Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ständer beviljade för verkställigheten af sådana större reparationer, som icke kunnat utföras med de domkyrkorne tillerkände tionde-anslag och öfriga inkomster, får Stats-Utskottet, på det att den gamla, minnesrika och monumentala kyrkobyggnad, hvarom nu är fråga, må kunna försättas och bibehållas i ett dess föremål och ålder samt fosterländska minnen värdigt och dess framtida bestånd betryggande skick, tillstyrka, att det i förevarande motion, med afseende å dels verkställda, dels ännu icke fullbordade reparationsoch andra förbättringsarbeten å Skara domkyrka, föreslagna lån å Tjugufem tusen Riksdaler Riksmynt måtte af Rikets Ständer beviljas och anvisas till utgående från Riksgälds-kontoret emot samma ränteoch betalnings-vilkor, som stadgats för det till fullbordande af reparationen å Linköpings domkyrka under sist förflutna riksdag beviljade låneunderstöd; börande således ifrågavarande lån, för hvilket Stats-Ulslcottets Utlåtande M 117. 9 hvilket en sadan skuld-förbindelse skall algifvas, sorn af Fullmäktige i Riksgälds-kontoret godkännes och antages, sedan detsamma fått innehafvas räntefritt lill 1860 års slut, derefter årligen återbetalas genom erläggande af sex procent af hela den lyftade lånesumman, hvarvid räntan kommer att godtgöras efter Fyra för hundra årligen utaf del obetalta kapital-beloppet samt det öfriga utgör afbetalning å detsamma. Skulle den sålunda stadgade inbetalningen icke varda inom bestämd tid fullgjord, skall dessutom, intilldess densamma verkställes, Fem procents årlig ränta å det till liqvid förfallna, oguldna, beloppet erläggas. Stockholm den 25 Augusti 1857. Reservation: Af Herr L. W. Henschen. »I följd af nu fattade beslut skulle, låntagare:', om betalning ej å bestämd tid erlades, komma att betala »ränta på ränta,» som Riksgälds-kontoret skulle »laga» i strid mot Handels-balkens 9 kapitels 6 och 7 §§, så lydande: § 6. »Ingen tage eller låte förskrifva sig större ränta än sex för hundrade om året.
Men kort efter sedan 1734 års Lagstiftare hade tillåtit, att ej tillvitelser fingo utestänga från vittnesmål, fann man sig nödsakad att göra inskränkningar häruti, och, genom Kongl. Brefvet den 23 Mars 1738,4 år derefter förklara, att Domaren alltid skulle undersöka, om ett vittne hade godt namn och rykte, och vidare i5 år derefter, genom Kongl. Resolutionen den 7 Aug. 1^53, att innan vittne, som var okunnigt i christendom, fick aflägga vittnesmål, skulle det undervisas af Presterskapet. Hade Utskottet, haft dessa Författningar i minne, hade det säkerligen ej funnit så särdeles skillnad i 3oa Den g J u n i i e. m. tillåtelsen att afhöra vittnen på Landet, emot i Staden, ty genom dessa Författningar är det påbjudet detsamma för Landet, som för Staden, eller i allmänhet att en Domares pröfning af vittnets fräjd och moralitet, hvilka alla slags tillvitelser nödvändigt måste anses röra, skall alltid föregå vittnenas afhörande. Om jag sålunda har visat, att den olikhet för Land och Stad, som Utskottet trott sig finna genom nyssnämnde Författningar blifvit undanröjd, så är ock, i och med detsamma, bevisadt, att detta Utskottets enda skäl för dess Lagförslag ej i verkligheten är till; och för en hvars sunda omdöme, äfven utan juridik, lärer det falla sig kärft att ingå på ett stadgande, att vittnen i allmänhet skola edeligen höras, om än skäl och omständigheter, som styrka deras jäfagtighet, företes. Jag förmodar således', att detta Förslag lärer böra återtagas; och så mycket mindre kunna gillas, som då den ena §., den 8:de nemligen, skulle efter Utskottets förslag förbjuda att afse gjorde jäfsanmärkningar, den :>.?> deremot fortfarande skulle bjuda, ej allenast att dem afse, utan äfven att Domaren skulle dem sjelfmant efterforska, då vittnen för dödsfall höras.
Herr Bergencreutz, Lars Alger, hade inlemnat följande, som upplästes: All Lagstil bör vara kort och tydlig. Den bör vara begriplig för den enfaldigaste, och för den mäst illfundigaste Advocatur oförvrängelig; 1734 års Lag är också väl författad. Sednare liders Förordningar hafva ej alltid efterföljt detta mönster; de innefatta långa Meningar, som ofta blifva Omeningar, och måste förklaras, och sjelfva Förklaringen har ibland kunnat blifva otydlig. Förtydningar och orättvisa hafva deraf ofta åstadkommits. Man kan vinna vid HäradsRätten, tappa vid LagmansRätten, åter vinna vid HofRätten Den 5 Januarii. 26g och slutligen förlora sin välfärd vid Högsta Domstolen, eller ock vinna vid alla föregående Instantierna, der saken blifvit noga undersökt, och äudå förlora vid den sisla. Voro Lagarna tydliga, och alla Domare lika vältänkande, så kunde olika tydningar ej inträffa; ty Sanningen i hvarje sak är ej melan Erij och alt utröna den, blir sällan svårt, då man oväldigt vill. Mängden af Författningar, Förändringar och Förklaringar är så stor, alt menskligt minne ej kan bibehålla den, och detta bedröfliga öfverflöd är lika skadligt för Lagskipningen, som allt annat onödigt öfverflöd är för välmågan. Det vore önskligt, om den store Carl XII:s förminskningssätt af Placater, kunde än en gång vidtagas. Nitiske Män hafva flera gånger framställt möjligheten, att genom FörlikningsDomstolar afböja många Rättegångar. De hafva hedervärdt stridt för Mensklighetens lugn, såsom redlige Engelsmän ifrat emot Slafhandeln, Mensklighetens förnedring. Afsigter, inga giltiga skäl, fjettra ännu det förra> då den sednare ändtligen hunnit fjettras. Om Domare aflöntes rundeligen, utan till - 266 Den 5 Januarii. fälliga Spörtlar; så torde Rättegångars lnängd och vidlyftighet mycket förekommas. Till d ess kunde ett kort Påbud inskränka Trätgirigheten och Advocaters inflytande. Nemligen: Instämd t
Utdr. d, 2 Septemh. 1823. uti Conceurs Lagen af den 18 Julii 1818 samt N;o 159, 1 fråga om befrielse för Rikets Ständers Bank från skyldigheten att i Concourser och års proclamata bevaka sine emot Lös pant egande fordringar. S. D. e. m. Efter ånyo skedde föredragningar biföllos nedannämde ifrån Riksens Ständers Utskott inkomne betänkanden 5 nemi. Statsoch Bevillningsutskotten N:o 457» Angående en af hvarje mantals skrifven Person årligen intill nästa Riksdag utgående afgift till veneriska Smittans hämmande. Bevillnings och LagUtskotten N:o 53, Angående förändradt sätt för Krono Skatternes indrifvande. Lagutskottet: N o 158, Rörande utmätning och försäljning af fast Egendom, m. m. JP; ■et. Utclr. d. 2 Stp t cmh. 1S23. EkonomiUtskottets j N:o 172, Om nedsättning af Lots och Båkafgifterne för Ångfartyg i allmänhet, samt andra inrikes mellan seglande Fartyg under 6 fots djupgående. N:o 174» Om medel till Sedlighetens befordrande hos de lägre FolkClasserne. S. D. e. m. Efter öfverläggning om Allmänna Besvärs och EkonomiUtskottens Utlåtande I\;o 175, i anledning af föreslagne medel till förekommande af åtskilige förmente missbruk vid Prestval, blef det samma af PresteStåndet afslagit. Fran Vållofl. Bor gare St ändet. S. D. Återemitterades följande Betänkanden; StatsUtskottets; • ' N:o 43°> I anledning af ytterligare fråga om Städernas inquarterings Besvär. §75 Prat. Uldr. ti. 2.
Hvad åter Frih. Klinkowström yttrat derom, att åtgärder redan äro vidtagna för utarbetande af de i motionen afsedda författningar, torde icke bevisa motionens obeliöflighet, enär densamma just uplyser, att sådana åtgärder redan för längre lid tillbaka blifvit vidtagna, utan att dock hafva framkallat något resultat ; och att samma förhållande skulle kunna komma att fortfarande ega rum, oaktadt de sednare åtgärderna, det torde enhvar som eger kännedom om allmänna ärenders behandling, kunna med skäl befara. Jag förnyar min anhållan om motionens återremitterande till LagUtsk. Gr. Sparre: I anledn. af det sednast afgifna yttrandet, ber jag att än ytterligare få säga några ord. Skulle R. o. Ad. verkligen vilja updraga åt LagUtsk., bestående till större delen af jurister och der icke en enda militär finnes, att ingå i bedömande, huruvida nuvande tjenstgöringsoch fältförvaltningsreglemenfen för arméen äro ändamålsenliga eller tarfva omarbetning? jag för min del måste tillstå, att jag ej tilltror mig kunna derom fälla något omdöme. Då jag i egenskap af jurist blifvit invald i LagUtsk. för alt behandla sådana frågor, deri det tillkommer mig att ega sakkännedom, bör jag icke kunna åläggas att befatta mig med ärenden, dem jag alls icke känner och dem jag enl. Grundlagen icke är pligtig att handlägga. Hr Stjernsvärd: Jag vet ganska väl, att några militärer ej sitta i LagUtsk., men jag känner äfven, att der finnas lagfarne och förståndige män, fullt kompetente att bedöma, huruvida de ifrågakomne författningarne behöfva omarbetas eller icke; och det är just derföre jag ansett och fortfarande anser, att handläggningen af min motion tillhör nämnde Utsk. Frih. Raab: Jag vill icke ingå i bedömande, huruvida Ekon.Utsk:s ledamöter äro i högre grad än LagUtsk:s medlemmar skicklige att ingå i pröfning af de reglementariska stadganden, som uti ifrågakomne författningar finnas.
Min mening härom skulle visserligen möta mycken motsägelse af dem som yrka Magazinslnräftningens tillintetgörelse. jag respecterar hvars Och ens öfvertygelse, fastän den kan strida mot min egen, och föreställer mig fördenskull att intet oöfyerlagdt nit motiverat utfallen emot MagazUielnrättningen, utan att något hvar af de värde talame tvifvelsu» tan, såsom sig bordt, väl ötvertänkt följderne lör framtiden af denna förändring, och huruvida de allmänna Spanmålsundsättningarne medfört nytta eller skada; men vid detta ifrande emot Statens mellankomst, såsom undsättningsgifva* re, kan jag ej tillbakahålla min förundran deröfver, att man så plötsligen förgätit, det landet under förflutne missväxtår, endast genom dessa klandrade undsättningar blifvit räddadt från hungersnödens rysliga följder, och att allmänna erkänslan derföre fier fa Heliga gångor blifvit inför Kongl. Majit uttryckt. Om min utsago behöfver att styrkas, så åbe-i ropar jag alla de här närvarande Herrar Landshöfdingar, i hvilkas län tillståndet fordrat anlitande af Kronans Magaziner: de skota säkerligen lika med mig intyga, huru väsendtligen nyttigt det varit, att i tidpuncter af brist och förlägenhet, hafva säkra och tillräcklige förråd att påräkna. Vårt Fädernesland har emedlertid just genom dessa Magazinsanstalter, hvilkas nytta en lång erfarenhet hitintills besannat. undvikit de ytterligheter, hvaruti ett ,land lätteligen kan låka, der inga åtgärder Ben n April f. m. från Styfel*eris sida vidtagas för Folkets bispringande med Spannemål vid utomordentlig» tillfällen. Sjelfva det rika och mägtiga ’England, hvars Statshushållningsmaximer så ofta blifvit citerade, har i våra dagar visat följderna af detta systeme.
Majit funnit de i berörda måtto anförda omständigheter förtjena det afseende, att Kongl. Majit velat lill Rikets Ständer öfverlemna, om icke Grandinson kuride, för mistningen af det frånträdda bostället, tilläggas en ersättning af 400 Ridr Biko årligen, hvilken, beräknad från den 1 Oktober 1856, skulle uppföras å allmänna indragnings-staten för att sökanden under återstående lifstid tillgodokomma. Vid öfvervägande häraf har Utskottet funnit, att, då boställsrum måste j laga ordning ’frånträdas när tjensteinannen täger afsked', ersättning för mistning deraf icke heller bör för prejudikatets skull ifrågakomma; men, med afseende å Assessor Grandinsons höga ålder och långa tjenstetid, äfvensom det icke särdeles betydliga perisions-beloppot, tror deremot Utskottet sig böra hemställa, att, såsom fyllnad uti pensionen, måtte å allmänna indragningsstaten beviljas Assessor Grandinson 600 Ridr R.mt årligen från och med den tid, Kongl. Majit i nåder föreslagit. 63:0. Från Ridderskapet och Adeln har Utskottet erhållit remiss å en af Friherre Wrede, F, väckt motion, deruti anföres, att de å Dalarö f. d. fästning vid dess upphörande år 1854 anstälde tjenstemän blifvit förflyttade å allmänna indragnings-staten, men att denna förmån icke kunnat tillerkännas Garnisons-läkaren Doktor Broman, emedan hans befattning tiruodade sig på ett kontrakt emellan honom och Chefen vid Svea Artilleri regemente. Då emellertid billighet talade, för Doktor Bromans bibehållande vid ' det arfvode af 150 Ridr Biko, häri i uamride egenskap årligen uppburit och påräknat'1 för sin familjs tarlliga underhåll, hgmstälde motionären, att Rikets Ständer mätte ä allmänna indragnings-staten låta för bemälde Läkare uppföra ett ärligt érsättnirigs-anslag af 150 Ridr Banko.
Nu är förhållandet annorlunda; vi äro lyckligtvis i den ställning, alt, i medeltal produetionen svarar mot consumpliouen och deraf föl - Den 5 Februarii f. ra. 49 föijer, alt den Handlande, som ej liar förlag alt låta den uppköpte spannemålen ligga i flera år, alldrig uppköper inom Landetutan väntar tills missvext inträffat, att då införskrifva utifrån. Jag är likväl långt ifrån att säga, det produclionen hos oss öjverstiger consumtionen, som flere Talare tro, oell på hvilken åsigt de grunda den slutsats, alt ingen summa skulle vara tillräcklig för att årligen uppköpa spannernål och deraf formera Magazin. Sådant är förhållandet icke, hvilket Arithmetiskt kan bevisas; ty om man tager hvilket tidskifte som hälst, af antingen ett decennium eller ett qvinqvennium, äfven de sednast förflutne, så utvisa Tullspecialerne, att importen alltid öfversligit exporten eller åtminstone varit jemngod dermed; och häraf följer alt Riket icke äger öfverproduction af spannemål. En klok Statshushållning bjuder således, alt köpa inom Landet vid bättre skördar, och sälja där vid särare, eljest inträffar hvad vi sago år 1828, då man måste köpa in spannemålen utifrån till ett vida högre pris, än det, till hvilket den utskeppades år 1829. Det skadligaste, man kan upptänka för hvad man kallar la petite propriele, som hos oss utgöres förnämligast af allmogen, är ett sådant system. När god skörd inträffat har den några Tunnor att sälja, för hvilka den erhåller till ex. 6 Riksdaler. Året derpå 61 H. 4 5a Den 5 'Februarii e. m. inträffar missväxt, lika mångå Tunnor må* ste af elen återköpas, för hvilka den då nödgas erlägga 12 Riksdaler, På sådant sätt ruineras vår allmoge.
Inte ä' jag den, som förtalar folk, men se folk påstår KEESTI. Hvad påstå de förslå'? FAR I MÅSEN (halfhögt). Jo se de säger, att han ä' hedning. Hedning? Ä' han alldeles rasande? Hvem har kunnat vara så syndig och säga något sådant? Och det kan han tro, som magistern hjelpte, då brukspatron körde honom från torpet! FAR I MÅSEN. Ja! Det gjorde han förstås men man säger det inte ä' någon välsignelse med den hjelpen, då det är en gudlös menniska, som räcker den. KERSTI. Anders! Anders! Han ä' en otacksam varelse! FAR I MÅSEN. Nej det är jag visst inte. Men så säger de han ska' ha en bok (Närmar sig bordet,) som sätter alla de der galenskaperna i hufvut på honom. Se, se der ä' han, just den der med röda permarne, som han brukar ha med sig hvart han går. Om jag bara tordes så skulle jag bränna upp den för att rädda hans fattiga själ. (Ämnar taga boken. Kersti rycker den af honom; han springer.) KERSTI. Ä' han galen? Men ska han inte ta sin korg? FAR I MÅSEN. Nej! Gu' bevare mig! (Går.) KERSTI. Herre Gud! Det är då förskräckligt hvad folket ä' vidskepligt ännu! Och alla så vilja de åt min stackars magister han som ändå hjelper alla uslingar. Men de' ä' pastorns fel och ingen annans, för han kan inte tåla honom på några vilkor. Få se hur de' här ska' sluta! (Går.) (kommer in). Arbetet var tyngre, än jag hade trott, eller kanske krafterna voro för svaga; viljan fattades åtminstone inte. Men när man står ensam mot så många fiender och en sådan som Gustaf i spetsen, som eldas ej af den idé han strider för, utan af den fanatism som hans inbillade tro alstrat. då då vill modet svika. Men om jag ryggade, så vore det slut. Nej! jag vill strida som en man och falla segrande. Jag är glad att åtminstone ha' öfvervunnit en svår frestelse.
Flera olika sätt att utföra en dylik inlösen och dertill bereda utväg kunna visserligen uppgifvas och hafva äfven blifvit föreslagna; men, derest jemkningen skulle i ett sammanhang verkställas och tillgodonjutandet af lindringen icke uppskjutas, intilldess inlösnings-capitalet, genom de förhöjda afgifterne, blifvit amorleradt och då de förhållanden, som vid jemknings-operationens beslutande förefunnos och hvarpå den grundats, möjligen undergått väsendtlig förändring, lärer den likväl icke utan högst betydlig uppoffring för Staten kunna tillvägabringas annorlunda, än att innehafvare af sådane egendomar, hvilkas skatter blefvo förminskade, efter enahanda beräkningsgrunder, som för dylik ersättning stadgades, erlade lösen för dem derigenom beredd nedsättning. Det vill väl synas, som skulle både Staten och de enskilde derigenom blifva tryggade emot förluster; men härvid bör dock anmärkas, att, om nuvarande förhållande med kronojorden kommer alt fortfara, samt innchafvarne deraf således icke hafva egandeutan blott besittnings-rätt, kan det icke ifrågasättas, att de skola utgifva capital-ersättning för minskning i dessa egendomars skatter. För öfrigt är det tvifvelaktigt, huruvida med bevarandet af den enskilda rätt, som man på nyssnämnde sätt ville skydda, fullkomligen vore instämmande, att jordegare, emot sin vilja, blefvo tvungna att dels taga lösen för hittills lagligen åtnjutna fördelar, dem man ansåge sig icke kunna upphäfva, dels, i stället för visst belopp af nuvarande skattebidrag, ikläda sig en egendomarne graverande capitalskuld, som derjemte måste amorteras genom erläggande under vissa år af högre årlig afgift, än nedsättningen i skatten, enär, i motsatt fall, operationen, under sken af lösen, i sjelfva verket komme att utgöra ren eftergift af nämnde belopp och det således vore vida enklare att, utan omsvep, stadga, att berörde nedsättning efter viss tid skulle ega rum.
Boye vid slutet af sitt anförande yttrat hvad som verkligen är hela andemeningen med tableauerna, nemi. alt afbida — möjligen för att sedan få sönderplocka. Det är denna tendens, som beklagligen visat sig alltför ohöljd, hvilken jag med mitt förslag sökt motverka. Jag kan icke undgå all i allmänhet medgifva, att det visst icke är rätt alt obetänkt antaga ett förslag, utan att noga granska, innan man faller sitt omdöme; men då det är fråga om ett helt lagförslag af denna vidd, så kan jag icke, oaktadt den vältalighet, som en annan ledamot slösat på nödvändigheten af att söka förslå, innan man fäller sitt omdöme, linna annat, än att hvar och 336 Den aa April. en, som kunnat läsa och förstå den äldre Lag-comile'ens förslag och dervid fogade motiver, varit oförhindrad att derom taga en noggrann kännedom. All sådan vidare declaination tjenar till intet annat, än att afleda hufvudfrågan. Hufvudfrågan är nu, mine herrar! helt simpelt den: är det möjligt för R. St., så sammansatta som de nu äro, alt ingå uti en detaljerad pröfning af hvarje grundsats uti förslaget oell tillse huru den blifvit utförd i detaljerna? är det möjligt att på denna väg komma till något beslut? är det icke då vida bättre, när man har förtroende tili ledamöterna uti den comité', som utarbetat lag-förslaget, som deråt egnat så mycken tid och uppmärksamhet, och som erkännas hafva ägt öfverlägsna kunskaper, och då tillika detta förslag blifvit granskadt af det stora antalet af Rikets högsta juridiska värdigheter; är det då icke vida bättre, alt antaga ett sådant förslag på deras auetoritet, än att tro sig kunna genom LagUtsk., eller hvilken annan behandling som helst, komma till något bättre? Det måste väl alltid stå öppet för Konung och Ständer alt, sedan de försökt det nya lagförslaget — såvida icke, med afseende på de grundsatser, som der förekomma, de vilja genast afslå det — på sätt 87 §:n Reg.F:n föreskrifver, göra de förändringar deri, hvartill erfarenheten kan föranleda.
Hvad storlek ä persedeln, som inarkegängs-deputerade vid nämnde prisbestämmelser afsett, kunde derföre icke med säkerhet bedömas, men den omständigheten, att när år 1841 ofvanberörda större dimensioner först upptogos i taxan, sådant icke genast verkade höjning i värdet å persedeln, utan detta värde med föga omvexling ända till och med är 1845 förblifva detsamma som förut, syntes Kongl. Kollegium gifva vid handen att prisen före år 1841 äfven varit satte med hänseende till samma dimensioner, hvilka redan genom Lanjlshöfdinge-embetets Utslag den 23 Maj 1815 i enskildt mål blifvit föreskrifne. Ar 1846 stegrades markegängen till 3 R:dr 16 sk., uppgick vidare år 1849 till 4 R:dr, är 1851 till 4 Kalr 8 sk. och slutligen är 1853, efter Kongl. Kollegii bestämmelse, till 4 R:dr 16 sk., allt Banko. Dessa markegångs-värden, i behörigordning åsatte och fastställde, borde, såsom laga kraft egande, i allt hvad Kronans rätt anginge, tjena till ovilkorlig efterlefnad vid prisbestämmelser för den tid, som de omfattade, och då de åren 1841—1853 af markegångs-deputerade uti taxorna utsatta dimensioner ä räntebräder icke blifvit klander underkastade eller fråga om ändring deruti väckt förr än Stats-sekreteraren Danckwardt är 1852 derom framställt förslag, hade samma dimensioner äfven varit lagligen gällande till dess annorlunda blifvit stadgadt. Det vore följaktligen icke bräder af nu medgifna förminskade storlek, hvilka skolat levereras ellei^ efter markegång betalas under de 20 åren 1834—1853, utan sådane som för dessa är verkligen varit i maikegängs-taxorna afsedda eller till dimensionerna bestämdt upptagne; och enär endast värdet älevereringsgild persedel finge tjena till måttstock vid ränteförvandlingen, ansåge Kongl.
Detta yrkande måste härleda sig från öfver tygelsen om svårigheterna att controllera tullafgifternes behöriga erläggande; men samma osäkerhet, som råder i ett fall, gäller lika för alla, och med den tableau af det i Skåne organiserade lurendrejeri-systemet, som en vard talare i förra plenum uppdrog, synes mig tiden ännu icke vara inne, att inträda på den nya bana i tull-lagstiftningsväg, som Utsk. föreslagit, helst tullförsnillning är svårare att förekomma än lurendrejeri, särdeles om den förra sker i connivence med tulibetjeningen. Hvad det speciella af tullbestämmelserna angår, får jag endast anmärka följande: 1:0 Afstyrker jag den föreslagna förhöjningen å inkommande tullen på caffe, hvilken jag anser ovillkorligt föranledande till tullförsnillning af en lätt insmuglad vara, som blifvit genom vanan en nödvändighetsartikel och lemnat Staten en ökad tullinkomst, sedan den förutvar. högre tullafgiften blifvit nedsatt till den närvar., hvilken jag således anser böra blifva bibehållen. 2:0