Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Beträffande nu det egentliga hufvudskälet för motionärens omdöme om olämpligheten af vårt försvarsväsende, eller att kostnaderna derför skulle öfverstiga nationens tillgångar, torde detta påstående, om något afseende derå skall fästas, höra understödjas med faktiska uppgifter om ifrågavarande förhållande och jemförelser med andra länder, äfvensom någon utredning, i hvad mån ett annat försvarssystem skulle blifva för landet billigare: omständigheter, hvilka måste vara noggrannt undersökta och allvarligt öfvervägda, innan frågan om en dylik förändring framställes till öfverläggning hos Rikets Ständer, — nion för hvilkas bedömande Utskottet ej kunnat af motionens innehåll hemta någon ledning. Erkännande i öfrigt, att det uppgifna ändamålet med förevarande framställning, nemligen att åstadkomma ett på samma gång starkare och mindre kostsamt försvar än det närvarande, är högeligen önskvärdt och vigtigt, har likväl Utskottet, då motionären ej närmare utvecklat sitt förslag, eller antydt, hvilka förängar i det hitintills antagna försvarssystemet han anser företrädesvis bchöfliga, eller hvilka af 4:de Hufvudtitelns anslag, som till vinnande af åsyftad besparing i kostnaderno, nu borde indragas, vid sådant förhållande ej kunnat å motionen fästa vidare afseende, och får derföre hemställa, att Herr Ridderstads framställning ej må till någon åtgärd föranleda, 33:o. Uti en hos Ridderskapet och Adeln väckt motion, angående bildande af en Vapen-komité, har Herr Mauritz Brakel hufvudsakligen anfört, hurusom det Arore för vårt lands försvar af högsta Augt, att i arméens och flottans beväpning åstadkommes mera systematisk enhet i anseende till vapnens konstruktion och form, än som egde rum för närvarande, då gemcnsamlieten i beväpningen emellan arméen och flottan inskränkte sig till 1831 års kalibersystem för kanoner, några fästningslavetter och några tusen nyligen tillverkade minie-gevär, men i öfrigt visade sig en framstående brist på system och en för landets försvar menlig mångfald i konstruktionen af så väl kanoner som handvapen.
Bonde-Ståndet har till Stats-Utskottet blifvit remitteradt elt af liksdagsfullmägtigen Petter Pehrsson från Jönköpings län afgifvet memorial, deruti lian föreslagit, att sorn salpeter-hjelpen, utgörande efter kronovärdi i nämnde län 29 sk. 6 rst. för hvarje helt hemman, erlades i besagde samt Kronobergs län med förvandling efter markegångspris, oaktadt denna ränta, bestående af flera serskilda persedlar, i rikets öfriga provinser ufginge, i öfverensstämmelse med Kongl, resolutionen på allmogens besvär af år 1766, § 87, med penningar efter kronovärde, föreskrift måtte meddelas, att salpeter-hjelpen finge, enligt sistnämnda beräkningsgrund, betalas inom ifrågavarande båda län; uti hvilken motion liksdagsfullmägtigen A. J. Sandstedt från förstherörde län instämt, med tillägg, att vederbörande indelningshafvare måtte kännas skyldiga att åteibära hvad de af denna ränta, för högt beräknad, obehörigt bekommit under de 3 sistförflutna åren. Utskottet, som inhemtat, att förevarande fråga, förut väckt, beror på Kongl. Maj:ts nådiga pröfning och afgörande, anser, vid sådant förhållande, de nu gjorda framställningar icke böra föranleda till någon Rikets Ständers åtgärd. Stockholm den 31 Mars 1848. STOCKHOLM, w.f.dumak, 1848. Ståts-Utskottets Utlåtande, N:o 124. \ \:o 124. Ank. till Exp.-utsk. d. 14 April, kl. 6 e. m. Utlåtande, angående regleringen af utgifter na under Riksstatens Åttonde Hufvud-titel. (U. A.)
Ansvaret blir dock ej större, än för underlåtenhet att tillämpa hvilket annat lagstadgande som helst; ty icke behöfves det att på annat sätt döma den Kongl, befallningen ogiltig, än att man lemnar den obemält. Vådan och förargelsen blifva således ringa; och ordningen eller lugnet i samhället hotas häraf vida mindre, än om man för vinnande af rättelse vill försöka verkan af rådgifvarnes ställande till ansvar, eller af den andra Statsmaktens underdåniga föreställningar och önskningar. Och intetdera af dessa medel leder nödvändigt eller med någon säkerhet till ändamålet, enär dertill alltid erfordras ett samtycke af sjelfva den Statsmakt, som gjort inkräktningen. I allt fall kommer sjelfva frågan om befallningens giltighet aldrig till verkligt afgörande, om den icke kommer under domarens pröfning. Imedlertid kan den icke lemnäs oafgjord. De rättsökande, som anlita domaren före den ogiltiga befallningens återkallande (i fall den återkallas), hafva icke sämre rätt ände, som efteråt anlita honom. De få således icke njuta sin rätt, om den ej kan tilldömas dem utan hinder af den ogiltiga befallningen. Men ingen makt kan skalla dem denna rätt, om ej domaren kan det. Möjligtvis har man någon gång försökt att af domaren utkräfva blind lydnad för befallningar, ehvad utfärdade af behörig myndighet eller ej — och funnit det gå an. Men ofta eller länge kan det icke gå an, utan att effekten blir synbar, att nemligen domaren ej mer såsom domare existerar. För något enstaka fall kan nästan hvarje regel, med föga påföljd, öfverträdas. A ili man åter göra försök att afskatlä den; så torde man finna sig nödsakad att omsider eftersinna, hvad detta alskatlände innebär. I sjelfva verket har ock derföre denna regel ofelbart varit följd, så länge en verklig domaremakt i fäderneslandet funnits. Endast regelns uttalande kan vara någonting nytt, hvarvid man ännu behölver vänja sig. Tilläfventyrs påskyndas dess allmännare erkännande, om det en gång händer, att af den ena befallande myndigheten upphäfves, hvad den andra påbudit.
Biträdande denna åsigt, hemställer Utskottet, att i § i Instruktionen för Under-styrelsen må erhålla denna lydelse: Bankens Under-styrelse, som vid sina sammankomster besörjer den egentliga förvaltningen af Banko-verket på det hela, utgöres af cheferne för kassaoch depositions-afdelningarne, sedel-kontoret, lånc-afdelningen, låne—kansliet, samt revisionsoch ekonomi-afdelningen. Likaledes tillstyrker Utskottet, att följande §§ måtte, till ordalagen något jemkade, sålunda uppställas: § 2. Ordförande-befattningen hos Under-styrelsen tillkommer den bland cheferne, som af Bankens öfver-slyrelse dertill utses och vid Ordförandens frånvaro har den främsta tillstädesvarande ordinarie chefen att föra ordek 24 Banko-Utskottets Betänkande, M 6l. § 3. Ledamöternes ordning sins emellan beslämmes af den tUr, de inom verket ega. § 4. Är chef icke inom verket tillstädes eller af laga jäf hindrad alt i Under-styrelsen deltaga, inträder hans inom afdelningen eller kontoret varande närmaste man med säte och stämma i Understyrelsen, sävida denne är Kommissarie, hvaremot vikarius af lägre tjenstegrad, som. jemlikt Instruktionen, chefs-befattning tillfälligtvis förestår, blott har alt mål, som afdelningen särskildt röra, inför Understyrelsen anmäla och utreda samt sin åsigt dervid tillkännagifva, utan rättighet att i omröstning och beslut deltaga. Kommilterade och Under-styrelsen hafva oförändrad bibehållit föreskriften i 2 § af nu gällande Ordnings-stadga för Under-styrelsen, hvilken föreskrift är intagen i 3 § mom. 2 af Banko-Reglementet. Enligt denna föreskrift skall Under-styrelsen i afgifvande berättelser redogöra för: a) Vården af de metalliska förråden och sedel-behållningarne samt emotlagna deposita; b) Olika sedelvalörers tillverkning, utgifning, inlösning; c)
Icke blott den orättvisa, som de enskilda lida genom dessa stiftelser, genom hvilka en enda blifver arfvinge och alla öfriga, oaktadt enl. nu gällande lagar till all annan egendom lika arfberättigade, blifva lottlösa, ulan ännu mer de olägenheter, hvilka det allmänna lider af dessa fideikommisser, stiftade under andra tider och under förhållanden främmande för dc nuvarande, tor - Ben 3 December. 75 de vara mer än tillräckliga skäl för samma fideikommissers tip-; häfvande och detta sista spårs från feodalväldet och medeltiden utplånande från vår jord, der det nu ligger qvar såsom snön midt under den redan naturen till nytt lif väckande, grönskande våren och bibehåller de trakter, öfver hvilka det sträcker sig ännu uti ödesmål. Ett alltför stort egovälde, brist på tillräckliga penningetillgångar eller kanske betänklighet alt nedlägga dem uti en egendom, som icke får delas eller hvaröfver man ej får fritt besluta, kanske en oriktig upfattning af en egendomsinnehafvares skyldigheter och förbindelser till det allmänna, som gör att inkomsterna af fideikommisserna kanske snarare användas för en yppig lefnad och dess egoomräden till jagtmarker än till förbättrande och utvidgande af det åkerbruk, hvaraf hela landets välstånd beror, torde vara de orsaker, hvilka vålla, att ingenstädes i landet ligger så mycken god och odlingsbar jord uti oupodlade fält och ödemarker som vid de stora (ideikommissegendomarna hvilkas ägovälden, med undantag af några mindre trakter kring sjelfva gårdarna, i allmänhet, hvad sjelfva fälten angår, framställa taflor från en tid då åkerbruket var okändt och spadan och plogen ännu icke blifvit använda i menniskans strider mot ödemarken, och hvad de här och der på egendomen kringströdda liofveribönderna angår ofta lemna en icke mindre med likhet slående tafla af de Ryska lifegne med sin uselhet, fattigdom, brist på bildning och öfvermått af vildhet.
Jag borde kanske ej vidare återgå till Herr Gripenstedt motion, sedan jag redan anfört de hufvudsakliga skål hvarföre jag trodt, att den deri framställda princip ej kan gillas, men då nu faller mig i minnet något sorn kan tjena till exempel huru Englands åberopade lagar äfven j civila frågor åro beskaffade, anhåffer jag att få sluta med framdragande af ett sådant exempel. Enligt ett stadgande i dessa lagar, år det tillåtet att inför vederbörlig myndighet efter uppgjord ordentlig räkning, besvärja den fordran man hos annan åger, utan att denna deröfver blifver hörd, och sedan en sådan ed år gången, anses fordringen för executiv. Om en sådan fordran år origtig, eller rent af uppdiktad, så fordras i allt fall, att innan man får anställa Deri i2 Februarit. rättegång mot en sådan förment fordringsägare, man antingen i contant inåste erjågga till honom beloppet, eller sätta borgen derföre. Och kan man det ej, så mäste man tråda i häckte, Häraf händer, sorn ock skall håndt, grofva bedrägerier, En person begifver sig i angelägna affairer, till exempel från London till Skottland. Der infinner sig någon som vill skada den resandes credit eller rent af bestjäla honom. För denna erfordras då ej mera ån att han jnsör den myndighet sorn vederbör å den plats dit den resande ankommit, med ed faster, att han hos honom äger en fordran, och i ögonblicket har den resande ^ om han ej åger den credit på platsen, att lian kan anskaffa borgen för summan, ej annat val ån att tråda i häkte eller betala det fordrade beloppet. Åger han rexlar eller penningar med sig, så täger han naturligtvis hellre den sednare utvägen och stämmer genast den förmente Borgenären’; men denne, sorn tilläfventyrs har intet att förlora, rymmer, och den utbetalte summan år förterad. Hår skulle man, otvifvelaktig! anse den lag, som gåfve tillfälle till sådane bedrägerier för yttersta våld, och jag tror att detta exempel skall göra tillfyllest för att hindra åberopandet af Engelska lagarna, då man vill förbättra någon del af våra.
Af den sålunda redovisade minskning af balanserade mål 267 belöper å Revisionssaker 255 Skiftesmål 9 Kammarrättsmål 7 General-auditörsmål 1 272 hvaremot ökning ägt rum i balansen å hemstälda brottmål 2 Besvärsoch Ansökningsmål 3^ 5 267 De balanserade Revisionssakerna hafva inkommit år 1859 1 mål » 1860 2 » » 1861 6 » » 1862 21 » » 1863 53 » » 1864 234 » 317 117 Minskningen i antalet af balanserade Revisionssaker, hvilken, på sätt min Berättelse till sistförflutna Rikdag (sid. 117) utvisar, började år 1861 med 35 mål har fortgått » 1862 » 61 » » 1863 » 229 » » 1864 » J~>5 >} Summa minskning under dessa fyra år 580. Jemförelse, för sistförflutna fem år, emellan antalet af: Hemställda mål. Sedan jag vidrört två förut behandlade frågor, ämnar jag på en och annan ny påkalla uppmärksamheten. Uti Tidskrift för lagstiftning och lagskipning för år 1864 (N:ris 9, 10, sid. 567) har en författare uppträdt och med aktningsvärd omsorg sökt utveckla begreppet om Strafflatituden, i det han framstält en lära »om straffmedium vid latitudinära straff.» Detta föranleder mig att återkomma till samma ämne. Författaren yttrar nemligen i berörda afhandling, sedan han anfört hvad min år 1864 utgifna berättelse innehåller rörande detta ämne: »Yi kunna icke dela Justitie-Ombudsmannens benägenhet att utan pröfning »vika för Lag-utskottets auktoritet i denna sak, tröstande oss i den tro, att 118 »vi endast rättade oss efter lagstiftarens gifna bud. Hvad en lagstiftande »myndighet i motiveringen till en af henne utarbetad lag anförer till led»ning vid samma lags tillämpning tillerkänna vi dess fulla betydelse, så »snart fråga är om tydningen af något i lagen förekommande uttryck, vare »sig ord eller sats.
N:o 82 med bifall; och då det nu förevar, endast är atfuttadt för den händelse, att det förra afsloges, torde någon annan åtgärd med betänk. N:o 83 icke vara att vidtaga, än att lägga det till handlingarna. Frih. Boye: Ludv.: Jag motsätter mig en sådan behandling, sorn den siste talaren föreslagit. LagUtsk. har nemi. förutsett, att ett blifvande bifall till betänk. N:o 82 möjligen icke kunde vinna den andra Statsmagtens sanction. För detta fäll har Utsk. föreslagit, huru det felaktiga i närvar. förhållande lämpligen skulle kunna rättas. Jag ber då nu att få erinra R. o. Ad., att det ifrågavar. ämnet, enligt min och måhända allmänhetens öfvertygelse, är af för stor vigt för att man deri må fatta beslut utan noggrann besinning. Vi veta, att ett lagförslag är uppgjordt. Konung och folk hafva rätt att fordra, att detta förslag får granskas i sin helhet. Nu har man likväl, på grund af en enskild motion, ur lagförslaget utryckt en af de väsendtligare grundfrågorna deri, för att genomsmyga den på förhand. Om nu folket fordrar en sådan gemensam granskning, då det vet, att det stora lagförslaget är under handläggning, så torde en erinran derom, äfven i förevar, fall, böra uttaga sin rätt; och sedan man beslutat lagmansrätternas borttagande, ulan att lyssna till behofvet af en sammanhängande pröfning, men det är möjligt, att Konungen något närmare lyssnar till detta behof och sålunda neutraliserar Ständernas heslut, till dess det stora lagförslaget kan hinna granskas, så är det nödvändigt, att olägenheterna emedlertid böra äga ett correctiv, och jag beger mig till den särskilda frågan, om detta betänk, bör pröfvas eller icke.
Man har någon gång uraktlåtit detta, emedan summan ej varit öfver 6,000 Riksdaler, men detta är ej någon egentelig borgen. Jag skulle förmoda, att det af Herr Rosenblad föreslagna correctif, att avislistor i hvar vecka skola skickas, gör tillfyllest, endast med det enkla Den 7 November e. m. 113 tillägg, att, när det befinnes, att någon öfvertecknat sig, låntagaren skall skaffa nyborgen, men den andra förblifva, och att, om ej lånsökanden skaffar ny borgen, hela lånet uppsäges. Herr Hjerta: Att det v erli eli gen beliöfves , att ej det föreslagna bestämmandet gifves, att borgen nödvändigt skall sökas inom districterne , synes bäst deraf, att BondeStåndet, som ej lär hämta sina cautionister långt ifrån, erkänt det, och beslutat ändring i Punkten. Det är af största vigt, att man ej rubbar de creditförhållanden, sorn existera, och jag tror, att svårigheterne skola blifva ganska stora, om man ej lemnar fri cautioneringsrätt. Jag tror mig derföre böra förblifva vid mitt förslag, att den, som öfvertecknar sig, vare sig sorn låntagare eller cautionist, lörlorar all rätt för framtiden, att i Disconten låna eller cavera. Om detta varder faststäldt, och tryckt på den sidan, der Borgens-skriften tecknas, så kan jag ej inse annat, än att det måste leda till full säkerhet, ty det skall nödvändigt upptäckas, om en lånsökande öfverträdt sina rättigheter. Jag anhåller således om proposition å mitt förslag, Herr von Hohenhausen t Jag tror, att om det förslag antages, som nu af Herr Hjerta blifvit framstäldt, skulle förlusten af rättigheten till låns erhållande, ej räcka längre än till nästa Riksdag. Det gifves en Den 7 November e. m. möjlighet, att misstag kan äga rum, och då vore det nog strängt, att utesluta personer från lånerättighet för lifstiden. Jag tror, att 5 år kan vara nog. Det är ej skäl, att göra föreskrifter så stränga, att man måste se igenom fingren med dem.
Deltagande i förberedande åtgärderna till omförmälda mål, såsom vid sistförlidna riksdag äfven inberätlades, och biträdande hufvudsakligen det ifrågavarande slutliga lagförslaget, bör jag derföre nu icke underlåta att befordra dess vidare och ändtliga handläggning. Samtidigt med stiftelsen af nu gällande Grundlagar hade Rikets Ständer insett och erkänt behofvet af en ny och förbättrad Civiloch Brottmålslag, samt derom gjort framställning hos Kongl. Maj:t, som under den 14 April 1811 förordnat ofvannämnda Kommitté, för att utarbeta de för sådant ändamål nödiga förslag. Sedan till Kongl. Maj:t denna Kommitté den 15 Mars 1815 afgifvit underdånigt betänkande, deruti, med afseende å då föreslående utarbetning af förslaget till en förbättrad brottmålslag, Kommitteen sökt visa de olägenheter, som åtföljde flera af nu antagna bestraffningssätt, samt derföre, jemte erinran, att bötesstraff kunde ifrågakomma sparsammare än hittills, trott sig böra tillstyrka, att kroppsstraff i allmänhet måtte försvinna och i stället fängelse samt arbete och korrektionsstraff få användas, behagade Kongl. Maj:t, genom nådig Proposition den 19 April samma år lill Rikets då fö i samlade Ständer, gifva tillkänna, ”att Kongl. Maj:t funnit omförmälda betänkande till alla delar instämma med hvad rättsläran och öfriga en vis J{. St. Just. Ombudsm. Emb.-Berättelse dea 15 Nov. 1847. 45 lagstiftnings grunder fordrade, och derföre velat detta betänkande Rikets Ständer proponera”; hvaruppå Rikets Ständer under den 11 näsldei påföljde Juli svarade, ”att De, efter en granlaga pröfning af Lagkoramitteens yttrande och hvad Kongl.
Således tror jag, att det vilkor jag framställt, långt ifrån att vara öfverflödigt, tvertom är behöfligl. Jag fortfar derföre i min anhållan om återremiss, samt föreslår, att de ledamöter, hvilka, på andra grunder än jag, anse Utlåt, ej böra bifallas, måtte i denna min anhållan sig förena. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m. Gr. von Roseni Frih. Raab har uttryckt sin förundran öfver det understöd hans grundsats erhållit, och sagt, att densamma afsåge, att gifva Regeringen obehörig styrka. I sednare fallet är jag af samma mening, som nämnde värde ledamot, men jag tror, att han misstager sig, då han tror, att Regeringens styrka på detta sätt befrämjes. Jag är tvertom öfvertygad, att genomförandet af denna grundsats, som onekligen är af ganska stor vigt, skulle alstra ett så stort och allmänt missnöje i landet, att Regeringens styrka skulle försvagas, i st. f. att förstärkas, och i denna öfvertygelse bestridér jag den yrkade återremissen, och anhåller fortfarande om bifall till punkten. Hr von Troil: Jag ber R. o. Ad. om ursäkt, att jag ännu en gång begärt ordet, men Hr von Hartmansdorffs sednaste anförande har dertill nödgat mig, ty jag har ansett mig böra uplysa Ståndet, att den plan, enl. hvilken ifrågavaride arbete skall utföras, 8 H. 34 530 Den 29 Juni f. m. är densamma som den, hvilken redan för längre tid tillbaka af K. M. gillades, och alt orsaken dertill, alt det beviljade anslaget icke lyftades, var den, att en inflytelserik person inom Ystads samhälle lyckades förmå Hamnbyggnads-Direktin att afvika från denna plan, vid hvilket förhållande anslaget naturligtvis ej kunde utfås. Hr Gr. o. Landtnäs härefter först till bifall, och sedermera lili återremiss af förevar:de punkt framställda proposir, besvarades med blandade Ja och Nej; hvarpå Hr Gr. o.
Köla unlu^us ock m^nl-enkslsns unden-asdelninAur kursklen rullus. ku ^nund liunus ock du sön ösni^l dsl vons anledning sönmodu, ulk sislksiönds äsi^l tönn ellen SSNiii'6 skulls lisven kos kiksls 8lunden ^-önu si^ Aullunds, i Iivilksl tult ds med m^nl-snlislens loiuniliin» sonenulls niunr;- suldi^u kesvui', om^äuAUN voll koslnuitsn, i utseende sNÄ sä val Usij)8lullnin^6N ock omslulundsl ut Xnonuns, ^Ilmännii veiks ock en murild enskildes rukensku^en, ulltundlin^un m. m., som ul^it'vi>ndsl ut' n^u Lunksoell knivul-Lunks-ssdlun, vons ull kelnuslu susoin tnu^llösl. unvundu ellen tönssdlldu; lillsl^ikls i undsnduni^lisl lilltönoiulnuils Le^ui lemsnls-tdketsn, ull kon^l. Nuj:l inulls tuckus ^llsili^uns uo^skjulu 8ill suml^sks lill m^nl-enkelsns töi untlivinds ock t'i>Iji>^l!i»en un vidius kikekullii dsl ^umlu nuknesullsl i Liksdulsn Idune», sunil ull kon»l.
Denna uppgift är icke sann i sin helhet, ty det är endast i några få ämnen det så förhåller sig. Och af hvad skäl böra Tyskarne framställas såsom mönster för oss? Bättre tror jag det vara att vi förblifva Svenskar och försöka uppfostra vår ungdom till ett lefnadsfriskt, kraftigt och praktiskt folk, ty sådant behöfver det gamla Sverige. Man har ock redan både i vårt grannrike Danmark och i sjelfva mönsterlandet Tyskland höjt starka stämmor mot de öfverdrifna fordringarne, och särskildt vill jag hos hvar och en, sorn nitälskar för vår ungdom och dess uppfostran, rekommendera till noga genomläsande en uppsats om Sundliedsplein og Skolerne af Professor Doktor E. Horneman, Köpenhamn 1861. Lika vigtigt, och angeläget det är att tidigt vänja barnet vid arbete och ordning, lika vigtigt, ja vigtigare är det att icke genom öfveransträngning förderfva vår ungdom. Ty val är det sannt, att fåfäng gä lärer mycket ondt, men ynglingen, kommen tili eftertanke, kan dock, om krafterna äro oförsvagade, åtminstone i någon mån återtaga det försummade, men icke så den, hvars krafter äro brutna; och jag tror också att vi ej alldeles böra glömma bort, att ungdomen är glädjens tid. Vid ordnandet af undervisningen vid de offentliga läroverken måste hänsyn hufvudsakligast tagas till den stora massan, som besöker läroverket, och ej till den enskilde. Häri skiljer sig hufvudsakligen den offentliga undervisningen ifrån den enskilda. Och vid uppgörandet af en läseordning för elementar-läroverken tror jag, att man bör gå tillväga annorlunda än hittills, då man först uppställt en massa fordringar, utan att se efter, om det finnes tillräcklig tid till det myckna arbetet, som man fordrar.
Sågar, Lego-och Salu-, om förändrade grunder för beskattning af. I. 234, 239. R. 338. LXV. A. 5i. B. 324. Sågare-lönens utgörande vid Sågqvarnar, angående. XXIX. B. 235. XXX. A. 44. XLII. U. 75. XLVI. E. 119. XLVIII. A. 227. Såpfabriker. Se Tvålfabriker. Säd, angående torkinrättning för. Se Torkinrättning. — ritorr, i Magazin, om belåningsrätt derå vid BankoDisconten och dess LåneContor i Malmö. XXXVII. B. 158. XXXIX. 77. LII. A. 292. LX. U. 128. LXV. A. 60. LXVI. B. 3o3. A. 313. — ritorr, angående belåningsrätt af, i publika fonder. Se Spannemål. Säteribyggnad, att föreskrifterne om dess underhållande å Säterier må upphöra. I. 234, 239. R. 329. P.U. 355. XVIII. Söderhamns stad, rörande inrättande af Curhus derstädes. XXVI. B. 4o3. XXVII. A. i75. XXX. E. 65. Södertelje Canal, om fortfarande understöd af allmänna medel för. LIV. B. 166, 286. LVI. Å. 180. LXI. U. 359. LX\ I. E. 195. Sörfors KronoLaxfiske, angående af Arrendatorn dertill gjord ansökning om eftergift i Taxan för 3 år m. m. XI. B. 174* XII. A. 160. XV. E. 3. LXIV. E. 359- 586 T. Tackjern, om rättighet att i Banken beläna. XXVI. B. 407. XXVII. A. 177. XXXVII. U. 158. XXXVIII. 173.