Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Så utgår pensioneringen f. n. dels från allmänna IndragmsStaten samt åtskilliga speciala anslag såsom emerite-löner m. m., dels från de, för visss tjenstemanna-klasser, serskildt bildade pensions-anstalter, såsom Arméens Pensionskassa, Amiralitetets Krigsmanskassa, CivilStatens Pensionslnrättning, Tullverkets, Bankens och Riksg:sKonl:s PensionsKassor o. s. v. Deremot finnas hela klasser af tjenstemän, för hvilka all pensions-förmån hult och hållet saknas, såsom de flesta bland Fångvårdens tjenstemän, Städernas tjenstemän, Skollärare, kommissionsLandtmätare m. fl. Nya tjenstemanna-klasser hafva på sednare tider upslått eller komma att snart upstå, t. ex. Elektriska Telegrafverkets och Jernvägarnes, för hvilka anspråken på pensioner säkert blifva lika väl grundade som för öfrige Statens tjenare. Det kan således vara tid att tänka på en mera ordnad och sammanhängande organisation sf Statens pensions-väsende än den som f. n. äger rum. I detta hänseende torde det vara nödigt att undersöka, dels huruvida de nuv:de Pensionsfnrättningarne upfylla sitt ändamål, dels om icke den nuv:de splittringen i dessa inrättningars verksamhet skulle med fördel kunna uphöra och en förening af alla bereda mer eller mindre betydliga fördelar, både för det allmänna och för de pensionstagande. 350 Den 4 December e. m - Beträffande den förra frågan, lärer svaret derpå icke vara tvetydigt. Det är sannt, att allmänna indragningsstaten bereder en möjlighet för den uttröttade embetsoch tjenstemannen att, vid 65 års ålder, taga afsked, med bibehållande af enahanda löneförmåner, som å stat äro upförde. Men en obestridlig erfarenhet vitsordar, att denna ålder är alltför högt tilltagen med afseende å förmågan hos embetsoch tjenstemän i allmänhet att sköta deras tjenst med det nit, de krafter och de intellektuela förmögenheter, som Staten har rätt att fordra.
”Bror har af naturen ett listigt hufvud, som förstått att arbeta både under sömn och vaka. Men någon uppfostran måste barnen ha, innan de lemna boet. Få de intet mer, så kunna de i alla fall då frakta sig sjelfva.” ”Känner igen kusin Gretas ord och tankar – slug qvinna, fin qvinna ... Nå, lille Paul skall väl bli officer och komma till krigsskolan vid Stockholm, kantänka?” ”Nej”, svarade vännen Smith tvärt och kanske icke alldeles okänslig för nöjet att visa det icke alltid mor satte rättesnöre för tankarne, ”pilten vill ännu en tid fresta på att tjena kronan. Sedan blir det slut, och han känner sig nog glad att få gå fars och farfars väg.” ”Och Jan, brors äldste, med glasögon och stora later, är då ackurat belefvad som en fransos, fast han är allvarsam och trumpen som en engelsman och kunskapad som en tysker. Glasögon och främmande fasoner, alldeles som Kristofer Norbergs söner – bror och han ha samma galenskap i den vägen. Tänk, om Hans Henrik, som skall ha min Anna Britta, komme fram med slikt!” ”Nog kan bror vara lugn för att Hans Henrik icke öfverger sina fasoner, men om just de vinna skön Anna Brittas hjerta ...” ”Spå icke ondt väder, bror!” afbröt Boman hastigt med en viss ledsam aning. ”Tänk, om brors Jan, när flickan blir rätt giftasfärdig, finge smak för henne – var det måg att komma till mej med det! Nej, så goda vänner vi ä’, men Hans Henrik skall ha all min egendom.” ”Skam för den, som tror att någon af mina söner gifter sig af penningebegär! Icke gjorde jag det heller, och det har jag icke förlorat på.” ”Nånå, nu ha vi talat nog om de affärerna. Jag svär på att det rättnu icke fins en hel fisksmula i grytan hemma. Vi få ge oss af.” ”Nej, vill bror icke stanna qvar, så får bror gå ensam. Greta skall komma hitopp sjelf och ha qvällsvarden med sig. Hemma är ständigt sådant bråk att man aldrig har en ostörd stund.” ”Skall väl pallra mig af utan sällskap då ...
Det kap efter min tanka allrabögst betragtas såsom en Police-anstalr, för att bin iradematt rymma. Förhållandet är helt annat m-d lifstidsfångar , hvilka redan äro dötnde till avskiljande från Samhället, och icke kpnn$ blifva mera afskiljde genom något marke, som påsättes, än med dem, hvilka, efter det de utstått sitt straff, återställas på fri fot, och då böra hejt och hållet återgifva? åt Samhället, derest de jcke genom något slags beständigt afskiljande hindras att återgå fullkomligen bland de öfrige Med^orgarnes antal, och om möjligt är skaffa sig ptkomst utan fortsättning af brott. Att en Hiöjligen framdeles skeende Lagförändring * hvarigenom lif tidsfängejse såsom straff skulle blifva afskafiadf, härigenom kunde hindras, finnér jag ej, helst äfven om en sådan [^förändring sjcer, fråga ändå aldrig lär kunna blifva, att de dåredan till lifstidsfängelse dömde skulla någonsin kunna ställas på fri lot, emedan ingen Den 9i Maji. 55 Lag kan hafva retroactiv verkan, och alla Domar, hvilka ärq enlige med de, då i saken slutligen dömdes, gällande Lagar, böra gå i verkställighet, och den, som blifvit till Straff skyldig känd, således undergå det fullt ut så strängt^ sorn det blifvit honom å> döm dt. Friherre Z>r«/v«, Thura:; Sedan gerom det här nyss fattade beslut, rörande det föreslagna dödsstraffet för tjufvar, tvänne Siånd stadnat emot två, och saken sålunda förfallit, anhåller jag att få yttra några ord om hrännmätkningen. Densamma är egentligen föreslagen, på det tjufvar, sorn i å 2 gånger undfått spö, må kunna igenkännas och ej genom falska uppgifter undskylla sig, samt på det ej sådane Banditer må gå säkre och undslippa det straff de förtjena, Jag tror, för min del, att det ej är skadligt, att den som stjäl två gånger, blir brännmärkt på ett doldt ställe*
Oin ej ett minimum bestämdes, hvarigenom man försäkrade sig om, alt dylika anläggningar icke urarta till stugubränning, skulle icke blott sjelfva det begrepp af tillverkning i större skala, som man fäster vid benämningen fabrik, gäckas, utan ock alla de fördelar, fabriksbränningen kunde medföra, tillintetgöras, hvaremot alla de olägenheter, sorn med husbehofsbränningen voro förenade, här skulle framträda i så mycket större grad, som samhället ej hade samma band på fabriksbrännaren i smått, sorn på husbehofsbrännaren, hvilken måste vara jordegare. Ett minimum måste således bestämmas, och kommitteen hade ansett detta böra sättas så högt, alt den minsta fabriksegare skattade för en betydligen högre tillverkning, än den, hvilken idkar bränvinsbränning såsom binäring vid jordbruket. Om ock lagstiftaren lyckades föreskrifva sådana bestämmelser, som borde försäkra staten om den åsätta beskattningen, och förbud af minutförsäljning åtföljdes af huru stränga straffbestämmelser som helst, bvilade dock en stor del af samhällets garanti för dessa påbuds åtlydnad på fabrikantens personlighet. Det vore således af vigt, att denne egde något att förlora, utom sin egen person; och då en större anläggning kräfde ett större kapital, hvars innehafvare alltid måste vara sorgfällig att ej genom lagöfverträdelser förlora detsamma, låge häruti skäl, sorn för kommitteen gjort sig gällande vid bestämmandet af ifrågavarande minimum, hvilket kommitteen derför ansett böra sättas till en tillverkning af 5,/[Oo kannor sexgradigt bränvin i månaden, eller på 6 månader 32,/joo kannor, hvilket ej finge anses för mycket, då tillverkningen skedde onder benämning af fabrik. Hvad maximum angick, hade kommitteen väl funnit, alt ett sådant' icke egentligen vore förenligt med begreppet af fabriksbränning och syftemålet dermed; men kommitteen hade dock ansett, att, åtminstone i början, elt maximum lämpligen kunde utsättas till lugnande af farhågan för öfveidrif - Kongl. Maj:ts Nåd.
Vänta, vänta mitt fina lam! Ja, ja, bara du väl kommit i en förnäm och rik paschas harem, det blir andra dagar. Hvem vet, kanske köper dig sjelfve Padischah!" "Min mor, icke kan jag sofva. Icke orkar jag äta. Hvad klingar derute?" "Åh du mitt gyllne äpple. Det äro männen som lådsa krig. Sådant rör icke qvinnorna. Bry dig icke derom. Mitt silfvermoln, min gyllne fullmåne, ät dock denna sköna frukt. Lägg dig ned. Se jag skall berätta för dig. Inom några solhvarf kommer mannen som skall föra dig till din herrlighet. Du får ej vara blek och mager, då när du skall göra din lycka. Nå barn, se ej ut som om du skulle vilja gråta. Hvarföre skulle du sörja ditt fattiga hem? Du som far till idel dans och fröjd och juveler och glans". Vali lade smekande sin arm om den gamlas hals och sade: "Moder, säg mig, är då allt detta en så stor lycka?" Den gamla släppte af förvåning fatet som hon höll i sin hand. "Vali, mitt hjerta, må Allah bevara dig, hvad skulle då vara lycka! Se, se, din gamla fattiga mor som trälar, din far som måste arbeta, din bror som går ut i kriget och kanske dödas der och du, du behöfver, redan här i vårt fattiga hem, intet annat göra än sofva och göra dig goda dagar. Nå se, sitter icke gördeln om ditt lif, smärt och smidigt, att man kan omfatta det med handen? Är du ej fin och mjuk som det spänstigaste dun? Är du ej skön som fullmånen, ack du mitt barn, mitt öga! Huru skulle du väl tveka att icke blifva lycklig! Skall väl en mindre rik man kunna köpa dig? Nej, en drottning skall du blifva i det harem dit du kommer. Tror du din fattiga gamla moder skulle bära den sorgen att mista dig, sin ögonsten, för de penningars skull, som för dig skall betalas, nej alldrig, om icke det vore för den lycka som väntar dig. Min själ nedtynges dock af att du måste resa så sent på hösten". "Moder, minnes du den unge fången som hade blifvit tagen i strid och sedan utvexlades ur fångenskapen.
Herr Munck af Rosenschöld: Herr Ribhings yttrande har jag till största delen icke kunnat höra; men af det han anfört mot mig, har jag likväl uppfaltat så mycket, att han anser afsättningen af jordbrukets produeter förnämligast befordras genom tjenliga ekonomiska författningar. I vårt land hindras en förmånlig afsättning i synnerhet derigenom, att jordägaren är tvungen sälja sina produeter i otid och för vanpris, derföre, att han är skuldsatt på ett, i andra länder oerhördt, tryckande sätt, och de ringa penningecapitalerne i landet nied större fördel användas på ocker och på utmätningsauetioner, än på uppköp af spannemål i bördiga år. Jag tror derföre icke, att jordägaren nu endast kan hjelpas genom ekonomiska författningar, utan för närvarande mera genom utbyte af en onereusare skuldsättning mot en mindre tryckande och småningom aftagande, samt genom en fördelaktig afsättning, hvilken äfven beredes genom ökad penningetillgång håde hos producenten, som ej tvingas att i förtid eller mot vanpris sälja, och hos handlanden, som får nog förlag, att i ett ymnigt år köpa och upplägga säden samt Dea i5 December f. m, i8r andra jordbrukets producler. Financerne böra visst grundas på Statsekonomi, men både production och afsättning aftaga genom brist på penningar. Efterkommande slägter förlora äfven derigenom, att deras fäder utarmas, samt att handel, jordbruk och näringar aftyna af brist både på penningecapital och på ett behörigt användande af allmänna crediten. Och i ett land med Sveriges vidsträckta, ännu ouppodlade, men till sin natur frugtbara fält, och ofantliga massor af rå-ämnen, tjenliga till förädling, . är ett riktigt organiseradt creditsystem nyttigare, än i de flesta andra länder. I ett sådant land kan lån af utlänningen mot låg ränta, oin det behörigen på productionen användes, inbringa en denna ränta mycket mer än motsvarande afkastning, således vida öfverstigande det belopp af produeter, som genom utförsel behöfver till räntans betalande användas.
När det påtagligen sig så förhåller som uppgifves, så riskera öfver-autoriteten ingenting dervid, att saken bifalla; men alt utan sådan tillstädjelse saken underlåta, är sä myckel mera orätt som landshm skall vaka öfver författningars efterlefnad, och hvar och en inom länet vet att restransakning skall göras, när vid den summariska räkningen balancen i något fögderi uppgått till 500 r:dr. Detta förklarande mätte nu vara tillräckligt, för att förtydliga hvad jag menat och den rättelse jag begärt, emedan jag ansett den behöflig. Gr. Ridderstolpe: Långt ifrån alt utgöra en våda för en landsh., anser jag den gamla författningen utgöra grunden för hans lugn. Gestämda föreskrifter äro alltid bättre, än de obestämda. När nu hvar och en redo-skyldig sett, att så snart reslantierna uppgått till 500 r:dr b:co, så blir restransakning anställd, sä är lian mycket angelägnare om att hafva sina papper i ordning, än om han visste, att undseendet berodde på en landsh., som ofta af godhet kunde vilja förbise förhållandet. Hvad rester angar, så afses dermed icke här något annat, än hvad som är overificeradt. Att bevisa, alt allt, som är verificeradt, verkligen är utestående, är icke meningen. Redogörarens propriebalance utgöres af hvad han icke verilicerat. Jag instämmer i Hr Printzenskölds yttranden om den hittills bestående författningen. Hr Printzensköld: Uti denna punkt har Utsk., i öfverensstämmelse med komiterades förslag, hemställt om en alldeles fullständig förändring af kronouppbördsräkenskaperna. Om icke mitt minne felar, så har under en föreg:de tid fråga om en sådan förändring i ungefär samma syftning som nu blifvit väckt, öfver hvilken fråga vederbönde embetsverk och deribland äfven kammarrätten blifvit hörda.
R:dr r:mt i ärlig inkomst, men denna summa befinnes alldeles otillräcklig, och då nämnde härad med en folkmängd af omkring 10,000 personer samt med 3 å 4 mils afstånd från närmaste städer, obestridligen som oftast kan vara i behof af en Läkare, och som den omförmälde testamentariska dispositionen saknar för orten allt gagn, då icke någon Läkare för ofvanmde arrende-inkomst, vill åtaga sig bestrida Läkarevården, och Rikets sednast församlade St:r beviljade ett löne-anslag af 750 R:dr r:mt åt en Extra ProvincialLäkare i Nysund, får jag af ofvan anförde orsaker ödmjukligen föreslå: Att R. St:r måtte bevilja ett löne-anslag af 750 R:dr r:mt att utgå till en Extra ProvincialLäkare för bestridande af Läkarevården inom Carlskoga härad. Om remiss af denna min motion till vederbörligt Ulsk., derom får jag vördsamt anhålla. liro En af Hr Boltenstern, Will). Henrik, inlemnad motion, så lydande: I K. Propos. om Statsverkets tillstånd och behof, finnas lönerne för Arméens i ständig tjenstgöring varande värfvade Reg:ten och Corpser i det närmaste föreslagne till enahanda belopp, med undantag endast för Kronprinsens HusarReg:te, för hvilket det blifvit nedsatt till ungefär J-delar af hvad som skulle bestås GardesReg:tene, Art:t och IngeniörCorpsen. Såsom skäl till denna nedsättning, anförer Hr Depart:tsChefen i det den Nåd. Propos:n åtföljande StatsRådsprot. de serskildta förhållanden, som vid Reg:tets tjenstgöring förekomma och Sqvadronernas spridda förläggnings-orter. Att likväl dessa förhållanden icke synes hafva gjort sig gällande i afseende på det högre Reg:ts-befälet, inses deraf, att Reg:tsChefen och Majorernes löner blifvit upförde till enahanda belopp med dem vid öfrige GarnisonsReg:ten.
Hvad sedermera angår sjelfva billigheten af saken, så finner jag icke, att, då bolagsmän i allmänhet äro skyldige enl. allmän lag alt, en för alla och alla för en, ansvara för bolagets affärer, något undantag från en sådan skyldighet kan erfordras, derföre att det är fråga om en större association, som drifver en för det allmänna mycket vådlig rörelse, derest den icke controlleras. Hvad angår förslagen att 622 Den 24 Februari e. m. utsätta vissa veckors eller månaders uppskof innan del stränga executionskrafvet eller någon utmätningsåtgärd mot delägarne i bolaget skulle få äga rum, så torde obilligheten deraf lätt inses, om man tager i betraktande hvad följden af en sådan föreskrift Liefve. Hvad skulle denna blifva, om icke den, alt i stället för att bolaget sjelft skulle förskjuta det capital, som erfordrades, så blefve det de, hvilka i förtroende till bankens säkerhet mottagit dess sedlar, som till densamma finge lemna förskott? Att sålunda tvinga allmänheten att mot dess vilja lemna banken förskott, tror jag icke har något tecken till rättsgrund för sig. Jag tror således, att ur inga åsigter den grundsatsen låter försvara sig, alt den som tagit emot en bancosedel skall vänta tills banken är utredd, eller tills sex månader eller någon viss tid förflutit från den tid, då lian fått veta att lian ej får penningar för bankens sedlar. Man har sagt, att det skulle vara en oangenäm surprise för en directeur, om han i sitt hus hemsöktes med en bundt af 10,000 r:dr, som icke blifvit inlöste. Jag skulle tro att det skulle vara en lika oangenäm surprise för dem, som fått dessa sedlar, under förmodan, att de ägde ett verkligt värde enl. lydelsen, om de sedermera fingo veta att de deremot nödgades vänta några månader innan de kunde erhålla upplysning huruvida de för dem kunde få något eller intet, under hvilken tid vederbörande i bolaget ägde förhoppning att binna skaffa undan sina tillgångar. På de af mig nu anförda skäl anhåller jag om bifall till Utsktns förslag. Hr Ribbing:
Och Hedvig fann Annas namn »tante Marmelad» både träffande och roligt. Och nu kom också Sara Hummel, dottern i huset, ut – en ranglig fröken djupt in i tjugotalet med spetsig näsa, sipp mun och två stora, röda händer, hvilka visade en afgjord benägenhet att använda klädningens garneringsvolang till muff och förvaringsställe. Omsider gingo alla tre efter presentation och prat in i det angränsande förmaket. Det var ett stort rum med ett sådant öfverdåd af broderade arbeten, att Hedvig inbillade sig af misstag kommit in i en tapisseributik. Spräckliga kattor med bruna perlor till ögon lågo och spunno på pallarne, de brokigaste guirlander slingrade sig öfver gungstolarne och frodades i tropisk växtlighet på golfmattorna, Thorwaldsens natt och morgon skelade åt hvarandra på ett par pösande soffkuddar, och en jägare med kopparröda pantalonger, brun barett och ett ansigte som en pepparkaksnisses sigtade på eldskärmen på en osynlig hare, medan allehanda mera botaniskt obestämda örter spirade i violett och rödt kring hans kragstöflar ... Men vid divansbordet framför soffan satt en ung flicka med en hjertans beskedlig och oskadlig fysionomi, som emellertid totalt nedtrycktes af hufvudets pompösa hårklädsel, i det det tunna håret med en förtviflad ansträngning att se konstnärligt ut i en oräknelig massa burr och smålockar föll öfver en låg panna, rundt kring det flata, alldagliga ansigtet. Hennes drägt hade i ett kostymmagasin i landsorten utan vidare kunnat gälla för en grekisk prestinnas eller något dylikt i den högre stilen. Den bestod af en gammal, ljus kachemirskjol, och kring det platta, könlösa bröstet fladdrade på ett frestande och förrädiskt vis en i djupa veck draperad burnus. »Fröken Hedvig Folcker, vår nya gäst och fröken Valborg Lärka vid norra lärarinneseminariet. De båda storheterna helsade på hvarandra, och dervid märkte Hedvig, att fröken Lärka var sysselsatt med det mera prosaiska bestyret att slå upp glosor i ett franskt lexikon.
Med hänsigt till det bedröfliga förhållande, att, oaktadt genom de vid regementena bildade Provianterings-direktioners förtjenst, den strängaste hushållning med iie bestådda knappa mötesanslagen eger rum, samt regementsoch öfnings-mötena inskränkts till det minsta möjliga, då dessa under år 1844—1855 i medeltal hållits, såsom redan i det föregående blifvit omförmäldt, uti icke fullt tolf dagar årligen, inoch utryckningsdägarne inberäknade, för att sålunda bereda tillgångar och tid till åtminstone någon förberedande-öfning åt de efter mönstringarne insatte rekryter, innan de ställdes i led med det äldre manskapet, rekrytmötena vid indelta infanteriet ändock under samma tidrymd icke kunnat utsträckas längre, än att vid deni blott en högst ringa del af den erforderliga öfningen kunnat rekry terna beredas, skulle jag derföre ock anse mig pligtig att, utan betänkande, nu i underdånighet påyrka, det Eders Kongl. Majit måtte af Rikets snart församlade Ständer i nåder äska icke blott en sådan förhöjning i anslaget till indelta arméens möteskostnader, att så väl kavalleriets som infanteriets regements-möten kunde för framtiden påräknas blifva förlängde lill minst 17 dagar årligen, utan äfven dessutom de för införandet jemväl vid infanteriet af särskilda rekrylbildnings-anstalter erforderliga medel, så framt icke de flere anslagsbehof, om hvilka jag i det följande måste göra underdånig anmälan, nödgade mig att här inskränka mitt yrkande till hvad som behöfves för ordnandet af nyssberörda bildningsanstalter, eller de s. k. lnslruklions-kompanierna vid indelta infanteriet.
Sedan frågan redan är afgjord, anser jag det vara mindre lämpligt att vidlyftigt utveckla skälen för denna min åsigt, men jag har blott velat i korthet tillkännagifva min tanke i saken, såsom grund för min reservation. StalsUtsk. har, enl. min öfvertygelse, förfarit, om icke obetänkt, dock ganska olämpligt, då Utsk., utan något föranledande hvarken af K. M:s Nåd. Propos. eller R. St:rs föreg:de beslut, föreslagit ifrågarar:de förändring. Jag anser mig ej heller böra förtiga min förvåning deröfver, att de af Konungens rådgifvare, som under öfverläggningen härstädes närvoro, icke med ett enda ord försvarade den K. l’ropos:n i denna del, utan genast öfvergingo till den af StatsUtsk. hyllade åsigten och såmedelst bidrogo till ett beslut, hvaremot jag nu nedlägger min alfvarliga protest. Fortsattes pröfningen af StatsUtsk:s Utlåt. JV2 92, i anledn. af K. M:s Nåd. Propos., angide de uti ordinarie räntan ingående persedlars omsättning och förenkling; och förekommo nu de i och för verkställigheten af ifrågavande ränteförenkling tillstyrkte allmänna föreskrifter, och deribland först 200 Den 20 Maj e. m. Momenterne 1 lill och med. 1%. Dessa mom:r blefvo af R. o. Ad. bifallne. Hr von Hartmansdorff, Aug.: Jag förmodar, att när de ifrågavar:de, uti de norra länen utgående, persedlarne lösas med penningar: så lösas äfven spillmarkerna. Att nu borttaga dem är således att förminska de räntor, hemmanen skola utgöra. Om man, vid detta tillfälle, nedsätter hemraansräntorna i några landskap: så framkallar man i de andra dervar:de hemmansegares anspråk att få deras räntor i ett eller annat afseende förringade. I’å grund häraf anhåller jag, att denna punkt måtte blifva återremitterad. Frih. Palmstjerna, Carl Otto:
Han mottog sin hatt af den bugande uppassaren, och de tre vännerne gingo utför den upplysta trappan och kommo ut på gatan, der de stannade, villrådiga ett ögonblick, då vagnen, som skulle vänta dem, icke syntes till. Det var i april månad, men ehuru klockan ännu icke var åtta, voro lyktorna redan tända, ty vädret var mulet och töcknigt och den mörka gatan, med sin af klibbig smuts öfverhöljda stenläggning, gjorde dem väl behöfliga. Ljusskenet ifrån butikfönstren på nedra botten upplyste hela platsen framför porten, och Astleys blick stannade händelsevis vid en hopkrupen figur, som satt på trappan, der de gått utför. Just som de hade passerat förbi, reste den sig upp, och han igenkände genast Hester, den gamla halftokiga qvinnan, som han sett om aftonen i båten på floden. Hon sträckte upp sig i sin fulla längd, och fästande sina skarpa svarta ögon på de trenne unge männen, tycktes hon med yttersta uppmärksamhet granska hvar och en af dem, då de gingo förbi, och sedan sjönk hon ned igen i samma ställning och drog sig in i hörnet vid trappan, i det hon mumlade några ohörbara ord och likgiltigt stoppade i sin kjolsäck de småmynt, som Astley lade i hennes hand. Hvarken Lessley eller Morley tycktes hafva märkt henne, de sågo med spanande blickar utåt gatan efter vagnen och hade aflägsnat sig några steg, medan Astley ännu stod qvar vid det upplysta fönstret bredvid porten. I samma ögonblick såg han tvenne personer komma stojande och skrattande utför trappan till andra våningen; det var tydligen tvenne af deras muntra grannar under middagen, och den ene af dem, den som gick först, var utmärkt för sin vackra figur och markerade ansigte, hvars klara bruna färg och svarta ögon gåfvo honom utseende af en spanior eller italienare. Hans blossande ansigte och något osäkra gång vittnade imellertid om följderna af den bullersamma middagen.