Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag finner mig annu mera uppmanad dertill genom den siste talaren, som slutade sitt anförande på ett sätt, som ville han afskära alla motsägelser emot sin mening. Äfven för att upprätthålla den fria yttranderätten på delta rum, oberoende af hvilka imposilioner som helst, vill jag genomgå ämnet omsläudeligare än jag eljest hade ämnat. Gr. Frölich har hörjat med att säga, det frågan vore icke blott en rättsoch lagstiftningsfråga, utan jemväl en politisk, och har sökt vidare utföra sitt påstående, hvilket han riktade rakt emot mig, sägande uttryckligen, att mitt motstånd hade afseende pä det håll, hvarifrån propositionen kommit. Deremot har en annan ledamot, Hr Åkerman, förklarat sig anse mig hafva bort yrka något mera än jag verkligen gjort, nemi. afslag, och icke blott uppskof. Det sednare yttrandet torde, såsom motsats till det förra, bevisa, att inom delta Stånd finnas oväldiga män äfven bland mina motståndare, som veta och erkänna, att jag uttalar mina tänkesätt utan afseende på det håll, frän hvilket förslagen härleda sig. Bästa beviset derpå torde dessutom vara, att jag lika bestämdt som nu bestridt slika förslag som detta, såväl när de kommit från någon annan, som frän Ilr Dalman. Jag skall söka yttra mig öfver denna fråga med ali skyldig aktning för hennes upphof; men jag kan icke med stillatigande förbigå, alt Gr. Ankarsvärd valt årsdagen af vår gamle Konungs begrafning, lill att kasta skugga pä hans Regering. Jag önskar och hoppas, att Ståndet icke skall föröka denna dags sorgliga märkvärdighet derigenom, alt Ståndet på densamma äfven bär vår gamla lag till grafven. Man har sagt, alt 1734 års lag var skrifven för sin tid. Det erkänner jag äfven; och derföre värderar jag denna lag. Men för att komma till målet, förfor man den tiden helt annorlunda än nu. Man gick dä icke ut från begäret att göra förändringar och man äfiades icke med alt vara författare till något nytt.
Departementet tillåter sig nu att behandla de särskilda paragraferna i kommissionens utkast, med undantag af dem, som angå mäskebeskattningen, samt att dervid göra de anmärkningar, hvartill det kunde finna sig föranlåtet, samt uppgifva grunderna för de förändringar, som kunna anses vara nödiga eller ändamålsenliga. g 4 i kommissionens utkast. Med hänsyn till stadgandet, att på landet endast de, som ega eller bruka skattelagd jord, äro berättigade att bränna eller omdestillera bränvin, får departementet i underd. anmärka, att detsamma väl knnde anses mindre befogadt, sedan det uti lagen af den 4 Augusti 4827 befintliga förbud att på landet bränna bränvin af köpt säd blifvit upphäfdt genom lagen af den 4 Augusti 4845. Då emellertid ett stadgande, att endast jordbrukare skola vara berättigade till ifrågavarande handtering, kanhända förmår bereda någon säkerhet för ett ärligt och samvetsgrann! uppfyllande af lagens bud, tror departementet att nämnde stadgande kan bibehållas, likväl så, att, på grund af hvad blifvit anfördt, den förändring göres, att i stället för »skattelagd» får stå »särskildt» skattelagd» jord, hvarigenom stadgandet tillika blir öfverensstämmande med § 4, jemförd med g 44, uti lagen af den 4 Augusti 4827. S-tadgandet i lagen af den 4 Augusti 4827, att hvar och en, som derjemte förvärfvat särskildt burskap, skall vara berättigad, att i köpstäderna bränna bränvin, är icke upptaget af kommissionen. Då detta stadgande synes vara öfverflödigt, eftersom det redan ligger i det förra att hvar och en som har borgerskap, eger här omförmälda rättighet, finner departementet ej heller något skäl, att bibehålla detsamma. Departementet tror derjemte, att motsatsen» mellan att bränna och omdestillera bränvin rättast utmärkes på sätt i departementets utkast är gjordt, och att således orden i kommissionens^utkast »af råämnen» böra utgå, eftersom det eljest, till följe af ordalydelsen, skullo vara förbjudet, att bränna bränvin, t. ex. af öl, som icke kan räknas till råämnen.
Uti 183S års Full taxa finues föreskri! vet, alt sådana Sidenoch Jd omilt Ts väfnader j. sorn eljest, enligt samma Taxa. voro till införsel förbjudna, linge införas directe från orter på andra sidan Goda Hopps-Udden, emot tio procents tull af värdet.. Utskottet, Sura vid utarbetandet af det nya lill Rikets Ständers pröfning öfverlemnade Tulltaxe-förslaget tillstyrkte upphörandet al alla hittills gällande för bud mot införsel af Sidenoch Bomullsvalnader, trodde en slik förändring, om den biel ve af Rikets Ständer godkänd och antagen, hafva bordt föranleda dertill, att omförmälde partiella undantag fördylika varor då dedirect infördes från Ostindien, icke vidare hurde ega tillämpning, serdeles sorn Utskottet uti sitt förslag bibehöll den, enligt 3o §. af underrälleiserne om hvad vid Tulltaxans verkställighet iagltagas bor, dess» varor, införda 1 Svenska skepp, medgiina tu II-lind ring al 33 itdels procent, hvadan Utskottet ock ansåg sig böra ur det ifrågavarande JTa.xelöislaget utesluta nämnde stadgande; men sedan , enligt hvad de från Stånden lill Utskottet numera ankomne Protocollstild väg, innefattande Ståndens beslut, i anledning af ofta nämnde förslag gilva vid handen, nu gällande förbud mot införsel af Sidenoch BomnHsväfnader blifvit af frenne Stånd till större delen bibebåJIne, och jemväl Ridderskapet och Adeln stadgat förbud för åtskillige bland desse ajticlar; så, och enär anledning så1 edes är för handen, att flere af de förBin. till R. St. Pro t. 1840 och 1841. I Afd. 29 Hdftet. 2 Bevillnings-Utslottets Betänkande, JV'.o 58. ra förbuds-beslämmelserna bunna komma att fortfarande qvarstå, och det skäl, sorn föra nied t
För att kunna bedöma lämpligheten af detta förslag, måste man söka göra sig reda för huru en sådan lag skulle vid tillämpningen taga sig ut. Hvarje ogift qvinna, som på förenämnde sätt blifvit myndig, skulle ju då blifva försatt i nödvändighet att vid alla tillfällen vara försedd med domstolens prot:s-utdrag, som utvisade detta. Skulle ej häraf mycken oordning och villervalla kunna förorsakas? Hennes förre förmyndare behöfver ju icke ens hafva någon kännedom om att en sådan anmälan hos domstolen egt rum. Skola då de åtgärder, som han kan hafva vidtagit, innan han kanske af en hän delse härom blir underrättad, blifva utan ali kraft och verkan, eller skola både han och hans myndling samtidigt kunna med laga verkan vidtaga förfoganden om denna sistnämndas egendom, hvilka kanske äro emot hvarannan stridande? Jag tror i sanning att den, som vill göra sig reda för följderna af en sådan lag, skall vid närmare pröfning finna densamma opraktisk. Skulle åter kontroller påbjudas öfver huruvida anmälan skett, och kungörande alltid böra föras in i tidningarne för hvarje tillfälle, då ogift qvinna tillkännagifver sig vilja utöfva rättigheten att vara myndig, skulle troligen oredan blifva ännu värre. Det rätta är väl, att lagen säger hvem som är myndig, och att omyndighetstillståndet utgör undantag. Skulle man konseqvent vilja tillämpa de åsigter, som här blifvit framställde af flere bland de talare, hvilka yttrat sig emot det i K. M:s Propos. innefattade förslag, så komma man derhän, att vår nuv:de lag är obillig, som bjuder att enka skall vara myndig. Icke måtte den omständigheten, att hon längre eller kortare tid varit gift, förändra hennes själsförmögenheler, om det är dessa, som man hos den ogifta qvinnan i allmänhet anser icke vara tillfyllestgörande för att berättiga henne att kunna sjelf råda öfver sig och sitt gods. Det är, efter min öfvertygelse, det enda rätta att erkänna qvinnans fulla människovärde.
Jag kan nemi. icke förstå annat än att frågan om vid hvad belopp en summa skall stadna, är en fråga, som icke kan förfalla om två Stånd stanna emot två, och som således icke kan afgöras annorlunda än genom votering. Jag vill likväl icke vidare förfäkta min åsigt, och skulle för öfrigt icke hafva något emot om H. Ståndet anser Hr Rosenblad hafva rätt. Hr Printzensköld: I fall det vore fråga om att till något visst ändamål anslå en summa, hvilken förut aldrig funnits till, så hade måhända Hr Akerman haft rätt i sin åsigt, men då det nu är fråga om att öka ett anslag, sorn förut blifvit bestämdt till ett visst belopp genom föregående Ständers beslut, så kan jag, för min del, icke finna annat, än alt här både kan och bör det stadgande i grundlagen tillämpas, som säger, att om två Stånd stadna ,emot två så bör det förblifva vid hvad förut stadgadt varit, hvadan någon votering i förstärkt Utsk. icke kan i denna fråga ega rum. Frih. Cederström: Jag är på sätt och vis ställd i snarlik Den 14 Juni. 131 belägenhet, nied den, hvaruti Hr Åkerman, enligt dess nyss gifna utsago, sig vid detta ärende befinner, och dit vi, enär våra tankar 1 ämnet äro skiljaktige, från motsatta håll blifvit af omständigheterne bragte. Då jag för öfrigt redan har vid föregående tillfällen temligen utförligt, efter hvad jag tror, framställt min åsigt, så vore det kanske orätt att numera ytterligare taga liden i anspråk medelst utvecklandet af den satts, att, om man ville jordbrukets fördel, så borde man icke lägga sig emot förhöjning af ifrågavar. fond, alldenstund det vore otvifvelaktigt, att dessa penningar, länfängne pä vilkoret af en småningom och medelst amortissement skeende återbetalning, säkerligen, och i långt högre grad än andra lån, skulle verka serdeles gynnsamt för landtmannanäringens uppmuntrande, till åkerns uppodling och förbättring.
Med afseende på behofvet af tillgångarnes ökande i Wadstena krigsmanshus-kassa för såväl pensionsbeloppens förhöjning som den tillväxt i pensionärernes antal, hvilken kunde blifva en följd af tjenstetidens förkortning vid arméen, hafva kommitterade i sitt underdåniga betänkande om pensioneringen af arméens befäl och tjenstemän yttrat den åsigt, att arméens pensionskassas nuvarande bidrag från Wadstena krigsmanshus-kassa, utgörande omkring 100,000 Rdr årligen, bör till krigsmanshus-kassan återgå, om befälets pensionering af staten öfvertages. Huruvida härigenom en för manskapets pensionering, enligt nu föreslagna nya stat, fullt tillräcklig pensionsfond under fred skulle erhållas, kan endast tillförlitligen utrönas genom en vidlyftig undersökning och beräkning af huru stort antal soldater inom hela arméen i medeltal uppnår den tjensteålder, kommitterade föreslagit såsom vilkor för pensions erhållande vid afskedet, och de lefnadsår, som till ökad pension borde berättiga. Kommitterade hafva icke varit i tillfälle att företaga en sådan utredning och beräkning, hvilken, om den pröfvas nödig, torde tillkomma den myndighet att uppgöra, som liar sig förvaltningen af krigsmanshus-kassan anförtrodd; men, med antagande för framtiden af lika många pensio - 128 närer i första och andra underhålls-klasserne, som deruti nu finnas, och att antalet af sådana i den föreslagna tredje klassen blifver lika med det, som nu förekommer i tredje och fjerde klasserna tillhopa, skulle den ökade kostnaden, genom pensionsbeloppens här föreslagna förhöjning, ungefär komma att motsvara den ökade tillgång för manskapets pensionering af 1 00,000 Rdr, krigsmanshus-kassan borde, på lörenämnda sätt, erhålla från arméens pensionskassa; och hvad derutöfver behöfdes för ett tillvexande antal pensionärer, genom tjenstetidens nedsättning, synes af kassans redan befintliga tillgångar böra kunna bestridas.
Det ligger i sakens natur, att truppens marchekostnader till och från öfningsställena, måste genom Konungens Befallningshafvande, af under händer hafvande medel förskjutas, men desse hafva alltid i vederbörlig ordning, så fort RänteriFörskottsräkningarne hunnit inkomma och granskas, blifvit ersatte; och då mötena hållas sommartiden, men afgiften ej inflyter förrän om vintern, kunna visserligen ögnablickliga behof vid inträffande större utgifter uppkomma; men Inrättningen har alltid vid hvarje års slut-liqvid befunnits hafva fullgjordt alla sina förbindelser. Om således till de marcher och rustningar, som den värda ledamoten omförmält, några Statsmedel blifvit anordnade, har sådant aldeles icke skedt för Passevolance-inrättningens föremål, sorn är Den ii Martii, 669 att besörja de IndelteRegementerneg manskaps och rustningshästars underhåll och sjukvård under mönstringar och öfningsmöten samt marcherne dit och dan, hvartill, som jag redan haft äran anmäla, inga Statsmedel blifvit använde; Passevolariceverket kan i detta fall ej anses annorlunda än i likhet med en enskildt Entrepreneur, hvilken skulle med|hvarje Regementes Rusteller Rotehållare slutit contract att emot en viss betalning, vid stadgade tillfällen, föda deras Soldater; lika så litet som denna vid uppkommen brist i sina tillgångar kunnat yrka bidrag af Statsverket, lika litet bör och kan Passevolanceverket fordra ett dylikt understöd, men och å andra sidan, lika litet sorn Statsverket kunnat afen enskildt Entrepreneur fordra det öfverskott som genom ett års tillfälligt lindrigare priser kunnat för honom uppkomma, och som han måste förvara, för att dermed betacka ett möjligtvis inträffändesvårare års förlust, hvars priser öfverstiga hans Entreprenadssumma; lika litet kan och Statsverket fordra PassevolanceCassans öfverskott det goda året, då det icke äger förbindelse att ersätta bristen , de svårare. Denna jemniörelse och detta förhållande torde vara den billigaste ledtråd vid den väckte frågan om Pas* sevolance-verkets Revision. Mig torde dock tillåtas att dela denna fråga i två delar.
Till följd häraf och då, enligt Utskottets förmenande, uttrycket »den han ej dräpa ville» deremot skulle innebära, att blott en ringare skada varit afsedd, så att det varit emot gerningsmannens vilja som döden följde, samt det fall således ansågs i förslaget saknas, att effekten af den handling, som förorsakat döden, var gerningsmannen likgiltig och hans uppsåt följaktligen icke var 23 uteslutande och bestämdt riktadt på hvarken den ena eller andra följden, föreslog Utskottet att orden: »den han ej dräpa ville» måtte utbytas mot uttrycket »utan afsigt att dräpa,» hvarunder, enligt Utskottets åsigt, bägge de sist anförda fallen skulle kunna hänföras. Då den sålunda förordade förändringen blifvit i den sedermera den 29 Januari 1861 utfärdade, nu gällande Författningen vidtagen, hafva en del domare, med anledning af Lag-utskottets för förändringen anförda och af Rikets Ständer i deras underdåniga skrifvelse i ämnet upprepade motiver, ansett sig ej kunna till mord eller uppsåtligt dråp hänföra andra fall, än då gerningsmannens uppsåt bevisligen varit bestämdt och uteslutande riktadt på döden. De begagnade ordalagen gifva dock ej mer än de, som i Kongl. Maj:ts proposition nyttjats, anledning till en sådan uttydning. Orden »vilja och afsigt» äro nemligen, i den me ning de här förekomma, fullt liktydiga. Den effekt, man utan afsigt åstadkommit, kan man lika litet sägas hafva velat, som man kan antagas haft för afsigt hvad man icke velat, och det nu gällande stadgandet är följaktligen, så vidt ordalagen föranleda, icke af annat eller mera omfattande innehåll, än det af Kongl. Majit föreslagna. På grund häraf och då således den omständighet, att Ständernas förslag, oaktadt den skedda redaktionsförändringen, ej blifvit af Kongl. Majit afslaget, ansetts ej böra tydas såsom ett godkännande af de motiver, som af Lag-utskottet för förändringen blifvit anförda, hafva åter andra domare åt uttrycket »uppsåt att döda» velat gifva en med Lag-kommitténs uppfattning mera öfverensstämmande uttydning.
De i dessa bägge styckena omtalade 12:e och ll:e raderna utgöra i det officiella tryck av 1810 års T. F., som tydligen legat till grund för beredningens arbete, en del av ingressens citat av § 86 Regeringsformen. Detta citat lyder: (7:e raden:) Tryckfriheten [har] blif — De här kursiverade orden (och radhänvisningarna) förekomma i betänkandets båda första stycken härovan. Ordet några, som i betänkandet angives stå på ingressens ll:e råd, är i verkligheten avdelat på 10:e och ll:e raderna. En jämförelse med ingressens ordalag och betänkandet ger vid handen, att det senare på denna punkt torde böra läsas på följande sätt: ll:te raden efter orden några: andra än de i 3. §. 2. Mom. af den af oss särskilt stadgade Tryckfrihets-Lag. Alternativ. (Efter orden utgifwa skrifter införes: så wida icke dessa annan Stat angå.} Efter orden utgifva skrifter föreslås. [:] Utom i det enda fall, sorn i (3) 4 §. (3) Mom. af den af Oss särskildt (stadgade) öfverenskomna Tryckfrihetslag (föreskrifves) stadgas. 2 pun [c] t. (skrift) efter (skr) ordet skrift, utom (hvad} i det fall om Dagblad och Wecko skrifter här nedanföre stadgas Tillägg till 1810 års konstitutionsutskotts protokoll 775 4:de Mom har wid sistlidne Riksdag blifwit föreslagit sålunda : Privilegier å Boktryckeri skola ej ärfordras, utan stånda hwar och en fritt, att utan hinFöreslås tillägg af äldre Prider af någon särskild författning vilegium efter ordet författning, eller något Boktryckeri Reglemente, samt utan att wara underkastad någon Skrå-Ordning, anlägga sådane Tryckerier af hwad beskaffenhet eller widd honom tjenligt synes uti Stad eller innom ett afstånd derifrån af högst en half mil. Då ett Boktryckeri sålunda utom Stad anlägges skola i alla mål, som Boktryckningen röra, Boktryckare, Arbetare i Tryckeriet samt der tryckta skrifters författare och utgifware lyda under Stadens rätt.
Här ligger nu för fä och svin, der förr jag tappat både mjöd och vin.» ’Hvad säger du, min trolofvade?’ sporde konungen åter. Bruden svarade: »åh, ingenting så mycket. Jag talar med Åsa, ~min tärna~.» Derefter foro de fram, och kommo till en fager lind. Då qvad prinsessan: »Står du här, du gamla lind! här har jag fästat guld-ringar med aldra-kärasten min.» Konungen sporde ånyo: »hvad säger du, min trolofvade?» Men bruden svarade som förut: »åh! ingenting så mycket. Jag talte blott med Åsa, ~min tärna~.» Bröllopps-skaran drog nu vidare. Då kom ett dufvo-par flygande i luften. Bruden qvad: »Här flyger du med maken din, I afton mister jag min.» ’Hvad säger du, min fästemö?’ frågade brudgummen, och lyssnade till hennes ord. »Åh! ingenting så mycket», svarade bruden. »Jag talte blott med Åsa, ~min tärna~.» När de så ridit åter ett stycke, gol göken. Då qvad prinsessan: »Göken gal i tall; Hemma ligger bruden och får barn i stall.» ’Hvad säger du, min käresta?’ sporde konungen. Prinsessan genmälte, som förut: »åh! ingenting så mycket. Jag talte blott med Åsa, ~min tärna~.» Brud-skaran färdades nu fram, och kom i den mörka skogen, hvarest jord-kulan låg. Me’ns de så foro, red konungen till sin unga brud, och bad henne förtälja något äfventyr under vägen. Då suckade prinsessan tungt, och qvad: »Sju år jag i jord-kulan satt, Sagor och gåtor jag der förgat. Ondt har mig händt, Kol har jag brändt. Ondt har jag lidit, Ulfven har jag ridit. I dag får jag fara brud för min unga fru.» ’Hvad säger du, min trolofvade?’ sporde konungen åter, och blef underlig till mods. Bruden svarade: »åh ingenting så mycket. Jag talte blott med Åsa, ~min tärna~.»
PresteStån - 1383 LagUtskottets Ettdnkanden. dets EcclesiastikUtskott; men att Lagutskottet utan äfventyr kunnat tillstyrka indragning af Kyrko plikten för oqualificerad eller första graden stöld, destomera Billigt, som fordom iakttogs den skillnad och rätvisa, att den för tjufnad första gången dömde ej behandlades lika med den 3:dje gången dömde, hvilken sednare fick stå 3:ne Söndagar å rad, hvaremot ingen gradation nu finnes; och om försoning med Kyrkan och Församlingen ovillkorligen skall ske af den som första gången brutit emot 4o Cap. i §. Missg.Balken, borde enskild skrift dervid få antagas såsom tillfyllestgörande Bot-offer. Hos Högv. PrästeStåndet har Herr Biskoppen Doctor af Wingård yttrat att Utskottet sett saken på ytan, då Utskottet trott; att, med blotta förmaningar, Kyrkan kan återtaga den brottslige i sitt sköte, hälst Kyrkan icke kan, för det emot Religionens bud brutna och sin lidna förargelse, försonas, utan genom ånger och utlofvad bättring; att en sådan bekännelse icke blifvit föreslagen, utan skulle tillsägelsen innebära, ofta emot verkliga förhållandet, att Kyrkan, ehuru derom genom intet prof öfvertygad, tillförsel’ sig en sådan förändrad sinnesstämning , hvilket blifver flärd, än värre, om den brottslige skall tvingas till knäböjning och förmaningens emottagande; hvarföre Herr Biskoppen ansett bättre än denna Substitution vara, att låta det nuvarande urartade bru - Lagutskottets Betänkanden, 1383 liet fortfara till dess en fullständig omformning lian vinnas af en sinnesstämning sorn insätter Kyrkan i sina fordna rättigheter. Herr ÖfverHofPredikanten Doctor Hedrén, som, på anförde skäl, icke kunnat tillstyrka den föreslagne förändringen i Kyrkoordningen, ehuru
Det är en sanning akt dä Hof-Rätten aterfär en Hof-Ratts-Räds lön och 602 R:d. Adjunctionsmedel, får den wäl 1,222 R:d. i stallet för de förut - 524 Den 22 Abruam. vt innehafde roOo R:d.; Men som den Hof-RaklsRäd, hwilken nu undfär HoflRatts-Räds lön, förut innehaft en Astestors lön, sä blir det blott en sadan, som genom flyttningen blir ledig, alt tilldelas den yngste lönlöfe Westeren, som förut warit af Adjunclions-medel aslönt. Pä sädan grund är dek som Stats-Utstottet föreslagit 620 R:d. i Adjunctionsmedlcn, hwilka, med den ledigblifwande Astestors Lönen 400 R.-d. utgöra jemna beloppet as de förut bestädde rooo R:d. 4:0 Angäende LagmaiiS-RätterneS Stat Uti det Hederwarda Bonde - Ständet har m Ståndets Ledamot anmärkt, att ehuru LagmansRätkernes indragning blifwit yrkad stall imer afseende derä af Utstottct blifwit gjordtSlats-Utstottek har redan laugt för detta afgifwit dest serskilda Betänkande, angående den yrkade indragning af Lagmans Embeten och Rätter. Som detta innefattade en ändring i Allmänna Lage»; Sä anfäg StatsUtstotret det icke tillhöra dest Utlåtande. Riksens Högloft. Ständer, och deribland äfwen ver Hederwarda Bonde - Ständer hafwa gillat Ut« stöttets yttrande och remitterat frägan till Lag-Utstorlers Utlärande. Riksens HSglofl. Ständer lara alrsä täckas finna, att Utstottct wid ett sädanr förhållande icke warit tillständig!, att i förhand föreflä nägon indragning af deste Embeten och Nätter. 2:0 An - Den 12 ZebruariiZ25 Z:o Angående IustitiL-Revisionens Stat. Hos Höglofl.
Vi ha onekligen skridit tillbaka på den bana 1809 års män öppnade åt oss; ty hvem skulle då något tala om passiv lydnad för en lagstridig befallning? hyem skulle då velat sätta i fråga, om vi hade rätt revidera våra egna Cassör? hvem skulle då satt i fråga, om Konungen ägde magt styckevis antaga ett Lagförslag? och slutligen: hvem skulle då, likt Herr Tham, velat ordentligen motionera den samma förlamade långsamma gångens återinförande, som han sjelf utan särdeles conseqvens klandrat? Enligt alla sunda principer, höra de Dömande och Verkställande eller Administrerande Magterne skiljas åt, så mycket som möjligt. Hvarföre månne? Jo, emedan när samma personer skola döma och administrera på en gång, så göra de intetdera rigtigt. I rättigheten att få vackla emellan ständig lag, som Domare måste följa, och lag för tillfället, som Administratörer sjelfva stundom måste skapa, ligger en retelse tili godtycke i det hela, som få kunna motstå. Följden blir ofta, att Utslagen vid en sådan sammanblandning hära stämplen mera af orakel-vishet än rättvisa. En Administratör nödgas vara uppmärksam pä dagens 186 Den 22 December e. ib. händelser; han kan ej stödja sig ensamt pä Författningarne, t. ex. när inga finnas; han måste också skåda följderne och ansvara för sine operationer. Af Domaren åter fordrar man, att han bara följer lagen; när han börjar tala om billighet, såsom motsats med Lagen, så är ett säkert tecken för handen, att han vill administrera och icke döma. Desse båda värf fordra särskilte lynnen och talanger, alltid med förutsättning af den högsta grad af bildning, som borde vara ett vilkor för employ i båda vägarne.