Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ständers Stats - Utskotts Betänkande, angående Stockholms - På Högvörd. PrestStåndets Bedamöters vägnar Carl. Fr. Ortman. På Hederv. BondeStåndets Bedamöters vägnar Nils Mänsson. M. M. Rosbeck. 330 Den 8 Juni. I kolms Stads samt öfriga Städernes Källarefriheter. Ifrån det Vällofl. Borgare - Ståndet har till StatsTJtskottet blifvit remitteradt ett af Biksdags-Fullinägtigen för Stockholms Stad, Herr Rådmannen AFredin, angående Stockholms Stads Källarefrihet ingifvet, så lydande Memorial: ”Sedan Sveriges framfarne Glorvördigste Konungar linder den 55 Februari 1614, den 10 Mars 1636, den g Febr. 1650 samt den 1 Mars 1676 Nådigst tillagt Stockholms Stad Tullfrihet för ett visst qvantum Vin, hvilket qvantum utgör 110 atnar Benskt, 36 Pipor Spanskt och 70 Oxhöfden Franskt Vin, samt då uti en särskildt förekommen händelse vid Tullfrihetens beräknan de svårigheter mott, Kongl. Majit uti Nådigt Bref till Kongl Kammar - Collegium af den g Aug. 1677 om Stadens ostridiga dispositionsrätt så stadgat, att Kongl. Maj:ts ändteliga vilja vore, det Staden den 1 förunnts Tullfriheten verkligen tillgodonjuta skulle; så har Kongl. Majit den 14 Jan. 1730 i Nåder förklarat sig vilja Staden bibehålla och fastställa, att till dess enskildta nytta få hädanefter som ditintills, utan hinder och men, tillgodonjuta ofvanberörde Tullfrihet. ”Under och efter förenämnde tider, har ock
Enligt Stiftets sednast upprättade qvinqvennii-tabell utgjorde hela folkmängden : Mankön. Qvinkön. Folkmängdens förökande under de sednasle tre åren med 1,987 personer får mer liliskril vas jordens utvidgade odling och derigenom uppkomne talrikare bosättningar, samt öfverviglen af födde mot döde, än uppkomne nya näringsgrenar. Beträffande folkets bildning och sedlighet får anföras att allmogen i allmänhet har större hyfsning i uppförandet och mera belefvenhet i umgänget 7 iin i <le flesta andra provinser; slagsmål ldand deni äro sällsynta, och ehuru väl här finnas de, som stundom öfverlasta sig med starka drycker, sker del icke allmänneligen uti samqväm. Folket är ganska ömtåligt för förolämpningar, vare sig i gester eller ord; rättegångar derom uppstå olta. Lagens välde hyllas af alla, men ock äro många benägna för rättegångar. Gotlhinningen älskar vällefnad och en viss beqvämlighet, men när så behöfves är lian färdig till ansträngningar och inskränker sig till det nödtorftiga, utan jemmerlåt. Bruket bland allmogen att, innan åldern deraf gör behof, till sina barn upplåta husbondeväldet öfver fastigheten och oftast äfven äganderätten dertill mot visst belingadt lefnadsunderhåll i natura-persedlar, som här kallas »lefvision«, fortfar oförminskadt, ehuru erfarenheten visar att täta missämjor och olyckliga tilldragelser derigenom uppstå. Oaktadt den anförda böjelsen för vällefnad och beqvämlighet är folket i allmänhet oförskräckt i faror, och härdigt i köld och oväder på sjön; fårskirmspelsar, så allmänna i rikets öfriga provinser, brukas här icke. Gotlhinningen har i allmänhet mycken lätthet att fatta, och dess mekaniska fintlighet visar sig synnerligast vid inrättningar som lätta arbetet. Bland allmogen härstädes råder jemn välmåga, hvilken väl någon gång störes af inträffande missväxter, men snart af gynsamma årsväxter återstå 1 les.
Sedan Öfverståthållare-embetet under den 10 sistlidne Augusti inkommit med Förmyndarekammarens och Direktionens för Stockholms Allmänna Barnhus, äfvensom eget utlåtande i ämnet, infordrades den 24 i samma månad Stockholms Borgerskaps Femtio Äldstes utlåtande, hvilket ännu icke afgifvits. 124:0 af den 22 Augusti 1857, med hemställan om upphäfvande af 1 och 2 mo menterne i 40 § af Fabriksoch Handtverks-ordningeri, beträffande anmälan örn arbetares anställande i eller afflyttning från tjenst (114). Efter det Kommerce-kollegium häröfver afgifvit infordradt underdånigt utlåtande, har Kongl. Majit, vid ärendets föredragning den 11 Mars 1859 i nåder förklarat, att då ifrågavarande stadganden i Fabriksoch Handtverks-ordningen, om de än icke i allo uppfyllt det med dem åsyftade ändamål, likväl icke, så vidt handlingarna föranledde, syntes hafva medfört någon olägenhet, Kongl. Majit icke funne skäl att till Rikets Ständers hemställan lemna nådigt bifall. 125:o af den 12 September 1857, angående inrättande af ett Landtbruks-Institut i Skåne (115). 1857 den 2 Oktober i underdånighet anmäld, då Kongl. Majit lemnade bifall till hvad Rikets Ständer beslutit i afseende på upplåtandet för ett Landtbruks-Institut af Alnarps inom Malmöhus län belägna kungsgård, med underlydande utjordar och tillhörigheter, äfvensom i afseende på de Landshöfdingen i länet, såsom indelningshafvare af samma kungsgård, tillkommande löneförmåner; hvarjemte Kongl. Maj:t uppdrog åt en särskild Interimsstyrelse att dels vidtaga alla nödiga åtgärder för Institutets organiserande och i ordningbringande till den af Rikets Ständer bestämda tid, dels ock utarbeta samt till Kongl. Maj:ts nådiga pröfning och fastställelse insända förslag till stadgar för Institutet.
Helg utsås 37,074 tunnor, hvilka beräknade efter något mindre än 6:te kornet gifva en afkastning af 222,289 tunnor. Korn: årliga utsädet 31,369 tunnor anses, då afkastningen tages till emellan 4:<ie och 5:te kornet, gifva en skörd af 141,042 tunnor. Hafre och Blandsäd: hvaraf utsås 5,o58 tunnor, hvilka, beräknade efter något mindre än örte kornet, gifva en afkastning af 22,720 tunnor. Ärter utsås årligen 1,004 tunnor och skörden, tagen till 4 gånger utsädet, beräknas till 4>OI7 tunnor. Potates, deraf utsattes årligen 46,023 tunnor, hvilka, efter nära 7 gånger utsädet, anses gifva i skörd 274,166 tunnor. Om man, efter dessa uppgifter, vill på Länets 3,366 särskilta hemman jemt fördela beloppet af utsäde och skörd, skulle det visa sig, att på hvarje helt hemman årligen utsås i5g kappe hvete., ij tunnor ? kappe råg, g tunnor 11 kappar korn, 1 tunna 18 kappar hafre och blandsäd, 1 o? kappar ärter och tunnor 24 kappar .potates s?mt att skörden på hvarje hemman blefve 1 tunna 26 kappar hvete, 66 tunnor lil kappar råg, 41 tunnor 33 kappar korn, 6 tunnor 27 kappar hafre och blandsäd, 1 tunna 7 kappar ärter och 81 tunnor i5 kappar potates. Het - 9 ~ Det har icke varit möjligt, att, i afseende på hemmanens årliga utsäde, erhålla bestämda och tillförlitliga uppgifter, helst allmogen sjelf icke gerna meddelar sådana; men med säkerhet kail dock antagas, att beloppet af utsädet snarare blifvit för lågt, än för högt beräknadt. Det skulle eljest icke låta förklara sig, att från Länet årligen kan försäljas en så betydlig mängd spanmål och bränvin.
Alla sutto stumma en stund, sedan sången upphört, men snart bådo flere röster: ”sjungen, ack sjungen än!” Rudolph tog guitarren, som låg bredvid honom, preludierade och sjöng sedan ett soloparti ur Meyerbeers ”Robert le diable”. Han satt midt emot Elisabeth och den mörka blicken ur de brinnande ögonen träffade henne ofta med ett sällsamt uttryck, en blick, för hvilken hon måste nedslå sin. Slutligen vågade hon ej mer se opp af fruktan att träffas af dessa flammande lågor, men det dämoniskt tjusande i musiken gjorde samma underbara, ångestfulla intryck som förr, på hennes själ. Äfven Virginia skakades sällsamt af dessa toner, det var beundran, förtjusning, och kanske ännu något annat, som uppfyllde hennes bröst med outsäglig sällhet. Så hade en half timme förflutit under sång och musik och äfven Rudolph hade tystnat, då åter någon begärde en sång till. Då räckte Rudolph guitarren åt Elisabeth i det han sade: ”var god och spela; skola vi ej sjunga den vackra duetten: ”Högre mot sanden? ”” Men Elisabeth sköt sagta ifrån sig instrumentet. ”Jag kan icke sjunga,” sade hon med nedslagen blick. ”Låt Virginia göra det, hon sjunger den bättre än jag.” Rudolph såg skarpt på henne, derefter vände han sig till Virginia och sade: ”Ni hörde er kusins dom, mamsell Holmén! Vill ni vara god och besanna hennes ord?” ”Det skulle bli mig svårt,” svarade Virginia leende, ”men jag skall bjuda till att söka fylla hennes plats, så godt sig göra låter.” ”Hvarföre säger du så Virginia?” inföll fadren missnöjd, ”du har nog en så vacker röst som någon, och sjunger lika bra som Elisabeth, tycker jag.” ”Skäm ej bort mig pappa, genom att jemföra mig med Elisabeth,” sade dottren rodnande öfver fadrens ord, dem hon med rätta ansåg opassande. ”Hennes like, så i sång som annat, finnes ej så lätt; dessutom uppnår lärjungen sällan sin mästare.” ”Kanske detta sällsynta fall inträffat med er,” sade Rudolph med en blick af välvilja på den anspråkslösa flickan.
De beslut, som tagas i Regeringen, fattas af Konungen allena, omgifven af majestätets helgd. Likväl granskas eller klandras de, ehuru man skjuter skulden på Hans rådgifvare. Att vilja göra Högsta Domstolen oantastligare än Regeringen, är väl långt gånget. Jag har, såsom offentlig person varit, måhända mera än mången, utsatt för tadel. Jag vet huru det svider, men jag vet också, att man förmår bära det, då det är oförtjent. Ett grundadt klander kan deremot ingen med rättskänsla fördraga, utan att känna inre förebråelse och upmaning att rätta sig för framtiden. Jag önskar väl, att tryckfrihetens missbruk måtte hämmas genom tjenligare lagstiftning, än den nu gällande, men jag skall aldrig tillstyrka att denna frihet borttages. Ingen Domstol, icke ens den Högsta, må tillmäla sig klanderfrihet. Det är omöjligt under nuvande tid och i ett samhälle, der yttranderätten är obehindrad. Men det finnes ett skäl, hvarföre Högsta Domstolen måste mera än andra myndigheter vara känslig för offentligt klander. Detta skäl ligger i opinions-nämndens tillvaro. När en ledamot af Högsta Domstolen vet, att han, utan att känna sin anklagare, utan att veta hvarför han fördömes, kan genom slutna sedlar skiljas från sitt embete, måste han, enl. sakens natur, vara serdeles ömtålig för det klander, som emot honom höjes, vare sig från enskild eller offentlig person. Men den omständigheten, att vi hafva en felaktig inrättning i vårt samhällsskick, får ej blifva ett skäl för yttranderättens inskränkning. I början af min bana såsom embetsman och Riksdagsman gillade jag opinionsnämndens tillvaro; jag ansåg henne vara tjenlig och hade under mitt vistande i Norrige fått anledning tro min åsigt yara den rätta. Der fanns pä den tiden en ledamot af Höjesle-Rett, som väl var en rättskaffens man i öfrigt, men som hade den olyckan att till följd af ständig sysselsättning med processer slutligen förälska sig i dem till sådan grad, att han hade rättegångar med hvem han kom i närmare beröring. Han blef derigenom vid under-domstolarne bötesfälld för rättegångs-missbruk eller, såsom det der i landet kallas, för onödig träta.
Tredje Hufvud-Titeln, för Militäre Staterne samt FörsvarsVerken till Lands och Sjöss, med en Tillökning af 694,970 R:dr 10 skill. 3 r:st., 3,267,888. 21.' 7? Fjerde Hufvud-Jiteln, för Klereci Staten och Läro-Verken, med en Tillökning af 14,817 R:dr 11 skill. 3 r:st-, ?i,t68. 41. 1. Femte Huf vud. Titeln , för Rlisdagi-Beslutei. 7*5 Fria Konsterne, med en Tillökning af 8,135 R:dr, . R:dr 20,018. Sjette Hufvud-Titeln, för Milda Stiftelser , med en Tillökning af 3,333 R:dr 16 skill., 3°»559- l0- 4- Sjunde Hufvud-Titeln , för Pensions-Staterne, med en Tillökning af 5,710 R:dr 36,000. — ~— Åttonde Hufvud-Titeln, för Allmänna och Extra Utgifter, med enFörminskning af 153,625 R:dr 42 skill, 8 r:$t., 331,001. 13. 4. Nionde Hufvud-Titeln, för Jordbruket, Handeln och Näringarne, utan förändring . 100,000. — Allmänna Indragnings-Staten 289,844. 26. 6. Riks-Statens Utgift tillsamman R:dr 5,474,847. 22. 1. För öfrigt åberope Vi Oss i alla till Statsregleringen hörande delar eller eljest med Statsverket gemenskap egande ämnen , som Vi tilL behandling förehaft, följande Vare derom tid efter annan under Riksdagens lopp till Kongl. Maj:t aflåtne underdåniga Skrifvelser, såsom vore de^ samma i detta Riksdags-Eeslut intagne : 1.
Ifrån den banko-ombuden sålunda medgifna tillåtelsen, att, äfven efter vunnen befordrau, i det egentliga bankoverket, få fortfarande bestrida omförmälde uppdrag, bör dock undantag äga rum, då banko-ombud utnämnes till bankens advokat-fiskal, banko-sekreterare eller banko-kommissarie, hvilka sysslor tillsättas utom förslag och utom tur, samt med hvilka löner, motsvarande banko-ombudens arfvoden, äro förenade. Bemälde ombud borde då vara förpligtade, att tjenslen i banken genast tillträda”. Om ett sådant stadgande af R. St. anlages, blefve ock följden, att banko-ombuden finge efter sin tur, söka de tjenster, som inom banken varda lediga, och Fullmäktige kunde dä, allt efter sökandernes skicklighet, befordra eller icke befordra ombuden. Derigenom bade banko-ombuden äfven bestämd lön och peusionsrält i sin tur, att inom banken påräkna, och, om de från sin befattning såsom banko-ombud entledigades, så inträdde de i tjenstgöring inom banken. Någon pension tillkomme dem icke då förr än i det ögonblick, de i sin egenskap af bankens tjenstemän blefve dertill berättigade. Banken hade dessutom den fördelen, att han åt ombudet betalade ingen lön för bankotjensten och åt den, som förrättade henne, endast ett arfvode i lägsta graden; ty Den 26 Juli f. m. 229 innehade ombudet en högre beställning så uppflyttades lägre tjenstemän till högre tjenstgöring, utan bankens betungande. Ilan vunne deremot skillnaden emellan den lägsta gradens och ombudets lön i banken. Deröfver hade ingen skäl att klaga, och alla tvister eller besvär öfver oförtjent framflyttning eller qvarstående, vore förekomna. Jag tror, att på detta sätt blefve saken enklast behandlad, med minsta kostnad och med största möjliga rättvisa. På grund af hvad jag sålunda anfört, anhåller jag att R. o. Ad. läcktes återremittera betänk., hvilket i dess närvar, skick synes mig allt för godtyckligt.
Men om så sker, att någon frälsar prinsessorna, aktar jag visserligen inte bryta mitt ord.» Detta tycktes svennen vara manligt och konungsligt taladt. Han tog så afsked ifrån konungen, och gaf sig på väg. Men han satte sig i sinnet, att inte unna sig rast eller ro, förr än han funnit hvad han sökte. Pojken färdades nu genom många och stora länder, utan att något märkligt mötte honom. Hvar helst han gick fram, följde hans hundar med; Ly sprang och lyddes om någonting var att förnimma i närheten, Håll drog matsäcken, och Slit, som var den starkaste, bar sin husbonde, när denne blef trött att vandra. Det hände sig så en dag, att Ly kom hastigt springandes till sin herre, och förtäljde det han varit invid det höga berget, och hört huru konunga-dottern satt derinne och spann; men jätten sjelf var inte hemma. Då blef svennen mycket glad, och skyndade till berget; hans trenne hundar följde med. När de kommo fram, sade Ly: »vi hafva ingen tid att spilla. Jätten är endast tio milar härifrån, och jag förnimmer redan huru gull-skorna under hans häst klinga mot stenarne.» Svennen gaf nu befallning åt sina hundar, att de skulle slå in berga-dörren, hvilket ock skedde. Vid han så kom in i berget, blef han varse en fager mö, som satt i berga-salen och tvinnade gull-tråd på en gull-ten. Ungersvennen gick fram, och helsade den väna flickan. Då blef konunga-dottern mycket förundrad, och sade: »hvem är du, som tröstar komma hit i jättens sal? På sju runda år, som jag satt i berget, såg jag ännu aldrig någon menniska. Hon tillade: »för Guds skull skynda härifrån, innan trollet kommer hem, eljest gäller det ditt lif.» Men svennen var inte rädder af sig, utan mente att han väl tordes bida jättens ankomst. Medan de ännu samtalade härom, kom jätten ridandes på sin gull-skodda fåle. Vid han nu fick se att dörren var öppen, blef han mäkta vred, och röt så att hela berget skälfde. Han sade:
Nu får jag emedlertid uplysa, att jag icke befann mig vid denna Riksdag, och således alldeles icke kunde deltaga i dess förhandlingar, att både jag, och mitt namn, således är fri kallad ifrån förebråelsen att hafva deltagit i grundlagsstadgandet rörande tryckfriheten, är således o tvifvelaktig t; men så torde icke förhållandet vara med Gr. Mörners namn. Då jag icke har 1812 års Riksdagsprottr i mina händer, vill jag icke åberopa huru Hr Gr:ns Hr fader handlade vid tillfället. Gr. Mörners yttrande i afseende på min ofelbarhet som ordförtde i Constit.Utsk. vid 1840 års Risdag, drabbar mig jemväl föga; ty jag hade der, lika litet som någon annan ordför:de i något R. Stms Utsi;., mer än en röst, och jag ägde icke anspråk på något öfvervägande inflytande i Utsk, Således träffas jag icke eiler af denna anmärkning. Hvad sjelfva frågan beträffar, och hvad särskildt och företrädesvis Gr. Mörners yttrande vidkommer, får jag förklara, att jag deraf inhemtat snart sagdt ingenting, som bevisat något för den K. Proposrn, som nu är under öfverläggning. Jag tror att allt hvad Gr. Mörner yttrat hade varit mycket på sin plats, om det varit fråga om att afhandla och diskutera ett af Regeringen afgifvet förslag till tryckfrihetsförfatlnin^, hvars uteblifvande man nu lägger Re geringen så mycket till last. Jag kan icko för någon del antaga den åsigt, att det ligger någon särskild våda deruti, att tryckfrihetslagen utgör grundlag, och att det skall fordras fyra Stånds sammanstämmande beslut för att göra en förändring deruti till lag; jag tror tvärtom att detta Den 13 December f. m. 637 är ganska helsosamt. Jag tror att hvad Gr. Mörner åberopat från 1812 års Riksdag utgör ett bevis på, att det fordras någon försigtighet, ehuru de menlösa tider, som då existerade, gåfro vid handen, att man beklagligtvis kunde låta sig förledas, och om till och med 1809 års män, hvaribland Gr.
Atl de Embetsoch Tjenstemän, som till följd af iråkad obotlig sjukdom befinnas urslåndsalte att vidare utöfva sina tjenster, må kunna äfven före uppnådd pensionsålder erhålla afsked med bibehållande af någon viss större eller mindre del af sina löneinkomster, fordrar icke allenast billigheten mot den af sjukdomen hemsökte, hvilken oftast befinner sig i den ekonomiska ställning, alt han härförutan icke kan lemna sin plats, utan är i ännu högre grad påkallad t af det allmännas intresse, enär i annat fall det alltid mäste inträffa, alt medel skola saknas för att med fulla beloppet af den för hvarje tjenst anslagna lön godtgöra dem, som i de sjukas ställe nödgas bestrida dessa befattningar, samt ett sådant förhållande utsträckt tili en obestämd tid, hvilken ej sällan kan komma att fortfara under flera år, icke kan undgå att hafva menligt inflytande på den drift och omsorg, hvarmed tjensten förrättas. För all afhjelpa så beskaffade missförhållanden, gjorde Kongl. Maj:t till Rikets sednast församlade Ständer Nådig framställning om vissa allmänna föreskrifter i ämnet, hvilka gingo derpå ut, alt den Embetseller Tjensteman, som genom bestyrkt obotlig blindhet, lamhet eller sinnessjukdom funnes hafva under tre år oafbrutet varit oförmögen alt sin tjenst bestrida, skulle äfven före den i författningarne stadgade pensions-åidern vara håde berättigad och pligtig att från tjensten afgå mot åtnjutande för sin öfriga lifstid af ett understöd, motsvarande halfva lönen, der ej särskilda omständigheter kunde med Rikets Ständers begifvande till en förhöjning derutöfver föranleda.
Utskotten föreställa sig nemligen att uteslutande rättigheter, friheter och förmåner för ett helt RiksStånd ieke kuru na gifvas, utan under privilegii helgd* samt att, i följd af den allmänt antagne sats, att man icke kan bortgifva, hvad man icke eger, endast sådane kunna blifva föremål för ett RiksStånds coccessionj och, med tillämpning häraf på förevarande fråga, lärer det således vara klart, att BorgareStåndet genom sin ofvaonämnde concession icke kunnat bereda någon ändring i SkråFörfattningarne, emedan efter Grundlagen det måste tillkomma Kongl* Maj:t alt rörande dem, likasom i andra hushållsmål, antingen ensam, eller gemensamt med Riksens Ständer, förordna och besluta. Den anmärkning, som blifvit gjord deremot, att Utskotten, ehuru under erkännande dertf att Städerna äro privilegierade på Näringarne, föreslagit rättighet till Handtverkeriers idkande pä Landet, samt tillökning i det förut tiliåtne antalet af Gerningsmän, hvarigenom BorgareStåndets privilegier ansetts blifva förra; made, torde bast besvaras genom åberopande af hvad Utskotten härom pag.
Majit täckes besluta de ytterligare föreskrifter och åtgärder som kunna anses lämpliga att bringa detta ärende till ett snart och önskadt slut, samt att den föreslagna an stalten atl, genom sammanslående af llere pastorat bereda lindring i lönevilkorens utgörande måtte egnas den synnerliga uppmärksamhet, som den synes förtjena. Utskottet öfvergär härefter till besvarande af de motioner, hvilka innefatta C) förslag orri upphörande af förhöjd tjenstår s-ber åkning. l:o Vid öfvervägande af de i detta ämne gjorda framställningar, hvilka afse dels i allmänhet att all förhöjd tjenstårs-beräkning inom ecklesiastik-staten måtte genast upphöra, utan afseende derå huruvida någon ersättning genom ökade löner bestämmes, dels ock serskildt, att stats-anslag mätte beviljas till pensioner på ålderdomen för de lärare, som cgnat lif och krafteV åt skolan eller akademien, på det att bergningsbekymmer icke må tvinga dem, att, någon gång emot deras egen böjelse, slutligen söka sin befordran vid kyrkan, hvilken, jemte skolan för öfrigt skulle hållas lika öppen till inträde för dertill skickliga unga män, med beräkning likväl i hvardera embets-verksamheten af endast enkla merit-år och lika befordringsrätt, efter behö - Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande, N:o 96.
Ridderskapet och Adeln torde benäget erinra sig, att jag vid Riksdagens början tog mig friheten fästa uppmärksamheten på skadligbeten af Domares nuvarande aflöningssätt; emedan det gör lill Domarens fördel, att rättegångar uppkomma, att Advocater, som dem tillställa, skyddas, och att rättegångar icke förlikas. Domaren, som skall lefva af Expeditionslösen, befinner således sitt intresse i strid med Lagens bud i 20 Cap. 2 §. RättegångsBalken, att icke allenast vara Skiljedomare, utan äfven Fredsdomare. Expeditionslösen gör, att det är fördelaktigt 23 H. 17 Den 7 Maji e. ra. för Domaren att målen utdragas på tiden, enär han har lika lösen för ett uppskofs, som ett hufvudsakligt utslag. Jag har förr citerat exempel på mål, hvilka förevarit vid öfver 20 serskilda Ting. Vidare blir det Domarens förmån, att göra målens uppställning så vidlyftig, som möjligt, emedan det ökar hans inkomst, i samma mån som arktalet i utskrifter flerfaldigas. Huru detta kan missbrukas, torde inses blott deraf, att t. ex. förmyndare-förordnanden, hvilka endast behöfva innefatta, att den och den förordnas till förmyndare för den och den, hvarvid han har att ställa sig Lagens föreskrift i 22 och 23 Capitlen ÄrfdaBalken till efterrättelse, och hvilken mening visserligen icke kan uttänjas på mera än ett ark, likväl på sina ställen styliseras så vidlyftigt, att de i utskrift gå på andra arket, hvarigenom en vinst af 27 sk. R:gds för hvarje förmyndare-förordnande uppkommer. Beräknas då 100 §§. i Förmyndareprotocollet för hvarje Ting, så gör denna utväg att föröka inkomsten i en Domsaga med 3:ne Härader, der trenne Ting om året hållas i livart Härad, en tillökning i Domarens inkomster af omkring 5oo R:dr R:gds.