Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid 17 års ålder sammanträffade Sofie Malmberg första gången med sin blifvande make, Carl Lundström, som tillsammans m e d sin broder, den märklige industrimannen Johan Lundström, då nyligen grundat Jönköpings världsbekanta tändsticksfabrik. Det gick, som det står i romanerna: » Han friade, fick ja, och så fingo de hvarandra och lef de lyckliga till sina dagars ända. » Men bakom dessa hvardagliga ord låg för henne ett helt människolifs utveckling i plikttrohet, ett hjärtats vidgande midt i lyckans och medgangens solsken till att i allt större omfång och i allt mera nitisk kärlek omfatta den stora syskonringen af lidande medmänniskor. De unga makarne flyttade in i ett litet enkelt hem vid Vetterns strand strax utanför Jönköpings västra stadsdel. De började så anspråklöst med en bestämd föresats att rätta munnen efter matsäcken, och arbetade på hvar sitt område med oförtruten flit och ospard möda. Den unga hustrun var i sanning en » hjälp » för sin man, icke blott såsom klok rådgifvare vid hans större företag, utan äfven såsom arbetande m e d - hjälpare i små anspråklösa affärer, som han vid sidan af fabriksrörelsen idkade de första åren. Så t. ex. var hon o m höstarne uppe hvar morgon före kl. 4 för att uppköpa och uppmäta de stora kvantiteter lingon, som hennes man sedan med god avance utskeppade till England. Munter och morgonfrisk stod hon där på sin post, visande sin man att hon njöt af hans förtroende och förstod arbetets heder. Och det lilla hemmet förkofrades och byggdes till, fick blomsterrum och veranda, bibliotek och små konstverk. Och de unga makarne gladdes åt hvar liten sak, som de visste att de hade gemensamt, vällyckadt arbete att tacka för. Det låg något så starkt och stödjande redan i den unga kvinnans väsen, att hennes make kände, det han kunde vända sig i allt till henne och finna förståelse och råd såsom hos ingen annan. Deras inbördes förhållande var sådant, som håller färgen lifvet igenom och ej försvinner som en ungdomsillusion. Vid tillfällen då bekymmer och oro i en eller annan form uppenbarade sig, stod hon stark och till det yttre lugn och förtröstansfull. De strider hon kunde ha att utkämpa inom sig, visste hennes omgifning ej o m; dem ville hon ensam bära.
Att det följakteligen emot nu varande Herr LandtMarskalken och Talmannen, som på grund deraf ej kunnat föreställa sig sådant, vore felaktigt handladt, örn någon indragning af deras Tafflar nu blefve vidtagen, hvarigenom De skulle bringas på kostnad för ett åtagande, som de eljest torde hafva undgått, samt att det äfven skulle både inom och utom Riket väcka upseende och föranleda till förmodan det någon Riksolycka inträffat, om TalmänsTafflar - StatsUtskottetS BetlinÅandeii - ne uphörde midt under Riksdagen; uppå hvil* Jca, med flere anförde skjäl, det blifvit dels bestridt att någon förminskning i den hittils anordnade Taffelhållningen hos Herr LandtMarskalken och öfrige Talmännen må böra vidtagas, dels ock hemstält, att om det funnes skäligt att inskränkning i utgifterne till desse Tafflar gjöres, antalet deraf minskades eller viss Summa i månaden bestämdes i synnerhet för underhållandet af den Societé, som hos Herr LandtMarskalken är inrättad och der Riksdagsmän alla aftnar kunna samlas för att meddela hvarandra sine meningar öfver allmänna ämnen. Med hvad sålunda hos Höglofl.
Då sade pojken: »Snapp! gack upp till kungs-gården, och hemta bak-verk ifrån konungens taffel. Klappa den unga prinsessan, men slå den falske hofmannen så han minnes det.» Snapp gjorde som hans herre befallt, gick upp till kungs-gården, bröt igenom vakten, smekte den fagra konunga-dottern; men rammade tag i hofmannen, att han såg solen både i östan och vestan. Derefter grep hunden ett stycke bak-verk, och lopp sina färde. Då blef ännu mer uppståndelse än förut, och alla undrade öfver hvad som skett, utom allenast konunga-dottern; ty hon hade igenkänt sitt halsband, och visste deraf hvem som var hundens herre. Tredje dagen ville ungersvennen dricka vin ifrån konungens bord, och skickade Snorium att hemta det. Nu aflopp allt som tillförene. Hunden bröt igenom vakten, kom in i dryckes-stugan, smekte prinsessan, men rammade till den falske hofmannen, så han tumlade öfverända på sals-golfvet. Derefter grep hunden en flaska vin, och lopp sina färde. Men konungen blef mäkta förtörnad öfver allt detta, och skickade hofmannen med mycket folk, att gripa främlingen som egde de tre hundarne. Hofmannen drog så åstad, och kom dit hvarest svennen bodde, hos den fattige fiskaren. Men här blef en annan dans, ty svennen lockade sina hundar, och ropade: »Snipp! Snapp! Snorium! gören gården ren.» Straxt rusade hundarne fram, och inom en hand-vänning lågo alla kungens kämpar fällda i ring på marken. Ungersvennen lät derefter binda hofmannen till hand och fot, och vandrade så upp i salen, hvarest konungen satt öfver bord med sina män. Vid han nu trädde in, lopp konunga-dottern honom till mötes med stor kärlek, och begynte så förtälja för sin fader, huru hofmannen hade svikit dem. Men när konungen fick höra allt detta, och dertill igenkände sin dotters gull-kedja och finger-ring, lät han kasta hofmannen för de tre hundarne; men den dristige svennen fick prinsessan, och med henne halfva konungens land och rike.
Hennes klara, blåa ögon strålade, den runda kinden bar vinteräpplets friska färg, och det långa, flickaktigt utslagna håret stod som en solsky kring hennes hufvud. Hon fick syster Hedda om lifvet och svängde henne rundt om flere hvarf. Det var icke görligt att stå emot. » O,-Hedda, hvad jag är lycklig, hvad jag är lycklig! Tror du, att någon menniska i hela verlden kan ha ett bättre och manligare hjerta än Karl? Nej, det tror du inte, säg att du inte tror det ... » Ack, ständigt denna samma fråga, i tusen variationer. Ett påstående för öfrigt, ett stolt, jublande påstående mera än ett spörsmål. Ej heller gaf hon sig tid att vänta på ett svar, hvilket hon ej ens kunde tänka sig på mer än ett sätt. Som en flygande vind var hon redan i andra ändan af den stora våningen. Med ett blidt, sorgmodigt leende såg Hedda efter henne. Att hon var lycklig — J. hvem kunde betvifla det? Allra minst hon sjelf. Hur lefvande stod ej for hennes eget minne en dag för sju år sedan, en oförgätlig vår, hennes egen förlofningsdag. Sju år — kunde det verkligen vara så länge? Den gången var » Lillan » blott ett elfvaårigt barn, och hon sjelf en tjuguårig ungmö, för hvilken lifvet låg ljust och lockande, o, hur lockande och ljust! Hedda suckade, der hon sakta gick fram och åter efter det stora, dukade gästabudsbordet, som gnistrade af armstakarnes silfver och vinkaraffernas blodröda kristall. Hon lade en sista ordnande hand vid de rika a anordningarna; gästerna kunde när som helst väntas. Allt sedan moderns död, då » Lillan » föddes, hade Hedda varit värdinna i sin fars hus. Under hennes ögon hade systern vuxit upp; förunderligt, hvad tiden gått — nu tyckte hon sig redan en gammal qvinna, och » Lillan », sjelfva » Lillan » var i dag, efter hvad hon tusen gånger sjelf försäkrade, den lyckligaste fästmö i minst ett helt planetsystem! Som hon gick der i sina tankar, ryckte hon till, vid att en stor het tår brännande föll på hennes hand.
Bi fölls. S. D. Borgare-Ståndet, som vid föredragning den 25 sistlidna Februari af Expeditions-Utskottets förslag till Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, JYZ. 41, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, angående statspension åt Öfversten rn. m. Friherre Nils Ericson, godkänt samma förslag, med uteslutande af följande Bih. lill R. St. Prol. 1862 & 1863. 9 Sami. 33 258 Prot.-Uldrag den 4 Mars 1863. deri förekommande ord: »utan något så beskaffadt vilkor, som Eders Kongl. Maj:ts nådiga Proposition innehåller och utan anlitande of jernvägsbyggnadsmedlen», beslöt nu, det skulle de öfriga Riks-Stånden vänligen inbjudas att i Borgare-Ståndets omförmälda beslut sig förena. S. D. Föredrogs ånyo Kongl. Maj:ts nådiga Proposition af den 17 sistlidne Februari med förslag till ny Sjölag. Remitterades lill Lag-Utskottet; dock att, i händelse särskildt Utskott för frågans utredning varder af Rikets Ständer tillsatt, Lag-Utskottet eger att ärendet till behandling af nämnda särskilda Utskott öfverlemna. S. D. Föredrogs ånyo och remitterades till Stats—Utskottet Kongl.
Sedan Expeditions-Utskoltets Meiriorial af den 2 Februari om medel alt befordra större afsättning och gagn utaf Bihanget till Riks-Stånderis Protokoll, innehållande ibland an. nät det Förslag att Utskottens Betänkanden dädanefter icke skrefne, utan genom tryckta Ark af Bihanget skulle Riks-Stånden meddelas, den 9 samma månad blifvit af Prest-Ståndet bifallit, med det förbehåll, att de vidlyftigare utlåtanden, hvilkas tryckning kunde fordra en längre tid, skrifteligen mätte blifva till Riks-Ständens granskning inlemjiade pä det att, igenom af bidande af tryckningen, Riksdagen icke mätte förlängas; så har Prest» Ståndet, som å ena sidan högt värderar Expeditions-Utskottets goda afsigt med berörda Förslag, äfvensom dess nitfulla bemödande, att i allt hvad på thy ankomma kunnat, fortskynda Bihangets tryckning, men deremot å andra sidan erfarit den befarade följden af berörda Förslag, nemligen Riksdagsiirendernes långsammare gång, funnit sig föranlåtit, att, i anseende till Riksdagstidens snart annalkande slut, vördsamt och vänligen inbjuda de Respektive Med-Stånden till instämmande uti Prest-Ståndets ofvanberörda förbehåll; i händelse hvaraf Riksens Ständers Samtlige Utskott torde blifva derom, till behörigt iakttagande, skyndsamligen underrättade. Ut Supra. Protoiolls-Uidriig. 155 Från Hedervärda Bonde-Ståndet d. 4 April 1818. S. D. Fann Bonde Ståndet för godt att till alla delar antaga Högv. Preste-Ständets uti Protokolls-Utdrag af den 1 dennes gjorde inbjud» nirig att deltaga i Högv. Ståndets den g förut» gangne Martil yttrade förbehåll i afseende på Expeditions-Utskottets af Resp. Riks - Stånden gillade Förslag att Utskottens Betänkanden, icke skrifne, utan genom tryckte Ark af Bihanget, skulle Riks-Stånden meddelas. Från Högloft.
Pröfningen dels om planen för en grund-dikning blifvit uppgjord med behörigt afseende på beskaffenheten och belägenheten af den jord, om hvars afdikning vore fråga, samt dels huruvida dikningsarbetet blefve med nödig omsorg fullbordadt, så att dess varaktighet med säkerhet kunde emotses, skulle nemligen vara förenad med stora svårigheter, till hvilkas undacrödjande beredvillige personer med erforderlig sakkännedom icke alltid torde vara att erhålla; och om, i brist häraf, grunddikningen ej på ett ändamålsenligt sätt verkställdes, skulle, derest bostället aflräddes innan de tjugo åren gått lill ända, tillträdaren få vidkännas en del af den för dikningen belöpande kostnad, utan att komma i åtnjutande af de fördelar, som dermed varit beräknade, hvaremot lian till äfventyrs nödgades omgöra hvad lian kanske dyrt nog fått betala. Men, äfven om arbetet behörigen fullgjordes, torde lämpligheten af att ålägga tillträdare en dylik kostnad, som, så framt grund-dikning blifvit af någon boställshafvare med större omfattning anlagd, kunde komma att uppgå till ett ganska ansenligt belopp och således blifva för en mindre bemedlad efterträdare särdeles kännbar, icke böra obetingadt medgifvas, helst tillträde af ett boställe, älven ulan en sådan kostnad, är förenadt med högst betydliga utgifter. Deu ifrågasatta dikningen är också ett arbete af beskaffenhet att 16 Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 12. icke ovilkorligen behöfva på en gång verkställas, utan kan delta ske småningom, i följd hvaraf en sådan fördelning af kostnaden, som motionären föreslagit, icke kan för detsamma anses nödvändig. På grund af hvad Utskotten sålunda anfört, få Utskotten vördsamligen hemställa, att Herr Ribbings ofvannämnde motion ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Stockholm dea 3 Juli 1854. Ank. till Exp.-Utsk. den 4 Juli 1854, kl. 11 f. m. Betänkandej i anledning af väckt motion om fördelning på vissa år af kostnaderj som i och för allmänna byggnader från boställen utgå.
Juli-monarkien, likasåväl som under de båda Kejsarväldena och under Republiken, likaledes en med rikligt offentligt understöd försedd tidning, le Moniteur Universel, allmänheten tillhandahållits, kunnat kallas despotiskt styrda stater. Men enär det konstitutionella statsskicket och den parlamentariska styrelsens anda just i dessa länder och epoker varit företrädesvis hyllade, synes en dylik sats innebära för mycken orimlighet, för att kunna antagas. Då således, enl. min tauke, några giltiga invändningar icke blifvit emot det af Frih. Rehbinder framställda förslag förebragta, utan man endast framkastat upmaningar, alt försöka på något annat sätt, medelst andra utvägar, vinna ett önskadt och önskvärd! mål, de der icke, efter min upfattning och mitt sätt att se saken, leda till något verksamt resultat, får jag vördsamt fortfara uti min anhållan om återremiss. Hr von Hartmansdorff, Äng.: Jag är ense med Frih. Rehbinder derutinnan, att en sådan tidning som den ifrågavar:de, i hvilken alla Regeringens åtgärder och tillika alla officiella kungörelser införas, bör genom Statens försorg och för hans medel utgifvas; alt tidningen bör kostnadsfritt tillställas alla myndigheter i landet, på det att det ej måtte bero på en eller annan persons godtfinnande, huruvida tidningen allestädes är tillgänglig eller icke. Jag vill ej uprepa de flera skäl derför, sorn Frih.-n redan anfört; men då en talare i mitt grannskap beslridt åtgärden, såsom utgående från Regeringen och derföre väckande misstroende, torde det tillåtas mig åberopa en myndighet, hvilken med skäl anses, åtminstone är det min tanka, för att till sina tänkesätt vara mycket liheral, nemi. den fordna Lagberedningen och hennes mening om saken. Jag anhåller alltså, att få för R. o. Ad. upläsa ett af benne i ämnet afgifvet yttrande, samt derjemte nämna, på det att R. o. Ad. må bedöma om denna Beredning bör ansdk för liberal eller ej, att hennes till Konungen ställda skrifvelse är undertecknad af N. S. von 350
Nog måtte väl alla, som sett det, ha varit minst lika förtjusta som vi. Sjelfva fröken R–s sade ju att det var ett mästerstycke. Åsynen af Ulfåsa framkallade bilderna af hela bröllopsskaran, den mäktige jarlen och alla i pjesen handlande personer. Carl berättade att Ulfåsa på 1300-talet ägdes af Birger Jarls broder Bengt och sedan tillföll dennes dotterdotter, den heliga Brigitta. – Man påstår, sade Carl, att den store Jarlen är född på Ulfåsa, som då ägdes af hans fader, Magnus Månesköld. Byggnaden ser prydlig ut och skall vara omgifven af vackra trädgårdar, parker och orangerier. En stor boksamling lär äfven finnas på den. Af alla slott och herresäten i Svea rikes land, ville jag helst ega det, der Bengt och Sigrid älskade hvarandra och voro lyckliga. Det vore något att heta Maria Ahlrot af Ulfåsa. Om det åtminstone fanns en karl liknande Bengt, som höll mig kär, och om jag sedan vore så fager som Sigrid, hvad det då skulle vara gudomligt att lefva. Men man får väl vara nöjd såsom det är nu för tiden, fast nog är det bra trivialt. Man gifter sig för att pappa och mamma vilja så hafva det och man stretar lifvet fram utan att veta hvad en verklig kärlek vill säga. Usch, så ledsamt. Men återvändom från mitt djupsinniga filosoferande till min resa. Ifrån Boren kom man åter till en hel trappa af slussar. Vid Borenshult stego vi af för att gå fram till Motala och bese dess verkstäder samt Platens graf. Nu först börja mina äfventyr. Jag hade väntat mig många sådana, men alldeles glömt att jag icke träffats af ett enda; allt hade jag förgätit af beundran för det vackra jag hade att bese. Sedan vi kommit i land, uppstod en meningsstrid. Carl ville att vi först skulle gå till verkstäderna och sedan till Platens graf. Mamma hade icke någon håg för att bese verkstäderna, och jag, jag ville se allt hvad jag kunde få se. Tiden var kort och resultatet blef att mamma följde med dem som mest intresserade sig för grafven. Jag och Carl togo vägen till verkstäderna. Ödet hade emellertid beslutat att jag endast skulle få se det yttre af dem.
Rikets Ständer, som uti underd. skrifvelse af den 7 sisth November meddelat yttrande, i anledning af verkställd granskning af räkenskaperne öfver det vid sista Riksdag beviljade Extra Stats-anslag för Försvars-verket till lands samt lill fullföljande af Garnisons-sjukhuset och andra Lifgardets Gasern-bjrggnad, hafva jemväl sedermera granskat vederbörandes afgifna redogörelser, i afseende å de för Försvars-verket till sjös, äfvensom för io8 Expedilions-Utskollels Förslag till tind. Kungsholms och Drotlningskärs befästning vid omförmälde Riksmöte anslagne medel, hvarvid icke varit något att erinra. Hvilket R. St. skolat härmed hos E. K. M. i underd. anmäla. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 2Z Mars 1S35. Uppläst och godkänd hos Ridd. och Adeln den 19 Mars i835. Preste-Ståndet den 21 Borgare-Ståndet den 21 Bonde-Ståndet den 23 Rikets Ständers underd. Skrifvelse, angående rättighet för skogsinnehafvare, som ej tillika disponera betet å marken, att, för skogsväxtens befrämjande, vexelvis inhägna någon del af markens hela vidd. (Statsoch Oecon. Utsk. N:ris 42 & 55.) S. A. K. Hos Rikets Ständer har framställning blifvit gjord derom, att, då en obegränsad betesrättighet utgjorde ett betydligt hinder emot skogens tillväxt å sådan jord, der en person disponerar betet och en annan skogen, angeläget vore, att, för ny skogs uppfredande, någon del af skogsmarkens hela vidd vexelvis biefve inhägnad. R. St. hafva funnit en förbättrad och mera ändamålsenlig skogshushållning i berörde hänseende'vara utaf behof påkallad, hvarvid R. St. likväl trott den föreslagne tillåtelsen till inhägnad icke böra beviljas så oinskränkt, att på contract grundade rättigheter derigenom för nära träddes, af hvilken anledning, hvad Kungsgårdsoch Boställs-skogar beträffar, R.
Manliga själars Leviathan! Nattens tjusande skallerorm, dagens frustande dunderhäst! Digra Sphinxernas Drott, Vaggornas gnisslande Furste, Sött-ljuft-smilande, falsk: Hydrophobisk-slickande! mordisk! Ack! O! Eja! och Ha! – Ej din Furie-fackla förskräcker; Kom! Statt stilla! Blif här! – Du flyr? pultronisk? kujonisk? Halt Min pensel din bild till verldens fasa vill måla. I allmänhet synes Envallsson hafva ansett Hexametern såsom särdeles passande till framställningar af svulstig löjlighet. Derföre låter han ock, i första scenen af Iphigenie den Andra, ”Prostinnan” i rimmade hexametrer förtälja sin af hiskligheter uppfyllda dröm; hvarefter Pastorskornas anförarinna utropar: Så rysligt aldrig än i verlden man fått höra! Det var en dröm af första rang. Huru välklingande denne mans verser kunde vara, eller en och annan gång verkligen äro, visar t. ex. denna ”ariett”, i hvilken målarn Vertigo berättar, att han på en oförliknelig landskaps-tafla, bredvid – en flod i största fall, Som rusar ned utför en klippa, har med samma hänförande konst målat En liten bäck, Så klar och täck, Som fram igenom ängen bryter, Slingrar sig och flyter ... Blommor, röda, blå, Rundt kringom bräddarne stå, Som, medan böljorna gå, Stolta sig spegla få. På den guldsand bottnen bär, Sig vattnet tumlar; Floden, som han vore kär, Sakta mumlar. Och då ljufligt han sorlar förbi, Tyckes han hela naturen söfva; Hör nu: Cla, cle, cli, clo, clu! Han bort våra sinnen vill röfva, Då så ljuflig han sorlar förbi; Spherernas harmoni, Ej så alljuf, så alljuf kan bli. Sista häftet af hans ”Nya Acerra Philologica, eller Läsning till Nytta och Nöje”, underrättar oss genom sitt företal, att han då (1806) var blind – och fattig.
Då nyssnämnde invändning, eller att tillräcklig arbetsförtjenst redan finnes att tillgå, således ej längre torde kunna försvaras, skall man måhända framkomma med en invändning af alldeles motsatt beskaffenhet, den nemi., att det är omöjligt att bereda arbetsförtjenst åt alla dem, som deraf äro i behof. Frågar jag nu hvaruti omöjligheten består, så erhåller jag utan tvifvel det svar, att den består deruti att inkomsten för arbetet ej skulle motsvara utgifterne, och att samhället således derigenom komme att tillskyndas en betydlig förlust. Obetingadt medgifver jag, alt inkomsten för arbetet i många, om icke i de flesta fall, skulle komma att understiga utgifterne, men deremot bestrider jag alt någon ökad utgift härigenom skulle samhällsmedlemmarne tillskyndas. Då största delen af de individer, åt hvilka arbetsförljensten skulle beredas, för närvar, tillbringa sitt lif i fullkomlig sysslolöshet, så är det klart, att alla de af dem, hvilka icke dö af sväll, äfven för det närvar, lefva på öfrige samhällsmedlemmars bekostnad, samt att de således förskaffa sig medel till sitt lifsuppehälle, antingen genom tiggeri eller genom olofligt tillgrepp. Min afsigt är icke att förskaffa något öfverflöd åt den samhällsklass, för hvilken jag nu förer talan, utan endast att sätta dess individer i tillfälle att genom arbete förtjena hvad till lifvets 1 H. 21 322 Den 22 December f m. uppehälle oundgängligen erfordras, så att ingen af dem hädanefter må behöfva hvarken alt tigga eller stjäla för alt icke förgås af elände. Äfven om den valuta, som de genom sitt arbete .koflrme att lemna, blefve ringa, vore den dock, äfven i ekonomiskt hänseende bättre än ingen; men den moraliska fördel, som vunnes derigenom att dessa uslingar, i st. f. att tillbringa sitt lif i lättja och liderlighet, blefvo vande vid arbetsamhet och flit, skulle deremot komma att utöfva ett mäktigt inflytande på sedlighetens tillvext och brottslighetens aftagande, samt i väsentlig mån verka lill förminskning i fångantalet och i statens utgifter för fångvården.
Hvad den sistnämnde angår, så finner man lätt, alt han icke kan få någon verkligen fri disposition öfrer sin vara, förrän rättigheten att consumera densamma blir fri; ty hvad betyder rättigheten att sälja til! hvem som helst, om endast några få äga rättighet att köpa och använda varan; och detta inträffar ju, om inom den omkrets kolen kunna transporteras, smidesrätten uteslutande tillhör en eller några få privilegierade. Tackjernstillverkarens skyldigheter åter, hvaröfver han nu en lång tid klagat, hafva visserligen tillkommit på ett rättsenligare sätt, än det tvång, som blifvit koltillverkaren ålagdt; ty tack jernstillverkaren står i contractförhållande till Staten, han har af Staten fått ganska betyd liga fördelar emot de pligter, som på andra sidan blifvit honom ålagda; och då han nu klagar öfver de in skränkningar och de skyldigheter, som han måste vidkännas, så tillstyrker jag för min del högeligen, att han väl måtte befrias ifrån dessa band, men alt lian å andra sidan äfven må tillförbindas att afstå från deti ersättning, han nu för dessa inskränkningar åtnjuter. Detta upphörande på samma gång af bergsmannaprivilegierna och den blåsningsskyIdigDen 16 November f. m. 37 het, som bergsmännen, emot åtnjutande af privilegierna, varit underkastade, instämmer fullkomligt med en motion, sorn jag vid riksdagens början afgaf, och jag får hembära Utsk. min tacksamhetsgärd derföre att Utsk. i detta betänk godkänt hiifvudsyftningen deraf, oaktadt Utsk. i ett särskildt utlåt, yttrat, att det ej kunde godkänna motionen. Detta ar en biomständighet, hvarpå jag ej fäster afseende, blott sjelfva saken går fram. Jag får dock anmärka, alt den sak man åsyftar skulle helt och hållet tillintetgöras, om man fordrade, att hvarenda hytteägare inom bergslagen skulle samtycka lill förändringen.