Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Slatssecreteraren för handelsoch finansärender ofelbart hort handlägga, o. s. v. Nå väl! Constit.Utsk., tillsatt af grundlagen att bevaka formernas helgd, förklarar om alla dessa olikartade ärenders sammanblandning och föredragning af Konungens rådgifvare i comrnandoinål, att ”det ock varit i sin ordning, att adjutanternas successivt ingående rapporter inför Konungen ”framlagts af den militäre embetsman, som med Gen.adju”tantsbefatlningen förenade chefskapet för H. M. Konun”gens tjenstgörande Adjutants-och Ordonnance-officerscorps, ”pcb således vid detta tillfälle icke handlat i egenskap af ”Konungens rådgifvare, utan i den af underordnades förgman. Man kan ej nog beundra en sådan skärpa i omdömet, en sådan afsky för servilism i handlingssätt, som Constil. Utsk. vid detta tillfälle ådagalagt! I sista anmärknrspunklen medgifver jag, att Utsk. har r.ätt, pcb finner mig af dess framställning öfvertygad. Jag beklagar blott, om de tider äro förbi, då man obetingad! kunde lita på ett riksdagsmannaord, ett riddersmannaord, och om dessa tider lemnat rum för andra, då ' personer af l)ög värdighet i slaten, af stor och vitsordad sakkännedom, af ömtålighet om sin heder, af anspråk på allmän och enskild aktning, anse förenligt med bibehållandet af ett så beskaffadt rykte att offentligen tala emot bättre vetande, för alt narra penningar ur folkets fickor till Regeringens cassör. 38 Den i Mars e. m. Må folket och dess representanter deraf för framtiden lära, att de utan fara för fosterlandets välstånd och försvar kunna sluta ögon och öron till för det öfverdrifna nitet, de stora orden, de klingande phraserna, de förfärliga taflorna, på hvilka statens functionärer äro så frikostiga, då de påkalla sina landsmäns frikostighet för anslag eller lån!
Dä nu Högloflige Ridderflapet och Adeln har afgjvrt den wigtiga fräga, som föranledt dest kallelse till denna Urtima Riksdag, och tiden säledes tyckes tilläta andra måls företagande, sä har jag ansett mig ej böra längre uppskjuta att framställa ett ämne, som, ehuru det ej rörer mängden af medborgare, likwäl har ett afgjordt inflytande pä fleres wäl, och torde utur en sädan synpunct sä mycket häldre förtjena afseende, som det owilkorligen finnes förenligt med begreppen om rättwisa och billighet. Den olyckliga Handelsställning sorn de senare ären warit wär lott — ty olycklig kallar jag den, dä wära export-waror äro qwarliggande, och Landet deremot öfwerswämmas af utländska Producter — har förmodligen mest bidragit att uppjaga wär wexel - cours. Ifrån * * ' de§ 196 Den 18 September. desi stigande härleder sig twifwelsutan Herrar Banco-Fullmägtiges widtagna besiut, alt ej annorlunda, än som ffer, inlösa Banquens utelöpande Transportsedlar. Om detta besiut har warit nödvändigt sör Banquens beständ, sä tyckes dock det ej wara med rättvisan öfwerensstämmande, att sträcka detsamma sä längt, att icke Banquen ätei betalar till private Personer det silfwer, scm Banquen af dem emottagit mot wista willor, hwilka icke blifwit uppfyllda, eller kunnat uppfyllas. Dä Äbo Discont med nädig tillåtelse Octroyerades, erhöllts, som kunnigt är och Reglementet tydligen föresirifwer, delagtighet deruti endast pä det wilker, att werksilfwer uti Banquen mäste insättas för den subscriberade summan. Detta ffedde under ett dopp, grunbadt i erfarenheten af de andra Disconterna, att för denna deposition erhälla en motswarande winst.
M. är sinnad företaga, är följaktligen endast, att uppträda till försvar af de Danska arfländerna, hotade af öfvermagtens inkräktning; och lemna Sitt stöd åt de nu pågående underhandlingarne och slutligen att förekomma de vådor för nordens politiska jemnvigt, hvilka kunna blifva en följd af våra Danska slamförvandters försvagande. Hr von Hartmansdorff, Aug.: Jag ämnar icke motsätta mig beviljandet af de 2,000,000 r:dr, Konungen begärt, såvida de användas lill rustningar för en beväpnad neutralitet inom de förenade rikenas landamären, äfven om dermed något annat icke vinnas, än alt förskaffa vår armé och flotta en utredning och öfning, hvaraf de genom en allt för stor sparsamhet å R. St:s sida hittills varit i saknad. I den K. skrifvelsen till StatsUlsk. äskas af R. St., och genom SlatsUtsk:s betänk, föranledas de att yttra huruvida de äro villiga, att underkasta sig de uppoffringar, som med ett krig äro förenade. Men denna förklarings afgifvande anser jag R. St. böra undvika derföre att det enl. grundlagen, icke tillhör dem, att förklara krig, eller att deröfver yttra sig. Detta är Konungen förbehållet, och Honom allena, emedan Han endast kan äga de upplysningar, som erfordras för alt med behörig sakkännedom fatta ett så vigtig! beslut. Om R. St. skola nedlåta sig i en dylik förklaring, så böra de äga tillgång å de upplysningar, som äro nödvändige, för att, på sätt Konungen äskat, uttrycka efter noggrann pröf ning, sina åsigter i ämnet. Sådana ypplysningar hafva R. St. icke erhållit och kunna dem icke eller erhålla, emedan sakens grannlaga beskaffenhet gör deras meddelande olämpligt. Då R. St. så - 510 Den 11 Maj. ledes icke kunna afgifva något på sakkännedom grundadt yttrande, torde det alltså befinnas oriktigt af Konungens rådgifvare att vilja pä R. St. hvälfva ett ansvar, som ensamt bör hvila på de förra.
Hvad Hr Adlersparre beträffar, så kan han ej uppoffra sina enskilta affärer för att arbeta vid riksdagen, och jag får sålunda tillstyrka, att Hr Adlersparre, med bibehållande af sin riksdags - Den 26 November f. m. 171 mannarätt, får afsäga sig sitt uppdrag att vara suppleant i BevillnUtsk:t. Derjemte begagnar jag mig af detta tillfälle lör att uttala den åsigt, att det äfven för framtiden vöre önskvärdt, om dylika uppträden icke förnyades vid hvarje afsägelse; eljest torde ganska många draga i betänkande, innan de åtaga sig dylika uppdrag. Hr Lagercrantz, Jacob Adolf: Med den största tillfredsställelse erfor jag, hurusom R. o. Ad. vid ett föregående plenum, då en dylik fråga förekom, vid voteringen, väl genom en minoritet, men med en ganska aktningsvärd minoritet, tillkännagaf sitt rättmätiga missnöje deröfver, att ledamöter af R. o. Ad., åt hvilka det blifvit uppdraget att vara Utsk:s-ledmöter eller suppleanter, i tid och otid afsäga sig sina platser. Sådana ständiga ombyten af Utsk:s-ledamöter måste naturligen inverka menligt på riksdagens gång. Vid val af ledamöter kan man väl icke gå och fråga hvar och en särskildt om han vill åtaga sig en plats eller ej, hvadan också lätteligen kan inträffa att valet infaller på personer, hvilka af en eller annan orsak äro förhindrade att emottaga ett dylikt uppdrag. Sådant har lagstiftaren förutsett och derför hafva de valde rätt att i samma plenum då vallistorne öppnas eller ock i näst derpå följande plenum, icke begära tillstånd, utan helt enkelt anmäla, att de icke vilja mottaga förtroendet. Då nu en person icke gjort en sådan anmälan, bör väl kunna antagas att den valde icke blott är oförhindrad utan villig att bibehålla sin plats. Vid sådant förhållande och om en afsägelse sedermera ifrågakommer, fordrade väl billigheten och den uppmärksamhet en hvar är skyldig
I betraktande af den rådande prestbristen, har nemligen Herr Doktorn ansett det böra komma under öfvervägande, huruvida icke med andligt sinne utrustade lekmän, som vilja egna sig åt folkets kristliga handledning, borde genom de af Herr Doktorn föreslagna stadganden inbjudas att egna sig åt kyrkans tjenst och derföre konstitueras såsom ”Diaconi” efter den gamla kyrkans föredöme mot åtnjutande af arfvode, alpassadt efter den tjenst de uträttade. Utskottet kan emellertid icke heller ur denna synpunkt förorda förslaget. De tilltänkta diakonerna skulle i ingen mån kunna fylla behofvet af verkliga prester, och skulle blifva ett mellanting mellan dem och lekmänn en, som för närvarande saknar all grund i det allmänna föreställningssättet, och dertill svårligen skulle kunna förena de egenskaper, hvilka göra prestens verksamhet nödvändig för kyrkan, med den särskilda ställning, hvilken på ofvan antydt sätt betingar lekmannaverksamhetens inflytande inom församlingen. De blefve derigenom efter all sannolikhet kyrkan snarare till olägenhet än till hjelp; och deras aflönande blefve församlingarne en tunga, som säkerligen komme att mindre godvilligt utgöras, än de nu förekommande frivilliga sammanskotten till fullkomligt enskilda predikanter. På dessa och de i fråga om föregående punkt anförda skäl, får Utskottet vördsamt hemställa: att ej heller denna del af motionårernes förslag må vinna afseende. Doktor Almqvists motion innefattar äfven ett annat förslag, som påkallar särskildt yttrande. 19 Kap. 5 § Kyrkolagen innehåller, att ”inga främmande eller okända personer, som icke hafva goda och trovärdiga vittnesbörder, måge tillstädjas alt predika, förutan Biskopens eller Consistorii föregångne bepröfvande, och therpä gifne sliriftelige tillåtelse A Nu har Doktor Almqvist föreslagit, att Pastor borde vara berättigad att antingen utan eller i samråd med församlingen öppna kyrkan för sådana kyrkligt sin nade lekmän, som förljenat förtroende och visat skicklighet att hålla andeliga föredrag. Då det enligt gällande Kyrkolag och författningar tillkommer Domkapitlen alt hålla hand deröfver, att vid den offentliga gudstjensten Guds ord rent och oförfalskad! förkunnas, och äfven kyrkoherdarne i detta afseende stå under
Utskottet, som tagit detta allt under noga och behörigt öfvervägande, har, hvad först angar frågan om Gränse-Tullarne, gjort sig-.underrättadt, huruvida, efter Norrigés förening med Sverige, förhållandet med dea ömse sidor Gränsen förut befinteliga Tullar undergått någon förändring eller Tullafgifterna till större eller mindre del blifvit nedsatta och mindskade; hvarvid är vordet upplyst, att berörde Gränse-Tullar ännu fortfara, likväl med den skillnad, att, enligt 2 §• 2 Art, i Kongl. Maj:ts Nådiga Förordning, den 2 4 4 sistl. Maj, angående hvad som hädanefter bör, med afseende på Sveriges och Norriges Sjöfart och handelsgemenskap iakttagas, spannemål, hästar, boskap och victualie-varor af alla slag, få landvågen öfver gränsen bägge Rikena imellan, fritt och utan alla afgifter utoch införas, hvaremot, enligt 3 och 4 §. §. i samma Art., med utförslen af ved, kol, timmer och andra trädvaror, öfver Gränsen, landvågen, skulle tills vidare förhållas enligt hvad nu gällande Författningar derom utstakade, intilldess, efter inhämtade närmare underrättelser om särskilta locala omständig - Den 5 Julii 6ii digheter, vissa undantag och jemkningar derutinnan kunde medgifvas, äfvensom, hvad beträf> fade jern och i allmänhet ändra, än ofvannämnda Svenska och Norska productér och tillverkningar , antingen transporter skedde sjoeller landväg, dermed komme att förhållas efter de i allmänhet i hvardera Riket gällande författningar, samt de afgifter att derföre erläggas> som , efter de i hvardera Riket förekommande förhållanden, vöre eller framdeles klefve faststälde : att Grän se-Tilli ar på Svenska sidan ärö anlagda vid Strömstad, i Vermland, vid fahlun, i Härjedalen, vid
Och det då likaledes företedda utdrag ur utmätningsprotokollet, hållet den 20 Februari 1860, visade, att sedan, genom Rådstufvurättens utslag den 6 i samma månad, det blifvit Carlsson ålagdt att till Wickman betala den ifrågavarande vexelns kapital och ränta, beräknad till den 26 Mars samma år, äfvensom provision, protestoch rättegångskostnad, exsekutionskostnader m. m., tillhopa 409 R:dr 15 sk. 10rst„ så hade hos Carlsson i mät tagits lösören till värde af 456 R:dr och fastighet för 253 R:dr 15 sk. 10 rst. I den skrift, med hvilken Wickman i Kongl. Hofrätten fullföljde sitt vad emot Rådstufvurättens här ofvan först omförmälda utslag af den 4 April 1860, åberopades uttryckligen merberörda 45 § i Vexellagen, emot hvars innehåll Wickman sökte visa, att Rådstufvurättens utslag vore uppenbarligen stridande.
Banco, blifvit i Nåder medgifvet; att, sedan, uppå Liljewalchs i slutet af år 1834 i underdånighet gjorde anhållan om förlängdt anstånd med denna betalnings-skyldighets fullgörande, Kongl. Maj:t, genom Nådigt Bref af den 9 Januari 1835, tillåtit, att skuldens halfva belopp finge erläggas inom den 1 Juli och återstoden inom sistnämnde års utgång, vid påföljd, att, om dessa terminer öfverskredos, 5 Stats-Utskottets Utlåtande^ ZV.-o 3o8. 5 procents ränta komrae att frun de utsatte förfallo-tiderne beräknas, äfven denna anständs-tid förflutit, utan att någon afbetalning från Liljewalchs sida egt rum; att efter det ytterligare uppskof med omförmälde liqvid blifvit, tid efter annan, i Nåder beviljadt samt intill slutet af år 1838 å skulden successive afbetalts 15,893 R:dr 35 sk. 6 rst., Kongl. Maj:t, enligt Nådigt Bref den 9 Januari 1839, förklarat, det borde Liljewalch på bestämde terminer, under loppet af sistnämnde och innevarande år, betala ej mindre förrberörde återstående skuld i och för de öfvertagne spanmåls-lagren, än ock 31,025 R:dr 16 sk., utgörande ännu oliqvklerade beloppet af de 50,000 R:dr, hvilka Liljewalch, under åren 1834 och 1835 i Norrbottens Läns Ränteri till Länets undsättning contant uppburit, samt slutligen att, efter vidare verkställde afbetalningar, Liljewalchs återstående skulder utgjorde å värdet af spanmålsförsträckningarne 16,872 R:dr och å de contanta förskotten 24,709 R:dr 32 sk. Banco. Utskottet erkänner visserligen Grosshandlaren Liljewalchs förtjenstfulla bemödanden vid utförandet af det honom anförtrodda uppdrag att besörja invånarnes i Norroch Westerbottens
Riksens Höglofl.-Ständer hafva till Lag - Utskottet remitterat Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition af den 19 nästilidne April, af innehåll, att Kongl. Maj:t, sorn funnit förklaringen den 23 Mars 1807 meddela fullständig ledning, huru förfaras bör, då den, som i brottmål vill sig hos Kongl. Maj:t besvä - Den 3 Juni. 79 besvära ] sitter i häkte, har deremot erfarit, att hvad angår brottmål, hvari den sakfällde eller klagande parten ej är häktad, skiljaktighet sig företer i hvad Kongl. Förordningen den 22 November 174g, KonglBrefvet den 6:te November 1765 och förenämnde Kongl, förklaring föreskrifver, och att rättsökande således i sistnämnde fall saknat nog tydlig underrättelse om deras åliggande; i anledning hvaraf och till undanrödjande af tvetydighet derutinnan samt i ändamål att bereda Parters lagliga förmån och rättighet att få sin underdåniga klagan af Kongl. Majit i Nåder prof. vad, Kongl. Majit velat Pikets Ständer föreslå, att intill dess allmänna Lagen, som nu är un. der omarbetningy hinner utfärdas, ett nytt stadgande, af följande lydelse, emedlertid kunde, med upphäfvande af hvad äldre författningar i denna del bjuda, till allmän efterrättelselse meddelas: ”Den som vill hos Kongl. Majit söka ändring i något af Hofeller Öfver - Rätt meddelt "Utslag i Brottmål, som efter anslag är ulfärdadt, ingifve i Kongl. Majtis Justinaa - JRevisions Expedition sina underdåniga besvär, inom hälften af den tid, som i 30 Gap. 9. §. Rättegångs - Balken för tvisters fullföljande finnes utsatt. Har målet varit
Det andra, uti Instruktionens 12 § antydt, lörer tilltal emot Rikets Ständers Fullmäktige i Banken och Riksgäldskontoret, af Rikets Ständer sjelfve, Deras Banko-utskott eller Revisorer beslutadt; men ett sådant beslut har under sednare tiden lika litet som tillförne utgått; äfvensom ej heller annan laga orsak till embetsåtgärd i detta hänseende ännu förekommit. Ordningen, ej mindre än frågans vigt, fordrar vidare att särskildt nämna, det hvarken de vid tvänne tillfällen anmälda klagomål eller andra förhållanden visat anledningar dertill, att den i Regeringsformens 101 § beskrifna oförmodade händelse inträffat, som skulle hafva förpligta t Embetets innehafvare alt emot Konungens Högsta Domstol eller någon af Dess Ledamöter med anmärkning och åtal uppträda. Hvad åter angår lagskipningen i öfrigt samt andra offentliga myndigheters förhandlingar, hafva väl angifvelser och klagomål ofta af enskilda personer blifvit anförda, men merendels, såsom obefogade eller obeslyrkta, eller ock genom infordrade utlåtanden vederlagda och förklarade, bort utan vidare afseende lemnäs, så att blott några få föranledt tilltal emot de anklagade. Härförutan och hufvudsakligast under utöfningen af den mig åliggande allmänna tillsyn öfver lagarnes efterlefnad af Domare och Embetsman, äro anmärkningar väckta och, sedan nödiga upplysningar eller vederbörandes förklaringar inhämtats, slutligen pröfvade; hvarvid många ibland dessa anmärk - R. St. Just. Ombudsm. Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1847. 5 ningar, efter en sådan föregången utredning, kunnat förfalla; äfvensom vid tillfällen, då anledning varit till anmärkningarnes fullföljd, men underrättelse ingått, alt Konungens Justitiekansler likaledes anmärkt och beifra! samma förhållanden, min vidare embetsåtgärd icke varit af nöden; hvaremot, viri öfriga tillfällen, vederbörandes iagslridiga befunna domslut eller förfaranden blifvit i laga ordning åtalade.
Dock medgav författaren, att även för jordens ädlaste och tappraste stammar, hellenerna och romarne, var döden ett skräckord, av lagen förbjudet att nämnas vid offerhögtidligheterna och andra festliga sammankomster, av höviskheten utvisat från enskilda sällskapskretsar. Detta, fortfor författaren, visar hvilka djupa rötter avskyn för döden likväl äger i människonaturen. Denna avsky måste övervinnas, såvida icke själens klarhet skall grumlas av de alldagligaste händelser. Fördenskull överensstämde författaren med alla hellenska filosofer däri, att en människa, som älskar sitt lugn, bör så tidigt som möjligt vänja sig vid dödstanken och undersöka, vad döden egentligen är. Han påminde om Epikuros, som under en plågsam sjukdom och nära sin upplösning skrev till en vän, att hans själs glädje motväger kroppens plågor, och att hans sista dag även är hans lyckligaste. Mången hämtar i tron på själens odödlighet och fröjder i ett kommande liv ett mod, som icke låter nedslå sig. Författaren ansåg dock ovärdigt för den vise att hämta styrka från något, som möjligen är en villa. Man bör finna styrka i sig själv. Är det icke, frågade han, tillräckligt tröstande att hava levat och i sin levnad hava uträttat något nyttigt, och att med denna återblick på det förflutna förmäla den lyckliggörande föreställningen att förenas med jorden, som alstrar och närer allt gott och skönt, att genom sin lekamens upplösning ännu efter döden varda nyttig för de likar, som man i livstiden älskat? Författaren uppräknade och skildrade en mängd fall, som kunna göra människan, i trots av hennes inrotade avsky för döden, likgiltig mot honom, ja, fientlig mot sitt eget liv. Bland dessa uteglömde han icke de vällustingar, som tömt fröjdernas bägare till dräggen. Många av dem hade av fruktan för döden rusat i hans armar och föredragit förintelsen framför förintelsetanken. Denna skildring var gjord med en styrka, som kunde komma håren att resa sig på läsarens huvud och förflytta honom bland de skildrades antal. Författaren uppehöll sig länge vid föreställningen om förintelsen.
För min del skulle jag dock kunna tänka mig en man, hvilken – bunden vid kammaren genom sjukdom – aldrig komme utom Stockholms tullar och som likväl i sitt sätt att tänka och känna blefve en lika klar spegel af det svenska som hvilken som helst friluftsmänniska. Beständigt vill man hålla oss kvar vid den föreställningen, att en arbetare, som flottar timmer på Norrlands älfvar, eller en jägare, som fäller en björn, är något mer nationellt än – låt oss säga – Ellen Key vid sin lampa. Och dock är timmerflottaren eller björndödaren icke mer olik en sydländsk landtman än den kammarlärde är olik en yrkesbroder vid ett spanskt eller italienskt universitet. Hur påfallande är icke skillnaden mellan en Emelie Högqvist och en Ninon de l’Enclos, en Fredrika Bremer och en madame de Staël eller George Sand! Det skulle kanske icke vara omöjligt att jämka in Synnöve eller Per Gynts mor i ett Tyrolerlandskap, men det skulle vara fåfängt att under en annan flagga än den norska vilja ställa någon af de sträfva eller extravaganta damerna i Ibsens sista dramer. Nyanseringen blir alltså där skarpare. När vi vilja förevisa det nationella, slå vi emellertid alltid hufvudet af nationen och peka endast på bålen och lemmarna. I stället för att väga det yppersta, det subtilaste andliga extraktet med guldvikter, uppmärksamma vi endast de gröfre yttre påtagligheterna. Du nämner Skansen, denna stad, eller rättare stilla landtby af minnen, hvilken det nästan vore en hädelse att gifva benämningen museum. Du kan icke med varmare intresse än jag gå omkring bland de låga stugorna, icke lifligare intyga att detta allt är en del af det svenska – men det är också blott en del och icke den väsentligaste. Om vi klädde oss i nationaldräkter och dansade dalpolska och aldrig begagnade annat än träskedar och satte bondspelmän framför vaktparaden, vi skulle icke i denna kostymlek se tiondelen så mycket af det djupast svenska som i ett enda exempel på hur vi bygga en tankesats, hur vi känna, hur vi handla. Men detta finna vi närmast hos de friaste, med andra ord hos de upplysta, som minst gått bundna under det tyngre, allt nivellerande arbetet.
Jag får till en början gifva tillkänna, att jag på intet vis vill uppträda såsom målsman för Dahls häradsboer. Jag känner ej detta ärende vidare, än genom de handlingar, som blifvit StatsUtsk. meddelade, och genom de särskilda samtal jag haft med landshm i länet; men det förefaller mig besynnerligt nog, att man här vill föra den talan, att en ort ej skall få åtnjuta sina rättigheter derföre att den är rik. Denna ort är visserligen rik på spanraål, det är sannt, men den är långt ifrån att vara rik på skog, efter hvad mig blifvit sagdt; och det är derföre som jag trodde billigheten fordra att, då Dahls häradsboer af ålder haft rättighet till skogsfång, och deraf gått i miste derigenom att de ej bevakat sina rättigheter, att de då möjligtvis skulle genom en ny undersökning kunna få sina rättigheter åter. Att StatsUtsk. föreslagit beräkning af vedpriset efter markegångspriset, kommer sig, som Hr von Hartmansdorff ganska riktigt sagt deraf, att markegångsprisen på intet vis svara emot de priser, som bestämmas af den mestbjudande på en auktion. Det tillgår nemi. härmed på så sätt att, efter skedd trakthuggning, utsyning göres på allmänningen och auktion derå utlyses, hvarvid naturligtvis priserna skola stiga mycket högt uti en så skoglös trakt, som den ifrågavar. Det är äfven derföre, som Dahls häradsboer ej kunnat uthärda täflan i anbud med de spekulanter, som bo närmare intill kronoparken och derigenom hafva lättare att transportera veden till sig, och följaktligen kunna den mycket högre betala. Men då så många talat för afslag å betänk, vill jag visserligen ej sätta mig deremot. Hr Gr. o. Land tm. yttrade att han då Frih. von Kraemer, som ensam yrkat bifall till StatsUtskis förevar, utlåt., afstått från detta yrkande, finge hemställa om R. o. Ad. behagade afslå detta utlåt. Ropades ja. Vid förnyad föredragning af StatsUtsk:s d. 15 och 17 dennes på bordet lagda utlåt.
Vidare har motionären omförmalt den bekymmersamma ställning, deruti vederbörande strandoch jordegare råkat i afseende pä möjligheten att utföra detta arbelsföretag, helst de fleste, bland dem, såsom innehafvare af små hemmansdelar, endast med afkaslningen af dervid uppodlade kärr och mossar vore i tillfälle verkställa de årliga afbetalningarne å det erhållna låne understödet och icke kunde uthärda en derutöfver ökad betalningsskyldighet: hvarföre ytterligare understöd af allmänna medel syntes oundgängligen erfordras, såvida icke det påbörjade förelaget skulle öfvergilvas och de derpå använda medlen kunna anses gagnlöst bortkastade. För öfrigt har motionären erinrat, hurusom meranämnde sjösänkningsföretag icke blott skulle medföra uppodlin - 44 Stats-Ulskotlets Ullri tande N:o i 58. gen af en vidsträckt jordrymd, utan utgjorde första vilkoret för beredandet af én sedan längre tid tillbaka påtänkt och flera gånger föreslagen vatlenkornmunikation ända från Wimmerbytrakten till Linköping; och det vöre således icke ensamt stråndegarne vid ofvannämnde sjöar, sorn komme att skörda gagnet af detta företag, ulan kornme detsamma alt måhända i än större grad blifva gagnande lör alla deni, sorn bodde i granskapet af den blifvande nära 10 mil långa vattenkommunikaliönen mellan nämnde städer, hvilkas sammanbindning på detta sätt skulle kunna ske med större fördel och mindre kostnad än genom en jernvägs-anläggning.