Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Således brist, att af bolaget fyllas 37,800: — , Det är uppenbart, att ett bolag icke i längden kan stå ut med att årligen utbetala 36,000 R:dr öfver sina inkomster. Det är likväl att förutse, att, om trafikinkomsterna ökas såsom nu, oaktadt de ogynnsamma konjunkturerna, skett med 15,000 R:dr årligen, bolaget efter loppet af tre år, under hvilken tid andra jernvägsbolag fått åtnjuta räntefrihet af Staten, skulle kunna gälda ränta och amortering till Statsverket. Frågan är således: om detta bolag visat,sig förtjent af att åtnjuta samma rätt som andra jernvägsbolag fått åtnjuta. I detta afseende förekommer: att bolaget uppburit 264,000 R:dr mindre än såsom lån till detsamma anslogs; att bolaget af det mindre belopp, det uppburit, kommer att återbära 62,000 R:dr, hvilket andra bolag ej gjort; att bolaget, som före den bestämda tiden fullbordat vägen, punktligt hittills fullgjort sina inbetalningar; och slutligen att, enligt intyg af Kongl. Styrelsen för Statens jernvägstrafik, den stambanan tillskyndade bruttoinkomst genom Boråsbanans anläggning' utgör för år 1864 144,967: 86, eller, enär samtliga utgifter för Statens jernvägstrafik ulgjort 65,5 procent af bruttoinkomsten och således från berörda bruttoinkomst afräknas 94,953: — en nettoinkomst af 50,013: 91; 472 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
Commissionen hvarken ville eller kunde något sådant sig underkasta, utan an - Kongl. Mnjlts Nådiga Propositioti N’.o 24* 3 svaret i det fallet endast tillkomme dem, sorn attesterna underteckna, hade Gommissionen jemväl, under sudane vilkor, utsett Borgmästaren Weser och Rådmannen Spångberg att, jemte Vägaren, underteckna attesterna år i83o; men att Commissionen, enär dess Ledamöter af Magistraten årligen till deras befattningar af Öfver-Ståthållaren utnämnas, följaktligen icke varit i tillfälle alt, till vågattesters undertecknande för påföljande år i83i, några Ledamöter bland sig utse; hvilket Commissionens yttrande, så vidt det innefattade undandragande af det föreslagna collectiva ansvaret, Gommissionen förmenade hafva föranledt Banco-Fullmäglige lill den af dem den 3o December i83o hos Kongl. Majit gjorda underdåniga hemställan, om förpligtande för Drätsel-Commissionen att intill kommande Riksdag nämnde ansvarighet sig ikläda, i anledning hvaraf Commissionen, deröfver i Nåder hörd, i underdånighet förklarat, att Commissionen, i anseende lill omöjligheten att collectivt utöfva någon bestämd controll å det under Inspectorens eller Vägarens vård befintliga tackjern, i underdånighet undandroge sig att då eller för framtiden ansvara för i Banken förpantad! tackjern, ©ch förbehållit sig, att, på sätt Kongl. Majlis Nådiga Förordning och Bref af den i3 Mars 1800 innehåller, ansvarigheten i detta fall ensamt mätte stanna på Vägaren, jemte de tvänne Magistratspersonrne, hvilka underteckna vågattesterne; derefter Kongl. Majit under den 26 Mars iS3i i Nåder förklarat, att Kongl. Majit, vid ofvanberörde förhållande, funnit någon vidare/ åtgärd i förevarande mål, i hvad på Kongl. Majit ankommer, icke kunna vidtagas.
Motioner i Bonde-Ståndet 1H65. Nw 232. il>o 959 Af Pehr Unesson från Gefleborgs län, att a alla de ställen, der postskjutsskyldige hemman blifvit befriade frän portens fortskaffande, detta bert gr md pd entreprenad rtallar. Då de postskjutsskyldige under ea längre tid vid hvarje riksdag anfört klagomål öfver det svåra onus, som dem vore ålagdt med postens fortskaffande, lunno Rikets Höglofliga Ständer vid 1860 års riksdag sig ändtligen böjda att lyssna lill de ständigt upprepade klagomålen och fördenskull beviljade ett anslag al 70,000 R:dr, för att lyfta postskjutsen från jordbruket och öfverflytta densamma på Staten. I följd häraf hafva visst en del postskjutsskyldige blifvit befriade från detta onus, men i det stället hafva de hållskjutsskyldige under vissa tider af året blifvit ålagda att fortskaffa posten. Sådant var likväl icke Ständernas tanke, att donna skyldighet skulle lyftas ifrån det ena hemmanet och läggas på ett annat, som var förut nog betungadt. Efter den norra kustvägen inom Helsingland befordras posten med diligenser under den tid af året, då sjökommunikationen är af bruten, utaf de entreprenörer, som åtagit sig detta besvär. Detta är alldeles öfverensstämmande med Rikets Ständers beslut; men under sommarmånaderna, då postdiligenserna ej begagnas, har vederbörande ålagt de skjutshållningsskyldige att mot vanlig skjutslega fortskaffa posten. Oaktadt protester mot, ett sådant förfarande blifvit afgifna har sådant ej verkat till någon ändring. Hvar och en måtte väl finna att ett sådant förfarande är stridande mot ali rättvisa, då man betänker, att ile entreprenörer, som åtagit sig hållskjutsen, vid dess öfvertagande ej kunde ana, att de äfven skulle blifva ålagde att skjutsa posten. De skulle i sådant fall fordrat långt större ersättning, än hvad de nu uppbära af de hållskjutsskyldige och komma äfven, då tiden för den ingångna entreprenaden upphör, att af de skjutsskyldige fordra betydliga förhöjningar.
Om dörren till denna kammare var låst, kunde hon utan svårighet öppnas med en lieformig hake, som rabbinen bar i sin gördel och i vars bruk han under de senare dagarne, då han varken förmådde studera eller förrätta sin tjänst, hade haft god tid att öva sig. Från kammaren, som vanligen var tom, förde en annan dörr till en kring husets gårdsida löpande balkong, varifrån hela våningen med dess olika lägenheter var tillgänglig. Rabbinen kände mycket noga belägenheten av brudkammaren och de till denna gränsande rummen. Om han efter fullbordat uppsåt välbehållen lyckats lämna huset, så voro alla åtgärder träffade till en skyndsam flykt ifrån Aten. Nu avvaktade han den lämpliga timmen för sitt företag. Hans väsen bar prägeln av lugn beslutsamhet. När serenaden tystnat och större delen av det utanför huset samlade nyfikna folket avtågat med musikanterna, lämnade honom juveleraren och följde hopen. Rabbinen stannade på sin plats, lyssnade till det glada sorlet från bröllopsgästerna och räknade dem, som avlägsnade sig. När sorlet förtonat och endast de med brudparet närmast befryndade gästerna ännu funnos kvar, gick rabbinen med tysta steg uppför den omtalade trappan. Han hade väl beräknat sin tid. I denna stund fördes Hermione vid facklors sken till ett å ena sidan om brudkammaren beläget rum, där de sista ceremonierna skulle företagas, innan hon av sina väninnor leddes till brudbädden. Enligt övligt bruk hade Karmides vid samma tillfälle avlägsnat sig för att i ett rum å andra sidan, under ett rökoffer åt Kypris, avvakta dessa ceremoniers slut och brudtärnornas bortgång. Karmides hade alltifrån besöket i likhuset varit förföljd av Rakels och hennes sons bleka skepnader. Om natten visade de sig vid hans läger; om dagen stodo de aldrig klarare för hans ögon, än när han var i Hermiones sällskap. Han hade fått en föreställning om de kval Orestes, jagad av eumeniderna, uthärdat; och trodde han numera på en gudamakt, så var det den, som sänder samvetskvalen. Under denna afton hade han likväl känt sig fri från ångesten. De gudar, som gynna kärleken och äktenskapet, hade utestängt furierna från bröllopssalen. Rakels skepnad hade icke uthärdat bröllopsglädjen, utan vikit från hans sida.
Delta missförhållande är än mera ögonskeuligt, om det endast beror af lyckans yttre tillfällighet, hvilkendera med - Den 22 December e. ni. 3C3 borgaren skall äga den godtyckliga makten, och hvilkendera skall vara underkastad densamma. Elt sädant missförhållande äger likväl rum genom den rättighet, som nu gällande tjenstehjonsstadga lemnar ål husbönder, att tilldela sina tjenare husaga, d. v. s. att emot dem utöfva fysiskt våld utan ansvar, så vida icke våldet är så svårt, alt det lemnar skada efter sig. Det behöfver väl knappt närmare ådagaläggas, huru lätt en sådan makt kan leda till missbruk i en rå eller nyckfull husbondes band, särdeles när man dermed sammanlägger det ytterst stränga ansvar, som allmänna lagen stadgar för tjenare, som tillbaka förgår sig emot husbonden. Också äro exemplen på sådana missbruk så talrika, att de ej här behöfva upprepas. Känd sak är så god som vittnad. Det torde vara nog att anmärka, att då lifegenskap icke finnes i vårt land, och grundlagarna försäkra hvarje i riket född person om skydd och rättvisa, sä kan ock förhållandet mellan tjenare och husbönder både inför lagen och förnuftet icke betraktas annorlunda än såsom ett frivilligt kontrakts förhållande, hvarigenom den sednare på viss tid åtager sig att förrätta vissa arbeten eller Ijenstskyldigheter emot öfverenskommen betalning. Hvad är det då som gör, att i det ögonblick, då delta kontrakt träder i verkställighet, en så stor olikhet inför lagen i och med detsamma inträder mellan de bråda konlrahenterne, att den ene kan med fysiskt våld misshandlas af den andre utan alt äga rätt till lagligt klagomål förrän misshandlingen öfverskridil en viss gräns. Jo, endast den omständigheten, att den ene kontrahenten är i stånd att gifva den andre elt nödtorftigt uppehälle i betalning för dennes arbete. De äro likväl naturligtvis båda lika mycket i behof af hvarandras biträde, enär kontraktet är frivilligt. Om bladet vänder sig och lyckan förändras, om tjenaren får ett arf och husbonden genom olyckor eller misshushållning blifver utblottad, kan det ganska väl hända, att makten kommer på motsatt liand, utan att personernas egenskaper äro förändrade.
ANDERS (sedan) KALLE (och) VICTOR. Nu är kaffet i ordning. ANNA (tittar barhufvad och varm upp ur kajutdörren). BOMAN (störd, släpper hastigt Hannas hand). Jaså. ANNA. Ja Hä' det rigtigt klart hockså? då, klart söm korfspad! Anders håller på att ta' fram kopparne! BOMAN. Säg håt 'en hatt 'an tar fram puteljen med konjaken, så vi kan få hoss en kask. ANNA. BOMAN. Ska' vi kanske ta' opp 'et på, däck? Ja, hvad säger 'Anna? Nog hä' det fäll roligare te' vara hoppe. ANNA. BOMAN. HANNA (som gått fram till relingen bredvid säcken). Det tycker jag med! (går ner igen.) 'Ör nu, 'Anna! Ja, hvad vill Boman? BOMAN. 'Anna 'örde nog hvad han sa', han på hångbåten ... hå nog klack det te' i bröstgropen på mig, haltid! Hom jag nu fråga' 'Anna... Vi 'ar bara två koppar, hå den hena är hutan höra. högon hå höron! BOMAN (förargad). Jag ANDERS (förvånad). HANNA (går närmare). ANDERS (kommer upp med två par koppar). Boman! vände du vore hutan både dig hinte hom 'en 'Handers! Tag 'it kopparna, så ska' jag skölja dom. då! Hen borde haltid 'a fruntimmer hombord, så kunde hen 'a det rejelt! hä hinte så dum som du ser ut, du Handers! Tog du hopp puteljen? BOMAN. Du ANDERS (ger henne kopparne). Ja HANNA (skrattande). Bry Hvad nu då? hen sak... BOMAN (ifrigt). 'Ör Nej, si det glömde jag! (går ner igen.) nu, 'Anna, svara mig nu på 'ar jag hinte tid! (ropar akter öfier.) Victor! VICTOR HANNA. Ta' HANNA (muntert). Nu (utanför till höger). Ja.
Flere hade klagat, at de ej blifwit upropade. Han vnstade derföre, at hwar Bänkman borde inträda inom stranket med en lista, för at conrrollera, at hwar och en rigtigt blefwe upropad. Wore Bänkman borta eller hindrad, kunde han sätta en i sil ställe. Friherre Le6er8tröm, ^scob, wille derLil gerna samtycka, allenast denna inrättning wore rilräckelig at förekomma all oordning. Det stulle efter hans ranka wara mera ledande til ändamålet, om såsom controll afwen et b'rotocoU öfwer de voterAnäe fördes. 2^4 Den 6 Mars. Grefwe ve IL 6rrrclis trodde, at deriges Nom ej den olägenheten kunde förekommas,ar, näs gon nummer tvid upropet öfwerhoppades. Herr Silverstolpe, kreclric, uplyste, at den gamla procecluren warit den, at man wid bordet dra upropet sedan blifwit a nyo framkallade. Någon annan controll ansage han icke af nöden. Friherre Legerström, ^acob, wille nogare förklara sin mening. Om et krorocoll hålles öfwer de närwarande och et öfwer de franwarande, kunde altid genom jemnförelse dem emellan uptäckas om någon oordning förelupit. Detta stadgande trodde Friherre Legerström dock lämpeligare j en annan tz. kunna införas. Grefwe ve IsLlLrgie förklarade, at, om Högloft. Ridderffapet och Adeln wore emot hanö morian, wille han gerna derifrån afstä. Han hade äfwen har densamma nämnt, endast emedan sräga upstätt om Bänkmän. Herr Grefwen och Landtmarskalken giorde proposition lil gillande af Herr kotnliebs anmärkningar, samt at wid wal af lckeAorer minst 26 Bänkmän ffulle wara närwarande. Bifölls.
»Du skall aldrig vara rädd för det, aldrig gå och vakta på mig. Tro på mig, Nina, liksom jag tror på dig. Om du än svärmade för hvem som helst i denna verld, skulle jag aldrig, aldrig —» »Nå, men ser jag någonsin på någon annan än dig?» frågade Nina. »Nej, det gör du då inte», svarade han. Han skrattade och kysste henne. Dagen derpå reste de hemåt mot Sverige. Nina var glad att komma hem. Hon sade sig sjelf, att först nu kunde hon i lugn lefva tillsammans med sin man. Denna resa hade varit för mycket. Honom och hela verlden på en gång; det var mer än hon kunde stå ut med. Hon måste lefva för honom ensam. Och hon hade ju sett, att alla de många vexlande tingen i den nya verlden omkring honom drogo hans oroliga tankar till så många olika sidor. Det var alldeles icke det samlif, som hon hade väntat och som hade börjat mellan dem innan deras giftermål. Men nu skulle det börja på allvar! Nu skulle de lefva och arbeta tillsammans, dela ondt och godt, gå upp i hvarandras intressen, vara två och dock blott en. Nu skulle ändtligen hennes kärleks dröm blifva en verklighet. Hon hade låtit förändra i sitt hem, så att de rum, som hade tillhört hennes förste man, endast användes, när många menniskor voro inbjudna, och så hade hon låtit inrätta en af de stora salongerna med särskild ingång till Tofte. Här hade hon samlat allt, som hon visste att han tyckte mest om, från det största till det minsta, och bredvid hans rum hade hon sitt arbetskabinett, så att hon kunde se honom, om hon också icke finge lof att tala till honom. Tofte fann vid sin hemkomst en hel packe handlingar på sitt bord, arbete, som hade hopat sig under hans frånvaro och som han genast kastade sig öfver och bläddrade i. Snart fann han något deri, som fängslade honom och som kräfde hela hans uppmärksamhet, och han gaf Nina tankspridda och osammanhängande svar öfver axeln. Han måste träffa sina kolleger och var under de första dagarna upptagen af att sätta sig in i och inhemta hvad han hade försummat under sin frånvaro. Han kastade sig alltid med ifver öfver hvad han hade för sig, och Nina kunde icke annat än med glädje se, hvilken energisk och arbetsam man hon hade.
Hr Munck af Rosenschöld, Eberh. Zach.: Nyss! återkommen till riksdagen, efter några veckors frånvaro, hade jag föresatt mig att så nära riksdagens slut icke vidare yttra mig; men då jag blifvit vittne till, att R. o. Ad. genom votering i går fattat ett beslut, som frånkänner R. St. k delaktighet i lagstiftningen rör:de utrikes vexlar, och öfver lemnat denna lagstiftning ät K. M:s godtycke, såsom om firendet vore blott af ceconomisk egenskap, så får jag mot detta beslut mig reservera, för att åtminstone fritaga mitt namn och rykte från delaktighet uti ett mot grundlagen och Rikets sannskyldiga nytta stridande beslut. Upp - Den iq Maj. □ 17 Upplästes till justering och godkände* nedannämnda från Exped.Utsk. inkomna förslag till R. St:s und. skrifvelse till K. M., nemi.: Nzo 347. i anleda, af K. M:s nåd. propos., ang:de lag för inrikes vexlar, tillika med nämnde lag;- Nzo 348. med öfverlemnande af förslag till lag för enskilda banker, tillika med nämnde lag; Nzo 34g. angzde instruetion för R. St.‘s Revisorer öfver Bancoverket. Likaledes upplästes till justering och godkändes förslag till nedannämnda §§ i riksd.beslutet, nemi.: 1:0 fortsättning af §, innehållande sakregister rör:de med statsverket gemenskap ägande ämnen; 2:0 angzde underhållet för bysätta personer; 3:o fortsättning af §, innehållande sakregister öfver önskningsmål; 4:0 med uppgift å und. skrifvelser, rörzde bancoärender; özo angzde granskning af de i StatsRådet förda prot.; 6:0 angzde förnyad instruetion för R. Stzs Revisorer öf ver Bancoverket. Underteckn. Ridd.Secret.z
För hvarje gång Du väckt min ande till besinning, Der pligten, tydd af Dig, blef lefvernets behag, Försakelsen triumf, och vanskligheten vinning; Der, uppenbarad utaf Dig, Odödligheten mötte hoppet: Ej Snillets — den var ej för mig Men Dygdens — vinkande med kronan efter loppet. Än själen af din röst, lik källans friska språng, I qvalet vederficks; än hon sig följa tyckte En majestätlig flods ohinderliga gång, Som qval och fröjd och allt med sig i farten ryckte; Än bäckens fall, som i sitt lopp Med mången blomma stranden kläder, Dock hellre åkermannens hopp Med frukters ymnighet och skördars mognad gläder. Du talar — och hur skön står Helgedomens borg! Från hydda, från palats, nu ila de, nu glömma De yrande sitt sorl, de klagande sin sorg, Och höra Nådens ord från dina läppar strömma. Du ljungar — och de äro mull; För Herrans blick, som allt förtärer, De höga murar störta kull, I jorden gömma sig de stolta resenärer. Men åter, hvilken tröst! från Zion hvilket ljus Försprider himlens moln och jordens glädje föder! Är jord och himmel ej den samma Fadrens hus, Der oupplösligen de gode äro bröder? Med kärlek, tålamod och dygd, Fullbordom, vänner! lifvets öden Och hvilom vid Hans milda skygd, Med samma tillförsigt i lifvet och i döden! Du talte — och försvann; men är ej från oss skild: Du lefver, Ljusets Tolk! Du andas i den Lära, Som från ditt hjerta flöt, så ursprungsren och mild Hon kom från Ljusets Far till menskans tröst och ära. Hon före oss till ljusets hem, Den väg Du framgick och beredde! Likt stjernan, som till Bethlehem, Så vänlig och så klar, de Vises vandring ledde. Vid min vän CARL ULRIC BROOCMANS Graf. Una virtus clara œternaque habetur. Stråle af det rena ljuset, Som en stund, förmäld med gruset, Bodde i en jordens hydda, Dvaldes i en dödligs hamn! Frälsta anda, himlaburna, Och till himlen återflydda!
Rådplägningen lärer hafva försiggått endast inför H. M. Konungen, så att säga på stående fot, och utan att något prot. dervid blifvit fördt. Man har således svårt att inse, huru de derunder framställda invändningarne och anmärkningarne kunnat komma Stats-Rådets öfrige ledamöter till handa och tjena äfven dem till ledning vid frågans slutliga afgörande. Något annat yttrande eller utlåtande, någon annan upplysning af det slag, som vanligen plägar förekomma vid vigtigare regeringsärenders behandling, d. v. s. skrifligen aflattade, har icke blifvit från någon af vederbörande embetsmyndigheter infordrad, och då dessa myndigheter icke ega rättighet att opåminda med sådana inkomma, så följer också deraf att intet inkommit. När man jemför det sålunda passerade med föreskriften i R. F:s 10:de §, att »innan ärendena hos Konungen i Stats-Rådet föredragas, skola de genom nödiga upplysningars inhemtande från vederbörande embetsverk af den föredragande beredas», så torde man ang:de Gr. von Plåtens sätt att gå till väga vid behandlingen af förev:de fråga väl icke kunna tillmäta honom några synnerliga loford för öfverdrifven samvetsgrannhet, aldraminst om man dermed jemför den omständlighet, hvarmed ärender af vida mindre vigt och omfattning understundom behandlas, och den massa af yttranden, som vid deras afgörande infordras och åberopas. Hr Adlersparres insigter äro mig ganska väl bekanta, och jag väntade derföre att i hans anförande finna skäl för saken utvecklade och att kunna hafva upptagit några af dem till besvarande. Om jag nu icke vidrör de af Hr Adlersparre i hans yttrande anförda skäl, så kommer det sig deraf att icke några sådane blifvit anförda, åtminstone icke i den hufvudfråga, jag nu går att behandla, nemi. flottans officerskorps’ och dess materiels Den 11 November f. m. 57 fördelning på två särskilda korpser.
BARON. BARON. Han blir snart försonad; det tar jag på mig. För öfrigt har du slagits som en bra karl, du är känd derföre, och du vet att din far tänker som han bör. Emedlertid måste jag skiljas vid honom för lång tid. Kanske kortare än du tror. Låt oss se. Du hette Captén Berg vid Medevi. Du har en kusin, som heter lika, är vid Amiralitetet, och är riddare som du. Du heter nu Jernhjelm. Ja, du kan bli här några dar utan fara. Ingen kan veta här om du eller han varit i Medevi. Kläd dig i din uniform. Gå till Landshöfdingen, till Amiralen, visa dig, låtsa om inte, och låt mig göra. Men jag sätter i sticket min kusin, som är oskyldig. Åh nej. Om Lejonqvist skulle angripa honom, så bara han visar sig för dem som varit i Medevi, är det nog att urskulda honom. Han är BARON. CAPTÉN. BARON funderar. CAPTÉN. 310 ju på intet sätt dig lik. När man vinner tid, vinner man allt, och då kan man nedtysta saken. Gå nu bara och kläd dig. Vänta mig här; jag skall gå och bereda din far, att han inte tar illa vid sig. Jag hör en vagn komma. Gå in, och visa dig inte i den der olycksklädningen. Det är sent; men om en stund skall jag komma och hämta dig, för att föra dig till Landshöfdingen och på assemblén. Farväl så länge. Farväl, min vän! (Baron går.) CAPTÉN. TREDJE SCENEN. CAPTÉN JERNHJELM. CAPTÉN. VINGREN. Skaffa mig en hårfrisör som lagar bra hår; och om någon frågar efter mig, så säg att jag inte är hemma. Skall så ske. VINGREN. CAPTÉN. Det är bra. (Han går in till sig.) FJERDE SCENEN. VINGREN. MARIA. Här kommer resande. Är det Herrskap? LASSE. LASSE. VINGREN. Det syns som det vore förnämt folk.
Hvad afståndet till garnisons-sjukhuset angår, så har jag sett en karl, som under exercisen skadat sig, dö under den långa transporten dit. Det är möjligt, att detta hade inträffat äfven om han erhållit hjelp genast, men det är troligare att han då kunnat räddas. Håman vid Reg:tet ansett frågan vara af sådan vigt, att officers-eorpsen förut på egen bekostnad uppbyggt ett särskildt sjukhus, bör man väl icke ställa så till, att de nu blifva utan ett sådant, eller att det går med denna byggnad på samma sätt som det för några år sedan gick med Dragonernas ridhus på Drottningholm, hvilket ramlade. Jag anhåller orri bifall till K. M:ts Propos. Frih. von Schulzenheim, David: Jag anhåller om till gift hos alla Hrr:ne af Arméen derföre att jag tillåter mig att yttra mig vid 4:de Hufvudtiteln. Jag vet väl, att Grundlagen ger mig denna rätt, men jag ber derom, derföre att jag vid denna titels behandling ansett mig böra höra och lära och icke yttra mig. Det har jag också lärt af diskussionen att det fattas mycket af alla slag för arméens utredning. Sedan det förut varit fråga om andra större saker, såsom befästningarne, sappörkompani, skarpskyttegevär m. m., hafva vi nu kommit till det sista, som rörer materielen, och jag känner mig särskildt vid denna fråga uppfordrad att yttra mig såväl af det deltagande, jag bär i mitt hjerta för min lidande nästa,' som af den Aesculapii staf, jag har äran bära i min sköld. Utskits svar på K. M:ts framställning synes mig högst egendomligt. K. M:t har begärt anslag till sjukhusbyggnad och arrest-lokaler, och det svaras, att detta finnes på garnisons-sjukhuset att tillgå för Dragon-Corpsens behof af sådane lokaler. Jag erkänner, att det är vackert att ekonomisera så mycket som möjligt med statens medel; men om vid anslags beviljande motiverna stundom kunna vara modet Den 3 Mars f. m. 75 för dagen eller maktens vilja, sä borde dock hos R. o. Ad. i alla motiver en sak alltid göra sig gällande, nemi. rättvisa.
Taxa endast äro med Recognitions-afgift belagde eiler åtnjuta andra friheter, böra vid samma fördelar bibehållas; enligt 3,-djt Punkten: att Riksens Höglofl. Ständer i underdånighet öfverlemna till Kongl. Majit att till ersättning för den brist; som genom Tullen» nedsättning möjligen kan uppstå, intill t nästa Riksdag förändra Sjö-TulIs-afgifterne på alla inkommande varor i öfverensstämmelse med hvad Kongl. Maj:t Sjelf i Nåder finner lämpligt: enligt 4.-de