Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Alltmer känner sig emellertid Ryssland missnöjdt, har länge på egen hand planerat ett tigerspr&amp;ng mot det väntade feta villebrådet i Orienten och drifver till Tysklands förargelse sin kurtis med Frankrike, ehora » föremålets » jakobinska kostym icke just är till behag. Äfven i Berlin råder mot Ryssland en tilltagande förstämning, hvilken tydligt nog gaf sig tillkänna vid kejsar Alexanders besök därstädes den 11 okt. Men trippelalliansen, som ger sig min af att vara ett bålverk mot både Ryssland och Frankrike, synes ejelf laborera med en viss svårighet att hålla ihop. Det är egentligen Frankrikes attraktionskraft, som märkbart börjar öfva sin verkan. Folkpartiet uti Italien uttalar sig gång på gång mot den ekonomiskt rninerapde anslutningen till arffienderna, de af gammalt ha-tade » tedeschi », och kastar i stället sina slängkyssar till Frankrike, den romaneske stamfränden, förkämpen för Italiens enhet, den borgerliga frihetens stärkta knytfäste. Af-täckandet af Giordano Brunos staty i Rom (9 juni) gaf äfven anledning till några demonstrationer af politisk innebörd. En annan demonstration tog sig särdeles handgripligt uttryck i attentatsförsök mot ministerpresidenten Crispi (13 sept.). Äfven i Österrike förnimmer man med en viss nervös otålighet de återkommande lystringsorden från Berlin. Att Österrike Ican söka andra kombinationer har också ibland antydts; illusionen om ett närmande mellan Österrike, Frankrike och Italien har åtminstone på visst håll förefallit nästan tjusande. Svårare är måhända den inre söndring, med hvilken hvardera af de båda största alliansmakterna laborerar. De i förbundsrådet representerade tyska furstarne lära nämligen ej så alldeles obetingadt underordna sig under det preussiska förmynderskapet, utan låta märka något som liknar opposition. Får en sådan utveckla sig måtte Tyskland ej faktiskt vara fullt så starkt, som det ser ut att vara — vid de stora militärmanövrerna. Därtill kommer också den, trots hänsynslös användning af statens alla maktmedel, alltjämt tillväxande och allt fastare organiserade sociala rörelsen. Inom Österrike stå de olika nationaliteterna alltjämt söndrade.
Fröken G. blef nämligen för några dagar sedan utnämnd till stenografassistent vid danska riksdagen. Några bland riksdagens ledande män hade i det längsta motarbetat denna utvidgning af den kvinliga arbetsmarknaden såsom en enligt deras förmenande lika olämplig som onödig nyhet. Här hemma hos oss ha vi ej ännu kommit så långt, att någon kvinlig stenograf vunnit anställning vid riksdagen, ehuruväl flere sökande anmält sig. han sin mors röst: » Hvilken öfverraskning! » » Har pojken redan kommit till världen? » ropade han andlöst och tillägger, gripen af en sorglig aning: » det är väl inte en flicka igen? » » Nej, två », är det långmälda svaret. Det går väl inte alla som vårt stackars juKvinnas anställning å apotek. Ansökstitieråd, men för de flesta människor har nog ning är hos K. M:t gjord att fröken Katarina Bolifvet då och då en oangenäm öfverraskning i lin, dotter af aflidne landssekreteraren E. Bolin i beredskap, och inför dessa blir oss ingenting Falun, måtte, utan hinder af sitt kön, få antagas till elev å apotek samt efter framdeles aflagda annat öfrigt än att bära det oundvikliga med farmacie studiosioch apotekare-examina erhålla värdighet. Likväl finns det ännu ett annat slag enahanda rättigheter, som, efter aflagda kunskapsaf öfverraskningar med många förtretligheter till prof, tillkomma manlig farmaceut. följd, som lätt skulle kunna undvikas; jag menar dem, som vi människor själfva bereda hvarandra, visserligen i bästa afsikt, men hur ofta med helt annan följd. Öfverraskningar. Herrn i huset skall i dag vara med på en afskedsfest för en god vän, och hur litet än Små funderingar af fru Johanna. hans äkta hälft annars är förtjust i dylika fester, vilka olika känslor väckas ej i ett människotycker hon, att den i dag kommer ganska läghjärta af ordet » öfverraskningar ». Tillhör ligt. Hon vill passa på, medan hennes stränge hjärtat tillfälligtvis ett människobarn om sjutton herr man är borta, och ställa till stor rengöring; vårar, då världen blir skönare för hvarje dag inte det minsta damkorn i den mörkaste vrå och man gör sig tusen glada förväntningar, bar skall slippa undan.
Derför begagnar jag äfven detta tillfälle för att uttala hvad jag tänker, i den förhoppning, att dessa rader skola läsas af någon, som af dem känner sig träffad. Det sagda är sagdt i kärlek; må det också upptagas med kärlek. Mot en annan missuppfattning vill jag också vända mig. Jag har talat några ord om de samhällssynder och samhällsfiender, hvilkas namn äro fåfänga, flärd och yppighet, synder, som kanske mer än andra uppfostra de unga till oduglingar och förderfva dem. Härvid måste emellertid ihågkommas och strängt fasthållas, att sådana samhällsfiender husera icke blott i de förmögnas eller de bättre lottades hus, utan också i de fattigas. I de förra är det företrädesvis den manliga ungdomen, som genom dem synbart förderfvas, i de senare den qvinliga. Tror man, att en hjelp mot detta onda är att söka i en fullkomlig nivellering af lefnadsförhållandena, så har man icke mycket förstånd. En sådan nivellering är dessutom omöjlig. Äfven i det argaste socialistsamfund kommer det alltid att finnas »öfver och under», »uppe och nere» och lefnadsförhållanden derefter. Det första botemedlet är, att vi rätteligen vakna upp öfver det onda i tiden, hvartill hvar och en i sin mån är skulden, och att vi vilja göra något. Och då är det vigtigt att icke låta lulla sig till sömn af vare sig pessimismens eller optimismens vaggsånger. Man kan till den grad förslöas af det ondas magt och utbredning, att man anser ingenting kunna göras, utan att det är bäst att »låta’t gå». Den faran förstår jag så väl; men jag förstår också, att det är en fara, en frestelse, som man måste afvisa, »Verlden har alltid varit ond och kommer alltid att så bli, och det är på det hela taget icke sämre nu än förr» heter det från så många håll och kanter, med ett slags blandning af pessimism och optimism. Huru jemförelsen mellan förr och nu utfaller i fråga om andra företeelser på det moraliska gebitet, det lemnar jag nu å sido.
Det var en saft, en bred k o m i k o c h ett smittande humör öfver framställningen, i hvarje dess minsta detalj, hvilka verkade oemotståndligt och till fullo häfdade skådespelarens stora lykte. Ett sådant uttrycksfullt o c h karaktäristiskt minspel t. ex., som det hr Neumann presterade, får man här, annars sällan, o m någonsin, se. Det lifligaste bifall hälsade o c k den förträffliga prestationen. Teaterns egna rollinnehafvare utförde m e d erkämiansvärd verve sina gamla uppgifter. Ny — åtminstone för oss — var hr V. Lundberg som den malätne studenten Eugelsöe, af hvilken figur han åstadkom en rent dråplig effekt. Musikföreningen gaf i tisdags sin sista konsert för innevarande säsong, hvarvid Friedrich Kiels oratorium » Kristus » uppfördes. I sista stunden före tidningens pressläggande hinna vi endast omnämna, att utförandet af det alltigenom anslå- ende o c h verkningsfulla oratoriet blef en ny triumf för Musikföreningen o c h dess talangfulle ledare prof. Neruda. Ehuru det dramatiskt liffulla verket bjuder på många svårigheter för såväl kör s o m solister, besegrades dessa dock utan några missöden, o c h utförandet förtjänar i sin helhet det största erkännande. Den fulltaliga publiken sparade ej heller på bifall efter hvarje afdelning, o c h gällde detta bifall såväl solister som kör o c h hofkapell, m e n icke minst hr Neruda, s o m vid konsertens slut under fanfarer från hofkapellet o c h stormande bifall från publikens sida fick mottaga en stor lagerkrans. — Konserten bevistades af kronprinsen-regenten o c h hertiginnan af Dalarne m e d uppvaktningar. Hrr i dag Taube endast sättare Tor Aulin och Vilhelm Stenhammar gifva fredag med biträde af grefvinnan Math. konsert i Vetenskapsakademien, hvarvid kompositioner af vår framstående tonEmil Sjögren k o m m a att utföras. Hr Aug. Hammar, den kände landsmålsförtäljaren, gifver den 9 dennes en soaré på Vetenskapsakademien efter ett omväxlande o c h lockande program. — * — • S n ^Ficlias clag. Af Victorien Sardou.
Det är ur denna synpunkt, som jag har yrkat förhöjning af Just.-Kanslerens lön till likhet med Just-Rådens och HofRälts-Presidenternek, med hvilka han alltid varit satt i jemnbredd. Jag får, på dessa skäl, anhålla om återremiss. Hr Cederschiöld: Då Utsk. för afstyrkande af motionen icke haft annat skäl att åberopa än att det icke blifvit visadt att Just.- Kanslerens göromål ökats i samma mån som Just.-Rådens, så tror jag alt äfven detta skäl saknar grund, ty om det förhåller sig så i afseende på Jnst.-Råden som jag förut nämnt, nemi. att de förut varit så sysselsatte att de icke kunnat få någon tillökning i göromålen, så följer ju häraf äfven ali de icke erhållit någon tillökning i göromål utan endast tillökning i målens antal, nemi. de oafgjordes antal; men hafva nu icke Just.-Råden erhållit tillökning i sina göromål så kan man ju icke fästa sig dervid att det icke blifvit visadt alt Just.-Kanslerns göromål i samma mån tillvext. Nu lärer likväl, efter de uplysningar jag erhållit, förhållandet verkligen vara sådant, alt Just.-Kanslern har fått tillökning i sina göromål. Det skäl som blifvit anfördt för afslag af motionen borde således tvertom verka till bifall af densamma. Då nemi. Just.-Kanslern fått förökade göromål men icke Just.-Råden, så torde det utgöra ett skäl till all gifva honom förökad lön, när man gifvit sådan tillökning åt Just.-Råden För öfrigt instämmer jag med Ht von Hartmansdorff deruti att jag Den 11 April f. ni. 55 anser, ali en embetsman, på den plats som Just.-Kanslern, åtminstone borde aflönas med det belopp som bär år föreslaget. Frih. Åkerhjelm: Den siste värde talaren har utgått derifrån alt han ansett det vara ådagalagdt alt Högsta Domstolen icke fått tillökning i göromål på samma gäng som han erinrar att antalet af målen ökats.
Här är nu tillstyrkt i första morn., alt för bränvin, sorn blifvit vid utskäkning utborgadt, ej får utsökas betalning, och i andra morn., att samma förhållande skall äga rum för minuthandel, då beloppet, som skulle lagsökas, icke går till mera än en kanna. Delta allt innebär naturligtvis icke annat än någon förhoppning att kunna förmå den, som säljer dessa varor, att icke göra det på kredit, och jag vågar förorda Ulsk:s förslag,på de skäl, jag först nämnde. Gr. Lagerbjelke: Det stadgande, hvilket nu omhandlas, är i min tanka ganska vigligt till befrämjande af nykterhet. Deremot tror jag Utsk. hafva varit mindre lyckligt, då Utsk. icke antagit den af R. o. Ad. beslutade redaktion. Utsk. bar nami. ganska rigtigt funnit att äfven med utminutering af bränvin kan vara samma förhållande, som med utskänkning, men Utsk. ville stadna, då man kom till en kanna. Det är likväl fruktansvärd!, alt om suparen, då han tager så mycket som en kanna bränvin, kan få del på kredit, så blir följden den, att den, som icke kan få ett stop, han tager en kanna, icke tänkande på att en dag kommer då äfven betalning för densamma skall erläggas, så att denna rättighet att genom utsökning få uttaga betalning, då det utborgade går lill en kanna, kan leda dertill, att mången kanna blir utborgad, hvilken, i fall detta stadgande icke funnits, troligen ej skolat blifva det. Jag anhåller derföre ali R. o. Ad. täcktes, med vidblifvande af sitt förra beslut, afslå Utsk:s förslag. Hr von Hartmansdorff: Om det förhölle sig så, som Gr. Lagerbjelke förmodat: så skulle jag instämma med honom. Men låtom oss antaga att R. o. Ad:s förra beslut blefve beståndande och alt således §:n skulle lyda: ”Ej vare någon berättigad att söka betaluiug för bränvin, som blifvit vid minuthandel eller utskänkning utborgadt.”
Och bd bet i Äottgl. brefmet bett 19 Suni 1805 nt ebb e Sfaj:t genom cirfttlär till fatntliga 2)omfapitlen bett 8 Siarö 1861 förflarat, att hmab ftprelfe fig tittbrngit [eban fifta 9tifébag. lös bmab t berörba Äongl. bref är ftabgabt t affeenbe på ffptbigbet för fbfanbe tid organidbefiädning, att ftprfa ftg ega funflfap od) flicftigfjet i »accination, tid ad mibare fraft od) merfatt uppfört. (Stt af Matmar bomfprfo*, flottö* ocb taitböförfamltngar fattabt be* flitt angåettbe röftberäfning mib preftmal inom fötfamtingantc t)ar af Äoitgl. 9)taj:t blifmit jlabfäftabt. SJieb ttppbäfmattbe af $ottgt. förorbningen bett 5 ©ftbober 1839 angåenbe preftgårbébpggnaber t ©fåne, t)ar Äongl. SÖZaj:t imber bett 5 februari 1860 utfärbat nt) förorbtting i ämnet, od) ber jemte aubefadt
Den 25:te April erhöll Fältmarskalken underrättelse att Amiral Cronstedt på Sveaborg hade capitulerat och att Fästningen den 3 Maj skulle åt fienden öfverlemnas, i fall icke ett bestämdt antal Linie-Skepp såsom förstärkning innan den tiden voro i hamnen inlupna. Isarne voro ännu denna tiden fasta som berg och med sundt förnuft kunde hvar man, utom Herr Holm, förutse att Fästningen skulle gå öfver. Härigenom blef Ryssarnes belägrings-corps emot Sveaborg för dem disponibel, då deremot Grefve Klingsporr icke hade mer att vänta någon appui af denna Fästning eller dess Garnizon. Han skulle således framryckt utan att i landet hafva ägt en enda stödjepunct, i fall hans här lidit något nederlag, hvarigenom hela Arméen, Grefve Sandels Corps deri inbegripen, tvärt emot Konungens bestämda instruction, äfventyrats. I Maj månad, som nu var för hand, förestod öfvergången från vinter till sommar, som i Finland sker med mycken hastighet. Floderna svälla öfver sina bräddar och vattnet rusar fram med stormens fart. I och med detsamma tillföll också Ryssarne de stora fördelar, hvarom Författaren i början af sin skrift gör så mycket väsende, nemligen de fördelaktiga passen i det genomskurna Finland, der Författaren påstår att en liten styrka länge kan hindra och uppehålla öfverlägsna fiender. Kunde väl Grefve Klingsporr här nu anses Ryssarne så öfverlägsen att dessa icke i de fördelaktiga passen skulle kunnat hindra och uppehålla honom tills nödiga förstärkningar från deras operationsbas kunnat utgå? Herr Holm pretenderar nu äfven att Finska Arméen under fiendens eld skulle slå bryggor öfver de framrusande vattnen som genomskära landet. Huru skulle de dervid stupande ersättas? Jo, i händelse Grefve Klingsporr hade fått begagna sig af alla Författarens om, så skulle det gått bra. T. ex. om Arméen alltid fått sina behofver och förstärkning när det behöfdes, samt blifvit rätt anförd, så skulle Arméen, såsom f. d. Konungen påstod bordt ske, kört Ryssarne ur Europa. Men då skulle icke händt hvad likväl nu inträffat och som
Min bror höll jag också mycket af, men han var naturligtvis öfversittare och ville råda öfver mig lika mycket, som vi bägge rådde öfver lärgossarne. E n äldre bror är kanske alltid sina systrars tyrann, men det fann jag då ganska naturligt. Han var ju karl eller skulle åtminstone bli, och jag kunde aldrig bli mer än kvinna, en, enligt tidens föreställningssätt, underordnad varelse. Egentligen tror jag icke, att vår mor var så mycket underordnad sin man, men nog trodde han det, och det skulle inplantas i barnen också. Min mor var en rask kvinna, som höll både man och barn och hela hushållet i förträfflig ordning, men det låtsade hon aldrig om, liksom hon aldrig lät märka, att hon ägde ett stort inflytande på mannen. Som min far kände sig liksom litet stolt öfver att vara borgare samt bisittare i ämbetet och satte värde på sitt yrke, tyckte hans hustru dock, att hela den ställningen ej vore så afundsvärd. » En handtverkare blir ändå ingenting annat än en handtverkare, » sade hon, och det tycktes gräma henne. » Kan bli ålderman, » inföll min far. » Hvad kan en studerad karl bli? » sporde min mor. » Allt, » svarade hon själf på frågan, » till och med biskop. » Att jag skulle bli något annat än mina föräldrars dotter och sedermera möjligtvis hustru åt någon snickare eller annan handtverkare, kunde min far ej tänka sig. Det låg helt enkelt i sakens natur, i en handtverkardotters natur, tyckte han. Min mor sade ingenting därom. Hon talade bara om sonen. Som man dock ej genast blir biskop, så ville min mor, att hennes son skulle studera, men det vann icke min fars samtycke. H a n ville icke, att sonen skulle gå i handtverkslära, vore det än hos honom själf, och ehuru åldermanskapet kunde le mot både honom och sonen, fann han dock förmånligare, att sonen ägnade sig åt handeln. Det var alltid ett trappsteg högre. » Först kan han ju gå i storskolan, » förklarade min far. Med » storskolan » menades Storkyrkoskolan. Vi bodde i den inre staden, och det föll sig naturligt, att en gosse sattes i denna lägre apologistskola. Det ville min mor dock icke höra talas om.
mannen trångt om hjärtat; det var ändå » Teet är serveradt! » Fina öppnade ceretuDgt att vara fattig och nödgas anlita anmoniöst dörrarna till matsalen, det var hendras hjälp — ofta ovilligt gifven — men i nes lilla krigslist att öfverrumpla sin husnästa ögonblick tog hans ungdomliga hoppfullhet bonde och första aftonen förskaffa den reåter öfverhand. Om blott vår Herre förlä- sande en varm kvällsvard, ty inom den gamnade hälsa och krafter, så kunde han nog la jungfruns osympatiska yttre klappade ett en dag återgälda det, som professorn nu lade särdeles varmt och ömt hjärta. ut för honom, ja, kanske den gamle herrn Om professorn genomskådade henne, teg framdeles skulle vara glad öfver att hafva han emellertid och bjöd med en gest stuhjälpt honom på väg. denten att stiga in; där i det fulla lampljuHan nickade och smålog af inre belåtenset betraktade han sedan uppmärksamt den het. Sedan kom jungfru Fina med en korg unge främlingens fina, intelligenta ansikte för hans linne och strumpor, en liten hylla med den kloka, tänkande pannan, det blonda slog han själf upp, och därunder arrangerahåret och de kloka ögonen; han såg nästan ut des ett gammalt gardindraperi, som förträffsom ett barn. Skulle väl en sådan där liten ligt skymde hans anspråkslösa garderob. Jungfröken, mors gullgris, en gång blifva en man frun riktigt slog ihop händerna af förtjussom dugde till något — det trodde han icke ning, hon hade aldrig trott, att en ung herre stort på, och det satiriska löjet, som alltid skulle vara » så snäll med hammare ooh nubb, » låg så nära, spred sig åter kring munnen. som hon uttryckte sig. Knut Berg var van Professor Wiuter kunde vara briljant älskatt begagna sig af till buds stående resurser, värd och utomordentligt intressant, när han och rådlös var han aldrig; bakom det flickville, men han kunde också vara kyligt otrefaktigt finhyllta ansiktet dolde sig en sällspordt lig som ett majestätiskt isberg, det fick stufast vilja i förening med det mest förnöjdenten vidkännas denna första kväll, och öfsamma lynne.
I anseende til Nyqwarns Qwarn och Bro i Upsala Län, hwilka, enligt comrsÄ afven 17 Junii 1724, blifwit emot en ärlig ärrenäs-8ummL af Femhundrade Daler Silfwermynt för Qwarnen, och Erhundrade Daler samma mynt för Bron, ti! ewardelig besittning uplatne til Bagaren lambke: och dess efterkommande, sä länge de fullgjorde de uri (^omrEet betingade wilkor, til säkerhet hwarföre i borgen ställt sitt i Stockholm belägne Stenhus, sä har Kongl. Maj:t, enligt Riksens Ständers underdåniga yttrande om KronoLägenheter i allmänhet wid 1766 ärs Riksdag, behagat i Räder fastställa, at Arfwingar, som emedlertid bortlemna! berörde til Kronans säkerhet - 1520 Den zo Mars. kercher pantsatte Stenhus, skulle wid detta ^rr-en. bibehallas, med wilker, ar a behörig ort lata i stallet inteckna Nyqwarns Gästgifwaregärd, men som uplysning saknas, huruwida detta wilker blist wir sullgjordt, och af et fran Swea HostNärr infordradt 6rav2tion8 bewis inhämtas, at, enligt Asunda HaradsRätts Intecknings - krococojl för de sista Do arén til och med Sommar-Dnget Ar 1809 ingen gällande Inteckning i Nyqwarns Gästgifwaregård, för i fräga warande och Lon truLl-, fullgörande finnes wara rågen eller bewiljad, hwaremor flere enffildte personer för fordringar hos erhållit Intecknings-rätt, sa wäl utl Qwarnen som Bron, ehuru de til sin natur aro Krono-Lägenherer, och ägande-rärren deraf ^rrenclb Jnnehaswarne således icke tilhörig; altja och da Riksens Ständer anse /ärrenclL-rättigheten wara förwerkad, sa wida Hrren6-ito,-srne afidosatt den owilkorliaa skyldighet, ar til Kongl. Majus och Kronans säkerhet lara inteckningen i Nyqwarns Gästgifwaregård werkstallas, fa Riksens Ständer härigenom hos Eder Kongl Maju i underdånighet anhalla, det matte Eder Kongl. Majus Befallningshaswande i förberörde Län warda anbefalld, ar, wid skeende behörig undersökning lara utröna, huruwida Kongl. Majus och Riksens Ständers wid 1-766 ars Riksdag gjorde föreskrift om Nyqwarns Gästgifwaregards intecknande til Kronans säkerhet blifwit iakttagen, hwarefrer Kammar ^olletzium torde fa sig updraait, ar med fragan om Hrrenäerältigheren i laga ordning förfara.
Raabs förslag får äga rum, så kan coulrapropos. icke blifva någonting, annat, iin ogillande af Frih. Raabs förslag. I anlcdn. häraf ytlrade II. Ex. Hr Gr. o. Landtm., att votering om bifall till Frih. Raabs förslag destomindre kunde förvägras, som propos. å detta förslags antagande blifvit besvarad med så blandade ja och nej, att det äfven för H. Ex. varit svårt att bedömma, hvilkeldera af dessa svar varit öfvervägande. Hr von Hohenhausen: Sådana här öfverläggningar äro alltid obehagliga, och jag hemställer, om det icke vore bäst att framställa propos. på antagande af Ulsk:s förslag, hvilket ännu icke skett. Denna kunde sedan sältas lill ja-propos. emot någon af de andra. Ex. IIr Gr. o. Landtm, förklarade, att någon propos. om antagande af Ulsk:s förslag till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag hvarken behöfde intagas i voter.propos. eller kunde efter voteringen blifva nödig, emedan det efter pröfningen af anmärkn:rne, derest de alla förföllo, följde af sig sjelfl, alt Utsk:s förslag komme att hvila till nästa riksdags afgörande. Hr Printzenskjöld: I händelse Frih. Palmstjernas åsigt blir gällande, nemi., att Frih. Raab äger rättighet all erhålla votering öfver sitt förslag, så lärer väl också rättigheten för mig stå öppen att få votering öfver mitt förslag, och jag får således förbehålla mig denna rättighet. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade i anledn. häraf, alt enligt hans öfvertygelse både Hr Printzenskjöld och Gr. Lagerbjelke voro berättigade alt, likasom Frih. Raab, söka få sina förslag antague, genom särskilda voteringar. Frih. Raab:
STOCKHOLM OSCAR L. LAMMS FÖRLAG. STOCKHOLM, TRYCKT I CENTRAL-TRYCKERIET, 1880. När man öfverskådar de arktiska resornas historia, från äldsta tider till våra dagar, så mötes man af tre stora frågor, som mer än andra tilldraga sig uppmärksamheten, derför att deras lösning alltid förefallit så oöfvervinneligt svår, svårare, kan man säga, än alla andra frågor, som hafva något samband med forskningarna i de arktiska trakterna. Dessa tre frågor kunna korteligen utryckas med de orden: nordpolen, nordvestpassagen och nordostpassagen det är de tre stora målen, som nu under mer än tre århundraden eftersträfvats af olika nationer: engelsmän, holländare, ryssar, danskar, svenskar, tyskar, österrikare och nordamerikaner. Hvad målet för den första frågans lösning beträffar, så innebäres det, utan vidare förklaring, i sjelfva namnet. Det gäller, rätt och slätt, att framkomma till nordpolen, det vare sig nu, att detta måste ske med fartyg, eller, sedan hypotesen om ett ständigt öppet polarhaf numera på goda grunder blifvit öfvergifven, med slädar, eller slutligen, såsom några personer föreslagit, med ballonger eller liknande luftskepp. Deremot torde det vara nödvändigt att förklara, hvad som egentligen menas med de inom den geografiska literaturen vanliga uttrycken: nordvestoch nordostpassage. Med »nordvestpassagen» förstår man en sjöväg från Atlanten till Stilla hafvet genom den nordamerikanska ögruppen, d. v. s. i nordvestlig riktning från Europa. Med »nordostpassagen» menas likaledes en sjöväg från Atlanten till Stilla hafvet, men i nordostlig riktning från Europa, d. v. s. längs Sibiriens norra kust. Vägarne för de båda passagerna ligga således inom det rent arktiska området, norra Ishafvet. Den svåra uppgiften att framtränga till nordpolen har ännu icke blifvit löst, oaktadt betydliga insatser derför blifvit gjorda både af kapital och personlig uppoffring. Nordvestpassagen är ännu i sin helhet ofullbordad; Mac Clure anses som dess finnare, ty allra största delen af sjövägen mellan Berings sund och Smiths sund genom