Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ros tillhörig stalloch ladugårdsbyggnad i Luleå, öl verensstämmer med Utskottets af Rikets Ständer gillade tillstyrkan i ll:te punkten af Utlåtandet N:o 93. ti Stats-Utskottets Memorial No 214. 145 §, angående anslaget till Landshöfdinge-residenshusets i Hernösand inköpande, är grundad på lti:de punkten af Utlåtandet N:o 94. 146 §, angående fortfarande anslag till verkställigheten af beskattningsväsendets förenkling och de nya jordeböckernas afslutaude, grundar sig på samina Utlåtandes 15:de punkt. 147 §, angående skatteförenklingens tillämpning å de för Sala silfververk anslagna räntor, innehåller Bikets Ständers derom fattade beslut genom bifallandet af Utlåtandet N:o 129. 148 §, angående fortsättandet och vårdandet af Kamereraren C. Sandbergs samlin gar rörande Svenska Kamcralväsendet, motsvarar 142 § af j.858 års reglemente och grundar sig på Utlåtandet N:o 193. 149 §, angående godtgörandet af kolonien S:t Barthelemys förvaltningskostnader, motsvarar hittills gällande reglementes 151 § och grundar sig på 14:de punkten i Utlåtandet N:o 94. 150 §, angående hyresersättning till Chefen för Kongl.
I följd af dessa nådiga bref, har det af Rikets Ständers Herrar Revisorer anmärkta löneanslag för åren 1848 och 1849, lika med öfriga till vakanta tjenster vid Universitetet hörande löner för samma år, blifvit tillförd! reservfonden, och likasom det förhållande, att, vid inträffande ledigheter, den ena tjensten endast under kortare och den andra, genom särskilda vid tillsättningen sig företeende omständigheter, under längre tid kan komma att stå otillsatt, icke kan inverka på reservfondens genom särskilda Konungabref tillförsäkrade rätt att af de lediga löneanslagen komma i åtnjutande, så länge vakansen fortfar, synes ett uppkommet dröjsmål vid tjenstens första tillsättning icke heller kunna förändra beskaffenheten af ett anslag, som af någon inskränkning i afseende på tiden för anslagets utgående icke är beroende. Härtill torde kunna läggas, att förhållandet hittills, hvarken från Kongl. Kammarrättens eller från föregående Statsrevisorers sida, varit föremål för anmärkning. Hvad angår de uti 2 §. af anmärkningsmemorialet omförmälda kostnader, sä hafva dessa utgifter uppkommit för, på Akademiens kostnad, utdelade inträdesbil - — 352 — jetter till ledamöter af härvarande Student-sångförening, vid offentligt drande af vissa för Universitetet och hela fäderneslandet kära och dyrbara högtidsdagar. Dessa utgifter hafva hittills under en allmän rubrik blifvit upptagna, men, i anledning af anmärkningen, bör för framtiden en specificerad redogörelse för dylika kostnader räkenskaperna biläggas. Angående slutligen 3 §. af Herrar Statsrevisorers anmärkningar, fa vi upplysa, att, i följd af de erinringar, som från förra statsrevisionen utgingo, har uti Akademiens hufvudbok för år 1851), så vidt möjligt varit, hänvisningar till de bifogade utgifts-sammandragen blifvit meddelade, och att detta äfven för framtiden skall i möjligaste måtto iakttagas. Lunds Akademi-räntekammare och kontor den 17 Februari 1852. C. J. Zetterström. G. G. Borg.
Den 2z Majk. mina principer, har jag de-emot under detta njutit den tillfredsställelsen att finna flera Respective och upplyste Ledamöter inom alia Ständen med mig i detta ärende hysa lira tänkesätt, och i grund härutaf samt med åberopande af mina i detta Memorial anförda skäl, jemte den allmänna Opinionens yttrade vwillia emot allt hwad sa kallad Storbränning ar, protesterar jag härmed pä det kraftigaste emot all pannerymd för Bränwins-tillwerkning, som öfwerstiger den af 90 kannor; men i alla öfriga delar förenar jag mig med det Högloft. Utskottets Betänkande. Jag anhäller ödmjukeligen att detta mitt Memorial matte med Högloft. Utskottets Betänkande till de Resp. Sranden blifwa följaktigt. Och skulle detta Memorial utskrifwas och till Respective Niks-Ständen sa åtfölja Utskottets Betänkande, angående bestämmandet af wilkvren och afgisterne för Bränwins-tillwerkning, samt answarct för Bränwins och andea starra dryckers omaktliga brukOr kuxr». kdx krotocollo, ^lex. Uppläst hök' Ridd. och Adcln d. 2; Maji. Preste-Stander den 2; Borgare-Ständet d. 2; ^ Bonde-Atandck den 2; Utdrag af protokollet , hållet inför Riksens häglof!. Ständers Allmänna Bcswärsoch Ekonomie Uitskott, wid Urtima Riksdagen r Orebro den n Maji 1312. SD. Inlemnade Prosten och Ledamoten af Kongl. Masa-Orden Heer Mag:r G. L. Siwertson ett fa lydande )DärL>- Den 2z Maji. 34? wördsamt Memorial! Wid Bcänwins-förordningen bör i min tanka endast z:ne saker komma i fräga, för att undergå Riksens Högloft. Ständers granskning och förbättring: i:o Inställning af Bränwinsbränning, sa ofta Spannemäls-tillgängarne äro swaga; och härom torde »förbehållit öfwerlemnas
Och att romanförfattaren spatserar i sitt rum, funderande öfver, hur han skall länka samman sitt stoff och hur han •skall utarbeta en detalj, är det ett fel? Om han inte gör det, utan endast gifver referat öfver de tilldragelser, han varit i tillfälle att bevittna, då blir han genast illa åtgången för sin uraktlåtenhet att genomkomponera sitt ämne, för sitt förakt för sjelfva det arbete, som gör verket till ett konstverk. Hade det varit vår aktade doktors afeigt att afslöja en humbug, så hade han varit i sin goda rätt. Men bevis hade då behöfts. Hvem är författaren, han skildrat? Zola har nyligen fått uppbära skarpa tillvitelser, för att han ej varit exakt i sin skildring af grufarbetame i norra Frankrike. Om invändningarna varit befogade eller ej, det ha vi naturligtvis ej kunnat bedöma. Men äro de det, så är och förblir det ett stort fel hos författaren, att han ej gifvit sig ro till djupare studier bland det folk, han ville skildra — och skildra sant. Det är då hans kända fantasi, som tagit öfverhand öfver hans naturalism. För oss förefaller hans storartade skildring med dess Häckar men dess kolossala glanspunkter fullt sannolik i sin helhet Och det skulle ej förvåna mig, om man efter några år skulle böija tillstå det, liksom man nu medgifvit att mer än en skildring var fullt sann, hvilken man först, då den var ny, enstämmigt förklarade vara en hopsmidd lögn från början till slut. Naturligtvis måste en hvar uppskatta den grundtanke, som förledt doktor Munthe till utfallet emot de möderne författame. Han har under koleratiden i Napoli sett elände på nära håll, och han tycker det är lämpligare att söka lindra nöden än att kallt beskrifva den i hela dess ömklighet, en åsigt som torde delas såväl af omoderne som möderne celebriteter inom den författande verlden. Jag har kanske blifvit för vidlyftig i att framdraga detta enskilda fall af huru ogeneradt man anfaller författame och hur man blir omtyckt, när man.utöfvar denna lofliga geming.
Det torde derföre icke vara någon orimlighet att förutsätta, att bränvins-författningen snarare skall bidraga till bränvins-qvantitetens förökande, än lill dess förminskande, hvaraf åter skulle blifva en följd, att bränvinsprisen ännu ytterligare nedtryckas. Möjligt är till och med troligt, att dessa till en burjan komma att stiga, — delta blir dock icke beståndande; ty då prisen stiga,blir handteringen åter lönande, hvilket föranleder till många nedlagda bränneriers ånyo upptagande. Man känner den dryga skatt, sorn drabbar bränvinsbränningen i Preussen; den utgör en af detta lands betydligaste stalsintrader; priset på en kanna bränvin lär dock säl ian öfverstiga 18 sk. Svenskt Riksgäld; bränvin exporteras med fördel; icke ringa qvanliter deraf anses i lurendrejeriväg äfven inkomma till Sverige. Lyckas man åter icke att fördyra bränvinet, förfelas de moraliska ändamål, man genom bränvinskalten trott sig åstadkomma. Den välmening, som i detta hänseende gifvitsig tillkänna, skall emedlertid alltid värderas, äfven af den, som anser det exalterade nitet för något omotiveradt, enär det sökta ändamålet dels redan är vunnet, dels endast på annan väg står att erhålla. Bränvins-bränningens fiender tyckas hafva utgått från den förutsättningen, att dess olägenheter äro större än nånsin; att samhället står på branten af en moralisk afgrund, hvarifrån det. endast genom ett slags saltomortalsprång förmår rädda sig. De mest upprörande målningar hafva i detta hänseende blifvit framställde; alt dessa på vissa orter ega sin tilllämplighet, är ganska möjligt, men icke skall man derföre göra undantaget till regeln. Det moraliska förderfvet tillskrifves hufvudsaklignst husbebofs-bränningen, * dock är det icke numera i stugan, der fylleriet är mest rådande; det är på krogar, auctioner och marknader, således på de allmänna ställen , der man kcper sitt bränvin. I den provins, som är mig speciellare bekant, en af Sveriges rikaste provinser, är det en - 3o Bevilln. och Ekon.
Det är då för vederbörande kommuner oundgängligen nödvändigt, att få kännedom, såväl om den fattiges frejd, som trän hvilken ort han är, och om han der vistats så länge, att han derstädes bort hafva varit mantalsoch skattskrifves för att sedan med säkerhet kunna bedöma, hvilken kommuns skyldighet det är att gifva honom understöd. Vid sådana tillfällen vore det omöjligt att utreda alla dessa förhållanden, om man saknade tillgång till prestbetyget, enär detta alltid bör innehålla både hvem innehafvaren af detsamma är, och hvarifrån han kommer. Afven hans ålder är af stor vigt att veta, emedan, som vi alla känna, fattigvårds förordningen bestämmer en viss ålder, efter hvilken ingen, som kan blifva föremål för fattigunderstöd, är berättigad att ombyta försörjuingsort. Frih. Creutz: Med anledn. af hvad Hr Olivecrona anfört, ber jag att få yttra några ord. Hr Olivecrona har sagt, att min motion grundade sig på bristande kännedom om de motiver, som föranledt lagstiftaren till dessa stadganden. Det kan visserligen vara, att mina insigter i detta hänseende ej kunna mäta sig med den välde talarens, men vare härmed huru som helst, så tror jag 184 D e r> 3 Decembers. m. likväl att det ej blir svårt, om man går till grunden af såten, att utforska yttersta anledn. till prestbetygens upkomst. Den yttersta anledn. dertill lärer dock hufvudsakligen vara grundad på den förening, i hvilken Kyrkan står till Staten, och öfver hvilket ämne jag förut uttalat mina åsigter och äfven nu måste uttala mitt ogillande, och till åstadkommande af någon lös görelse utur denna förenings tvång syftar miu motion. I afs:de på ifrågavrde prestbetygs afskaffande, kan det synas svårt, jag medgifver det, i de förhållanden vi nu befinna oss, då våra komrounal etvrelser ej ännu äro utvecklade; men då jag upsatte denna min motion, var det i förmodan, att sådane snart skulle blifva organiserade, i hvilket fall jag skulle vilja lägga i dessas respekt, medlemmars händer en del af de ärenden, hvilka nu blott onödigtvis ligga i presterskapets.
Att församlingarne till kapellanernes aflöning bidragit, derpå finnes prof före 1681 års förordning, men tillika, att detta bidrag blifvit ansedt som frivilligt, hvarföre ock uppå allmogens anhållan '”att den halfspann säd, som soeknemännen af god vilja hafva beviljat på hvar gård årligen till kapellanerne, icke må en framgen och skyldig pålaga förblifva, utan de må konsidereras som kyrkoherdens ombudsmän, undantagandes hvad hvar och en af god vilja dem må gifva,” Kongl. Majit genom Resolution den 25 September 1675 förklarat, ”att der inga kapellaner för detta häfver varit eller eljest behöfves, och inga Kongl. Resolutioner finnas uppå att dersammastädes ingen kapellan församlingen påtränges, utan goda ja och samtycke deras, med mindre kyrkoherden kapellanen sjelf vill uppehålla;” hvilken Resolution i 1681 års Förordning åberopas och bekräftas. Med boställens anslående åt kapellanerne tillgick så, att dels klockarebohl åt dem upplätos, såsom ofvan är nämndt, dels kyrkoherdarnes annexoch stomhemman till deras begagnande öfverlemnades, dels utfärdades slut - Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 93. 27 ligen år 16811 ett allmänt förordnande om kapellanernes förseende med boställen af de Kronan genom reduktion tillfallne hemman, som icke till andra, för vigtigare ansedde ändamål, erfordrades; men der tillgång dertill saknades, förmodar Kongl. Majit uti Förordning den 16 November 172 7, ”att pastores lära så mycket villigare härtill lemna något af sina annexhemman, hvilket icke är nära till deras prestebohl beläget och sjelfva prestebohlet till styrka samt således derifrån omistligt, som allt hvad presterskapet är anslaget är uti ingen annan akt, och mening dem förundt, än till Gudstjenstens uppehållande, och arbetet dervid till stor del på kapellanerne ankommer.”
Denna fråga liar af löregide talare blifvit ganska fullständigt ventilerad; men det finnes dock en punkt, hvilken, så vidt jag kunnat förmärka, iinnu icke blifvit vidrörd. Det nr nemligen den lili Stats-Utsk:Is skrifvelse af den (i Mars 1800 liillmägtigc meddelade föreskrift, «alt R. Shr, lili beredande af tillgäng för Statens jernviigsbyggnader, beslutat alt ett fonderadt amorleringslån finge upptagas emot Svenska statsobligationer, lydande å utländskt mynt oell utfärdade å utländskt språk » Det är visserligen sannt, alt fullmävlige efter kontraktet endast upptagit ett län; men ingen lärer väl kunna bestrida att samma lån beslår af (vänne, nemligen ett amorleringslån och ett lån mot premie-obligationer. Dessa lån annoieras särskildt å utländsk börs; och vi hafva således de facto erhållit två, i stället för ett lån. Om delta är en sanning, så synes mig, att hvad Stats-Utsk:t bär såsom anmärkning löreslagit eller att fullmägiige icke »i allo» bandlat i öfverensstämmelse med R. Sius föreskrift, är fullt beriitligadt. Ilär är dock redan af liiregule talare utsagdt, alt frågan icke gäller något klander för hvad fullmägtige gjort; och äfven jag får, lör min del, deruti instämma. Jag bekänner att fullmägtige varit i della fall, så lill sågandes, ställde mellan två eldar; och anser, i likhet med Hr Cederschiöld, att på samma sätt, som ilo nu ådragit sig klander för premie-lånets upptagande, så bade de, äfven om de icke upptagit samma lån, blifvit klandrade. Något klandervotum lör fullmägtige synes mig således för innell del böra ifrågakomma. lag erkänner alt jag sätter mycket mer värde på en förvaltning, som, om ock icke efter bokstafvens föreskrift, handlar enligt hvad den anser vara för det allmänna fördelaktigast, än på en sådan förvaltning, som för formens skull icke vågar afse statens bästa och städse skyddar sig bakom gillia föreskrifter.
Detta synes antyda, att kontrollen öfver fosterbarnsindustrien icke kan undvara myndigheternas medverkan, och att privatverksam heten alltid bör stödjas af den offentliga myndighetens auktoritet och inflytande ~ ö j l i g e n kan den i utlandet förviirfvade erfarenheten tjäna oss till fingervisning, då vi en gkng i en - som jag hoppas - ej alltför aflägsen framtid skola i vhrt land ocli franiför allt i vår hufvud stad skrida till ordnandet af vart fosterbarnsvasende. Frågan ar, såsom ny för oss, ej lätt att lösa. Må ' det emellertid tillåtas mig att i korta drag skildra, hur jag tänkt mig, att man därvid bör gå till väga för att nalkas målet på ett för våra förhållanden lämpligt sätt och med hopp om den framgång för saken, som vi helt visst alla tillönska densamma, Framför allt måste fosterbarnsväsendet noga regleras så att icke hvem som helst har rättighet att ägna sig å t en s % ansvarsfull och grannlaga industri som fosterbarnsindustrien. Med andra ord, fosterbarnsindustrien måste i likhet med så många andra industrier vara underkastad ko~zcessionstvå.ng, p i det a t t man nia Kga någon garanti för, att endast 12impligcc personer drifva yrket. Helst Borde detta koncessionstvång vara allmänt och för hela landet gällande, icke endast lokalt, beroende på särskildt beslut af vederbörande kommunalmyndigheter, ty i så fall skulle möjligen inträffa, att fostermödrarna för att undgå kontrollen utflyttade till närliggande kommuner och dar ostörda fortsatte sitt handtverk. Exempel på dylika följder af koncessionstvånget finnas redan fr %n utlandet, och saken torde därföre vara att beakta. Underkastade ' koncession skulle alla titan undantag Vara, iivilka mot ersättning i en eller annan form ville emottaga friimmande barn i sin v %rd. I vissa utländska förordningar rörande fosterbarnsväsendet är, såsom vi ofvan sett, koncessionstvånget begränsadt endast ' till så- dana personer, som mottaga barn af sptid ålder; nien ehuru onekligt ar?
Adelsköld att uppgöra förslag' å kostnaden för anläggning af en smalspårig bana emellan Hessleholm och Christianstad och i öfrigt afgifva utlåtande i frågan. Herr Majoren afletnnade slikt utlåtande och förordade smalspårig bana, för hvilken kostnaden, enligt förslag, skulle utgöra 1.080,000 R:dr Runt. För erhållande af denna summa utfärdades en inbjudning till teckning af aktier, lydande hvardera å 100 R:dr. och har denna aktieteckning — inberäknadt 6.000 aktier för staden Christianstad — nu så fortskridit, att t,vå tredjedelar af erforderliga summan lärer blifvit tillvägabragt. i följd hvaraf man har all anledning hoppas det denna för staden och orten sä vigtiga fråga får en tillfredsställande lösning. Detta är likväl beroende af Rikets Ständer, helst om anslag eller fördelaktigt lån ej lemnäs, företaget svårligen kan komma till utförande. Och då jag nu, i följd af mina Kommittenters uppdrag, hos Rikets Höglofl.
S9laj:tö nåDiga faftflällelfe öfroerlemnat be iblanb ofroanbetörbe förlag, font af famt» liga 9tif&@tånben blifrott antagna; odj lomma följanbe, af ^ongl. 9ftaj:t Den 23 2lugufli nämnba år i nåber ftabfäflabe, tillägg od) föränbrtngar i ©runb* lagarneé jtabganben, mcbetft Emilla be förut voaranDe äro, i motfmaranbe be* lår, till all Eraft od) voerlatt uppfyäfne, att l)äbanefter fåfont ©runblag gälla: Rtffenö ©tänDerö Söanf förblifwer IjäDanefter, forn Den f>itttUé warit, unDer Riffenö ©tänDerö egen garanti od) wårD, få att Den oftörD må för» waltaé af De §ullmägtige, fjwarje ©tånD Dertill förorDnar, efter De DrDnin» gar, ©taDgar odj Reglementen, Ijwilfa reDan gjorDa äro, eller wtDare af Rt£» fenö ©tänDer göraö funna. Riffenö ©tänDer allena ega rätt att genom 23anfen utgifwa ©eDlar, font för mpnt i Rtfet må erfännaö. iDe^a ©e&lau ffola, wtD attforöran, efter öeraa lyöelfe, af Sanfen nteD ftlfwer inlofae. §• 14- l:o ^ufwuDjfaDen ©tocffyolm årlige utjfplDer.
Boye neka att en obegränsad hemmansklyfning är ledande till alldeles samma mål, som den afsöndring, hvilken i 2:dra capitlet förekommer, och att detta ej är hjelpt genom 2 §:n i i:sta capitlet, som definierar oss, så godt den kan, hvad med besultenhet förslås? Från åsidosättande af den grundsats, att hvad i lag förut stadgadt varit bör efterlefvas, hafva dessa författningar härflutit i så väl 1827 års författning, som i83i års förklaring, och jemväl detta förslag. Man har förgätit alt efterse hvad som efter metod och undervisningar kan till mantal läggas och hvad som särskildt till torp eller lägenhet skattläggas skall, och man har lagstiftat efter hugskott, så väl i lista, som i det 2:dra capitlet. Om man inskränker sig i afseende på hemmansklyfningen till jordområde, som efter metod och undervisning kan lill hemman läggas, och om man ej tillåter afsöndringar, der det ej är frågan om klyfning eller liemmanlalsläggning, då kommer man inom lagens gräns tillbaka, och då blir det endast upplåtelse på viss tid af 8 D < n 3 Februari f. in. jord, som aldra capitlet får till föremål. Ända ifrån Gustaf I:s tid hafva förminskningar af skattskyldig jord varit förbjudna, tills i sednare tider man funnit för godt att genom s. k. afsöndringar förrycka Kronans rätt till skatt af jorden och att derigenom skapa rättegångar om denna skatt. Jag skulle tro att det är likgiltigt i hvilken ordning man föredrager betänk., emedan samina brist på grundsats finnes ifrån den första §:n till den sista igenom hela förslaget. Hr von Hartmansdorff, Aug.: Ståndet finnér utan tvifvel hufvudsaken vara att komma till något afgörande, och att tvisten om sältet ej bör vara mycket tidspillande. Jag gör mig förvissad, att de herrar, som ämna deltaga i öfverläggningen, hafva läst ej mindre det aldra capitlet än det första.
Utskottet får, jemte hemställan, att dessa från Utskottets förslag sk i 1 jagtiga beslut mätte frånträdas, för den händelse, att härå icke fästes afseende, föreslå, att frågorna må afgöras genom omröstning, enligt så lydande voterings-proposilioner: 295:o Den. som antager den inför sel-1 ull. Utskottet åsatt Stäfver, laggoch botten-, af till och med fa verktums längd å de förra och högst 27 verktums längd å de senare aj ek, eller 40 sk. å 120 st., voterar ja; den det ej vill, voterar nej; vinner nej, bestämmes införsel-tullen å denna artikel till 1 R:dr 16 sk. för 120 stycken. 29G:o. Den, som, lika med Utskottet, anser, att Stäfver: laggoch bottenaf till och med 42 verktums längd d de förra och högst 27 verktums längd å de senarej af ek bör åsällas 8 sk. utförsel-tull, voterar ja; den, det ej vill, voterar nej; vinner nej, kommer ifrågavarande artikel alt tullfritt få utföras. 297:o.“ Den, som godkänner Utskottets förslag, att å Stäf - Forts, af Bevillning*-Utskottets Memorial, N.-o t[i. 3g ver, lag"- och botten-: af till och med ^2 verktums längd ä de förra och högst 27 verktums längd A de senare: af Bok-, Furueller Gran, bor bestämmas 8 sk. införsel-tull per 120 stycken, voterar ja; den, det ej vill, voterar nej; vinner nej, åsättes denna varuartikel 10 sk. tull vid införsel.
Detta project går icke ut på, att föröka Statens ntgifter utan motsvarande 6äkra fördelar; dessa äro icke problematiska såsom Gothaoch Södertelje-Canalers, hvarpå likväl redan Millioner äio uppoffrade, visserligen icke helt och hållit utan ändamål men åtminstone utan 6ynbar, knappast beräknelig nytta för medborgare i allmänhet, om man icke hänför dertill äran af att fullborda ett så kalladt Storverk, som man en gång börjat, ehuru under mer och mer aftagande förhoppningar af de mot de första sköna calculerna svarande fördelsr. jag vet att detta amne icke hör egenteligen i56 Den 6 Fébruarii, hit, men så vida äger det härmed gemenskap, att då Rikets Högloft, Ständer kunnat bevilja millioner till utförande af, i anseende till fördelarne problematiska projecter, man skäligen bör kunna vänta beviljandet af circa 100,000 R:dr till verkställande af ett sådant företag sorn det närvarande, hvarigenom man, snart sagt, utvidgar sitt eget lands odlade gränsor, eller såsom Herr Zetterstedt träffande säger, vframkallar ett nytt land ur Sveriges eget sköte." Detta kan man säga utan öfverdrift, när man erindrar sig att aflägsna ödemarker, otillgängliga för allt slag begagnande, då icke ens någon väg finnes genom dem, äro att anse 6åsom ett främmande land, dit ingen får, eller såsom här är fallet, dit ingen kan intränga. För icke längesedan hafva många trakter ii Norrbotten varit i samma ödes tillstånd. En enskilt man, hvars minne, hos hvarjerättskaffens medborgare, alltid inger vördnad och erkänsla, har der ur vilda skogar, ödsliga klippor och otiilgängeliga myror, med otroliga mödor och kostnader framkallat fruktbara fält, lönande Bergverk etc. Hvarföre skulle då icke Staten äfven göra något för denna ofta glömda, alltid misskända ort?