Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den festvecka, med hvilken vi för två år sedan (våren 1882) ju ej kunde underlåta att fira hans tillryggalagda åttio år, var för honom en verklig pinovecka. Källan till Lönnrots godlynthet var ej endast den sällsynta jemvigten i hans sinne. Hans föräldrar hade varit fromt folk och efter sin enfaldiga uppfattning sökt uppfostra sina barn till gudsfruktan. Sin barnatro lär han ej någonsin hafva helt och hållet förlorat, och på sina äldre dagar återvann han den i alla fall mera klar. Hans fromhet bidrog verksamt till hans naturliga godlynthet. Ödmjukheten inför den Allsmäktiges domslut tillät honom lättare bära de svåra motgångar, utan hvilka ej heller honom unnades att genomgå lifvet. Den första händelsen af detta slag och den hemskaste var den, när hans ofvannämde äldre fosterson drunknade. Hemsk blef denna sorgliga tilldragelse derigenom, att Lönnrot sjelf satt vid styret, när båten under en färd nedför ström stötte på en undervattenssten och kantrade. Detta inträffade en midsommardagsmorgon, antagligen år 1839. Han hade då varit natten öfver på Polvila och begaf sig som vanligt med båt till staden, åtföljd af denne yngling och en tjensteflicka, hvilka skulle i kyrkan. Båda dessa unga drunknade, och endast med ansträngandet af alla sina krafter lyckades det Lönnrot sjelf att uppnå land, sedan han fåfängt sökt att rädda de andra. Flera år senare träffade, honom här i Helsingfors den olyckan, att en af hans makas nära slägtingar, en student som med sina goda naturgåfvor och allvarliga studier om sig ingaf stora förhoppningar, af olycklig kärlek beröfvade sig lifvet. Tyngst att bära torde för honom likväl ha varit de härjningar, som i hans familj anstäldes af döden, hvilken bortryckte först hans maka12 och sedan, med kortare och längre mellantider, tre döttrar.13 Långt tidigare hade döden borttagit hans förstfödde vid ett års ålder. Hur han upptog sådana hårda slag synes bäst af ett bref, som han skref i april 1869 till en fader, hvilken då hade mist tre barn.
Porslin, oäkta. I afseende å “oäkta Porslin" har Utskottet föreslagit, att införselsafgifterna måtte nedsättas, för “kvitt eller enfärgadt, men omåladt* från 5 till 4 öre å “tallrickar“ och från 10 till 8 öre skålpundet å “andra pjeser“, samt för “måladt eller tryckt*, från 10 till 8 öre å “tallrickar“ och från 18 till 15 öro per skålpund å “andra pjeser.“ Härtill hafva Ridderskapet och Adeln som Borgareoch Bonde-Stånden lemnat bifall, hvarföre Utskottet inbjuder Preste-Ståndet, som i strid dermed bibehållit de nu gällande tullbestämmelserna, att afstå från sin mening och: instämma i de öfriga Ståndens beslut. Afgifternas belopp måste eljest afgöras genom omröst - Pomeransknoppar och skal. BevillningsUtskottets Memorial N:o 13.
Jag hemställer för öfrigt till Ridderskapet och Adeln , hvilketdera bör antagas. Dock får jag anmärka, att äfven Köpmän, som varit närvarande i BevillningsUskoitet, fruktat att om tullen på Arrack blef för låg, skulle det hända, att man införde Sädesbrännvin under namn af Arrack, då priset ej differerar alltför mycket. Detta har varit anledningen hvarföre tullen blifvit satt till 60 procent, som annars ej , i afseende på försnillningen, är då lämpeligt ; men man har Utgått från den princip, att söka utfinna hvad som är nyttigt för Staten. Grefve Spens, Carl Gustaf-, Jag får anhålla, att vid föredragningen af tariffen, vid hvart ämne där någon reserverat sig, reservationen måtte blifva ånyo uppläst. Jag tror det var* nödvändigt, att alla möjliga medel begagnas. Den i3 Augusti e. nu för att väcka uppmärksamheten på de orsaker,' som kunna föranleda till förändring eller bibehållande af den föreslagne tullprocenten. Eljest fruktar jag, att när vi skola genomgå iooo artiklar, vi för hastigt genomgå sakenDet bar redan visat sig olikheter emellan Utskottets egne Ledamöter mellan 30 och 60 procent, och det är, hvad Arrack beträffar, för betydligt, att man icke behöfver höra reservationerne. Grefve von Råfen, Axel: Jag tror att 60 procent, som Bevillningsutskottet sist föreslagit , ej är för högt. Denna vara är af alla utländska varor den sorn mest fallit. Behofvet har nästan försvunnit, orsaken känner jag ej. Man vet att det skepp sora från Batavia hembragte Arrack förled it år , kunde med vinst sälja den för 4 R;dr kannan. Denna var verkeligen god arrack. Den andra, sora mest kommit in genom lurendrägeri, är sådan , som varit casserad i Holland. Verkeligen god arrack kan visserligen bära sig med denna tull. Friherre Wrangel, Henning; Sora vi åt Regeringen öfverlemnst att nedsätta tullen , så synes det ej vara af nöden att ventilera, om hvad sora är för högt utan blott ora hvad sorn är för lågt.
Utsktts redaklionsförslag godkändes. 3:dje punkten. Hr Printzensköld, Carl: R. och Ad. torde erinra sig, att det beslut, som nu BankoUtsk:tet inbjudit R. o. Ad. alt frånträda, fattades först elter långvarig diskussion och derefter verkställd votering. Jag anser, att det skulle vara orätt af detta Stånd, att antaga inbjudningen i stället för att låta saken bero på afgörandet inom förstärkt BankoUtsk. Jag för min del anhåller, att R. o. Ad., med vidblifvande af sitt en gång fattade beslut, måtte afslå inbjudningen. Hr von Ehrenheim, Per Jakob: I motsats till Hr Printzensköld, vågar jag hemställa om bifall till Utsk:ts inbjudning och att R. o. Ad. således målte frångå sitt i frågan härom förut fattade beslut. Jag gör det af den orsak, att jag anser Utsk:ts af tvenne andra Riksstånd gillade förslag om fortsatt indragning å Bankens fastighets-lånefond, stå i fullkomlig öfverensstämmelse med det beslut, R. o. Ad. vid förra riksdagen fattat. Hr Nordenfelt, Enar: Jag vill visserligen gerna med gifva Hr Printzensköld, att R. o. Ad. i allmänhet följt den grundsatsen, att ej frångå sina en gång fattade beslut, synnerligast dä de blifvit afgjorda genom votering. Men då man med säkerhet kan förutse sakens utgång inom förstärkt BankoUtsk., så anser jag, att R. o. A. för tidens vinnande gerna kunde antaga den af Utslct föreslagna inbjudning, hvarföre jag anhåller om propos. å bifall dertill. Hr Ehrenhoff, Gustaf Herman: Då R. o. Ad. ej för länge sedan och för öfrigt vid flera föregående tillfällen förklarat det inkonseqvent att antaga inbjudningar, som åsyfta ett frånträdande af R. o. Ad:s förut fattade beslut, hemställer jag att R. o. A. måtte afslå Utslcts i detta hänseende gjorda framställning och godkänna voter.-proposm. Hr Printzensköld:
Frågan om hvilkendera grundlagstolkningen är den rätta eller den, som i lagskipningen skulle göra sig gällande, blefve ingalunda afgjord genom Kongl. Maj:ts bifall till den af Rikets Ständer beslutade lydelsen af författningen. och dertill kommer äfven, att samma författning, hvilken i särskilda kategorier med olika straffgrader fördelar förbrytelser, som i Missgernings-Balkens 8:de Kapitel äro sammanförde i en, lätteligen kunde medföra en betänklig osäkerhet i tilllämpningen å brott, sorn efter Tryckfrihets-Förordningens ordalydelse borde bestraffas enligt nämnde Kapitel eller någon viss § deruti. — i betraktande häraf är det visserligen icke otänkbart att en önskvärd förbättring i allmänna Kriminal-lagen kan bero af en i allt läll behöflig ändring af Tryckfrihets-Förordningens ifrågavarande stadganden, och har deruti legat en ytterligare uppmaning för Konstitutions-Utskottet att framställa lörslag till en dylik grundlagsändring. Vid fullgörandet af denna pligt har Konstitutionsutskottet, under förutsättning att ofvanuppräknade förbrytelser fortfarande borde såsom urbota anses, trott sig i öfrigt väl böra lämpa straffpåföljderne efter dem, som för likartade rättskränkningar blifvit i den föreslagna författningen angående ansvar för förfalskningsbrott och bedrägeri bestämde, men tillika, med afseende å de förra förbrytelsernes färre modifikationer, kunna inskränka straff-latituden; hvarjemte Utskottet i stället för straffarbete föreslagit den förut i Tryckfrihets-Förordningen, § 5 mom. 15, upptagna straffarten fängelse å fästning. Det har icke kunnat undfalla Konstitutions-Utskottet, att Tryckfrihets-Förordningen å andra ställen, än de nu anmärkte, innehåller hänvisningar till stadganden i allmän Kriminal-lag och jemväl i sådane delar tarfvar en rättelse.
Minsta bot vare Fem Riksdaler Riksmynt, ändå att beloppet, efter särskild i lagen utsatt beräkningsgrund, kunde ringare blifva. Högsta bot vare Femhundra Riksdaler Riksmynt, der ej antingen annorledes i lagen uttryckligen bestämdt är, eller ock ett högre belopp, efter särskild, för vissa fall stadgad, beräkningsgrund, kan äga rum. 9 §. Från utmätning af böter skola undantagas nödiga gångoch sängkläder för den sakfällde, hans hustru och oförsörjda barn; så ock af det förråd, som i huset finnes, hvad till deras underhåll i en månads tid erfordras. 10 §. Saknas hos den, sorn blifvit till böter fälld, tillgång till deras fulla gäldande; då skola böterna, utom i de fall, som i 11 § detta Kap. och 7 § 4 Kap. nämnas, till fängelse vid vatten och bröd förvandlas. För qvinna, som hafvande är eller barn ammar, eller för den, som yngre är än aderton år, äge fängelse vid vatten och bröd ej rum. Samma lag vare, om någon finnes ej kunna, utan våda för helsan, sådant fängelse undergå. I dessa fall skall den bötfallde hållas i annat fängelse tre gånger så lång tid, som han eljest skolat fängelse vid vatten och bröd undergå. 12 §. Skola böter förvandlas, de der genom flera domar ålagda äro; varde den förvandling efter böternas sammanräknade belopp gjord, på sätt i 10 eller 11 § sägs. Har någon del af böterna redan blifvit till fängelsestraff förvandlad; vare den förvandling förfallen och förvandling af samtliga böterna verkställd, såsom nu nämndt är. Lag samma vare, om till verkställighet på en gång förekomma särskilda fängelsestraff, hvartill böter efter 10 eller 11 § förvandlade blifvit. 13 §. Om förvandling af böter efter 10, 11 eller 12 § förordne Konungens Befallningshafvande. 14 §. Ar straff beroende af värdet å viss egendom; gäfle det värde egendomen hade å den tid brottet föröfvades. 15 §. Särskilda straff för embetsman äro: 1. Afsättning. 2. Mistning af embete. 16 §.
Då denna förändring skulle leda till förenkling uti uppbörd och redovisning, samt, utan någon Verklig förlust för Stals-Verket, Bergslagen erhölle lättnad derigenom*att tull icke behöfde att erläggas för den koppar,. sorn inom Riket användes, bär Utskottet, som redan uti Betänkandet angående reglering, af utgifterne å Riks-Statens 2.a HufVud-Titel, föreslagit de, i följd häraf, erforderlig®- förändringar uti löne-staten vid Avesta, funnit sig böra lill hvad Kongl. Maj:t i fråga om koppartullens upphörande vid Avesta och uppbärande ensamt vid utskeppningen föreslagit,böra tillstyrka* Rikets Ständers bifall, samt att följaktligen denna serskilda ränte-titel må försvinna. 9:o. Tiondeoch Hainmarskattsjern. Vid sista statsjregleringen beräknades det förra eller tionde-tack jernet till 16,000Si S), som* tipp Logos , ä 5 R:dr 24 sk., till 88,000 R:dr„ Jemte det Utskottet, i afseende å väckt motion om tillökning uti skattefrihels-dygncn vid lackjerns-blåsningar, åberopar dess serskilda utlåtande, härvid bilagd t under Litt. F, har Utskottet, då tiönde-taekjernet under åren 1833—1837 per medium utgjort 17,500 Sk®, ansett sig, oagtadt den nedsättning, som skulle blifvaen följd af bifall till hvad uti berörde utlåtande är vordet tillstyrkt, kunna föreslå den uti Kongl. Propositionen upptagne beräkning af 17,000 Sk®, a 6 R:dr till 102,000: Hammarskatts jernet beräknades vid sista ståts-regleringen lill 4,500 Sk®, med ett värde af 70,500 R:dr.
Beträffande hvad Hr von Hartmansdorff yttrat i anseende derå, att man måste taga från den rike, hvad den fattige icke mäktar gifva, så får jag säga, att hvad den fattige verkligen icke mäktar gifva, det bör för honom afskrifvas, men att hvar och en, som mäktar gifva, han måste göra det. Detta är den enda grunden för bevilln:n. Den hvilar på rätt och rättvisa, och följas andra grunder för en lagstiftning, så kan ingen stå säker i sina rättigheter. Hr von Hartmansdorff: Om någon ändring skall göras i förevande §, så skulle jag önska, att hon skedde genom återremiss, på det att denna fråga måtte ånyo behandlas inom Utsk., der begreppet om rättvisa icke tordg alldeles öfverensstämma med hvad Gr. af Ugglas här yttrat. Frill. Palmstjerna: Vid noga pröfvande har jag åtminstone trott mig finna, att någon återremiss i detta hänseende icke kan vara af nöden, serdeles om man sammanslår l:sta och 2:dra mom:na, hvilka dä skulle erhålla följande lydelse: ” bevilln. utgöres vidare af enskilda Banker, alla öfriga Aktiebolag — Associationer, Societeter, Verk, Hypotheks — och andra allmänna inrätt - Den 27 Maj e. m. 433 inrättningar med flera proc. af utdelningen. Redaktionen är så enkel och bestämd, att någon återremiss i detta hänseende icke i min tanka är af nöden. Frih. af Schmidt: Afven jag kan icke annat än motsätta mig återremiss af denna punkt, enär jag är öfvertygad derom, att dermed icke skulle vinnas det resultat jag åsyftat.
K-ora edo^ue med liu^nin» pä loldsamlin^en, tor att upploppet dämpa. Varder denna Åtvarning iode genast ätl^dd, vare delaldasvaren pliZ^i» elter, ^enom trumpet eller trumma, ^ikvet teoden till allmän tystnad, läts med döF rö8t upplä5a täljande I Konungens ood la^arnes namn ant^des den där desintliZa doldsamlin^ att genast ät8dilja8 ooli sig frän 8täl!et degisva, vid äfventyr, iode allena8t att sdarp-sdjutning (eller Lavalleri-odoc^ue med duggning) pä iöldsamlingen genast dörjar ool, tortlar, intillde.88 plat8en varder frän densamma detiiad, utan ood att de per8oner deraf, 8om, oaktadt denna Åtvarning, väld8amdeter ulötva eller tredsdas att qvarstanna ood 8älunda trotsa ood mot8ätta sig allmän ordning, domma att ester denna lag 8tratsa8. I 8amma stund, 8om denna uppläsning dörjar, läte desäldafvaren i medlet as truppen8 forsta led doja en röd 8tandar eller sana, till allmänt teoden, att de8lut till sdarpsdjutning är lattadt; 8dolande detta teoden se - äo,r»/. VadrA-ir , ^Vio ^2. ilsrmera lilias kögkuret, 83 länge skarpsljutningen kortkar oell intilldess koiksamiingen skingrad är. Mluppläsningen lilslutad, mä köln, kogst LM minuters rädrum lemnäs koiksamiingen att draga sig undan; weil om, elter dessa minuters körlopp, koiksamiingen ioks krän stället sig degilvit, IZLs l>okälirakvaren skarpslqutningen utur kandgevären eilerLavalleri-ckoque med liuggning genast vidtaga.
Exc. Hr Gr. o. Landtmms propos,; men innan jaa slutar må det tillåtas mig att, med ani. af det utdrag utaf stamtaflorna, som blifvit Utiåt:t bifogadt, fästa upmärksamhet på sjelfva tvistefrågan. Visserligen är det nästan tidigt, att bestämdt uttala sig öfver hvilken som har rätt, antingen utgifvaren af ättartaflorna eller utgifvaren af stamtaflorna, men det tyckes dock klart framgå af det Utsk:ts Utlåt, bifogade extrakt af genealogierna öfver adliga ätterna Lilliehöök, att då alla de olika Lilliehöökska ätterna härstamma från en enda person, och från hans 2me söner utgå 2:ne olika linier, måste dessa 2:ne söner betraktas såsom stamfader, hvardera för sin ättegren, och det är så mycket troligare, som på originalstamtaflan finnes särskildt anmärkt hvem som började hvardera ätten. Deremot har ättartaflornas ut - Dea Sfi Oktober. gifvare velat göra Anders Pedersson, sonson till stamfadern för adliga ätten Lilliehöök af Fårdala N:o 1, Brynte Berthilsson, till den första af Fårdalaslägten, på den gruud att han skulle vara det enda riksråd, som bevisligen funnits i familjen, och det endast vore riksrådsättlingar som kunde i riddareklassen introduceras. Men dervid förekommer att äfven Brynte Berthilsson står i genealogien såsom Svea Rik< s Råd, och som han lefde på 1400-talet, så torde vara ganska svårt för hvilken historiker som helst, att kunna med bestämdhet afgöra huruvida han verkligen var Svea Rikes Råd eller icke. Det minsta man kan säga, ar att saken är så tvistig och blir åtminstone så svår att afgöra, att det är för tidigt anse den såsom afslutad, och oriktigt att, då låta en sådan handling som denna stå qvar i tryck, hvilken kan anses såsom förnärmande för de personer den rörer. Jag anhåller således vördsamt om propos. på bifall till det förslag jag framställt. Hr Printzensköld:
Harald var i allmänhet mera gladlynt än Erik; Erik var djupare och, till följe af sitt kontemplativa lif, måhända mera svärmisk. Emellan dem rådde nästan samma skillnad, som mellan Stella och Irene; Harald liknade mera Stella, Erik liknade mera Irene. Derför var det äfven lämpligare och naturligare, att Harald var bunden af Irene och Erik af Stella. Ty magneters olika poler attrahera ju hvarandra. – Du kan väl förstå, hurudant nöje det gör mig, att det gått såsom det gått. Men säg, Harald, tyckte du inte uppå dig, att du skulle börja älska Stella? – Jag tror det ej; som en syster ansåg jag henne ifrån den första stunden och så kommer jag att anse henne allt framdeles. – Anande derpå med en fin instinkt, att en annan vändning kunde göra godt för Erik att åhöra, tillade han: – ja, hade jag varit i ditt ställe, så hvem vet, då hade jag älskat Stella. Träffad häraf svarade Erik: – Du är mycket skälmsk, Harald; men jag vill bekänna för dig någonting. Glad är jag, att du älskar Irene och håller af Stella såsom en syster, men det gjorde mig ett hemligt nöje, då du sade, att du äfven kunnat älska Stella Jag har aldrig älskat förr och aldrig ens tänkt öfver sådana saker, men tror du, att vissa omständigheter kunnat göra, att man börjat älska en annan, än den man älskar i detta nu? – Ja, jag tror det. – Och att man kanske kunde älska mera än en gång? – Äfven det tror jag, Jag har älskat en gång förut, en, en, som nu ... är i mullen. – Och din kärlek då var ren, såsom nu? – Ren – svarade Harald med ett alfvar och en häftighet, hvartill han ännu icke gjort sig skyldig ... i denna berättelse – ren ja, så ren, som min kärlek nånsin kan blifva det. Ren ja. Men vet du Erik, min vän och bror, jag har sett syner, jag har haft föreställningar, som kommit mig att fasa. Och jag har tviflat på min renhet. Erik sade härvid intet och båda gingo de att stoppa i sina pipor. Erik kastade om ämnet: – Underligt ändå! Båda sakna vi, vi minnas blott far och mor.
De grunder , hvilka finnas för inskränkning af omyndig persons förvaltning utaf dess egendom och rättighet att deraf göra gåfvor, bortfalla sålunda helt och hållet vid förordnanden genom testamente. Utskottet tyckes äfven hafva erkänt sanningen häraf, då det kommit till den ytterligare slutföljd, att ensamt omyndighets-tillsl^adet ej hindrar omyndig person göra testamente, ehuru samma slutföljd synes icke fullt öfverensstämma med Utskottets föregående resonement. Dessutom bör man besinna, att mot missbruk af testaments-rätten annat correctiv ej ansetts nödigt, än det, som omnämnes i 17 Cap. Ärfda-Balken, i följd hvaraf endast viss slags egendom eller del deraf tillåtes att på det sätt användas. Lagstiftaren, som icke kunnat förbise dessa förhållanden, har också, på sätt redan blifvit nämndt, stadgat, att mö, sedan hon hunnit till moget förstånd, eger våld göra testamente, ändock hon under förmyndares värjo är. Af detta uttryck synes tydligen, att Lagstiftaren lågt mera vigt på förståndets utveckling än årtalet, som icke alltid står i förhållande till det förra. Giltigheten af mös testamente måste således hufvudsakligen bero på den bevisning, som förebringas om hennes förstånds-mognad. Ehuru af sådan orsak någon viss tids bestämmelse här icke kau komma i fråga, synes man dock ega anledning till den allmänna slutsats, att qvinna vid iS år hunnit till den förstånds-mognad, som för henne är behöflig, enär denna ålder blifvit bestämd för hennes inträdande i privallifvets vigtigaste förhållanden och öfvertagande af alla de derifrån härflytande skyldigheter och pligter. Då qvinna vid i5 år anses ega sådan mognad i förståndet, att lion icke blott kan utse dea man, vid hvilken hon, med oupplösliga band, skäll fästa sin framtid och lycka, utan äfven uppfylla en Lag-Utskottets Betänkande N:o 126. husmoders alla och vidsträckta pligter, så synes mig som hon äfven kunde anses ega tillräckligt förstånd, för att utse en person, hvilken eger emottaga hennes efterlemnade egendom.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken yttrade, att, enär fråga blifvit väckt om ExpeditionsUtskottets behörighet, att till RiksSlånden inkomma med förevarande Memorial, ansåg Hans Excellence sig böra i denna omständighet gifva dess tanka tillkänna; och som icke allenast 36 § Riksdagsordningen stadgade, att Rikets Ständer böra välja och förordna ett Expeditionsutskott, för att uppsätta de Expeditioner, som af Stånden gemensamt utfärdas, samt Riksdagsbeslutet, utan ock § Riksdagsordningen medgifver hvarje Utskott, att till RiksSlånden inkomma med pradiminaira hemställanden och förfrågningar; alltså, och enär frågan om tiden för nästa Riksdags början innefattade ett ämne, som, enligt 49 § RegeringsFormen, och 2 § Riksdagsordningen måste uti Riksdagsbeslutet upptagas, ansåg Hans Excellence, till följd af de utaf honom först åberopade Grund lagsStadganden, ExpeditionsUtskottet hafva ägt laglig anledning, att, på sätt som skett, inkomma till RiksStåuden med förfrågan uti nyssnämnde afseende. Då nu Grefve Frölich, under förmenande, alt ExpeditionsUtskoltels Memo - Den 10 Februarii f. m. rial icke i Grundlagsenlig form tillkommit, yrkat, att samma Memorial borde lemnäs ulan afseende, och derå begärt proposition, fann Hans Excellence sig icke berättigad, att en slik proposition meddela, men fick dock fråga, om Ridderskapet och Adeln yrkade, den af Grefve Frölich sålunda begärda proposition. Ropades Ja och Nej. Herr Hjerta: Jag hemställer, om icke Propositionen kunde blifva sådan, som Herr Munck af Rosenschöld först föreslog den, nemligen att, med ogillande af ExpedilionsUtskottets Memorial, detsamma må läggas lill bandlitigarne.
Men på samma gång de hade blifvit Svenska undersåter ägde de ock rätt till det skydd äfven i religiöst hänseende, som hvarje annan Svensk man; Och' det är ett sådant skydd, sorn man ansett dem vara förbehållet i grundlagens ofta nämnde §, som, påminnande om den äldre Konungaförsäkran, ej eller syntes hafva för ändamål att fastställa några nya rättigheter åt folket, utan blott att försäkra detsamma derom att deras i lag grundade rättigheter skulle af Konungen upprätthållas och skyddas, och ej af Honom kränkas. Den religiösa frihet lagarne medgåfvo, om än inskränkt, var en biand dessa rättigheter; Och derför ålades Konungen att »skydda hvar och en vid en fri utöfning af sin religion, så vidt lian derigenom icke störer samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommer.» Att meningen varit annan framstår ej eller såsom ovillkorligt ur sjelfva ordalydelsen. Visserligen blef religionsfriheten, enligt den nyare tidens åsigter, såsom en af menniskans dyrbaraste rättigheter i särskilde länder fastställd i sjelfva statsförfattningen, eller med andra ord antagen såsom en statsgrundsats; men om än Lag-Vtskollclt Betänkande Jt? 46. 11 de idéer, som härvid gjorde sig gällande, hade framträngt till Norden; om än de inverkade på den statshvälfning, derigenom Svenska folket återeröfrade en af envåldsmakten våldförd frihet, vittna likväl företeelserne under det halfva sekel, som sedermera förflutit, som skulle detta folk ej velat vinna samma frihet med uppoffring af det skydd de städse i lagarne egt för sin religiösa lära, för den religion, för hvilken det kämpat och blödt och för den tro det från fädren ärft. Dessa företeelser låta svårligen på annat sätt sig förklaras. Det är nemligen bekant, hurusom Rikets domaremakt, utan hinder af Regeringsformens 16 §, tillämpat den för affall från vår rena evangeliska lära och utspridande af villfarande lärosals i 3 och 4 §§ af 1 Kap. Missgernings-Balken stadgade påföljd; Och de enstaka röster, som inom representationen blifvit höjde, för att få dessa sednare lagrum upphäfne, såsom stridande mot gällande grundlag, hafva jemväl varit fruktlösa.