Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Fasta landet af Länet är indeladt i nio Härader, nemligen Norra och' södra Tjusts, Sefvedes, Tunaläns, Aspelands, Handbörds, Stranda samt Norra och Södra Möre, af hvilka Härader Sefvedes, Aspelands och Händbörds, äro belägne inne i landet, men de Öfrige gränsa till hafvet. Tjusts Härader, utgöra tillsammans en domsaga och ett fögderi, äfvenså Tuna Läns, Sefvedes och Aspelands Härader; Norra Möre, Stranda och Handbörds Härader äro äfven tillhopa en domsaga och ett fögderi, men södra Möre Härad, såsom störst och folkrikast i Länet, utgör ensamt en domsaga och ett fögderi. Öland delas i tvenne så kallade Mot eller Tingslag, det norra och södra, af hvilka hvarje utgör ett fögderi, men begge Moten bilda tillsammans en domsaga. Enligt äldre jordeböcker har visserligen hvart och ett af dessa Mot varit fördeladt i trenne mindre Härader, nemligen Åkerbo, Runstens och Slättebo i norra, samt Möckleby, Gräsgårds och Algutsrums i södra Mötet; men denna urgamla fördelning har sedermera upphört att vara i allmänhet gällande; ännu är den dock bibehållen vid Stiftets indelning i kontrakter. I afseende på själavården lyder hela Öland, äfvensom södra och norra Möre, Stranda och Handbörds härader på Småland under Calmar stift; men hela den öfriga delen af Länet tillhör Lindköpings, med Undantag af en socknedel, Carlstorps skatte kallad, iAspelands Härad, hvilken hörer till Wexiö stift. Utom fyra studer, Calmar, Westervik, Wimmerby °ch Borgholm, af hvilka endast den sistnämnda är belägen på Öland, bär Landth. Fcmårs-BeräUelsc för Calmars Lån. X 2 Länet köpingarne Gamlebyn, Almvik, Figeholm, Döderhultsvik, Påskallavik, Mönsterås, Pataholm och Bergqvara på Smålands sidan samt Mörbylånga på Öland.
Och då jag i öfrigt ingalunda är älskare af en lagstiftning, der en sak knappt hunnit upphäfvas, förr än man genast är färdig att åter upplifva den tillstyrker jag att det måtte få förblifva vid hvad nu gällande författningar stadga, och att denna punkt således må ogilius. Hr Sandströmer: Dä man emot förslaget om uppbördsterminens utsträckning till d. 15 April, anmärkt alt sådant vore olämpligt, så ber jag alt få erinra, hurusom R. St. vid sistliden riksdag gjorde underd. hemställan just om en dylik förändring. Deröfver afgaf, pä sätt komiterades betänk, upplyser, K. M:s och Rikets statskontor d. 15 Maj 184(5 underd. utlåt., hvaruti yttrades: ”alt förändringar i ett sä nyligen ulfärdadl reglemente, sorn kungörelsen af d. 8 Dec. 1836, heldst borde undvikas, i synnerhet som genom antagande af R. St:s förslag, det uppbördsstämmorna ej må utsättas förr än d. 15 Febr. till d. 15 Apr., redogörelsetiden blifver nog knapp och nu gällande föreskrifter om resternas verificerande svårligen torde kunna verkställas, men, då lili en fråga af beskaffenhet som denna R. St., bestående af innebyggare frän alla rikets landskap, ansett nya, till de skattdragandes beqvämlighet ledande, stadganden erforderlige, trodde statskont. sig böra, med afseende å de af R. St. anförde skäl, i underd. tillstyrka nådigt bifall till den del af förslaget, som åsyftar förändring i tiden för uppbördsstämmorna i allmänhet”. Häraf behagade R. o. Ad. finna, att vederborde embetsverk blifvit bordt, och öppet sagt, att, oaktadt de verkliga svårigheter sorn möta, det tillstyrkte förändringen med afseende å R. St:s framställning om derigenom uppkommande beqvämlighet för de skattdragande. Vid ett sådant förhållande vill det synas, som här ej länge torde behöfva tvistas i detta afseende. Gr. Lagerbjelke, Gust.:
Denna Revisorernes åsigt har icke heller af Riksens Ständer blifvit ogillad, och den allmänna nyttan, som kan hämtas ifrån ett sådant behandlingssätt, upplyses bäst genom 1820 års Revisions tillstyrkande af flere stadganden och för; bättringar för Rikshufvudsboksarbetet. som för-; anledt til! flere vederbörande Embetsverk;; åtgärder, sedan Revisorernes åsigter synts hafva blifvit af Konungen i nåder gillade, hvarigenom detta riksgagoeliga arbete tidigare och fullständigare kommer till fullbordan, och hvilket förhållande gifvit en ny styrka åt Revisorernes öfvertygelse, att i förening med allmän nytta och utan motsägelse af föreskrifter, 6a beskaffade tillstyrkanden kunna äga rum. Då jag nu, under åberopande af hvad anfört är, får Riksens Ständers Revisorers, ifrågastäldte åtgärder, till Höglofl. Ridderskapets och Adelns bedömande vördsamt öfverlemna, kan jag icke , kallad af min pligtskänsla återhålla det yttrande, att om, med instämmande i de emot Revisorerne gjorde anmärkningar , Revisorernes granskningsåtgärder blefvo inskränkte blott till de tvenne räkenskapsåren, för en längesedan tillryggalagd tjd utan tillåtelse till vidsträcktare pröfning af administrativa åtgärder, och 74® Den l> Martii. utan rättighet att få yttra någon tanke om behöflige rättelser och förbättringar i afseende på förekommande ämnen, så skall man snart finna att Revisorerne blifva så inskränkta i deras verkningskrets, att det med denna inrättning, åsyftade vigtiga ändamål aldeles för felas; och jag vågar tro, att desse nationens ombud , desse väcktare öfver nationens rättigheter, under det längre mellanrummet, emedan lagtima Riksdagarne, så uppfyldt nationens fordringar, att, i afseende på denna beredda allmänna nyttan, man äger anspråk på bibehållande af utöfnin* gen af de rättigheter Revisorerne hittills begagnat, som, under en ökad erfarenhet, otvifvelagtigt skall äga ett betydligt inflytande på nationens sannskyldiga väl
Till följd af hvilket förslag, Brukets nuvarande Förvaltare, Kamereraren Möller, af hvilken man icke kunde förvänta de hos en Arbets-Chef erforderlige egenskaper, borde på indragnings-stat förflyttas, med alla dess nu egande löne-förmoner. Fullmägtige, öfver denna håga hörde, hafva förmält, att, oaktadt det betydliga, som redan blifvit uträlladt för erhållande af ett sedel-papper, som tål jemförelse med hvad i andra Länder åstadkommes, vore ändå åtskilligt ännu öfrigt i den delen alt önska, och flere märkbara brister återstående , som , endast under en kunnig och vetenskapligt bildad persons Eanco-JJ; skottets Memorial N'.o 115. uppsigt, torde, genom fortsatt öfning, minskas; att de relativt ganska belo inliga egenskaper, att uppmärksamt följa, sorgfälligt anteckna och i minnet förvara, hvad som blifvit gjordt och huru dervid tillgått, på sin höjd voro egnade att bibehålla en redan vunnen konstfärdighet, men gåfvo föga säkerhet om de ytterligare framsteg, som visserligen vore att önska, då garantierne för sedel-myntet i en framtid voro i så hög grad beräknade på sedel-pappers-tillverkningens noggrannhet och fullkomlighet, samt att, i betraktande häraf, Fullmägtige ansågo sig ega skäl' instämma uti ofvanberörde, af Herr Kammarherren Rosenblad framställda förslag, dock med förord , att som någon person ännu icke vore i fråga till förenade Förvaltareoch Arbets-Chefs-befattningarnes öfvertagande, och möjligt vore, att svårighet i Valet kunde sig yppa, en slik anstalt icke måtte varda så ovilkorligen anbefalld, att Fullmägtige derigenom funné sig bundne, i händelse det ansågs nödvändigt, att antingen under längre eller kortare tid förvalta Brukets angelägenheter, på sätt som hittills, eller ock med Bankens förmon öfverensstämmande, att på något annat sätt dermed förfara.
Här gäller nu att antingen bifalla Utsk:s förslag, som bibehållit den gamla klassindelningen i 10:de § för alla städers handlande, eller att klassificera städerna och inom hvarje klass af släder bestämma en särskild klassifikation af bevilln. för de handlande. Jag har biträdt Utsk:s mening och förordar bifall lill Utsk:s förslag. Min öfvertygelse är nemi. den, att om man blott sätter ut ett minimum för hvardera utaf dessa klasser af städer, så skall deraf följa att bevilln:n bestämdt kommer alt sjunka. Vi hafva nu den erfarenheten, som är vitsordad, att denna bevilln. ifrån städerna icke utgår till något särdeles högt belopp och jag tror icke här är skäl att vidtaga någon åtgärd, hvarigenom man kan föranleda dess vidare sjunkande. Min öfvertygelse är nemi. att en taxeringsman, då han ser meningen vara att gå upp ända till 350 r:dr och gå ned till 10 r:dr och ser de afd:r, som äro deremellan, lättare skall kunna uppställa den jemförelse som behöfves för att bestämma huru en person skall beskattas, om han har detta schema för sig, än om det ligger helt och hållet i hans arbi - Den 12 April e. m. 145 arbitrage. Det gäller då den gamla regeln, att hellre fria än fälla, hellre sätta för litet, än för högt. Jag har dessutom en erfarenhet att här åberopa. Jag har nemi. sett att då i ett reglemente, som varit uppställt för jordtaxering, der man i afseende på afkastning, som kunde påräknas af åker, blott bestämt ett maximum och icke något minimum, alla värderingar uppgått så nära maximum som möjligt; så att de som uppgjort reglementet funno sig föranlåtna alt föreslå just en sådan klassifikation, som den förevar., för alt påpeka att meningen vore att krypa ned i den rigtningen. Då man vill hålla sig för högt för att förtjena derpå, så är ju äfven skäl lill farhåga att man skall gå för lågt, när derpå är att vinna och alt kronan skall förlora derpå.
Det är redan cn olycka att löntagare betala en så hög bevillning, och det olämpliga i denna omständighet, eller att Staten gifver med den ena handen och tager med den andra, är allt för framstående, för att ens behöfva påpekas. Brutto-beräkningen är således orsaken hvarföre lönerna tyckas vara tillräckligt stora, hvilket de långt ifrån icke äro. Beträffande vidare de knappa tillgångarne, så har Hr Bildt redan visat, hvad, som borde vara allmänt kändt, nemi. att tillgångarne icke äro så knappa, som man vill låta påskina, enär penningar finnas öfver, sedan Stalsregleringen är upgjord, och böra således användas till nyttiga ändamål. För min del kan jag icke frångå att det är nyttigt, behöflig! och för fäderneslandet oundvikligen nödvändigt, om detta vapen skall bestå, och utgöra den prydnad för Svenska arméen, som det alltid varit, att öka lönerna så, att det icke måtte blifva brist på befäl, ty så står det lill vid Artilleri-regitena f. n. Man må tillskrifva detta hvilka orsaker man behagar, men jag anser orsaken dertill ligga i de dåliga lönerna, och jag tror ingen enda inom Svenska arméen skulle vara obelåten med om detta vapen erhölle äfven något högre löner än de andra vapnen, i anseende (ill dess scientefika beskaffenhet. För min del yrkar jag fortfarande alt Artilleri-komiléens betänk, matte göra sig gällande vid öfverläggningarne inom Utsk., i fall, såsom jag hoppas en återremiss blir beviljad. Man har visserligen nämnt, att det icke lönade stor möda att yttra sig om detta, emedan de öfriga Stånden i alla fall icke skulle bevilja någon ytterligare förhöjning. Jag har många skäl för min förmodan, att det kanske icke är så omöjligt, som man vill låta påskina, att icke äfven della skulle kunna blifva bifallet inom något annat Ständ, och på sådant sätt komma lill förstärkt StalsUtsk. Jag delar visserligen med Gr. Sparre den åsiglen, att det är obehöfligt alt förlänga riksdagen, och hänskjuta många frågor lill förstärkt StatsUtsk. men i vissa fall kan det icke hjelpas, och man får åtminstone lof bjuda till att göra hvad man kan. Hr Brakel: Gr.
Enligt nu giillande förordning. Enligt den fö- reslagna beräkningsgrunden. öre. Öre. Runt. Hör till Bev.-Utsk. tiel. 1859 & 1860, M 22. STOCHHOLM, TRYCKT HOS JOIL BECKMAN. 1860. Förslag till Författning äng. Stämpelpappers-afgiften. i Förslag till Författning angående Stäiitpelpappers-afgiffeii samt hvad vid hontrollen och iipphörden deraf hör iakttagas. § *• Allmänt stadgande. Alla här nedan omförmälda skrifter och handlingar skola med Stämpel förses till det belopp, på det sätt, med de undantag och vid det ansvar för underlåtenhet eller försummelse, som denna författning närmare bestämmer, § 2- Öm olika slag af Stamp elpapper. Dessutom må stämpling af vexel-blanketter, som äro skrifna eller tryckta på ostämpladt papper, jemväl kunna ega rum i den ordning 9 § föreskrifver; hvarförutan stämpelpapper å 25 och 50 öre i hela ark, hvilket slags papper hädanefter icke vidare kommer att tillverkas, skall, så länge något sådant papper finnes att tillgå, tillhandahållas, på sätt i 18 mom. utaf 8 § närmare föreskrifves. Bih. till R. St. Prof. 1859 & 1860. 5 Sami. t Afd. 15 Haft. i 2 g Förslag till Författning ang. Om Stämpel ä fullmagter, konstilutorialer, förordnanden och afsked, utaf Kongl. Maj:t meddelade. Följande handlingar förses vid utfärdandet med stämpel till här utsatte belopp: R:dr öre. Adelsbref 250: — Friherre-bref 500: — Grefve-bref . 1,000: — Öppna bref, hvarigenom någon i nåder tillägges de förmåner, hederstitlar och företrädesrättigheter framför andre undersåter, som Herrar Riksens Råd tillerkända blifvit 1,000: — Utnämnings-bref för Riddare af Kongl. Serafimer-orden 100: —■ » » Kommendörer med Stora Korset af Kongl.
Jag liar endast afstyrkt, att Ståndet skulle för sin del besluta någon sådan uppläsning, sorn i sådant fall lärer kommit att ske genom någon af cancelliets tjenstemän. Något beslut behöfver visserligen icke fattas, angtde hvad som hvar osli en ledamot kan finna för godt att uppläsa, emedan delta faller af sig sjelf; men jag skulle likväl önska, att han icke ville uppläsa alltför mycket af de 60 volumerna, som förra riksdagens prof. utgjorde, emedan jag för min del är öfvertygad 0111 att discussionen ingalunda komme att blifva kortare genom en sådan uppläsning. Ilr Lagerhjelm: Då flere af R. o. Ad:s ledamöter motsatt sig den uppläsning, som jag begärt; så skall jag inskränka min önskan till att få höra den discussion, som vid sista liksdag förevar, lörrde bänkm.valet. Jag är fullkomligt ense med den siste talaren deruti, alt den som begär sådant äfven är skyldig att sjelf läsa; och jag skulle göra det, om jag vore viss på att kunna höras. Då Hr von HartmansdorlFs stämma höres bättre, och lian erbjuder sig att läsa, så anhåller jag, att han också måtte göra det; och jag ber, att man i minnet måtte återkalla hvad som vid sista riksdag yttrades i fråga 0111 bänkm.valet. 1 öfrigt torde jag få erinra, att sista riksdags-prot. icke uppgår till 60 volumer, ulan till 22 eller 23, och att icke fråga är att ens uppläsa dessa 22 eller 23 band, utan endast några få blad, som röra bänkmv.alet. Gr. Frölich: Oansedt den modification den siste talaren gjort i sin först framställda begäran, och då af Hr von Troili yttrande det blifvit satt utom all fråga, att hvar och en äger att uppläsa hvad han vill eller att anmoda någon af sina vänner att göra det; så måste dock Hr Frih. och Landtm, derom göra framställning lill Ståndet, då jag hoppas, att Ståndet icke behöfver bifalla, för principens skull, ett generelt uppläsande af förra riksdagens prot., emedan vi hafva nog af den nuvarandes.
Anna om lifvet utan att vänta på svar, hoppade öfver diket, som skiljde skogen ifrån landsvägen, och började, så fort de täta grenarna tilläto, att springa emot det ställe der en gammal förfallen stuga syntes framskymta mellan granarna. Men han hejdade sig hastigt, då i detsamma det hemlighetsfulla och dofva brummandet, åtföljdt af ett kort och fruktansvärdt rytande, som genljöd i skogen och öfverröstade både regnets smattrande och blåsten, som hven mellan stammarne, hördes alldeles på sidan om dem. Anna darrade i alla leder och kastade sina armar om Konrads hals, med rörelsen hos ett uppskrämdt barn; ty detta sista obegripliga ljud lät så hemskt, att den förskräckta flickan förlorade all besinning. – Ah, – sade Konrad skrattande, i det han åter satte sig i gång, – se der, ser du lösningen på gåtan, men jag tillstår att jag i början icke kunde fatta hvad det var fan så otäckt lät det också. Anna såg upp, lugnad af Konrads munterhet, och såg bredvid sig i skogen en ofantligt stor kista eller lår af bräder, med en mängd hål borrade på sidorna, som var satt på hjul och tycktes hafva varit dragen af fyra hästar, som stodo ett stycke derifrån, bundna vid ett träd, och tycktes betagna af samma paniska förskräckelse som Anna, ty de hade tryckt sig tätt och ångestfullt tillsammans och skälfde i alla leder. – Hvad är detta? – sade Anna, som helt förundrad betraktade det sällsamma åkdonet, och icke kunde fatta hvad gemenskap det egde med det ovanliga buller de hört. – Ack, du lilla okunniga, – sade Konrad i samma ton, – ser du icke, att det der huset på hjul är det herrskapets equipage, hvars brummande röst vi nyss hört. – Hvad säger du? – afbröt Anna, allt mer förundrad, som icke begrep ett ord. – Om du ville vara så god och förklara dig litet tydligare, – fortfor hon med en ton, som röjde att en viss liten förtrytelse efterträdt hennes räddsla.
Hvad tjenstefolkets kost angår, så kan det aldrig blifva tal om svält, så snart man tillser, att det ständigt finnes tillgång på bröd, smör och potatis i köket, och att tjenarne för öfrigt erhålla sina ordentliga, regelbundna mål. Det kan ju hända, att det finnes tjensteflickor, som tycka illa vara, om de ej när som helst kunna komma åt steken, som är qvar, eller åt kotletterna, som frun tagit undan till frukost, sedan vid middagen .både husbondfolk och tjenare fått sin tillbörliga del, men det finnes dock tjenarinnor, som låta sig nöja och anse det rättvist, att en matmor också tar hand om maten. Stekar borde alltid skäras inne och ej alls komma ut i köket igen, utan tjenarne genast från bordet få ut sina ordentliga portioner kött, medan detta ännu är varmt. Prenumeration sker: I landsorten: å postanstalterna. I Stockholm: hos redaktionen, å Stadspostens hufvudkontor, i bokladorna samt å tidningskontoren. Solen sjunker. — L å t den sjunka! Se, den stiger upp igen, land och haf i purpur prunka, — k l a g a r du på h o p p e t ä n? XJtgifningrstid: hvarje helgfri fredag. Infaller helgdag på fredagen, utTräffas å byrån kl. 10 — 11 och 4 — 5. gifves tidningen näst föreg. eller nästfötj. söckendag. A l l m. Telef. Redaktör och Husmodern bör dagligen sjelf gifva fram af förråden, men också kontrollera, att allt användes som sig bör, hvarvid hon snart lär sig hur mycket, som bör tagas för hvarje gång.
Urtima IRifSbag fammanfallaS, bå konungen få nöbigt finner, äfioenfotu i be fall, Ijmaront i 9legertngöformcitö 91, 92, 93 odj 94 §§ förutäleS. -fpoS Urtima IRifSbag må enbaft förefontma ärenbe, font fbrattlebt -SRtfSbagenö fantmaufallaube * eller af konungen eljeft för beitfamma framläggeS, få ocf tjioab meb bi;ltft ärenbe ftår t offiljaftigt fatnntanl;ang. § 3. fRtfSbagömännen ittfeS till baba Pantrarna genom loal för mifj tib; boel eger konungen, innan ben tib tillänbagått, att förorbtta ont itt)a mai t liela IRifet till båba kamrarna eller ben etta af bent. § 4. må någon IRifSbagSman förmenas att fin IRifSbagSmamtabefattning utöfma; bod gäller uttber frtgStib unbantag l;ärutinnan för mtlitärperfoner, bå be af Öbonun Sagtima Sftilöbag lan ej utan egen Begäran upplöfaö förr än ben marit fyra månaber tillf am utanö, bereft ide konungen, mebatt 3tiföbagen är famtab, förorbnar om npa mal till Baba kamrarna eller ben ena af bern. 3 befja falt flall Sftifgba Blef upplöft, forn konungen Beftämmer, ofy må ben ej mibare af konungen upplöfaö förr än fyra månaber från bet febnare farn* manträbetö Början förflutit.
Stander tvid narwarande Rlksdag icke allenast fastställt en witz Summa, som Lanquens försträckningar til Riks^)i5cont Werket icke fa öfwerskrida, uran ock förordnar, ar af samma Summa 300,200 R:d. böra framdeles, ä utsatte lermmer, hallas Götha Lana! Dimont tilhanda, hwarigenom säledes den för Handelns och öfrige Näringars understöd, til RiksDiscour-Werkets cll8po8ition äterstäende tilgäng, kommer at betydeligen inskränkas, tvaga öancoFullmägtige för deras del, sä mycket mindre tilstyrka el vwilkorligt bifall til hwad Allmänna Brandförsäkrings-Oin Llionen j ofwannamnde märry begärr, som sädanl skulle förutsätta nödwändigheten, ac ännu ytterligare utur Oi8Lom.rörelsen indraga 152,000 R.d., hwilken Summa, under owitzhet när Brandför fäkrings-Lomoiret8 behof deraf kunde inträffa, gstid borde hällas för deras räkning i beredskap. 780 Den 17 Mars. Men som deremot, enligt 7 §. af Kongl. Mafits Rädiga KeZlemente för Riks-Discom Merker, pndliciue Werks Obligationer i allmänhet, enar Discont-vireÄionen finnér dem innefatta erforderlig säkerhet, äro bland de Handlingar, hwilka uran in» skränkning inom någon witz8ninma kunna belänas; sa anse Fullmägtige Allmänna Brandförsäkrings» Wecker derigenom wara lika med andra publicus Werk berättigad! til Län af Niks»Disconcsn, dock icke annorlunda, an at hwarje gang er dylikt Län Dundas, pä Discont-Dne6nonens pröfning och af» görande ma ankomma, sä wäl bejkaffenheten af de Länehandlingar och bvpoibscjner, sorn kunna anca» gas, som beloppet af ven Lumma. hwilken i för» hällande til Discont-Werkers tilgängar, kan mlemnas.
För befrislsen ifrån att hålla och underhålla till karls och hästs mundering och equipering hörande persedlar, af hvad namn och beskaffenhet de nu vara må eller framdeles blifva kunna, betalar Rusthållaren, hvarje contract-år den (månad, datum) en summa af (oooo) Riksdaler Banco, efter nu varande silfvervärde. 5) Bör bestämmas hvilken det tillhörer att vårda och ansvara för pérsedhirne; de äro ej mera Rusthållaren. 6) Någon förändring i Contractet, till större eller mindre del äger ej rum annorledes, än att fråga derom väckes vid allmän Riksdag, hvaraf följer, att detta ärende behandlas lika med andra Riksdagsmål. 7) Contractet äger kraft till éfterlefnad under en tid af (000 år) räknade ifrån den (00) till den (00). Den 3 Martil. *79 Föremål för cantract om de Indeldte BatsSnäns beklädnad ®eh equiperirtg, sjöås mig kunha blifva: 1) Att Roten till den person, åt hvilken, å Kongl. Måj.-ts och Kronans vägnar, uppbörden anförtros, årligen för sådåne persedlar, af hvad namn och beskaffenhet de nu vara må, eller framdeles blifva kunna, betalar för nu så kallade års-persedlar (qo) R:dr samt för nu så kallade tre års persedlar (oo) R:dr Banco, allt efter deras nuvarande silfvervärde. 2) Att den stadgade årliga summans erläggande första gången äger rum, vid den tid då Roten, efter det contractet blifvit gällande, första gången är skyldig att Båtsmännen utrusta^ och sedermera tid samma tid, så länge contractet varar. 5) Att contractets innehåll för öfrigt blifver i öfverensstämmelse med hvad som ar föreslaget för LifRegementets DragonCorps uti 5', 6 och 7 moment erne. Friherre Wrangel, HenningC Vid 1818 års
Den jemnt tusenåriga tiderymden från Moses till Cyrus upplyser oss derom, att det småningom uppkomna monarchiska regeringssättets hufvudstöd var krigsväsendet, att det uppfyllde sitt vigtiga ändamål, så länge organisationen deraf befanns så ställd, att hvar familj (som den tiden ej var ringa till antal) blott lemnade en man till landets försvar; att det urartade, så snart vissa eröfringslystna Regenter fordrade, att hvarje vapenför man skulle gå utom landets område; att armeerna derigenom blefvo för stora och förtryckande; att Piebukadnezar, oaktadt sin armes talrikhet, behöfde tretton år, innan han kunde bemägtiga sig den endast af sina medborgare försvarade handelsstaden Tyrus; att Egyptier ne införde stående härar och en särskild krigarekast, som blef en stat i staten, en kräfta för landet och utarmade detsamma; att Carthaginenserna underhöllo legda truppar, som voro dyra och i allmänhet föga pålitliga; att den tidens andra stater icke gåfvo sold, utan krigshären skulle en viss bestämd tid underhålla sig sjelf och få del i bytet, men att detta underhållssätt hade många olägenheter, utom att det undergräfde all ordning och säkerhet. Den halfltredje århundrade långa tidsperioden ifrån Cyrus till Alexander den store underrättar oss derom, att Persernas ofantliga krigsmagt af besoldade trupper, mera fotade på mängd och lyx än duglighet och ändamålsenlighet, motstods af våra första förfäder, de fåtaliga och fattiga, men fosterländskt sinnade Sc hyte ma, samt besegrades af de ojemnförligt underlägsna, men tappra och skickligt anförda Grekerna, hos hvilka den medborgerliga och militära uppfostran och pligten voro förenade, och denna förening skapade en eultur, som i vissa fall ännu icke blifvit upphunnen, och en kraft, som inga yttre fiender, utan blott det inre splitet, kunde krossa.