Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det har blifvit yttradt af Talare härstädes, och finnes jemväl i Utskottens Utlåtande anfördt, att frågan örn anslag för Cana len ej förr borde komma under öfverläggning, än Statsregleringen blifvit af Rikets Ständer fastställd; men detta är så mycket oriktigare, som de medel, hvilka tili Canalen kunna anslås, icke böra tagas af dem, som tillhöra Statsregleringen, det vill säga, Statens ordinarie och extra ordinarie inkom-» ster, utan böra naturligtvis anskaffas genom upptagande af lån. Jag är icke bland dem, som älska införandet af ett låne-system ; men till allmänna företag af stor framtida nytta är helt naturligt, att icke nutiden skall ensam besörja alla kostnaderne, och i sådant fall lärer det vara klart, att frågan alldeles oberoende af Statsregleringen kunnat och bordt af Utskotten behandlas. Det har blifvit sagdt, att aktning för Ständers Beslut af CanalBolaget icke blifvit iakttagen, då det, ulan afseende å Rikets Ständers beslut vid i8a3 års Riksdag, vågat att å nyo anmäla sig till understöd för Canal-arbetets fullbordande. Rikets Stan - Den 26 Mars e. na, 169 ders beslut vid 1823 års Riksdag, att det bidrag, som då till Canalens fullbordande beviljades, skulle vara det sista, var olagligt, Ständer vid en Riksdag äga ingen rätt besluta, att, vid en kommande Riksdag, då församlade Ständer, uti någon fråga icke rnå besluta. Sådant är i rak strid emot bela vår lagstiftning; den bar, med ihågkomst att misstag äro möjliga, att lagstiftningen utgöres af menniskor, anvist den ordning, under hvilken frågor af hvad slags beskaffenhet som helst, vid hvarje nytt Riksmöte, må kunna, med fullkomligt oberoende af föregående Ständers beslut, upptagas och afgöras. Vår Lagstiftning tillstädjer icke oföränderlighet af sjelfva Grundlagen, och så mycket mindre, af ett Ständers beslut i vanlig fråga.
Jag får fästa Ståndets upmärksamhet derpå, att jag i afseende pä ifrågavar. §§ anhållit, att desamma måtte blifva indelade uti mottar, på de skäl, jag förut haft äran anföra. R. o. Ad. biföll ifrågavar. 6 §§. § 81. Underl Ridd.Sekret. tillkännagaf, att PresteSt. bifallit denna §, men BondeSt. återremitterat Utsk:s förslag till förändradt stadgande i ämnet. Hr von Hartmansdorff: Enl. nu gällande Bevilln:s-förordn. skall inom Taxerings-komitéerne den mening gälla, som länder den skattskyldige lill förmån. Detta stadgande öfverensslämmer med den i allmänna lagen uttalade grundsats, alt domaren skall heldre fria än fälla. Uti förevar. § har Utsk. antagit en motsatt regel, så att när meningarne inom nämnde komiléer blifva lika delade, skall den gälla, som länder kronan till fördel. Måhända har Utsk. härutinnan icke förfarit så orätt, men jag befarar, alt, om en sådan grundsats intages i Bevillms-förordn., hon blir förhatlig, hvaraf åter kan upkomma den följd, att man i förtrytelse taxerar lägre än eljest. Jag tror således att både för rättvisans oell kronans skull det vore bättre att bibehålla den gamla föreskriften, och anhåller alltså om återremiss af denna §. Gr. Mörner: Jag förenar mig med Hr von Hartmansdorff!. Såvidt jag kan förstå är ändamålet med allmänna bevillningen icke att till Statsverket inbringa den största möjliga inkomst, utan blott att fylla den brist, som de ordinarie skatterna och Statens öfriga intrader lemna för utgifternas bestridande; och då beloppet af bevilln. är så beräknadt, alt det alltid går upp till erforderlig böjd, kan jag icke inse något skäl, till införande af orden: ”till kronans förmän”. Dessutom synes det mig ganska naturligt, att om man företrädesvis skall vältra besväret att klaga öfver debiteringen på någon, så bör detta onus drabba dem, som bevaka kronans rätt och icke de skattskyldige. Af dessa skäl anhåller jag om återremiss *f denna §. Gr. af Ugglas:
Comp. i bref af den 12 October averterat Kougl. ConvoyCommissariatet, om ett för Sillemska huset slutadt accord med dess samtliga creditorer till \o procent, och att Kongl. Convoy-Commissaria» tet genast uti protocollet af den 3o October beslutat antaga det: och enligt insändt qvitto i Bref af den 2 November dermed afsagt sig allt vidare fordrings-anspråk å Sillemska husetj hvaraf Kamererare» ock fun - 8 Stats-Uiskollets Utlåtande N.-o 3g5. nit sig befogad att, utan vidare omgång, i Hufvudboken och utan att något Kongl. Convoy-Commissariatets beslut härom blifvit åberopad t, de öfrige 60 proc., med 954 mark Hamb. Banco, afskrifva. Utskottet måste anmärka denna Kongl. Convoy-Commissariatets åtgärd, såsom, i Utskottets tanka, högst oformlig och oförenlig så väl med ofvan högstberörde Kongl. Förordning af den ii December i83o, som med Commissariatets skyldighet, att åtminstone söka och afvakta Kongl. Maj:ts Nådiga beslut i denna fråga; och lärer man i öfrigt ej kunna undgå fästa en serskild uppmärksamhet dervid, att de ofvannämnde 1,595 mark Hamb. Banco blifvit insatte hos Huset Sillem & Comp., dels innan detsamma ännu för någon accept eller utbetalning egde den lingaste fordran hos Kongl. Convoy-Commissariatet, och dels, snart sagdt, i samma stund som Handelshuset var färdigt att göra concurs. En tredje fråga angår Kongl. Convoy-Commissariatets fordran bos Handelshuset C. W. Rosner & Comp. i Christiania, som uppkommit derigenom, alt detta sistnämnde hus för Kongl. Convoy-Commissariatets räkning remitterat en Rösners egen vexel af den 24 Februarii i832, 2 Månaders dato, på Sillem & Comp. i Hamburg å v{>5oo Hamb.
Folkmassan stimmade gladt, musikanterna roade sig med små skal-löpningar på sina blänkande klaffinstrument, kavalleriets hästar skrapade med hofvarne i marken och flaggor och vimplar hängde slappa och orörliga liksom brända till falaska af den lågande aftonsolen. Då ljöd plötsligt en dof knall, under hvars efterverkningar marken kändes darra. Det var hederssaluten från Mont Valérien, hvilken började brumma sina djupa bastoner, med jemna intervaller. Den hvUblå krutröken drog som små strömoln bort öfver S: t Gloud. Festen var inledd; marséljäsen spelades upp, slöjan föll och monumentet blef fritt; hundratusen par händer applåderade, hundratusen munnar ropade: lefve republiken, lefve Frankrike, lefve fosterlandet! Det var ett stort ögonblick, en af dessa sekunder, som man icke glömmer, som af minnets historiograf liksom ristas i stål. Det monument, som i midten af åskådarekretsen af-tecknade sina vaxbruna bronskonturer emot himlens ljusnande blå, var af en vacker och vördnadsbjudande effekt. Man hade upprest det till minne af nationalförsvaret 1870 — 71, och värdigare kunde aldrig staden Paris blifvit representerad än genom den upprätt stående, högväxta, i en soldatkappa insvepta och med en murgrönskrona prydda qvinna som krampaktigt grep om fanstången med ena handen, och med det blottade svärdet i den andra trotsigt blickade faran till mötes. Bakom henne stod en kanon, hvars mynning träffats och urgröpts af en fiendtlig spetskula, alldeles så som man kan se det i verkligheten på invalidernes terrass. ’ Vid hennes fötter satt en sårad yngling, en mobilgardist, som med uppbjudande af sina sista krafter å nyo laddade sitt gevär; och bakom kanonen knäböjde en ung flicka, härjad af lidande, försakelse och nöd, en talande bild af de bittra pröfningar verldsstaden fick underkasta sig under de långa belägringsmånaderna.
St:r ej ens fått underrättelse derom, huruvida ännu i denna stund detta vigtiga ärende varit i sin helhet inför K. M. i StatsRådet föredraget, utan endast att DepartementsChefen hos K, M. aumält, att uti befästningsplanen befästningarne å södra sidan uptagas såsom i första rummet angelägna och att Chefen för IngeniörKorpsen anser såsom vigtigast det större verket utanför Skanstull, hvaremot man i öfrigt ingenting fått veta angående beskaffenheten af planen, om den t. ex. åsyftar Stockholms förvandling till ett armée-läger eller endast dess förseende med detachérade fästen, för att förekomma en öfverrumpling; man har icke ens fått. veta, såsom Hr Montgommery-Cederhjelm erinrat, om planen är densamma, som förra riksdagen förelädes B. St:r, och intet ord om kostnaderna för det hela. Denna kostnad blef vid förn’ riksdagen af StatsUtsk:t antagen och äfven i en hos B. St:r nyligen utdelad ströskrift, som säges hafva ett högt ursprung, upgifven till omkring 5 millioner rdr. Men man har äfven i afton hört upgifvas, att samma kostnad kan beräknas, till 10 millioner s. m., således nära dubbelt, hvarigenom, med ett anslag af endast 100,000 rdr årligen, för befästningarnes fullbordande skulle åtgå 100 år, då man befinner sig på den ståndpunkt, att de först upförda befästningarne hunnit ramla, innan de sista blifvit upförda. hvarpå vi redan hafva exempel af de för några och trettio år sedan påbörjade befästningarne vid Carlberg och Solna. En sådan plan kan väl svårl. af någon gillas. Också hyser jag för min del den föreställning att, om Regeringen verkligen ansett Stockholms befästande vara af någon större vigt och betydenhet, ärendet omöjligen kunnat så lösligt behandlas.
Man sökte ifrigt efter liket, men fann det ej; till sist gjorde man ett försök med Anna, som för ändamålet söfdes af en läkare i närheten. Under sömnen utpekade hon en plats vid sjön, hvarest lion uppgaf, att man borde söka liket på ett ställe så och så många fot rätt ut och så och så många fot till venster, där skulle det ligga. Man sökte på det anvisade stället och fann intet. Men efter några dagar kom man på den idén, att somnambulen äfven den gången, som ofta förut, misstagit sig på höger och venster, man draggade nu på det anvisade stället men till höger och fann liket.39° NÅGRA FÖRSÖK MED SOMNAMBULER ". Min bästa och med de flesta occulta egenskaper begåfvade somnambul heter Alma Rådberg och är tjänarinna. Hon är nu omkr. 26 år; hon har som barn och flicka varit sjuklig och klen, men är numer, sedan hon genomgått hypno.tisk behandling, frisk, stark och blomstrande. Det är en strängt religiös och moralisk flicka af medelmåttig intelligens och icke i någon mån hysterisk. Hon har - beredvilligt lånat sig till otaliga experiment, verkställda såväl af mig som af andra; hon är i högsta grad suggestibel, så väl vaken som sofvande. Alla möjliga försök, äfven med stigmatisering o. d. hafva krönts med utmärkt framgång — lika bra i vaket, som i sofvande tillstånd. Jag anser mig böra i förbigående omnämna en händelse, som jag anser anmärkningsvärd; jag anbringade under ett experiment å hennes ena arm en droppe vatten, suggererande henne, att det vore en droppe brinnande lack, och att hon däraf skulle få en brännblåsa, hvilken dock skulle vara läkt efter tredje dygnet. Under experimentets fortgång råkade jag emellertid efter en stund att komma åt vattendroppen, som därigenom utbreddes öfver den angränsande huden, hvarvid jag dock ögonblickligen skyndade att borttorka den. Den dagen därpå uppträdande brännblåsàn hade emellertid sträckt sig äfven till ' det sålunda utbredda området, alldeles som om vattendroppen varit frätande syra; på tredje dagens afton var såret läkt.
Nordenfalk afgifvit ett i vissa omständigheter något afvikande betänkande, i så måtto: att H. Exc.. utan alt förneka den nytta, privatbanks-rörejsen medfört i de orter, der den egt rum, likväl icke kunde undgå att bland deraf uppkomna olägenheter erkänna tillvaron i den allmänna rörelsen af k» editsedlav, hvilka såsom lagligen erkändt mynt icke voro gångbara, -en olägenhet, som föi’ allmogen stundom kunde vara tryckande, hvarföre det varit önskligt, att Rikets Ständer, i sammanhang med lagstiftningen angående riksbanken, vidtagit sådane förfoganden, hvarigenom penningerörelsen i piivalbankerne kunnat med riksbankens sedlar bedrifvas; men då sådant cj skett, och Rikets Ständer deremot nu, uti ofvananförda skrifvelse af den 24 Maj 1845, genom det öfverlemnade förslaget till ”lag för enskilda banker”, bibehållit dessa vid rättigheten att utgifva egna kredilsedlar, ville H. Exc., i betraktande derjemte i öfrigt af de anförda skälen, i underdånighet tillstyrka, det ny författning i ämnet, »ned stöd af 89 § Regeringsformen, mätte utfärdas, dock, hvad chefens för Finans-departementet förslag anginge, med undantag af föreslagna stadgandet i 8 §, rörande minsta sedelva loren, i afseende å hvilken punkt H. Exc. tillstyrkte, alt Rikets Ständers förslag, det enskild bank ej må utgifva kreditsedel å mindre belopp, än 6 riksdaler 32 sk., eller 2 riksdaler 24 sk. i silfver, måtte antagas och fastställas lill efterrättelse genast. Konstitutions Ut skolk U Memorial, „>! 4.
”Förkyl dig ej, min tappre riddare”, läspade Celestine, slog sina armar om hans hals och drog honom ned till sig på örngåttskudden, ”han är blott magister.” ”Hvilken olycka! jag kan då ej få hämnas dig”, suckade den tappre. ”För öfrigt”, inföll Celestine med högtidligt allvar i sin röst, ”kan jag ej neka till, att det fägnar mig så der få vara ett föremål för en lärds penna. Sara är omtalt kring hela verlden, såsom varande den enda, hvilken förmått bryta isen och bevisa, att vi, qvinnor, äfven hafva en frihet, fullt ut lika mycket värd som mannens. Jag har följt troget hennes spår, utan att likväl veta att jag gick i andra än mina egna. Sara har ej mäktat trotsa allmänna fördomen, utan lutar mot grafven; men jag har bjudit det djupaste förakt spetsen, har varit inom lås och regel för mina grundsatsers skull, och känner mig för hvarje dag friskare och kraftfullare. Tror du väl, Gustaf, att jag, när jag slösar på dig mina ömhetsbetygelser, gör det som ett lydigt offer under dina begär? Nej, aldrig! Försök blott lyfta tyrannens spira en tum från jorden, och jag skall utan saknad öfvergifva dig, ja med dolken till och med efterleta det maktspråk, som möjligtvis skulle kunna uppstå i ditt bröst. – Känner du historien om den olycklige Leonard?” ”Leonard – ja, jag vill påminna mig, att du en och annan gång nämt för mig något om honom”, svarade Gustaf, i det han med ett tvunget smålöje lät sin blick öfverfara den besynnerliga qvinnans ansigte. ”Du har hört hans namn omtalas i Törnrosens Bok, du har sett honom, under benämning af Blåkappan, figurera i min historia. Han älskade mig redan före min bekantskap med Albert, han älskade mig äfven efter Alberts död – och jag blef hans. — Jag var då ej mer oskyldig, såsom det heter på deras språk, hvilka med kroppsliga mått mäta själens innersta verld.
Här äro uppförda vackra hus, säkert något slags villor, omgifna af trädgårdar, och deremellan ha fleurister sina rundtomkring på långt håll väldoft spridande blomsterparterrer och orangerier; emellan alla dessa anläggningar, till största delen omgifna af murar, slingra sig små gator, ej rakt uppgående utan krokiga, upp till sjelfva höjden, derifrån man nu ser sig om och har den praktfullaste utsigt åt ena sidan af öppna hafvet, öfverkryssadt af fartyg (hvaraf i dag, som jag såg på skeppslistan, 84 från denna hamn utgått), åt andra sidan af den mot Seinens breda och hafslika utlopp sluttande slätten, på hvilken den vackra staden ligger, med sina mastskogar åt alla håll. Men tar sig utsigten af staden härifrån väl ut, så är utsigten från staden af dessa på terassen uppförda villor ej heller sämre, och man har svårt att ge den ena företräde framför den andra. Dock mig behagade den på höjden; ty ej allenast hafvet och staden, utan äfven fruktbara odlade fält och skogar syntes der. Öfverhufvud vet jag ingen plats som så behagat mig som Havre, och jag tänkte: kan jag någongång disponera öfver tid och pengar, ville jag här förlefva en sommar och bada; men då skall jag bo på höjden. Folket förekommer mig här gladt och präktigt, qvinnorna förtjusande och gentila; hvilken kontrast emot de plumpa Tyskorna! Sjelfva vår bonne, en gammal säkert 40 årig qvinna, när hon första aftonen bäddade åt oss och parlerade sin fina Franska med en gentilesse, som man hos oss knappt finner i de finaste sällskaper, höll på att röfva mitt hjerta. I Hamburg var min Stubenmagd en kanske 18 årig och ganska vacker flicka, men så flunsig och smutsig att jag såg bort när jag såg henne. Öfriga qvinnor jag här sett på gatorna hade alla samma finhet och lätthet, samma retande behag, ehuru ej det minsta sköna eller grant klädda, tvärtom helt simpla och vanliga, trippande på de nerregnade gatorna och lyftande helt ogeneradt upp kjortlarne ända till knäet.
Jag anhåller att få erinra om en tredje part, eller CanalBolagets fordringsägare. ]ag tror att om Bolaget vill i allo tillgodonjuta eina förundta privilegier, CanalDisconten ock bör fullkomligen uppfylla sina förbindelser. Sådant har likväl icke kunnat verkställas, utan för att förekomma mångfaldiga personers lidande, hafva Riksens Ständer måst om biträds anropas. Vid detta förhållande måste den af Utskotten nu föreslagna punkt ingalunda kunna anses innefatta något våld, eller egcnmägtigt beslut. Det förundrar mig, att höra åberopas laga Domstol. Jag kan ej förstå, huru det skulle blifva möjligt, att kunna förvisa frågan dit. Manne Riksens Ständer äro pligtige, att först utfinna medel, till betalande af Discontens skulder, och sedermera beskatta nationen, för att bereda ersättning åt ett verk, som icke burit sig. Jag är af den tanka, att Bolaget bör höras, huruvida det vill och kan betala Discontens skulder. Om detta är för Bolaget möjligt, bör Disconten få^ fortfara, Kan åter 702 Den 30 Maji. Bolaget icke, utan nya bidrag af Staten, uppfylla Discontens förbindelser, måste Riksenä Ständer, i fall de öfvertaga Discont-utredningen, äga obestridlig rätt, att dervid fästa de vilkor och förbehåll Riksens Ständer finna lämpligeJag hemställer således, att denna punkt må af Ridderskapet Och Adeln, likasom redan skett hos de öfrige Stånden, bifallas. Det är i alla fall Ridderskapet och Adeln obetagit, att när sjelfva Gänalfrågan förekommer * tillse, hvad Understöd, till Canalarbetets vidare fortgång Och befrämjande, må kunna beviljas. Herr Manner siam, Johan-. Ehuru discussiönen kart anses öfverflödig, när 3-ne Stånd iedan afgjordt frågan, instämmer jag dock visserligen deruti att Ridderskapet och Adela bör, oberoende af de andra Ståndens beslut, fatta sitt.
Berling hade aldeles klart för sig, att det skulle byggas ett nytt universitetshus. Han hade visserligen funderat åtskilligt på, hvad den där stortänkta bygnaden skulle användas till. Kuggis fans ju förut, och på föreläsningarna var det inte modernt att gå nu för tiden. Det var bara latmaskar, som gingo på föreläsningar, sade Hultin. Men det var detsamma. Kungen skulle komma till sta’n, och det skulle bli en stor fest och procession och tal och supning. Och så skulle han, fattig fan, få lof att tentera i latin först, och det utan att han druckit kaffe en gång. Nu öppades dörren, och en gammal amper gumma visade sig på tröskeln. – Det var väl fan, började Berling. Ska hon inte väcka mig, när jag har sagt till, att jag ska tentera? Madamen stannade vid dörren och såg ännu mera amper ut än förut. – Hvad är det kandidaten säger? började gumman. Ska han stå och svära åt mig, som i fem och trettie års tid inte gjort annat än slitit ut mig för de här välsignade studenterna? Ska en gammal människa behöfva ta emot ovett, för att man en enda gång på en så’n här da’, när hela sta’n är i högtidskrud, som det stod i tidningen, råkat glömma bort sig? Jag ska säga kandidaten, att i dag har det i en half timmas tid ringt i klockorna, och vaknar han inte, när det ringer i Herrans hus, så inte lär han vakna, för att jag står och rystar på honom. Och därmed tog gumman skorna och stack af ut genom dörren för att borsta. Berling morrade och svor och slet i sina svarta byxor, så att han kunnat rifva i tu dem. Och altibland kastade han en blick i,»romerska antiqviteterna» eller skanderade vers för sig själf. Till sist slängde han böckerna i sängen med den förklaring, att nu barkade det åt helvete lika bra, antingen han läste längre eller inte. Så letade han en stund på öfre hyllan i klädskåpet, till dess att han fick fatt i en bit ost och ett två dagar gammalt franskt bröd. Det åt han upp och drack vatten till. Därefter tog Berling en öfverblick af sin person i spegeln. Skjortvecket var något knöligt, och den hvita halsduken satt i hårdknut.
Elter att hafva i särskilda Utlåtanden (Niis 48 och 54) behandlat de uti Kongl. Maj:ts nådiga Proposition N:o 48 gjorda framställningar 0111 anslag till jernvägsbyggnader och till rörelse materiel å redan anlagda stambanor, får Statsutskottet nu afgifva sina genom Etiks-Ståndens remisser infordrade yttranden, rörande åtskilliga andra i följd af enskilda motioner framställda förslag, dels om fortsättande af arbetena å redan påbörjade stambanor, dels om anläggande af nya sådana banor, dels ock om understöd för enskilda jern vägsanläggningars befrämjande medelst beviljande af anslag eller lån af allmänna medel. A) Angående anslag till fortsättande al redan påbörjade staiubanc anläggningar. l:o. östra stambanan. För att söka ådagalägga angelägenheten af denna stambanas fullbordande hafva, uti särskilda motioner af hufvudsakligen lika innehåll, inom Ridderskapet och Adeln Friherre af Ugglas, U. (motion N:o 96), inom Borgare-Ståndet Herr C. F. Ridderstad (motion N:o 164) samt inom Bonde-Ståndet Riksdagsfullmägtigen Fr. dag. Forssbeck från Ostergötlands län (motion N:o 256), med hvilken sig förenat A. A. Andersson från samma län och S. Johnsson från Jönköpings län, Bilt. till R. St.
Vid beräkning af rösträtt för jord, salt i mantal, skall, der förmedling ägt rum, det förmedlade hemmantalet tagas till grund. § 20. I stad skola de valberättigades röster beräknas sålunda: a) de, som inom stadens jurisdiktion äga fast egendom, beräkna Vedels röst för hvarje fulla 1.000 riksdaler uppskattadt egendomsvärde till och med 32,000 riksdaler; dock må Vedels röst tillgodonjutas, äfven då den valberättigades fasta egendom i sådant värde ej uppgår till 1,000 riksdaler; b) idkare af handel, fabriksrörelse, handtverk eller annat yrke åtnjuta, då deras årsinkomst ej är uppskattad till 100 riksdaler, Vedels röst och för hvarje fulla 100 riksdalers uppskattad årlig inkomst, till och med 3,200 riksdaler, Vedels röst; c) embetsoch tjenstemän och öfrige enligt § 8. till d och e valberättigade äga hvardera en hel röst. § 21. Valrätt, som grundar sig på hemmantal eller egendomsvärde, skall utöfvas i den ort, der egendomen är belägen, — valrätt efter niiringsinkomst, der den röstande yrket drifver, — och all annan valrätt, der den röstande är skattskrifven. Derest någon inom flera val-distrikter, vare sig på landet eller i stad, äger eller innehafver sådan egendom eller inkomst, som medför valrätt, må han inom hvartdera distriktet sin rösträtt utöfva. Valman i afdelningen för omedelbara val inom ett län må sålunda äfven, på grund af ringare egendom eller inkomstbelopp, utöfva rösträtt i afdelningen för val genom elektorer inom ett annat. % 25. Den, som på landet är å samma ort röstberättigad inom bägge afdelningarne, må inom båda utöfva den rösträtt, som honom efter serskilda grunder i hvardera tillkommer. % 24. Derest inom ett och samma valdistrikt, der valrätten i förhållande till större eller mindre egendom eller inkomst beräknas, någon äger rösträtt för både egen - Kongl. Maj:ts Nåd. Skrifvelse, N:o S5.