Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men, mine Herrar, hvad skall följden blifva af alla de Sedelmassor, man föreslår att utsläppa till denna Canal, med dess Discontering, till Magazinsinrättningar, till Läneinrättningar för Jordbruket m. in.? Kan man förmoda annat, än Sedelmyntets ännu mera försämrande, stigande varupriser, ökande och förlängande af den förlägenhet, hvaröfver man så högljudt klagar?— ’ ) • . Dessa mina enkla framställningar underställer jag vördsamt Eders Excellences losi Den 22 Juli f. m. och Höglofl. Ridderskapets och Adelns eget bedömmande, huruvida de förtjena någon uppmärksamhet, kunna förorsaka återremiss, eller endast erhålla ett rum uti Ridderskapets och Adelns Protocoll. Grefve ivon Platen, Balzar Bogislaus, anförde skriftligen: Höglofl. Statsoch BancoUtskotten hafva uti det yttrande de, med anledning af Konungens Nådiga Proposition af den 5:te April, rörande Götha Canal aflemnat, ansett att denna anläggning är Rik-gagnelig, hittills med en för företaget nyttig drift och omtanka utförd, efter en till ändamålet ledande plan, som ej bör förändras; att Verket ej utan understöd af Staten kan fullbordas; att detta nödiga understöd bör lemnäs; att tillgång dertill finnes i Riksens Ständers Bank; och att ändamålet, Verkets fullbordan, på intet éäkrare sätt, med mindre kostnad eller större framtida fördel, kan vinnas, än genom arbetets utförande med största möjliga skyndsamhet. Då alltså, efter en lång och noga granskning af skälen, som Svårligen torde på annat sätt af Lagstiftningen med mera säkerhet kunna verkställas, hufvudfrågan af Utskotten är besvarad, på sätt Bolaget kan och bör önska; skall jag endast försöka utreda, huruvida de medel och utvägar, dem Den 22 Juli f. m. 1022 Höglofl. Utskotten föreslagit, äro ledande till ändamålet. Höglofl. Utskottens egen beräkning visar behofvet och tillgångarna. Ibland de sednare äro återstående 6o ProCent af tecknade ActieCapitalet beräknade till ett belopp af x,884.72° Riksdaler Banco.
Vid öfvervägande af hvad sålunda Blifvit arifördt Bär Lagutskottet ansett, att någre sådane omständigheter icke förekommit, hvilka kunna föranleda till annat yttrande öfver den af RiksdagsFullmägtigen Pehr Pehrsson genom Motionen begärte Lagförklaring, än det Utskottet redan afgifvit, vid hvilket, såsom af de öfrige 3:ne Resp. RiksStånden, enligt ankomne ProtocollsUtdrag, bifallet, torde fö bero. Och, i afseende på det nu framstälde Förslaget, om antagande af 7 Cap. i LagCommitteens förslag till ny Handelsbalk, förmodar Utskottet, att samma skäl, sorn ansetts gällande, att afslå de flere under denna Riksdag väckte Motioner, hvars antagande skulle rubbat grunderna för vår nuvarande Lagstiftning, äfven bör nu åberopas, och alt Utskottet på sådan grund bör till Riksens Högloft. Ständer hemställa, om det icke vore mindre lämpligt, att jin ingå uti partiel pröfning till antagande af Capitlet om Borgen, innan alla de förändrade stadganden, hvilka dermed ega gemenskap, kunna på en gång lill gransk-, ning förekomma. Dock öfverlämnäs detta, tillika med 2::ne Ledamöters särskilda meningar, till 838 Lagutskottet! Besånkanden, Riksens Höglofl. Ständers vidare pröfning. Stockholm den 3i Julii i8a3. Utdrag af Protocollet, hållet hos Riksens Ständers Lagutskott följande dagar år 1823. Den z5te Julii. S. D. Föredrogs Högloft. Ridderskapets och Adelns åter-remiss af Utskottets Betänkande under N:o 82, rörande föreslagen Lagförklaring, om Löftesmäns rättighet att uppsäga Borgen; i anledning hvaraf Utskottet beslöt det svar Utlåtandet N:o i4o innehåller.
Utan afsikt eller mening bläddrade hon i den lilla boken, under det hon stirrade mot golfvet. Hon tänkte på sig själf och det förflutna. Plötsligt fastnade hennes blick i boken. Det var två blad som inte skiljde sig åt, de voro i slutet af boken, där registret har sin plats. Grefvinnan spratt till. Med våld skiljde hon bladen åt och en förtorkad blomma föll ned i hennes knä. Hon tog upp den och betraktade den med ett smärtsamt leende. Hufvudet föll därvid sakta ned mot bröstet. Ju mer hon betraktade den vissnade, oigenkännliga blomman, dess mera gled hon tillbaka i minnenas värld. Så småningom tycktes henne blomman få färg. den växte och bladen fingo färg. Nu såg man tydligt, att det var en ros, en härligt doftande ros, mörkröd och nyutslagen. Doften berusade henne, och hon själf förändrades allt mer. Hon blef vek och skälfvande, skälfvande som en ung flicka, då hennes kärlek besvaras och henne själ smälter tillsamman med en annans. Hon var nu blott tjugu år, och hon befann sig uti en stor sal, hvars fönster voro öppna, och där fågelkvitter och blomdoft blandade sig med hvarandra. Långt borta i den stora salen stod ett piano. Den tjuguåriga ämnade gå dit, men hejdade sig och återtog sitt arbete. Steg hördes utanför i trädgården, och strax därpå inträdde en ung man. Han bugade sig för den unga damen och sade med osäker röst: » Tillåter ni, att jag spelar? Jag ser, att min elev ännu ej har infunnit sig. » En brännande rodnad och en böjning på hufvudet blef svaret. Han bugade sig ännu en gång och satte sig till instrumentet. Ah, hvilken själ i hans musik! Han drog den unga flickan med sig in i hvirfveln af hvad han själf kände, och hon förstod, att han spelade för henne. Hon slöt ögonen af sällhet. Plötsigt hade musiken tystnat, och då hon såg upp, stod han bredvid henne, hållande en röd, härlig ros i handen. Blif inte ond, fröken Marie, » sade han blygsamt. » Jag tog denna ros, då jag gick igenom trädgården.
Drakes utmärkta skicklighet och nit i utöfningen af alla de befattningar, han innehar, är allmänt vitsordadt, och liggertill grund för den motion, jag nu gör, oell som jag anhåller måtte blifva till StatsUtskit remitterad. Frih. Bonde, Knut: Det kan visserligen synas fullkomligt öfverflödigt, att jag förordar den af Frih. Bosén ingifna motion. Men jag understödjer så mycket hellre det af Musik. Akadia vördade Praeses afgifna förslag, som jag sjelf tillhör denna Akad., och i följd deraf önskar begagna detta tillfälle att inför eder, mine Hrr, visa i hvilka stora förbindelser densamma och alla den Svenska tonkonstens idkare stå till Professor Drake för det nit, han städse ådagalagt under sin mångåriga utöfning af lärare-kallet vid Musik. Akad. Denna Akad. har i Sverige en dubbel betydelse: först att bilda de få rikare naturer, som vi ega, till utmärkta talanger i ordets högre mening, sedan och hufvudsak ligast att bilda den mängd yrkesmän, som i en framtid komma att behöfvas såväl för Statens som för Kyrk ans värf; för Staten: som lärare vid våra skolor och gymnasier, samt ledare af regements-musiken; för Kyrkan: i kyrkosången och orgelmusiken, denna orgelmusik, som är så vigtig för gudstjensten i våra 2,200 kyrkor, och som leder kyrkosången att den ej haltar, kommer på afvägar och förirrar sig. Den snillrike Biskop Tegnér yttrade oekså vid ett tillfälle om orgelns inflytande på kyrkosången, att orgelverket är gudsfruktans själ och andaktens lifsluft. Jag förordar på det högsta den åt Professor Drake föreslagna pension, när lian engång afgår ifrån samtliga sina befattninger vid Musik. Akad., i synnerhet som han nu vid nära 72 års ålder, med brutna krafter och med i hög grad försvagad synförmåga, ämnar draga sig tillbaka. Under sin skiftesrika lefnad har han i 3 0 år med utmärkt skicklighet och nit skött den ansträngande lärarebefattningen vid Musik.
Intensiteten af hela hans så att säga person ligger i graden af hans hängifvenhet för mig, samt i synnerhet i hans villighet att böja sig under den högre makten, och jag betviflar icke, att just när han sitter och betraktar mig, som han nu gör, är han sysselsatt med att odla sin själs förmåga af religiositet. Han behöfver icke ens något bevis för min existens. Han tror ändå, och han lyder blindt. Men det är icke detta, som fäster mig vid honom. Det är något annat, något obeskrifligt, något som jag nästan tvekar att nedskrifva. Detta djur, som jag kan tukta och befalla efter min önskan, har något af en individ för sig, som jag aldrig förr iakttagit hos ett djur. Jag tycker, att när jag betraktar hans underliga ansikte med den skarpa raden af tänder, som sticker fram mot öfverläppen, den korta, trubbiga nosen, och den robusta bringan, som tyder på ovanlig kraft, får jag ett intryck af hans karaktär, som nästan är skrämmande. Men ögonen motsäga allt det öfriga. De äro sorgmodiga, bedjande och blida. När jag ser honom sitta och se på mig som nu, kommer jag besynnerligt nog att tänka på ett ord af Ibsen: Den Gud vil slaa i Lifvets Strid, ham gør Han først til Individ. Jag kan ej låta bli att tänka på de människor, hvilka lifvet redan från födelsen påtryckt något visst, som jag skulle vilja kalla för ödets tragiska märke. Hur ofta har jag icke lagt märke till detta i lifvet! Hur ofta har jag icke, när jag kommit i beröring med en person, haft detta rent mystiska intryck, att han eller hon är förutbestämd till ett öde, som icke är det vanliga? Detta intryck har något på en gång luftigt och tungt, det är omöjligt att precisera, men det verkar som beklämning. Det följer en sådan person i ord och handlingar, i hans hela väsen, denna obestämda förnimmelse af en olycka, till hvilken han inom sig bär fröet, och som han ej kan undgå. Det är, som omgåfves en dylik människa af en särskild atmosfer, och det har fallit mig in, att just sådana personer för mig ägt den största lockelsen.
MARI. ken Ellen. Konsul Ahls' betjänt kom med den här till fröELLEN (griper hastigt buketten). Ah, gif hit! MAJORSKAN (till Mari). Se efter, om vagnen är kommen! (Mari går.) ELLEN (som noga betraktat buketten, får se, att den är omjublande). tjusande! virad med ett guldarmband; Mamma, mamma, se! se! O, så vackert! förSå, så, barn. (Det ringer.) Mari, gå och öppna! armarne om moderns hals och 43 MAJORSKAN (belåten). Utmärkt präktigt! Riktigt elegant! (Fundersamt.) emot en så dyrbar present. Men, Ellen, jag vet inte, om det går an, att du tar ELLEN. vann, så måtte jag väl få. (Hon knäpper armbandet om venstra armen.) MAJORSKAN. behålla det; men jag tror ändå inte, du bör ha det på dig i afton. Jaså, ja, är det på det viset, då kan du kanske Hvarför inte? Vi ha spelat filippin, och då jag taga af det.) Kära lilla Ella, tro mig, det går ej an! Det kan väcka uppseende. (Vill ELLEN (drar sin arm tillbaka). de andra flickorna ha armband. Hvarför skulle jag inte få ha det på mig? Alla MAJORSKAN (suckar). Ja, de är' rika de! ELLEN (lutar sig intill modern triumferande). Mamma, jag kan också bli rik. MAJORSKAN (förskräckt). Har han sagt något? ELLEN (leende). Åh, inte bestämdt ännu, men jag förstår nog, och hviskar halft blyg, halft hvad han menar. 44 MAJORSKAN. det är en allvarsam sak. (Det ringer. Farbror Göran, Anna och Viktor inkomma.) Och du, Ellen, mitt kära barn, förhasta dig inte FARBROR GÖRAN (ser förvånad på Ellens kostym). Nå, det må jag säga. Jag tror, det är prinsessan MAJORSKAN (förtretad). och inte alltid efter sin råd, och i alla fall (tribehöfva vara sämre än andra.
St., då de ingå i detaljer, som de föga känna el ler på hvilka de icke gifva akt, skulle jag, til! förekommande af hat och afund mellan olika orter, anse vida riktigare, att återstoden af bankens behållna vinst utdelades mellan länen, t. ex. efter folkmängden. 1 sådan händelse , och om man t. ex. lunne tillgångarna medgifva, att r r:dr r:gs lemnades för personen, så erfordrades något utöfver 2 millioner r:dr b:co. Kunde och ville man gifva 1 r:dr h:co för hvarje person, sorn finnes inom något län, så ginge hela summan till något öfver 3 millioner r:dr b:co, eller nära lill beloppet af bankens öfverskott. 1 sådan händelse vore det möjligt, alt inom hvarje län säkrare och riktigare lemna medlen lill sådana företag, som bäst föi tjente en sådan uppmuntran. Dermed vunnes icke allenast förmågan till nyttiga företag inom orterna, vare sig odlingars eller nya vägars och farleders upptagande, kärrs utvikning eller hamnars anläggning och förseende med bålverk och mera sådant, utan dermed vunnes äfven den fördelen, att en mängd sysslolöse personer, som äro landsorterna till tunga, kunde derigenom få sysselsättning och arbetsfört jent. Den klagan öfver fattigvårdens tryckande beskaffenhet, hvilken nu förspörjes , skulle kunna afhjelpas då man anskaffade arbetsförtjenst. En annan väsendtlig sak skulle äfven vinnas, den nemi. att inom orterna bilda ett gemensamt intresse, hvarigenom communal-styrelsen skulle kunna få något lif. Vi hafva sett lnishållnings-sällskapen, om de ock till namnet förblifva lefvande, dock i verkligheten vara aftynande inom de flesta län. Hvarföre? Jo! emedan man icke har några medel till gemensamma företags utförande, de må vara så nyttiga eller goda som helst. Funnes deremot medel att begagna, så kunde hvarje socken eller härad, hvarest något vore att uträtta, få understöd, och det hela sluta sig tillsammans för att utföra hvad som för länet vore vigtigast.
Det beror alltså på låntagarens eget välbehag om han vill vända sig till denna tjensteman eller icke, men så skulle icke här blifva förhållandet. Dessutom äro kassans medel inskränktare än Bankens och det, som möjligen är lämpligt och nyttigt på ett ställe kan vara alldeles motsatsen på ett annat. Gr. Gyldenstolpe, Ant. Gabr.: Jag får deremot anhålla om bifall på Utsk:s betänk. Jag kan icke inse att någon våda deraf kan för Banken upstå. De penningar, som insändas till Banken kunna naturligtvis icke annorlunda än i förseglade bref komma Banken till - 396 Den 12 Juli. handa, der de emotlagas under vederbörlig kontroll. Således kan intet för Banken förloras. Sä tillgår redan med andra medel, som till Banken indrifvas genom K. Bef:h:de, de insändas direkt till Banken och K. Bef:h:de är icke skyldig, att derföre hålla någon kommissionär i Banken. Då icke någon svårighet har upstått för Banken att emottaga dylika penninge-remisser, så kan jag icke heller inse att det upstår svårighet för Banken att emottaga penningeremisser frän enskilta, då de insändas med posten. Hvad Arméens Pensions-kassa beträffar, så är förhållandet, att då medel skola i ränte-liquider dit inbetalas, så tillgår det sålunda, att dessa penningar insändas direkt till Arméens Pensionskassa och kassan har aldrig vägrat att emottaga dessa .penningar direkt, ifrån dem, som hafva lån ur kassan. Det är endast för besväret med öfversändande af qnitto, som den, hvilken begagnar sig af den utvägen, att direkt skicka penningarne till kassan måtte erlägga en afgift till en af kassans tjenstemän. Samma förhållande skulle ega rum i afseende på dessa fastighetslån, och när man borttagit anmaningsräkningarne för dessa lån, så är det väl icke för mycket, att man söker alt bereda låntagarne någon beqvämlighet för penninge-inbetalningar.
Man blir i Dyteöbrister krafd för egendomar som man aldrig ägt och aldrig fär äga» samt för Arfwcgods ifrän 4:de. och led, dels ifrän sin egen slägt eller andras. Hwad är det för en rättwlsa att icke hälla sig till rätter man? Dön, der sä wäl som Herrar, och af alla Ständ kräfwas för bytes-brister, endast de äro i nedstigande Linea stägt eller EgendomsÄgare — af sädan Egendom som för öfwer ivo Är sedan, räkade pä god tro och ära, komma i jordabyte med Kronan. Oet är ingalunda at förmoda efter Herr 5trLK> ks anförande, at alla bytes-brister före Är 1680skulle med mera rättwisa hafwa blifwit.uphäfda 17Z1, än hwad det skulle wara, at uphäfwa bytksbristerne efter Är 1680; man känner af Historien, at före 168O, eller före rcduction wörö de gamla famillerne af högsta myndighet i Märt land; de bylte och gjorde med Kronans Egendomar nästan hwad de wille. At man dä ofta mitzfördclat Kronan, är gansta sannolikt» men deremot äfwen sä säkert, at detta tygelfria fbrhällande ingalunda kunde fortfara efter Reduction eller under Kung X1:les hushällsaktiga och nagelfar - Den 4 Octobek. 2265 fariga Regering; Wardet sälcdes ined rätta a t Bytes» bristerna är i? Zi asstaffadcs, nemligen de hwilka wörö gjerda före 168O» sä ware det ännu med mera rättwisa at afskaffa dem hwilka wörö gjorda, efter 1630. - l' - > Mcn jag will ändock wera hälla mig ivid Me« rhoden at uträkna bytcsbristerna, än wid sjelfwa by» Lcsbristcrnaö Natur.
Slutligen måste jag tillägga att då en lärare så länge som Hr Bråkenhjelm sysselsatt sig med undervisning, och förmodligen ej dragit obetydliga resultater af sin mångåriga verksamhet, så ifrigt kan försvara det påtagligen olämpliga i att så tidigt som vid Carlberg sker, ensidigt bilda barn för ett särskildt lefnadsyrke, han måste vara stungen af den Egyptiska kastandan, hvilken, t3'värr, alltför mycket ännu grasserar i vårt arma land. Att upfostran, som i första rummet ju är till, för att dana framtida, nyttiga medborgare, ej alltför tidigt bör gifvas en ensidig riktning, kan ju icke förnekas, lika litet som man numera bör uraktlåta att ställa det unga slägtets daning så att inga fördomar elier falska åsigter komma det att vid valet af lefnadsyrken förbise den ledning som naturanlagen gifva. Det är ej yrket som hedrar mannen, det är mannen sjelf som genom sitt eget värdo och sin duglighet skall framkalla aktning för den ställning han bekläder. Jag anhåller att dessa mina anmärkn:r må få åtfölja motionen vid remiss till vederbörligt Utsk. Hr Tersmeden, Pehr Reinh.: Då denna discussion sy nes vilja uttänja sig till en viss längd, så anhåller jag _nu blott att få bemöta ett af Hr Bråkenhjelms yttranden. Min afsigt har aldrig varit, såsom han tyckes hafva förutsatt, att på något sätt vilja klandra den nuvar:de KrigsAkademien vid Carlberg, d. v. s. den undervisning, som der meddelas, dess lärare och deras förträfflighet o. s. v. Jag har endast hållit mig dervid att sjelfva grundprincipen för denna inrättning syntes mig felaktig i så måtto, alt der intagas personer vid allt för tidig ålder, låt vara 16 år, och att man genom att sätta musköten i deras hand och ikläda dem vapenrocken, gör dem till ett slags afsöndrade varelser, hvilket jag tror lämpligare kunna upskjutas till en sednare tid. För öfrigt instämmer jag till alla delar med den siste talaren. Hr Bråkenhjelm:
Jag igenfann då åter hans namn i dagböckerna och med de underrättelser som jag på återresan hemtat, finner jag, att han från Jönköping rest till Yexiö utan att uppehålla sig mera än som behöfdes for dess kock att tillaga en diner i Wrigsta gästgifvaregård. Bönderna kände knappast det Armfeltska namnet och så mycket mindre dess tänkesätt och företag. Han ankom till Yexiö kl. 7 om aftonen, efterfrågade genast biskop Wallqvist, och då gästgifvaren svarat, att hans vördighet vore på landet, skref han ett bref till honom som genom gästgifvaren blifvit fortskaffadt. Från Yexiö reste han till Nybleds gästgifvaregård, tillhörig den bekante Jon Bengtsson. Han tog der sitt nattqvarter och hade länge talat med gubben, hvilken vid min ankomst ej var tillstädes. Jag ignorerar således hela detta samtal, som dock, i anseende till personernas skiljaktighet i tänkesätt, icke kunnat vara af synnerlig betydenhet Härifrån reste han den 20 direkt åt Ystad. Han har endast uppehållit sig i Broby gästgifvaregård, der han dinerade. Gästgifvaren derstädes, en gammal radoteur och hecticus berömde baron Armfelts lätta fasoner och tycktes af honom hafva fått den underrättelsen, att de arresterades öde ej ännu vore decideradt Han hade dock inga utlåtelser, som kunde leda till den auppo-sition att Armfelt sökt att återtända det dämpade raseriet öfver deras brott. Sedan hade han fortsatt resan utan uppehåll till Brösarps gästgifvaregård, der lian låg natten mellan den 20 och 21. Gästgifvaren der var en upplyst man och en djup politi-kus, som läste Postoch Inrikes Tidningarne. Han resonnerade ufver polackar, preussare etc. och fördes slutligen på diskurs om Armfelt, hvilken han ej adorerade. Han kände (jag kunde ej utleta genom hvad kanal), att Armfelt genom en ganska oför-sigtig conduite störtat sitt välde. Han tycktes ej vara missnöjd med dess bortresa och önskade sen restitution.
De Galclenärer, som hos Banken häfta för Lån emot inteckning och förbindelse att liqvideras på 33-3- år med 2 proc. årligen i Mlfver utaf Låne-Capitalets primitiva belopp , må, om och enär de det åstunda, i stället inbetala i Banco-Sedlar 6 procent för år räknadt af samma Capitalbelopp. Då Banken kommer att med de sålunda inflytande betalningsposter öka sin Silfver-upphandlingsfond, och deremot använda af sitt egande silfver, medelst afFöring efter 144 sk. pris, så mycket, som 1 betalning å Lånet deremot svarar. (Enligt Betänk. Bnnco-TJtsfcs Memorial, N:o i43. i3 2:0 Rikets Ständer hafva bifallit Banco-Utskottets tillstyrkan, att, med bibehållande af den, enligt 4 §. 4 morn. i Kongl. Maj:ts Nådiga Kungörelse af den 20 Januarii 1824» gifna tillåtelse, att i Ränterierna för Bankens räkning insätta Svenskt Silfvermynt eller controlleradt Verksilfver till afbetalning å erhållna Fastighets-Lån, Banken må fritagas från all kostnad för de Silfverremisser* Som kunna insändas med vanlig Ränteripost, (hvarmed förstås, då Uppbördsmedel serskildt genom Kronoskjuts och under betäckning afgå till Stockholm)* och att, i den händelse icke från något Län någon sådan remiss skulle förefalla inom, ett år från den tid Silfver för Bankens räkning blifvit inlemnadt, detsamma må portofritt för Banken fried vanlig fripost afsändas* (Enligt bifallna Betänk.
Då riksdagen nit snart nalkas sitt slut, och det således är anleda., alt Ståndet anbefaller Utsk. all möjlig skyndsamhet, får jag anhålla om den propos., att Utsk. ålägges inom 2 dagar inkomma med anmälan om de olika beslut, hvaruti RiksSlIn i ämnet stadnat. Frih. Cederström: De tvenne sista talarne hafva uppehållit R. o. Ad. med långa tal utom ämnet, dem jag vill förbigå. Frågan är att genom prot.-utdr. ålägga Utsk. att inkomma med betänk, i ämnet, och dertill ger grundlagen rättighet, utan afseende på sannfärdigheten af Gr. Frölichs uppgift; ty R. o. Ad. vet ändock, att Utsk. ännu icke inkommit med sammanjemnknrsförslag, och detta kan Utsk, åläggas, förslaget må i öfrigt blifva huru som helst, Jeinnförelsen med Constit.Ulsk:s förfarande skall jag ej 1111 till besvarande upptaga, enär jag får tillfälle dertill under discussionen öfver det mål, sorn näst efter finnes uppfördt på 238 Deu 20 Maj f. m. föredragn.'slistan. Nu vill jag blott anhålla om propos., alt BancoUtsk. må åläggas till nästa fredag inkomma med sitt betänk, i ämnet. H. Ex. Ilr Gr. af Wetterstedt, Gust.: Lika med en värd talare kan icke heller jag betvifla sannfärdigheten af Gr. Frölichs uppgift och instämmer derföre i allo med Gr. Horn ang:de Utskrs förfarande, som jag anser otillbörligt. Jag får blott tillägga, att om BancoUtskrs yttrade åsigler skulle få utveckla sig i mannaåren, såsom nu på sednare dagar skett i ynglingaåldern, befarar jag, att det skulle leda till fullkomlig inkräktning på R. St:s rättigheter. Ingen har emedlertid tillvitat Utsk. någon brottslighet; men daen ledamot sjelf talat derom och om orubbligheten af sin öfvertygelse, må det äfven vara tillåtet för andra att yttra sin.