vederlag för berörde återkallade gåfvor, all afkomst af sätesgården Sätra i Brännkyrka socken, med derunder liggande torp Kongshatt, Smedstorpet, Rostock, Ulfgryta, Håkanstorp, Bengtstorp och Bredängen, med vilkor, att den äldste sonen skulle kännas vid gården och skrifva sig dertill, men hvad gården och torpen kunde af sig kasta, dermed skulle han sig ej det ringaste befatta, utan alltsammans användas till de fattigas uppehälle Vidare öfverensstämma begge dessa testamenten så väl deruti, att den i så måtto samlade inkomst, i stället för årlig utdelning om Larsmässodag, som 1622 års testamente stadgar, dädanefter skulle användas på det sältet, att ett visst antal fattige, hvilket utsättes på ett ställe till etthundra och på ett annat till tvåhundra hvarje Söndag skulle bespisas uti det gifna huset med bröd, dricka och mat, hvarom en tillförordnad skaffare och deja skulle bestyra,' som äfven, i händelse att någon af den Skytteska slägten skulle råka i så stor fattigdom, att lian intet kunde värja sig, utan dö af hunger, så skulle han, enligt förra testamentet, med de andres samtycke, dermed måtte förstås öfrige slägtingar, intagas i huset och hafva sitt uppehälle vid skaffarens bord, hvarom likväl Borgmästaren och Kyrkoherden skulle tili - — 400 sägas, och, likmätigt det sednare, födas hos skaffaren och dejan på gården vid deras bord.
För jagtens idkare skulle denna näring vare mera lönande, om man vöre angelägen att vårda villebrådet under den tid, då jagt icke får utöfvas. Fiske bedrifves hufvudsakligen till husbehof och afyttras endast vår-tiden af dem, hvars stränder omgifva de större sjöarne. Tjärubränning har fordom varit anställd med fördel inom skogrika trakter, men sedan skogarne öfverallt börja aftaga, minskas äfven denna binäring. Kolning till bruken fortfar som förut är nämndt att vara en vigtig binäring för Länets allmoge. Tillverkning af linne-väfnader är jemväl en hufvudsaklig näringsgren oell deraf försäljas betydliga qvantiteter ej blott vid Länets marknader, utan äfven utom Länet, och ehuru priset såväl å gröfre som finare linneväfnader ofta nedtryckes i följd af behofvet för den mindre bemedlade, sorn deraf hem tar sitt uppehälle, att afyttra sin vara, så inbringa desse väfnader likväl ganska betydlig och nödig inkomst. Förfärdigandet af väfskedar, liar och träkärl utgör en inkomst för vissa orter inom Länet, men benägenheten för handel med egna tillverkningar orsakar ofta håglöshet för arbete hos allmogen, så att man klagar fortfarande öfver den sedeslöshet som råder bland dessa kringvandrande handlande. Salpeter-tillverkningen borde vara lönande sedan priset derå är förhöjd t och Staten sökt uppmuntra genom lån till anläggande af salpeterlador. Att likväl denna sednare åtgärd icke motsvarat dess välgörande syfte, visar sig deraf, att ladorne i allmänhet ej blifvit ändamålsenligt uppförda och att flere lån i följd deraf måst uppsägas. Då Staten ej vill uppköpa nya sjuderipannor i de fiirslitnas ställe, möter äfven binder för sjudare att verkställa salpeterkokning, hvarigenom denna vigtiga näring kommer fruktans värd t att så småningom öfvergifvas. Under sistförflutna fem år har den minsta salpeterleverans skett år 4855 med 4,333 IM H U. G lod.
Majit anser, åtminstone till dess någon tids erfarenhet vunnits om verkan af det nya, här i landet förut oförsökta sättet att beskatta bränvins-tillverkningen, samt om beloppet af den intägt, som genom skattens förhöjning kan framgent vara att med tillförlitlighet påräkna, såsom grundsats böra antagas, alt nämnde skatt icke må i den ordinarie statsregleringen ingå med en summa, som i betydligare mån öfverstiger hvad deruti hittills bland inkomst-titlarna beräknats. Något direkt förslag till disposition af derutöfver för bränvinstillverkning inflytande skattemedel utgör icke ämne för detta nådiga meddelande tdl Rikets Ständer. Kongl. Majit vill här blott med några grunddrag antyda sin åsigt rörande denna från den nya bränvins-lagstiftningen härflytande fråga. Oå, vid försvårandet och inskränkningen af bränvins-fabrikations-näringen, de landtman, som dermed varit sysselsatte, nödgas se sig om efter andra utvägar att realisera sina produkter, anser Kongl. Majit, såsom följd häraf, främsta och naturligaste töremålet för användande al bränvins-skattens öfverskottsmedel böra vara att, så mycket möjligt, befrämja landets jordbruk och boskapsskötsel, samt bereda säkrare afsättlighet åt derifrån utgående alster.
Så fort de små flickorna nigit och kysst på hand, som på den tiden hörde till artigheten, framsattes hvar sin pall åt dem, där de togo plats och sedan sutto stilla och orörliga som små bilder, medan kaffe och småbröd i en silfverkorg — tänk, en hel korg af silfver! — serverades åt de äldre. Då detta var undangjordt, kallades de små in i hennes nåds enskilda rum, kabinettet kalladt, där de fingo dricka kaffe ur » törnroskopparne » och erhöllo sin afskilda, mycket rikliga del af all den traktering, som vankades. Så var det att krångla sig ned från de höga stolarne och gå och tacka för kaffet, niga och åter kyssa hennes nåds hand, för hvilket ändamål jungfru Stafva alltid med en servett omsorgsfullt aftorkade de små röda läpparne, innan egarinnorna släpptes in i förmaket. Efter denna ceremoni traskade de små tillbaka till kabinettet, där de visste, att de nu skulle uppehålla sig. Där fanns också åtskilligt rätt märkligt att se. En platinalampa brann oftast där och spridde sin delikata doft, och där inne fanns också den märkvärdiga inrättning, som kallades tändstickor, och som någon af hennes nåds döttrar från utlandet skickat henne. Den bestod af en ställning, hvari stodo dels en bundt trästickor, förut doppad i svafvel, dels också en flaska eller burk med någon vätska, eller hvad det var, däruti en af dessa stickor doppades, hvarefter den, när den raspades mot en sandig plåt eller nå- got dylikt, tog eld af sig själf. Detta betraktades nästan som ett underverk och var naturligtvis alldeles oåtkomligt för p l e b s och för dem, som icke hade förnäma döttrar i utlandet. Där inne stod också skärmstaken med två ljuspipor på marmorfot och en grön lackerad skärm, som kunde skjutas upp och ned. Där stod i fönstret glaskupan med guldfiskarne och i en tråd hängde från taket ett strutsägg. På ett bord stod ett par ljusstakar, som väl tålde att se på — klorna af en i trakten skjuten hafsörn, på hvilka fästats ljuspipor af silfver. Allt det där hade barnen visserligen sett förut, men det var nästan så mycket angenämare för gammal bekantskaps skull.