Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men på andra sidan får icke heller förbises, att då detta, ständigt tillgängliga, hästantal kunnat godtyckligt bestämmas, jemlikt 2:a punkten i Kongl. Cirkuläret den 2 Augusti 1844. har det på många ställen fastställts vida utöfver behofvet: att, om postocli skjutsbefordringen i hela Riket kommer att ställas på entreprenad, skall denna rörelse på de mera trafikerade vägarne efter någon tid otvifvelaktig! förvandlas till ett särskildt yrke, hvars innehafvare finna sin uträkning vid, att sjelfve underhålla det antal hästar, som för den vanliga, dagliga befordringen anses erforderligt; samt slutligen att den resande torde hafva skäliga anspråk, att icke blifva uppehållen en hel timma på hvarenda gästgifvaregård, som ligger i hans väg; — ett uppehåll, som nära nog skulle tillintetgöra möjligheten att kunna företaga resor i vårt land. Man invänder visserligen, att i rättigheten att med posten för billig kostnad afsända förbudssedlar ligger ett tillräckligt korrektif häremot, men besinnar icke, att detta väl må vara händelsen då daglig postbefordring eger rum och då den resande har aldeles samma väg att färdas, som posten, men deremot aldeles icke är fället, då post afgår allenast ett par gånger i veckan, äfvensom då den resande färdas till en del i annan rigtning, än posten. På dessa skäl, och då det gerna icke kan, åtminstone icke bör, vara meningen med en mera genomgripande reglering af postoch skjutsbefordringen i vårt land, att göra den senare allmänneligen sämre, än den för de resande hittills varit, under det desse rättvisligen tillförbindas att betala förhöjd hästlega, anser jag för min del böra bestämmas, att vid alla stationer, hvarest i medeltal minst 4 hästar om dygnet utgå i skjuts, skall entreprenören hålla tvenne till resandes befordran genast efter deras ankomst, derest ej genom anteckning i dagboken kan visas, att ett lika antal från stationen i skjuts utgått inom den senast förflutna timmen, i hvilket fall de resande måste afbida den tid som återstår i nämnde timme.
Hufvudtitelns förstärkning och allmänna eller vanliga Militairebehof, med tillsamman 400,000 R:dr, hvarjemte Herr Stats-Secreteraren till Protocollet den 20 Martii 1821, just vid fråga om fördelningen af det årets anslag, tili hvars RiksStat en behållning af öfverskotten på Inkomstoch Besparingarna på Utgiftstitlarna var, med 467,206 R:dr 25 sk. 9 rst. Öfverförd, anmält, utan uppgifvande af belopp och ändamål, att Constitutions-U (skottets betänkandett. ioj behållningen förut blifvit till fullo dispo* nerad, samt att, i följd häraf, erfordrades för FörsvarsVerket till Lands och Sjös, 1,600,000 R:dr, eller 300,000 R:dr mer än Ständerna ytterligare beviljat, har Constitutions Utskottet funnit skäligt, att, i och för omförmälta åtgärder, ställa Herr StatsSecreteraren Quiding under tilltal inför RiksRätt; i hvilket afseende Utskottet nu anmodar Riksens Ständers Herr Justiti»- Ombudsman, att, efter äskande af behörig kallelse, denna sak i laga ordning utföra. Hvad slutligen vidkommer de öfriga omständigheter, som i sammanhang härmed förekommit, ej mindre mot StatsRådet och föredraganden af Krigs-Ärender, i anledning af Protocollet den 27 Maji 18T9, och särskildt mot StatsRådets, den 6 Februarii och 20 Martii 1821 samt den 19 Februarii 1822, i rådslagen deltagande Ledamöter, än äfven mot StatsRådet och föredraganden af Handelsoch FinanceÄrenden, i följd af Protocollen den 9 Januarii och 15 Junii 1822, anser Utskottet samma anmärkningar, hvilka dessutom icke ingått i Remissens egentliga föremål, böra förfalla. Stockholm den 26 Maji 1825. 108 Constitutions-Utshottets betänhanden.
Om det tillstånd af känslans öfverretning, som framkallat envigsutmaningen eller aftalet, efterträdes af lugnare besinning och eftergifvande för lagens fordran, så att aftalet ej kommer till fullbordan, eller om någon af de tvistandes egna vilja oberoende tillfällighet mellankommer och afvärjer företaget; synes väl sådant böra lända dem till godo. Hvad sorn ditintills, i fråga om dueller, förefallit, ligger då mera inom tankens, än inom handlingarnes område. Skrider ock det fattade upsåtet så långt i handling, att de tvistande med vapen möta hvarandra och strid verkligen inträder, men den slutar utan att någon skada inträffat; synes oss det icke eller vara för mycket vågadt, att hafva i lagstiftningen lemnat ett sådant läll utan upmärksamhet. Vi anse således den föreslagne 49:de §:n kunna uteslutas.» Den 24 Mars e. m. Det synes mig i sanning, att detta yttrande förtjena!- särdeles upmiirksarnhet, och om jag det oaktadt ansett mig, till förekommande af alla möjliga missbruk, böra bifalla det förslaget, att äfven utmaning och antagande af utmaning skulle beläggas med straff, kan jag dock ingalunda, i strid med alla lagar, som jag sett, bifalla det stadgandet, att ansvaret för utmaningen skulle sta qvar, ehuru både den som utmanar och den som antagit utmaningen frivilligt draga sig tillbaka. Jag känner intet exempel i hela verldens kriminella lagstiftning, att man bestraffar tanken på brott, och jag kallar icke detta för annat än en tanke, då jag i ett ögonblick af öfverilning antager en utmaning, men straxt, ögonblicket derefter, drager mig tillbaka. Jag tror, att då It. o. Ad. antagit den 53 §:n, så bör icke något tvifvel upstå om antagandet af den 54:de. Den, som vill sätta sig emot denna sednare, hade derom lämpligen bort tala vid den 53:dje §:n, så att de båda kunnat i sammanhang blifva föremål för öfverläggning. Att nu, sedan den 53:dje är antagen, motsätta sig den 54:de, vore att genom en öfverraskning åstadkomma en ändring i Ro. A:s förut fattade beslut. Hr Carleson:
Bättre vore det att siika förekomma penningevärdets omvexling, som mer än hittills kommer alt variera, 0111 räntan blir fri. Mången iutändcr, ”att dä det är hvarje producents rättighet alt låta sin vara gälla hvad den kan, hör ock penningen hafva samma förmån”; men jag tror det vara statsmaklcrnes skyldighet att tillse, det varumätaren icke må blifva den, sorn ensam drager vinsten af det allmännas möda, helst dess innehafvare eller capitalisten är den, som minst behöfver arbeta för alt hafva sin utkomst. Jag tager äfven för afgjordt, att andra länders erfarenhet skall åberopas såsom skill för motionen. För att vederlägga detta inkast, fordras vidlyftiga och säkra statistiska uppgifter, h v i I ka Den 17 Augusti f. m. 240 hvilka jag icke kan åstadkomma: men äfven dessa förutan, tror jag mi” icke göra något misstag, dä jag säger, alt förmögenheten, i proportion af folkmängden, är mera jemnt fördelad i Sverige, än i de liesta andra länder, och delta vill jag mycket tillskrifva det liand, som lagt hinder i vägen för capitalisten alt göra sig rikare, pä den beliöfvandes bekostnad. Om än delta skulle kunna theoretice vederläggas, så återstår dock, att Sverige ännu i mänga fall saknar elementor, för att i allo efterapa andra länder, och alt upphäfvandet af den gamla lagen om bestämd ränta viii skall skapa några millionärer, men också tusendetal tiggare. Motionären förmodar, att ”räntans frigifvande skall inlocka capitaler i landel”. Detta häller jag icke otroligt; men hvad blir det viii för capitaler? Jo, speculanlcrs penningar, sorn ligga förvarade till påkommande stora behof, oell sorn blifva uppsagde kort efter utlåningen, för att tilltvinga sig ändå högre ränta, hvilken mäste beviljas, och såmedelst kommer håde fast och löst att förllvlias i utländsk hand.
De ägoskiften, som hvarje år verkställas, gifva också anledning till skogens förminskande, dels emedan den på större eller mindre skogstrakter uli de skifteslag, der skog finnes, vanligen vid sådane tillfällen nedfälles, för att lemna rum åt de nya boningar, med omgifvande odlingsfält som blifva behöfliga för de skiftesdelägare, som utflytta från de förra byalagen, och dels emedan, vid skeende skogsjemkningar emellan dem, som fått hvarannans ägor sig tillskiftade, den jordägare, hvilken haft bästa ståndskogen, oftast icke kan tillfredsställas utan begagnande af den, enligt Skiftessladgan ägaren tillkommande rätt, att inom vissa år afverka den afträdda skogen. Också höras oftare, än förr, den anmärkning göras, att skogarne allt mer och mer glesna, hvilket också är förhållandet, och detta i allt större mån, ju mera man närmar sig till hafskusten, der afverkning af skogen, för att på utrikes ort afyttras, är, i anseende till den mindre kostnad, som erfordras, för elFeklernes transporterande till skeppningsorlerne, mera lönande, än på de från hafvet på längre afstånd belägne trakter. Om allt detta är likväl ingenting att säga. E11 till åker och äng tjenlig jord dertill använd, lemnar i allmänhet högre afkastning, än en derpå växande skog skulle gifva. En stor folkmängd är landels styrka. 4 * 28 Elt stundom större eller mindre öfverflöd i Iwggnadsväg äfven bos allmogen, borde icke hvarken kunna eller böra bärarnas. Utan ägoskiften skulle landets fortgående odling afstadna, och skogselfeklernes export är eLt medel till bergning, som Länet icke kan undvara. Det kan likväl icke nekas, att ju icke uti andra afseende!! en skogsbesparing skulle kunna äga rum, som nu icke iaktfages.
Kammar-Rätten, eller på hvad annat sätt Kongl. Maj:t funne godt i Nåder förordna, för framtiden verkställas och taga sin böljan vid den tid, då Bancomynt och Riksgälds-sedlar blifvit utan behörig evalvation i Rakenskaperna sammanblandade TJti Hufvud-Böckerna äro, jemväl bland utestående fordringar upptagne sådane, hvilka uti Concourser blifvit bevakade, men för hvilka, efter skedd utdelning af de befundne tillgångame, eller go Den 6 Mars. eller hos Sedelutgifvaren någon vidare betalning knappast lärer vara atr förvänta; och på det att Hufvudboken uti utgående Balancen ej måtte utvisa en större behållning, än Fonden verkligen äger; så anse Revisorerne alla osäkra fordringar, hvarmed förstås sådan®, för hvilka uti Concourser utdelning erhållit*, utan att hos Låntagaren eller Sedelhafvare!! vidare tillgång finnes, böra skiljas från de fordringar, som äro såsom säkre att anse, och uti en särskild summa inom Linien i Boken utföra. Vid granskningen åter af Manufactur-Discont-Fondens förvaltning, hvartill, vid det förhållande sorn ofvannämndt är, Revisorerne förnämligast sträckt sin åtgärd, hafva Revisorerne till grund och rättesnöre tagit Kongl. Majrts Nådiga Stadga och Reglemente om den under De.» och Rikets Commerce-Collegii förvaltning ställde Manufactur-Discont-Fond, af den 22 April 1779, såsom i detta afseende nu gällande Lag, samt så väl deraf, som de Författningar, hvilka vid denna Discont-Fonds första inrättning utfärdades, inhämtat, att denna Fond blifvit anslagan till och akle nast hade för ändamål Manufacturernes understöd.
Ifall< någon af B. o. Adis ledamöter har sig bekanta de skäl, på hvilka BorgareSt. återremitterat denna §, anhåller jag, att de måtte för R. o. Ad. varda upgifne. Det är nemi. sannolikt, att bemälde Stånd, som har en så nära erfarenhet just af de ämnen, rör:de hvilka stadganden i denna § förekomma, också har lemnat ganska värderika uplysningar. Då man genom ett bifall till §:o, sådan den nu lyder, skulle göra BorgareSt:s återremiss fruktlös, tror jag att det vore särdeles tjenlig) att veta, huruvida man icke, genom ett sådant bifall, uteslöte möjligheten af en behöflig förbättring. Jag hoppas fördenskull alt de ifrågavande uplysningarne måtte lemnäs, och afslår derföre f. n. från ordet. Gr. Sparre, Erik: Enl. de uplysningar, jag erhållit om diskussionen i BorgareSt. rör:de denna §, angingo de anmärknrr, som der framställdes, egentligen tvenne föremål, nemi. för det första ordet ”lösören”, som förekommer å andra raden af §:n. Första delen af §:n lyder sålunda: ”Inventarii-bok skall uprättas vid den tidpunkt, köpman sin rörelse öpnar, och uptaga noggrann uppgift på allt hvad han eger i fastighet, lösören och varulager, med derå påförd! värde, på fordringar och gäld, och på beloppet af hans kontanta penningar.” Man anmärkte nu, att ett stadgande, det köpmannen skulle i sin inventarii-bok uptaga noggrann upgift på honom tillhöriga lösören, skulle kunna misstydas derhän, att honom ålades uptaga alla de serskilda persedlar, som funnes i hans bo; för min del kan jag likväl icke förmoda, alt en domare skulle så upfatla denna föreskrift. Vi veta alla, alt vid försäkringar mot brandskada,uptages icke hvarje serskild till lösöreboet hörande persedel. Annu mindre lärer sådant komma alt fordras i detta fall.
Gustaf Murray. På Vällofl. BorgarePå Hederv. Bonde Ståndets Ledamöters Ståndets Ledamöters vägnar . vägnar Carl Fr. Landberg. Jon Jonsson. C. Tunelius. Riksens 846 Oen 7 Juli, : VppläSt hos Höglofl. Ridd, och Åd. dell 7 jolf Högvörd. Prest-Ståndet den 7 Väliofl. Börgaré-Ständet den 10 _■ Hedervi Bor.de-Stdndéc dort 7 A Riksens Höglofl. Ständers Stats - Utskotts Betänkande, angående Kronohemmanet Lindö, beläget i Härads Socken, Akers Härad och Södermanlands Län. Vid 180g oell 1810 årens Riksdag anmälte Riksdagsmannen Jonas Jonsson från Akers Härad i Södermanland uti till Hedervärda BondeStåndet ingifvet Memorial, att han uti StatsUtskottets uppgift öfver alla i Riket befintliga K ronans Egendomar och andra lägenheter saknade en O, Lindön kallad, belägen uti en gren af Mälarn i Akers Härad oell Södermanland, hvilken O, efter hvad han förmälte* skall vara till Borgmästaren "Kjerman för något öfver ar upplåten, emot förbindelse, att derå anlägga ett Scheffer!, efter hvars tid en General Duvall skaii densamma possederat, men innehades dä af Bruks-Patronen A. von Wahrendorff, Stats-Utskottet, till hvars Utlåtande denna anmälan blef remitterad, förklarade uti deröfver afgifvet Memorial, att som ifrågavarande Ö icke fanns omnämnd uti de ifrån Kongl. KartimarCollegium meddelta förteckningar och uppgifter på Kronans Domainer och förarrenderade Lägenheter; så hade Stats Utskottet icke eller kunnat den samma uti dess om sådana Kronans Egen - Den 7 Julii 847 Egendomar till Riksens Höglofl. Ständer afgifna Utlåtande och Berättelse upptaga; men på det en fullständig upplysning om förhållandet med detta hemman, och de 'vilkor, hvarmed det nu innehafves , måtte kunna vinnas ; så hemstälte Stats-Utskottet, huruvida Riksens Höglofl.
Bankens rätt till liqvid för ifrågavarande fordringsanspråk vara försuten; hvarjemte Fullmägtige, i anledning af Kongl. Kammar Collegii framställning, att, i händelse Kongl. Maj:t skulle pröfva rättvist fordringarne till betalning godkänna, ersättningen torde böra meddelas af den så kallade Riksgälds fonden , i underdånighet tillagt, att fordringsbeloppen, i anseende till deras tillkomst och beskaffenhet, icke kunde af Kiksgälds-Contoirets medel utgå, utan i följd af Rikets Ständers serskilda beslut och anordning, men att, då Bytesoch Reductions-medel till Kongl. Stats-Contoiret nu mera ingå och upptagas bland: Inkomster i Riks-Staten ej påräknade, syntes dessa medel äfven utgöra en fond, hvaraf de nu anmälte Bytesoch Reductions-fordringarne lämpligen kunde godtgöras. Dessa mål hafva den 18 sistlidne Januarii blifvit hos Kongl. Maj;t i underdånighet anmälte, hvarvid Kongl. Maj:t förklarat
Om inom länen ett medelvärde uppgjordes å hemman, erfter deras olika natur, så som förhållandet var, då utrönas skulle, om hemmanens klyfning, med bibehållande af besutenhet, torde man derigenom kunna finna ett sam - Bemltnings-Utskottels Betänkande, S:o 4. 5 manräkuadt medelvärde å samtlige hemman inom ett län, hvilket värde derefter, med vissa procents nedsättning, skulle komma att utgöra miuimi-tariffen. Åf nu anförde skäl anser jag att Bevillnings-utskottet bordt tillstyrka Rikets Ständer, att ingå med en underdånig skrifvelse till Kongl. Majit, med anhållan : att Kongl. Maj.t täcktes, på sått lämpligast finnes, låta infordra och till Rikets näst sammanträdande Ständer nådigst meddela så beskaffade uppgifter, hvilka kunna tjena till ledning för uppgörandet af en förändrad beräkningsgrund för tariffen, inom hvarje län, öfver värdet å hemman, som innehafvas under egande rätt“. Hås uti hafva hr grefve af Ugglas, frih. Leijonhufvud och frih. af Sehmidt instämt. Af hr friherre af Schmidt, C. J. G.: “Vid Bevillniugs-utskottets öfverläggning om tidningsskrifvares bevillning efter andra artikeln, erhölls upplysning om att staten, under de sistförfiutna 3:ne åren, gjort förlust å denna bevillning, derigenom, att ansvarige tidnings-utgifvarne antingen befunnits sakna tillgång eller icke kunnat anträffas, då utskylderna skolat uttagas. Bland flera framställda förslag, att förekomma en sådan mistning af statens inkomster, ansågs antagligast och kom derföre under omröstning, men föll genom pluralitetens röster det, som * ålade den eller de Boktryckare, a hvilkas hyckert tidning tryckes, att, vid bristande tillgång, ansvara för tidningsskrifvarens bevillning efter andra artikeln.“ Man har invändt emot detta förslag, att det ålägger den ena medborgaren en obillig och rättsvidrig ansvarighet för den andra. Denna åsigt delar icke jag.
Men detta » I Paris kunde man glömma sig sjelf, här är för öfrigt något, som hon ej talat om — om kan man det icke. » ej möjligen i de anteckningar, som ej äro tryckta, » På nyåret », heter det vid jultiden, » reser Pä sommaren efter denna pariserresa talar hon om, att hon varit » förfärligt angripen af jag troligen till Paris för att kanske aldrig lifsleda, men är nu en smula bättre ». Det mer återvända, och så går ni miste om att är den gamla melankolien, som redan under göra min angenäma bekantskap. » » Arbetet är som ett slags morfin för mig, sjuklighetstiden grott i hennes innersta, som men jag vet icke, hvilken dag jag kastar penbörjar resa sitt hufvud. Hon kände sig trött och hennes tillvaro var » ett fattigt, solskensnan och säger: » jag kommer aldrig att göra annat än skräp. Och nu är jag trött af det ». löst lif ». Jag kan göra det i morgon, jag kan göra Hennes familjeställning undergick åter en förändring, det gamla hemmet på Hörby skulle det om tio år. Hvem vet något! » Hon lefde då redan liksom utanför verlden. upplösas. Det föreföll henne » som om det sista ankaret vore lossadt: hemlös och brödlös. » Det är en lugn resignation i allt hon skrifver, Hon satte sig till motvärn och lyckades att såväl i hennes korta bref som i de sista novellerna, » Lifsleda », » En baldams historia », » Ur för en tid hålla » lifsledan » nere: » Men det var kanske just hvad jag behöfmörkret ». » Framtidsplaner har jag inga », yttrar hon i ver för att strama upp mina krafter till det yttersta. Jag är fyld af en känsla af mod, april 1888. » Så länge jag har pengar blir jag sinnesjämnvigt och frihet som aldrig förr, och väl här (i Köpenhamn), och när jag inga har jag skall sälja mitt lif så dyrt som möjligt i så hittar jag väl alltid på någon råd, men inte kampen för bröd oeh frihet. Och när jag inte tänker jag på det nu, inte. » Äfven i Paris, dit hon for för att se, om kan längre, så dör jag.
När borgmästarinnan den dagen lemnade henne, var det med en tyst men bestämd föresats, att den unga flickan skulie bli lycklig och det så snart som möjligt. Doktor Ljung gick af och an i sitt rum, blek, med hoprynkade ögonbryn, missnöjd uppsyn och blicken envist riktad mot golfvets qvistiga tiljor. Han var ond, sårad, upprörd. Borgmä- starinnan hade nyss lemnat honom efter ett enskildt samtal, lika ond och upprörd som han. Först hade hon yttrat sig förblommeradt och i gåtor, men det var ej i doktorns smak. Rättfram som han sjelf var, hade hennes fina, sväfvande antydningar endast retat honom. D å hade hon talat rent ut — sagt honom, hvad hon väntade af honom, hvad hela samhället väntade af honom, och hvad den unga flicka väntade, som lifvet bedragit på så mycket, och som han visat så stort intresse — hon, som höll på att dö af kärlek till honom, och som var en flicka, så karaktärsfast, så snäll, så enkom skapad för honom. Jaså, det var det, man väntade af honom — hon också! Och han, som trott, att hon var olik de flesta andra qvinnor, icke så lätt att vinna och icke flux tagande intresse och vänskap för kärlek, som ovilkorligen måste leda till frieri. Och om det nu också varit början till kärlek — det var ju möjligt — så var hans själs innersta känslor något så ömtåligt, något som endast tillhörde honom i hans ensamma stunder af vek stämning, när han hvilade från sitt arbete och gaf sig tid att drömma, att det var ett profanerande af hvem det vara månde att vilja forska i dem. Och så detta som man fordrade af honom — af honom, som aldrig tålde den minsta inblandning i sina göranden och låtanden, ännu mindre i sina tankar och känslor. Han kom i håg, att han som gosse en gång haft ett rosenträd, som han i hemlighet köpt och sedan vårdade. Det var hans fröjd att se de ljusa knopparne mörkna och svälla och bli till fullt utslagna rosor, som doftade ensamt för honom. H a n hade älskat detta sitt träd som en mor sina små.
Under fyra års frånvaro fägnade han med en ständig brefväxling intill 1774, då jag hade den fägnaden att åter omfamna honom i Stockholm. Under vårtiden 1770 förrättades koppympningen på våra båda barn med den lyckligaste framgång af den berömde Aurell97. Vi tyckte oss ega våra kära barn med dubbel säkerhet, sedan de genomgått denna vådeliga sjukdom. Huru ömt det kan vara för föräldrar att därför blottställa deras barn, är det dock en skyldighet för att förekomma en större fara för framtiden och förskona dem för dess afvaktande. Till midsommardagen, min systers födelsedag, reste vi till Skenäs i sällskap med våra barn och Oxenstjerna. Jag var denna gången dubbelt välkommen hos min mor, då jag första gången presenterade för henne min son och tillika hennes älskade Jan Gabriel, som varit uppfostrad i hennes sköte. Hennes talrika familj var samlad på Skenäs. Min bror och hans son, min svåger och syster med deras fyra söner, jag med hustru och två barn utgjorde tillsammans ett sällskap af tolf personer. För mig hvad rörande syn! En mor vid sin höga ålder, omgifven af barn och barnabarn, omfamnande den ena efter den andra och utdelande bland dem sina välsignelser. Midsommardagen firades den aftonen af hela rättarlaget, samladt att dansa kring majstången, och utgjorde för mig det vackraste spektakel. Jag glömde Stockholm. Ack, att jag kunnat glömma det för eviga tider! Jag fortsatte under denna sommar mitt började poem och slutade den tredje och fjärde sången, de tvänne som af hela poemet varit de svåraste för mig att författa. Ett fältslag skulle beskrifvas, det enda, som förefallit under hela tåget, och fältslaget vid Ifvarnäs var ett af de ringaste, som af Karl den tionde blifvit utförde. Danska hären bestod icke mer än af 3000 man och blef utan möda öfvervunnen vid första anfallet. På det att detta fältslag skulle kunna figurera i en episk dikt, var jag föranlåten att utvidga det med alla de omständigheter, som i historien blifvit antecknade, och öfverlemna åt inbillningsgåfvan att uppfylla resten.