Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men vården, som de erhålla, är lika sakkunnig och lika kontrollerad som på ett af rikets allmänna hospital. Sådana privata vårdanstalter för sinnessjuke få, enligt nu gällande lagstiftning, om de vilja mottaga mer än fem patienter, ej öppnas utan kongl. m:ts tillstånd, hvilket åter förutsätter, att alla anordningar vid anstalten af sakkunnig myndighet undersökts och befunnits tillfredsställande, att föreståndaren eller föreståndarinnan är sin ansvarsfulla uppgift vuxen samt att slutligen läkare på platsen öfvervakar och leder de sjukes behandling. Vi äga af sådana anstalter för närvarande tre och bland dessa mottaga två endast kvinnliga patienter. * sätt. Hon började sin bana vid knappt fyllda tjugufem års ålder, då hon af dåvarande öfverläkaren vid Malmö hospital, den människoälskande och för sitt kall entusiastiske doktor Salomon, kallades att öfvertaga föreståndarinneplatsen vid hospitalets kvinnoafdelning. Doktor Salomon skref till henne: » Jag har hört omtalas, att Ni har intresse för sinnessjukes vård. Har Ni också mod, kraft och sinnesstyrka nog för detta arbete, så kom och hjälp oss, kom ju förr desto hellre, i öfvermorgon, i morgon! » Den unga kvinnan hade snart fattat sitt beslut, och den 15 oktober 1861 — en dag, som aldrig, har hon sagt, skall gå ur hennes minne — gjorde hon sitt inträde vid Malmö hospital och i den offentliga sinnessjukvårdens tjänst. Redan efter fjorton dagaro proftid befanns hon så lämplig för den lediga föreståndarinneplatsen, att hon, trots sin ungdom, därtill utnämndes. Hon fick nu närmaste ansvaret för bortåt hundra sinnessjukas vård och tillsyn, hon erhöll ett tiotal sjukvakterskor under sig oeh därtill en mängd ekonomiska bestyr med patienternas arbeten och dylikt. Huru han skött det allvarliga och ansvarsfulla värfvet, därom vittnar, bland annat, den skrifvelse till kongl. m:t, hvaruti direktionen för hospitalet rekommenderade fröken Hermansson till någon offentlig utmärkelse, då hon, efter det Malmö hospital blifvit genom ett kongl. beslut förvandladt till asyl, skulle under år 1879 lämna detta hospital for att öfvertaga enahanda befattning vid det stora, nyanlagda hospitalet vid Lund.
Det finnes derför i instiftelsetalet blott ett enda, skäligen retoriskt, uttryck för professor Ljunggren; alla öfriga dit-höriga tala mot. Alltså ej i invigningstal, ej i stiftelsebref, ej i stadgar — i intet af dessa tre vigtigaste aktstycken gifves skäl, ens närmelsevis tillräckliga skäl, för det märkliga påståendet att Svenska Akademien skulle först och främst vara en minnesoch lofprisningsanstalt. Men ännu ett bevis, ett sista, ett afgörande vill jaghoppas. Det återstår nämligen att vädja till sakkunniga. Hvilka? Till akademiens första ledamöter. Då vi hört dem, ha vi hört vår dom. Ty deras domsrätt är den högsta. Det finnes ju ingen nu lefvande så kapabel att förtälja akademiens ursprungliga syfte, som hennes ursprungliga ledamöter, bland hvilka Gustaf » hade många vänner ». För deras utslag måste till och med en vitter mästare böja knä, medeller motvilligt Och lyckligtvis hade ej stuckit under stol med sin åsigt. Vi se den klart uttalad i deras respektive inträdestal. De första ledamöterna voro 13. Alla utom Oxenstjerna säga sin mening om akademiens ändamål. Af dessa 12 är det blott en, Rosenstein, som nämner att akademien har skyldigheter mot våra minnen. Alla öfriga tala om pligter mot svenska språket, vältaligheten, skaldekonsten. Och Rosenstein sätter ej akademiens skyldigheter mot minnena i första rummet; tvärtom säger han: » Att arbeta på svenska språkets renhet, styrka och höghet har blifvit akademiens förnämsta föremål ». — Jag trotsar derför hvem som helst att hos de ursprungliga ledamöterna kunna upptäcka ens skymten af en aning om, att akademien skulle » först och sist vara en vårdarinna etc. » Nu alltså är frågan utdebatterad? Ty efter sådan enstämmighet bland bäst sakkunnige — hvad djerfves väl en mindre sakkunnig att här invända! Få vi sålunda taga Rosensteins ord som vårt sista svar: akademiens förnämsta göromål är arbete på svenska språket? Är detta nu säkert; eller har professor Ljunggren flere invändningar? Jo en, denna: i akademiens stat fanns upptagen en summa, stor 22 riksdaler 32 skilling, att brukas till årliga jettoner » öfver någon stor svensk man i forna tider »; i dec.
Hvad de af Hr Tersmeden först väckta motioner beträffar, så anser jag mig endast behöfva åberopa hvad jag i dessa frågor yttrat, dels vid 1848 års Riksdag och dels vid den nu pågående, hvilka yttranden jag bar anledning tro, alt Lag Ulsk. dit Hr Tersmedens motioner lära remitteras, ta - lien 22 D ecember e. m. 13 gas i öfvervägande då Ulsk. sannolikt undersöker huru dessa frågor då behandlades. Men det är en annan af Hr Tersmeden vidrörd fråga, hvilken jag anhåller att fä belysa, emedan den på det högsta intresserar. Jag menar frågan om den offentliga kyrkoplikten. Gå vi tillbaka lill kristendomens första lider, då de kristne ännu icke bildat sig, såsom ett statssamfund, så finna vi, att hvarje öfverträdelse, vare sig af kyrkans eller det verldsliga samhällets lagar, betraktades såsom en afvikelse från den kristeliga tron på Gnd och på Hans ord, och att derföre det enda säkra medlet att förekomma det syndiga sinnelagets utveckling och utbrott i handling samt att i sjelfva fröet qväfva del onda, ansågs vara en sann kristlig upfostran. Vi se således i kristendomens början hvar och en, som beträddes med någon förseelse, om ock af ringare art, insättas uti en slags skola, hvarest de felaktige, hvilka benämndes Kathekumeni, under en tid af 4, ja till och med 6 år uppfostrades till en sannare och varmare kristendom. Nämnde lid kunde likväl förkortas, om det begångna brottet ej varit af gröfre beskaffenhet utan härledt sig mera från s. k. svaghetssynd än från uppsåtlig. Under kristendomens utveckling ansågs i likhet med den första tiden hvarje föröfvadt brott äfven af det verldsliga samhället mindre såsom en öfverträdelse af dess borgerliga lagar, än såsom ett förnärmande af den Gudomliga lagen, och Staten sälte sin ära uti att ur en sådan synpunkt betrakta de brottslige.
nala angelägenl~etei röstberättigad kvinnaw samt att detta; var ett af de skal som syntes dkqxxternentscliefen tala, emot att, såsom digra af de i ärendet hörda myndigheterna önskat, autsträcka den föreslagna befogenlieten jainval till vissa kategorier af kvinnor, livilka icke äga koinmiinal rösträtts. Det är påtagligt att iifven Iiär riksdagens förenämnda ntgångspunkt tagits för kontant utan närmare aktgifvande ' p&amp; gällande lags lydelse. Aniiars gifves ingen förklaring, hvarför ej i förslaget lagens ordalag ändrades till öfverensstämmelse med den uttalade afsikten att tillerkanna valbarhet enjast åt röstberättigad kvinna. I Första .kammareii erinrade emellertid under diskussionen lagutskottets ordförande, landsliöfding Bergström, att förslaget var o.tydligt i detta afseende och därför ägnadt att iistadkonima förvirring, och i Andra kaminaren konstaterade Iiäradsliöfding Edelstain och t v &amp; andra talare att enligt förslaget äfven icke röstberättigade kvinnor voro valbare, hvilket en talare ansåg utgöra en af förslagets stora förtjänster. Erinringarne föranledde dock ej någon åtgärd eller ens ' iiligot bemötande annat äii från hofrättsr&amp;det ' TVidström, so111 i Andra kammaren anförde, hurusom. » franvaroii af bestämda kvelifikationer icke kan tolkas så som skulle till. fattigvårdsstyrelse kunna utses andra än .dem som eljest i. kommunens angelägenheter knnna föra talam. Detta är ju också det euda som kan anföras för åsikten, att rösträtt utgör villkor för valbarhet. Men d % samma talare vidare anförde att en » så beskaffad föreskrift och en s % beskaffad skyldighet i afseende p&amp; narvaro och tjanitgöringa, som 15 S 3 mom. imehölle, akunde omöjligen galla någon annan än den, soni a r skyldig och tillika beriittigad att taga del i kommunala angelagenhetera risar detta endast, @ ro omöjliga själfva ordalagen äro att åberopa som stiid för en sådan mening.
»Jo, Gud ske lof,» sade Mathilda, »nu är det ombestyrdt. Jag fick Lars Olssons lilla Märtha, som är klok och stadvisande, att gå och leta upp Annika, och skulle denna ej kunna komma genast, så går lilla Märtha bort till Stina, och stannar hos henne till Annika kommer.» Ännu ett loftal, ännu en ögon-gnuggning höll mor Kajsa öfver Mathildas godhet, försäkrande att »hon sjelf» varit betänkt på allt detta, hvaraf Mathilda fick tro så mycket eller så litet hon ville. Men nu led tiden långt fram på dagen. Klockans gök hade, till Minas och Linas yttersta fröjd, galit både tolf och ett. Mathilda sade ett vänligt och tacksamt farväl till mor Kajsa, bad henne icke glömma bort att någon gång komma och dricka en kopp kaffe i »granngården,» torkade sedan Mina och Lina om mun och kindben, ty dessa voro flottiga af den feta välfägnaden, och gjorde sig derefter färdig till afmarsch. Mor Kajsa och den något tam vordna Anna-Lisa följde med ett långt stycke, och mor Kajsa ropade till den sednare: »Skynda dig före, tös, och öppna grinden, drag icke benen efter dig, utan spring som jag säger.» När Anna-Lisa sedan i grindpengar fick en blank riksdaler af Mathilda, blef ånyo ett fasligt komplimenterande, och mor Kajsa befallde Anna-Lisa att ej allenast kyssa nådig grefvinnan på handen och tacka, utan äfven småfröknarne, men häremot protesterade högeligen både Mathilda, Mina och Lina, och när all denna artighet var väl slut, fortsatte Mathilda och hennes små flickor skyndsamt vägen hemåt, och vi taga ett farväl, troligen för alltid af dem, för att återvända till den arma ensamma Stina. Dagen hade förflutit temligen sorgfritt för den unga soldat-qvinnan, men när det led till aftonen och hon ej mera såg att sy på sin Johans nattkappa, då infann sig sorgen och saknaden ånyo, och hon nedtyngdes af den tomhet och ensamhet som rådde omkring henne.
Stars-Contoiret tillstäld, hvartÅ ~ mor genom samma års Uppbörd tillkommit I06: 4. 10 Den andra jemte ett dylikt anslag för år Igi3 R'dr 5,630: 9 sk. | 11 r. 'ill fulio liqviderad, och den tredje likaledes5 men såsom fyll nad i iR 13 års Statsbehof balanceras de dettill af Riksens Ständer bcvii*,e - 804.900: 7. a Några mindre Skuldposter . — 5,968.162 44 Motstående fordringar afgå Summa Skuld R:dr Banco 252,056 300,000 402 437 18 993,633 14 39 24 Återstående Inrikes Skuld R;dr Banco General-Recapitulation. Utrikes Skuld sedan Fordringame afgått Inrikes Skuld likaledes — Summa Utoch Inrikes Skuld R:dr Banco Den Inrikes Golden har saledea år 1 g 1 3 blifvit minskad med R:dr B:co 394,019: 3 2._ 61,065: 26. 7 Förmindskning i det hela R:dr 332,954: 5. Utom sammanräknadt Låne-Capital Transport B:dr B:co 213,600: — —■ 3,873 — 4,500: _ Qvarstod vid Årets slut, uppå förstnämnde Lån upplupen Renta ä 5 proCent 1813 Samt på det sednare Lånet, af derå beräknadt Interresse a 6 proCent Stads-Mäklaren Södeman, Capital och Renta —_ De från Kongl. Krigs-Collegium aflemnade Cassors behållningar, tillhörande Utiånte Medel, Capital och Renta . Efter verkställda inbetalningar 1813, återstod vid samma års slut Några smärre fordringar — __ Utbetalningar sorn balanceras i Räkenskaperna, men för hvilka någon ersättning icke Vid 1813 års slyt:
Då jernvägtrainen den 1 November 1863 passerade förbi den invid jernvägen belägna Wähla by i Björklunda socken, inträffade, att gnistor från lokomotivet autände taket å en närbelägen byggnad, hvarifrån elden omedelbart derefter, utan att sådant kunde, i anseende till den då rådande starka stormen, förhindras, spred sig vidare öfver byn och förorsakade åtskilliga der boende personer skada å byggnader och lösegendom till ett sammanlagdt värde af 15,647 R:dr 50 öre. De flesta af dessa personer hade visserligen såväl byggnaderna som den lösa egendomen försäkrad i Nyköpings läns Brandstodsbolag, men då egendomen var assurerad vida under det värde, densamma vid brandskadetillfället egde, har i allt fall en högst betydlig förlust för dem uppstått. Den ersättning, som från Brandstodsbolaget utbekommits, bar utgjort endast 9,280 R:dr 58 öre, och uppgår således förlusten för de brandskadade till icke mindre än 6,366 R:dr 92 öre, deraf belöper på Anders Larsson R:dr 3,048: 97. „ Mai ia Christina Jansdotter och Anders Petter Person tillsammans r 2,565: 83. Olof Olofsson 391: Anders Olsson i Wähla „ Anders Olofsson i Harbro „ 17: — ,. Johanna Catharina Eriksdotter „ 8: 25. „ Johanna Sophia Larsdotter „ 22: 30. ., Adolf Predrik Eriksson , 22: 50. Af närlagda handlingar, som vitsorda ofvanberörda uppgifter, inhemtas vidare, att bemälde brandskadade jemte Brandstodsbolaget sedermera vid Daga Häradsrätt mot Kongl. Styrelsen för Statens jern vägstrafik anhängiggjort rättegång angående utbekommande af ersättning för den genom branden lidna skada, och att Häradsrätten genom dess i målet den 25 Januari 1864 meddelade utslag ålagt Kongl. Styrelsen att af omhänderhafvande medel ersätta den uppkomna skadan, men att Kongl. Hofrätten deremot, dit saken blifvit af Kongl. Styrelsen efter vad fullföljd, befriat Kongl. Styrelsen Irån ersättningsskyldighet härutinnan.
Utlåtande, i anledning af de inom RiksStånden gjorda anmärkningar vid Utskottets uti Betänkandet N:o 62 afgifna yttrande öfver R:s St:rs åren i8a5 och 1827 lörsamlade Revisorers Berättelser. (I.-A.) 1:0 Emot hvad Utskottet i 1 §. af nämnde Betänkande, ang:de vidsträcktheten af Revisorernes granskningsrätt, yttrat att nemligen, af anförde orsaker det synts Utskottet sorn det hinderj hvilket mött Revisorernas lie - 588 Ståts-Utskottets gäran om delfående af Handlingar för den efter de 2.-ne Revisionsåren förflutna tiden, lage uti de får R.s St. rs Revisorer nu gällande föreskrifter, lia Iva anmärkningar blifvit gjorda hos Högloft. Ridd. och Adeln af Hr Grefve Gyllenborg, Johan Henning, Friherre Anckarsvärd, Carl Henric samt Hrr Lagerhjelm, P., Cederskjöld, P. G., von Hartmansdorff A. och Hjerta, G., hos Vallöf], BorgareStåndet af Hrr Ekerman, Arosenius, Richert och Bronvallius samt inom Hederv. BondeStåndet af RiksdagsFulImäktigen Anders Danielsson, med hvilken åtskillige af Ståndets Ledamöter instämt. Oell hafva anmärkningarne sammanstämt deri, att Revlsorernes eller, under Riksdagar, StatsUtskottets rätt att utsträcka granskningen af Förvaltningsåtgärderne så nära inpå den tid, då Revisorerne, eller Utskottet sammanträda, sorn haridhngarne derom finnas att tillgå, vore obestridlig på grund af stadgandena uti ?. §. af 1812 års Revisionslnstruction, 42 och 68 §§■ Riksdagsordningen samt den tillämpning nämnde Instruetion erhållit altintifl sistfnrflutna Riksdag, och hvilken tillämpning varit medgifven och godkänd såväl af Styrelsen sorn R:s St:r.
Då andra länder företrädesvis sträcka jernvägar till sina bergverksdistrikter hafva vi till den stora bergslag, som begränsas af städerna Falun, Sala, Linde, Nora och Filipstad, samt den sydliga delen äf Vester-Dalelfven, ännu ej jernvägsförbindelse med 272 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865. N:o 133. mera än sydligaste ändan deraf, Nora bergslag, men Nora-banan har ej uppdragits till traktens spridda malmfält, hvarför dessa malmer betungas af en dryg landsvägsfrakt samt hindras i sin spridning af en tryckande taxa å Köping — Hults jernväg; detta oaktadt kan man finna vigten för landet att med banor beröra bergslagerna, i det denna station gaf förlidet år 998,000 centner gods. Äsigterna om fördelarne att sätta sig i mer direkt beröring med bergslagerna synes allt mera börja göra sig gällande, att döma af de många dylika förslag som i detta syfte framlagts vid innevarande riksdag från Wermland, Westerås, Nora bergslag med flera, och som hvart för sig förtjenar all uppmärksamhet samt möjligt understöd. Men genom sin mera begränsade malmtillgång och i allmänhet mindre rika malmer hafva dessa mer lokalt intresse och kunna ej, såsom genom beröring med Grängesberget samt denna trakts grufvefält, framkalla och för obegränsad tid gifva näring åt en indrägtig industri för större delen af landet. Som en banbyggnad i denna rigtning icke är i en särskild orts, utan i hela landets intresse, vågar jag vördsammast föreslå: det Rikets Ständer för anläggande af en föreslagen bredspårig jernväg från Frövi station å Köping—Hull-banan till Falun måtte såsom lån, på de vilkor, som för andra enskilda bolags banor inom landet blifvit bestämda, anslå en tredjedel af anläggningskostnaden med 5,472,432 R:dr 70 öre, eller, för att erhålla en jemnare summa, 51 millioner Riksdaler Riksmynt.
Länsmäns, om, skiljande från andel i böter, som kunna härledas från andra ärender, än med dem de haft befattning; Motion, rem. till Lag-Utskottet, s. 1331. Lästafgiften, om upphäfvaiule af, för Fartyg som segla på Norrige, m. m.; Motion, rem. till Statsoch Bevilln.-Utskotten , s. 1153- —• — Fonden, om redovisning för; Motion, rem. till Stats-Utskottet, s. 1221. Löfås Silfververk, om; Kongl. Proposition, rem. till Stats-Utskottet, s. ii33, 1137, 114 6- Löner, om tillökt antal inom Expeditionerne af Konungens Cancelli; Motion, rem. till Stats-Utskottet, s. 1345. Lövensköld, Hof-Marskalken, skyldig till Allm, Magazins-Inrättningen, s. 846. M. Madängsby, om befrielse från Krono-Utskylder för de Brandskadade i; Motion, rem. till Bevilln.-Utskottet, s. 1276. Förslag öfver dess Skulder, Fordring gar och Tillgångar, s. 6i4> 6i5, 642^ 64.7, 651-653. *>»» —. Utdrag ur dess IIufvud-Böcker, visande förhållandet med Bräunvins-Brä 11 ilingen i Stockholm, s, 636-639, 9i5.' »— —• Förslag öfver dess ställning med Erina ringar, s. 663-668. - —. Förslag öfver dess Tillstånd, Behåll-» liing och anöi’dnade Penningar, S. 670 a 673, 886-891, 917*920.
A Månne det, i följd häraf, kan tillskrifvas ©försigtigheten, att man, som Näringsidkare, öfver lämnat Börs-spelet å prisförändringarne, åt ett annat slags Speculanter, och sjelf åtnöjt sig med ett redan förlidne höst ingånget månatligt LeveranceContract om sin tillverkning ? Månne det nu är billigt, om man utan någon afgjord, å grundlig undersökning fotad, oundviklig nödvändighet, genom Bränvinsbränningens så hastigt öfverkomne inställelse, uturståndsättes, att fullgöra sine ingångna förbindelser, och om man derigenom nödgas kan hända till mera än 3-dubbelt belopp gälda den? Sådan är likväl följden af det fattade beslutet, i anseende till den Näringsidkare, som byggt sin beräkning å något vidsträcktare åsigter, än de, som vanligtvis vidlåda den löjligt nog såsom husbehofs benämda Brän vinsbränn ingen. Den 22 Ju 11 ii f. m. Härtill kommer ytterligare det verkliga bekymret för en betydligare Svinafvels uppehållande, under sådane omständigheter. Alltför få äro vid denna årstid i tillstånd, att genom Slagtarknifvens användande kunna realiseras. Den totala missräkningen å foderväxter omintetgör det biträde, som härifrån vanligen är beräknadt, och sjelffödan för kreatur, sorn dervid icke äro vande, medför en afgång lill beloppet oberäknelig. Under sådane förhållanden återkommer jag alltid till den slutsats, att det allmännas, alltid öfvervägande, fördel, bör vara samvetsgrant ådagalagd, innan det enskilta lidandet beslutas, såsom utväg till åstadkommande af den fördel Styrelse-åtgärden åsyftat. Följden af Bran vinsbränningens inställande visade sig genast uti ett öfver all liöfvan uppstegradt pris. Fördelen härutaf tillkommer ensamt Speculanlen, och särdeles den, som haft en lycklig aning om möjligheten af det inträffade förbudet.
Banks förbindelse, hvarå ränta är utfäst, må icke lyda å mindre belopp än 333 R:dr 16 sk. B:ko; Morn. 3. Bevis öfver medel, insatta på räkning uti enskild Bank, skall vara stäldt till viss person och må icke på annan person öfverlåtas. §• 9. Sådana kredit-sedlar eller förbindelser, som i 8 §. 1 mom. omförmälas, skola utfärdas på blanketter, hvilka, likformigt upprättade och lydande på samma valörer för alla enskilda Banker, genom Wårt Finans-departement tillhandahållas, emot ersättning för kostnaden. In nan de få utgifvas, åligge bolaget hos Wår Befallningshafvande styrka, att uppgift å de personer, som komma att dem underskrifva, blifvit i allmänna tidningarne kungjord, börande sådant vid hvarje förändring i detta hänseende iakttagas. §. 10. Bank-afdelningen ege ej rätt att utgifva andra egna förbindelser, än till viss person ställda invisningar på hufvud-kontoret. §■ 11. Ej må enskild Bank utgifva sådana tryckta eller graverade kredit-sedlar eller förbindelser, som 8 § 1 mom. omförmäler, till större sammanlagdt belopp, än som motsvaras: öO af bolagets odisponerade tillgångar i hypotheker, enligt 6 §, tillhörande grundfonden; de af Banken belånta förbindelser sålunda härvid ej beräknade; å) af innehafvande säkerhets-handlingar för beviljade kassa-kreditiver i den män de anlitas, hvilka säkerheter böra vara lika beskaffade med dem i 6 § 1 mom. för grund-fonden föreskrifne, dock härför icke till större sammanlagdt belopp än hälften af grund-fonden. Derest genom vexling eller annan orsak det sålunda bestämda förhållandet rubbas, åligge det Bank-direktionen, att inom en månad hafva detsamma återställt, hvaröfver Wår Befallningshafvande handhålle. §. 12. Enskild Banks lottbref må icke uti sådan Bank belånas. §• 13.
Man hade en O. P. dans, som hvar qväll uppfördes på Paterren, derigenom att nian hoppade fram och tillbaka på bänkarna under rop af O. P. Man hade gjort en O. P. musik till denna dans. Jag har den. Den är med accompagnement af skramlor. O. P. är nu ritadt på alla väggar och murar i London. De handlande sätta ut stora plakater utanför sina bodar med O. P., i alnslånga bokstäfver. Tidningsskrifvare låta ropa ut sina papper med tillägg: O. P. för alltid. Det blef en riktig partisak. Pamfletter och carricaturer utkommo utan tal. Alla tidningar sysselsatte sig dermed, och jag har ej i mina dagar läst så mycket pro och contra och tillika så mycket om Engelsmäns frioch rättigheter, som i detta ämne. Theatern öppnades hvar qväll för att bli skådeplats för samma oväsende. Directionen gaf ej efter. Acteurerne spelte, ehuru ej ett ord af dem kunde genomtränga denna storm af oljud. Publiken brydde sig ej om dem, såg ej på dem. Parterren vände dem vanligen ryggen. Man gick till theatern för att få träta och skrika. Man harangerade från loger och galleri – till och med qvinfolk försökte det. Och talen kommo andra dagen ordentligen i papperen, med samma utförlighet som i en Parlaments-Debatt, ehuru ingen kunde höras, der alla skrika. Men hvad man skulle anse för otroligt, är att publiken, i stället för att falla på det simpla rådet, att afhålla sig från en theater, med hvilken den var missnöjd, har allt ifrån d. 18 September i två månader hvar qväll fortfarit med samma oväsende. Charakteristiskt är, att larmet nästan alltid slutades med patriotiska utrop och afsjungande af God save the King. Clifford, en man af rang och ansedd advocat i London, blef för någon tid sedan arresterad på Parterren, för det han bar O. P. på sin hatt. Han förklarade att han blott gått dit, för att få det pröfvadt som en lagfråga, om ej en Engelsman hade rätt att yttra sitt omdöme i en theater, och bära O. P. på sin hatt eller hvar han behagade.
Sniomjtev od) Sufomfterna af tetegrafinrättningen, fjmitfa imber åren närmafl utQtfter* före 1859 betpbtigt ttnberjlego förmattningSs od unberfjåltö Sitt bonta af tjittittö munnen erfarenhet, torbe lifmäl ett lifa (lort öfmerffott för ttmemarattöe år ej funna påräfttaö. ftprelfe fig tiCtbragtt febait fifta 9iifdbag. 91 Då förut gädanbe föreffrifter tift fötefontmanbe af oloflig in* od) Eutfftabga. utförfel af waror, aitgåenbe feglationéorbningen famt inrtfeö fjöfarteit od) tullförpafiningcn inrifeö orter emedan, äfwenfom angåenbe neberlagfe, frebits od) tranftto Sftajit unber ben 7 December 1860 låtit utförba en tudftabga, ber ada erforberliga, efter febnare tiberö föränbrabe förfjåttanbeit lätnpabe beftämmelfer i befja ämnen blifroit fammanförba. Unber famina bag är od nu gäflaitbe tudtara, i ljufimibfaftig öf Siifébag fattabo beflut, af Äoitgl. 3Jtaj:t faffftädb od) utfärbab. iJSå unberbånig ftamftädning af 9tifeté febnaft förfamlabe Stänberom »aruförod> febait 5torrigeö Storting, på Äongl. 3)laj:td nåbiga proportion, ©tueriqc od) afgifmit fått yttranbe, par Äongl.