Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var denna brist, som framlidne Grefve Thorsten Rudenschöld sökte afhjelpa genom att i stöi’re församlingar upplösa den fasta skolan i ett större antal roteskolor, och att sålunda åtminstone vissa dagar i veckan låta don fasta skolan vandra ut i socknen. Rikets Ständer vid 1856 års riksdag upptogo med synbar förkärlek denna idé, och, förbiseende dess snart framträdande följder, anslogo betydliga summor för dess tillvägabringaiide. Det antogs “såsom allmän grundsats, att folkskolans första undervisning, omfattande det för alla nödvändiga kunskapsmåttet, bäst bibringades i tätt spridda småskolor, skötta af oexaminerade, af församlingarne sjelfva fritt valda män och qvinnor“, samt att derföre dylika skolor “må allmänligen inrättas“. Det förklarades vidare, “att den fasta skolan med dess vid seminarium bildade lärare egentligen blott hade att undervisa de i småskolorna underbyggde, bättre begåfvade och mer lärgiriga barnen i de läroämnen, i hvilka tillräcklig kunskap ej kunde förutsättas hos småskolelärarnc. I stället för den folkvänliga afsigten i 1842 års Skolstadga, att i hvarje sockens fasta skola skulle undervisning meddelas åt alla i alla der uppräknade ämnen, sattes den aristokratiska grundsats, att den fästa skolan egentligen var för de mer begåfvade barnen, hvaremot de andra hade nog af småskolorna, och till ytterligare utveckling af denna sats stiftade man den högre folkskolan, som skulle upptaga “de med ännu större fattningsgåfva utrustade1', och således utgöra likasom kronan på den tregradiga folkbildningen. Men att Rikets Ständer här inkommit på en farlig afväg visade sig snart i verkligheten. Tyden högre folkskolan, som mötte stora svårigheter och knappt ännu kommit till stånd, utom i några få provinser, förmådde ej att upptaga mer än ett ringare antal barn af dem, som undervisats i den fasta skolan; men småskolorna deremot togo åt sig allt mera af den uppvexande skaran, sedan man ej annorlunda kunde förstå Ständernas mening, än att “det för alla nödvändiga kunskapsmåttet bäst inhämtades i tätt spridda småskolor."
Det kan visser igen ej undfalla Hogvör» diga Ståndets upprrtärksamhet, att frågor örn dylika eftergifter vid ett allmänt Låneverk måste med mycken varsamhet behand'as, och att betänkliga förluster til äfventyrs kun le uppkomma, om det såsom grundsats amoges, a<t ansvaras-påteckningen å Discont Reversaler får betraktas sorn en blott formulité, utan all menlig påföljd för inlemnaren, då han ej -jelf uti ett yppadt bedrägeri finnes delaktig. Betal nings-sky Idighcen i närvarande fall haöe blifvit Wier lagligen ådömd, och då frågi var att antingen tills vidare suspendera eller helt och hållet efterskänka denna i lag ig ordning Discont verket tillerkända ersättnings-rätt, hat Banco-JJtskottets Betänk anden. BancoUtskottet ansett radligast, att inskränka sig ti 1 det förra af dessa nliernativer, lieldst det samma derjemte, i anseende till Wiers nu varande mede losa och utblottade belägenhet, för honom innefattar all den lindring, som skäligen kan önskas eller begäras. Och hvad sluteligen beträffar den omständighet, om och i hvad man missbruk och bedrägerier med falska Lane-documenter nu blifvit före. komne, eller äfven härefter komma att yppas, sa enär deraf hufvudsakligen beror, huruvida ett blifvande BancoUtskott, utan att lemna ett vådligt prejudicat, skulle kunna medgifva skuldsummans totala afskrifning, tror Utskottet sig äfven hafva egt fullkomlig anledning att på detta förhållande fästa uppmärksamhet. Stockholm den 2 Oct. 1823. Ankom den 27 Oct. l82’. Riksens Högt. Ständers Stats-och BancoTJtsiottS Betänkande , med anmälanden i anledning ajde beslut Riks-Stånden fattat till sammnnjemttkning af deras förut ttrade skilj, aktiga meningar i frägornt rörande Rikets Peninae väsende och de med detsamma gemenskap egande ämnen.
Det torde förnämligast komma deraf, att Bönderne äro sjelfve arbetande, undvika således de betydligaste afbränningarne på sina skördar, afbörda till en del sina utlagor medelst bijörtjenster t. ex. af forsellöner, så länge ej dyra Canal-anlägg. ningar motarbeta äfven denna utväg; men jag tror tyvärr, att till och med hos allmogen väl. ståndet ej sällan är skenbart', att ehuru Bönderne i allmänhet både bo, äta och kläda sig bättre än tillförene, de, likasom vi andre Ståndspersoner, ofta skryta genom att skuldsätta sig, låna på ett ställe, betala på ett annat, trass - 272 Den lo Februarii, la sig fram och dölja deras verkliga belägenhet i det längsta. Men, mine H?rrar, här finnes en annan agtningsvärd Ciass af Medborgare, hvars lidande är ojemförligt större. Dess undergång synes mig viss, om ej snar hjelp medankommer: Jag manar denna skara af jordbrukand) Ståndspersoner, sorn utträngde från den öfverflödiga hopen af öfvertaliga Embetsman, bedragne på värdet af deras penninge-förmögenhet, genom nu tredje gången inom min korta lifstid på väg varande StatsBanqueroute, nästan varit tvungne att såsom näringsmedel och sysselsättning välja landtmanna-yrket. Jag känner flere och de äro ej få sorn i förlitande till samhällscontractet, öfverrygade om detta yrkes för halfbönder ruineusa beskaffenhet sålt före 1509 den fastighet, af hvars afkastning de skulle försörja sig och de sina och trott sig i genvärde säkert få ett stadgadt mynt, att derpå bygga bättre förcörjnings-anstalter. _ Men ack! ingenting mindre!! Statspapperen med Ständers garantie, utgifne såsom depositionsbevis men utan fond gälla ej nu f-:del af det påräknade värdet och kunna ej hädanefter utan skada mycket förbättras.
Ständer att låta såväl hår ifrågavarande belopp som vidare af enahanda anledning, eller genom tjensteindragning, på Femte Hufvud-Titeln uppkommande besparingar der qvarstå intilldess de för omförmålda regleringar icke längre be höfvas. “ “De under rubriken: Aflönings-stater uppförda 40,446 kubikfot oindelt spannmål hafva äfven under tiden sedan sista Riksdag lemnat öfverskott, hvilket, med Rikets Ständers begifvande, anvåndts för den personal, som uppbär aflöning från Flottans underhållsstat; och enär, på sått Förvaltningen af Sjö-Arendena uppgifvit, detta öfverskott fortfarande behöfves till fyllande af brister i spannmålsanslaget på sistberörda stat, hemställer jag i underdånighet, att detsamma må, såsom vid föregående Riksdagar ägt rum, ån vidare på Femte Hufvud-Titeln få qvarstå." “För att tillvägabringa en förbättrad pensionering åt Flottans embetsoch tjenstemän samt betjente och derjemte sätta Amiralitets-Ivrigsmans-Cassan i stånd att kunna utan uppskof, vållade genom bristande tillgång, utgöra stadgade pensioner enligt 1838 års Pensions-Reglernente till dem, sorn dertill efter erhållet afsked vore berättigade, blef vid 1859 och 1860 årens Riksdag, uppå Eders Kongl. Maj:ts Nådiga framställning, af Rikets då församlade Ständer beslutadt, att anslaget å Ifemte Bil. Ar:o 4 till Kongl. Maj A» Nåd.
KrigsColhm, ber jag att fä fästa mig vid det yttrande, att statssecret. eller gen.adjutanten borde öfvertaga chefsbefattningen i nämnde Colhm. För min del skulle jag anse det vara oformligt, att samma person, som utfärdat befallningarna, jemväl hade att verkställa den. Sålunda kunde presidentsplatsen allraminst suppleeras af de ifrågaställda embetsmännen. För öfrigt instämmer jag med den siste talaren och ber blott att få anmärka deremot, att Utsk, föreslagit, att någon spannmålsberäkning under ifrågavar. lön icke må äga rum. Jag hade trott, att lika löner borde finnas för samma grad; så länge spannmålsberäkning under lönen äger rum för de öfriga presidenterna, bölden jemväl få tillgodonjutas af presidenten i KrigsColhm. H. Ex. Hr Gr, Brahe, Magn.: Jag ämnar icke yttra mig öfver det bristfälliga, som kan finnas i Krigsadministrationens organisation, utan endast utgå med mitt omdöme från förhållandena, sådana de för närvar, äro. Då Krigs n H. 4? Den i3 Augusti e> m. Colhm är ett af de verk, sorn mest sysselsätta sin president, låter det sig svårligen göra att i längden till denna maktpåliggande beställning tillförordna en person, som innehar ett annat embete, om man vill, att sakerna skola med drift och skyndsamhet handhafvas; och då nu detta Collim finnes, kan dess chef icke vara utan lön, ty då skulle troligen icke någon vilja åtaga sig en sådan befattning, som endast medför mångfaldigt arbete och mycket ansvar. Jag tillstyrker af dessa skäl bifall till betänk. Hvad den omnämnde nya organisationen beträffar, är den en grundlagsfråga, hvaruti definitivt beslut icke kan fattas förrän efter nästa riksdag, om än frågan uti lagenlig väg väckes vid denna, hvarföre ock torde vara ändamålsenligast att vid våra beslut, under innevarande riksdag, betrakta förhållandet uti ifrågavarande afseende sådant det är och icke så, som man tycker, att det borde vara. Hr Dalman:
StatsCont:s vidare disposition: varandes alla de öfrige inventariipersedlarne tillförene förauctionerade och medlen i Landtränteriet in lefverera de. 11:0 Såsom Consulen sig förbundit att hålla alla i detta contract anförde punkter; så vele vi härmed på K. M:s, vår Allernådigste Konungs, samt Kronones vägnar honom, dess hustru, barn och arfvingar, eller dess rätts innehafvare, försäkra, att ingen skall honom eller dem ifrån dess förpantning och perpeluelle arrende af denna Kungsoch Ladugård samt tillhörigheter tränga, så länge han och de gården behörigen cultivera, samt ofvanföre accordcrade punkter, med hvad mera han, dess barn och arfvingar samt rätts innehafvare, efter R. St:s resolution äro tillförbundne, behörigen fullgöra, utan få de densamma roligen och odiefne, förutan någon annans intrång, evärdeligen innehafva och behålla. Till yttermera visso är detta med K. M:s och Rikets KammarCollegii sigill samt vår egenhändiga underskrift bekräftat. Stockholm d. 6 Maji 1735. (L. S.) På dragande kall och embctcs vägnar C. Feif. Otto R. Strömfelt. Arfvid Hägerflycht. Alb. Lindecreutz. II. v. IVesterling. Cail von Groth. J. PVulfenstjerna. P. Drufva. Christophersson. S. J. Leijonmark. Den i Mars «. m. Lika med det i K. KammarColIegii 3:dje] ProvinsCont. för» varade contract intygar Sten Sture. Carl A. Trolle. (Afskrift.)
Det behöfs ingen betänketid. Inga vagnar ha kört här, inga snattrande damer ha vandrat fram med parasoll öfver hufvudet, ingen har trampat här mer än ingeniören och hans »rallbusar». Vid hvart litet egoskifte fins det visserligen stängsel tvärs öfver vägen, upplagdt af nybarkade spiror – se, ni kan se dem utåt hela linien – men hvad gör det! Mjuk i ryggen bara; under eller öfver, se der! Och så bort från landsvägen med dess tramp och dam. Arbetarne ha hunnit fram mot banans andra ändpunkt, vi kunna gå alldeles ostörda; gå och gå, ända tills vi tröttna. Ett sådant landskap, der man kan vandra timvis utan att se en mensklig varelse, har någonting rent – jag ville säga kyskt – öfver sig; i synnerhet der naturen, som här, synes på en gång yppig och blid, omvexlande och täck. Ibland sänker terrängen sig vid en af sidorna, och vägen går fram på en skarp ås, ibland sänkes den ned i en skärning, och björkar med fina grenar hänga ut öfver sluttningen. På ett ställe har en vår-rännil fördröjt sig i skogen och skurit sig en ormande väg nedför en grönklädd backe, pladdrande och sqvallrande mellan alla stenar, tills den med ett skutt hoppar ned i jernvägskanalen. Här, genom dalsänkningen, öppnar sig utsigt öfver slätten, som lik en vid terrass sträcker ut sig, vågig, med böljande sädesfält och inströdda skogsdungar. Mönstret i duken utgöres af enstaka bondgårdar, och öfver allt ligger ett glittrande gulaktigt solljus, längst bort förtonande sig till ett genomskinligt flor i blått. Men nu måste vi vända. Tänk på frukosten! Under och öfver bommar och gärden igen. Se här, det har blifvit lifligare på landsvägen medan vi varit borta. De första vi möta, äro två af det slag amerikanerna så betecknande kalla »tramps».
Sätter man uppsåtligen eld å hus, byggnad, fartyg eller annat, der menniskor bo, eller vanligt eller veterligt är, att de eljest vistas, eller å något, hvarifrån elden till sådana boningar eller vistelserum lätteligen spridas kan; dömes, för mordbrand, till straffarbete från och med sex till och med tio år. Fick någon, som å sådant ställe förevar, af branden svår kroppsskada; varde mordbrännaren dömd till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år. Fick den, som förevar, af branden döden; miste mordbrännaren lifvet eller dömes lill straffarbete på lifstid Lag-Utskottets Betänkande M 35. 39 2 §. Föröfvar man mordbrand, som i 1 § sägs, då allmän farsot, uppror, fiendes åträngande eller annan sådan nöd eller fara för handen är, eller gör mord brännaren våld å någon, för att elden åsätta eller dess släckning hindra, eller sker mordbrand å hus, byggnad eller fartyg, der mycket folk är, som för fara blottställes, eller å kruthus, eller i stad, köping eller by, eller å annat sådant ställe, der många sammanbo, eller å Konungens slott, fäste, fartyg, förrådseller typhus eller annan sådan Statens tillhörighet, eller å kyrka; då skall till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år dömas. 3 §. Har någon uppsåtligen satt eld å uthus eller annan byggnad, fartyg, skog, torfmosse, vexande eller skuren gröda, sädes-, hö- eller halmstack, ved-, kol-, limmereller brädhög, eller dylikt, som annan tillhörde och så aflägse låg, att vån ej var, att elden derifrån till menniskors boningar eller vistelserum spridas kunde; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år. Yar ringa egendom i fara, och skedde ej synnerlig skada; då må tiden för straffarbetet till sex måna der nedsättas. Fick någon, som förevar, af branden svår kroppsskada eller död; varde gerningsmannen dömd till straffarbete från och med fyra till och med åtta år.
Hon stod i dörren mellan skänkrummet och köket, och kikade in i balsalen och betraktade med girig nyfikenhet de lysande toaletterna, och lyssnade på dansmusiken, som kom hennes nerver att spritta. Senare på aftonen satt hon vid köksbordet och åt allt hvad hon förmådde af maten, som kom dit ut, och pratade och skämtade med vaktmästarne, som ryckte faten ifrån henne, och då hade hon alldeles glömt den lilla styfnade kroppen, som låg der borta ensam i det mörka, fuktiga rummet. VÅRMINNEN. »Femtio öre – sjuttiofem öre – sjuttiofem öre ä’ bjudet – en utmärkt treflig lampa, passande att hänga i tamburen – en krona – en krona och tio – en krona och tjugufem – pang! Två små blomstervaser – äkta sevresporslin – sjuttiofem öre – en krona – en och tjugufem – två kronor – många bud – två och femtio – två och femtio – pang!» Det var auktion nere hos majorens; utbjudaren hade stält sig i ett af de öppna fönstren på nedre botten och förevisade sakerna för de köpande, som stodo der utanför och sträckte sig öfver hvarandra och bjödo allt sämre och sämre, ju längre dagen led. På morgonen gick det temligen bra; då såldes de bästa sakerna, ett antikt skåp, en möbel af valnöt och några konstsaker. Då var det också vackert väder; solen sken, och folket der ute på gården var i fart med att bjuda, och ett par gubbar, som gjort en god affär på ett gammalt silfverur och en snusdosa, höllo munterheten vid magt. Men så började det regna, stora smutsgula droppar dröpo ifrån de uppspända bomullsparaplyerna, qvinnorna fäste upp sina klädningar, karlarne veko upp rockkragarne, och de, som inga paraplyer hade, stodo der med regnet forsande utför ryggen och sura, stripiga hårstrån i pannan. Nu kom också allt skräpet fram, och ännu skräpigare såg allting ut i det gråduskiga regnvädret. Men folket stod tålmodigt qvar; det kunde alltid vara någonting, som lönade att spekulera på.
11 öppna tomtplats, hvilken hittills ansetts tillhöra detta hus, och åt hvilken plats fönsteröppningar nu finnas uti ifrågavarande flygel och jemväl blifvit anbringade å ritningen till den föreslagna nya byggnaden, måtte förklaras vara en Hebbeska egendomens tillhörighet, eller ock att samma öppna plats, ifall ett sådant förklarande icke kunde erhållas, måtte tillerkännas Stockholms stad såsom en gränd-dessein: varande den härom anställde rättegång, likasom frågan om det deremot å Riksgälds-kontorets sida framställda yrkande, att Hebbeska egendomens innehafvare måtte förpligtas att borttaga de å en del af den tomt, sora tillhör Rikets Ständers hus, af meranämnde egendoms fordne egare uppförde byggnader och låta till detta hus utlägga denna tomtedel, ännu beroende på Stockholms Rådhusrätts pröfning och afgörande, sedan, till följd af nyssbemälde domstols beslut, besigtning genom Handelsoch Ekonomi-kollegii försorg under förlidne sommar blifvit verkställd till utrönande af hvardera tomtens storlek och rätta gränslinier, samt Stadsingeniörens jemte detta kollegii utlåtanden rörande de väckta frågorna blifvit infordrade. Af de till Utskottet sålunda öfverlemnade ritningar och öfriga handlingar har Utskottet inhemtat, att rummen i den föreslagna nya flygelbyggnaden skulle erhålla en höjd af 8 alnar, till följd hvaraf fönstren icke komme i samma horizontala sträckning som hufvudbyggnadens, samt att flygeln skulle blifva 12 alnar längre, än den motsvarande vestra flygelbyggnaden.
Förordningen den 20 Nov. 1845, om lösöreköp; 6:o Johan Peter Andreassons från Elfsborgs län, om upphäfvande af Kongl. Förordningen den 13 Juli 1853, angående hemmansklyfning: 7:o Daniel Danielssons ifrån Jönköpings län, om skyldighet för kyrkoherdar att sjelfve låta bygga och bättra sina boställen; 8:o Anders Suudholms från Stockholms län, om ändring i 2(5 Kap. 2 § Byggninga-balken; 9:o Anders Pehrssons från Örebro län. om förändring i 7 8 8 Kapitlet Arfda balken; 10:o J. P. Danielssons från Kalmar län, om vidsträcktare tillämpning af författningarne rörande hasardspel; lito Johan Johanssons från Östergöthlands län, om tillägg uti Kongl. Förordningen den 13 Juni 1800, jemförd med 9 Kap. 12 8 Handels-balken; 12:o Johan Erssons från Upsala län, om ändring i Kongl. Stadgan, rörande skif tes-verket i riket; 13:o Johannes Nilssons från Malmöhus län. om ändring i nu gällande stadganden, rörande lösöreköp; 14:o Olof Perssons från Gefleborgs län, angående förhöjning i dagtraktamentet för nämndemän och fjerdingsman; 15:o Johannes Petter Andreassons från Elfsborgs län, alt undantagsförmåner ej må för innehafvares gäld utmätas lill mer än deras halfva belopp; 16:o Lars Basmussons från Götheborgs och Bohus län, angående ändring af 20 Kap. 5 8 Byggninga-balken; 17:o Lars Anderssons från Gefleborgs län, om borttagande af böter för uteblif vande i skuldfordringsmål, der part tredskovis dömes; 18:o Per Erik Anderssons från Westerås län, angående ändring i 5 Kap. 2 8 Byggninga-balken, rörande stängselskyldigheten; 19:o Andérs Perssons från Östergöthlands län, om utfärdande af ny författning rörande Presterskapets byggnads-skylcliahet; 20:o Anders
i > Våldföras vid dessa och dylika tillfällen kronoeller stadsbetjente eller andre tillförordnade beslagare, eller sker våld i anledning af redan gjordt beslag, eller föröfva beslagare sjelfve våld i oträngdt mål, gånge dermed såsom allmänna lagen i 18 kap. 8 och 9 §§ missgernings-balken, jemförd med Kongl, förordningen den 20 Januari 1779, för slika fall utstakar. Skulle, under den tid bränvinsbränning är tillåten, beslagare vilja anställa undersökning om pannerymden, vare han skyldig, om pannan nyttjas, när han sig i detta ändamål infinner, att afbida tiden, då den afrunnit, så att undersökningen icke må för panne-egaren medföra olägenhet eller skada. § 61. Om någon af de betjente, som böra vaka öfver efterlefnaden af denna författning, sjelf bryter deremot förmedelst olofligt innehafvande af bränvinsbränningsredskap, bränvinstillverkning eller försäljning, vare han förfallen till dubbla böter, och miste tjensten. x § 62. Beträdas de i S8 § omförmälde betjente eller de, som förordnas att bränvinsbränningsredskap under försegling ställa, med vårdslöshet och försummelse i deras skyldigheter och i den tillsyn, dem åligger, öfver hörsammandet af hvad här föreskrifves, må de, efter omständigheterne, alldeles eller på viss tid af vederbörande ifrån tjensten skiljas, eller ock varda belagde med det i 1 kap. 7 § utsökningsbalken utsatta ansvar. 28 § 65. Alla i denna författning utsatte böter, utom de, hvartill beslagare enligt 59 § fällas, skola, då de komma att utgå, i vederbörlig ordning fördelas sålunda, alt församlingens fattige tillfaller en tredjedel och målseganden, derest han saken vid domstol sjelf utförer, två tredjedelar. Varda förbrytelserne hos fiskaler eller kronöbetjente eller andre för tillsynen behörigen tillförordnade personer angifne, samt målen af dem, på sätt 58 § innehåller, instämde och utförde, då skall målseganderätten eller två tredjedelar af bölerne till hälften emellan angifvaren och åklagaren fördelas.
Men Elin hade sjelf, den aftonen i dalen, frikallat Gösta från att längre lefva skiljd ifrån henne. Sålunda hade Gösta uppfattat det unga bondfolkets sång, och numera tjenade till intet att disputera med honom. Såsom det också ej mer tjente till ”någontingen” att tiga, gjorde Gertrud, när hon någon gång befann sig ensam inne hos Gösta, honom underrättad om många ting. Så Gösta fick veta både huru rik han blifvit, och huru Hennes Nåd stackars Nådi Frun lilla, skalle rest med Herr Gösta till Munkbelja i Taljen. En dag, – hvad gjorde det, efter Herr Gösta i alla fall skålle derhän? – utfor hon väldeliga emot den förbannade Grefvinnan på Högesta, som ändå var skuld till allt. ”Min kära Gertrud! Låt oss alla tänka på Femte Bönen,” hade Gösta matt svarat efter en ganska lång tystnad – och Gertrud som med all sin räddhåga för främmande Hedniska land, (den der gick så långt, att det enda som tröstade henne vid Göstas död var att ingen resa dit ut kunde blifva af –) icke dess mindre icke var så helt och hållet döpt utaf sig, påstod sedan alltid, att den beskedelige Herr Gösta var visst beskedelig, men bara alltför beskedeliger. När vintern kom, den Fru Wahl ämnat resa undan, satt hon åter ensam med Gertrud på Stånga. På Högesta kyrkogård var en graf till. Gösta hade bedt Fru Wahl skaffa honom plats så nära intill Elin, som han, född i synd och vanära, möjligen kunde få. Ifrån Göstas död och till den natt då Gösta och Elin, huru än förhöll sig med deras spökande i Göstas trädgård, hvarom Gertrud ordat, åtminstone så till vida spökade för Fru Wahl, att deras minne alldeles förjagade sömnen ifrån hennes ögon, hade flera år förflutit. Lugnt och stilla, icke utan trefnad, icke utan glädje, men ändå icke ej så – som förr. När Gertrud nästa morgon inträdde och sporde huru Hennes Nåd sofvit, torde Hennes Nåd icke tala sanning, men steg upp alldeles som vanligt.