Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Uplästes följande af Hr af Geijerstam, Joli. Henrik, inlemnade Mern.: Af enskildta angelägenheter nödsakad att, för någon tid afresa från hufvudstaden, anhåller jag vördsamt, att, med bibehållande af min Riksdagsmanna-rätt, få afsäga mig den plats jag hittills haft såsom ledamot af BankoUtsk. R. o. Ad. lemnade äfven härtill sitt bifall. Uplästes jemväl följande af Hr Gripensvärd, Jakob Olof, inlemnade Mern.: lien 8 Juli f. m. 127 Sorn jag för min helsås vårdande är i behof af att, för någon längre tid, afresa från hnfvudstaden, nödgas jag härmed anhålla, att blifva entledigad från de mig anförtrodde befattningar att vara ledamot i LagUlsk. och Suppleant i StatsUtsk. samt Bänkman, under anhållan tillika, att vid min Riksdagsmannarätt fortfarande få varda bibehållen. Afven denna anhållan bifölls; hvarefter Hr Gr. o. Landtm, anmodade Hrr Elektorer, att vid deras nästa sammanträde utse en ledamot i Bevilln:sUtsk. efter Hr Rehnberg, en ledamot i RankoUtsk. efter Hr Gripensvärd, samt en Suppleant i StatsUtsk. efter den sistnämnde. Hr Hedenstjerna, Carl Johan: Nödsakad att lemna hufvudstaden för min helsås skötande, får jag anhålla, det Ståndet täcktes tillåta mig, att, med bibehållande af min Riksdagsmanna-rätt, få afsäga mig förtroendet att vara Elektor. R. o. Ad. lemuade härtill sitt bifall, hvarefter Hr Gr. o. Landtm, anmodade Hrr Bänkmän, att utse en Elektor i st. f. Hr Hedenstjerna. Med tillkännagifvande, att Talmännen, vid i går hållet sammanträde för att öfverenskomma om föredragningen af åtskilliga inkomne ärenden, varit af den tanke, att till RiksStin borde hemställas, att Const.Utsk:s Mern.
Så kom jag i nya kretsar, fick många bekanta, men min hustru blef svartsjuk på dem hon ville ha mig för sig själf, men hvad värre var, hon ville äfven ha mina vänner för sig själf och så blef jag ensam med min svartsjuka. GUSTAF. Du har anlag för den sjukan, du! FORDRINGSEGARE. 19 ADOLF. Jag fruktade att förlora henne och sökte förekomma det, var det underligt? Men jag fruktade aldrig hon skulle bli mig otrogen GUSTAF. Nej, det fruktar aldrig en äkta man! ADOLF. Nej, är det inte märkvärdigt! Det jag fruktade, var egentligen att vännerna skulle få inflytande hos henne och därigenom indirekt makt öfver mig och det kunde jag inte tåla. GUSTAF. Ni hade olika meningar således, din hustru och du! ADOLF. Efter du redan hört så mycket, så ska du få höra allt. Min hustru har en själfständig natur hvad ler du åt? GUSTAF. Gå på du! Hon hade en själfständig natur... ADOLF. Som icke ville ta emot något från mig... GUSTAF. Men från alla andra! ADOLF (efter en paus). Ja! Och det tycktes som om hon särskildt skulle hata mina meningar, därför att de kommo från mig och icke därför att de voro FORDRINGSEGARE. 20 orimliga. Ty ofta kunde det hända att hon kom fram med mina idéer från äldre datum och forcerade som sina; ja, det kunde hända, att en af mina vänner ingaf henne mina idéer direkt hemtade från mig, och då smakade det. Allt smakade, utom det som kom från mig. GUSTAF. Det vill säga, du är inte riktigt lycklig? ADOLF. Jo, jag är lycklig! Jag har fått den jag velat, och jag har aldrig önskat någon annan. GUSTAF. Och aldrig önskat vara fri? ADOLF. Nej, det kan jag inte säga. Jo, ibland har jag förestält mig att en hvila skulle inträda om jag vore fri men bara hon lemnat mig, har jag längtat efter henne, längtat efter henne som efter mina armar och ben!
Detta Utsk:s äfven efter återremiss, fortsatta förslag, förändrades dock genom slutliga afgörandet uti förstärkt Utsk. på så sätt att när en sådan tillökning komrne i fråga, skulle banken förstärka sin silfverfond med halfva beloppet af de på densamma dragna assignationerna. Men detta bud blefve, på sätt, om jag icke fattat orätt, hvad Gr. Gyldenstolpe nyss anförde, blott ett chartek, en omöjlighet att verkställa; ty när är det väl man kan förmoda alt en och annan privatbank skall upphöra och dess rörelse af II. St:s bank ersättas? Jo det är under dåliga konjunk turer i handeln då vexelbrist föranleder mycket silfvers uttagande ur banken. Under sådana förhållanden kari banken icke köpa silfver utan mycket stor bekostnad och en kostnad som blefve en onyttig uppoffring, emedan det inköpta silfret fordrade en ny vexellillgång, hvilken endast kunde betäckas genom nya silfverutlag ur banken. Nu har likväl BankoUtsk, så till vida gifvit vika för den farhåga som vid förra riksdagen föranledde då stadgade inskränkning i Utsk:s förslag, alt icke den sedelstock, som genom en privatbanks indragning försvinner utan blott hälften deraf skulle genom riksbanken ersättas. Härigenom vinnes det åsyftade ändamålet, utan att genom ett svårt verkställbar vilkor tillintetgöra den hufvudsak ihan velat befrämja. Jag tillstyrker bifall till Utskts betänk. Då nu öfverläggningen ansågs vara fulländad, framställde H r Gr. o. Landtm, alt i afseende på BankoUtskis ifrågavar. mern. hvarå flera ledamöter yrkat bifall, Hr von Hartmansdorff före - 202 Den 25 Joli. slagit, att R. o. Ad. matte bifalla detsamma med den förändring att uti 4:de mom. efter orden ”2,500,000 r:dr b:ko” skulle tilläggas: ”och såsom fond för de sedlar, banken genom infriande af ofvanberörde assignationer, kan komma att utgifva, anskaffas metallisk valuta, motsvarande halfva beloppet”. Uppå sedermera framställd propos. biföll R. o. Ad.
Det är ej elakhet, blott barnslig kittslighet, ett oförstånd, som visst icke passar hvarken för hennes kön, eller ålder — men ingen lär också hafva sagt henne huru fult och illa det är att retas med ¯någon¯, mycket mindre med sin egen syster, som oaktadt hennes fel, ändå älskar henne — ty icke sannt: fröken Emma skulle aldrig på allvar önska att det hände fröken Jeanette något ondt?» «Nog har mamsell rätt i det,» svarade Emma eftersinnande. «Jag minnes nu huru jag i vintras gret när hon var sjuk, och bad Gud att hon ej skulle dö; utan att alls tänka på att hon några dagar förrän hon sjuknade, till och med narrade pappa att skratta åt mig, som likväl sällan händer, och det i närvaro af flera herrar till» «Nu är jag äfven öfvertygad,» försäkrade Elise, «att fröken Emma, bara hon med allvar vill, kan vänja sin syster från att gäckas med sig, och sig sjelf att stamma.» «Ack söta goda mamsell, det hade jag nog lust att försöka; men huru?» «Genom en ihärdig uppmärksamhet på sig sjelf. Fordrar fröken Jeanette någon liten tjenst eller biträde, vet jag nog, att hennes goda syster uträttar det gerna, ty hvad är vackrare än hjelpsamhet emellan syskon? Har hon deremot lust att retas, låtsa då hvarken höra eller se henne, ty det lönar ej mödan att förarga sig; gå bort ifrån henne men visa intet humör, hon skall då blygas, och låta bli en annan gång. Äfven bör fröken taga sig till vara för vissa ord, som äro henne svårare att uttala. Fröken har till exempel lättare att säga: «goda tant» än «söta tant» som då blir sta — tant. Håll så ut en tid, och jag svarar för att alla skola anse fröken Emma, för en god och söt flicka, som endast varit för häftig och snarsticken ända till dess hon träffade en som vänskapsfullt och uppriktigt sade henne sina fel, och huru hon borde ändra dem.» Emma kastade sig högt gråtande kring Elises hals, kysste henne och tackade för hennes råd, dem hon skulle söka att efterfölja.
Uti häröfver afgifvet utlåtande af den 22 sistlidne Mars har Kongl. Maj:ts och rikets Stats-kontor, under åberopande dels, af Rikets Ständers vid sistförflutna riksdag fattade beslut, att de Läkare vid Armeen, hvilka under innevarande stats» reglerings-period erhölle afsked, finge under de för civile embetsoch tjenstemän i Kongl. Majus Nådiga Proposition Ni 110. 7 förlä ttningarne föreskrifna vilkor och efter enahanda grunder, som för dessas pensionerande redan blifvit antagna, uppföras till pension ä Allmänna Indragningsstaten, dock att derifrån borde alräknas det pensions-belopp, som de från Arméens Pensdons-kassa egde uppbära; dels ock af Kongl. Brefvet den 12 November 1823, hvarigenom civile embetsoch tjenstemän, hvilka hunnit 65 års ålder, tillbragt vid p ss) 40 är i Statens tjenst samt styrkt sig vara till helsan försvagade, tillerkännas rättighet att, efter afskcdstagandet, ä Allmänna Indragnings-staten såsom pension uppbära sina innehafvande löner, med tillämpning häraf, på Doktor Kjellenberg i underdånighet anfört, att Kjellenberg väl uppnått den i berörda Kongl. Bref för dylik pensionsrätt stadgade efnadsålder, men deremot icke innehade ordinarie tjenst pa s)tat, utan blott efter förordnande bestridt och för närvarande bestridde Bataljonskäkare-tjenst emot lönens åtnjutande såsom arfvode; hvadan och dä Kjellenberg', älv en om han, hvilket nu icke vore fallet, hunnit den föreskrifna tjenstealdern och? genom läkarebetyg styrkt sin sjuklighet, ej kunde hänföras till de tjenstemän, soi/n jemlikt samma Kongl. Bref egde att, efter afskcdstagandet, uppbära sina löngr såsom pensioner ä Allmänna Indragnings-staten, Stats-kontoret funne sig förhkndradt tillstyrka nådigt bifall till den sökta pensions-förmänen.
Denna samverkan af förlag och skickligheten framkallar industrien, hvars värden eiler producter sedan delas emellan förlagsmannen och näringsidkaren, som derigenom blir sjelfständig och torde i sin ordning kunna blifva förlagsman; ty arbetskraften är ju ett lika, ja, mera fruktbart capital än penningen. Der båda dessa capitaler ökas, der blifver välmågan alltid mera allmänt spridd; och är det icke väl, att penningeägarens capitaler växa, då på samma gång de, hvilka till en sådan förkofran medverkat, just derigenom kunna bilda sig en förmögenhet? Orsaken till andra länders stigande välstånd återfinnes närmast deruti, alt föremålen för industrien ligga för hvar och en fria till bearbetning, hvarigenom capitalerna äga tillfälle att äfven der utöfva en först då för landet sannt välgörande kraft; då deremot i vårt land skrå författningar och näringstvång nödga capitalisten att i improductiv väg söka afkastningen af sina capitaler, hvilka såmedelst, i stället för att dela interessen med näringarna och aitså stödja och främja dessa, nu endast på ett för näringarna tryckande sätt kunna deri ingå. Jag tror, att detta korta raisonnement är tillräckligt för att vederlägga det enda af Hr v. Hartmansdorffs skäl, som kan anses förtjent att upptagas. Likväl och då Hr Lefien upptagit en del af hvad Hr v. Hartmansdorff i öfrigt anfört, men dervid förbigått ett och annat, skall jag, för att amplifiera vederläggningen, jemväl i korthet bemöta dessa sednare. Hr v. Hartmansdorff har sagt, att det är billigt, att, då borgaren betalar dryga communala utskylder, han borde njuta ersättning uti monopolier. Jag är Visserligen äfven af den mening, att hvarje näringsidkare bör till staten erlägga afgift för sin rörelse; men hvad åter vidkommer de communala afgifterna och hvilka jag erkänner vara ganska dryga, så är i reservationen af Hans Jansson ådagalagdt, att orsaken till det dryga i dessa onera ligger hufvudsak ligast i communernas styrelse och förvaltning, hvari jag är öfvertygad att rättelse skulle kunna vinnas, så snart ett friare system blefve antaget och hunnit utbilda sig.
När hon tyckts hafva uttömt sitt förråd af dylika allmänna förutsägelser, som ju kunna passa in på hvarje dödlig, tilllade hon: » Ängelen tillåter dig att göra frågor, och han skall svara, om han finner det nyttigt för dig. » Och jag började: » Är jag flicka, fru eller änka? » Svar: » Det vet du själf, därpå behof ver jag ej svara. » (Det var tydligen ej nyttigt för mig att få veta.) Jag gjorde tre frågor af den beskaffenhet, att jag, om de blifvit nöjaktigt besvarade, hade kunnat bilda mig ett omdöme om halten af den unga flickans mission. Men svaren voro dels sväfvande, dels alldeles oriktiga. Och — jag tviflade. Jag bör förutskicka den upplysningen, att jag icke är en person, som tror på hvad som helst, och icke heller är jag skeptiker. Klarsyntare och lärdare personer än jag stå frågande. Om jag till en början äfven stod frågande, så kom jag genom en iakttagelse till visshet. Om rcdle Coué- don, som hon säger, ej vet hvad hon talar under inspirationen, hur kan hon, sedan hon slutit ögonen, svara på de frågor jag framställt, medan hon var i vaket tillstånd? Hon var vaken, medan jag ställde min fråga; därpå slöt hon ögonen och gaf sitt svar. Där förrådde hon sig. Hon vill ju själf göra troligt, att hon vaken är m:lle Coué- don, men sofvande ängelen Gabriel eller hans ofrivilliga redskap. Det är egendomligt, att ej alla de 50, som dagligen besöka henne, göra samma iakttagelse. Jag berättade om mitt besök för en väninna, som genast blef mycket hågad att se » sierskan » och bad mig följa med. Men skulle jag kunna hoppas blifva mottagen en gång till? Jag skref med ännu mindre hopp än sist att få företräde. Utan att afvakta svar infunno vi oss på den af oss själfva utsatta tiden och fingo strax komma in. Af den omtalade svärmen besökande såg jag ej heller denna gång en själ. Dörren till ett litet arbetsrum stod öppen, och på ett skrifbord lågo minst 100 bref uppstaplade.
Vederbörande korporationer eller ämbetsmän åligge att, utan vi dare påminnelse, besörja, att val till Riksdagsmän, då sådana böra ske, i laglig ordning och vid ansvar verkställas: tillhörande det vederbörande valförrättare att om sådana valförrättningar, å embetets vägnar, föranstalta, med särskild föreskrift från Landshöfdingarne, att samma dag, då i kyrkorna kungörelse om valen uppläses, skall sockenstämma —» — förrättas. b) att, i händelse både ofvan anförda förslag, angående Ridderskapets och Adelns representations-rätt, och det här nedan (15:o) upptagna, om ändring i 14, 16 och 22 §§ Riksdags-Ordningen, rörande vilkoren för valbarhet till Bih. till 11. St. Riksdagsman, slutligen antagas, skall det nya momentet i 16 g Riksdags-Ordningen erhålla denna lydelse: l:o. Utom de i 12, 13, 14 och 15 §§ omnämnda, inom hvarje särskildt Stånd valbara personer, vare vid alla Riksdagsmannaval jemväl valbar en hvar, som antingen är behörig att, utan föregånget val, utöfva Riksdagsmannakallet uti Preste-Ståndet, eller ock är valbar uti något Stånd, samt derjemte bosatt uti det valdistrikt, för hvilket valet sker. Väljes någon till Riksdagsman uti mera än ett Stånd, äge sjelf bestämma hvilkendera kallelsen han antager; åliggande honom dock, att hos Valförrättaren i det eller de valdistrikt, för hvilka afsägelse sker, skyndsamme ligen göra anmälan, pä det nytt val der må anställas, c) att, i händelse de framställda särskilda förslagen (ll:o och 12:o) till ändring i Ridd. och Adelns samt Preste-Ståndets representations-sätt skulle båda antagas, nuvarande mom. i 16 g Riksdags-Ordningen skall erhålla den lydelse, som förekommer i förslaget (ll:o) angående Ridd. och Adelns representations-rätt. Dessutom hafva Rikets sednast församlade Ständer, likaledes med bifall till dåvarande Konstitutions-Utskotts Mern.
BondeStåndet, om de icke, till det åsyftade ändamålets vinnande och för att bereda dem, som hålla båtsmän, en lindring, till någon del motsvarande den, hvilken blifvit för andra båldt beskattade medlemmar i staten afsedt genom Betänkandena, rörande städernes inqvartering och mötespassevolancen, skulle vilja förändra sitt en gång fattade beslut; tillstyrkande Utskotten deremot nu, att Rikets Ständer, med afseende å det förhållande, att, i runda tal räknadt, båJts mansstyrkau utgör omkring 6,000 man och årliga kostnaden efter markegångspris för koj och täcke 1 R: Ir 24 sk. B:co, måtte bevilja Bill. till R. St. Utsk. Utlåtande > N-0 83. ett anslag af 9,000 R:dr årligen att uppföras å Riks-Statens 4:de Hufvud-Titel, emot det, att de, som hålla} båtsmän, varda helt och hållet befriade från skyldigheten att förse båtsmannen med koj och sängkläder, hvilken skyldighet Staten sig deremot ikläder. Härefter och med anledning af hvad af Herr Nordensköld O. G., serskildt blifvit yttraclt, i afseende å vissa compagniers skyldighet alt fortfarande förse sina båtsmän med klädespåse, få Utskotten anföra, att, då här icke blifvit framställd någon fråga om båtsmansrolarnes befriande från denna dem, enligt nuvarande Författningar, åliggande skyldighet bör ock icke genom ofvan föreslagna åtgärd någon sådan slutsats deraf kunna dragas, hvadan yttrande i detta fall icke eller torde erfordras; hvaremot Utskotten anse sig böra tillstyrka, alt, enär den första utgiften för anskaffande af ofvan föreslagna persedlar blefve för Staten i hög grad betungande, de kojer och täcken, som måste åtfölja hvarje båtsman vid uppfordringen, torde vid den första, efter en sådan skyldighets öfvertagande af Staten skeende, uppfordring och utan vidare anspråk å den e11a eller andra sidan böra tili Kronans förråd öfverlemnas. Hvilket dock allt Rikets Ständers bifall underställes.
Ola Olsson har, med erinran, hurusom det svenska presterskapet vore öfverhopadt med en mängd verldsliga bestyr, hvilka i högsta grad menligt inverkade på dess rent presterliga verksamhet, uttryckt den förmodan, att presterskapet skulle med glädje helsa en förändring, som gjorde möjligt för detsamma att uteslu tande egna sin verksamhet åt församlingens själavård, och förklarat syftemålet med motionen vara att lyfta en, om också ringa, börda från prestens axlar. Innan kristendomen hunnit att slå rigtig rot bland folket, kunde det hafva varit nödvändigt, att presten gaf den som ville ingå i Statens tjenst, som ville söka borgerskap, som ville träda i äktenskap och så vidare, bevis om att han innehade nödig kristendomskunskap, och att han icke var behäftad med hednisk vidskepelse; men sedermera hade presterskapet företagit sig att föra bok öfver folkets sedliga tillstånd och att efter dessa böcker aigifva såkallade frejdebetyg, hvarigenom presterna trott sig såsom censorer hafva folket helt och hållet i sina händer. Det vore öfverflödigt att pärn lill B. St. Lagsami Allm. Besv.- och Ekon.-UlskoUels Betänkande JYs 39. peka alla de obehag, som af dessa merändels på prestens enskilda omdöme beroende frejdebetyg orsakats. Genom ett tvetydigt ord, genom en endast till hälften framkastad insinuation kunde presten lätt nedsätta en person i medmenniskors ögon. Häraf lede egentligen den futtigaste delen af folket. Om en fattig arbetare några gånger råkat att vara öfverlastad af slarka drycker, egde presten rätt att i hans frejdebetyg säga honom vara begifven på dryckenskap; den som sökte sitt arbete utom socknen, blefve lätt en kringstrykare; den som ej ginge i sockenkyrkan, ej sällan en uppenbar hädare. Stundom skrefve presten: »så vidt mig veterligt är», och redan denna låtsade okunnighet innebure en kränkande förmodan derom, att en persons frejd vore tvifvelaktig.
Det tryckta Förslag till Bevillningsgrunder , Friherre Anders Cederström vid sista Riksdag, till Ridderskapets och Adelns Protocoll den 11 Maij 181? irtgaf, jemte mina \ samma ämne berörde dag afgifne Anmärk^ Den 9 Felruarii. 221 ningar, anhåller jag att bärhos få aflemna, på det samma Handlingar, hvilka möjligen kunde leda till någon jemkning af Utskottets Förslag, må åtfölja Aterremissen af Bevillnings-Utskottets ifrågavarande Memorial. Herr Grefven och Landt Marskalken hemställde, om icke Ridderskapet och Adeln ansåg de emot Bevillnings-Utskottets Memorial framställde Anmärkningar hindra antagandet deraf, samt på sådan grund behagade Memorialet, jemte Anmärkningarne, till Utskottet återremittera. Bifölls. Föredrogs å nyo och bifölls: > . Stats-Utskottets den 23 sistledne Januarii aflåtne, samt den 27 eftermiddagen i samma månad på bordet lagde Memorial, hvarigenom Stats - Utskottet ansett Grefve Pipers, Carl Claes, den io sistledne Januarii, till Statsoch Bevillnings-Utskotten remitterade Anförande, om Höganäs Stenkols-Verks Actie-Ägares fritagande frän all Bevillning för Grufvorne, icke tillhöra Stats-Utskottets åtgärd. Hvarefter, uppå derom framställd Proposition, nyssnämnde fråga nu endast till Bevil!- nings-Utskottet af Ridderskapet och Adeln remitterades. Föredrogs å nyo Stats-Utskotfets den 23 sistledne Januari! aflåtne, samt den 27 i samma månad eftermiddagen på bordet lagde Memorial , angående förhållandet med Löfås Silfver-Verk. Herr Lagerhjelm, Petir, hade inlemnat Memorial, hvilket upplästes, så lydande: Vid den delen af Högloflige Stats-Utskottets Memorial , som innehåller en Berättelse om sådan handläggning vid detta Mål af Högloflige Kongl. Bergs-Collegium, som skulle bemäldte Kongl.
Så är icke förhållandet med andra näringar, de gifva bevillning på den vinst de hafva, men gifva ingen skatt i och för sjelfva rörelsen allena, hvilket också tyckes mig öfvereustämma med all klok beskattningsgrund, ty der inkomst af en näring finnes, der skall afgift ega rum, men der ingen inkomst finnes, der har kronan ingen rätt. Min afsigt är dock icke att vidare orda om det mer eller mindre rättmätiga i näringens beläggande med grundskatt, ty att borttaga den lärer icke lyckas, men då man i allt fall mäste erkänna, alt ett eget och ovanligt förhållande förefinnes, synes det mig blifva ett ökadt åliggande för dem, sorn hafva rättighet alt bestämma om skatterna, att nogsamt tillse huruvida de anledningar, som under de föregide liksdagarne logos till grund för medgifvande af en lindring i denna beskattning, än vidare äro för handen, och således huruvida det må vara skäl, ali låta den medgifna lindringen än vidare fortfara. Skatten bestämdes är 1845 all utgöras med hälften af förut utgående belopp; men med den förklaring, att lindringen endast härledde sig ifrån då existerande för handteringen missgynnsamma förhållanden, och således vore tillfällig, så all när skälen lill densamma uphört, borde skatten ånyo till fullo ulga. Pä denna grund återgick man äfven vid förra riksdagen i viss mån till det gamla förhållandet och bestämde, alt skatten under påföljande 3:ne är skulle ökas med 50 proc. eller utgå lill faf dess belopp före 1845’ Jag är dock fullt öfvertygad, att om man, dä beslutet härom vid förra riksdagen fattades, hade kunnat förutse de stora verldshändelse^ som kort derefter inträffade och de menliga följderne deraf för all industri, så hade man säkert låtit förblifva vid det stadgande, som gjordes vid 1845 års riksdag. Den stora rörelsens i Europa inverkan pä industrien fortfar ännu, och, om man derjemte betraktar huruledes kostnaderne för denna närings bediifvande med hvarje år ökas, skall man ej undgå att inse billigheten deraf, alt näringen än vidare får åtnjuta någon lindring ä den under fordna, för densamma gynnsamma förhållanden, bestämda beskattning.
Att, såsom Frih. Klinckowström sade, jordbrukaren icke borde få någon lindring, derföre att han köpt hemmanet med onera, är en åsigt, som redan blifvit vederlagd derigenom, att under tidernas lopp den ena bördan efter den andra lyftats från jorden. Hvad det beträffar, att Stats-Utsk:t icke skulle haft rätt att gifva motionen en så vidsträckt tolkning, att densamma ansetts omfatta hela passevolans-afgiften, ber jag att få anmärka, att motionen, sådan den i Utsk:ts Betänk, relateras, icke lägger några hinder i vägen för Utsk:t, att på grund af densamma göra ett generelt tillstyrkande; ty motionären har talat om passevolans-afgiften i allmänhet och icke föreslagit dess afskaffande ensamt vid Lifreg:tets busarkorps. Dessutom har Utslut, enligt praxis, icke funnit sig förhindradt att, om en motion vore tvetydig, gifva den en vidsträckt tolkning, om derigenom kunde beredas en lindring, som Utsk:t funne behöflig. Man har sagt, att augmentsräntan skulle vara tillräcklig att underhålla häst och karl. Detta bestrider jag, och jag tror, att hvar och en, som vet hvad det kostar att underhålla häst och karl samt att efter 10 års förlopp åter uppsätta en häst, lätt inser, att för detta ändamål de 100 å 200 rdr. hvartill aug mentsräntan uppgår, ingalunda äro tillräckliga. Det är visserligen sannt, såsom här blifvit anmärkt, att man köpt hemmanet med åtföljande onera; men man bör också besinna, att anspråken på utrustningen år från år stigit och medfört förökade utgifter, och då synes mig nämnde argument icke stå sig, och jag tror icke heller att det af Svenska representationen kan godkännas. Jag yrkar fortfarande återremiss. Hr Lagerhjelm, Beinhold Gustaf: Jag skulle icke hafva begärt ordet, om jag icke funne mig uppkallad af Gr. Sparres flera gånger under diskussionen upprepade påstående, att man för principens skull borde bifalla motionen, samt att det besvär, som genom roteringen och rustningen hvilade på jorden, vore så särdeles tryckande. Hvad särskildt beträffar rusthållen, är Gr.