Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
och så plötsligt hört en röst som ropat jag så innerligt. En smula bittert. Jag ropade också jag, men det hörde fröken Louise aldrig. LOUISE. Måtte den rösten inte leda vilse, det önskar riktigt af hjertat tacksam Förlåt mig. Jag är så tacksam så KAMRERN. till minsta tjenst. Om jag kunde på något sätt vara 147 - LOUISE räcker honom sin hand. kamrern fortfarande vill ha mina affärer om hand. KAMRERN. Tack, det vet jag nog, och jag litar på, att het som tjensteman i banken. Penningarne äro ju disponibla, och Det är ju ingenting annat än min skyldig LOUISE. tänka mig om, och sedan kommer jag till kamrern och rådgör innan jag reser KAMRERN. Låt oss icke tala om affärer nu. Jag måste När reser fröken Louise? Och hvart? LOUISE. några dar. Till Paris. Jag vet inte när ... i morgon ... eller om KAMRERN. Gud gifve lycka på färden. Farväl. Går. * LOUISE öppnar dörren till köket och ropar. Botilda. 148 - BOTILDA. Jesses så glad hon ser ut! Nu har han friat. LOUISE. Nej, Botilda, det har han inte. BOTILDA. då? Hon är ju alldeles förändrad. Inte? Men hvad i Herrans namn är det LOUISE. Är middagen färdig? BOTILDA. Ja, men hvad i Guds namn går åt henne? LOUISE. Jag är hungrig. Har du något godt till mig? BOTILDA. än laga ihop mat, som hon skulle tycka om och hon har knappt rört den. Jag har inte gjort annat, se'n hon kom hem, LOUISE. I dag ska' du få se på annat. BOTILDA. När gick kamrern? LOUISE. min väg om ett par dar. Nu nyss. Hör Botilda jag reser 149 - BOTILDA. för sig? Hvart ska' hon resa? Jesses hvad är det nu för konster, hon har LOUISE. Till Paris. BOTILDA. vettet! Våga sig ut på sjön nu när det regnat i 14 dar tänk ett sådant djyp. LOUISE.
Arnold förstod att Brauner kunde vara säker utan någon förbindelse. Den rätte? En afton omkring två månader senare återfinna vi Nora Gullbrand i sitt lilla vindsrum vid Norra Smedjegatan. Äfven nu var hon sysselsatt med toalettbestyr; men hennes sköna ansigte misspryddes icke denna gång af någon ängsligt bekymrad min. Och dock vållade henne bestyren både bryderi och besvär. Men det var henne nu ett »kärt besvär». Hon behöfde inte nu som förr lutad öfver symaskinen fundera ut hur en half meter kulört sammet skulle räcka till att garnera en hel klädning, så att dess brister fullkomligt skyldes och den på promenaden kunde uppfylla fordringarna att synas ny, dyrbar och elegant. Ack nej! Den tiden var lyckligtvis förbi sedan mera än en månad. Nu bestod hela hennes arbete i konsten att välja och profva. Framför henne på soffan lågo utbredda trenne charmanta promenadtoaletter från fröknarne Lundins atelier. Nora var förtjust. Hon stod en stund försjunken i stum beundran, höll upp de olika klädespersedlarne mot ljuset, så att dess elegans skulle framträda i den fördelaktigaste belysning, och log förnöjdt som ett barn åt en ny vacker leksak. Så måste hon profva dem. Kanske för femte eller sjette gången! Hon aftog den klädning hon hade på sig och kastade undan den föraktligt, hvilket den ingalunda förtjenade; ty äfven denna var ny, om också mindre dyrbar än de denna qväll anlända toaletterna. – Vidare ansåg hon sig böra hafva fullständig undertoalett, innan hon iklädde sig det yttre, eleganta omhöljet. – Hon löste upp sitt långa silkesglänsande hår, hvilket befriadt från den konstnärliga uppfästningen vildt och otämdt föll ned kring hennes fina behagligt smidiga former. Med välbehag betraktade hon sin bild i spegeln. Ja, nog var hon vackrare än mången, som utbasunats som en verklig skönhet! Och nog förtjenade hon att beundras, att hyllas af rikedomen! Hon måste blifva uppmärksammad, då hon visade sig ute i de nya drägterna. Fast, hon log vid denna tanke, nog skulle hon säkrast göra eröfringar så som hon nu var klädd framför spegeln.
Bölder och utslag hade följt honom ifrån första stunden, och att han hade kunnat släpa sig igenom i sex hela år, var mer, än någon kunde förstå. De andra barnen voro starka och friska. Äldste sonen var redan antagen som trädgårdselev på herregården och skötte sig som en hel karl; båda flickorna hade tjenst, den ena i byn, den andra i staden. – Ja, nog hade mor Anna trott sig vara fri från ’vagg-sorgen’, när inte något ’smått’ funnits i huset på tolf år! För sju år se’n hade mannen legat sjuk en hel vinter i ’ryggmatisk’ feber och varit så eländig, att man knappt sett lif i honom. Han hade förkylt sig på timmerkörning. Dystert nog såg det ut i torpet den hösten, men mor Anna hörde inte till dem, som gifva tappt i brådrasket. Yngsta dottern, som då var hemma, fick ’passa’ far, medan mor och Brunten hölls i skogen och släpade fram timmer till sågen, som låg så oländigt till, att både folk och kreatur höllo på att fördärfva sig ’hundra gånger om’. Brunten var gammal, utarbetad och nästan blind (han hade också bara kostat trettio kronor i inköp), mor var liten och svaglemmad, – men hur det var, så knogade de sig fram med körslorna genom att knoga jämt. Till sist blef det en sägen bland de andre ’körarna’, att de där två åto, när de såfvo, och såfvo, när de åto. Ja, ett tungt och svårt arbete var det, och knappt hade det gått för sig häller, om inte mor fått sig ett ’hjälptag’ då och då af en ung granngårdsdräng, som hade ett godt öga till den äldsta dottern. Våt, hungrig och trött fick hon vara i veckotal, men hälsan stod bi, gud ske låf, och när mannen kom upp igen, hade de bara aderton kronors skuld i boden och den arbetade de af, innan hösten föll på. Ja, det var inte fritt, att de till och med hade en sparslant dessutom – grundplåten till en bättre häst, men så kom det här lilla krypet, Gustaf, som han kallades efter farfadern, helt oförmodadt fram på nyåret, och med honom sjukdom och pänningutgift tillbaka i stugan.
Den omnämnda grundsatsen, att för serskilda utgifter bilda och bibehålla serskilda fonder, må i allmänhet vara riktig eller icke, så är det dock en stor skilnad mellan en from stiftelse, hvars kapital tillkommit genom enskildes bidrag, och fonder bildade af statsmedel för vissa statsbehof. Jag ber också få fästa uppmärksamheten derpå, att något betungande för statsverket icke heller kan uppstå genom det ifrågav:de vilkoret, ty Utsk:t säger sjelf »att förvaltningen af kassans fonder, äfven med serskild redovisning och bokföring, icke kan blifva af någon synnerlig vidlyftig beskaffenhet.» Utsk:t har äfven anmärkt, att om bestyret med arméns pensionering uppdroges åt arméförvaltningen, kunde, till följd af krigsbefälets förbehåll, icke pensionskassan öfverlemnas till Statskontoret, som dock är afsedt att besörja Statens penningeförvaltning, utan måste öka antalet af de betydliga fonder, sorn 12 Dea 2 Mars. arméförvaltningen har om händer. Så bindande äro dock icke ordalagen i krigsbefälets skrifvelse. Der står att kassan bör förvaltas af det embetsverk, som förvaltar Wadstena krigsmanshuskassa, eller får arméns pensionering sig anförtrodd. Om nu detta sednare verk blir arméförvaltningen och det skulle finnas lämpligt att derifrån skilja arméns pensionskassa, så lärer detsamma gälla för den närbeslägtade krigsmanshuskassan, och krigsbefälets beslut hindrar icke att båda dessa kassor öfverlemnas till Stats-Kont:s förvaltning. Det är just för alt icke blifva allt för mycket bindande, som krigsbefälets beslut innehåller ett alternativ, — och sorn det ställer pensionskassans förvaltning tillsammans, antingen med pensioneringsbestyret, eller med krigsmanshuskassan. Utsk:t fortsätter: »Vidare har krigsbefälet i andra punkten uppställt det vilkor, att en omfattande pensioneringslag, byggd på de af R. St:r angifna grunder, att underlätta afgången för det äldre befälet och förskaffa armén en fullt tjenstbar belälspersonal, af Konung och R. St:r antagas; och ehuru detta vilkor al K.
Emedlertid hafva Landshme tid efter annan inkräktat en utöfver lag sträckt myndighet äfven i detta hänseende, hvilken bekräftas genom den nya instruktms bemyndigande, att genom förelagde vitén, till obegränsadt belopp, förbinda domare att i vissa fall fullgöra sina åligganden, i afseende på aflemnande af saköreslängder, redovisningar och andra handlingar eller sådana upgifter, hvilka enl. upbördsförfattnme skola af domare afgifvas. Denna åsigt innefattar likväl, efter mitt förmenande, en abnormitet, som bör rättas, enär det alltid måste vara olämpligt, Den 3 December f. m. 95 att då domare icke subordinera under Landsh., denne skall hafva makt att omedelbart förelägga dem vitén, helst det tyckes vara förenadt med mera besvär, att hos HofR:n anmäla denna försummelse af dem, som utöfva domare-embetet, än de underlåtenheter som eljest, enl. samma §, böra hos vederbörande HofRätt anmälas. Jag föreslår således att R. St:r må i underd:het anhålla, att 12 § i Landsh:ge-instrukt:n må vinna den ändring, att K. M:s Bef:h:de icke må äga rätt att förelägga domare vitén, utan endast äga att bos vederb:de HofKätt anmäla de försummelser, eller den uraktlåtenhet, som K. M:s Bef:b:de anser sig äga skäl att anmärka uti fullgörandet af domares i nämnde § omförmälda åligganden.
A. Wachtmeister, medlemmar af familjerna Sparre, Hvem månde hafva skrifvit detta lilla Björnstjerna, af Nordin och af Ugglas m. fl. I ett ännu Men ombytlighet är jordlifvets lott, och bevaradt exemplar af n ä m n d a tidning för den glada och fint bildade krets, som första Finlands gamla hufvudstad och seklets första aftonen samlats i kojan, hos » fiskargubben år finnes i margen antecknadt n a m n e t: Eva på Jokkis », var bruten och skingrad inom Loffman. loppet af några få år. Redan i oktober Hvem var Eva Loffman? 1800 hade Choraeus lämnat Finlands strand för att tillträda en lärarebefattning vid krigsakademien å Karlberg, och ett par år därPå stranden midt emot Jokkis bruk i efter låg den fagraste Jokkisblomman, Eva Åbo-trakten, när aftonsolen med sitt roLoffman, vissnad i en tidig graf. Denna senröda skimmer belyste lunderna och sjön tillreddes och igenkastades vid dåvarande den 9 augusti 1800, framkom — heter det konungaparets besök i Åbo i juni 1802. i en liten, numera ytterst sällsynt * bok: Vid de många högtidligheter och baler, som » Små berättelser och tidsbilder » af den 1879 då i anledning af de höga gästernas däri mycket hög ålder aflidne d:r Pinello — varo anställdes, hade Eva Loffman ådragit mellan de höga granarna i parken ett sällsig en häftig förkylning, hvilken efter några skap herrar och damer, som styrde kosan dagar slutade den vackra och snillrika Auratill den täcka udde, som skymtade fram dotterns lif. Hennes sista handteckning i mellan träden, och hvilken inom några ögonfiskarkojan, som förekommer på samma blad, blick härefter inrymde värdparet på Jokkis, där ett litet skaldestycke af Choraeus bar general von Willebrand med generalska, defrämsta rummet, v a r: ras barn samt flere gäster från Åbo.
Jag vidblifver således mitt förut gjorda yrkande om afslag. Gr. Lagerbjelke, Gust.: Den punkt, som nu utgör föremål för 11. o. Ad:ns öfverläggning, föranledde äfven inom StalsUtsk. en ganska grundlig discussion, och dervid ådagalades, att de trakter i Södermanland, sorn skulle komma att draga fördel af detta anslag, samt den jordyta som derigenom skulle vinnas bestodo af den allra förträffligaste mark; men tillika, att sjelfva aftappnings-företaget ej kunde komma till stånd, såvida Staten ej understödde detsamma, emedan alla de, som skulle få sin jord derigenom förbättrad, voro små jordegare, som icke kunde offra något på det ifrågav:de arbetet eller ligga i förskott. Härifrån gjordo visserligen en större possessionat undantag, men olyckan vill, att denne alls icke frågar efter företaget; och det var således för de många små jordegarnes skull, som Utsk. ansåg sig böra förorda motionerna. ltiksg:sAfdeln:n hade föreslagit, att summan borde utgå dels som anslag och dels som lån; men då det icke var tvifvelaktigt att företaget skulle bära sig ganska väl och frågan endast kunde vara om en försträckning till de små jordegarne, ansåg Dtsk., att ingen del behöfde beviljas utan återbetalningsskyldighet. Jag anhåller om bifall till punkten. Hr Bildt: I fall R. o. Ad. hade bifallit BondeSt:s inbjudning att till K. M:s disposition för sådana arbeten anvisa 150,000 Rdr, borde alla dessa särskilda ansökningar blifvit afslagna; men att nu, sedan man beviljat blott 100,000 Rdr, så förfara, vore att afklippa en Ben 5 December e. m. 313 en mängd nyttiga och vigtiga företag. Vägoch VattenbyggnadsStyrelsen harie just derföre att den visste, att en mängd ansökningar skulle på enskild väg inkomma till R. St:r, icke föreslagit större summa i allmänhet än dessa 100,000 Rdr. Det nu i fråga v:de förslaget är dessutom icke så lösligt som Gr. Sparre synes förmoda.
Junii e. m, verläggningstid för att finna den nu förevarande frågan angående inlösning och upphäfvande af Säteriers och Frälsejords hittills åtnjutne rättigheter vara liK» litet angelägen, som nyttig orh val passande vid en Riksdag, der d^t aldrabetydligaste och Svenska Folkets he* der och välgång både inom och utom Riket mäst pårörande ämne, d t angående stadga i myntväsendet icke ännu hunnit afgöra-, o?gtadt ali vår Nådige Konungs derå riktade riksvårdande omsorg och flere vördnadsvärde Herrar Och Mäns använde långvariga mödaMed, all billig aktning för andras tankefrihet och yttrande rätt, kan jag icke finna någon allmän eller en6 Ståndsfördel af denna frågas bifallande, ty den af Frälsefriheterne följande skillnad i Kronans räkenskaper år såsom af ål. der stadgad och vanlig, så obetydlig, att Kronobetjeningen nu har deråt föga arbete , men skulle deremot få ett högst betydligt af förslagerna till nämnde friheters inlösande. Både äldre och nyare erfarenhet har stadgat den politiska sats, att hvad sorn länge befunnits rättvist, billigt och oskadligt, icke'! bör utan de starkaste nya och tydliga skäl förändras, och sådane finnas inga för denna frågas bejakande. Frälsefnheterna äro stadgade och försäkrade uti hvarje Svensk Konungaförsäkran utgifven under de sednast förlidna 300 åren och Högstsalig Konung Gustaf IlRs SäkerhetsAct stadgade under den för Frälsejordens | innehafvare mäst ogunstiga ställning tydeligt, att Frälsejorden icke skull? förändra sin natur och hittills varande skattläggning. Samma slutföljd bö^ 172 Den 25 Junii e. m. äfven billigt och rimligtvis fattas af flera §.§ 5 vår nu vai anda Regeringsf orm.
Med anledning häraf yttrade Stats-Utskottet: att Rikets Ständer vid 1853—1854 års riksdag, med fästadt afseende å den af Riksdagsfullmägtige från Wester-Norrlands län uttalade önskan, bestämt att räntepersedlarne strömming och lax, hvilka stigit i värde under några föregående år, skulle utbytas mot hö; samt att vid bestämmandet af räntepersedlarne för de särskilda länen, särdeles vigt fästats dervid, att räntans samfälda belopp icke genom skatteförenklingen skulle undergå någon förändring, vare sig till höjning eller minskning, äfvensom att likställighet mellan länen måtte vinnas, för hvilket ändamål noggranna utredningar verkställdes angående hvarje räntepersedels prisförhållande under en föregående längre tidrymd, hvarefter med ledning af dessa utredningar, utvisande räntepersedlarnes större eller mindre benägenhet att stiga i pris, hufvudräntepersedlarne för länen bestämdes. Beträdandet af den bana, motionären föreslagit, skulle medföra rubbning i ett så genomgripande och grannlaga ämne, som det ifrågavarande, för hvars ordnande stora ansträngningar erfordrats, hvarförutan bifallandet af förslaget skulle föranleda dertill, att representanter från öfriga län skulle, i den mån en eller annan räntepersedel visat sig i orten företrädesvis vara i stigande, begära dess utbyte mot annan persedel. Befunnes sedan det lägre värdet å den tillbytta räntepersedeln härleda sig af tillfälliga förhållanden, hvilkas undanrödjando åter föranledde en prisstegring i högre mån, än på den förut bestämda räntepersedeln, vore nästa steg att begära återbyte eller förvandling i annan persedel, som visat mindre benägenhet att stiga i värde. Hvad beträffade likställigheten mellan länen, så torde någon fullkomlig sådan icke itå att vinna, men fara vore att genom partiela förändringar densamma lättare om - 2 4 Stats-Utskoltets Utlåtande JY3 114. intetgjordes. På dessa skäl och enär icke visadt blifvit, att hela skattebeloppet för Wester-Norrlands län stigit i annat förhållande än i öfriga län, hade motionen af Rikets sednast församlade Ständer lemnats utan afseende; och då nuvarande
Förordning om sockenstämmor i Riket d. 29 Augusti 1843 och K. M:s Nåd. Förordning om sockenstämmor i Stockholms stad d. 16 Mars 1847, i hvad dessa författningar röra ordförandeskapet i sockenstämma; JU 29, i anledn. af väckt motion om förändring och tillägg vid de uti K. M:s förnyade Nåd. Legostadga för husbönder och tjenstehjon d. 23 November 1833 meddelade föreskrifter i afseende å orlofssedlar; JU 30, i anledn. af väckte motioner om Lands-Fiskals-tjensternes indragning; JU 31, i anledn. af väckt motion ang:de penninge-depositioners införande i st. f. nu bruklig borgen för arrenden af kronojord och för vissa tjenster; JU 32, i anledn. af väckt motion om anslag å kyrkodörren af förteckning på kungörelser, som efter gudstjenstens slut upläsas; JU 33, i anledn. af väckt motion om indragning af Korrektions-inrättningen på Långholmen; JU 34, i anledn. af väckte motioner om ändring i nu gällande föreskrifter, dels i afseende å läkarebetygs bekräftande med edelig förpligtelse, och dels om användande af edgång i allmänhet ; JU 35, i anledn. af väckt motion om förbud för utländninear att med handelsvaror kringresa i landet; H. 3. 25 386 Den 8 Februari. j\2 36, i anledn. af väckta motioner ang:de återuplifvande af de tills vidare inställde forfattningarne om stapelstädernes Handlandes och Skeppsredares skyldighet att årligen införa vissa saltbelopp och hålla ständiga saltuplag. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. f till 11 e. m. In fidem protocolli, Mert Munck. Onsdagen den 8 Februari 1854. Plenum kl. 10 f. m. Justerades ett Prot.-Utdr. för d. 4 dennes. Hr Estenberg, Carl Christian, anförde skriftligen:
Ib. ^Veiämrm. k! VMoklixe 8»rxr^e-8rznäer« kA Neöervjräz Lon-ie-5kZn-, I.e6smöteir v^znLr äett I-eclLmöteri vLzasr Lkr. l.ovän. ksbr ?skrssov. U. S. tior 8Lwtel. R!Ics-8t8o^en i; k)ct»b. >8l»« Wördsamt Memorial. ttatS-Utskottet bar förehaft följande Pro. memoria. "I anledning af underteknade Utskotts Ordförandes wid tillfälle af Tractamentens m. m.'förestäende gjorde förbehäll, att fä inkomma nied serskillt förslag till Zlrfwoden fök Utskottens Secreterare och Cancellister, enär, när« mare Riksmötets flut, hwarderaS arbetsmöda hunnit med säkerhet utrönas, fä underteknade härmed yttra den öfwertygelse, att bemälte Secreterare och Cancellister gjort sig förtjente till de Gratisicationer som efterföljande förslag utLihang. Itl. B. Nw 29, Z0. wt - 226 Den 15 October. ivisar, och om hwars underställande Riksens Ständers benägenhet underteknade anhälla. För Hemliga-Utskottets Secre. Banco. R dr. För Constitutions - Utskottets - Secreterare 200: 2 Cancellister hwardera - ivo: För Stats - Utskottets Secre. terare - Zoo: Secreterare»» wid Riksgälds. Afdelningen af Stats. Ut. skottet. 200: 4 Cancellister hwardera - 100: För Bewillnings - Utskottets Secreterare ^ Zoo: 1 Cancellist roo: För Lag-Utskottets Secreterare 2 00: 1 Cancellist roo: För Allmänna Deswärsoch Geconomie Utskottets Se. creterare 200: 1 Cancellist 100: För Erpeditions-Utskottets
Riksd.Ordn. skall åtfölja samma remiss, såvida det ej utgör en särskild motion och af någon begäres på bordet. Hr Landtm, hade ej uppfattat meningarna så, att någon motion blifvit begärd på bordet annat än villkorligt, ifall den K. skrifvelsen ej blifvit remitterad. Skulle det likväl utaf någon af Ståndets ledamöter anses angeläget att begära en af de framställda frågorna på bordet, så finge Hr Landtm, förklara, att han ej uti de väckta motionerna ^funne något stridande emot grundlagen, och således ingen af dem af sådan beskaffenhet, att den ej kunde blifva föremål för öfverläggning och remiss. Hr Hjerta: Då ingen annan begärt Hr Dalmans motion på bordet, än han sjelf, sä hemställer jag, om icke Hr Dalman ville afstå derifrån, och tillåta, att hans motion, likasom min, må få åtfölja remissen till Lagutskottet. Hr Dalman: Då jag befarar, att LagTJtsk., i händelse min motion kommer Utsk. tillhanda på del sätt, sorn Hr Hjerta föreslagit, icke skulle betrakta den såsom särskild motion, utan blott såsom ett yttrande i anledn. af den K. skrifvelsen; så tror jag, att formen fordrar, att mitt anförande, som innefattar en ny motion, äfven efter denna egenskap blir bebandladt, och kan således icke afstå från min anhållan, alt det mätte få hvila på bordet till nästa plenum, hvarförinnan jag naturligtvis är förbunden att detsamma skriftligen till prot. aflemna. Hr von Hartmansdorff, Aug.: Så länge Hr Dalman icke till prot. aflemnat sin motion, lärer det vara svårt för Ståndet att bedomina hennes beskaffenhet. Jag hemställer derföre, om det är lämpligt, att nu ingå uti något Do n 22 April. yttrande öfver densamma, oell om vi ej böra uppskjuta vårt omdöme till dess vi fått se motionen. Gr. Frölich:
Min bror, som egde stor sinnesnärvaro, aktade sig att störa den yrandes villa. Han förklarade i stället helt nådigt: ”Det är bra, herr grefve – jag är nöjd!”, hvarefter den stackars sjuklingen helt upprätt gick tillbaka till sitt rum, klädde ordentligt af sig och var just åter kommen i säng, då den trogne vårdaren, som icke lemnat honom ur sigte, inträdde för att återtaga sin vakt. Två dagar senare var vakten slutad: grefve Lewenhaupt dog efter denna tids förlopp, ett offer för sitt ungdomliga öfverdåd. Med prunkande ståt blef han begrafven, icke i den då upptagna kyrkogården i Strömsdalen, utan genom sin vän den unge köpmannens vänliga försorg fick han sitt rum nära muren i södra hörnet af kyrkogården från 1808, der hans ben således ännu hvila orörda. En blick bakom kulisserna på andra sidan sundet. Under månsken och tystnad lemnade vi lägret i skogen vid Svinesund. Vi återse det nu på en solklar förmiddag i stark och hurtig rörelse. Kronprinsen hade sjelf anländt, och hans första befallning gällde att upprödja den väg, som Carl XII anlagt till Sundsborg, de redan nämda förfallna skansverken. Denna väg syntes nu rent af omöjlig att uppnå – så igenväxt var den af skog – men med god vilja och goda armar låter sig för soldaten mycket verkställas, helst då den befallning, som åtlydes, kommit från en beundrad anförare. Natten förut, natten till den 1 augusti, hade åtskilliga rörelser försports på andra sidan sundet, rörelser, som ansågos stå i ett ovilkorligt sammanhang med den omständigheten att fältmarskalken Essens trupper under de näst föregående dagarne från Bullare-sidan inryckt i Enningedalen i Norge15 der de besatte Prestbacka och Bærby, således innehafvande samma position som Adlersparre 1808. Naturligtvis erhölls denna ställning icke alldeles frivilligt från fiendens sida. I Enningedalen uppehöll sig en norsk avantkår, anförd af kapten Spoerck, hvilken dock såg sig tvungen att vika för öfvermakten. Då han nödgades härtill, lemnade han med detsamma vägen fri till Fredrikstens fästning.