Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Att nödiga åtgärder varda vidtagne, på det äfven de ränteoch tiondeanslag, som af enskilde Verk och Inrättningar samt personer innehafvas, måtte, efter med vederbörande träffad öfverenskommelse, kunna indragas, för hvilket ändamål Comiterade underdånigst tillstyrka: a) Att, sedan Sala Silfververks delägare fått sig yttra, angående de af Comiterade uti detta Betänkande föreslagne vilkor för indragning af samtelige till Bergs lagets disposition öfverlåtna Kronans räntor och utskylder, samt vederbörande Embetsverk jemväl blifvit hörde och afgifvit den närmare och fullständigare utredning af förhållanderne dermed, som för ärendets slutliga pröfning kan anses af nöden, Eders Kongl. Maj:t måtte till Rikets Ständer göra den Nådiga framställning i äm net, som, för berörde indragnings tillvägabringande, af behofvet påkallas. b) Att för den till Kalkugnen i Wisby anslagne Ved samt de anslag af räntor och tionde, som vissa egendomar åtnjuta för jordförluster genom canalanläggningar, derunder icke inbegripen eftergift af hvad af nämnde egendomar bör utgöras, erlägges contant capitalersättning. c) Att de under anordningstitel afförde räntor, ifrån hvilkas utgörande befrielse åtnjutes af Åkers KrulBruk, Husqvarna GevärsFaktori, KlädesFabrikerne i Norrköping och åtskillige i Betänkandet uppräknade Hyttor i Philipstads Bergslag, måtte uti Jordeboken föras inom column och således ifrån Räkenskaperne uteslutas, samt enahanda grund följas i de fall, då, såsom ersättning för jordförluster genom canalanläggningar, eftergift af hemmans egna räntor eller tionde är beviljad, så att den eftergifne andelen vid blifvande förvandling af dessa hemmans räntor afdrages och endast återstoden för framtiden uppföres. 200 d) Att de till underhåll af loftsbyggningen vid Ornäs och sä kallade Kungsladan vid Rankhyttan i Kopparbergs Län anvisade dagsverken utbytas emot spanmålsanslag, med iakttagande af enahanda grunder, som uti 17 punkten, mom. litt.
Det vill af flera tecken synas, som om svenska folket vore lifvadt af en lika stor som enhällig önskan — att upplysningens välgerningar skola spridas så vidt och djupt, som möjligt är. I fall denna mening är grundad, hoppas jag, att hos nämnda folks representanter vinna ett välvilligt öra för nedanstående förslag. Bland vilkoren för upplysningens allmänna spridning måste man i något af de främsta rummen sätta skolhus med väl ombonade, ljusa och luftiga skolrum. Lyckligtvis är denna fordran så allmänt känd och erkänd, att jag här icke behöfver ingå i några undersökningar, hvarföre det bör så vara. Hvar och en, som eger någon erfarenhet om, huru barnen rent af längta till trefligt inredda skolor, med hvilken ifver och munterhet de skynda dit, han medgifver också säkert, att slika byggnader äro ganska vigtiga befordringsmedel för kunskapers utbredande. 88 Motioner i Bonde-Ståndet 1865. Sådana skolhus uppför man nu också allt allmännare i vårt land, synnerligast i våra städer. Men under detta förtjenstfulla sträfvande tyckes man glömma den ålder, som troligen bäst af alla behölver ljus och luft och värme: jag menar de spädare barnen. Det är ju väl bekant, huru vår folkskola alltmera — och det på goda grunder — tenderar till att från sig skilja de mindre försigkomna barnen, som man nu vill låta få sin första undervisning antingen i hemmen eller i s. k. småskolor, annars också benämnda byskolor. Denna institution, som i södra hälften i vårt land är temligen ny, har deremot al ålder funnits åtminstone i det landskap, der undertecknad bor. Jaoeger således någon erfarenhet om förhållandet med dessa skolor i yttre afseende. Och denna erfarenhet, som troligen eges af många mina Ståndskamrater, hör minsann icke till de gladare minnena. Ty hon säger, att tili småskola plågar på landsbygden vanligen begagnas något händelsevis ledigt stående rum, detta må nu vara huru smutsigt, mörkt, kallt och uthusartadt som helst. Stundom kan icke sådan skola hållas, emedan intet rum finnes att hyra inom skolroten. Ofta nog inträffar, att skolan måste förläggas i distriktets ena ända, hvarigenom en del barn få en orimligt lång skolväg och många sålunda hindras från kunskapers inhemtande.
Utskotten, sora ej heller tydt föreskriften i detta hänseende såsom skulle ovillkorligen alla de, som i församlingarne antagas till lärare både i de fasta och i de ambulatoriska mindre skolorna, fullt ega detta kunskapsmått, få dock, enär otydlighet eller missförstånd i detta fall kan ega rum, föreslå att de i 1 § i mom. förekommande orden: vederbörligen godkänd lärarej utbytas emot följande period: ”med en eller flere lärare, af hvilka/ en ovillkorligen skall ”hafva uppfyllt de för lärare vid folkskola här nedan stadgade ”fordringar, men de öfrige kunna ajjtagas utan att de uppfyllt ”dessa fordringar, endast de af Skol-Slytfelsen anses till uppförande och sedlighet godkände samt pröfväs ega förmåga att meddela undervisning uti det i 7 § stadgade minimum af kunskaper. ’"Såsom undantag &c.” Olof Larssons från Gefleborgs Län motion'om inrättandet af Byskolor torde, efter hvad Utskotten här ofvan yltrat, j icke erfordra serskildt svar, utan anses; förfalla. Det gjorda yrkandet, att, i anseende till ! flera församlingars å Gottland ringa hemmantal och areal-vidd, det måtto tillåtas innehafvarne i såne församlingar att, efter godtfinnande, emot läLnplig afgift, låta sina barn begagna undervisningen i nästgränsande församålings eller Pastorats Skola, anse Utskotten icke erfordra något annat svar, äiien hänvisning till Författningens 14 §, deri det stadgas, att omå en elle! r annan ort serskildta hinder möta för tillämpningen af ifrågavarande Författning, må dessa hinder underställas vederbörande Dom-Capitel, som, derest ^flet anser undantag från Stalssamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskoltens Betänkande, IV.-o 4°> den nu befinner sig; och säkert är, att just i de församlingar, der] oknnnighelen är allmännast och således behofvet af undervisning störst, der skulle detta blifva minst insedt och erkändt, och okunnighetens afhjelpande längst komma att fördröjas.
Anckarsvärd, till be vis mot H. Ex. Just.Statsministerns väl grundade anmärknrr om den orättvisa, som skulle äga rum i händelse skaltejorden blefve befriad från de onera, som från densamma utgå, har anfört åtskilliga exempel på hemman i den ort Hr Gr. sedan 37 år tillbaka bebor, och händelsen så fogar att äfven jag, ehuru i en icke på långt när så vidsträckt mån som Hr Gr., har fastighet i samma ort, må det tillåtas mig upplysa förhållandet, på det att R. o. Ad. må deraf finna huruvida det är H. Ex. Hr Just.ministern som har rätt, eller om det är Gr. Anckarsvärd, på hvars sida rättvisan hvilar. Hr Gr. har nemi. anfört åtskilige hemman som äro belägna närmastmin jordegendom. Dessa hemman äro Berga och Wester Eneby. Afven jag har ganska väl haft tillfälle att underrätta mig om det förhållande som der äger rum med åboerne. I följe deraf får jag förklara, att desse åboer, hvilka Hr Gr. behagat kalla ”arma skattdragande”, tvertom, så vida de icke, på sätt Frih. Cederström vid ett föreg:de tillfälle yttrat, genom lättja och liderlighet kommit af sig, äro ganska välbehållne, och hvar och en, som stiger inom deras dörr, kan derom lätteligen öfvertyga sig. Närmast intill mig är beläget ett frälse skattehemman vid namn Wäggarö. Jag tror ej att jag misstager mig då jag säger, att räntan på detta är lika hög som på de hemman Hr Gr. åberopat (men denna ränta tillhör Hr Gr. sjelf, som således torde vara närmast i tillfälle alt uppgifva räntans belopp). Hr Gr. torde som frälseränteägare äfven känna åboerue på detta hemman, Den 30 November f. m. 95 och tlå torde Ur Gr. lika med fnig kunna inlyga, att det inom hela socknen knappast finnes någre åboer mera förmögne.
"Trolöse haf, Owaihées moder, hvarföre hatade du din dotter, den sköna, den fria; hvarföre bar du hit hennes boja, främlingens skepp". "Trolösa haf, Owaihées moder! Owaihée oceanens perla krossas af främlingens välde, hvarföre bar du hit hans skepp". "Trolösa haf, Owaihées moder, Owaihées dotter söker dig. Kuhinanui var min moders embete, men främlingen trängde henne undan, hennes dotter skall aldrig blifva Kuhinanui, och dock egde hon arfvets rätt dertill. Och hon kan icke skydda sin moder för främlingens boja". "Trolösa haf, Owaihées moder, blif min graf". Sångens sista ord ljödo mellan korallrefvets bränningar. Det var slut. Puppan. Det var så vackert på ängen och i lunden. Foglarne sjöngo fritt huru de kände och njöto; ängen bar ett skirt flor af gullstrålar, och lunden ett lika fagert flor af finaste skugga. Blommorna doftade, hvar efter sin art, humlorna surrade glada omkring från blomma till blomma, myggorna dansade utan rast, och barnen sprungo svärmande omkring i yr fröjd och sjöngo: nu är det vår, nu är det vår. Men på ett blad satt en fjäril innesluten i sin puppa och tänkte allehanda. Hon kände ett stort begär att bege sig ut i vida verlden. "Visst måtte jag äga vingar", tänkte hon, "och det vore så roligt att flyga der med de andra. Eller kanske är jag bara en torndyfvel, lik den som krälar der nere. Men tänk om jag till och med vore en sådan liten fjäril, som flaxar der; om ej en bättre, så åtminstone en liten hvitgrå. Jag tycker precist, att jag känner, att jag måtte äga vingar, men jag förstår ej att veckla opp dem. Nej, längre kan jag ej stå emot frestelsen, jag försöker att spränga skalet och få fram vingarne". "Ser du puppan der", ropade en gosse, "ser du hur den rörs? Månne det blir en kålfjäril?"
Man ser t. o. m. att privatbanker, ehuru reglementet bestämt innehåller, att lån icke få utsträckas utöfver en viss tid, likväl bevilja omsättningar på samma sätt som bankodisconten, med ^:del, hvartill ingen rättighet linnes, men hvarpå anspråken äro så starka, att praxis har blifvit den, att aldrig vägra en så beskaffad omsättning om icke en notorisk vederhäftighetslöshet finnes hos låntagaren eller dess borgesman. Deraf hämtar jag skälen för mitt yrkande, öfvertygad derom att Ridd.direkhn skall vid många tillfällen komma i en viss förlägenhet för att fatta sitt beslut i delta afseende och enär direktionen icke skulle knnna vägra de lindrigaste omsättningsvilkoren, utan med detsamma tillkännagifva att den icke tror låntagaren om att kunna fortfara med fullgörande af omsättningarne på sitt lån, hvilket misstroende till låntagarens kredit måhända någon gång icke torde vara lämpligt att tillkännagifva. Jag vidblifver således min mening, underställande densamma 11. o. Ad:s pröfning. Hr von Hartmansdorff, Au g. förenade sig med Frih. Palmstjerna. Gr. Gyldenstolpe, Ant. Gabi.: Jag instämmer deremot med Ridd.direkhn. Jag kan icke inse, att det blir lättare för Ridd.direkhn att afslå omsättningen om det stadgas, att endast $:del skall inbetalas, än om det slår, att hälften skall inbetalas. Ilar icke direktm omdöme i det ena fallet, så tror jag att den icke har det mera i det andra, men deremot fruktar jag, att om man vill undvika den svårighet, som nu förefinnes att utlåna Ridderskapets medel, så minskar man denna svårighet, just genom den förhoppning låntagaren erhåller att kunna ersätta det erhållna länet genom smärre afbetalningar. Har han deremot anledn. alt tro det han icke kan få behålla detta län sä länge han vill, så tager han lånet ifrån annat häll, der han kan fä fördelaktigare vilkor. Dä Ridd.direkhn har rättighet att afslå omsättningen helt och hållet och återfordra hela kapitalet, i händelse icke någon säkerhet lemnäs, så tyckas alla garantier emot möjliga förluster för Riddarhuset derigenom vara förekommen.
Jag tager mig friheten fästa uppmärksamheten derpå, att ehvad inbjudning till de öfriga RiksSttn sker eller icke, måste det vara lika angeläget att få B. o. Ad:s beslut så tydligt som möjligt, och då jag tror 58 § Biksd.Ordn. berättiga Ståndet till en sådan ändring i ordalagen, som här blifvit föreslagen, anser jag, lika med Hr Lefre'n, att den frågan bör först afgöras, dervid jag förmodar, att ingen skall vara missnöjd med ett förtydligande af det beslut, R. o. Ad. redan fattat. För min del instämmer jag med Gr. Horn såväl i hufvudfrågan som i afseende på redactionsrältelsen. Hr Cederschjöld: Gr. florn har sökt visa, att den af R. o. Ad. antagna redactionen icke är så felaktig, som jag trott, särdeles om en liten rättelse i ordalagen medgifves, på sätt den värde talaren föreslagit. Min anmärkning syftade dock icke på den af Gr. Horn omnämnda otydligheten, utan på något helt annat, af större vigt. I 3 mom. står nemi.: "Vill Konungen hos R. St. föreslå någon ändring ”i grundlagarna, höre han Statsrådet, och öfverlemne sebalt sin propos. jemte Statsrådets tankar deröfver till R. Den i Mari f. ra. *7 ”St., sora genast, utan att om denna propos. förut öfverlägga, uppdrage Constit.Utsk. att till R. St. derom afgifva sitt ”utlät., hvaröfver RiksSt:n må äga att öfverlägga, ”på sätt ofvanföre i denna § stadgadt är.” Men nu är ofvanföre stadgadt, att anmärkntr kunna i RiksSt:n göras, hvilka få såsom gemensamma tankar skickas tillhaka till Utsk., och K. proposrr skulle således få behandlas på samma sätt. Jag har val af Gr. Horns yttranden funnit, att hans mening icke varit sådan; men lagtexten måste tydas, sådan den är, och den synes mig på detta ställe så otydlig, att den sannolikt skulle föranleda till ofta förnyade tvister om rätta meningen. Hr Hjärne, Harald:
M.t har vidare, i afseende å fördelningen af de summor, som från den nya fonden efter behof och billighet böra såsom ökad lånetillgång meddelas de olika rörelse grenarne och låne-distrikten, ansett att, dä enahanda fördelning af den nuvarande Handelsoch Närings-diskont-fonden i sista hand tillkommer Banko-fullmäktige, äfvten den nu ifrågavarande fondens fördelning lämpligast kunde uppdragas åt Fullmäktige, hvadan E. K. M:t i nåder föreslagit, att den nya fondens tillgångar måtte till utlåning fördelas mellan Bankens olika lånedistrikler på det sätt, som Fullmäktige, under ett samvetsgrann! afvägande af de olika orternas och näringarnes billiga anspråk och behof, kunna finna för ändamålet tjenligast. Den frihet, hvarmed Fullmäktige, enligt detta nådiga förslag, skulle ega att vid fördelningen af statslåne-fondens tillgångar gå tillväga, hafva Rikets Ständer funnit vara både nyttig och nödvändig. Det må nemligen betviflas, alt en fördelning af fondens tillgångar, hvarigenom vissa summor anvisades uteslutande för vissa näringar, låter sig uppgöras på fullt rättvisa och billiga grunder, och äfven om en sådan fördelning nu kunde åstadkommas, afpassad efter stundens fordringar och behof, skulle sannolikt densamma visa sig icke vara förenlig med de förändrade förhållanden, hvilka inom en icke aflägsen tidpunkt tilläfventyrs inträffa, men nu icke kunna förutses, hvadan det alltid bör vara Fullmäktige förbehållet att annorlunda disponera de särskildt afsatta sutninorne. Då ändamålet med det utländska lånets eller kredilivels upptagande är att, på samma gång det bör kraftigt bidraga till återställande af det rubbade förtroendet, äfven underlätta penninge-ställningen och rörelsen i laedel, bereda nödigt förlag åt dess hulvudnäringar, såsom jordbruket, bergshandteringen och fabriks-iuduslrien, samt i allmänhet befordra sådana produktiva företag, hvarigenom exporten uppmuntras och vinner tillväxt, så bör ock det hufvudsakhgaste syftet, vid fördelningen af fondens tillgångar, blifva att befrämja hvad som med låue-operalionen sålunda afses.
Den 16 Augusti e. m. har blifvit gjord Oecon.Utsk., att Utsk. icke skall hafva tagit reda på författningarna i detta ämne, och det tagnar mig derföre så mycket mer alt nu kunna vitsorda, det allt, hvad Hr Riben uppläst, varit oss bekant; men Utsk. har icke endast inhemtat kännedom af de författningar, denne värde talare anfört, utan äfven läst de författningar, som utkommit under de sednare åren, nemi. 1816 och 181 g, ang:de contracts uppgörande emellan församlingar och deras pastorer. Jag tror icke, att något hinder finnes för sådana contracts ingående, och i alla fall har Utsk. trott sig äga fullt skäl att icke betvifla, det de finnas, då sådant af flera personer blifvit vitsordadt och endast af en blifvit bestridt. På dessa grunder, och då derjemte uti Utskls betänk, soldatens rättighet att, om han vill, lösa dessa 3:ne dagsverken, hvartill pastorerna synes vara berättigade, aldrig blifvit bestridd, kan jag icke annat än önska bifall till betänk, och jag tackar den värde talaren för den upplysning han lemnat om sättet hvarpå målet blifvit afgjordt i de öfriga Stånden , i följd hvaraf frågans afgörande endast beror pä R. o. Ad:s rättskänsla. Hr Tham, Wolrath: Hvad författningarna stadga, eller det lagligu i denna fråga, har Hr Riben tillräckligt upplyst, och jag behöfver derföre icke upprepa, utan endast åberopa detta; men han har försummat att upplysa en sak, som ej heller finnes upplyst i Utskrs betänk., nemi. att dessa 3 dagsverken, som K. Garl XI ålade soldaten, skulle utgöras på preslens kost, på samma sätt som alla dagsverken, hvilka af torpare till presten utgöras. Om man då värderar dessa dagsverken och afdrager kosthållningen, torde värdet endast uppgå till tö sk. b:co.
Det har af allt hvad jag om embetet funnit stadgadt velat synas mig klart, att vårt statskicks grundläggare, då de tillsatte en väktare öfver rättvisan, ville ställa honom utom verkningskretsen af de politiska partier, dem friheten alltid och allestädes alstrat och alstrar. Detta var ock utan tvifvel en riktig tanke. Rättvisan bör aldrig blifva en partisak, likasom hon i viss mening aldrig kan blifva det, emedan alla partier måste åtminstone föregifva sig kämpa för henne. Hon är således allas sak. Men om Justitie-Orabudsmannen sålunda står utom alla partier, vill det ock blifva en orättvisa, att ur partiåsigter bedöma hans verksamhet Och då man har att granska de domslut, som öfver dylik verksamhet fallit, måste första bemödandet vara att urskilja, om domaren varit i nämnda afseende ojäfvig. 4 För Justitie-Ombudsmannen sjelf åter är det icke mindre angeläget att vara rätt genomträngd af denna hans kalls uppfattning. Det är nemligen derifrån han skall hämta regeln för sitt handlingssätt i alla de förhållanden, alla de riktningar, i hvilka han har att verka; men också, när han alltid verkat efter denna regel, har han deri sin belöning, sin tillfredsställelse; ty har han varit rättvisans sak trogen, behöfver han ej frukta domslutet af rättvisans domstol, det enda forum, som i denna fråga är behörigt. Så har jag uppfattat det embetes syftemål och ställning, hvilket jag genom Rikets Ständers förtroende haft mig uppdraget att en tid förvalta. Om jag i denna uppfattning satt embetets betydelse, dess ansvar och anspråk, så högt som vederbort och som jag dem uppskattar, och den Redogörelse, jag nu går att öfver embetets för valtning afgifva, nogsamt förråder min underlägsna förmåga i förhållande till embetets fordringar, är det naturligt, att jag, så väl i fäderneslandets intresse som för min egen skull, glädjer mig att snart nog få i värdigare händer öfverlemna detta embete.
Verkställigheten häraf har StatsUtskottet ansett skola möta många svårigheter; och Bevill - 100 Den 6 Junii J. m. ningsUtskottet, om detsamma kommer aft behandla frågan, torde ock finna det ganska brydsamt, att göra den reparation UondeStåndet åsyftat, och jag förmodar alltså att BondeStåndet lärer, enligt StatsLJtskottets hemställan frångå sitt förbehåll i denna del. Grefve Spens, Carl Gu fl af: Också jag har fattat BondeStåndets beslut och det Utdrag deraf, som StatsUtskottet nu meddelat, alldeles på samma sätt som Herr von Heijne. Jag har nemligen trott mig finna BondeStåndets tanka hafva varit, att 300,000 R:dr skulle utgå ifrån RiksgäldsContoiret och återstoden betalas af Saltpeter-fonden med en motsvarande förminskning i bevillningen för dem, sorn förskjutit den na fond. Men just derpå stödjeg min tanka, att ett helt annat jemkningsförslag,- än det StatsUtskottet uppgjort, kunnat ega rum. Det står uti 73 §. Riksdagsordningen; St uma RiksStånden i sina beslut öfver någon fråga \iti h lif vild.Sa kel'gen eller till vissa delar skiljaktiga meningar, då skall hvarje Stånds beslut genom ProlocollsUtdrag remitteras till det Utskott, sorn med målet befattning haft, hvilket ä/igge, alt meningarna, så nära möjeligt år sammanjemka och medjorslag öj ver denna jemkning inkomma etc. Nu frågar jag, om icke den egentliga menings skillnaden emellan de Stånds beslut, som bifallit StatsUtskoUeis första Betänkande och de som med förändringar antagit det, ligger deruti, att Ridderskapet och Adeln samt BondeStåndet ansett den fond, som minskades genom borttagandet af en betydlig del deraf, böra, såsom sammanskjuten af en enda dass af Ven 6 Juni i f% ni. 101 Näringsidkare, få någon ersättning eller att en slik ersättning borde tillkomma de personer som till nämnde fond bidragit.
Dessutom finnas ännu många, som icke äro delägare i denna pensionsinrättning, och således omöjligen kunna taga afsked. I många domsagor finnas visserligen boställen; men de domsagor äro få, som hafva betydligare Den 5 Maj f. ra. »97 boställen. Många domsagor hafva inga boställen , och den contanta lönen utgör endast y5 r:dr, som således skulle vara det pensionsbelopp, häradshöfdingen kunde erhålla. I flera domsagor, som i sednare tider blifvit kinfna , är äfven lönen klofven, så alt, på sätt Hr von Röök uppgifvit, häradshöfdingen endast åtnjuter hälften af förenämnda lön , eller r:dr 24 sk. Vid sådant förhållande är det för honom ännu mindre möjligt att taga afsked. Jag tager mig friheten tillstyrka , att denna motion, då den kommer till StatsUtsk., dit jag förmodar att den i sammanhang med anmärkn:na vid förevar, betänk, blifver remitterad, måtte behjertas och, så vidt möjligt är, äfven bifallas. Hr von Heyne, Georg: En längre lefnadstid har öfvertygat äfven mig, huru litet fördelaktigt det är, när en domare af ålderdom blir hindrad att sjelf föreslå sin domsaga, nemi. så hindrad, att han beständigt behöfver vicarie; det ur onekligt, att målen alltid blifva bättre-behandlade af den gamle, crfarne, routinerade lagkarlen, än af den yngre. Nyttigt och lyckligt är det för de yngre, att de någon gång kunna få ett förordnande; men att en domare skall behöfva intill senaste åldern bibehålla sin doijisaga, den han ej längre sjelf kan förestå, utan måste låta förvaltas af tillförordnade personer; det är icke lämpligt för landet, som af sina ordin.-domare hoppas och förväntar bättre resultat vid domstolarna, än man kan förvänta af extra-domare. Jag kan således icke annat än på det högsta understödja den motion, som af Hr von Röök nu blifvit väckt. Hr von Hartmansdorff:
Herr Assessor Arosenius anmälte sig vara af samma tanka och tilläde, att, sedan Constitutions-Utskottets förslag till någon förändring i Grundlagarne till Utskottet blifvit återremitteradt, borde det tillhöra en sådan nämnd att afgöra, hvilka af de då i Riks-Stånden gjorde anmärkningar böra anses innefatta nya frågor, som skola hvila till nästa Riksdag, till skillnad från dem, som med 442 Riksdagen 1812. Constitutions-Utskottets förslag äga sammanhang och följakteligen, såsom lagligen beredde, utan uppehåll kunna afgöras. Herr Doctor Wijkman anmärkte, att en hufvudprincip i nu gällande Constitution vore, att hvarje Stånd, vid frågor om ändring af dess föreskrifter, måtte äga ett veto, så att om ett Stånd afslår en derom väckt Motion, förfaller frågan. Herr Assessor Arosenius: Men om alla Stånden uppge modificationer, skall Constitutions-Utskottet äga att sammanjemka och förena dem. Herr Doctor Wijkman: Då Herr Kammarherren Silverstolpe, som vid sistlidne Riksdag väckt den nu förehafde fråga till afhjelpande af en brist hos den Grundlag, han sjelf bidragit att stifta, och i följe häraf noggrannast öfvervägat de medel, som till detta ändamåls vinnande leda, nu vore frånvarande, hemstälte Herr Doctorn, om Beredningen med vidare företagande af detta ämne behagade uppskjuta, intill dess Herr Kammarherren kunde blifva till hälsan så vida återstäld, att Herr Kammarherren vore i stånd att taga del i Beredningens öfverläggningar. Beredningen instämde enhälligt i denna tanka och beslöt att till Herr Kammarherren Silverstolpe uppdraga att, så snart hälsan det tillät, författa en ny redaction af Utskottets återremitterade Betänkande af den 16 October 1810; och skulle Herr Kammarherren i sådant afseende erhålla del af den nu förefallne discussion. Till Constitutions-Utskottets Andra Fördelnings Protocoll den 16 Junii 1812.