Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
JDå vi således nödvändigt skola se på 181 a års riksdag, ber jag att få hänvisa till den händelse, sorn är allom bekant, att grundlagen då våldsamt kränktes genom ändring af tryckfrihetslagen i annan väg, än grundlagen tillåter; och jag tror, att efter sådana exempel ingen praxis från den riksdagen bör åberopas. Hvad Hr Rosenblad för öfrigt nämnt om ensidig tolkning af 57 §. har jag redan besvarat, då jag upprepat, att jag endast håller mig till ordalydelsen, och att det är efter denna, som ingen möjlighet finnes för den andra Statsmagten att äga någon del i beskattningsrätten. Hr Rosenblad har slutligen, då han omtalat, att skatterna blifvit sedan 181 o ansenligen förminskade, sagt oss en nyhet, som beklagligtvis icke är sann; ty Hr Rosenblad har ulstrukit tullintraderna och sagt, att de blifvit tagna från lurendrejaren. De äro likväl consumlionsafgifter , tagna icke af lurendrejaren , som tvärtom betalar ingen tull, utan af hela folket; och om man, som sig bör, inberäknar dessa afgifter, äro skatterna visserligen icke förminskade. Frih. Cederström har bestridt den ifrågavar. nedsättningen i mantalspenningarna derföre, att afgiften drabbar alla. Det är just af detta skäl och derföre, att denna skatt drabbar den fattige lika med den rike, som jag önskar den föreslagna nedsättningen; och Frih. lärer dessutom icke hafva besinnat, att de rikare samhällsclasserna redan åtnjuta en särskild befrielse för sina söner, under det dessa idka sina studier. Frih. Cederström har vidare sagt, att andan af vår grundlag - Don qS April f. m. 36p lag vore den, att Styrelsen aldrig skulle befinna sig i förlägenhet om medel till behofvens fyllande, oell Frih. har derpå grundat sitt påstående om ordinarie skatternas orubblighet. Men om man närmare granskar, huru härmed sig förhåller, finner man, att Styrelsen ändock kan komma i förlägenhet, emedan behofvens fyllande i allt fall alltid beror på bevillningen; och således blir den satsen riktig, att det öfverensstämmer med ett constitutionelt samhällsskick, alt beskattningsrätten hvilar ensamt hos Representationen.
Hon förblef stående på samma fläck, stilla och orörlig. De perlemorfärgade skyarna försvunno, och månen öfverströmmade hela trädgården med ett vattenklart, hvitt ljus. Nina såg upp emot himlen, hennes ansikte var också hvitt, och hon höll sina hvita händer hopknäppta på bröstet. Hon stod försjunken i tillbedjan, i beskådande af en ny uppenbarelse. »Detta är kärleken», sade hon slutligen halfhögt för sig sjelf Den natten tänkte hon mest på hvad hon skulle svara honom följande dag. Att hon älskade honom, var hon säker på. Det var hennes första, unga, oberäknade kärlek, som utan hennes vetskap eller vilja helt och hållet hade eröfrat henne, och kanske med dubbel styrka derför att den hade kommit så sent. När hon ville göra sig reda för, hvarför just han hade väckt denna känsla till lif i henne, kunde hon det icke. Det var icke derför, att han var klokare och bättre än många andra; kanhända fans det också många som voro till och med vackrare och mera begåfvade, ja hon var icke ens säker på, huruvida det var någon djup och innerlig öfverensstämmelse i deras väsen, som hade fört dem samman. Hon visste blott, att hon älskade honom, derför att det var han och derför att hon måste älska honom. Hon älskade honom just sådan som han var, med hans fel och förtjenster. Hon ville icke ha något förändradt, lika litet som hon ville ha hans venstra, klufna ögonbryn utbytt mot ett rakt och symmetriskt. Hela hennes personlighet flög honom till mötes. Hon visste, att blott hos honom fans lyckan för henne. Allt annat hade på en gång blifvit fullkomligt tomt och meningslöst. Utan honom skulle lifvet icke vara värdt att lefva. Hon försökte minnas hans fel, att tydligt inpränta dem i sig. Han kom icke alltid, när han lofvade, och icke på bestämd tid. — Nej, men så längtade man dess mer efter honom, och så var han dess mer älskvärd, oemotståndlig, när han ändtligen kom. Han hade alldeles oberäkneliga sympatier och antipatier, som han sedan höll fast på och försvarade, som om det vore de mest logiska slutsatser.
R:dr förhöj dt belopp till inlösen al det gamla Landtstats-embetshuset derstädes, kan det väl antagas, att hinder ej vidare skall möta för omförmälda byggnadsföretag; men då detsamma emellertid icke lärer kunna fullbordas under nuvarande statsreglerings-period, och, intill dess sådant skett, ofvanberörde hyres-ersättning torde fortfarande böra utgå, finner Utskottet sig böra tillstyrka, att, på sätt Kongl. Ma:jt föreslagit, 800 R:dr må för sagde ändamål på allmänna Indragnings-staten upptöras. 44:o. I betraktande af Landshöfdingen i Gefleborgs län Lars Magnus Lagerheims långvariga tjenstetid både som militär och civil embetsman, har Kongl. Maj:t behagat föreslå, att hans, med åtta till största delen oförsörjda barn, i särdeles tryckande omständigheter stadda enka, Anna Sofia Paulina Wahlfelt, måtte på allmänna Indragnings-staten tilläggas en pension af 1,000 R:dr om året; — till hvilken nådiga framställning Utskottet funnit sig böra tillstyrka Rikets Ständers bifall. 45:o. Jemte erinran, hurusom Rikets år 1850—1851 församlade Ständer beviljade aflidne Landshöfdingen i Elfsborgs län, Paid Sandelhjelms cfterlemnade enka, Eru Sofia Dorothea Sandelhjelm, född Zetterman, en årlig pension å allmänna Indragnings-staten till belopp af 250 R:dr banko, har, uti en hos Borgare-Ståndet väckt motion, Herr G. G.
I hans tallösa stora dukar spelar, trots de så patetiska ämnena, det andliga lifvet en ringa roll, och för få världskonstnärer har den mänskliga fysionomiens gåtspråk haft så litet att säga. Gärna vända hans figurer bort sina ansikten, dölja dem i händerna eller i ett draperi, och när så ej är fallet, äro deras hufvuden indifferenta och uttryckslösa, så fort det ej gäller att tolka rent elementära drifter och befinnanden. Kropparna kunna tala om sorg eller lycka i sitt linjespråk, men ögonen röja intet mysterium, pannan intet af tankens, läpparna intet af hjärtats lif. Maskens stereotypa grimas af olust eller välmåga, kättja och hat gifver hans pensel mästerligt, men hur stapplar den ej, när det gäller dröm, intelligens eller svärmeri, det själiska lifvets minspel. Det är som Böcklin ej kommit längre än till människans zoologiska typer, hannen och honan, och hur karakteristisk är ej hans förkärlek för centaurer, fauner, nereider, alla former i hvilka människotypen ännu halft hänger fast vid djurlifvet. Men denna nästan kompletta saknad af civilisation, mänskligt »ethos», af förandligad vilja och känsla gör honom omöjlig som religiös målare. Se på hans sörjande Maria vid frälsarens lik i Berlin och Frankfurt eller hans Magdalena i Hamburg. Med våldsamma koloristiska medel vill han dölja känslans frånvaro och med pråliga färgmotsatsers bjärta ackord söker han suggerera stämning, som hypnotisören med sitt oförmodade slag på gongonens larmande skifva. – Finkänsliga sinnen rygga tillbaka för dylika andliga våldtäktsförsök. Man rycker på axlarna. Viel Geschrei und wenig Wolle. Ensamt när religiositeten mynnar ut i ursprunglig, halft grotesk saga är Böcklins hela inbillning med, och konstverket blir djupt och helstöpt. Hur rolig är icke hans »Adam i paradiset». Vår
Gyldenstolpe erinrat, redan återremitterat den § af tulltaxeunderrältelserna, som angår tull-lindringarne, förenar jag mig med Hr Grin och anhåller, att R. o. Ad. äfven måtte återremittera förslaget till den tind. skrifvelsen, på det att Utsk. måtte taga den i öfvervägande i sammanhang med det öfriga. Gr. Lagerbjelke: Denna fråga bör, enl. mitt förmenande betraktas icke ur en ekonomisk synpunkt, utan hufvudsakligen utur militärisk. I ekonomiskt hänseende anser jag det icke vara lämpligt att utsätta sådane olika tullbestämmelser som de ifrägavar:de, emedan handeln derigenom inledes på onaturliga vägar. Men denna fråga har, såsom äfven blifvit sagt, en högre synpunkt än den ekonomiska, del är den mililäriska. För Sveriges sjelfförsvar måste det vara af serdeles stor vigt, att äga tillgång på öfvadt och skickligt sjöfolk hvilket endast kan erhållas genom en betydlig handelsflotta och i sådant afseende är den ifrågavar:de tullindringen af nytta och vigt. Då nu Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att lian, enär ingen af de talare som yttrat sig, yrkat ovilkorligt bifall lill Ulsk:s förslag, finge hemställa om R. o. Ad. ansåge de gjorde anmärknme föranleda till återremiss, ropades starka ja, blandade med nej, hvarpå Hr Landtm, förklarade att han funnit ja hafva öfverrösta! nej. Sedan härefter Hr Gr. o.
I detta afseende anför motionären, att af det nu till erhållande af statsbidrag förordade företaget, borde, enligt motionärens tanke, de arbeten, som afsåge hamnen vid Hattefura samt upprensning af segelleden förbi Köpmannabro till Upperud, helt och hållet bekostas af statsmedel, dels i anseende till det trängande behofvet, ej mindro af en utvidgning af nämnde hamn, sorn för närvarande endast rymde 8 å 9 fartyg, i följd hvaraf, enär omlastningen och transporterandet af varorna från hamnen till Upperud eller tvertom fordrade lång tid, ofta hände, att seglare på Wenern i svåra stormar icke kunna inlöpa i den redan af fartyg upptagna hamnen, utan nödgas hålla ut till sjös, — än äfven af upprensning af allmänna segelleden förbi Köpmannabro, der segellederna delade sig till Upperud eller Snäcked, och hvars bibehållande, likasom hani-, nens utvidgande, således ej borde göras beroende af den tillfällighet, att teckning af enskilda till större eller mindro belopp kunde erhållas; dels äfven derföre, att, då seglationcn derstädes hittills varit fri, det skulle väcka ovilja och harm, om, 4:4 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 120. derest denna dol af arbetet Liefve genom ett bolags försorg förrättadt, band och kostnader derigenom lades på den fria trafiken; dels slutligen emedan, om erforderliga bidrag för deltagande i återstående delen af det stora företaget skulle kunna uppbringas af innovånarno i den till största delen af allmoge bebodda orten, Statens mellankomst åtminstone för den del, som ansåges tillböra den allmänna segelleden, vore oeftergifligen nödvändig.
- Säger ditt samvete, att detta vittnesbörd är tillräckligt för att döma den anklagade skyldig? Se honom! Se honom, den åldrige mannen, som väntar liv eller död av dina ord! Tänk på din son och svara nu på min fråga! Anastasia fortfor att tiga. Hon tvekade, hon kämpade med sig själv. Men när hon i hopen bakom sig förnam nya, otåliga, hotande rop och fruktade, att det blodtörstiga packet skulle rusa fram och sönderslita offret ... när hon såg mordlystnadens föremål, som med halvt medvetslös blick stirrade i hennes ansikte, då kunde hon icke längre motstå intrycket av Teodoros' ord och sin egen bättre natur. - Nej, nej, jag kan icke taga hans blod på mitt samvete. Jag tror, att han är oskyldig ... jag kan ingenting vittna ... Han är oskyldig ... Jag tror det ... hören, I vänner, jag tror, att han är oskyldig ... och ingen får taga hans liv, innan han tagit mitt. Detta ropade Anastasia. Hennes samvete och hennes kvinnliga känslor voro väckta. Svindeln, som drivit henne att förena sig med de blodtörstiga hoparne, var svunnen. Hon såg nu allt som med andra, klarare ögon. Hon kastade sig ned vid sidan av den sårade och fattade hans hand. Segern började luta till Teodoros' sida. Det gällde att gripa ögonblicket för att vinna den. - Artemon, sade han, du, som icke vill döma någon ohördan, som ej vill sudla samvete och händer med oskyldigt blod, se, vittnet trycker den anklagades hand och vill med sitt liv värna hans. Vad säger du om detta vittnesmål? - Jag trodde, att hon sett mer, svarade karlen. Det är nog möjligt, att Batyllos är oskyldig. Också har jag icke rört honom med ett finger. Artemon var icke den ende i hopen, hos vilken eftertanke och en mänskligare sinnesstämning började få inträde. Men där funnos andra, hos vilka förföljelseraseriets svindel dränkte alla tankar, alla känslor i blodtörstens, och åter andra, som voro mäktiga av åtminstone denna tankegång: Det är omöjligt, att de blodsdomar, som vi i dag fullbordat, skulle vara orättfärdiga; det är omöjligt, ty det vore förskräckligt.
Som emellertid, enligt till Utskottet ankomna protokollsutdrag af den 28 April och den 1 dennes, Ridderskapet och Adeln, Presteoch Borgare-Stånden återremitterat Eili. till R. St. Prot. 1865 & 1866. 6 Sami. 1 Afd. 12 Höft. 2 Banko-Utskottets Memorial N:o 25. ofvanberörda Memorial N:o 22. med föreläggande att inkomma med förslag till voteringsproposition i frågan; så får Utskottet, för densammas afgörande i Förstärkt Banko-Utskott, till Rikets Ständers godkännande framställa följande förslag till voteringsproposition: Den, som vill att motsvarigheten i blifvande Banko-reglemente till 61 % 1 morn. i det nu gällande skall erhålla följande lydelse: »Rassakreditiv beviljas Riksgälds-kontoret, de sparbanker, hvilka äro försedda med -stadgar, hvilkas reglementen ålägga delegarne oinskränkt ansvarsskyldighet för alla bolagets förbindelser och hvilka icke ega rätt till utgifvande af egna banksedlar.» »Kreditiv-tiden bestämmes till högst ett år.» »Sparbanker, enskilda personer och bolag skola ställa säkerhet, som af vederbörande Styrelser pröfvas och godkännes,» röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, kommer ifrågavarande stadgande att lyda salunda: »Rassakreditiv beviljas Riksgälds-kontoret, de sparbanker, hvilka äro försedda med stadgar, stadfästade af vederbörlig myndighet, enskilda personer samt sådana bolag, hvilka icke ega rätt till utgifvande. af egna banksedlar.» »Rreditiv-tiden bestämmes till högst ett år.» »Sparbanker, enskilde personer och bolag skola ställa säkerhet, sorn af vederbörande Styrelser pröfvas och godkännes.» Stockholm den 11 Maj 1866. Ank. till Exp.-Utsk. den 11 Maj 1866, kl. 5 e. m. Memorial, i anledning af Riks-Ståndens beslut öfver Betänkandet N:o ,20, med förslag rörande föreskrifterna i 6:e och l:e artiklarne af Banko-reglementet.
Onelcligen är äfven bäcie for cien enslcilcle oell ciet Allmänna en lresbsttning iiögst ömtålig, men änclä mera vigtig oell icinlcig är en sällan Laneolräga som clenna om Lanlcens ligviöalion meci liela 8amI,äIIet; samt livacl värcle ciet mvnt, cieimecl lievillmiig betslas, slcall ega bäcle för 8taten ocb enslcilcle; oell tivarlöre j-ig ieice ican Uiiclgä till Ilibets liögloll. 8tänclers emprösvaucle framställa 2^ 3-4 8tatsoell Lanco-LItskottens mil, pä ofvan anförde skäl grundade öfvertygelse, akt ali.-, frågor i öisn^s läl^ntkestämningen, som visserligen bukvudsakbgen mäste anses anga Länkens vard ocb garaotie, böra akgöras genom förstärkt 8latsocl, Lanco-Ltskott, cier alla 4 8tandeos beslut icke kunna till ett belt sammanjemka;. Nan bär bäremot afven ankört, att uti ätskillige enskildte Lancofiägor Lon sti tu ti ons-litsbol tet vid 1818 oeb 1828 arens Liksdagar förklarat dem akgjorde genom 3 8tänds beslut, oeb att de ansetts förfallna dä 2 8land statina emot 2; men bärvid får jag anmärka: att desse frägor icke varit om sädane förbällanden, deiom 72 § bandiar, nemi. om Funden; -vä/sf oc/r garantre^ sam^ meölen dertill, ocli säledes med skäl icke ansetts tillböra de uti 7Ö §. Liksdags-Ordningen undantagne ämnen. Dä Likets 8tänders
Reservationer: Af Herr Friherre Staél von Holstein: ”Vid förra Riksdagen, då jag, likasom nu, hade äran vara Ledamot af Lag-Utskottet, instämde jag i det Betänkande, hvarigenom Utskottet, i det hufvudsakligaste, på enahanda skäl som nu, tillstyrkte Lagmansoch Kämners-Rätternes upphäfvande. Jag fortfar visserligen i den öfvertygelse!], att afskaffandet af desse instantier vore rigtigt och ändamålsenligt samt alltså vore önskvärdt och borde tillvägabringas, så vida icke derigenom kunde uppstå olägenheter, som uppvägde och tillintetgjorde fördelarne. Det befinnes nemligen af Hans Excellence Justitise Stats-Ministerns Embetsberättelser, huruledes från LagmansRätt till Hof-Rätt fullföljas allenast omkring \f^'Ae\ af de tvistemål, som varit fullföljde från Häradstill Lagmans-Rätt. 3/4^délar falla således bort; men skulle nu, derest Lagmans-Rätt upphäfves, talan i alla dessa mål fortsättas i Hof-Rätt, är det sannolikt, att Hof-Rätterne finge till antalet okas och kanske fördubblas eller tredubblas. Om tillskapandet af nya Hof-Rätter sedermera, likasom stiftandet af Hof-Rälten öfver Skåne och Blekinge, föranledde lika beskaffad tillökning i de mål, som hos Kongl. Maj:t i Dess Högste Domstol fullföljas, blefve följden den, att Högste Domstolen finge organiseras på flere divisioner; men derigenom skulle snart nog gå förlorad den enhet i lagskipningen, som i högste instantien bör ega rum; i anseende hvartill det slutligen skulle finnas nödvändigt att stifta en högre instantie, under benämning af Revision, Cassations-Domstol, eller något dylikt. Då vöre på alltsammans ingenting väsendtligt vunnet. Mig synes derföre, att med Lagmansoch Kämners-Rätternes afskaffande ej borde så synnerligt brådskas.
Med stöd af Kongl. Brefvet den 13 Mars 1850 hade Kongl. Stats-Kontoret den 10 påföljande April af Riksstatens andra Hufvudtitels anslag till reseoch traktaméntspenningar anordnat ett belopp af 106 R:dr 28 sk., såsom ersättning lill e. o. Notarien i Kongl. Svea Hof-rätt, vice Häradshöfdingen H. Linck, hvilken, i egenskap af särskild ordförande i Eskilstuna Rådstufvu-rätt, förrättat undersökning angående mot Borgmästaren Hallström gjorda angifvelse!- om fel i embetet. Medlen anordnades förskottsvis till dess sig visat, om ersättning kunde varda Slats-verket tillerkänd och blefvo således såsom förskott i räkenskaperne balanserade. Genom Kongl. Maj:ts Nådiga utslag den 23 Juni 1851 blef Hallström dömd att ersätta Slats-verket ifrågavarande förskott och, enligt hvad Revisorerne inbemtat, berodde indrifningen deraf pä Kongl. Kammar-Rättens Advokat-fiskalsembetes åtgärd. Då, efter hvad jemväl upplyst blifvit, den vid Hallströms hos Kongl. Maj:t i underdånighet anförda besvär fogade attest öfver medlens deponerande i Södermanlands Läns Ränteri blifvit, för verkställighet af Kongl. Maj:ts Nådiga utslag, lill Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i nämnda län öfversänd och följaktligen ersättning för ifrågavarande förskott icke kunde uteblifva, hafva Revisorerne hemställt, att beloppet 106 R.dr 28 sk. må i Riks-hufvudboken afskrifvas samt att medlen, efter deras indrifning, tili Kongl. Transp. 28,960:8.6. 6,160:40 Stals-Utskottets Utlåtande N:o 18. 7 Transp. 28,960: 8.6. 6,160:40.— Ränte-kammaren levereras och i dess räkenskaper upptagas hland extra medel och uppbörder 106:28.— Till Häljanäs StenkoIsgrufve-bo/ai/ 2,441 R:dr 32 sk.
Uti Niddarhuö-Utff. efter Friherre killfsneranir. « Led. uri Hemliga Ulff. e) Led. uti Nrnca-Utst. efter Hsrr kMuA-sr. 5) Led. uti Hemliga Ulff, ?) Led. uti BcroiliilingK-Ulst. 1950. Herr I^oröenk-im, Fullmägtig Herr koreks von Wnrrenkerg, OuKat ^.äolxli, Eokarius i Krigs. HofRätten. 1952. — von klomZren, Osrl kreäiic, Major, R. S. O. k955- — von Oelreied, Fullmägtig Herr Scdmicrerlöv, 8^vanre polian, Ryrrmästore. ^958» — von 8ra>ilen, Fullmägtig Grefwe 6/I!eyKolpe, Allric, R»ktmast-re. r96o. — Moni§ornsrie, 8>vanre, Ofwerste-I_iLUrsnsnr.
Föröfvar någon å qvinna, den han vet hafvande vara, sådan misshandel, att fostret förgås eller kommer ofullgånget fram, och hade han ej uppsåt att fostret skada; dömes, om misshandeln skedde med berådt mod, till straffarbete från och med två till och med fyra år, och, om den skedde af hastigt mod, till straffarbete från och med sex månader till och med två år; dock må, der brottet är med synnerligen mil drande omständigheter förenadt, straffet nedsättas i förra fallet till straffarbete i sex månader och i sednare fallet till fängelse. 30 §. Har någon i annat fall, än i 23 § sägs, uppsåtligen satt ut barn, det han pligtig var att vårda och som sig sjelf ej hjelpa kunde, eller det eljest uppsåtligen från sig skilt och såmedelst i hjelplöst tillstånd försatt, och skedde det å sådant ställe eller under sådana omständigheter, att gerningsmannen ej med sannolikhet kunde vänta barnets räddning; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år. Fick barnet svår kroppsskada; dömes till straffarbete från och med sex till och med tio år: ljöt det döden; dömes till straffarbete på lifstid. 31 §. Blef barnet utsatt å sådant ställe elior und.er sådana omständigheter, att fara för dess lif eller helsa väl var för handen, men gerningsmannen dock med sannolikhet kunde vänta dess räddning; då skall till straffarbete i högst två år dömas. Fick barnet svår kroppsskada; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år: ljöt det döden; vare gerningsmannen förfallen till straffarbete från och med sex till och med tio år. 32 §. Sattes barnet ut å sådant ställe eller under sådana omständigheter, att fara för dess lif eller helsa ej syntes vara för handen; då skall till böter eller fängelse i högst sex månader dömas. Fick barnet svår kroppsskada; dömes till straffarbete från och med sex månader till och med två år: ljöt det döden; dömes till straffarbete från och med två till och med fyra år. 33 §.
Uti 182 § 2 mom. af nu gällande reglemente är en sådan tillökning medgifven endast till 2,500,000 riksdaler banko, eller 3,750,000 riksdaler riksmynt, och ehuru skil - II ur lill Banko-Ulskollelt Betänkande N:o 37. 3 nadcn, 50,000 riksdaler riksmynt, icke är betydlig, synes den likväl så mycket mindre förtjent af bifall, som, utom det att den uti intet afseende kan sägas vara behöflig’, denna tillökning innefattar början till en verklig rubbning af det bestämda förhållandet emellan sedelstocken och den metalliska kassan; en rubbning, hvars af inga tvingande omständigheter här påkallade medgifvande dessutom måste anses så mycket mer öfverraskande, som Utskottet nyss förut, då fråga var om högst ett par månaders uppskof med inbetalningen af Riksgälds-kontorets kreditiv i Banken, afstyrkte bifall dertill hufvudsakligen på den grund, att af uppskofvet någon obetydlig rubbning i beräkningen af sedelstockens förhållande till metalliska valutan för någon tid skulle följt. 47:de och 4S:de punkterna utvisa, huruledes Utskottet tänkt sig och vill upprätthålla filial-bankernas förhållande till Riks-banken. De beteckna derigenom ock den sanna karakteren af dessa banker. Riks-banken vill understödja dem genom lån och kreditiv till ett visst belopp mot 5 procent (dock nu så, att på kreditivet, ehvad det blifvit begagnadt eller icke, alltid en procent skall erläggas), men filial-bankerna skola deremot vara beröfvade rättigheten att vid diskontering, utlåning, beviljande af kreditiv m. m. beräkna sig till godo mer än 5 procent uti deras transaktioner med allmänheten, äfven om förhållandena uppstegrade räntan inom landet till högsta laga maximum, och utan afseende på, om det lån eller det kreditiv, en filial-bank från Riks-banken emottagit, utgör blott en större eller mindre del af hvad densamma högst kunde erhålla.