Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Behöfver nemligen en bank, i en kritisk tidpunkt, när andra medel saknas, tillgripa sina grundfoudssäkerheter, för att dermed möta sina egna sedlar, så kari deri, om också med någon uppoffring, lätt nog dertill sättas i tillfälle genom försäljning af innehafvande obligationer och således icke behöfva göra något uppehåll i sin vexling; men är banken deremot försedd med blott intecknade skuldebref, för hvilkas försäljning någon marknad icke gifves hvarken inom eller utom riket, så tvingas banken att ställa sig under utredning och blir i tillfälle att möjligen honorera sina förbindelser först då, när den kanske redan störtat ett stort antal menniskor i förderf och oredan hunnit till det stadium, att fråga blir om ens banken för sina inlecknade fordringsbevis kan räkna på någon liqvid. Man invänder möjligen häremot, att i en sådan tid äfven obligationer skola vara svårafsättliga och i värde högst betydligt nedgå samt att förlust för bankeu och i sista hand sedelinnehafvaren icke kunde undvikas vid dessas tvungna realiserande; men deremot må anmärkas, att det blott är i aldra sista rummet, som en sådan försäljning bör ifrågakomma, och att banken dessförinnan har den utväg att belåna sina obligationer, hvilket i de flesta fall ej torde möta svårighet, särdeles i fråga om obligationer, som på den utländska penningemarknaden redan åtnjuta förtroende och på dess börser hafva en noterad kurs. Hvad intecknade skuldebref beträffar, kan man val med trygghet påstå, att sådana icke för ett sådant bruk läte sig använda och aldra minst utom landet Sammansatta Bankooch Lag-Utskottets Betänkande N:o 1. 41 landet skulle emottagas hvarken i köp eller såsom pant; och det år egentligen häruti, som de sednares underlägsenhet i jemförelse med obligationer består.
– Asch! – sade Bengt, som inom sig kände stor håg att derom vilja tvista, men som dock hade stor försyn att direkte förklara för lögn hvad «kyrkherrn» sagt, emedan äfven han var en af dennes skriftebarn, och hade vant sig att anse den vördade lärarens ord som kommo de från Gud fader sjelf. Stumma gingo de båda ynglingarne framåt. De hade inga af bildningens och förbildningens sofismer att trösta sig med. Sagdt var sagdt, och gjordt var gjordt, och med friheten tyckte sig Gunnar hafva förlorat icke en del, utan allt. Bengt, annars så språksam, kom sig icke ens för att fråga om några omständigheter af Gunnars samtal med kyrkoherden och sitt husbondfolk, och fick heller icke veta mer än att det skulle «ljusas»7 på sjelfva «jula-afta», som var på söndag, och att Gunnar till våren skulle taga emot Viken, ett stort, både godt och vackert torp, borta vid en större insjö. – Nå men du måste väl åtminstone få ett rasande hederligt «bröllup», när du tar den maroggla’ – sade Bengt efter en lång tystnad, men med sin vanliga glada muntra ton, ty tankan på bröllop hade ändå för ett ögonblick öfvervägt tanken på vännens sorg. – Åh ja – svarade Gunnar liknöjdt, men ändå suckande – nog blir det sådant tids nog. – När då? – frågade Bengt. – Åh, till trettene eller så bort åt, blir det väl – svarade Gunnar förläget. – Hoppsan! – sade Bengt tröstande – kanske det blir intet så tokigt i längda, fast det ser illa ut te’ börja med. Nog ä’ Lena ena dugtig och katig menn’ska, och nog kan ho’ stå för ett hushåll, lell, och nog – Ack! slipper jag bara höra’t! – afbröt honom Gunnar. – Du vet intet, och ingen ska få veta’t hur litet jag kan lida ’na. När Bengt fann att inga tröstegrunder ville hjelpa, föreslog han att gå hem och lägga sig. Gunnar följde mekaniskt med, men icke fann han något af sin vanliga goda ungdomssömn på sin stråbädd, denna natt.
Vid pröfning af hos Rikets Ständer väckt fråga om skärpning af det bötesansvar, sorn i Kongl. Förordningen den 22 December 1841, till förekommande af oloflig införsel eller utförsel af varor m. ni., är för sådan oloflig ineller utförsel bestämdt, har i betraktande kommit, hurusom, i samma mån handeln frigöres och lockelsen till öfverträdelser af tullförfattningarne derigenom minskas, i lika mån ökas ock brottsligheten af dessa öfverträdelser, och skärpta ansvarsbestämmelser blifva följakteligen af behofvet påkallade, hvadan och då, i följd af Rikets Ständers vid innevarande Riksdag fattade beslut, en friare tull-lagstiftning än hittills torde innan kort vara att emotse, Rikets Ständer underdånigst anhålla, att 1 kap. 2 §. 1 mom. i Högstberörde Nådiga Förordning må erhålla följande förändrade lydelse: »Eho, som beträdes med någon af de förbrytelser, hvarom i 1 §. säges, bote, första gången, godsets hela värde. Föröfvar han endera af sådana förbrytelser andra gången, böle godsets dubbla värde. Kommer han åter tredje gången eller oftare, plikte godsets tredubbla värde, och straffes derjemte med lämpligt allmänt arbete vid korrektionshus eller arbetsinrättning, i sex månader till högst två år, efter omständigheterna.» Expedilions-Utskottets Förslag till underd. Skrifvelse, N:o 224. 699 Jemväl få Rikets Ständer, till förekommande af onödig tidsutdrägt med afgörande af mål utaf nedannämnda beskaffenhet, underdånigst hemställa, att den uti 3 kap. 29 §. 2 mom. af omförmälda Kongl. Förordning bestämda tid, inom hvilken egare till i beslag taget gods bör sig vid domstolen anmäla, må varda förkortad från tre månader till en och en half månad eller fjratiofem dagar, efter det kungörelse om beslaget blifvit i Postoch Inrikes Tidningar införd.
Af Con”troll-Contoirets Anteckninggar finnes dessuto m, 5,a*t sedan år 1800 öfver Sju Millioner Lod Silfaer blifvit upparbetade, och hvilket närmare in”hämtas af följande: Summarisk Uppgift å det Guld och Silfver som i Riket blifvit controlleradt ifrän och med är 1800 till 18 1 6 ars slut. Guld qvintin. Silfver lod. Guld qvintin. Silfver j lod. 511’ ”Orri en gång hela vigten af fullständig ”ordnings återförande i Rikets Myntväsende in”ses; om tillika full säkerhet och öfrige fördel”aktige villkor för Lånets meddelande ställas; så ”skall det allmänna och enskildta intresset frir”ena sig deruti, och Medborgaren gerna afhän”da sig hvad han i Silfver och Guld kan hafva ”upplagdt, deraf han sedermera drager en ständig ”inkomst, äfven i metalliskt Mynt , i stället för ”det döda Capitalet, och dessutom vinna en väsendtlig säkerhet uti ett af de vigtigare vilkor ”för allmän trefnad. Äfven genom Skatternas ”minskning skulle h varje Medborgare deraf hämsta en direct förmon; ty, i stället för vidare afbetalning å Stats-Verkets skuld genom Bevillning, vöre det nog, sedan detta Lån blifvit in-, ”bragt, att dertill fondera Atta Procents ärlig af”gäld, utgörande 240,000 R:d i Silfver , deraf ”Sex Procent till ränta och Tvä Procent till säntlkande Fond , som amorterade Lånet på 28 år; ”och då kunde Ranken genast vidtaga sine vexel”functioner på sådane vilkor, hvarmed Jordbrukaren, Näringsidkaren och Capitalisten hvarför ‘‘sig borde finna sig belåtne.” ”Utrikes Lån bör ej sökas , ty dels skulle ”sådant för närvarande icke ärhållas, dels skulle ”det, i fall det vunnes, göra oss åter beroende ”och skattdragande till främmande Makter.
I medeltal uteHögsta utestående Minimum af innestå stående. Den utredning, Utskottet i det föregående lemnat, gifver vid handen, dels att i allmänhet å kassa-krediliven innestått utöfver 20 procent, och dels att med hvarje år beloppet af innestående medel betydligen stigit, en naturlig följd deraf, att allmänheten förvärfvat sig vana vid ett rätt begagnande af dessa låneunderstöd. Utskottet hyser ock den säkra öfvertygelse, att, i händelse vederbörande Direktioner icke, på sätt de sednare åren egt rum, nödsakats att nedsätta de sölvia kreditiven, för att derigenom bereda tillgång för flera kreditiv-sökande, summan af innestående medel varit högre än den nu visat sig. Del torde under sådana förhållanden icke böra befaras, att, om kreditiv vid hvarldera verket beviljas till 20 procent utöfver den anvisade fonden, uttagen å kreditiven skola vid något tillfälle öfverskjuta fondens belopp, särdeles om detta något höjes; emedan det synes vara gifvet, att ju större fonden är, desto större bör ock den del deraf blifva, sorn aldrig lyftes. Någon våda för Banken af en så beskaffad åtgärd är icke att antaga. Om äfven det för en eller annan dag vid ett eller annat af Diskont-verken skulle inträffa, att uttagningarne å kreditiven öfverstego den afsatta fondens belopp, kan bristen med lätthet fyllas af i kassa liggande eller på räkning i Bankens Depositions-afdelning innestående behållningar, tillhörande öfriga lånerörelse-grenar, och någon särskild reservfond för detta ändamål är sålunda icke erforderlig. Att åtgärden skall medföra nytta för den enskilde och ökad vinst för Banken, är uppenbart; ty tillfället till erhållande af låne-underslöd medelst kreditiv kommer på detta sätt att utvidgas, och Banken beredes större ränte-inkomst å de i och för kassakreditiv-rörelsen anvisade fonder. Hvad dernäst angar frågan om fondens förhöjning, i sammanhang hvarmed Utskottet till behandling förehaft de af Direktionerne öfver Diskont-verken framställda förslag om tillökning af den, enligt 205 §. i Banko-reglementet bestämda fond för diskontering och utlåning till handel och näringar, får Utskottet anföra:
Derigenom hade också handt, att behofvet af sockennämnd i detta afseende försvunnit, och hade jemväl de rättegångar, som otvifvelaktig! måste blifva en följd af de nu föreslagna bestämmelserna; vai it förekomna. R. o. Ad. har emellertid i sista plenum afslagit hvad jag i detta afseende trott mig böra underställa a4 Den 3 Februari f. ra. Ståndets pröfning, och jag anser således icke mig tillständig! att nu begära någon ändring i delta beslut. Jag har endast velat fusta Ståndets uppmärksamhet derpå, att då man, med upphäfvunde så till sågandes af hvad nuvar. skatt laggningsgrunder bestämma, tillstädjer den afvikelse, som här är föreslagen, så har man också öppnat vägen för att komma till hvilket mål man behagar af misstydning och missbruk, och slutligen till ständiga ändringar vid hvarje riksdag af en författning, som borde vara orubblig, på det att äganderätts bestånd och trefnad må åtnjutas af samhällets inedlemmar. Jag kan för min del icke annat än afstyrka bifall lill dessa 3 §§. Hr von Hohenhausen: Hvad beträffar Hr Rosen blads yrkande, alt i stället för ordet underhållas måtte användas orden hafva sin bergning, så har jag, derest dessa skulle anses lämpligare, ingenting att deremot invända. Jag tror dock alt det ena af dessa uttryck kan förstås under det andra och tvertom. Hvad han åter anfört emot 3 §:n, får jag deremot lof alt bestrida; ty derigenom skulle man gå ifrån frågan om besuttenheten och ingå på det personliga förhållandet, och det går icke an. Uti 3 §:n göres endast afseende på den förtjenst, hvartill sjelfva hemmansdelen lenina:' tillfälle; men såsom Hr Rosenblad lade sina ord, skulle afseende göras på den person, som blefve åbo. Såsom jag förut haft äran numna, tillstyrker jag att ordet onera måtte nyttjas i stället för utskylder. Åtskilligt, som jag för öfrigt ämnade besvara, liar redan af andra talare blifvit upptaget. Frih. Cederström, Anders:
Än måste stäfven vändas rakt uppför floden, än rakt utför, för att klarera de största blocken. Åran slant, och som i en dröm kafvade han med den, utan att märka, att han intet årvatten hade. Skymningen föll på. Det såg han ej förr, än han var instängd från alla håll, ett godt stycke ute. Färjstället hade han haft under sig, då han började. Nu var det ofvanför. Forsen hördes närmare och tjöt högt. Imbär sprang efter södra stranden, gubbarne efter den norra. Han såg så tydligt hur Zakris slant på stenarne, sprang och slant. De fäktade med armarne som druckna, och rop hörde han som i ett långt fjärran, inte längre det var. Olle hoppade ur båten och drog den med sig. Fjällsnipor äro lätta. Undan gick det för lifvet. Då båtens för nådde vatten tog han itu med alla krafter och satte den i ett hujande öfver till nästa is, sprang öfver båten i tre hopp, högg uti och drog. Här gjorde älfven en krökning och vardt smalare. Isen packade sig så att blocken knappast kunde skiljas ifrån hvarandra. Bakom udden började floden luta till fors — forsens olycksbringande sugning. På stranden frågade vid det ögonblicket färjkarlen gubben Zakris: Hur sker dråp? Zakris ögon stodo vidöppna, öron hade han inga då. Hur kunde Olle stå och se sig omkring? — och han ropade. Visste han ej, att det skulle vara för sent efter några minuter? — och han skrek, men hvad han skrek, visste han ej. »Nu går han ifrån båten med en åra i handen, som han stöter i isen. Nu börjar han springa — det går aldrig väl.» Zakris sprang efter stranden, föll och steg opp, föll och steg opp. Han skulle jämt ha ögonen på honom därute i skymningen, som han nyss velat se död, men som nu var honom så han kunde icke neka till, att det var den värsta karl och den duktigaste han kände. Men ute sprang Olle — stannade — gick rundt omkring och såg — stötte med åran — tog fast och hoppade — sprang rakt emot forsen — vände rätt upp emot färjstugan — steg ned ibland och försvann till hälften — stod nästa stund hög och rak som en fura!
R:dr 35 öre för åren 1852 med 1865, och 22 R:dr 39 öre för år 1866 v ; : 1 313: 16. 276: 81. » deltagarne i sänkningen af Wendel-sjön i Wendels socken af samma härad, å 517 R:dr 4 öre, dito dito af 41 R:dr 36 öre för dito, och 20 R:dr 68 öre för år 1866 351: 58. 310: 22. i> deltagarne i sänkningen af sjön Wiggan i Tierps socken, å 3,071 R:dr 26 öre, dito dito af245R:dr 70 öre för åren 1853 med 1866, och 122 R:dr 85 öre för år 1867 2,334: 15. 2,088: 45. j> deltagarne i sänkningen af Hufsjön inom Ekeby socken, å 900 R:dr, dito dito af 72 R:dr för åren 1858 med 1871, och 37 R:dr 78 öre för år 1872 1,045: 78. 973: 78. » vederbörande jordegare, för utvidgningen och fördjupningen af Trögdbo dike på gränsen mellan Lagunda och Trögds härader, å 3,450 R:dr, dito dito af 276 R:dr för åren 1859 med 1872, och 144 R:dr 84 öre för år 1873 4,008: 84. 4,008: 84. inom Stockholms län: till Friherre Fritz Åkerhjelm, för utdikningsarbeten ä Wårby egendom i Huddinge socken, å 1,725 R:dr, dito dito af 86
Lag godkännas såsom ett giltigt sätt att bereda rättighet till lagfarts erhållande, yttrat sig finna detta sätt ej vara lämpligt eller ledande till det ändamål, som med lagfart åsyftas, har Utskottet redan tyd^ ligen uttalat sitt omdöme öfver lagenlighet ten af dylika kungöranden* — Att derutinnan' återföra lagtillämpningen till öfverensstämmelse med Författningens anda och ordalyt delse, kan, såsom förut är nämndt, icke ut-' 20 Engl^iskottets Eflilnknnde N:o 9 i, göra föremål för Rikets Ständers, och således ej eller för deras LagUtskotts åtgärd. Utskottet har således icke funnit skäl att frångå sin yttrade öfvertygelse örn nyttan och behofvet af en lagförändring, som öppnar ut-väg för den, som söker lagfart I fast egendom, att, då ätlomst-liandlingar ej kunna anskaffas, genom annan bevisning styrka förre egarens fång; men på det all anledning må saknas att utan nödfall begagna denna utväg» finnér Utskottet sig böra tillstyrka att dess förut afgifna och af Hederv; RondeStåndet gillade förslag till förändrad redaction af slutet af Kongl. Förklaringen den 14 Maji 1805 må erhålla denna lydelse: att, enär lagfart sÖkes, de handlingar , som styrka förre egarens åtkomst, bora uppvisas, samt innehållet deraf i Lagfarts-protocollet antecknas. Kunna icke sådana handlingar företes, dä nid förre Bil. tili LagUlskoitets Betänkande N;« 94. 21 egarens åtkomst genom annan laglig bevisning styrkas. En Ledamots Reservation bifogas. Stockholm den 28 Augusti 1829. Reservation af Herr Landegren• Ehuru Högloflige Lag-Utskottet uti dess nu afgifna ytterligare Utlåtande, i följd af återremissen utaf dess Betänkande N:o a, i anledning af min motion, om åtgärder till beredande af noggrann efterlefnad af Kongl.
Men han förstod ej detta, utan gick fånig och förryckt från gård till gård och hade ej mer en tanke på att han var en herreman. Råglanda hette en socken långt borta i östra Vermland, helt nära Dalagränsen, där det fanns en stor prostgård, men endast en liten, fattig komministergård. Men så fattiga de voro, hade de varit så barmhärtiga i den lilla prästgården, att de tagit sig ett fosterbarn. Det var en flicka, Ingrid hette hon, och hon hade kommit till gården, då hon var tretton år. Komministern hade fått se henne på en marknad, då hon suttit och gråtit utanför ett lindansartält. Så hade han stannat och frågat henne hvarför hon grät. Och han hade fått veta, att hennes blinde morfar var död, och att hon ej mer hade någon, som stod henne nära. Nu följde hon med ett par lindansare, och de voro goda mot henne, men hon grät därför att hon var så dum, att hon aldrig kunde lära sig att dansa på lina och hjälpa till att förtjäna pengar. Och det hade varit något ljuft sorgset hos barnet, som rört och intagit prästen. Ovillkorligen hade han sagt till sig själf, att han ej kunde låta en sådan liten varelse förfaras bland dessa kringdrifvande landstrykare. Han gick in i lindansartältet, där han träffade herr och fru Blomgren, och erbjöd sig att taga upp barnet i sitt hem. De gamla konstberidarna hade börjat gråta och sagt, att fastän flickan var alldeles oduglig för konsten, hade de gärna velat behålla henne. Men de trodde, att hon skulle blifva lyckligare i ett riktigt hem hos människor, som hela året bodde på samma plats, och därför skulle de lämna henne till herr komministern, om han endast ville lofva dem, att hon skulle få vara som ett af hans egna barn. Detta hade han lofvat och sedan dess hade flickan lefvat i prästgården. Hon var ett stillsamt och blidt barn, rik på ljuf kärleksfullhet och öm omvårdnad för alla omkring henne. Under första tiden blef hon mycket älskad af fosterföräldrarna, men då hon blef äldre utvecklade sig hos henne ett starkt begär att hänge sig åt drömmar och fantasier. Synernas och inbillningarnas rike öppnade sig för henne med stark lockelse, och midt på dagen kunde hon låta arbetet falla och sjunka ned i en dröm.
M:t icke funne skäl att göra någon ändring i Kam - Betänkande n. a55 marRättens Utslag, såsom grundade på nämnde Reglemente. — Men då K. M:t härjemte, af Gunst och Nåd tillagt Ouchterlony, såsom gratification, en fjerdedel af det honom till ersättning ådömde belopp; är af 1825 års Revisorer sådant hos R. St:r anmäldt, emedan denna Ouchterlony tillskyndade fördel, ehuru benämnd för Gratification, synts Revisorerne egentligen utgöra en eftergift af anmärkningsmedel, som han, efter i behörig ordning föregången pröfning, funnits skyldig att inbetala, och genom hvilken Krigsfondens tillgångar blifvit minskade. Af denna Revisorernes anmälan, föranledes Utskottet tillstyrka: att R. St.-r i underd.-het anhålla, att, i alla frågor rörande Kronans tillständiga rätt i ett eller annat afseende, verkan af derom meddelade Beslut icke må förringas genom inblandning af ämnen som dermed icke äga oskiljaktigt sammanhang; samt att, då serskildta Gratificationcrs beviljande i fråga kommer, sådane må anvisas å behörig Titel och icke, på sätt i ofvanberörde fall skedt, förorsaka minskning i StatsVerkets intrader. §.6. A n g: d e någre serskilde dispositioner å StatsMedlen. * Hvad Revisorerne erinrat vid de af K. M:t förordnade Utbetalningar å StatsMedlen: Till gratification åt FältSecreter aren Rahmn. (R. B. 1825 p. 12—80.) 256 Stats-Utskottets Till understöd åt Ynglingen von Holst. (R. B. i8a5 p. i3—80. — 1827 p.26.) Till Pensions ersättning åt Majoren Grefve Horn. (R. B. 1827 p. a5—207.) Till transportkostnaden för en Spel Jagt, ämnad att inköpas för Flottans behof. (R. B. 1827 p26—208.)
Hustru min och barnen få väl ock göra sällskap; annars ge de sig icke tillfreds. I detta ögonblick afbröts de begge männens samtal af den lille frikostige främlingen, som uppstigit på en stol och under häftiga armsvängningar började följande tal till den kring honom sorlande hopen: – J församlade vänner och skomakare! Jag har sagt eder, att jag, äfven jag, haft äran tillhöra ert skrå, men jag öfvergaf det i rättan tid, ty jag såg, hvarthän det skulle luta. J stån på förderfvets brant, mina vänner! J skolen inom kort med hustrur och barn svälta ihjäl, och kronan skall flå edra lik, för att med eder hud lappa sin penningpung, sedan er sista skärf försvunnit i den bottenlösa tomma taskan. Som jag säger, jag kastade läst och syl och tafla hin i våld och slog mig på andra hederliga näringsfång, som bättre betala arbetarens svett. – Hör bara! Hör! skreko åtskilliga bland de kringstående. – Och jag råder er, vänner och skomakare, att i tid göra som jag, ifall J hafven ett hjerta i bröstet för hustrur och barn, som snart skola förgäfves qvida efter bröd ... – Det rådet duger icke ... Hvad skulle vi taga oss till, om vi öfvergifva vårt yrke? Nej, nej! sorlade hopen kring talaren. – Tyst, vänner och skomakare, låt mig tala till slut! Det råd, jag gifvit er, är det enda, som står till buds, ifall J tåligt viljen fördraga det herrevälde, som nu trycker och topprider er. Men hafven J mod i barmen, så anstår er detta råd visserligen icke. Det är sannt, att regeringen nyligen begåfvat eder med nya privilegier, men hvad betyda alla privilegier, då de ej skydda arbetet? Har ej regeringen förklarat, att hvar och en, som vill bygga och bo på Kungsholmen, får arbeta fritt, utan att tillhöra något skrå eller ha genomgått mästerprofvet? Finnas här icke väl hundra skomakare, som utgått ur skrået och till evig skam för borgareståndet gjort sig till de adlige herrarnes tjenare?
Sedan Herr HofCancelleren blifvit på vanligt vis utbeledsagad, upplästes och lades på bordet Kongl. Maj:ts Högstberörde Nådiga Propositioner och Skrifvelser. Friherre Boije, Ludvig, uppläste föl - I det Tal, hvarmed Kongl. Maj:t behagade öppna denna Riksdag, trodde jag, då jag hörde det, en anledning finnas till den tanka, att med all pröfning af LagCommitteeas Förslag till ny Civil Lag skulle, vid denna Ständernes sammanvaro, komma att anstå; och jag föranleddes dertill äfven af kännedom, det ännu icke hvarken Svea HofRätt, eller Högsta Domstolen deras anbefalda Utlåtanden afgifvit. Men då nu mera inom detta Stånd 2:ne Motioner blifvit gjorda, den ena, att nya Lagens antagna principer måtte till pröfning och afgörande vid denna Riksdag förekomma, och den andra, att Lagförslaget måtte genast blifva föremål för Professorernes föreläsningar vid Åcademierne; och sedan, enligt hvad vi hafva oss bekant, inom väre respective MedStänder Motioner äfven blifvit gjorda örn antagande af särskilda delar af det nya Lagförslaget, att genast påbjudas; så måste vi väl också anse frågan om Lagförelagets pröfning vid denna Riksdag, såsom Den i5 December f. m. *7 redan, i Constitutionel ordning, väckt och följaktligen erfordrande ett beslut. Om antagandet af en ny CivilLag utgör det största och det vigtigaste af alla ämnen, med hvilka Ständerne någonsin kunna sig befatta, såsom bestämmande denna och kommande Generationers både moralitet och välfärd; så gifves också ingen uppmärksamhet angelägnare, än deri vi äro skyldige att lemna åt sjelfva behandlingssättet, ilvars inflytande på slutliga afgörandet är för stort, att icke påkalla en särskild varsamhet: Och förvissade kunna vi vara derom, att ifrån det behandlingssätt, som vi antaga, skola både samtid och efterverld också bedöma vår egen mognad för det stora förétaget.