Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Att soldattorpets belägenhet äfven på utmarken ingalun da bör minska benägenheten att erlägga vakansafgift; ty genom torpets förseende med åbo, blir rotehållaren dels fri från torpets häfdande, ganska kännbart då soldaten genom kommendering är frånvarande, dels är rotehållaren alltid säker att af torpinnehafvaren erhålla, om ej annat, en välkommen tillökning i sin arbetsstyrka. 4:o Att den förmodan, det de genom vakansafgiften inflytande kontanta summor skulle ntgå frän provinsen utan att derstädes användas; är alldeles i strid med förslagets innehåll. Uti detsamma föreskrifves ej allenast, att trupperne skola förläggas inom de län hvarifrån de utgå, utan äfven att de föreslagna förvaltningsdirektionerne i alla fall, der så ske kan, på stället skola besörja anskaffningen af alla för truppen nödvändiga förnödenheter. * 5:o Att serskilt, hvad rusthållsvakans-afgiften vidkommer, torde få tagas i öfvervägande, att rusthållsoch augmentsräntorne upp gå till ett sammanräknadt belopp af 662,289 r:dr, hvilka, om de fördelas på varande 7,005 rusthåll, utgöra öfverhufvud på hvarje 94 r:dr 24 sk., hvarigenom den af rusthållet utgående egentliga vakansafgiften endast belöper sig till 38 r:dr 40 sk., eller 8 ndr 40 sk. mera än för rotehållet och hvilket ej torde vara för mycket, då man besinnar, att vid indelningsverkets inrättande blefvo de bästa hemmanen anslagna till rusthåll. Den 28 Juni f. m. 6:0
Före 1772 tilsattes äuslitire Lantrlereii af Riksens Ständer och hade den förwaltning som Ombudsmannen nu är anförtrodd. Lagman Röök, har i sit vicea, men upgifwit et sätt at tilsätta denne su8titire<73nt?ler8' eller Ombudsmans-syHla, hwärigenom jag för min del tycker at ändamälet kunde minnas, och en dubbel Ämbetsman med samma befattning undwikas. 49 H omtalar Hof-Rätterne, men nämner ej Rikets Lotterier, hwilka de skola mara. I alla Regeringsformer wi förut haft har altid colieAiern38 antal warit utsatt, som jag för min del trott nu äfwen bade bordt ske. I 66 Z. är Stats Utskottet och RiksgäldsOoirtoiiL-Utskoltet tilsammansflagne. Jag för mindel hade önffat, at Riksgälds-biontoiret och des; öfwersecnde blifwit ti! et särskildt Utskott lemnat, pä samma sätt som Riksens Ständers Uangue. Men om Ridderskapet och Adeln will hafwa Statsoch Riksgälds ^outo-rsc förenade under et Utskott, sä bör desi antal af Ledamöter förökas z ty Riksgälds-Oontoirets cliviZiou mäste nödwändigt äter fördelas i 2:ne andra, och anser jag för en förmän, at bade Statsoch Riksgälds-Lontoiiets Utskott är til alla delar skildt ifrän Hemliga Utskottet. 69 §. omtalar Stats Utskottet och antagandet af de summor som de til Rikets behof finna nödige. 70. och ?. §. omtala Bewillningen.
Riddcrskapet och Aoeln läcktes bewilja collccrey, w> undcrdänigst hos Hans Kongl. Höghet anhälla, att den eller de personer, fern skall af denna wgckra gewars samling sig fa begagna, skall wara en pä stöd, pä fri hand, pä spräng, wäl exercerader och godkänder lodskykt, som förstär i alla mätto att sköta en sa delikat som farlig picke för fienden, och pär raport af gäfwan, tar jag mig den uprigliga äran och fägnaden art öpna balen, med en ganska superbe studsare och mundur i proportion, hwaröfwer hwem som behagar, har att sina bekragtelser göra, me» den jag ödmjukast kronan skänker, och skulle snart sagt ästadkomma mera, om jag ej hade för princip att fä bewisa, det fäderneslandet bör fä det som duger när man skall gifwa. Slureligen har jag den äran nämna, att för dem af Högloft. Riddcrskapet och Adeln, svin äga gewär art aftära inlemnaS de kill Landshöfdingen i orten, men hwarje gewar torde förut fä fordna ägarens namn päsart, hwilket allestädes lätt werkställev, samt uti ladan vä gewäret desi waren aftryckt, hwarefrer en och hwar lärer finna mina eljest walmenra erhindringar öfwerflödiga rörande förwarings methoden pä ekk gewär jag destinerar ät Konungen och Fäderneslandet, men är sä mycket lyckli. Z4« ^ Den y Iunii. lyckligare om läderfodral finnas, till besia pieter. Sidan nu dena memorial fakt sin wanliga hwila pä bordet, öfwerlcmnas delta till Wälborne Herr Landt-Marstalken samt Högloft. Ntdderstaper och Adelns gemensamma åtgärd. Begärdes pä bordet. Zerr von Lcirstcät, Lirås, npläsie till proIvcollct: Wördfami Memorial! Dä Kongl.
Maj:t, som hufvudsakligen i öfverensstämmelse med kommitterades förslag, ansett lättnad i den utrikes handelns nuvarande pålagor och förenkling i deras beräkning och uppbörd vara af behofvet påkallade, i sådant hänseende och på de skäl, som i Stats-Råds-Protokollet blifvit närmare utvecklade, föreslagit Rikets Ständer, att, beträffande Sveriges handelsoch tullagstiftning, vidtaga de beslut, som här nedan skola närmare omförmälas. Handelsfrihetens grundsatser, tillförene härstädes godkände, hafva i Kongl. Maj:ts förslag blifvit inrymde en allmännare tillämpning. Det hos oss redan öfvergifna prohibitiv-systemet, likasom det förmedlande skydds-system, som trädt i det förras ställe — yttrar föredragande Departements-chefen vid frågans behandling inför Kongl. Maj:t — utgöra begge afvikelser från tullagstiftningens ursprungliga, enligt Departeinents-chefens tanke, enda riktiga ändamål — en skattereglering. Hvad med denna lagstiftning varit afsedt och ännu af de enskilda interessena yrkades, till uppmuntran eller så kalladt skydd för särskilda näringar, vore i sjelfva verket ingenting annat, än en konstlad utväg att uppstegra varornas pris, visserligen till fördel för dem, som sysselsätta sig med dessa varors beredning, men till skada för dem, som deraf äro i behof, och ledde således alltid till en beskattning, orättvis emot förbrukaren och förnärmande det medborgerliga anspråket på jemlik fördelning af bidragen till statsbehofvens fyllande. All erfarenhet bekräftade derjemte, att det konstlade skyddet i sjelfva verket alls icke, eller åtminstone endast ofullständigt främjat det syfte, för hvilket Staten och dess medlemmar underkastat sig från systemets upprätthållande oskiljaktiga uppoffringar, men deremot beklagligen ofta ledt til! brottsliga företag af dem, hvilkas sedliga känsla icke vore nog stark att kunna motstå den retelse, som vinsten af lagbudens kringgående innebure. Den allmänna meningen inom landet hade numera utdömt det äfven i andra länder mer och mer underkända skydds-systemet.
MAJ.TS Nådiga Proposition till Rikets Ständer, angående controllerneför belåningen i Bankett af Tackjern på Stockholms Våg ; Gifven Stockholms Slott den 8 Februarii i834- Sedan Rikets Ständer genom Reglemente för Banco-Verkets Styrelse ®ch Förvaltning, utfärdadt den 18 Mars i83o, uti 4:cle Afdelningen och i5 § förordnat, att tackjern, liggande på Stockholms Tackjerns-Våg, får af Banken belänas med vilkor, bland annat, att våg-attesten skall vara underskrifveu af Inspectoren vid Vågen, tillika med tvänne af Drätsel-Commissionen, på dess ansvar, utsedde stadens Embetsoch Tjenstemän, hvilka alla tre derigenom, en för alla och alla för en, ikläda sig ansvarigheten, att den i attesten uppgifna tackjerns-post oförryckt qvarhålles för Bankens räkning, samt Rikets Ständer hos Kongl. Majit i underdånighet anhållit, dels om vissa förordnanden, till större controll och säkerhet, speciel t i hänseende till tackjerns-beläningen i Stockholm, och dels om Nådig kungörelses utfärdande, angående några iakttaganden, Evad i allmänhet beläning af effecter å Stockholms och Götheborgs Vågar beträffade; så, och efter det Stockholms Stads Drätsel-Coramission, hvars underdåniga utlåtande, i afseende å de föreslagne controllerna, blifvit infordradt den 24 Januarii i83o, afgifvit den underdåniga förklaring, att
Men enär, å andra sidan, det icke kan bestridas, att de välgörande verkningarna af ifrågavarande undervisnings-anstalter hufvudsakligen tillgodokomma de orter, inom hvilka de befinnas, anser Utskottet statsanslag för ofvanberörde föremål icke böra medgifvas, derest ej kommunerna sjelfva förbinda sig att i någon mån bidraga till bestridande af de med nämnde skofors inrättande och underhåll förenade kostnader. 10 Stats-lJtskottets Utlåtande, N:o 90. Beträffande den uti Herr Gustafssons motion omförmälde, af Svenska slöjdföreningen i Stockholm inrättade, undervisnings-anstalt, så har, efter hvad Utskottet inhemtat, denna skola, under den korta tiden af dess verksamhet, redan visat tillfredsställande resullater; och då hufvudstaden, jemförelsevis med öfriga städer i riket, onekligen inom sig eger det största antalet af handtverksgesäller och lärlingar, eller sådane personer, för hvilka undervisningen i slöjdskolor egentligen torde böra vara beräknad, samt härvarande verkstäder dessutom företrädesvis besökas af gesäller och lärlingar från andra delar af landet, synes, i fråga om stats-anslags anvisande uti förevarande afseende, slöjdföreningens härstädes anlagda skola tvifvelsutan böra i första rummet komma i åtanka. På det emedlertid erforderlig säkerhet ej må saknas, att de medel, som till understöd för nämnda skola kunna varda af Rikets Ständer beviljade, blifva i behörig ordning för detta ändamål använde, anser Utskottet jemväl nödigt, att skol-inrättningen ställes under tillsyn af någon offentlig myndighet, och torde, efter Utskottets tanka, detta inseende lämpligast böra öfverlemnas åt Kongl. Kommers-kollegium, eller den Öfverstyrelse för handel och slöjder, hvilken i dess ställe kommer att inrättas.
Att medgifva ett motsatt förhållande innebure en afvikelse ifrån i lagstiftningen antagna grundsatser, hvilkas vidhållande allmän säkerhet och ordning kräfva; och derföre kan ej Utskottet förorda antagandet af det utaf motionären framlagda lagförslag, äfven om detsamma vore uppställd! med den logiska reda och klarhet, som utgör ett vilkor i ali lag. Då man i sammanhang läser 2 och 3 momenterna uti Utskottets förslag, bör man, efter Utskottets omdöme, icke gerna misstaga sig om deras särskilda betydelse. Att ordet “tillstånd" i 3 mom. afser ett annat förhållande än det, som i 2 momentet omförmäles, är uppenbart; och af diskussionen inom Högv. Preste-ståndet synes, att det äfven blifvit (ill sin rätta betydelse i allmänhet uppfatladt. Nämnde förhållande inträffar, t. ex., då någon är borta antingen på okänd ort eller under sådana omständigheter, att han ej kan eller bör anlitas om giftomanna-rättens utöfning. Man har väl föreslagit, att berörde ord må utbytas emot ordet “tillfälle;" men, enligt Utskottets åsigt, är det Lag-Utakolleta Utlåtande N:o 39. förra ordet uttrycksfullare äu det sednare. Detta bäntyder mera på en tillfällighet, något snart öfvergående; då det andra jemväl utmärker något mera stadigvarande. Och i förra fallet bör rätt giftoman ej förbigås. Endast då obehörigt dröjsmål skulle förorsakas genom inhemtande af hans yttrande, eller han längre lid varit borta, utan att låta höra af sig, må sådant ega rum. Att närmare bestämma de fall, då giftomanuarätten, i anseende till rätt giftomans bortovaro, må på annan öfvergå, låter sig dock ej göra. Det synes vara nog, att lagen tillåter denna öfvergång, då ett dylikt fall inträffar; och större garanti emot missbruk af denna tillåtelse kan svårligen gifvas, än då Domaren ålägges att pröfva, huruvida skäl till öfvergången äro för handen.
Men en sådan åsigt kunde ej vinna gehör i en tid, då kristendomen, blott derför att han sjelf ännu icke var nog skarpt och följdriktigt dualistisk, kände sig sväfva i fara för den fullt konseqventa och genomförda dualism, som, bärande Manis namn, än en gång från persiska gränsen frambröt mot Europa. Manikeismen blef väl till skenet öfvervunnen, men en af dess förre anhängare, Augustinus, ingöt i kyrkan dess ande. Under det århundrade, som följde på honom, förstörde den germaniska folkvandringen med de sista skolorna de sista spåren af grekisk-romersk bildning. Barbarerna kristnades, oftast medelst ståt och bedrägerier; deras naturgudomligheter nedsattes, likasom förut Olympens innevånare, till onda demoner. Hvad som var före kyrkan och utanför kyrkan: de omvända nationernas fäder och minnen – allt detta vardt fördömdt och hänfördt till den onda principens verld. Den österländska dualismens herravälde i Europa blef fullständigt. Och så inbröt medeltidens långa natt. Sex århundraden skilja Proklus, den siste betydande nyplatonikern, och Augustinus, den siste filosofiskt bildade kyrkofadern, från Anselm, skolastikens grundläggare! Mellan dem ett svalg, i hvilket Gregorius den store och Scotus Erigena äro nära nog de enda stjernorna, och dessa ingalunda af första ordningen. ”Det gifves ödemarker i tiden, likasom i rummet”, säger Bacon. När det svaga försöket till vetenskaplig verksamhet åter kunde ega rum, var skolasten lycklig nog att i sin ego hafva några på en omväg från araberna erhållna makulerade blad af Aristoteles. I dessa blad utläste han med häpnad och beundran methoden för en logisk undersökning, För öfrigt var det Hermes Trismegistus, Dionysius Areopagita (öfversatt af Scotus Erigena) och dylika mystiska verk ur obekant källa och med nyplatonsk anstrykning, hvilka stodo grubblaren till buds, då han utifrån behöfde hemta något material till ifyllande af den kosmologi, hvars grunddrag voro honom gifna i kyrkans dogmer.
— Beträffande den föreslagna platsen för kokhet, hvars lämplighet blifvit af Sekund-Chefs-Embetet vid Lif-Gardet till häst, uti afgifvet yttrande, bland annat bestridd på den grund, att kokhusetg granskap med sistnämnda regementes höskullar komme att medföra eldsfara, har Chefs-Embetet förklarat sig, i likhet med hvad Chefen för Ingenieur-Corpsen rörande samma fråga uti skrifvelse till Krigs-Kollegium af den 18 April 1857 yttrat, anse några verkliga olägenheter icke uppstå genom att förlägga kokhuset år den föreslagna platsen, som visserligen äfven kunde väljas annorstädes, om icke en ökad kostnad för grundläggningen derigenom komme att uppstå. ChefsEmbetet hade i öfrigt ingenting att tillägga till hvad Militär-Kontorct angående O D ö OO O dessa förslag yttrat, och hvaruti Chefs-Embetet således instämde. — Chefs-Embetet anser ock, lika med hvad Sekund-Chefs-Embetet vid Andra Lif-Gardet yttrat, att den i förslaget till förändring af kasernernas inredning upptagna summan af 10,560 R:dr icke borde tagas af de till Lif-Gardcs-kasernernas underhåll afsedda medel, hvilka oftast befinnas otillräckliga. — Vidkommande slutligen Sekund-ChefsEmbetets anförande om behofvet af tvätthus och krutförvaringsrum, nv. m., hvarom ej några särskilda förslag och icke heller några detaljerade uppgifter, derpå sådana kunde grunda sig, blifvit af Sekund-Chefs-Embetet framlagda, har ChefsEmbetet vjd Ingenieur-Corpsen ansett dessa smärre anläggningar, och förändringar i öfrigt först komma i fråga, när den nya strandgatan framdeles kommer att i denna trakt anläggas.
»Jag tycker inte om att ha herr Hammer till vis à-vis,» återtog hon med solfjädern för munnen. »Han ser ut som vårt onda samvete.» Mortimer hörde henne icke. Han hade fallit i tankar, med blicken ut i luften, som det emellanåt hände honom. Han hade ansiktsuttrycket hos en man, som ansträngdt lyssnar till en anekdot, åt hvilken alla skratta, och i hvilken han uppfattat allt, utom själfva pointen. Hammer hade en viss möda med att underhålla sin dam, fröken Dorff, en ung sångerska. Han var fullkomligt omusikalisk och kunde alltså icke tala om musik. Karl Hammer var anställd på konsul Arvidsons kontor; dessutom var han släkt med honom på långt håll. Han var en mycket blek man på ett par och trettio år, med ljust, nästan hvitaktigt hår och stålblå ögon. Det var numera endast få som erinrade sig, att han för en del år tillbaka hade gifvit ut ett häfte noveller af den art, att de kastade honom hufvudstupa ut ur det borgerliga samhällets aktning. Han var då några och tjugu år och stod nära sin licentiat, men afbröt tvärt sina studier af brist på medel och af missmod öfver stängda framtidsutsikter. Lika litet var det någon som visste, att han ännu alltjämt skref, så ofta kontorsarbetet lämnade honom någon tid öfrig. Hans ande hade härdats i ensamheten. Hans hemliga dröm var en tillvaro bland några få närstående, på hvilka han kunde slösa sin ömhet för att sedan med så mycket lättare hjärta kunna spruta den öfriga världen i ansiktet sitt bleka och bitande förakt. Fröken Dorff hjälpte honom med hela den älskvärdhet, som alltid stod henne till buds, att hålla samtalet gående. Den vackra sångerskan var i själfva verket ursinnig öfver att ha blifvit placerad med en person, af hvilken hon icke kunde ha den ringaste nytta. Grothusen, hennes högra granne, kunde endast då och då ägna henne några ögonblick. Den militäriska plikttrohet, med hvilken han i början konverserade fröken Arvidson, tycktes mer och mer öfvergå till ett verkligt, lefvande intresse. Mortimer hade ännu icke vaknat ur sin distraktion. Han kunde icke taga ögonen från Tomas och Märta. Kanhända erinrade han sig något af sin egen ungdoms dåraktiga och till hälften glömda hetsjakt efter en omöjlig lycka.
Werenius hade, mörk i hågen, under hela middagen betraktat Bella, som af Ekenhjelm forts till bordet och med denne underhållit en särdeles liflig konversation. De adjektiver, hvarmed Werenius, under denna jämförelsevis korta tid, uti tankarne försett Ekenhjelm, voro rent utaf häpnadsväckande uti såväl kvantitativt som kvalitativt hänseende och voro ett ej vidare vackert vittnesbörd om häradshöfdingens mänskovänliga sinnelag. Bella var intagande, klädd uti en ljus silkesdräkt, som i mjuka veck föll kring hennes smärta gestalt. Slutligen såg Werenius henne taga en ros och lemna den åt sin kavaljer, hvilken med hänryckning fäste den uti sitt knapphål. Vår häradshöfding skar tänder utaf raseri och svor ve och förbannelse öfver denna koketta varelse, som snart skulle lyckas att göra honom svartsjuk som en turk. Senare på aftonen dansade man, men Werenius hade uti sin förbittring gått ut i parken för att ensam med cigarren få gifva luft ät sina känslor. » Werenius, hvar är du? » hördes Järnfält ropa. » Du måste komma in för att dansa; damerna fråga efter dig; för resten är du bra ohöflig, som så här undandrager dig dina kavaljersplikter. Kom nu! » Werenius åtföljde honom motvilligt och inträdde i salongen just i rätta stunden för att se Bella dansa förbi med Ekenhjelm. Han bet sig förargad i läppen och uppbjöd Clara Järnfält samt visade sig så pessimistiskt och satiriskt anlagd under denna korta stund, att hon förvånad blickade upp på honom, men då hon följde riktningen af bans blickar och sig Bella inbegripen uti en liflig flirtation med Ekenhjelm, förstod hon sammanhanget och hade svårt att dölja ett småleende. Werenius ' sinnesstämning var ej afundsvärd, men han lugnade sig något, då vid hemfärden Claes på ett högst märkvärdigt sätt intrigerat sig själf och sin hustru på det främre sätet uti den lätta jaktvagnen, då naturligtvis Bella med häradshöfdingen fingo placera sig bakom. Hvar och en försjönk uti sina egna tankar, såsom det ofta händer, när man efter flere timmars oafbruten sällskaplig konversation åker hem en varm sommarnatt.
Det är j u en gärd icke blott af rättvisa och billighet, utan äfven af klokhet, ty det är j u själf klar t, att ett arbete skall utföras bättre och raskare af en stärkt och uthvilad människa än af en uttröttad och försvagad. Ett önskemål är äfven, att alla principaler, som möjligen kunna det, själfva bekosta sina biträdens ferievistelse på landet och att vänliga ferieeller hvilohem, med eller utan » K. F. U. K. » som märke, landet rundt öppnades för arbetande kvinnor. PARKEN VID NATIONALMUSEUM. Lindblad eller Topelius, eller en ädel, högstämd dikt af någon af våra förnämsta skalder. Ett fosterländskt kväde af Tegnér eller Snoilsky, en af Topelii skära, känsloveka sånger, eller Viktor Rydbergs odödliga strofer, där han med helig vrede slungar sitt anatema emot materialismens och industrialismens förbannelse och fasor eller med glödande längtan siar om ett kommande Guds rike på jorden. Omöjligt kan sådan sång och läsning hafva annat än ett godt och förädlande inflytande. Det vore att önska, att K. F. U. K. vore mindSTRANGER. A. B l o m b e r g foto. » H VIT A BERGEN ». - EN LITEN HISTORIA. AF TORRJÖRN 6 - På v ä g till sin fästmö och med henne i tankarna efter vanligheten skulle han en dag hoppa upp på främre platformen af en förbiilande spårvagn, halkade på fotsteget och kom under vagnen. Då man åter drog fram honom, voro bägge fötterna krossade. Han fördes till Serafimerlasarettet och inom en timme var Karl Vestberg krympling — man hade måst taga af båda benen strax ofvanför fotederna. F Ö R IDUN GRANLUND. M IN GODE V Ä N, med. d:r Karl Vestberg, har alltid varit en ädel natur. Därtill är han, som alla veta, en duktig karl, fast han är krympling, och j a g skulle vilja se den, som hinner med mera arbete på dygnet än han. Men energisk har han ej alltid varit.
Jag bör äfven påminna derom, att då man talar om privatbankerna och berömmer dem, så bör man ihågkomma, att dessas vederhäftighet och förmåga att infria sina penningerepreseutativer grunda sig på säkeihetshandlingar, intecknade i Svensk jord; kan man nu ej förneka att den säkerhet, banken har af filialbankerna, också grundar sig på enahanda slags säkerhetshandlingar, hvilka likväl i godhet ej äro jemförliga med dem riksbanken fordrar för låns meddelande, så må det med skäl väcka förundran, att Utslct i sitt Betänk, likväl säger, att bankens ändamål ej upfylles genom att bibehålla fastighetslånefonden. Hvad slutligen ordet filialbank beträffar och den vackra jemförelse Hr N ordenfelt framställde om det faderoch sonliga förhållandet, som borde ega rum emellan Riksbanken och nämnde filialbanker, så anser jag denna liknelse vara i högsta grad haltande, emedan filialbankerna icke utgöra annat än enskilda korporationer, hvilka slagit sig tillsammans, för att i möjligaste mån kunna »gagnera» på Riksbankan; så att något »sonligt» förhållande af dessa banker Rot) 20 Juni f. m. till Riksbanken endast lärer finnas uti Hr Nordenfelts nog fantasirika inbillning. På grund af hvad jag nu anfört, fortfar jag i min vördsamma anhållan om afslag å förev:de punkt samt om bifall till det i Hr D:r Sandbergs reservation framställda förslag. H. Exc. Hr Gr:n o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit ntfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m. Frih. Tersmeden: Det är teraligen naturligt, att för en så gammal institution som Riksbanken det skall finnas en mängd bestämmelser qvar, hvilka väl voro passande för den tid, den organiserades, men hvilka nu, till följd af förändrade förhållanden, måste undergå vissa förändringar. Bland dessa äro otvifvelaktigt bestämmelserna om fastighetslänefonden. Banken var långt in på detta seklet den enda penningeaustalten i riket. Derilrån skulle alla hemta sina förlagskapitai. Dessa tider äro likväl nu betydligt förändrade, sedan nästan i alla provinser penningeanstalter äro organiserade, hvilka belåna inteckningar å fast egendom.