Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Wennerholm tilldelad för bebyggandet af en honom tillhörig tomt inom nämnde stad, Rikets Ständers fullmäktige i riksgälds-kontoret vägrat emottaga den för Wennerholm& byggnadslån afgifna skuldförbindelsen med tillhörande säkerhetshandlingar, emedan nyssberörde lån icke förr än efter den genom K. Br. den 18 December 1843 för lånemedlens lyftning stadgade yttersta tidpunkt, eller den 1 Juli 1849, blifvit utgifvet och åbyggnaden på den för lånet intccknade tomt ej heller vore fullbordad och brandförsäkrad inom samma, jemväl i sådant hänseende, fastställda termin; så har, uppå byggands-komiteéns, med anledning häraf, tillika gjorda underdåniga anhållan att, då, förutan det Wennerholm meddelade lån, äfven öfriga beloppet af hvad Kaptenen Klingström återbetalt, blifvit till andra lönesökande utlemnadt, nådig framställning till Rikets Ständer måtte aflåtas derom att, i afseende å den först efter nyssnämnda termin, eller början af Juli månad 1849, för byggnads-komiteéns ånyo disponibla andel utaf det i anledning af 1843 års eldsvåda beviljade låneunderstöd, utlåningsoch bygg - Expeditions-Ulskottels Förslag till und. Skrifvelse, N.-o 51. 77 nads-terminen mätte till annan lämplig tid förlängas, E. K. M:t, med bifall härtill och efter vederbörandes hörande, behagat, uti nådig proposition af den 15 November förlidet-år, med afseende å härvid förekomne omständigheter, föreslå Rikets Ständer att nu ifrågavarande medel af det staden Wexiö beviljade byggnadslån, oaktadt i afseende på tiden för lånens ulgifvande och egendomarnes bebyggande ej iakttagits hvad angående låne-anslaget i allmänhet blifvit stadgadt, likväl måtte, under i öfrigt föreskrifna vilkor, för det afsedda ändamålet få användas. Rikets
Den förändring, den oväntade upptäckten af Edvards trolöshet verkade på henne, var densamma, som inträffar med den friska, sköna rosen, då dess stam brytes: rosen dör, förvissnar. Det var icke utan strid hon dukade under; hon försökte att kämpa, men hennes pulsslag blefvo allt svagare och hennes hjerta stelnade bort. Fru Starling förskräcktes i början af det förkrossande intryck sanningen gjort på den svaga varelsen, men hon invaggade sig dock i den förhoppning, att Alice, sedan den första smärtan vore förbi, skulle återvinna helsa och krafter. Hon insåg nödvändigheten att handla, att förmå sonen att söka försona sitt brott, och ehuru hon aldrig förr tänkt sig möjligheten af en förening emellan Edvard och Alice, ville hon nu gerna, att den skulle försiggå, sedan den för honom blifvit en pligt. Lady Starling kunde ej nu lemna Alice ensam i ett så förfärligt tillstånd, ty det var smärtsamt att se den unga, till utseendet nästan liflösa flickan, hvars ögon afspeglade grafvens intet, hvars kinder ej vittnade om en gnista lifsvärme, och hvars brutna kropp ej mera kunde lyda den brutna viljan. Vi återfunno vid början af detta kapitel fru Starling i en berceau, och bredvid henne, halfliggande i en hvilstol, Alice, med ögonen tillslutna. En tung och häftig andedrägt samt då och då en maktlös rörelse med handen voro de enda tecken, som ännu vittnade om, att hon lefde. Lady Starling kunde vid blotta tanken på allt detta ej återhålla sina tårar; det rådde ett kaos inom henne; hon hade tusen gånger tänkt skrifva till sin son, men ett något, hon visste ej hvad, återhöll henne derifrån. Hon ville hellre se honom, tala till hans goda känslor, väcka dem, som endast slumrade, såsom hon i sin moderliga kärlek ännu hoppades. Med ens hördes rullandet af en vagn, som tycktes köra in på gården. Fru Starling återhöll sin andedrägt, och en dödlig blekhet betäckte hennes kinder. I detsamma slog Alice upp sitt öga och stirrade vildt omkring sig; en hög rodnad öfverhöljde hennes bleka anlete och hon uppgaf ett hjertskärande skri, mera högljudt än man från denna svaga varelse kunnat vänta.
(upp). Och aldrig ska vi gå och sura och mula. Karl Johan (upp). Jag ska bära vatten åt dig och hugga ved. Lena. Ja, så’nt där pratar man på midsommarafton. Karl Johan. Jag ska svära så dyrt du nå’nsin vill. Lena. Inte tror jag’t. Men det är ändå roligt att höra. (Jonas och Anna synas till vänster.) Är det sant, att du har kaffe där inne? (De närma sig kojan.) Karl Johan. Ja visst, dalern har jag det. Lena. Den här gången ska du få kaffet utan cikoria. (Båda ut.) Andra scenen. DE FÖRRA. ANNA och JONAS. Anna. Såg du dom? Jonas. Den är klok, som inte talar om, allt hvad han ser. Lena (innanför). Stäng dörrn. Annars brinner det inte! Anna. Koka kaffe, var det ja. (Dörren stänges.) Nej, det här det tål jag inte. Jonas. Tål och lid, så vinner du allting. Anna. Ja, nu har jag tålt dig hela da’n. Men hvad har jag vunnit på det. Jonas. Tycker du, att jag ser så farlig ut då? Anna. Vackrare kan en önska sig. Jonas. Hvart ska du gå? Anna. Ja ska gå och störa dem, ska jag. (En lätt rök stiger upp från kojan. Anna gör en åtbörd af förvåning.) Jonas. Kan du inte vänta, tills de har fått kaffet kokt teminstingen? Anna. Tror du, jag vill ha något med då? Jonas. De springer ju inte sin väg. Anna (sätter sig). Det finns inget falskare på jorden än karlar. Jonas. Och kvinnfolk, ja. Har inte Karl Johan talt vid dig om mig? Anna. Det kan nog hända. Det kommer jag inte ihåg. Jonas. Det var precis, hvad han sa’ om dig. Han kom inte ihåg’et, sa’ han. Men jag har nu gått och tyckt om dig hela vintern. Det vet du. Och jag glömmer inte, hvad jag säger. Anna. Det är väl gård’n, du vill åt, kan jag tänka mig. Jonas. Gård’n är bra. Men det ska vara nå’n, som sköter den. Anna. Ja, vill du bli dräng hos mig, så säg bara ifrån! (Upp.) Jonas.
De måste nemi. blifva försatta i tillfälle, att erbjuda så högt pris på penningen som möjligt, men vilkoret derför, att sådant skall kunua ega rum, är å andra sidan beroende deraf, att de vid försäljningen kunna betinga sig så högt pris, att någon förlust för dem ej upstår. Dertill kommer också, att ju flera och större affärer, som bankerna i detta hänseende kunna göra, desto mindre behöfver vinsten för hvarje särskilt affär vara, utan att slutresultatet för dem blifver sämre; men, ju mindre vinster Bankerna beräkna sig, desto större förmåner böra upstå för låntagaren och allmänna industrien i landet. Hvad en utmärkt talare på detta rum så sannt anmärkte, då en väckt motion om räntans frigifvande här förekom till discussion, eller att densammas fixerande här i landet till ett visst maximum, föranleder, eller kan föranleda spekulanter, att, då räntan på utländska platser är högre än nyssnämnde maximum, dit utsända silfver, för att med den högre räntebetalningen göra sig vinster, skall ©tvifvelaktigt snart visa sin förderfliga tillämplighet äfven inom landet, om räntan blefve i allmänhet frigifven, men en tvångsränta blefve ålagd de i landet varande eller blifvande enskilta Bankerna. Det synes mig nemi. gifvet, att, om under någon viss period, de enskilta kapitalisterna, till följd af penningebrist, finge skäl att betinga sig t. ex. 8 proc. ränta för penningeförsträckningar, under det de enskilta Bankerna på samma tid icke hade rättighet, att betinga sig högre ränta än 5 proc., då skulle den naturliga följden deraf blifva, att enskilta spekulanter upstode, hvilka, med utur Bankerna uplånta kapitaler, bedrefvo en lånerörelse, hvars vinster stoppades i deras egna fickor. Må man låta ett sådant missbruk få framgång, och jag hemställer, huruvida det - icke vore sannolikt, att procenteriet skulle uppnå en vida större och farligare höjd än hittills varit förhållandet. Den 26 November e. m. 427 Tvärt emot att någon våda skulle upstå för penningerörelsen, om
Det är klart, att dessa båda elementer kunna modifiera hvarandra; man kan minska räntan med en eller annan proc. på ena sidan och lägga en lindrig ränta å den andra, antingen å det hela eller å en del, hvarigenom det ena ersätter det andra. Alla sådana modificationer af systemet bero det af Styrelsen att vidtaga; principen, som bör följas, är endast här antydd. 9:0 Örn odlingslånefonden öfverflyttas ifrån Banken till Itiksg.contrs disposition och användes efter enahanda grundsatser, skulle jordbruk och näringar erhålla större tillgångar, än de sannolikt på länge kunde absorbera. Hr von Hohenhausen, Mich. Silvius: Jag bestrider ej hvad Frih. Ehrenborgh uti sin ingress eller slutmeningen af sin motion anfört om den upplysning i ämnet, som hos StatsUtsk. kunde förutsättas; dock tror jag, att i Utsk. finnas flera, som, lika med mig, icke kunna inse någon fullkomlig säkerhet i Frih. Ehrenborghs förslag. Jag anser mig derföre böra framställa några anmärkningar vid den nu ifrågavar. motionen, såsom icke otjenligt för motionären sjelf, hvilken derigenom kan sättas i tillfälle att medelst vidare utveckling ställa förslaget mera i ljuset, helst jag är öfvertygad, att motionären erkänner den satsen af Adam Smith, att hvarje förslag af mera ingripande beskaf - Dea 5 Jani f. m. ut fenhet uti statshushållningen bör vara i afseende på nyttan och nödvändigheten ett axiom, innan det af en Styrelse bör sättas i utöfning. Såsom jag uppfattat Frih. Ehrenborgh® förslag, utgör det ett financeproject, som går derpå ut att af gide hufvudtitelns anslag göra exempelvis 100,000 r:dr disponibla för utlåning mot 6 proc. (d. v. s. 5 proc. ränta och 1 proc. i amortissement, emedan motionären antagit lånens^återbetalning på 37 år), samt att de 6000 r:dr, sorn sålunda årligen inflyta, skulle blifva en räntefond för Riksg.- contis upplåning af andra 100,000 r:dr emot obligationer, om hvilkas amortering ingenting finnes nämndt.
Månne det icke en gång må vara tid, att göra Riket Skuldfritt, och att bereda en nödpenning, eller ett öfverskott till oförutsedda händelser, samt att lindra tyngden af våra tryckande Bevillningar, och med detsamma att gifva den ideala penningestocken Ctt fullt redbart värde? Jo visserligen, dertill finnas ännu flera kraftiga medel, utom den föreslagna försäljningen af kongsgårdarne, hvilka, jemte Löseskillingen, redan betydligen skulle öJta Ars-Skatten, Folknutnmern och Födoämnen. Vid 1810 års Riksmöte stadgades om deså kallade Recognitions-Skogarne i Riksdags Besl» Stats• och Banfin-Utskottcns Betänkanden. 5^,5x fets 7 §. sålunda: ”Likaledes och till fastställande af grunderne, hvarefter de till Bergverken ”och Bruken upplåtne Kronan tillhörige Recog”nitions Skogar, lämpligast skulle kunna användas och indelas, håfve Vi ansett nödigt, att ”härom vidtaga deri nya Författning, hvars verkställighet Vi till Kongl. Majus nådiga omsorg ”öfverlemnat, och hvarigenom förnämligast korn”mer att stadgas, det efter föregångne undersök”ningar, Bergverken bör tillerkännas så inycken ”Skog, som för deras drift och underhållande tarf”vas, och denne Skogsdel, efter Hemmantal skatr”laggd, af Ilruks-egaren, emot Sex års ränta få ”köpas till Skatte, då recognitions-afgiften ock upp”hör, samt att den öfverflödige skogen, med der”till hörande ouppodlad riiark, må i vissa lotter ”fördelas, och på Auction till den mestbjudande ”försäljas.” Kongl. Majit har ock genom en Nådig Kungörelse af den 4 Februari 1811, och dess 7 §., låtit vetterligt göra, att inom Sex års tid, emot erlaggd Sex års uppskattad hemmantals-ränta, Bruksegare skulle få till Skatte köpa behöfliga Skogsdelar, dä Ständer sedan vidtaga sädane Författningar, de. nyttiga finna; och är den föreskrifne Terminen med den 4 Julii 1817 till ända lupen.
Stadens invånare åligger, kommer dock likaledes att fortsättas och upptagas i redogörelsen öfver både inkomst och utgift, hvilken i vanlig ordning skall uppgifvas; äfvensom till Kongl. Stats Contoiret ifrån HamnbyggnadsDirectionen vid hvarje års slut bör insändas fullständig berättelse om hvad som blifvit vid byggnaden tillgjordt, samt då kan återstå för dess fullbordande efter den af Eders Kongl. Maj:ts fastställda plan. Hvilket allt Riksens Ständer härmedelst i underdånighet velat Eders Kgl. Maj:t tillkännagifva. Riksens Ständer framhärda med djup undersåtlig vördnad , trohet och nit Stormägtigste Allernådigste Konung ! Eders Kongl. Maj:ts under - Den 11 Juli. 1031 underdånigste, tropligtigste tjenare och undersåter På Prest.Ståndets vägnar J. A, Lindblom, n. v. Talman. På Bonde-Ståndets vägnar Lars Olsson, n. v. Talman. Uppläst den 11 Jul* Storrnägtigste Allernådigste Konung ! Då Riksens Ständer ifrån deras Stats-Utskott emottagit den anmälan , det räkenskaperna utvisa, att Löfås Silfververks-tionde, såsom en Stats-Verkets ordinarie inkomst, är beräknad till a o R:dr om året , icke till detta belopp influtit, och det genom anställda noggranna undersökningar blifvit upplyst, att Grufvedriften vid Löfås icke lönar sig, utan hittills medfört en ganska betydande årlig förlust för Eders Kongl. Maj:t och Kronan i de stora friheter och förmåner, som, på Stats-Verkets bekostnad, disponenten a£ detta Verk åtnjuter , hafva Riksens Ständer ansett Eders Kongl. Maj;ts och Kronans hoga rätt samt Statens förmon fordra, att detta Verk nu nedlägges, och de dertill nu anslagna förläningar och friheter till Stats-Verket indragas. Då af På Ridd. och Adelns vägnar Carl Mörner, h, t. Landtm.
Nu t. ex. är vid närvar, riksdag sådan olika uppfattning, i 2tne vigtiga punkter uppstånden; nemi, 1:0 Ständers påstådda makt att utan Konungens sanctina besluta om de s. k. ordinarie skatterna, och 2:0 lådgifvarnes förhållanden och förpligtelse»- i Conseljen ;— tvänne punkter, i hvilka min rotfästade och med mina politiska vänner i allo conforma öfvertygelse är till öfverflöd kända. — Men denna öfvertygelse hemtar jag utur de grundlags-§§, sorn handla om ordinarie skatter, och rådgifvarne — icke af ordet aliena i 4 Reg.Fm, i hvilket jag ej mäktar finna någon den ringaste ledning pro eller contra vara att söka eller finna. En mening måste dock 1809 års grundlagsstiftare hafva haft med detta ord; och så här föreställer jag mig den. Det är nemi. kändt, att desse vördnadsvärde oell så förtjente män arbetade under det lifliga intrycket af de Sverige nyss öfvergångna olyckor och af dessas alstrande deraf att f. d. Konungens olyckliga beslut ingen hejd kunde hos ansvariga rådgifvare möta — och detta intryck alstrade 9 §:n träfflige män alltför monarkiska att vilja kunna anses hafva syftat åt någonting ens likt 1720; — och sålunda tillkom ordet allena i 4 §:n Reg.Frn. Sålunda anser jag i sak, nemi. i hvad angår grundlaglig uppfattning af Sveriges Konungs makt, att det i fråga - var. ordets borttagande vore ytterst likgiltigt. Likväl och enär jag anser, icke allenast att lagbunden och dock energisk konungamakt är Sveriges palladium, men äfven att det vore ganska skadligt om inomoch utomlands tänkas kunde, att 1840 års Ständer inskränkt denna konungamakt; och sådant intryck ofelbart skulle alstras af det ifiågavar, ordets utdömmande utur grundlags-texten, yrkar jag, på det enständigaste, afslag å Const.TJtsk:s denna grundlagsförändring tillstyrkande förslag. Hr Dalman, Wilh. Fredr.:
Men på det att för framtiden för andra Regementer och till lättnad för Inqvarterings-skyldige, påstående ifrån andra Städer i samma ändamål måtte förekommas, i händelse det icke bör sotn rättighet anses, får Den 13 Maji. 353 får jag af Högloflige StatsUfskottet begära benägen upplysning och tillstyrkande, huruvida det är Statens åliggande att bestrida kostnaden för Ca‘sern-byggnader af allmänna Medel, hvarom jag, med anledning af forntidens erfarenhet, tvekat, serdeles som, då Stockholm, liksom andra Siäder, betalar Inqvarterings-penningar, hvilka Penningar i samma ändamål erläggas, sorn Casserner byggas och inrättas, jag ansett någon förberedelse icke i detta afseende Staten åligga, hvari likväl Författningarne måtte hafva någon förändring undergått, hvarförutan StatsUtskottet i ett så beskaffadt tillJ m 4 styrkande icke kunnat ingå. Hvad åter angår de af Utskottet föreslagna ersättnings-utgifter, så fötanleda de till äskande af flera upplysningar. Utskottet tillkännagilver hvad förut varit okändt, att nemligen Statsverket häftar för gäld af 6c,000 R;dr för den sistbyggda Cassernen, hvilken upplysning öppnar anledning till begäran af utveckling, ger om hvilka Riksens Ständers föreskrifter StatsContoiret var?t berättigad t, att utöfver årliga an-; slaget, en så betydelig Summas utgifvande till Cassernbyggnad bevilja. Beträffande åtetbetalningen af denna förskjutna Summa, så bör väl, efter den upplysning Betänkandet meddelar, ersättning derföre, så snart ske kan, meddelas; men sättet för liqvidationen, som Utskottet föreslår, föranleder till ytterligare anmärkningar. Utskottet yttrar sig, att sorn tillgång finnes på bfuerskotten af detta ars Intrader, tillstyrkes att deraf må utgifvas 02000 R:dr i ajbetalRidd. 0, Ad. Prot. V^« B. I. Afd. 45, 46. 354 Den 13 Maji. ning pd förenämnde för Cassernbyggnaden varande skuld.
Man säger att landstingsmannen, uteslutande valda för behandling af kommunala ärenden, icke kunna anses allmännare besitta det omdöme om statens värf och om statsmanna-insigter, som vore erforderligt för utseende af lämpliga representanter till första kammaren; hvarjemte man betonar att, om äfven denna kammare skulle tillsättas af folkvalda ombud, den ursprungliga karaktärsskdlnad går förlorad, utan hvilken säkerhet icke skulle finnas för det återhåll, den förste kammaren är kallad att utöfva. Jag är i dessa delar af motsatt tanke. En karaktärsskillnad skall visserligen finnas emellan de båda kamrarne, men denna bör vara det lugnare omdömets, den mognare erfarenhetens, de vidsträcktare insigternas, den vidgade uppfattningens, med ett ord, den bör ligga uti de individuela egenskaperna, men icke uti ursprunget Denna — ursprungets olikhet — bygger, om jag så får uttrycka mig, på en antagonism, som lätt gjuter bitterhet i kamrarries inbördes förhandlingar. Långt ifrån alt stärka, försvagar den dessutom den första kammarens motståndskraft. Skall en till ursprung kara k tärssk iljd öfre kammare hafva styrka, måste den med landets historia och seder vara 198 Den 4 December. sammanvuxen. Så är förhållandet med Englands öfverhus. Det har rotfästat sitt välde på det gamla förbund, genom hvilket Englands Pärer och folk tillsammans grundat och befästat landets frihet. Det står i nära förening med underhuset, icke allenast genom det inflytande på valen, dess stora territoriella förmögenhet skänker det, utan äfven genom de frändskapsband, som förbinda det med ett stort antal medlemmar af underhuset, på hvars bänkar många — möjligen de flesta — af dess Lorder sjelfva sutit. Detta oaktadt, torde sjelfva detta öfverhus, för den obestridda ställning och makt det ännu innehafver, hafva att tacka den politiska klokhet, hvarmed det, då folkviljan uttalat sig ihållande och starkt, vikit undan för fordrade reformer.
Maj:t har sålunda, i nära öfverensstämmelse med hvad kommitleen tillstyrkt, funnit såsom ett grundstadgande böra antagas, Mufoudktasseratt brännvinsbränningaf säd, potates eller annat ämne, får utöfoch tenmner vas i två fjir bvänvins1:0 Pä grund af jordbruk:, bränning_ a) till husbehof; b) soin binäring till jordbruket; 2J0 säsom fabriksrörelsej, ehvad jordbruk inneliafves eller ej;: äfvensomKongl. Maj:t, lika med kommitteen, ansett, det bränvinsbi änivngen bör vara tillåten under sex månader af året, nemligen Januari, Februari, Mars, April, November och December;; för den t:sta klassen i tre särskildta terminer, af två månader hvar, nemligen Januari och Februari, Mars och April, samt November och December; men för den 2: dra klassen: under en „ under flera, eller under ailce af dessa sex månader..
Jag fortgår att tillstyrka bifall till betänk, uti ifrågavar. punkt. Hr von Troil: Delande de åsigter, Frih. Raab och Hr Rosenblad yttrat, får jag tillkännagifva, att jag anser det af yttersta vigt, alt R. o. Ad. icke genom det beslut, R. o. Ad. nu går att fatta, måtte definitivt bestämma minimitariffen för de olika länen, enär det är tydligt, att här uppstår fråga om anskaffande af amorteringsfond för de 2,000,000 r:dr, R. St. nyligen till K. M:s disposition anslagit, äfvensom dylik fond för möjligen andra utgifter. I sådant fall torde det vara ganska lyckligt, om R. o. Ad. icke antoge Utsk:s betänk., utan i stället de af Frih. Raab åberopade reservationer; och hvilket jag härmed tillstyrker. Hr Aminoff: Om den nu gjorda anmärknm mot Beviiln. Utsk:s betänk. IS’:o 9 icke kommit i fråga, utan R. St. antagit Utsk:s förslag härutinnan, så hade också ej något yttrande härom ingått uti betänk. Skulle då, enl. föreg:de talares förklarande, StatsUtsk. vara förhindradt att öfver comiteens förslag till förenkling af beskattningsväsendet samt uppbördsoch redogörelseverket inom riket, afgifva något betänk.? Jag tror det icke, emedan Beviiln.Ulsk:s förslag tager sin början från och med nästk. år, då deremot StatsUtsk:s förslag i anseende till de många förberedande åtgärderne, omöjligen kan träda i verkställighet, förrän efter slutet af nästk. lagtima riksdag. Således äro dessa förslager alldeles oberoende af hvarandra. Hvad åter beträffar de 2,000,000 r:dr b:co, som nu komma att utgå, så höra de icke till ämnet, samt lära för deras erhållande helt andra grunder göra sig gällande, än de som med den vanliga bevillningen har gemenskap. Hr Printzensköld:
Jag vore visserligen beredvillig att lemna all rättåt detta skäl, om jag förmådde be^ g'ipa det. Nog förstår jag, att ReciprocitetsLagar kunna gifvas, som ålägga oss att, för erhållna fordelar af Utländningen, lemna dem andra och motsvariga af oss ; men ReciprocitetsLagar, som skulle förbinda oss att , till förtryck för våra egna Producenter , förbjuda en handel med Utländningen, deraf största fördelen tillfaller oss sjelfva; naturen af en sådan Reciprocitet är icke fattlig för mitt förstånd. Jag önskar att Utskottet ville undanrödja det tvifvel till skäle.s natur, som hos mig nu gäller mera än skälet, och derföre något närmare beskrifva för oss beskaffenhet ten af denna Reciprocitet. Herr Silfverstolpe, Gustaf Abraham: Jag delar fullkomligen Högloflige Oeconomi*- och BesvärsUtsknttets yttrade mening, att detta ämne både i afseende på commerciella och diplomatiska förhållanden helt och hållet beror af Kongl. Maj:ts slutliga afgörande; men jag kan derföre icke instämma i den tanka, att ett ytt. rande af Riksens Ständers bestämda önskningar på något sätt skulle hafva utseende, som ville man förekomma Kongl. Maj:t i de beslut, han deröfver i nåder kan täckas vidtaga. Jig är deremot öfvertygad, att Konungen med nådigt välbehag skall upptaga alla de anledningar Rik - Den 2 t Maji. 91 sens 5Tinder i denna form gifva Kongl. Majit, att närmare känna förhållanden af Landets behof, och dervid fästa afseende på att de härflyta ifrån en noggrannare individuel kännedom af det verkeliga sakernas tillstånd. Det är af sådan grund, jag tror Utskottet verkeligen hafva kunnat ^träcka sin åtgärd längre än till den allmänna framställning, som till Riksens Ständer blifvit gjord j och skulle än tiden för Kgl. Majit ej vara inne att bevilja hvad Riksens Siänder föreslå, sä, enär sådant i alla fall beror af Kongl.
Detta förhållande utgjorde grunden för det stadgande, att den, som ville sälja sin odaljord, var skyldig att hembjuda den åt sina fräuder, utan att i början härvid desses rätt till lösen var inskränkt till vissa slägtled. Sedan statsskickets berörda beskaffenhet gifvit rum för en mera ordnad statsförfattning, bibehölls likväl bördsrätten och ingick, med den under tiden af slägternas spridning påkallade inskränkning i samma rätt till vissa bördemannaled, i 1734 års Lag ibland andra stadgaudeu, sora, jemväl utgångna från den gamla föreställningen, att jorden var slägtens, åsyftade att derinom behålla arffallen jordegendom. De stadganden, som företrädesvis egde vigt i detta hänseende, voro de i 17 Kap. Ärfda-Balken och 8 Kap. Jorda-Balken uttryckta, att ingen egde att arfvejord genom testamente eller annorledes bortgifva. Men sedan numera dessa stadganden blifvit tillintetgjorda genom Kongl. Förordningen den 21 December 1857, som lemnat egare till arfvejord lika fri dispositionsrätt deröfver, som öfver all annan hans egendom, har med detsamma äfven det förnämsta skälet för bördsrättens bibehållande, eller lagstiftarens omsorg, att arffallen jord skulle qvarblifva i slägtens ego, försvunnit och konseqvensen synes fordra, att bördsrätten jemväl afskaffas. Väl har man i stället för den ursprungliga grunden sökt gifva stöd åt denna rätt genom åberopande af en presumerad kärlek till förfäders jord.