Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har vidare, under 39 års tid, följt med de politiska och inrikes tilldragelserna i England, och ingen som gjort det, med närmare kännedom af Engelska folket och dess inre förhållanden, lär neka, det ju ej metodist-secten , som ryckt, snart sagdt, hela den egentliga folkmassan från Engelska kyrkan, ägt det största inflytande på den — Huru det kommer sig att ej qväkaresecten, med sitt lugna väsende, och sitt dock ganska stora intresse och anseende uti Staten, ej dervid är berörd; hur det kommer sig, att hos oss ej de Mähriske bröderne ens blifva nämnde i närvar, fråga, förtjenar stort afseende vid bedömmandet af skilnaden mellan sect och sect i religiös och politisk hänsigt; men detta, som tarfvar en vidlyftigare utveckling än här kan äga rum, lemnar jag till hvarje skarpsinnig mans och sakkännares eget bedömraande. Jag äger väl ännu ett annat motiv, som föranleder mig alt säga något i detta ämne; men jag hade näppeligen ämnat nämna det, om ej en värd ledamot redan oroordat ett dylikt. En allmänt vördad och efter döden sörjd Svenska kyrkans prelat hedrade mig, dagen innan Iian företog sin sista resa från hufvudstaden, med ett sammanträde, der detta ädine utgjorde föremålet för ett långt och allvarligt samtal. Det enda här är tillfälle att derom yttra, är, att Den ag April e. m. 42 3 lian ej allenast uppmuntrade, men så godt som ålade mig att medverka till en noggrannare och riktigare kännedoms spridande om metodist-seclen, och dess stora synods och derunder lydande agenters, d. v. s. missionärers eller predikanters, samt hela melodismens skaplynne, tendens oell förfarande. Men för att någorlunda fullständigt och allmänt fattligt framställa detta, erfordrades skrifva ej e n , men flera vohlmer, och äga tillgång, ej allenast till en samling af melodisternes egna skrifter, utan äfven till andra personers, som handla derom, så väl i religiöst som politiskt afseende; folk som bevittnat deras förfaranden och verkningar, der dessa fullständigt utvecklat sig.
Riksdag bestämma en annan princip, så kan den ej tillämpas på den eller de, som tagit afsked emellan delta nu senast fattade beslut och det föregående; emedan man, utan att kränka både individuens rätt och representationens värdighet, ej kan, till men för den förra, gifva en tydning stridande emot en klar ordalydelse af föregående Ständers beslut;” * samt af Herr Santesson, B. IL: ”Jag reserverar mig emot Utskottets äfven denna gång, i min tanka, emot rättvisa och skyldigt afseende lill Rikets Ständers värdighet fattade beslut, alt afstyrka bifall lill den väckta frågan om bestämmande af f. d. Landshöfdingen Herr Baron Focks pension till lika belopp, som Stats-Secreterarelönen utgjorde vid den tid Baron Fock begärde afsked. Utskottet hade, i min tanka, bort lemna annan uppmärksamhet åt alla de anmärkningar från Riks-Stånden, som Utskottets första Betänkande N:o 89 i denna del sig ådrog, på grund hvaraf Utgifts-Afdelningen äfven nu har tillstyrkt frånträdande af det förra Beslutet, och medgifvande åt Baron Fock alt, från och med det innevarande året, få tillgodonjuta den pension, han, efter Rikets Ständers Ar 1828 fattade Beslut, med skäl egt påräkna allt ifrån sitt afgående. När jag vidare sammanställer Stats-IJtskottets beslut i denna fråga med det i nästpåföljande moment, rörande Kronofogden Hollsten, så beklagar jag, att Utskottet gifvit lastarenum allt för mycket rum, enär, oberäknadt billigheten af en erkänsamhels-gärd åt en förtjent Embetsman, det ej lärer kunna undfalla någons uppmärksamhet, att Baron Fock eger, relativt till den förre, belt olika anspråk att få påräkna tillgodonjutande, efter ordalydelsen, af Rikets Ständers ofvanåberopade Beslut om Landshöfdinge-pensioner.” Uti denna senare reservation bär Herr Winblad instämt. Stats-Utshottets Utlåtande N:o 222.
— Med förbigående af hvad som härvid må vara att con» siderera i afseende på landshöfdingars pensionsrätt, dervid liera förhållanden sig förete, såsom att af statssecreterarnes löner en del må kunna anses såsom taffelpenningar, och hvilka särskilda förhållanden skäligen torde kunna föranleda dertill, att landshöfdingars pensionsrätt borde bestämmas till det belopp, som för andra deras vederlikar, generalerna, vid sista riksdag fastställdes, eller 3ooo r:dr, har jag ansett mig hufvudsakligen böra fasta uppmärksamhet på de till landsstaterna hörande, med indelta löner försedda tjenstemännens pensionerande. I första rummet förekommer härvid den fördel, staten skall draga deraf, att tjenstemän, som icke mer förmå vederbörligen sköta sina sysslor, måtte kunna afgå ur tjenst och lemna rum för kraftfulla efterträdare, utan att nödgas, såsom nu ej sällan erfares, antingen söka biträde af vicarier, som måste särskildt lönas af staten, eller ock af oförmåga eftersätta tjenstepligterna. Jag torde ej behöfva ådagalägga angelägenheten och nyttan deraf, att landsstatssvsslorna beklädas af personer, som äro mägtiga sitt kall, då StatsUtsk. nogsamt är i tillfälle inse, hvad vigt som ligger på deras göromål; och hvilken är väl ej öfvertygad derom, att Piikets styrka och bestånd väsendtligt hvilar på den s. k. landtregeringen. Det är sålunda nödigt, att landsstatstjenstemännen bibehållas i sin rätt att kunna vid upphunnen ålder, numera bestämd till 65 år, samt vid omkring 40 års tjenstetid och åkommen sjuklighet taga afsked med pension, svarande mot vederlikars, och hvarigenom personer med skicklighet uppmuntrades att använda sig i dessa befattningar, men hvarifrån de eljest skulle sig afhålla.
Angående beloppet af den folie-afgift, som till Banken influtit för enskildes Assignerings-räkningar i Depositions-Afdelningen, hänvisa Fullmäktige till de tryckta Revisions-Berättelserne af åren 1841 och 1843, samt UnderStyrelsens till Högloft. Utskottet nu afgifvande Berättelse. § 38. - Berättelse af Banko-Fullmäktige. 33 % 38. Af anledning, suni uti 1841 års Revisions-Berättelse (sid. 20) närmare omförmäles, behagade Rikets Ständers berörde år församlade Revisorer anmoda Fullmäktige att låta tillse, det assignering icke skedde å någon enskild persons räkning i Banken till högre belopp, än att den folie-afgift, sorn tillkommer Banken, alltid kunde godtgöras af den å räkningen innestående behållning. Detta förslag hafva Fullmäktige, uppå de i Revisions-Berättelsen af år 1843 (sid. 23) samt Fullmäktiges Protokoll för den 3 Maj 1842, utvecklade skäl, ansett, såsom overkställbar^ böra förfalla, men deremot skolat hos Höglofl. Utskottet hemställa, att, till förebyggande af förluster för Banken, den föreskrift måtte varda meddelad. Att, efter det assignant sin räkniug med Banken för det förflutna året med Bankens Bok behörigen kollationerat, vederbörande Kamererare genast bör tillställa assignanten eller hans ombud granskad räkning å den för samma år belöpande folie-afgift, hvilken, så framt densamma icke sist inom Mars månad blifvit insatt i Banken och insättnings-attesten till Låne-Afdelningen aflemnad, då skall å den på räkningen innestående behållning afskrifvas. § 39.
Vadmalen var det vanligaste tyget och blef på den afsides liggande ön en värdemätare. Ett visst antal alnar räknades för att gälla lika med en mark silfver och man talade om en mark, ett öre o. s. v. vadmal. Vadmal hörde ock till öns utförselartiklar, vissa slag torde hafva varit fint arbetade och högt värderade. Då den flera gånger omnämnde Rut Härjulfsson ville gengälda drottning Gunhild för all den ynnest, hon visat honom, förärade han henne 120 alnar vadmal och tolf skinn. Fiske och fogelfänge voro hufvudnäringar på ön. Större vilddjur funnos der icke. Hvita björnar, som understundom ditkommo, roade man sig med att tämja och de åtnjöto af lagen samma skydd som menniskans trotjenare hunden. Deremot var svårt straff stadgadt för den, som förde öfver till ön en vanlig brun björn eller en varg eller räf. Om äfven i allmänhet enhvar skötte sitt hus med egna krafter, voro naturligtvis anlagen olika. Det ansågs ock som en heder att öfvergå andra i handverksskicklighet. Skallegrim var ryktbar för styrka och driftighet. Skeppssmed (skeppsbyggare) var han, och det fattades icke drifved, der han bodde. Sälhundar och fogelägg fångade han i myckenhet och hvalfiskar voro icke sällsporde vid stranden och då, innan folket var mycket i trakten, fick enhvar, som kunde, tillegna sig dem. Hjordar hade han stora och skötte dem med omsorg. Hus byggde han efter hus, der de syntes honom behöfliga, ett t. ex. bland fjällen för dem som vaktade hjordarna, tvenne för att kunna bättre passa på laxfisket. God jernsmed var han och sysslade om vintrarna ifrigt med att smälta jern ur myrmalm. Tätt invid sjön byggde han sig en smedja, der han icke hade långt till skogen. Men han fann der ingen sten nog slät och hård att duga till städ; på stranden fans ej annat än sand.
» Instrumenten i lifskonserten » Då » Moster Bertha » i Idun n:r 22 velat taga männen under sitt synnerliga beskydd, men icke funnit någon lyckligare form för denna sin önskan än uti klander öfver kvinnor i allmänhet, ber undertecknad att få lämna följande genmäle: Moster B. talar om » de sällsynta, präktiga och arbetsamma kvinnor », som redan kl. 9 f. m. begifva sig ut på arbetsförtjänst efter att hafva » ordnat sina hem för dagen ». Att dessa kvinnor äro så » sällsynta », torde emellertid förklaras därmed, att få husmödrar kunna föreställa sig, att man eldar upp i spiseln, sätter på grytor och, utan vidare, finner maten färdig vid middag, och att man, utan risk i något afseende, kan lämna späda barn utan tillsyn, sedan de blott blifvit tillgodosedda på morgonen. Nu invänder må- hända Moster B. att hon menat, det en främmande person skulle sköta hushållet samt värda och uppfostra barnen, under det husfrun vore ute på &gt;; sitt dagsarbete »; men, goda moster B., är modern och husmodern så lätt ersatt, kan hon åtminstone icke bibringa sin man den af eder högt skattade villfarelsen, att » hela huset skulle sammanstörta, om hon icke funnes. » Låtom oss för öfrigt unna ogifta kvinnor » lektionerna, pulpeten och handelsboden », ty i jämfö- relse med hvad männen få för samma arbete, är ju deras afiöning merändels så ringa, att den icke tål vid en ytterligare förknapping genom konkurrens med de gifta kvinnorna, hvilka obestridligen äro berättigade att finna sin försörjning inom det egna hemmet likaväl som sitt arbete. Moster B. ordar visserligen mycket om » lyxkvimior », men där sådana finnas, brukar vanligen männens matyrskap lindras något af det rörelsekapital, hustrurna tillfört dem. Beträffande Moster B:s tal om kvinnor med » lyte » och » en knippa trasiga nerver », så undras om icke männen kunna vara hmehafvare af så- dana, ocb — med samma ledsamma följder.
densamma likväl ej borde föranleda till bestämmande af en alltför inskränkt tid till Verkets fullbordan ; och 32 Laglflskottets Betänkande N:o 7<i. f) af Herr Presidenten Poppius: (efter en utförlig öfversigt af Lag-Coiniténs tillkomst och organisation, de åtgärder och anstalter, som till befordrande af Comiténs bestämmelse blifvit vidtagne, samt de omständigheter och hinder, hvilka vållat omgång och tidsutdrägt^) att, så vidt frågan vore endast om yttrande af den önskan, att det å— terstående af Lagarbetet kunde fortskynda® ^ dock så, att dermed ej måtte förhastas, Herr Presidenten för sin del gerna deruti instämde, men denna önskan kunde ej lämpligen förenas med föreskrift om en viss tid, inom hvilken den borde uppfyllas, emedan en sådan föreskrift röjde oförtjent misstroende till deras goda vilja, mot hvilka dera rigtades, och förutsatte förmodan att ej mej ja behtifdes än föreskrifter , till åstadkommande af produeter , för hvilkas frambringande dock fordrades någonting annat än starka och väl öfvade armar och händer. Piksdagsfullmägtigen Eric Svanberg fran Westerbotten har yrkat : att anslaget för Jjag-Conilton matte upphora med slutet af dr 1829, då förslaget till Criminal-Eag förmenas böra kunna vara färdigt och till alimän granskning utgifvet; att de anmärkningar, sorn af Embetsverk eller enskilde personer af gifvas, kunde samlas af Justitia?-Stats-Mi/äslern , genom någon horton\
Dti en hos Ridderskapet och Adeln väckt, till Utskottet remitterad motion (N:o 151) har Herr Nordenfelt, E. W., med hvilken G-refve Posse, K., instämt, — jemte erinran om aflidne Öfversten och Sekundchefen för Kongl. Marinregementet, Kommendören af Kongl. Svärds-orden, Carl Christian Kreugers förtjenster om det allmänna under en mer än fyratioårig tjenstetid såsom militär, äfvensom särskildt om den nitiska och gagnande verksamhet, öfverste Kreuger utöfvat inom den kommun, han under större delen af sitt lif tillhörde, eller Carlskrona, hvars fattigvård han i flera år på ett utmärkt sätt förestått, — föreslagit, att, enär vid öfverste Kreugers i November månad sistlidet år timade frånfälle, skulderna i boet öfverstigit tillgångarne, till följd hvaraf hans efterlemuade familj, enkan Carolina Kreuger, född Fries, sonen Johan August, hvilken af lamhet i högra armen och handen vore urståndsatt att bidraga till sin framtida bergning, samt dottren Agda Carolina Augusta, befunne sig i särdeles torftiga omständigheter samt i stort behof af ytterligare understöd utöfver den pension af 750 Riksdaler, som enkan skulle hafva att från Amiralitets-krigsmanskassan förvänta, Rikets Ständer måtte åt Öfverste Kreugers ofvanbemälda enka samt två oförsörjda barn å Allmänna Indragningsstaten bevilja en årlig pension af 400 Riksdaler.
Hr Hjärne, Harald:: Jag hade icke ämnat att yttra mig öfver detta Betänk.; men då det visar sig, att frågan på detta rum väckt mer upmärksamhet än jag väntat eller trott saken förtjena, så torde det kanske för mig vara en pligt att yttra några ord i ämnet, då jag sorn i mångå år tjenstgjort i egenskap af KompagniChef vid ett indelt regde, väl kan antagas ega någon erfarenhet i frågan. Jag vill dock dervid icke ingå i någon längre vederläggning af Utskds premisser, ehuru jag anser dem tämligen underhaltiga. Frill. Creutz har bär framkastat ett par allmänna satser, i afs:de å hvilka mycket kunde ordas. Jag vill likväl deröfver icke nu yttra mig, utan blott betrakta frågan från rent praktiskt militärisk synpunkt. Med hänsigt härtill instämmer jag med de talare, som anse, att det stadgande lrör qvarstå, som bestämmer, att KompagniChefen eger pröfva soldatens anmälan och meddela tillstånd till giftermålet. Jag anser högst angeläget, att dettn stadgande icke uphäfves. Vid indelta arméen är nemi. förhållandet, att soldaten oftast inträder i äktenskap vid ganska unga år. I de flesta fall antages lian till rekryt vid 18 å 20 eller högst ett pär och 20 års ålder. Man kan då icke anse honom ännu hafva vun Jiit den stadga och erfarenhet, att han, med fullt förtroende till sitt eget omdöme, kan i alla afseenden inse sitt eget bästa. Åtminstone i den provins, der det regde varit förlagdt, vid hvilket jag tjenstgjort, anses den indelta unga soldaten, så snart han blifvit antagen till rekryt, såsom en ganska väl dokumenterad friare till allmogens döttrar i orten. Man vet nemi., att han får bibe H. VII. 13 194 Den 9 Juni e. m. hälla sin anställning och sitt boställe sä länge lian lefver.
Lundblad, såsom arrendator af Strömsholms kungs-ladugård af halfva spanmåls-arrendebeloppet för år 1852. (J. A.) Sedan bos Kongl. Majit Notarien Erik Lundblad, såsom arrendator af Strömsholms kungs-ladugård i Kohlbäcks socken och Snefringe härad af Westmanlands län, i underdånighet anhållit, att som, utom de missvexter, hvaraf han under sin arrendetid varit hemsökt, icke allenast en stor del af råggrödan å kungsladugården genom den år 1851 inträffade ovanliga vattenhöjd i Mälaren blifvit förstörd, utan ock en mängd kungs-ladugården och Lundblad enskildt tillhörande byggnader blifvit genom åskeld den 30 Juli 1852 nedbrände och dervid jemväl en betydlig del inbergad gröda jemte inventarier gått förlorade, samt ersättning härför i anseende till låg brandförsäkring endast i ringa mån erhållits, om hvilket allt intyg af trovär - 16 Stats-Vtskottets Utlåtande, N;o 63. dige personer blifvit meddelade, eftergift måtte, i betraktande af Lundblads härigenom förorsakade brydsam ina belägenhet, honom beredas af halfva spaiimåls-arrendebeloppeL föy år 1852, utgörande 66 tunnor 28J kappar råg, 66 tunnor 28* kappar korn och 51 tunnor 16 kappar bafra; så har Kongl. Majit, efter att öfver denna underdåniga ansökning, som blifvit af Konungens Befallningshafvande i nämnde län förordad, och hvaruti Lundblads löftesmän för arrendet i särskild skrift sig förenat, hafva inhemtat Kongl. Kammar-kollegii underdåniga utlåtande, åtföljdt af Chefsembetels vid Strömsholms Kongl. Stuteri och Kongl. Stuleri-öfverstyrelsens underdåniga yttranden, uti till Rikets Ständer aflåten och från samtliga Riks-Stånden till Stats-Utskottet remitterad nådig proposition, enär omständigheterna voro för Lundblad särdeles ömmande, behagat, i öfverensstämmelse med hvad Kongl.
Herrarne vid hofvet, de lägga alla bort denna brytning, om än de från början haft den; men sotnäsan, han ser hvarken till höger eller vänster och förstår ej ens att han härigenom gör sig till en bonde. Nej i sanning, hans förolämpande skulle ej hafva rört mig, ty han har ingen talan i en sak, der sirlighet och smak komma i fråga. Men hon såg det! Att måsta tiga, att måsta tåla som en stackare! Och detta försmädliga leende på hennes ansigte. Ha! Jungfru Karin, du föraktar den fattige studenten, men vänta, kanske kan ännu detta husets stolta hufvud släpas i stoftet och Daniel Hjorth, den ofrälse studenten, kan få makt, makt. Har du sett, stolts jungfru, huru stundom en ofrälse förmår fälla i stoftet många stolta ädlingar? Men hvarföre går jag alltid åter dit, och kryper för deras nådiga blickar? Hvarföre gör jag mig frivilligt till ett mål för deras stolta hån, och tål deras öfvermod? Dock Daniel, är du icke orättvis? Rådde väl hon för att du blef förolämpad? Kanske var det blott mitt uppretade sinne, som förespeglade mig detta leende på hennes läppar. Tanken på allt detta kan göra mig vansinnig. Men är icke det redan ett vansinne att höja blicken till Katharina Fleming? Dock icke så, hvad frågar kärleken efter rang. Kunde jag kasta en blick in i framtiden, såsom man säger att den der lärde narren der i andra rummet skall göra, han, som blef helt bortblandad af den stora äran att få komma i ett högt oppsatt hus; nå, hur vågar han väl umgås med stjernorna, de äro dock högre oppsatta. Men jag vill försöka, kan han lyfta en flik af framtidens täckelse för mig, så duger bekantskapen dock till något." Daniel inträdde följande morgon i mäster Sigfrids rum, men denne satt så upptagen af sitt arbelf, att han antingen ej märkte honom eller ock ej brydde sig om att afbryta för den ankommandes skull.
När det är fråga om dem; så synes det icke vara lämpligt förklara, att man för sakens obetydlighets skuld bör lemna henne derhän, och hysa förtroende till Konungens rådgifvare samt låta ärendet hafva sin gång. Kan detta sägas 0111 en fråga, som rörer 5 r:dr, ~så kan det sägas om den, som gäller 50 och 500 r:dr, hvar är dä gränsen der det blinda förtroendet skall slutas? Den gränsen bör Frih. Raab upgifva, tliy förutan vet man icke hvar förtroendet stadnar eller bör statina. Om fråga är hos Ständerna alt fastställa inkomsttillarnes belopp, sä vet R. 0. Ad. ganska väl, att det finnes vissa slags inkomster, hvilka upgå blott till 5 eller 600 r:dr. Dessa inkomster äro beräknade efter flere års, eller åtminstone efter 3 års medelinkomst. Skulle man icke der kunna säga med mera fog, att beloppens bestämmande må till Konungens rådgifvare öfverlemnas, och likväl finna Ständerna sig böra göra det sjelfva. Jag tror att om saken är aldrig så ringa, så bör grundsatsen, att Ständerna sjelfva skola afgöra henne, dock vidhållas, emedan man icke vet hvar gränsen är, ifall man skulle försaka sina rättigheter i hänseende till Statens egendom. 77:de § i R. F. säger uttryckligen : ”kungsgårdar och kungsladugårdar samt laxfisken ”och andra kronans fisken samt kronans öfrige lägenheter, må Konungen icke utan R. St:s samtycke genom försäljning, förpantning eller ”gåfva, eller på något annat sätt, kronan afhända”. Sålunda måste Ständerna följa grundlagens bud i delta fall. Det kan fullgöras pä tvä sätt, antingen derigenom att man slumpar och säger: förfoga om alltsammans, eller ock att man säger: vi skola yttra oss serskildt öfver hvarje fråga. Det sednare har Gr. Mörner yrkat, och det anser äfven jag vara det rätta. Med skyldigt förtroende (ill upmärksamheten hos Konungens rådgifvare, att de iakttaga kronans bästa, har jag likväl förmärkt hurusom denna någon gång icke hindrat dem förbise hvad, som för kronan kunnat vara godt att behålla.
Då det vid i8:de punkten var fråga om ett tillägg till rubriken der frammanför, fruktade flera, att öfverflyttandet frän discontrörelsen till creditiven af åtskilliga summor skulle förorsaka minskning i lånerörelsen uti dess helhet, enär det icke vore säkert, att creditiven lika mycket begagnades som disconten. Jag hoppas nu, att utaf dessa erhålla understöd för min begäran om afslag å 2o:de punkten. Den föreslagna indragningen skulle innefatta ett slags återgående till 1818 års principer, då man ville undandraga landsorterna all hjelp för alt i hufvudstaden concentrera alla fördelar. Jag tror icke, att hypotheksföreningar skola uppkomma genom det understöd, här för dem blifvit föreslaget; men väl, om de Öfriga Stånden bifalla R. o. Ad:s inbjudning vid förra punkten. Emedlertid, och så vida icke meningen endast är alt visa en artighet emot bancobetjeningen derigenom, att Banken får hela sin rörelse på Stockholm, tror jag icke, att någon indragning af discontfondens medel bör äga rum, utan förenar mig i Hr Rosenblads förslag och yrkar propos. derå. Fril), Ehrenborgh: Jag måste förklara, att jag hyser en motsatt mening mot den siste talaren. Jag anser denna slags naronbelåning för den minst lämpliga för Banken och tror, att den bör öfverflyttas på enskilda associationer. Jag medger likväl visserligen, att man måste vara försigtig i öfvergången. Jag tror, att detta är iakttaget af TJtsk., då det tillagt, att om medlen icke i creditivväg utginge, skulle de användas i discontväg. För min del tviflar jag icke, att om hypotheksföreningar uppstode, skulle behofvet att anlita disconterna afledas, likasom detsamma redan till en del blifvit afiedt utaf bildade enskilda banker. Den Skånska privatbanken, som rör sig med en million, och den Wermländska, hvars rörelse uppgår till 600,000 r:dr, hafva under tiden emellan sista riksdag uppstått. Hvad den förra beträffar, har den redan visat den verkan på lånecont. i Malmö, som jag antydt böra blifva en följd af enskilda associationers uppkomst.