Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Bloms balans blifvit vidtagne utöfver dem, som i berättelsen om den sistlidne år förrättade statsrevision finnas omförmälda; hvadan Revisorerne äro förhindrade att om ställningen med denna balans lemna någon redogörelse. / 179 § 3. Af räkenskapen inhemtas, att ledamoten i Barnhus-direktionen, Krigs-fiskalen A. G:son Bennich under den 13 November 1857 af allmänna Barnhus-fondens medel lyftat .en summa, stor 40,000 R:dr, utgörande en del af det Gefle stad från barnhusets kassa beviljade lån å 200,000 R:dr, oaktadt Bennich, på grund af honom meddelad fullmakt, ej egt att af lånebeloppet uppbära mer än 20,000 R:dr. Ehuru ett räkenskapen bifogadt, af behörig person utfärdadt, qvittens å hela lånet kan anses innefatta ett godkännande af hvad sålunda blifvit vidgjordt, hafva Revisorerne dock ansett sig böra ”detta förfarande, såsom formstridigt, anmärka. Vid granskningen af Barnhusets underhälls-reversaler för räkenskaps-året, hafva Revisorerne fästat uppmärksamhet dervid, att å åtskilliga reversaler Kyrkoherden ensam qvitterat de från Direktionen till vederbörande fosterföräldrar afsönde underhållsmedel, äfvensom att å en stor del reversaler saknas Pastors intyg derom, att barnet den tid, då utbetalning^ af fosterlönen egt rum, lefvat och af fosterföräldrarne fortfarande njutit vård och underhåll. Säkerhets-handlingarne för utlånte medel befunnos, vid anställd inventering, i god ordning. Af räkenskapen, som med anmärkningar blifvit i Kongl. Kammar-rätten granskad, inhemtas följande förhållande: § 4. § 5. Upsala Kongl. Universitet. Debet. Balans från år 1856. Uppbörd: Indelta räntor, arrenden, kronotionden m. m 135,556: 9. 3. Skulder : — Summa Credit. Balans från år 1856: Skulder ■ Utgifter: Löner, pensioner, arfvoden, Kongl, stipendier m. m. 123,965: 1. 8.
Ditzinger, som, i en hos Borgare-Ståndet väckt motion (N:o 52), hemställt, att Rikets Ständer måtte för nästa statsregleringsperiod bevilja ett förslagsanslag af 10,000 R:dr årligen, att efter den af Friherre von Vegesach angifna beräkningsgrund användas lill aflöning åt instruktörer för militära öfningar vid elementarläroverken; c) af Herr P. G. Alander, som uti en jemväl hos Borgare-Ståndet väckt motion (iN:ö 55) föreslagit, alt de högre löner, som af Kongl. Maj:t blifvit för Gymnastiklärare begärde, måtte tilldelas dem med det vilkor, att de blefve förbundne att öfva de högre klassernas läijungar i gevärsexercis, samt den högsta klassens båda afdelningar jemväl i målskjutning; samt dj af Herr Ekerot, hvilken under den diskussion, som hos Borgare-Ståndet egt rum vid remissen af Herr Blancbes hos nämnda Riks—Stånd väckta motion (N:o 4), angående anslag för skarpskytteföreningarne i riket, föreslagit, bland annat, att samma rättighet till utbekommande af gevär från Kronans förråder, som Herr Rlanche för skarpskytteföreningarne påyrkat, måtte jemväl elementarläroverken tilläggas. Uti ett den 9 sistlidue Januari till samtliga Domkapitlen i riket aflåtet nådigt Cirkulär har Kongl. Majit behagat meddela, att, ehuru, af anförda skäl, fråga om ord - Stats-Utskottets Utlåtande N:o 139. 53 nandet i dess helhet af den gymnastiska undervisningen icke ännu vore så beredd, att densamma kunde till hufvudsakligt afgörande förekomma, hade Kongl. Majit likväl funnit det vara af behofvet påkalladt, att, utan afbidan deraf, åtskilliga föreskrifter nu blefve meddelade i afseende på denna undervisning, såvidl elementarläroverket och folkskolan angick.
Nyssnämnde 2:dra § lyder sålunda: “Alle, fullkomligen til verlden födda, och lefvande barn, skola af (heras föräldrar, åtminstone inom thel otlonde dygnet, til then helige döpelsen befordras. Försummar någon thel af vårdslöshet, så skal thensamma antingen med kyrckioplickt af Cönsistorio beläggas, eller i thess ställe gifva något ansenligil till kyrckan och the fattige.“ 3:dje §:n innehåller följande stadgande: “Thel heliga dopet, skall alltijd värdeligen och gudeligen förrättas i kyrckan, när icke nödfall, eller andre skiälige orsaker äro, som fordra att barnet skall döpas hemma.“ Beträffande nu först den ifrågasatta ändringen af 2:a §:n, synes erfarenheten hafva ådagalagt, hurusom den lid af åtta dagar ifrån barnets födelse, inom hvilken, enligt denna §, barnet bör döpas, ofta varit alltför kort. Oblid årstid, lång väg till kyrkan, barnets svaghet, med mera dylikt, utgöra i flera läll tillräckligt giltiga skäl för afvikelse från lagens nämnda föreskrift; hvadan det ock på många orter inom riket, så att säga, öfvergått (ill sed alt icke längre iakttaga samma föreskrift. Vid sådant förhållande torde, pä sätt jemväl komiterade för kyrkolagens öfverseende, i sitt är 1846 afgilna förslag till ny kyrkolag, ansett, en ändring i denna del vara af beholvet påkallad; och har härvid den af bemälde komiterade föreslagna tid af sex veckor, inom hvilken barn bör döpas, ansetts lämpligen kunna antagas. Expeditions-Utskottets Förslag till anderd. Skrifvelse, L\:o i63. 59 Rikets Ständer hafva derföre, för sin del, beslutat en sådan förändring af 3 Kap. 2 §, Kyrkolagen, alt tiden, inom hvilken barn skall till döpelsen befordras, bestämmes till sex veckor efter barnets födelse.
Vill ni då ännu öka ert brott? GREFVINNAN (värdigt). SARA. GREFVINNAN. 161 SARA (springer och reglar dörren, går derefter till sängen, fattar gardinen, drar den triumferande undan, vänd mot grefvinnan). Papperen ska jag ha, grefvinna, ty vi ä' två mot en. (Grefvinnan, som i början ej igenkänner Rudolf, sjunker förfärad tillbaka i stolen till höger.) Ni räknar väl inte på min hjelp, fru Berthel? RUDOLF (står stilla vid sängen, med imponerande hållning). SARA (vänder sig förfärad om, och blir varse Rudolf). RUDOLF. Kapten! Hvarför glömmer ni att ge mig elddon? Dörren stod på glänt, och derför gick jag in att begära ljus. Och ljus har jag fått ett förfärligt ljus. GREFVINNAN (far med handen öfver pannan.) RUDOLF (till Sara). Store Gud! den rösten! Se så, gå ni ut, min fru, ty jag har några ord att ensamt tala vid grefvinnan. (han visar åt dörren.) Åh, jag förstår, liksom man inte skulle ha reda också på den hemligheten. (Rudolf reglar dörren efter henne.) Han reglar dörrn, jag kan ej utan buller komma ut. Men här blir mycket att förtjena på. ARON. SARA (med rösten qväfd af vrede). FJERDE SCENEN. RUDOLF. GREFVINNAN. ARON, bakom skåpet. RUDOLF (stannar midt på scenen med öppen famn). Leonora! Det är då ingen synvilla, Rudolf? (kastar sig till hans bröst.) O, min Gud, jag tackar dig för denna stund af outsäglig sällhet, som jag köpt med tjugu långa år af sorg och saknad! GREFVINNAN (betraktar honom med ännu tviflande blickar). RUDOLF. GREFVINNAN. Du lefver då ännu, lefver, för att i dubbelt mått låta mig känna mitt grymma öde. RUDOLF. Leonora, har du förlåtit mig, har du kunnat glömma mitt bedrägeri? Är jag den första qvinna, som bedrages och förlåter? Tack, tack, min Leonora!
hvarom i grundlagen ej stadgadt är, dock att de sökande kunna redogöra för sin Cbristendomskunskap efter Lutheri lilla Cateches, såvida de icke tillhöra annan tillåten religionsbekännelse och i dess samfund upptagne äro. e) af Herr Bibbing: att 2 § i Missgernings-Balkens 1 Kap. malte återstäl las till sin ursprungliga lydelse och Kongl. Förordningen den 7 Mars 18SS, som till sitt innehåll förändrar samma lagrum, och som innefattar den så kallade sacramental-lagen, alltså upphäfvas, enär denna lag vore ej allenast till sin grund oriktig, utah äfven otydlig. f) af Herr Friherre Lejonhufvud: att en författning måtte utfärdas af följande innehåll: »Rättigheten för Svenska kyrkans medlemmar att, äfven utom den offentliga Gudstjensten, sammankomma till gemensamma andaktsöfningar, skall vara fri och obehindrad, så vidt vid sådan sammankomst ej något företages, som mot lag eller sedlighet stridande är eller eljest allmän ordning störer; Och varder i följd häraf Kongl. Plakatet den 12 Januari 1726 mot särskilda religions-sammankomster lill all kraft och verkan upphäfdt tillika med öfriga i samma ämne meddelade föreskrifter. Ej må dock vid sammankomst för religionsöfning, som sker under annan än vederbörande presterskaps omedelbara ledning och ej är att hänföra till enskild husandakt, tillträde vägras Presterskapet i Församlingen eller den offentliga myndigheten i orten eller staden, hvilken sistnämnde myndighet vid inträffad olaglighet eller oordning eger att, der så nödigt anses, sammankomsten upplösa.
Åren 1849 —1858 beviljade inteckningar 327,000,000. De 1849—1856 förnyade inteckningar. Angående dessa lemna de statistiska uppgifterna icke upplysning. Den måste sökas med ledning af andra kända förhållanden. Förnyade inteckningarne i egendom å landet åren 1857—1858 uppgå till något mera än 80 procent af de under motsvarande år af föregående årtiondet beviljade. Men de omständigheter, hvilka under sednäste åren orsakade den betydliga tillväxten i beviljade inteckningar, måste äfven hafva föranledt, att flera sådana förnyades än under vanliga förhållanden. Med afseende dels härå och dels å förhållandena i städerna kunna de åren 1841)—185(5 förnyade inteckningar i egendom å landet icke beräknas högre än lill omkring (50 procent af de under motsvarande år af föregående årtionde beviljade eller till 90,000,000. 448 000 000 Afgår: a) Af dödade inteckningar, tillsammans Riksdaler 89,715,000, har större delen tillkommit före årtiondets ingång eller under detsamma icke blifvit förnyad, och är således icke inbegripen i förestående summa. Af denna anledning upptagas här af de dödade inteckningarne såsom afgående allenast 25,000,000. b) De bland förnyade inteckningar, hvilka under årtiondet blifvit antingen beviljade eller förut under samma tidrymd förnyade. Dessa upptagas till minst lika belopp, som de under tionde året förnyade 16,600,000. c) Beloppet, hvarmed samma skuldsumma i följd deraf, atl. den intecknade egendomen är belägen inom flera härader, i de statistiska uppgifterna förekommer två eller flera gånger 43,000,000.
Af vida mindre betydenhet lärer den föregifna kostnaden blifva vid skeende utbyte uti predikotexterne af den gamla bibolversionen emot den nya, då denna en gång blifver till allmänt bruk fastställd. Så snart Besv, och Ekon, Ut sk. Betänkanden. 1477 den nya Bfversättningen utkommer, kan Evangeliiboken utan svårighet derefter Sndras, medelst texternas inflyttning efter den förbättrade tolkningen, då det hvarken är nyttigt eller nödvändigt, att detta sker annorledes än efter hand, och enär någon ny upplaga föranstaltas, som ändå årligen och vid flere Boktryckerier verkställes. Då ock högst få nya Högmessotexter blifva iEvangeliiboken införde, och hufvudsakliga förändringen i denna del består i de förra Evangeliitexternes omfly ttningtill bättre ordning, hvaröfver ett register kommer att gifva anvisning, skall den nya boken icke förekomma fremmande äfven för den, som än längre vill bibehålla sitt tycke för den gamla. Stycken af så rent och tydeligt innehåll äro dessutom valde till predikotexter, att föga andra än mindre språkrättelser lära dervid uti den nya öfversättningen komma i fråga, melian hvilka och den gamla tolkningen icke stör* re skiljaktighet torde förekomma än mellan da ändringar uti gamla Bibelspråket, som tid efter annan, samt enligt godtycke, redan äro införde uti Evangeliibokans olika upplagor. Desse, ehuru ofta nyttjade uti en och samma kyrka, hafva likväl aldrig befunnits störa andakten eller väcka dan minsta uppmärksamhet. Man har äfven befarat, alt nya Evangeliibokens antagande skulle fördröja den i47ö Besv, och Ekon. Ctsk. Betänkanden. allmänt äskads nya bibelöfversättningen. Det är icke lätt att upptäcka grunden till denna farhåga. En rigtigare anordning och ett fullständigare val af Predikotexter uti den förra, synes väl tvärtom böra fortskynda fullkomnandet af den sednare, och en ny Evangeliibok ännu lifligare låta känna behofvét af en bättre öfversatt bibel. Det är alla förändringars art, att, när hogen en gäng blifvit väckt, fortgå från det mindre tili det större, från dalarne till det hela.
Otvifvelaktigt kunde dock afkastningen vara vida större, om allmogen med mera omsorg brukade sin jord; men dikning, ehuru mindre sällsynt än förr, är allt för mycket försummad, och vexelbruk är bland allmogen, änskönt i vissa orter mera än fordom, dock föga allmänt vedertaget. Bönor och andra skidfrukter odlas temligen allmänt, särdeles i södra delen af länet, hvarigenom ock under den härjande potates-sjukdomen nöden bland de fattigare jordbrukarne väsendtligen mildrats. Hampa och Humla odlas inom detta län föga. Linsäde är deremot icke sällsynt och odlingen al klöfver har på de sednaste åren betydligen tilltagit. Till sistnämnda förhållande har länets Hushållnings-sällskap synnerligen medverkat genom införskrifning från Belgien af större partier klöfverfrö af utmärkt god beskaffenhet och tillhandahållande deraf åt länets jordbrukare. I södra delen af länet är korn att anse som hufvudsäde. I den norra deremot odlas mera hafre; dock är blandkorn der ock nog allmänt. I Inlands fögderi intager vanligen allmogens besådda åkerjord ^ Hvete, G Råg, TV år 1826 » 1827—31 i medeltal » 1832-36 » 1837—41 » 1842—46 21 sk. 4 r:st 25 » 9|» 26 » 8 » 27 » i » 28 — hvaraf sistnämnde år . 32 — Näringar. 12 Korn, l Hafre, i Blandsäd, J Ärter och Bönor, samt i Poläter.
A Vällofl. A Hedervärda BorgareStåndets BondeStåndets ledamöters vägnar, ledamöters vägnar,’ Carl Henr. Levton. B. Börieson. P, Hernblom, STÖCICHOLM, Simens och Granbergs Tryckeri, 182g, XagUtskotlets jBetänkande N:o g. % N:o 2. Betänkande, i anledning af RiksdagsFullmägtigen Herr A. Lane degréus Memorial om anstalt till beredande af noggrann efterlefnad af Kongl. Förklarinden 14 Maji 1805, samt öfrige Lagbud, rörande lagfart ä fast egendom. Hos Vällofl. BorgareStåndet har RiksdagsFullmägtigen Herr A. Landegren uti afgifvet Memorial anfört, att ehuru, till förekommande af sådane öfverlåtelser af fast egendom, som af Lagen ogillas och förbjudas, Domare blifvit, genom Kongl. Förklaringen den 14 Maji 1805, alfvarligen påminte att, vid beviljande af lagfart, noga tillse, det de i lag stadgade vilkor varda uppfyllde och att, uppå olaga åtkomst, uppbud ej må meddelas, samt berörde förklaring såsom ytterligare säkerhetsmått föreskifver, att, då lagfart sö S, Prot. igzg och 1829, T.dt Sami. 1 a:dra Hit.
Jemte ett noggrant iagttagande af hvad Rikets Ständer, i afseende på förvaltningen af Riksgälds-Contoret och dit anslagna medel, beslutit och föreskrifvit, åligger Fullmägtige att omsorgsfullt vårda och befrämja detta Verks rätt, säkerhet och förmon, samt för öfrigt vidtaga alla på Fullmägtige ankommande åtgärder, i och för verkställigheten af de Fullmägtige utaf Rikets Ständer meddelade beslut och uppdragna åligganden. § 7. (Motsvarar 143 § i 1841 års Reglemente) Befallningar, som af någon annan än Rikets Ständer meddelas, angående användandet af Riksgälds-Contorets tillgångar eller förvaltandet af samma Hur lill Stats-Utsiotlels Memorial, N:o 313. 3 Verk, få icke af Fullmägtige åtlydas och efterkommas; varande Fullmägtige, för sina åtgärder i detina egenskap, Rikets Ständer eller deras Stats-Ulskott och Revisorer allena redo skyldige, samt kunna icke för sitt förhållande till ansvar ställas, utan i laga ordning och till följd af Rikets Ständers eller deras Revisorers beslut, eller emellan Riksdagar och Revisioner, genom Rikets Ständers Justitise-Ombudsman £70 § 2 mom. Riksdags-Ordningen, 10 § An•varighetslagen. ) § 8. (Lika lydande med 145 § i 1841 års Reglemente.)? Till ledning vid pröfningen och afgörandet af förekommande ärenden, för hvilkas behandling, antingen icke några, eller mindre tillämpliga och bestämda föreskrifter blifvit af Rikets Ständer meddelade, ega Fullmägtige att af Rikets Ständers Revisorer begära råd och yttranden. § 9. (Lika lydande med 147 § i 1841 års Reglemente.) Såsom honorarium, åtnjuter hvarje FuIImägtig Sex Hundra Sextio Sex (666) Riksdaler 32 skillingar årligen; hvarförutan FuIImägtig, som ej är i Stockholm bosatt, eger att för en resa årligen till och från hemorten uppbära kostnadsersättning, beräknad efter skjuts för två hästar. Angående FuIImägtiges sammankomster. § 10.
Exc. Hr Gr. o. Landtm., att, beträffande den nu förev:de artikeln, hade yrkats af Hr von Ehrenheim, att ”saltad sill” skulle vara från införseltull befriad; hvaremot Hr Fåhraeus anhållit om bifall till TTtsk:ts hemställan, att den i nu gällande taxa stadgade införseltull å nämnde vara må fortfarande bibehållas ; och hade någon anmärkning emot TTtskfis förslag i öfrigt icke förekommit. Sedan H. Exc. härefter framställt särskild propos. å bifall till TJtsk:ts förslag rörande ”saltad sill” samt, då dervid svarades många ja jemte ett eller annat nej, förklarat ja haft öfvervigten, gjordes propos. å godkännande af TJtsk:ts förslag i öfrigt och besvarades med ja. lJtsk:ts hemställanden rörande artiklarne: Garn, Glas, Gräs, Hattar, Ister, Jern, Jäst, Karduan, Kitt, Klorkalk, Kläder, Kopie-pressar, Kulör, Krut, Liar, Marometrar, Maskinoch Vagnssmörja, Mjöl, Mössfoder, Olja, Pastiller, Papper, Pomada, Potatesmjöl, Stärkelse, Redskap och Maskinerier, Rigabalsam, Ris, Salpeter. Biföllos. Artikeln Salt. De» 30 Maj. Utskds hemställan, att nuvarande införseltull å kokoch berg-salt måtte bibehållas oförändrad. Hr von Ehrenheim: I likhet med hvad jäg yrkat i afs:de å artikeln »Saltad sill» anhåller jag äfven att artikeln »Salt» måtte få tullfritt införas. Härtill tycks vara det största skäl, då salt, i anseende till sitt låga pris, utgör en bland de oundgängligaste förnödenhetsvaror för alla samhällsklasser samt ingår uti all landtbrukarens handtering.
Har någon icke råd att gratis hålla sig här i Stockholm under riksdagstiden, så kan han gerna afsäga sig uppdraget, ty för detta ändamål är afsägelse-rätten införd. Den andra grund, på hvilken man skulle vilja förklara denna mängd af frånvarande ledamöter, hänför * sig till ett nytt politiskt slagord, som heter qvittning. Med denna nya anordning menas, att två ledamöter, som ämna rösta i en votering för olika meningar, öfverenskomma att af något skäl båda afhålla sig från voteringen, hvarigenom man förmenar, att den enes » ja » uppväger den andres » neji&gt; samt att det sålunda för resultatet ingenting gör, om de båda äro borta. Detta är nu godt och väl; men utom att det alldeles icke är tillåtet i grundlagar eller arbetsordning att » qvitta », så är det uppenbart, att åtskilliga utan qvitto varit frånvarande, oeh i hvarje fall är det minst sagdt likgiltigt att på detta sätt taga genvägar, hvarigenom man besparar sig sjelf besvär, som man åtagit att underkasta sig. Det » resande riddarhuset » är icke något mönster att imitera.Men utom att regeringen undslapp ett halft nederlag endast genom denna osedvanliga oqh klandervärda försummelse, så är vid bedömande af den triumf, som regeringen påstås ega rätt att fira med anledning af tilläggsbevillnin-gens godkännande, att märka, att denna seger varit i högsta måtto dyrköpt och att den vunnits endast och allenast genom betänkliga nederlag i många andra saker. Denna segers möjlighet berodde på en kedja af beslut, «om dels totalt stredo mot, dels fattades aldeles oberoende af stats-regleringspropositionen. Fröjden med. anledning af framgången i fråga om tilläggsbeyillningen måste i högst väsentlig mån minskas genom harmen och förargelsen öfver de för denna segers möjlighet nödvändiga och i många af-seenden ganska närgångna nederlag som regeringen lidit. Vi hafva i den föregående uppsatsen visat, hurusom den första och största motgång, som regeringen led, afslaget å pansarfartygsanslaget, förde derhän, att tilläggsbeyillningen blef obehöflig, förutsatt att icke några andra betydligare förändringar i den kungliga finansplanen vidtogos.
I anledning häraf har Kongl. Krigs-Kollegium underdånigst anfört, att tillverkningen af krigskrul under de sednare åren blifvit ökad genom särskildt afslutade kontrakter, men att behållna tillgången opåräknadt minskats genom den förlust af en större qvantitet krut, som uppkommit i lö jd af den år 1852 inträffade explosionen af det ä Loudden belägna kruthus; att den ärliga bristen likväl ej rätteligen borde upptagas till det af Revisorerna uppgifna belopp, enär bland tillgångarne äfven borde iuberäknas de befintliga betydliga upplagen af i förråder förvarade gevärspatroner och styckeskott; samt att Kollegium icke egde medel anvisade för kruttillverkningens fördrifvande, så att den i flera år lörefunna bristen i den bestämda qvantiteten krigskrut kunnat fyllas under samina tidrymd; — och får Utskottet, med afseende å hvad sålunda anfördt och upplyst blifvit, hemställa, att vid den underdåniga förklaringen måtte få bero. § 28. (Rev.-ber. pag 93. Förkl. pag. 268.) Med afseende å den förlust till belopp af 2,506 centner 25 skålpund krut, som inträffat i följd af ofvannämnda explosion af det i hufvudstadens grannskap å Loudden belägna kruthus, hafva Revisorerne anmärkt, alt samma krutqvantitel redan blifvit i 1852 års redogörelse afförd, ehuru frågan om afskrifning af nämnde krutbelopp försl under loppet af innevarande år blifvit slutligen afgjord; — men dä Utskottet al den underdåniga förklaringen inhemta!, alt vederbörande redogörare ansett de af honom afgifua uppgifter och sammandrag öfver de särskilda krutrökningarne böra noggrann! öfverensstämma med verkliga förhållandet och således endast utvisa i verkligheten befintliga tillgångar eller brister, samt att behörig kontroll i detta hänseende innefattas i de särskilda kruträkenskaperna, hvilka åtfölja hufvudbokens verifikationer, anser Utskottet sig böra hemställa, att ifrågavarande anmärkning må förfalla. § 29. (Rev.-ber. pag. 94.
Beslutet fordrade knappast någon själföfvervinnelse, ty i sin gränslösa ångest och förtviflan kände han en häftig motvilja mot födan sådan den serverades honom. Att äta som ett djur anstår icke en kavaljer med förfinade lefnadsvanor. Han var dessutom illamående af brist på frisk luft och kroppsrörelse, och han hoppades, att den allmänna kraftnedsättningen skulle mynna ut i en allvarlig sjukdom, som på ett naturligt sätt ändade hans lif. Han kände med en viss bitter tillfredsställelse, hur pulsen blef svagare för hvar dag som gick. Kölden och den unkna luften skulle helt säkert inom kort ådraga honom en plöresi och sålunda bespara honom oron att söka svar på de tusentals frågor, som kretsade skriande i hans hufvud. – Då kom en morgon befallning från kommendanten, att arrestanten skulle tvingas äta – och hans mjuka vilja böjde sig strax för hotet, hvarmed befallningen beledsagades. Det var ju, tyvärr så, att den allmänna svagheten också sträckte sig till viljan, och han erfor nu med ångest, hur all motståndskraft mot yttre och inre påverkningar försvann. Han visste, att han i ett kommande förhör skulle ha behof af allt sitt moraliska mod, och kände samtidigt, hur det nedbröts af den fruktansvärda andliga tortyr, han underkastades genom isoleringen. Han hade ju intet, intet att hålla fast vid. Han visste ingenting om hvad som händt, ingenting om hvarför eller på hvems befallning han blifvit fängslad, ingenting om hvarför han skulle anklagas. Tusen gissningar surrade vettskrämda om i mörkret, där inbillningens glödögda spöken dansade dödsdansen. Han hade grubblat tills nerverna brände i hans hufvud, men hvar gissning drog endast nya frågor med sig och det ljusnade aldrig. Väl visste han, att kungen kunde skrämmas till allt – hade han icke en gång under bittra tårar undertecknat ordern, som förvisade till tukthuset i Hamburg den enda kvinna, för hvilken han hyst en allvarligare böjelse? Men hvem var den djärfve, som vågat detta – ty där måste finnas en mäktigare bakom Köller? Rantzau? Möjligt, men i så fall: hvem stod bakom Rantzau? ty på egen hand hade grefven säkerligen icke vågat handla! Så ha tankarna kommit och gått i ett evinnerligt kretslopp.