Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Något mat upphemtades ur ett visthus, som blifvit ouppbrutet, emedan bönderna ej kunde tro annat, än att ej mera än hvad de redan hittat kunde i ett hus finnas, och derföre ej ansågo löna mödan att vidare söka flera förråder. Så blef snart allt det nödvändigaste ordnadt för natten. Följande dagen skulle Enevald fara för att se efter sitt eget förödda hem, men måste lofva fru Metta att till natten återkomma till Tannila, der hon dock kunde bjuda honom ett bättre rum, än han kanske kunnat finna det hos någon af sina torpare. Fru Metta och allt folket i gården voro nu hela denna dag upptagna af omsorger att ställa rummen i beboeligt skick, att från vinden nedbära de der förvarade linneoch sängkläder, samt att på alla håll ordna och putsa efter gårdagens förstöring; och tack vare hennes kloka anordningar, började allt att antaga ett temligen ordnadt skick, då hon tredje dagen om morgonen varsnade en ryttare, som tog af stora vägen opp till Tannila. Hon trodde först det vara Enevald Fincke, men stod dock oviss och såg utåt, till dess hon helt hastigt utropade: "Sannerligen är det icke herr Erik", och dermed skyndade ut emot honom. Men Sigrid hann ändå fortare fram. I detsamma han kastade sig af hästen, tog den högreste krigaren den unga flickan om lifvet, kysste henne och lyfte henne högt, som om hon varit ett litet barn. "Se min snälla, kära flicka, Gud välsigne dig. Har jag dig här oskadd och glad, och mor Metta", han kysste äfven henne och tog henne i handen. "Se, Gud vare lof, jag har eder, mina kära, åter utan mehn. Detta är nästan mera, än jag vågade hoppas. Då är ju allt bra." "Ack, det är dock, tyvärr, icke så alldeles bra. Se till hurudant ett hus du kommer! Stig dock in, min herre och man, och stå ej utanför ditt eget hus, huru illa tilltygadt det än må vara."
— - År 1823 i,3oo,ooo. — - , 1824* Tredje HufvudTi teln 780000. — - Tionde Dito 585,ooo. i,365,ooo. — - ,* 1820. Dito ... i,365,ooo. „ 1827. Dito i,365,ooo. — - „ 1828. Dito i,365,ooo. — - Summa IV.dr 13,731,678:22.3. Den 21 Maji f. m. Kongl. Maj:t äskade, uti Nådig Proposition till Rikets Ständer af den 29 November 18 f 7, att den för Försvarsverket anslagna En million R:dr måtte från och med påföljande året utgå på det sätt, att den årligen förhöjdes med ett belopp, svarande emot skillnaden emellan den cours i Hamburger Banco, som noterades, då densamma år 1809 af Kongl. Maj:t först begärdes, och ett medium af den gällande. Tages denna skillnad emellan coursen den 5 Julii 1809, sorn var 62 sk., och den 29 November 1817, som var io4 sk., så blifver den 4^ sk-, och förorsakar en ökning i millionen af 875,000 R:dr årligen; så att från och med år 1819, då nya Statsregleringen vidtog, lill och med år 1828, eller för 10 år, anslaget bordt utgå med R:dr 18,750,000: —. —• men de utgångne utgöra endast ofvanstående 13,731,678: 22.3. hvadan en brist af R:dr 5,oi8,32i: 25.9.
I öfverensstämmelse med Utskottets förslag hafva Borgareoch Bonde-stånden beslutat, att upphäfva alla nu gällande förbud mot införsel af vissa slag väfnader; hvaremot Ridderskapet och Adeln samt Preste-ståndet bibehållit alla dessa förbud. För öfrigt hafva Riks-stånden, i afseende å artikeln väfnader, fattat följande beslut: Ridderskapet och Adeln: att bibehålla nu gällande taxa utan annan förändring, än att, uti anmärkningen derom, att sådane sidenhalfsidenoch bomullsväfnader, som eljest äro till införsel förbjudna, må införas direkte från orter på andra sidan Goda Hoppsudden mot 10 procent af värdet i tull, ordet »orter» skulle utbytas mot »produktions-orter»; hvarjemte Ridderskapet och Adeln till Utskottet återremitterat, bland annat, 23 § af Utskottets förslag till tulltaxe-underrätlelser, vid hvilken § Utskottets förslag innehåller yttrande om upphörande af den nu för sidenhalfsidenoch bomullsväfnader medgifna förmån, att mot tull af 10 procent å varans värde få direkt införas från Ostindien och öfriga på andra sidan Goda Hoppsudden belägna orter. Presteståndet: att vidblifva gällande taxa, utom i nyssnämnde vid 25 § tulltaxe-underrättelserne omförmälda hänseende, deri Utskottets förslag bifallits. Borgare-ståndet: att antaga Kongl, Maj:ts förslag, utom i fråga om dels ylleväfnader, för hvilka Utskottets förslag till införsclstariff gillats med rättelse af det deri Bevillnings-Utskottets Utlåtande, N:o 25. 33 deri förelupna, förut icke anmärkta, tryckfel sidan 59, 3 och 4 raderna uppifrån, der det står »andra slag, ej specificerade» och »alngods», hvilka rader skola helt och hållet utgå.) dels ock vissa slag bomullsväfnader, derför antagits följande förändrade bestämmelser: Alngods: corderoy, jean, manchester, parkum, sammet och satin, 24 sk. införselstull per skålpund.
Hr Gr:n har sagt, att ett anslag till skarpskyttarne vore att kasta bort penningarne. Jag förstår icke, huru en man med så varma fosterländska tänkesätt kan säga något sådant. För min del anser jag skarpskytterörelsen för en af de vackraste företeelser, som på sednare tider framträdt inom vårt land. Det är sannerligen icke någon ringa sak, då 7,000 personer icke blott af egna medel skaffat sig goda vapen, utan äfven öfvat sig i dessas handterande, så flitigt, så af själ och hjerta, att hvar och en, som sett dem, måste förvånas öfver de framsteg de gjort. Ar det då att kasta bort statens medel, om man lemnar understöd för dessa corpsers vidare utbildning. Gr. Mörner har sagt, att skarpskyttarne, som blott åtaga sig försvaret af ett inskränkt område, hvarken vore i farans stund användbara eller ens behöflige, då vi egde en stark och väl ordnad beväring. Jag beklagar innnerligt, att icke kunna dela Gr. Mörners åsigt om det goda skick, hvari vår beväring sig befinner; mycket, ofantligt mycket, fattas ännu deri. Men äfven om beväringen vore hvad den borde vara, är dock dess uppgift att sluta sig till arméen. Då denna sednare måste sammandraaas på några få, de strategiskt vigtigaste punkterne, blottas således de särskilda orterna; det är till dessas försvar skarpskyttarne ganska väl erfordras. Hr Gr:n tror, att de frivillige i lärans stund skola försvinna. Jag tror det deremot ej. Hvarföre skulle de hafva mindre mod än andra. Väl beväpnade och öfvade samt stridande i närheten af hus och hem, kan jag icke fatta att de icke skola visa sig särdeles nyttiga. De kunna ej tvingas att tjenstgöra, säger Gr. Mörner, men Hr Gr:n glömmer då att alla dessa corpser förklarat sig villiga att ställa sig under krigsartiklarne i samma stund, arméen mobiliseras. Från detta ögonblick måste de lyda lika obetingadt som hvilken soldat som helst. Lika nyttigt som jag således anser anslaget till gevär, lika nyttigt tror jag äfven det till instruktörer vara.
Deli 6 Oclokr f, m, folkets, taga bort folkets försvar, kan jag ej bifalla. Mina svaga krafter betaga mig möjligheten att deltaga i striden 0111 leii evar. ämne. Nyss uppkommen från en svår sjukdom, bar jag gjort, hvad jag kunnat. Jag har uttalat mitt dixi och skall nu ej längre besvara It. o. Ad. i detta ämne. Hr Lefren, Joli. Pehr, uppläste följande: Emot Utsk:s förevar, memor. utbeder jag mig få framställa följande anmärkningar: i:o Rörande Justitie-departemen tet, Utsk. bar, med förkastande af det förslag lill ändring i nu var. förhållandet, som framställdes 1823 såväl af dåvar Gonstit. som särskilda Utskott, föpeslagit: att Just.Statsministern, jemte öfverlagande af just.-ärenders föredragning inför Konungen i Statsrådet, fortfarande skall vara ledamot såväl af Statsrådet som af Högsta Domstolen. Utsk:s förslag i detta fall är, efter mitt förmenande, i uppenbar strid nied 2:ue de förnämligaste grundsatserna i statsläran: den ena, som bjuder, att Konung må efter behag kunna entlediga sina ansvariga rådgifvare; den andra, som yrkar domaremagtens oberoende af verkställande magtens godtycke. Utsk, har, långt ifrån att erkänna vådan, jag yågar säga den uppenbara orimligheten af en sådan organisation, sorn den närvar, i detta läll företer, tvärtom yttrat den tapka, att de, sorn stiftat nuvar. grundlag, icke utan betydelse skola hafva i Statsrådet insatt Just Statsministern, ehuru ledamot af Högsta Domstolen: anseende Utsk. honom i denna dubbla egenskap såsom en föreningslänk mellan förvaltandeoch domareinagternä. -För ruin del vågar jag tvärtom hysa den öfvertygelse, att 1809 års grundlagstiftare låtit sig i detta fall vilseföras af davur. Riksdrots-embetet eiler, måhända rättare , ät då var.
Aflemnas ej plancherna jemte sjelfva arbetet, mäste derföre arbetet i dess helhet inköpas, och de kostnader, man genom ifrågavarande stadganden i Tryckfrihets-förordningen velat undvika, eller bespara det allmänna, för det allmännas skull; måste således icke dess mindre ega rum. Öfverväger man härvid tillika, att, sedan stengravuren och stentrycket blifvit uppfunna och uppnått deri fint utbildade teckniska böjd, de nu ega, plancher till vetenskapliga verk i de flesta fall öfverlemnas åt litbografen att förfärdiga, och att sådane plancher uppgå i kostnad till vida mindre, än kopparplåtens produkter, så torde det icke kunna anses vara obilligt att fordra, att sådane i hvarje händelse skola, då de åtfölja vetenskapliga arbeten som upplysningar och förklaringar af arbetets innehåll, aflemnas jemte sjelfva arbetet till alla de i Tryckfrihets-förordningen utSatte bibliolheker och verk. Om tributen till det allmänna derigenom' blir något dyra - Kunsiiluliuris-UsJcoltets Utlåtande, N:o 23. i re, så ligger det egentligen uti arbetets högre försäljningspris, och proportionerna rubbas derigenom icke. Det ar ock i synnerhet med afseende å det absoluta samband, sorn eger runi emellan ett litterärt arbetes text och de till dess rätta förstånd vidfogade albildningar, éom äfven plancher, utgörande afdrag af trädsclriiilt, samt ståloch koppargravyr alltid borde i förening med sjelfva arbetet allemnas, öafsedt att dessa plancher kunna vara något dyrare, och i allmänhet alltså den regel fastställas, alt plancher, så snart de hafva [lill ändamål textens rätta förstånd eller förklarande, böra, såsom ett oskiljaktigt helt med sjelfva skriften, denna må vara större eller mindre, åtfölja de bestämda bibliolheksoch archiv-exemplaren. Deremot, och hvad angår de planchverk, der plancherne, såsom konstprodukter, äro hufvudsak och den mer eller mindre ordrika text, som till dem kail vara fogad, egentligen afser upplysningar om hvad plancherne skola föreställa, har Utskottet ej förbisett, att förhållandet är något olika.
Utsk. tid, under hvilken de till kronoskjuts uppbådade äro pligtige att afbida skjutsen, nödvändigt måste vara bestämd, har Utskottet, i betraktande af de flere hinder, som under långväga transporter kunna möta och verka till uppehåll, trott densamma icke böra tilltagas för korrt, hvilket ofta skulle föranleda till oredor och ökadt besvär för Allmogen, då, sedan efter en kortare tids väntning på en krono-fora, de skjutsande hade till sina hem åter vändt, ny skjuts för den straxt derefter anlända transporten måste uppbådas och inställas; hvarföre, och då det äfven synes billigt, alt någon ersättning för väntning må de Kro110-skjutsande tillkomma, samt den af Utskottet föreslagna väntnings-tid emot betalning icke ofta bör komma i fråga, helst om den jemkning antages, som Utskottet nedanföre, i afseende på körningsoch omlussningstiderne samt forornes tyngd, föreslår, Utskottet vördsamt förblifver vid sitt tillstyrkande, att väntningstiden vid kronoskjuts må bestämmas till 12 timmar, deraf 4 utan och 8 emot betalning. Beträffande åter körningsoch omlassningstiderne samt yrkandet, att någon viss tyngd för kronofora efter a:ne hästar måtte bestämmas, finnér Utskottet sig, med fä - 14 Bcsv. och Oecon. Vtsk. stadt afseende på hvad i dessa delar anmärkt blifvit, och lill beredande af en sådan jemkning, att deskjuts-skyldiges besvär må ytterligare kunna lättas, utan att kronans transporter onödigtvis blifva uppehållne, böra föreslå det tillägg till dess förra Betänkande, att Rikets Högloft. Ständer ville hos Kongl.
Ja, om man slutligen vill gå ända derhän att påstå, det angränsande sjötransporten ej har något inflytande på jernvägstrafiken, och således antager i det närmaste samma inkomst för de olika banorna, så blifva ändå 57,000 R:dr årligen inbesparade genom den lägre driftoch underhållskostnaden som blir på banan till Sala öfver Upsala mot på den andra banan; drages derifrån räntan på den, enligt Undersöknings-kommittéen, till 196,000 R:dr beräknade högre anläggningskostnaden för banan öfver Upsala, utgörande 10,000 R:dr, återstår ändock en skillnad af 47,000 R:dr till förmån för Stockholm—Upsala—Sala-banan. Om man vidare ihågkommer, att banrayonen för Stockholm—Upsala—Sala-banan på hela östra och norra sidorna samt större delen af vestra sidan endast begränsas af en fingerad linie, då deremot den andra banans rayon endast på norra och en mindre del af östra sidan begränsas af en dylik linie, så måste, efter allt hvad erfarenheten vittnar, större sidi tillförsel alltid vara att påräkna för den förra än för den sednare banan; ett antagande, som är så mycket sannolikare, enär det är ett bekant förhållande, att hela Bro och en del af Håbo härad ej har sin väg till Upsala, och de norr derom belägna orterna ej öfver Örsundsbro, utan öfver Erikssund och förbi Wassunda kyrka stora landsvägen till Upsala — eller på östra sidan om segelleden emellan Stockholm och Upsala —, samt äfven ju påstådt är och, enligt Kommittéens antagande, obestridt lemnadt, att ej obetydlig trafik, ja af resande från Bro och Håbo härader om vintern söka sig från vestra sidan om Sigtuna-fjärden öfver nämnde fjärd till och förbi Rotebro, — likväl är ingen trafik från Bro och Håbo härader beräknad tillkomma östra linien. Vidare är Westerås stad inräknad till Stockholm—Örsundsbro—Sala-, men ej till StockholmUpsala—Sala-linien, ehuruväl, svnnerligast under förutsättning af en Westerås—Sala-bana, trafiken från denna stad rätteligen tillkommer hvilkendera af dessa bansträckningar som än blir antagen.
A denna min anhållan, såsom af nuvar. omständigheter föranledd motion, stående, såsom lätteligen inses kan, i något sammanhang med frågan om cabinettscassabristen, får jag utbedja mig Högv. Hr Frih. o. Landtnäs propos. om återremiss till StalsUtskoltet. Hr Frih. o. Landtm, yttrade, [idet han icke kunnat höra Hr Brummers sednare anförande så, att han uppfattat meningen deraf, hvarföre Hr Landtm, nu ej heller derå kunde framställa någon propos.; det förra hade Hr Landtm, tyckt sig finna blott vara en reservation. Frih. Cederström, Jacob: Då det, enligt Ridd.— Ordn., åligger hvarje ledamot, som uppläser skriftliga anföranden, att dem lill bordet aflemna, så får jag begära, alt den värde ledamoten täcktes aflemna delta mern. till bordet, och anhåller att det mätte der få hvila till nästa plenum. 6 Den 17 Mars f. m. Hr Brummer: Jag skall aflemna del sednare, som är en motion; det öfriga är blott ämnadt att införas i protocollet. Föredrogs ånyo Coust.Utskls den 10 oell i5 dennes på Bordet lagda mern. N:o g5, med hemställan om afgörande i förstärkt Const.Ulsk. af frågan om representationens fördelning på en eller tvänne kamrar. Frih. Boye, Ludv.: Den till R. o. Ad:s antagande här framställda propos. innehåller mera än hvad sorn behöfves för dess ändamål, och detta mera är, såsom jag tror, ej blott öfverflödigt, utan skulle också möjligen i sina följder kunna vara olyckligt, derföre att det skulle kunna binda R. o. Ad. vid den pröfning, hvarom nu ej är fråga. P10- postn innehåller nemi.: "Den som vill att Svenska representationen skall fördelas på tvänne kamrar.” Der är allt hvad som behöfves, men nu kommer ytterligare ett öfverflödigt tillägg : ”efter de grunder, som R, St., i anledn. af Const.- Utsk:s förslag i meni.
Huru kunde det då, på ingen annan grund än dessa gåfvobref, förmenas innehafvarna — 36 — af gifvarinnans rätt, hennes arfvingar, att utbekomma samma skuldsedlar och derefter indrifva deras belopp? Och i fall detta skett; hade då icke derigenom blifvit klart, att gåfvobrefven inneburo ingenting annat, än ett löfte om gåfva, för hvars realiserande ingen viss del af gifvarinnans bo eller qvarlåtenskap framför den andra kunde tagas i anspråk — och som också just derföre icke utgjorde någon verklig gåfva? Behöfdes nu ingen annan bevisning derom, att skuldsedlarne tillhörde gifvarinnans qvarlåtenskap, än att de voro till henne ställda och erkändes vara af henne Jemnade i depositariens förvar, utan påskrifven öfverlåtelse från henne; så kunde följaktligen arfvingarne ej heller åligga att »visa, det de af samma skuldsedlar vid gifvarinnans död ägt äfven den del, hvarå »de gåfvotagande gjort anspråk», såsom den ene Ledamoten af Högsta Domstolen särskildt förmenar. Med samma rätt, som arfvingarne ägde den del af skuldsedlarna, hvarå de gåfvotagande icke gjorde anspråk-, ägde arfvingarne äfven den öfriga delen, så länge de gåfvotagande icke styrkte sig äga den. När det föregafs, att depositarien »ägt medlen om händer under de af honom omför»mälta vilkor», nemligen att deraf utlemna de i gåfvobrefven bestämda belopp; så var det detta, som behöfde ar de gåfvotagande bevisas; och det var icke tvertom arfvingarne, som behöfde bevisa, att depositarien under andra vilkor ägt medlen om händer. Men all rätt upphörer och all rättslära förvändes, när man irrar sig i begreppet om parternes roller, och bevisningsskyldigheten från den ena till den andra öfverflyttas — när man med den, som är skyldig att bevisa, förvexlar den, som äger att fordra bevis.
Nu är man äfven berättigad alt i Jernconloret erhålla lån på jern till ett sammanräkpadt belopp af 5 r:dr 24 sk. per Sklf. Lägger man då dessa till de 9 r:dr, så får man 14 r:dr 24 sk. eller mera än jernet är värdi. När en vara är så gynnad med lån, hvad blifver följden? Jo, utan tvifvel den, att mången bruksägare håller derpå längre, än skäligt är, hvilket ej är någon fördel för Riket, som i näringen skall täfla med andra länder. — Jag får slutefigen fästa mig vid sjelfva redaclionen af den föredragna §. Hr Akerman har framlagt ett förslag, mot hvilket jag icke har någonting att invända, så framt nemi. BaneoUtsk:s mening dermed verkligen blifver uttryckt. Enligt detta skulle Fullmäktige äga att under en tid af högst tre månader disponera de medel, som funnes obegagnade. Men då frågas: uti hvilken lånerörelse är det, som Banken lånar längst på 3 månader? Jag kan icke för ögonblicket erinra mig någon sådan. Om ingen dylik finnes, huru skall Banken kunna efter 3 månaders förlopp återfå sina medel? Gr. Björnstjerna säger åter, meningen vara, det medlen skola hafva varit obegagnade under en tid af 3 månader, innan Bancofullm. berättigas att dem i annan lånegren använda. Nu lära Hrr ledamöter i BancoUtsk. böra utreda hvilkendera meningen är den rätta. Den 12 April f. m. 335 Fl. Ex. Hr Gr. Björnstjerna: Jag har redan yttrat mig tillräckligt i sjelfva hufvudfrågan, för alt icke nu ånyo upptaga R. o. Ad:s tid. Det är blott i afseende på redaclionen sorn jag anhåller få tillägga några ord. Jag ansåg Utsk:s tanka vara den, att när medlen hade legat obegagnade i 3:ne månader, ägde Bancofullm. rättighet att dera disponera; men jag medgifver dock, att i så fall redaclionen icke är rätt. klar.
Då han inträdde var han visserligen något blek, men till det yttre lugn, och han helsade nästan hjertligt på tant Agatha i det han påminte henne derom, att då de sist togo afsked af hvarandra, hade detta skett vid brädden af ett litet vattenfall i Skotland och nu egde deras alldeles oförmodade återseende rum vid dånet af en fors i hans undangömda hemland. Mötet mellan Jenny och Ros var af helt annan art; det vittnade väl icke om ömsesidig förlägenhet, de voro ju båda för stortänkta att behöfva bli "förlägna" för sina känslor, men der låg ändock ett visst tvång öfver dem. Det var liksom hade de frågat hvarandra: och hvad skall nu hända? I Jennys blick låg dock mera förtröstan än oro, medan Birger, så godt han kunde, sökte dölja sin inre rörelse. Det skulle ha gifvit de tre öfriga personerna i det lilla sällskapet mycket att tänka på, detta sätt att helsa på hvarandra, om de fått rådrum dertill, men tant Agatha som småningom började "finna sig i situationen" afbröt alla hitåt lutande betraktelser genom att vända sitt tal direkte till den ena af de icke handlande utan fastmera lidande personerna. "Jenny, min skatt, betänk huru egendomligt! Då vi sist råkade herr Ros var det vid ett vattenfall och nu träffas vi åter vid ett sådant!" "Ganska egendomligt", ljöd Jennys svar i nästan hviskande ton. "Mår du illa, Jenny lilla?" frågade nu tanten oroligt. "Kanske det evinnerliga bullret angripit dina nerver?" "Åh nej", skyndade Jenny att svara och försökte att le, "men härinne är så varmt." Nu kom Ros den stackars Jenny till hjelp. "Skola vi inte bese fallet?" inföll han, "Erik börjar väl bli otålig?" "Hm", svarade denne nästan torrt, "min förvåning öfver tants och Jennys härvaro har gjort att jag nästan glömt bort hela Imatra." "Derom borde du dock alltjemt påminnas af dånet", sade Jenny, och tillade i det hon gick förbi honom: "Snälle Erik, spela inte längre förvånad." "Spela?" mumlade Erik. "Det är fullaste allvaret."
Söndag skall hållas . 8:o till en slöjdskola i Jösslunda socken af samma län helst önskade jag att den anlades på Säteriet Apelås’ egor, i samma socken, der jag är född. 9:o till pensioner åt medellösa enkor och ogifta fattiga fruntimmer af adelig börd Till dessa pensioner skola företrädesvis komma i åtanka de fruntimmer, som stå i slägtskap med de i föreniimnda 2:dra, 4:de och 5:te punkterna omförmälda ätter. 10:o till den s. k. Prins Carls Inrättning . i ändamål att rädda och till nyttiga medmenniskor befordra fattiga, vanvårdade barn. 11 :o till K. Djurgårdskassan med förbehåll att ingen vidare passage-afgift affordras vid K. Djurgårdens grindar. Skulle någon eller båda af de i 6:te och 1 0:de punkterna omförmälda välgörenhetsinrättningar ej finnas qvar, då kapitalen till dem skola aflemnas, tillfalla äfven dessa medel Riddarhuset, på sätt i 2:dra punkten här ofvan förmäles. 90,000,000: 5.000.000: 5.000.000: 1,500,000: 500,000: 5,500,000: 2.000.000: 500,000: Det har ej bordt undfalla min upmärksamhet, att under den långa tiderymd, som denna stiftelse förutsätter, innan den går i verkställighet, sådana förändringar kunna inträffa i Staten, att E. o. Ad. uphöra att representera på Riksdagarna i egenskap af särskildt RiksStånd. Men, äfven om man skulle antaga, att deras politiska rättigheter uphörde, qvarstår dock everldeligen deras eganderätt till så väl sjelfva Riddarhuset och dess vidsträckta tomtplats, som till alla dit donerade fonder, till högst betydliga belopp, och dermed förknippad skyldighet att fortfarande förvalta dem, i öfverensstämmelse med ursprungligen gifna föreskrifter.