Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
E n eftermiddag, da de siitto i bersån och Jane gick utanför och krattade sandgången, sade Gerhard helt oförberedt, i det lian böjde sig framåt och fixerade Hedvig. Säg mig, hvarför blef ilet egehtligen ingenting af emellan oss?, 254 (:: Hedvig rodnade häftigt. Det vet dii mycket väl », svarade hon med en lätt darrning p % rösten, %det var därför att din kärlek ej var nog stark att trotsa tid och .frånvaro&gt;. %Nej, det var därför att din inte var nog stark att trotsa fattigdom och försakelse. D Hedvig svarade ej; tårarne komino henne i ögonen och Iion böjde sig djupare öfver sitt arbete. DMja, vi skola inte tvista därom!, utbrast Gerhard i lättare ton. Jag kommer i 1iSg en berättelse af. ja, jag minns ej af hvem, där två bönder tvista om huruvida den ene af dem haft ratt, d % lian en afton sade att det ' pep i busken ' bredvid honom. 85, kommer det att ga med oss: in i, det sista, afven om. ja, afren om vi inte. längre behöfva byta ord om det. skola vi tvista om hvem som var skulden till att v %r förlofning bröts! » Det var första gången han sedan sin hitkomst närmade sig de ömma känslornas område. Hittills hade de i sina samtal varit som tv % goda vänner, ingenting annat; men nu Tar isen bruten och nu började han att dagligen oftare och oftare aterkomma till detta ämne. Hedvig kände sjalf hur oemotstindligt han förstod att snärja henne. Liksom man under våren stundom tycker sig nästan se och höra, hur det växer i naturen, s % tyckte hon sig för hvarje timme kunna märka Iiur nagon af de gamla känslorna spirade upp i hennes själ, ända till det ögonblicket kom, d i hon inaste erkänna, att allt det förflutna raknat till lif igen, att hon älskade honom som förs, ja kanske högre än någonsin.
Hos oss vore mig på » Gärdet », att det värsta med kappdet här då ingen flaggskrud, minsann! » löpningshästarna var, att de var så » odygOch jag som trodde, att just Ryssland var diga ». Hennes sons kapplöpningssto hade så för pomp och ståt! Där ser man hur en riktig » passion » att äta upp sin egen mycket man vet. » sänghalm. Fattiga djur, det tror jag visst, Vid porten stod de vanliga blå änglarna det! Så utsvultna som — Men nu är det på vakt. så godt bryta af tvärt, eljes så » Ursäkta, » sa jag fryntligt, » men hvar Och den här nya kapplöpningsras en, se ' n, är de ryska dörrvaktarna? » som uppstått: bicyklisterna! Fortfar de att » Det är vi det, » sa den ena ängeln stramt, IDUN 236 » Bevars väl, » sa jag, » är herrarna ryska med. ' » » Inte vi, men de här. » Därmed pekade han på en liten kokard i ryska färgerna, som han, och hela den öfriga flocken för öfrigt, hade i knapphålet. » Den där, » sa jag, » har Utställningen varit tvungen skicka ända till Byssland efter den där f Den hade kunnat få hela lass hos Meeths, och det för några ören stycket. » » Hvad vädrar du efter, gumman, » sa Ruffen, när vi väl kommit inom portarna. » Ah, j a g bara känner efter, om det luktar ryss, lilla du, » sa jag. » Det är den finaste doft jag vet. » Men det inte ens luktade ryss! » De hade gärna kunnat flytta ut några läderrullar och kappsäckar, » sa jag, » så att man kommit i stämning genast. » I ryska afdelningen var pelarne virade med girlander och kejsarens byst omgifven af så mycket blommor och grönt, som om den firat namnsdag. Det var riktigt nätt, verkligen riktigt nätt, men svenskt var det också, så svenskt, att det nästan var jockmockskt. Vi snodde omkring värre för att få tag i något extra ryskt, men vi fann inte något. Ruffen frågade på en röd läderkappsäck, en af de fina äkta, som doftar. O!
Jag tror, att orsaken till de många transporter, som äro ifråga, hufvudsakligast är, att våra fängelser äro så illa inrättade. En mängd brottslingar föras der tillsammans, som ej hafva någon annan sysselsättning, än att för hvarandra berätta de brott, som de begått. De yngre erhålla der rigtiga lectioner, huru de skola förhålla sig vid rättegångar, och genom bekännelser af brott skaffa sig tillfälle att rymma. De erhålla underrättelser om verkligt begångne förbrytelser, hvilka de sedan kunna begagna för att gifva sannolikhet åt sine uppgifter. Det är i detta förhållande, som hufvudsakliga anledningen ligger, att så många bekännelser synas troliga. Föremålen för dessa bekännelser tagas vanligen på långa afstånd, på det man lättare må få tillfälle att undkomma. Således tror jag, att det vore nyttigt, om man kunde ändra detta förhållande och inrätta våra fängelser med celler, så att hvar och en fånge finge vara för sig sjelf. Då nu ej är fråga derom, utan detta hör till ett annat ämne, skulle jag endast önska, att Lagutskottet toge de anmärkningar, som Den 3o Mar* e. m. bär blifvit gjorde, uti ett närmare betraktande, för att göra någon lindring i det föreslagne stadgandet. På denna grund anhåller jag om återremiss. Friherre Ehrenborgh: Sedan numera, genom Herr Ribbings anförande, anmärkningar emot Betänkandet blifvit gjorde af den art, att de böra af Utskottet närmare öfvervägas, då han nemligen uppgifvit, att andra medel skulle finnas att förekomma de händelser, hvarå motionen syftar, än dem Utskottet föreslagit; så kan jag ej bestrida återremissen. Jag har endast förklarat anledningen, hvarföre Utskottet ej trott sig böra gifva en bestämd lagbestämmelse för dessa fall, och det var den, att straffbestämmelsen skulle blifva större för lögnen, än för det brott, hvaruppå syftades med den, falska bekännelsen. Jag tror, att hvad Herr Ribbing nu anfört, kan tåla att ytterligare begrundas, och vill således ej sätta mig emot återremiss, utan återkallar min begäran om proposition till bifall å Betänkandet.
Brefvat står, att medlen skulle för den allmänna rörelsen vara tillgängliga intilldess de, efter det beslut, som derom, kunde fattas, blefve erforderliga och fördenskull måste indragas. Om något eventuelt tillhandahållande finnes här icke ett ord; och innan R. St:r sjelfva, enl. sig företeende omständigheter, bestämt, huruvida de utlånta medlen nu verkligen erfordrades och borde in - Den 18 April e. ra. 309 dragas eller ej, hade någon upsägningaf RiksgisKont. således icke bordt ske. Gr. Lagerbjelke säger, att genom Fullmäktiges åtgärder ingen skada skett. Detta är en sak hvarom jag dock tror att man kan hafva ganska olika meningar. Jag föreställer mig åtminstone, att det icke kan aflöpa så utan alla olägenheter; att man den ena stunden utsläpper åtskilliga millioner i den allmänna rörelsen och straxt derpå åter indrager dem. Jag må bekänna, att om jag hade kunnat förutse hela utvecklingen af denna angelägenhet, så skulle jag mycket hafva dragit i betänkande att tillstyrka K. M. det fattade beslutet, .ty deruti måste jag gifva Gr. Frölich rätt, att det verkligen är en till sin nytta ganska problematisk åtgärd, att blott såsom ett slags lockmat utkasta 3^- millioner i rörelsen för att sedan efter några månader åter indraga dem. Men då dessa medel, enl. min föreställning, icke förr än under nästa höst kunde komma i fråga att åter indragas, och sålunda om de utsläptes, åtminstone under ett års tid skulle komma den allmänna rörelsen till godo, så trodde jag verkligen att härigenom ett icke obetydligt gagn kunde åstadkommas, och jag har i detta hänseende också haft den tillfredsställelsen, att så vidt jag hittills kunnat förnimma, ingen emot den vidtagna åtgärden framställt någon anmärkn., utan att densamma af alla blifvit ansedd såsom nyttig och välbetänkt.
»Ja, allt är klart», svarade fästmannen förnöjd. »Gud välsigne dig, barn; jag tror att du skall bli en bra hustru», sade kyrkoherden. Gripen af hans ton flög Selma upp och kastade sig om hans hals. Då hon tryckte sig intill honom, kände han en lång darrande suck. Det var hennes sista resignerade helsning till arbetet för egen framtid, och han måste stålsätta sig deremot som mot ett samvetsqval. »Nu skall jag gå och underrätta min gumma», sade han, »men jag misstänker starkt att hon redan har någon aning, ty jag har märkt att hon styr och ställer alldeles förtvifladt der nere i köket.» Men Selma höll ännu fast honom. »Och så skall jag redan i qväll telegrafera till din far. Du kan tro att han blir glad.» Han hviskade det i hennes öra, sakta och smekande. Så såg hon upp i hans ansigte; det var föryngradt af ett vänligt, belåtet leende. När farbrodern kysste henne på pannan och med en uppmuntrande nick lemnade rummet, kände hon sig så nöjd med sig sjelf, som om hon utfört en god gerning. Och i öfversvallande glädje sprang hon fram till fästmannen, tog honom om armen och började gå bredvid honom, fram och tillbaka. Det kändes så godt att så der småsjelfsvåldigt hänga sig fast vid hans arm och prata om allt möjligt, medan han hörde på med ett godmodigt intresse, som gjorde honom helt tillvinnande. Hennes sjelfbedrägeri ljög fram en vrångbild, som i mycket liknade lyckan. Plötsligt stannade patronen och såg på sin fästmö. »Det kan vara en hel del saker du önskar dig», sade han, »men om jag nu ger mig till att köpa allt möjligt, så är det inte säkert att jag träffar det rätta. Hon såg upp till honom, gladt och bekymmerslöst, utan att rätt förstå hans mening. Hvad patronen kände, när han såg in i hennes tillitsfulla ansigte, det öfversteg hans djerfvaste förväntningar. Ty det var något helt nytt, något som han aldrig förr erfarit. Det var något likt tacksamhet. Och som det för honom endast fans ett sätt att visa den, så tog han fram sin plånbok. Hon stod och såg på med nyfiket intresse.
I stället för de två flickorna, som gingo där och drömde om den främmande värld, hvarom de voro så djupt okunniga, var det nu tvenne mycket utvecklade kvinnor, som hvar för sig pröfvat lifvet på egen hand, hvilka möttes här. Och hvad de upplefvat var visserligen tämligen olikt det, de drömt, men det var dock innehållsrikt nog för att gifva anledningar till långa samtal vid vinterbrasan i den stora salongen med den röda damastmöbeln, medan samovaren surrade på tebordet och vargarna uppstämde sin nattliga hungerkonsert utanför i den ensliga parken. Världen utanför syntes icke längre så omätligt stor för deras tankar; ty de hade sett den och mätt dess proportioner. Den ena, Anjuta, hade haft ett tillräckligt upprördt lif, för att hennes längtan efter starka sinnesrörelser skulle vara mättad. Hon var lidelsefullt förälskad i den man, som satt där vid hennes sida i den röda länstolen med ett trött, något satiriskt ansiktsuttryck, så lidelsefullt och svartsjukt förälskad, att hennes lif nog fortfarande var tillräckligt spännande för att just icke lämna henne något öfrigt att önska i den vägen. Den yngre systern åter hade endast lefvat med hufvudet ännu, men sin törst efter vetande hade hon fått tillfredsställa så rikligt, att hon nu var liksom öfvermätt och formligen ej förmådde arbeta mer med hjärnan. Hon tillbragte sin tid med att läsa romaner, att spela kort och att deltaga i det på andligt innehåll tämligen blottade umgängeslifvet med grannarna. Det som utgjorde Sonjas förnämsta glädje under denna tid var den förändring hennes far genomgått. Han hörde, liksom Sonja själf, till de människor, som på intelligensens och reflexionens väg förmå att utveckla och modifiera sin karakter, och den sträfhet och despotism, som alltid varit ett framträdande drag hos honom, hade nu betydligt mildrats inför de onekligen ganska hårda prof hans döttrar låtit honom genomgå. Han hade lärt sig inse att ingen kan tilltvinga sig den makt öfver andras sinnen, icke ens öfver sina egna barns, som han i sina kraftigare år gjort anspråk på. Därför tålde han nu med en för honom oerhörd tolerans de radikala och samhällsomstörtande meningar, som uttalades af hans måg, den för detta kommunarden, liksom de materialistiska tendenser som hans måg, naturforskaren, röjde.
Ständer blifva vaksammare att lemna bidrag der de äskås, så är det icke underligt, då sådana bidrag anses <å en så bindande natur, att de som Contracter åberopas, då Riksens Ständer icke längre finna sig kunna fortfara att belasta Folket med a * Ia de bidrag, som under bättre tider varit lemnade. Jag går för öfrigt icke in uti beräkning af Theatern*; nytt* och nödvändighet för vårt Land, men jag tror, att der en NationalTheater ej kan uppehållas utaf 70 å So.oon människors folkmängd, måtte Spectaclet endera var ra 6tridande emot Folkets lynn®, elier Inrättningen i Oeconomiskt afseende förfelad. Den, som i anledning af till Theatern fordrade Stats-bidrag , vill göra jemförelser emellan de löner och pensioner, sorn af Theatrarnes Artister åtnjutas, med de Stat ns Embetsmans, sorn uppbäras ofia efter soårig tjenste - 250 Den 25 Maji. tid, endast utaf till PensionsCassor afsatte egna bidrag, skulle finna förhållandet besynnerligt. Att den af Herr Grefve Löwenhjelm föreslagne afgift skulle blifva frivillig, kan jag ej medgifva, då den till någon del skulle komma att utgå genom 5 procents förhöjning på all Öfverflöda ■ afgift; jag vill nu ej längre uppehålla tiden, och anhåller blott, att dessa mina anmärkningar må till Utskottet fä åtfölja Grefve Löwenhjelms, och torde jag vid det definitiva afgörandet få tillfälle att utförligare yttra mig i hufvudsaken. Till slut anhåller jag, att ännu y‘terligare få förklara, det jag icke, i anledning af Friherre Cederströms och Herr von Hauswolff påstående, afstått ifrån min begäran, att få Målet hvilande , hvilket ej kunnat nekas mig , då någon annan med mig instämt uti ett sådant yrkande. Herr Påhlman, Otto Fredric: Då jag begärde ordet, var det hufvudsakligen för att anmoda Friherre Anckarsvärd att afstå från dess yttrande om detta Betänkandes ytterligare hvilande.
I betraktande häraf och enär genom K. M:t,s och Rikets KammarCollegii kungörelse, den 2 Juli 1858, mycken enhet och lättnad vid upbörder numera blifvit beredd, finner Utsk:t, under förutsättning att nuvarande upbördsmäns rätt till innehafvande tjensteförmåuer icke må blifva förbisedd, samt att tillfälle må beredas för de militära tjenstemännen att utfå sina löner, åtminstone lika ti digt, som hittills, sig böra hemställa, att R. St:r måtte i underd. skrifvelse anhålla att K. M:t täcktes, på siitt Honom lämpligast synes, tillse, hu ruvida, genom förändring i upbördssättet af indelta t)en 18 April. räntor och k reno-tionde-anslagen till militära tjenstemän, någon lättnad i berörde besvär må kunna beredas.» Det synes visserligen af beslutet, som skulle Utsk:t hafva fäst något afseende vid motionärens förslå alternativ, men det visar sig äfven tydligt att Utsk:t hufvudsakligen fästat sig vid den vigtiga omständigheten att söka afhjelpa en olägenhet och söka åstadkomma en lättnad i det besvär, som genom det dubbla upbördssättet i åtskilliga provinser blifvit allmogen ålagd t. För min del kari jag således icke finna att någon giltig anledning låg till gruud för den af Or. Lagerbjelke gjorda anmärkning. — För öfrigt om icke St:rna skulle vilja gå in på att till K. M:t afgifva en underd, skrifvelse i detta syftemål, så vet jag ingenting, som hindrar landshöfdingarna i de län, der olägenheter i det nu gällande upbördssättet ega rum, att till K. M:t. ingå med begäran om föreskrift för Regements-Skrifvarne att hålla sina uptrördsstämmor på samma tid och ställe sorn Kronofogdarne, och i sådant fall anser jag ändamålet bäst kunna vinnas. Jag vidblifver dock fortfarande min förut framställda anhållan, att R. o. Ad. måtte, med det af mig föreslagna tillägg, gifva sitt bifall till Utsk:ts hemställan. Gr. Mörner, Carl:
Genom min nyligen officielllt bekräftade utnämning till etatsråd hör jag numera till den priviligerade kasten och har tillträde till hofvets större fester. Till konungen kommer jag dagligen och tillbringar timmar i hans sällskap, läsande eller diskuterande, och äfven Hennes Majestät drottningen tyckes finna något behag i att underhålla sig med mig. Jag tror mig också ha gjort båda majestäterna mig förbundna genom att bidraga till ett bättre inbördes förhållande dem emellan. Med drottningen talar jag gärna om barnuppfostran, hvilket intresserar henne, då hon är en god mor, och den lille kronprinsen ännu icke är fulla två år gammal. Han är en späd liten varelse, som icke lider af något öfverflöd på lifskraft, men hon älskar sitt barn ömt och finner måhända i denna känsla någon ersättning för otillfredsställelsen i sitt äktenskap. Mycket beror också på detta späda lif, hvars låga flämtar svagt, och det hviskas någonting om att konungens styfmor, änkedrottning Juliane Marie, en prinsessa af Braunschweig-Wolfenbüttel, spekulerar i mörkret till förmån för sin son, den regerande konungens styfbror, prins Fredrik, hvilken till följe af sitt yttre, af hofmännen benämnes Puckel-Fritz. Mina sympatier äro afgjordt för den lille kronprinsen, och då drottningen ofta rådfrågar mig angående hans opassligheter, hoppas jag så småningom kunna stärka hans krafter, hvilket, om det lyckas, kommer att förvärfva mig drottningens fulla förtroende och tacksamhet. Beträffande konungen tror jag mig, som sagdt, redan äga H. M:ts gunst i mycket hög grad och jag märker granneligen på hofmännens (och damernas) hållning gent emot mig, att jag anses betyda någonting i egenskap af så kallad favorit. Dock gäller det att gå varsamt fram, och jag har hittills ingenting utverkat för egen del, men väl, som jag tror, planterat i konungens själ tankar, som kunna bära frukt i handlingar, nyttiga för landet. Så har jag de bästa förhoppningar om, att en kommitté snart kommer att tillsättas, med befallning att utarbeta en plan till bekämpande af kopporna, som årligen bortrycka tusentals barn endast i Kjöbenhavn.
Det kan visserligen hända att genom ett sådant stadgande ändamålet äfven kunde vinnas, men då föreskriften i förslaget i detta hänseende öfverensstämmer med hvad, som f. n. efter 1807 års förklaring äger rum, så anser jag för min del, icke någon vigt ligga på den ifrågasatta förändringen, men har likväl, i följd af tleres derom gjorda framställning, ansett mig höra omnämna densamma. Den 6 § innefattar Utsk:s förslag, att part, sam i vädjad sak vill höra vittnen, eller förete annan bevisning, bör derom framställa begäran, under skriftvexlingen, eller inom en månad efter skriftvexlingens slut. Anledningen till denna föreskrift om att anhållan skulle kunna framställas till och med en månad efter skriflvelingens slut, har jag icke rätt kunnat fatta. Jag skulle tro, att anhållan borde kunna göras under skriftvexlingen och att man kunde i öfverensstämmelse härmed inskränka parternes rätt i delta hänseende samt utesluta hvad, som förekommer om ifrågavar:de begärans framställande inom en månad efter skriftvexlingens slut, emedan denna lidsförlängning eljest kan föranleda till ny skriftvexling. Vidare innehåller 6 § ”Ej må sådan begäran sedan uptagas i annat fall, än att bevisningen ej varit kunnig eller att tillgå eller anledning till dess företeende ej förefunnits förrr än efter den tid, här ofvan sagd är, i hvilket fall, derest berättelsen emellertid utfärdad blifvit, iakttagas hör hvad som är föreskrifvet gelk. kungörelsen d. 19 Januari 1802, ang:de skyldighet för den part, som, efter berättelsens utfärdande, önskar förete bevis, alt, vid underskriften, derom göra förbehåll, eller ock söka mundtligt förhör”. Då, enl. detta mora., rättighet att söka muntligt förhör qvarstår, lärer det icke heller kunna förmenas en part att vid det förhöret andraga sina skäl och äfven till stöd för dem förete den bevisning, hvarpå han äger tillgång. Således skulle jag tro, alt del ändamål man genom denna § åsyftat, kommer att i betydlig mån förfelas genom denna parter förbehållna rätt, alt konna erhålla förhör efter skriflvexliugstidens slut, och till följd af påskrift på berättelsen.
Anslaget till Skogs-Afvittringssamt Ref, pingsoch Skattlägg. $01,508. 16. nings Underdåniga Skrifvelser. jungs - kostnader i Vesterbotten och Vesternorrland 1,600. — 34,6oo. Tillsamman 247,750.42. 8- Afgå Tillöknlngarne . 04,125- — Återstå R:dr 153,625- 42- 8, Sorn alltså utgöra Förminskning på Åttonde Hufvud-Titeln. Nionde Hufvud-Titeln, för Jordbrukets, Handelns och Nciringarnes befordran. Den hit anslagne Summa 100,000 R:dr är bibehållen, men har, såsom nyss är nämndt, blif-vit belastad med.någre tills vidare bestämde utgifter af tillsamman . R:dr 34,600. utom de anvisningar, sorn för öfrigt blifvit gjorde sl denne tillgång, hvilka dock' på Eder -Kongl. Majtts Nådiga pröfning och bifall bero. Allmänna Indragnings-Staten. Uppå denne Stats besparingar äro af Riksens Ständer nu anslagne följande Utgifter.- Pensioner åt Hans Kongl. Höghet Kron-Prinsens f. d. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 Banco-UtskoUels Memorial N;o 88. 3 med det begagnade uttrycket ”tillsatt” velat utmärka, det Chefs-befattningen vore en verklig tjenst pä Stat, finnér Utskottet omförmälde uttryck vara af den vigt, att Utskottet ej kan underlåta derå fästa Rikets Ständers uppmärksamhet; och får Utskottet, i öfverensstämmelse med dess förut gifna af Högv. Preste-Slåndet och Hederv.
Vid ståndsvoteringen skulle jag önska, att sjelfva debattformen kunde sammanföra alla de anmärkningar efter 107 §:n mot samma person, som särskilda lillkännagifvanden från Utsk. kunna innehålla, oell att frågan här kunde ställas personvis. Här förekomma nemi. en mängd consideratioher af personförhållanden, snbjectivå öfvertygelse!’ hos den voterande, sorn icke en gång kunna nämnas, men Som kunno och måste inflyta på hans beslut. Till och med den frågan kan här hvarje röstande inom sig betänka, om han anser eller icke anser K. M. hafva tillgång på embets mannaämnen att sätta i stället, eller om den afgående, som nu klandras, skall blifva saknad, då man kommer i tillfälle att jemnföra honom med en efterföljare. Allt sådant är hänsigter, som icke böra vara Constit.-Utsktsledamoten tillåtha, när han ventilerar om hvad som skall tillkännagifvus 'eller icke. Äfven om det kanske blir nödvändigt, att, dåtltsk. har särskildt uppställt sina tillkännagifvanden, Ståndens Talmän äfven särskildt för hvar och en sådan framställa frågan om hvad Rikets väl klöfver, ligger det uti naturen af frågan om Rikets väl, alt den ena voterande vid sin rösts aflemnande kan hafva i åtanka den ena och den andra en annan orsak, hvarföre lian tror det vara nyttigt, att ifrågavar. embetsman entledigas, ehuru han alltid tillika bör ihågkomma, huruledes resultatet af förhanden varande votering medför, att den speciella händelsen kan komma att inflyta bland •v skälen, hvarföre en und. anhållan göres. Ståndens votering har härigenom en verklig natur af ostracism, analog med ■den i §. io3, ehuru nied ännu mera anledningar till friande resultat. Just derföre, att delta måste medgifvasy och att jag för min del anser dubbla ostracistiska beslut öfver en och samma person vara en alldeles olämplig samhällsinrättning, just derföre har jag ock inom Utsk. ej kunnat ingå på den bär i går af Frih.