Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon var alldeles vild, stod ännu och ropade uppe på öfvervåningens förstuga med två pigor, jungfru Stafva och bergsrådinnan själf omkring sig. Hon sade om detsamma gång på gång, alldeles för uppskakad för att kunna tiga. Ingen af dem misstog sig på hvad hon menade. Alla fyra stodo där lika vilda som hon, dragen ryckande, händerna skälfvande. Ingrid vände sig från den ena till den andra i förtviflan. Hon skulle ju ge förklaringar och befallningar, men hvad hade hon ämnat ge befallning om? Ack, att besinningen skulle svika henne! Hon såg vildt frågande på bergsrådinnan. Hvad var det, hvad ville jag? Den gamla frun gaf några befallningar med låg, darrande röst. Hon nästan hviskade, hon. – Ljus och en brasa till unga herrns rum. Unga herrns kläder skola framläggas! Det var ej tid och tillfälle för jungfru Stafva att yfvas. Men det var dock en viss högdragenhet i rösten, då hon svarade. – Det är alltid eldadt på unga herrns rum. Unga herrns kläder ligga alltid och vänta på honom. – Ingrid skall gå upp på sitt rum – sade hennes nåd. Den unga flickan gjorde alldeles tvärtemot. Hon gick in i salongen, stod där vid fönstret, snyftade och darrade, men visste ej om, att hon ej var tyst och stilla. Hon strök otåligt bort tårarna ur ögonen för att kunna se nedåt snöslätten, som utbredde sig framför huset. Bara hon ej grät, kunde intet undgå henne i detta skarpa månsken. Så kom han. – Där, där! – skrek hon till hennes nåd. – Han går raskt, han springer! Kom bara hit och se! Bergsrådinnan satt stilla framför brasan. Hon rörde sig ej. Hon ansträngde sig att höra, såsom den andra att se. Hon bad Ingrid vara tyst, så att hon skulle få höra hur han gick. Ja, ja, hon skulle vara tyst. Hennes nåd skulle få höra hur han gick. Hon grep hårdt om fönsterkarmen, som om detta skulle kunna hjälpa henne. – Du skall vara tyst – hviskade hon – så att hennes nåd kan höra hur han går. Hennes nåd satt framåtlutad, lyssnade af all sin själ. Hörde hon redan hans steg ute på gårdsplanen?
Hans i bokform utgifna skrifter måste vi anslå till inemot ett femtiotal, och man finner bland dem romaner, lyriska dikter, historiska skådespel, politiska sånger, dödsrunor, noveller, historiska samlingar (»Gömdt är icke glömdt») m. m. fördeladt på de flesta af åren 1830-1870. Äfven till åtskilliga efemera alster har han lemnat bidrag och i sin egen tidning har han skrifvit »många förträffliga följetonger», säger Orvar Odd i Nordisk litteraturtidende 1846. Sina egentliga vittra lagrar har dock Ridderstad skördat på den historiska romanens fält. Genom »Drottning Lovisa Ulrikas hof», genom »Drabanten», »Fursten», »Svarta handen» m. fl. omtyckta och i öfversättningar äfven i utlandet bekanta berättelser, intager Ridderstad en aktningsvärd plats vid sidan af Mellin, Pehr Sparre, och i nyare tid Georg Starbäck, Wilhelmina Stålberg m. fl. populära författare och författarinnor. En sakkunnig man, C. Silfverstolpe, i »Framtiden» 1871, har gifvit sitt erkännande åt den historiska troheten i Ridderstads romaner, särskildt i »Drottning Lovisa Ulrikas hof». Af Ridderstads lyriska alster synas Tidsoch krigsbilder 1837 (ny upplaga 1842) hafva rönt det största erkännande; ett bland dessa poem: »Krigarn hvilar sig i mark och skog», är icke endast läst, utan äfven sjunget af tusental. Det är onekligen »Schwung» i Ridderstads diktning, hvilka anmärkningar en sträng kritiker i öfrigt kunde ha lust att göra; och en skald sådan som Ridderstad har naturligtvis varit sjelfskrifven att elda sinnena för stora fosterländska frågor, såsom t. ex. Skarpskyttesaken, hvilken i honom egt en nitisk befrämjare och organisatör. I allmänhet lär det väl knappt finnas någon för svenska samhällsutvecklingen vigtig sak, i hvilken icke Ridderstad under sin långa bana inlagt ett lifligt och oförskräckt ord skriftligen eller muntligen.
Äfvenledes godkänner jag i det hela hvad Utskottet föreslagit under N:o 3 ifrån pag. 48 till 54, så vidt det ej afviker från mina redan yttrade åsigter i afseende på Växel-Bankens organisation. Commissariatets farhåga att konstgraverade sedlar snarare skulle efterhärmas än de med vanligt tryck förfärdigade, kan jag icke dela. Om det svårare icke afskräcker efterapning, måste det enklare ännu mindre göra det. Commissariatet har sjelf medgifvit, att den Class af menniskor, hvilka hittills föröfvadt detta brott, vore genom de nya sedlarnes införande betagen möjlighetenatt deruti lyckas. Hos en så skicklig artist, att han med framgång skulle kunna göra efterapningsförsök, måste förutsättas den med uppfostran - Den i F e b r u a r i i f. nii 4a strän vanligen förenade moralitet alt icke begå ett nidingsverk, och det förstånd att ej derigenom blottställa namn och rykte, hvaremot hos den obildade och redan oftast genom andra förbrytelser och straff djupt fallne menniskan ingen sådan återhållskraft finnes, att hindra hvad behofvet påkallar och tillfället uppmuntrar. Det är således egenteligen för den sistnämnde, sora efterapningen bör försvåras. Då i länder, der sedelmynt till mångfalidigt större belopp än i Sverige utgifves, der handel och penningerörelse hafva vida mera lif, der nationalredligheten i allmänhet icke torde uppväga vår, och der de fullkomligaste garantier mot efterapningsförsök säkerligen blifvit uttänkte, man likväl funnit graverade sedlar vara de tjenligaste, så synes detta hos alla hyfsade Nationer antagna bruk, icke endast hos oss böra jäfvas. Att ej hittills efterapning i stort ägt rum af våra sedlar kan för ingen del tillskrifvas deras högst ofullkomliga beskaffenhet, utan fast mera svenska Nationalkarakteren och en lyckträff, att ej någon utlänning fallit på den tanken att försöka en sådan industri. Emedlertid böra ej heller andra medel försakas, som anses försvåra eftergöring. Om hvart och ett för sig vore otillräckeligt, skola de sammantagne, genom deras mångfald, så vidt möjligt är, uppfylla ändamålet.
Afven anser jag mig i afs. på lOule punkten, ang:de underlåtenhet att påyrka en med föreskriften ill § R:sF:n öfverensstämmande behandling af ett ministerielt mål, icke kunna på grund deraf göra någon framställning, emedan den deruti gjorda anmärkn. omfattar en tid, som icke utgjort föremål för Const.Utsk:s granskningsrätt. Hvad de öfriga punkterne beträffar, så, ehuru jag redan i allmänna ordalag förklarat, hvilka jag anser vara de vigtigaste, ber jag dock att derom få yttra några ord Vidkommande då lista punkten, tror jag det vara af största vigt, att Grundlagens bud i detta hänseende noggrannt iaktages, icke blott i afs. på sådana sysslor, hvarom Utsk. talar, utan äfven i afs. på förtroende-embeten. Jag tror för min del stadganderne i 7 och 9 §§:ne R:s F:n i detta fall äro oförtydbara. 7 § säger: »alla Regeringsärenden, med undantag af sådana, som ill och 15 §§:ne omförmäles, skola inför Konungen och StatsRådet föredragas och der afgöras.» I 9:de § står: »Uti alla mål, som hos Konungen i StatsRådet förekomma, skall protokoll föras. StatsRådets tillstädesvarande ledamöter böra, under ansvarighet för rådslagen, till den påföljd, hvarom i 106:te och 107 §§ vidare stadgas, ovilkorligen till protokollet sina meningar yttra och förklara; Konungen dock förbehållet att allena besluta. » Häraf anser jag följa, att alla ärenden skola inför Konungen föredragas; men en föredragning kan man väl icke anse 4ifi Den 18 Juli. hafva egt rum om Konungen, såsom det lärer tillgå, enl. hvad en reservant uplyst, vid förtroende-embetens tillsättande, endast tillkännagifver att han utnämnt den eller den personen. Någon annan förnuftig mening kan väl ieke ligga i Grundlagens bud, än att Itådgifvarne skola före tillsättningen yttra sig, på det att Konungen må kunna fästa något afs. vid dessa yttranden, så vida ■de förtjena det.
N:o 67. 7 endast vissa Släder, der ständiga Garnizoner blifvit förlagde, eller endast Städerne i allmänhet, utan att dessa, lika med andra lill försvarsverket hörande utgifter, borde vidkännas af alla i allmänna bördor deltagande medborgare, hvadan ock Stals-Secreteraren och Stats-Råden, derest Kongl. Maj:t täckts gilla deras underdåniga hemställan att, till lättnad för jordbruket, öfverflytta kostnaden för indelta Armeens underhåll vid Möten och Mönstringar ifrån den berustade och roterade jorden, hvaraf MötesPassevolance. afgiften hittills utgått, till en Statsutgift att af allmänna Statsmedel bestridas, hade velat tillstyrka Kongl. Maj:t att, till beredande af ett motsvarigt förhållande, hvad Inqvarterings-besväret angick, alternativt föreslå Rikets Ständer, att äfven sistberörde besvär, såsom härledande sig från en för försvarsverket i allmänhet vidtagen anstalt, matte af Allmänna Statsmedlen bestridas, samt att nödige medel härföre uppå Riks-Statens 3:dje Hufvud-Titel varda upptagne och till vederbörande Regementen och Corpser utdelte jemte lönerne, i likhet med hvad för Sjö-Trupparne nu eger rum, hvaremot de af en del inqvarteringsgifvande Siäder hittills uppburna Tolags inkomster bo'rde, emot befrielse från inqvarteringen, afstås och till SlaLsVerket ingå; men alt, då Kongl. Maj:t ic - 8 Statssaini A lim. Best1. o. Öec. Vt st. Z7r/.N:o6f. le funnit skäl att en sådan framställning, i afseende å Mötes-pas6evolancen, till Rikets Ständer göra, Stats-Secreteraren och StatsRådet ansett sig nu endast böra tillstyrka Kongl. Maj:t att till Rikets Ständer sjelfve öfverlemna att bestämma grunderne för Inqvarterings-besvärels jemnare och rättvisare fördelning än hitintills.
Vid, i anledning häraf, förehafd närmare utredning af förhållandet med ifrågavarande till Stora Kopparbergs Bergslag anvisade kol-räntor, hafva Rikets Ständer derom inhemtat, att mantalseller qvarntulls-kolen , hvilka ursprungligen utgjort en efter gångbart pris till persedel förvandlad mantalspenningeeller fordom så kallad qvarntulls-afgift, samt efter fastställda olika grunder erläggas för hvarje mantalsskrifven person af den skattskyldige allmogen uti vissa Fögderier af Stora Kopparbergs Län, skola, af Bergslaget vid Expeditions-VIskottets Förslag till und. Skrifvelse> N.o 7°7 hvarje år skeende liqvidation, contant godtgöras den praestations-skyldige allmogen lill kolens fulla värde efter årets markegång, dock så att från nämnde värde afdrages det belopp, som motsvarar bemälde allmoges mantalspenningar , för hvilkas inbetalning till Stats-verket Bergslaget åligger gemensam ansvarighet. Idemmansränte-kolen åter, hvilka utgöras af skalte-allmogen i Kopparbergs, en del af Nedan-Siijans och Näsgårds Fögderier, motsvara den på andra orter utegående hemmans-ränte-spanmålen och erläggas, i öfverensstämmelse med den så kallade kol-dispositionen, som af E. K. M:s Befallningshafvande i Länet årligen uppgöres och deruti bestämmes, till hvilka hyttor kolen från vissa district skola, levereras; varande Bergslaget gemensamt ansvarigt för erläggandet tili E. K. M. och Kronan af ifrågavarande räntekols markegångsvärde. Och har, med anledning af den utaf Fullmägtige vid 1815 års Riksdag för allmogen i Kopparbergs, Säthers, Nedan-Siljans och Näsgårds Fögderier i underdånighet gjorda ansökning om befrielse för bemälde allmoge från skyldigheten att utgöra mantalspenningarne medelst kol-leverering lill Stora Kopparbergs Bergslag, E. K. M., uti Nådigt Bref af den 1 Mars 1820, förklarat, att, enär Stora Kopparbergslaget vid flere tillfällen erhållit
Fullmäktige, sorn vid öfverlemnande till Utskottet af ofvanberörde ansökningar, uppå anförda skäl tillstyrkt, att omförmåldc tillfälliga förhöjning i löner och arfvoden måtto å stat uppföras, hafva derjemte af anledning att nämnde förhöjning icke är vorden beviljad längro än till 1859 års slut, under det att Statens embetsoch tjenstemän samt betjente vid sednaste riksdag beviljats lönetillökning äfven för året 1860, anhållit att, då billigheten syntes fordra, att Bankens, Diskont-verkens och Tumba Bruks löntagare komine i åtnjutande af enahanda förmån, som blifvit vederbörande i Statens verk beredd, Utskottet, före pröfningen af sjelfva hufvudfrågan, ville hos Rikets Ständer föreslå, att den vid förra riksdagen beviljade tillfälliga förhöjning i löner och arfvoden måtte jemväl för år 1860 få utgå i öfverensstämmelse med Rikets Ständers beslut, hvilket fortfarande egde full tillämplighet, enär Banko-diskont-verkcts kansli ännu ej kunnat organiseras enligt den af Rikets Ständer lemnade föreskrift och vid Låne-kontoret i Göteborg Andro Registratorn i tjensten qvarstodo. Lika med Fullmäktige tinner Utskottet det vara med billighet öfverensstämmande att, då Statens embetsoch tjenstemän samt betjente vid sistförflutna riksdag undfått lönetillökning äfven för år 1860, enahanda förmån må tillgodokomma deras vederlikar i Banken och Diskont-verken samt vid Tumba Bruk.
Prop. JV? 3. 17 ttiafiskapet, så vidt det finge ersättas medelst legokarlar, endast skulle bestå af fullt dugligt och vapenfört folk och derföre stadgat, att till legokarlar inga andra finge antagas, än sådane, som vore mellan 25 och 37 års ålder samt derutöfver till 40 års ålder sådane, som förut varit i krigstjenst; men det har vid tillämpningen häraf visat sig, alt legokarlarne i allmänhet håde till duglighet och pålitlighet i tjensten samt uppförande i öfrigt äro betydligt underlägsna de ynglingar, som personligen fullgöra sin beväringspligt. De, hvilka låta sig lega, bestå nemligen tili en stor del af personer, som till följd af bristande omtanka eller arbetsdrift ej lyckats att på annat sätt bereda sig utkomst. Bland de legokarlar, sorn förut varit i krigstjenst, utgöres största antalet af f. d. soldater vid värfvado Arméen, hvilka uttjenat sin kapitulationstid och sedermera dels af bristande håg för krigareyrket icke velat, dels i anseende lill oduglighet derför icke fått förnya kapitulationen, således i båda fallen olämpliga att öfvertaga andras beväringspligt. Dessutom inträffar, i afseende på många legokarlar, det förhållande, att, när de tagit lega närmare slutet af den medgifna legoåldern, en alltför lång tid förflutit, sedan de sjelfva blifvit vapenöfvade, så att de hunnit längesedan glömma den färdighet i vapen och militärisk tjenstgöring, hvilken de såsom bevärings-ynglingar inhemtat, samt dessutom blifva nog gamla innan deras legotid tilländalöper. Ett så menligt förhållande kunde åtminstone i någon mån afhjelpas genom stadgande, att legokarl ej finge godkännas vid högre ålder än 34 år, eller vid högre lin 57 år, i fall han förut varit anställd i krigstjenst.
Kemiskt teckniska preparater, i taxan ej specifiR:dr sk. r:st cerade: till införsel för fabrikernes behof efter särskilt anmälan bos Kommerskollegium och af detsamma lemnadt tillstånd 100 R:dr v. 5 ___Iför medicinska behof hänföras under Apoteksvaror. Kimrök 100 skålp. 4 Kläder, gång-, linneoch säng-, ej specificerade: tullen bestämmes efter den å tyget, hvaraf persedeln hufvudsakligen består, med tillägg af 25 procent. Knallhattar 1 skålp. 20 — Knapergall och ekollon, malen eller omalen 1 lisp. 3 — Knappar af sammansatta eller, såsom arbetade, ej specificerade ämnen 1 skålp. 24 — Knif var: 1 skålp, 12 rakoch penn. 1 — andra slag, samt gafflar, ej specificerade 1 skålp, 24 — Koppar: f 1 skepp:d } , rå— 5 \ stäp. v. / gårad ( 1 skepp:d t 20 smidd, valsad eller gjuten: \ stäp. v. ) plåtar och andra ämnen för ytterligare bear( 1 skepp:d ( stäp. v. ( betning • • 33 16 bleck och spik till fartygs förhydning ( 1 skepp:d ■} > stäp. v. ( 8 16 Kedjor, lill innanverk i fickur *, se Ur, delar, ej specificerade. Kirsbär *, se Frugter och bär. Kli af spanmal; se Spanmål, malen, mjöl. af andra ämnen*, se Varor, sorn ej kunna hänföras under någon af de i iuförseistariien upptagna bestämmelser. Klinker* se Tegel. Klippfisk*, se Fisk, torr. Kläden* se Väfnader, ylle-. Klöfvar, hänföras under llorn, oarbetad!. Knappnålar; se Nålar. Knytningar • se Snörmakarearbeten. Kolsyradt natron elier renad soda* su Soda. 4 17 Qvantitet för tullInförselstull. Banko. beräkningen. Koppar:
Men som, enligt förslagets uttryckliga innehåll, Banco-Fullmäglige skulle endast berättigas, ingalunda åläggas, att, i den händelse räntevinsten icke kunde användas hvarken till förstärkande af metalliska fonden eller till lånerörelsens utvidgande, begagna en del deraf till uppköpande af Riksgälds-Contorets bland allmänheten utgifna obligationer; så torde det icke kunna bestridas, att ju detsamma snarare skulle föranleda en utsträckning än en inskränkning af Fullmägtiges dispositionsrätt i berörde hänseende. Jag anser åtminstone ett sådant berättigande icke böra betraktas annorlunda, än såsom en ny utväg för Fullniägtige alt, på ett så väl för Banken som för Stats-Verket och den enskilda penningerörelsen fördelaktigt sätt, använda den besparade Bancovinsten. Jag kan icke heller dela .den inom Utskottet yttrade farhågan för det menliga inflytande på Riksgälds-Contorets credit, den likaledes föreslagna rättigheten för Banco-Styrelsen att föryttra Contorets af Banken uppköpta obligationer skulle komma att medföra. Alla grundade anledningar till en sådan farhåga synas mig vara fullkomligen undanröjda, enär dels den summa, som påen gång kan vara på omförmälde sätt använd, icke får öfverstiga 5oo,ooo Rdr, och dels den föreskrift skulle Banco-Fullmäglige meddelas, att, derest de af Banken upphandlade obligationerne icke varda af Riksgälds-Contoret inlösta, då deras realiserande möjligtvis kan komma i fråga, låta verkställa försäljningen af desamma, på det sätt, som Fullmägtige finna på en gång mest fördelaktigt för Banken och minst menligt för nämnde Contors credit. Lika litet kan jag föreställa mig, att ett så beskafFadt användande af Bankens odisponerade vinstmedel, som nu blifvit föreslaget, skulle, under behörigt iakttagande af dervid fästade vilkor, komma att ofördelaktigt inverka på realisationens bestånd eller allmänna omdömet derom. Tvärtom skulle, genom Bankens annars ofruktbara liggande räntemedels förvandlande 6 BancoUtnkottets Utlåtande
Lagen ålägger honom alt taga pastoral-examen oro han vill vinna Kyrkoherdebefordian, men Konsistorium vägrar honom, för preslbrislens skull, den erlorderliga tjenstledigheleu, och då han nu hos Kongl. Maj t h"gär befrielse från samma examen, sorn han på intet vilkor kan fd absolvera, så blilver denua ansökan af det rättänkande Kapitlet afstyrkt och af Kongl. Majit i nåder afslagen. Samtidigt med den nyssnämnde Kapellpredikanlen hegärde äfven en annan prestman inom Strengnäs still, en af llögvördigste Herr Biskopens egua prebende-vice - 804 Motioner i Bonde-Ståndet 1862. N:o 494. pastorer, hos Kongl. Maj: t nådig befrielse från pastoral-exa men på grund af sina då uppnådda 54 lefnadsår och 50 prestår, af hvilka sednare han i 15 varit kapellpredikant och närmaste själasörjaren för 2:ne församlingar, hvilka således under denna tid i sjelfva verket haft honom till sin kyrkoherde, och i 12 år vice pastor, d. v. s. förestått ett pastoral med fullt kyrkoherdeansvar. Men äfven denna ansökan blef af Konsistorium afstyrkt och af Kongl. JV!aj:t afslagen. Hvad nu det först anförda exemplet beträffar, så misstänker jag starkt att det icke står ensamt, utan alt många sådana skulle kunna anföras af en, som, bättre än jag, känner förhållandena inom de särskilda stiften.
ningar, vann bifall oeh köptes. Bland annat såldes några sådana akvareller till konstföreningen. Fru Boberg stannade dock icke vid akvarellmålning. Hennes håg hade riktats på att bidraga till konstens och konstindustriens samverkan, en af de viktigaste uppgifterna för smakens utbildning äfven inom våra hvardagsförhållanden, och hon utförde för det ändamålet flere icke obetydande arbeten. Så började hon måla efterbildningar af gobelinväfnader och utförde först några mindre sådana i form af afdelningsskärmar och » pannåer », till dess hon flck beställning på att med samma målning dekorera en matsal i grefve Hallwyls villa vid Ljusne. Därmed var uppmärksamheten väckt på fru Bobergs betydande konstfärdighet, och nyssnämnda arbete följdes omedelbart af de på väggfälten i hotell Rydbergs matsal målade gobelinsimitationerna, hvilka afslutadés vintern 1 8 9 2 — 9 3, allmänt beundrades och förskaffade den unga målarinnan rättvist erkännande som talangfull konstnärinna. Strax därefter utförde hon på beställning några mindre väggfält i Stockholms enskilda banks lokal. Under tiden hade hon också målat en fris för den berömde etsaren A. H. Haig (vår landsman Hägg) i London, i hvilket arbete hon för första gången framställde figur, dock i liten skala och anspråkslösa nog. Frisen illustrerade en gammal svensk visa, » Den underbaraharpan », och fullbordades våren 1894. Men det är j u icke tänkbart, torde invändas, att någon kan med framgång slå sig på fignrmålning, utan att ha gjort därtill erforderliga studier? Sådana hade fru Boberg också verkligen företagit sig, fastän först tämligen sent och endast under kort tid. Hon gick nämligen sommaren 1893 på Julians bekanta atelier i Paris, en af de stora, fria konstanstalterna, där man tecknar efter lefvande, naken modell. Detta hade på, den begåfvade konstidkerskan det bästa inflytande, och redan på nyssnämnda fris kunde man, säga de, som sett detta arbete, märka, hvilka framsteg modellstudiet i Paris framkallat. Frisen är nämligen icke, såsom hennes föregående arbete, en efterbildning al gobelinsväfnad, utan en själfständig målning, fastän den såsom utförd på väf af gobelinsstruktur i någon mån erinrar om sådan väfnad.
Uti sitt Bet:de M 22 yttrade LagUtsk., i anledn. af denna motion: »att rättigheten att vid alla instanser tvista om ett så »obetydligt belopp som helst, kan begagnas såsom ett tvångsmedel »emot den fridälskande, emedan han heldre upoffrar en ringa pen»ning, än blottställer sig för en långvarig rättegångs obehag, besvär »och kostnader; att den, som drager en obetydlig sak från instans »till instans, skäligen gör sig misstänkt att handla af andra moti»ver än rättskänslans; att blotta föreställningen derom, att ett så»dant missbruk kan ega rum, minskar aktningen för lagen, samt »att de flesta civiliserade hinders lagar förbjuda sakers fullföljd i »högre rätt, så vida de ej angå ett belopp af någon betydenhet» — men kommer likväl till det oväntade resultat att afstyrka motionen, enär, enl. Utsk:s förmenande, »den förändring, som skett i vår äldre lagstiftning i denna del, grundats på det tillfälle, som rättsökande före Lagmansoch KämnersR-.nas indragning i allmänhet ägt att, utan afseende på den summa, hvarom tvistades, få sin tvist af två domstolar bedömd, samt den erfarenhet, som dittills kunnat vinnas om verkan af den motvigt emot trätlyst.naden, som man sökt i rättigheten för vinnande part att få UnderRätts dom, oansedt deremot vädjas, verkställd, ej må antagas såsom en tillfyllestgörande anledn. att återgå till en nyligen frånträdd princip i lagstiftningen». Detta Utlåt, blef af 2:ne Riksstånd bifallet, hvarigenom frågan förföll. Då likväl, enl. hvad jag inhemtat, den erfarenhet, som vunnits under den sedermera förflutna tiden, vitsordar, att det korrektiv emot grälaktige parter, som sednaste Riksdagens LagUtsk:s pluralité förmenar ligga uti den vinnande partens rätt, att söka verkställighet af UnderRätts