Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
från prästgården, o c h stod några ögonblick senare » Har du inte lust att gå nedåt sjön ett slag, utanför stationshuset, ifrigt blickande i n. i de Edith, » frågade Harald plötsligt o c h reste sig. långsamt framglidande vagnarna. » Jo, gärna! » Plötsligt viftade hon med sitt ljusa parasoll, » Snälla Edith, dröj inte så länge, du ha) ' lofoch hennes friska, unga ansikte rodnade upp vat att fläta oss hårdt i kväll, » hviskade Tyra af lycka. och Elsa bedjande. » Goddag Harald, hjärtligt, hjärtligt välkom» Edith, » sade prostinnan, » du glömmer väl men, /; utropade h o n och sprang fram till kupé- inte att se ef tei-, o m degen vill jäsa, när du komdörren. » Får jag lyfta ned kappsäcken, det orkar mer tillbaka? » jag bestämdt. Du har böcker m e d dig, du, det » Bli inte länge ute, » förmanade prosten. känner jag, den är så tung, » tillade b o n skrattande. » Nej, nej, nej, nej, luften är fuktig, » ekade Docenten Harald T h ö m e r hoppade nu ned af komministern. — fotsteget. Tåget frustade vidare, o c h de båda » ÅndUigen, * utbrast Harald vettigt, då de gingo unga jämte några bondgubbar och ett par barn nedåt trädgårdsgången, » jag trodde du aldrig stodo kvar i solgasset. skulle slippa ifrån. Nu se) ' du själf, hurudan t » Så, nu kunna vi hälsa viktigt, » sade Edith det är. » och lade sin hand på hans arm, » än en gång » Låt oss icke tala mera om det nu. Det är välkommen, vännen nun. » alldeles för härligt i afton för att uppstämma » Tack, kära, lilla Edith, » han lade ett ögonblick några dissonanser, » svarade hon undvikande. D e armen o m hennes lif, men det skedde blott helt satte sig på en bänk under en lummig hängbjörk flyktigt, och det tycktes nästan som en pliktoch sågo utåt den tysta, lugna vattenytan. Båda uppfyllelse.
Kyrkoherden Hallins åtgärd att till sina förmän framställa de från vår kyrkas lära skiljaktiga åsigter, han ur den heliga Skrift velat härleda, skulle således kunna sägas utgöra en straffvärd utspridning af dessa åsigter, och en utspridning, som, genom en lyckligt funnen och begagnad omväg, varit både för honom och hvar och en annan ansvarsfri. på samma gång som den varit fullständigare, än hvarje annan. 84 Denna omständighet borde då rättfärdiga Domkapitlets förfarande att behandla Kyrkoherden Hallin såsom utspridare af de i fråga varande villomeningarne. Ur denna synpunkt åberopar man jemväl kyrkans rätt att mom sig fritt bestämma och upprätthålla sin egen ordning och således äfven att af sina tjenare få fordra att de icke förneka, utan med egen öfvertygelse omfatta och förkunna den tro och lära, som kyrkan bekänner. En dylik rätt tillmäter man hvarje från statskyrkan skiljaktig religionssekt, den måste då också tillkomma statskyrkan. Denna kyrka förmenar icke sina prester tankens och forskningens frihet, jemväl i bibelordet; men hon vidhåller, att de läror, sorn ur en dylik forskning framgå, då de strida emot kyrkans bekännelseskrifter, icke äro evangeliskt-lutherska, emedan dessa bekännelseskrifter, utan att lägga band på bibelforskningen, endast hafva till uppgift att uttala, hvad evangeliskt-lutherska kyrkan, enligt sin uppfattning af Bibelns innehåll, tror och bekänner vara Bibelns lära. Hon anser obillig den fordran, att kyrkan såsom prester skall godkänna och använda sådana personer, hvilkas hela uppfattning af Bibelns lära hon sjelf anser grundfalsk, om ock dessa kyrkans tjenare icke inför församlingen predika vilsefarande lära, utan, för att undgå kollision emellan sin öfvertygelse å ena sidan och lagens bokstaf å den andra, der det låter sig göra, undvika alt vidröra de tvistiga läropunkterna. Det synes vara nog att en dylik irrlärig prest, helst då hans irrlärighet rörer sjelfva grundvalen för kyrkans bekännelse, inför sin öfverordnade kyrkliga myndighet erkänner och vidblifver, att han beträffande trons hufvudpunkter hyser en helt annan öfvertygelse än den, han är skyldig meddela församlingen.
B:ko, under detta ar ökats till en summa af 567,012 R:dr 12 sk. 9 r:st. samma mynt; och lärer denna behållning, efter hvad Revisorerne inhemtat, äfven under påföljande år 1857 vunnit en ganska betydlig tillvext. Vid sådant förhållande, torde det icke finnas något skäl, hvarföre, exempelvis, användandet af jernvägar såsom befordrings-medel för posten skulle behöfva uppskjutas till dess ett helt jernvägsnät kan, i en framtid, varda utsträckt öfver hela landet, då begagnandet af de tillfällen, som redan nu äro förhanden, skulle medföra väsendtliga fördelar för allmänheten inom en stor del af riket och på samma gång tillskynda de postskjutskyldige en icke obetydlig lättnad. Att post-föringen, genom ångbåtsoch jernvägslägenheters anlitande, skulle vinna ökad säkerhet, torde icke heller böra förbises; och må i sådant afseende endast anmärkas, att den betydliga förlust, som sannolikt drabbar Post-Verket i följd af det nyligen skedda post-röfveriet i trakten af Götheborg, kunnat undvikas, om ångfartygs-förbindelsen mellan nyssnämnda stad och Wenersborg blifvit begagnad för postens fortskaftånde. i Att försändning af bref och tidningar på jernväg och med ångfartyg alltid sker, när så lämpligen ske kan, är visserligen af General-post-styrelsen uppgifvet; men da bedömandet af hvad härvid må finnas lämpligt eller icke beror af olika äsigter, synes denna förklaring föga tillfredsställande; — och Revisorerne hysa för sin del den öfvertygelse, att en tidsenlig förbättring af post-väsendet icke kan vinnas, med mindre än att ofvannämnda hastigare kominunikations-anstalter varda, öfverallt der sådane finnas att tillgå, icke endast såsom hitintills undantagsvis, utan allmänt och uteslutande använda såsom post-befordringsmedel; dock torde, till undvikande af misstydning, härvid böra tilläggas, det Revisorerne ingalunda förbise, att den nu ifrågaställa förändringen icke kan föranleda till indragning af de vanliga land-posterna, som i allt fall måste uppehålla förbindelsen till orter, belägna mellan jernvägseller ångfartyg-stationerna.
Sedan den betryckta allmogens klagan Ofver de framfarande skarornas tilltagsenhet slutligen lyckats framträga till thronet), utfärdade visserligen Regenlen tid efter annan reglerande påbud, afseende att i någon män stäffa missbruken och de resa»» des anspråk; men sjelfva skjuisningstungan förblef dock fortfarande hvilande på jordbruket. Grundsatsen af full ersättning för de skjutsandes besvär har dock vidhållits vid alla de bestämmelser, som i skjutsfrågan af vederbörande meddelats och genomgått hela utvecklingen af denna angelägenhet. För i Kronans ärenden stadde tjenstemän var vä! till en början särskild rättighet tili skjutsning» erhållande förbehållen; men från den skyldighet, som i sådant afseende biel de skjutsande ålagd, friköpte s*g desse redan år 1642 genom en ännu i dag utgående afgäld under namn af ”skjutsfårdspenningar’1. Om skjutslegan lår antagas vid den tid, då sådan först kom i fråga, hafva ersatt skjutsningsbesvär» då varande fulla värde, så kan likväl detta icke sedermera och aldraminst på sednaste tiden sågas hafva varit fallet, sedan myntvärdet fallit utan någon deremot svarande förhöjning i skjutslegan samt jordens stigande odling och näringsflitens utveckling höjt värdet af arbetskrafterna, på samma gång som tillgången på dessa blifvit knappare till följd af arbetsgifvarnes resande antal. I hvad mån skjutslegan för närvarande motsvarar skjutsens verkliga värde, »ynes bäst af de betydliga tillskott, som till inrättade skjutsentreprenader måste utgå. Med anledning af de vid hvarje af de sednaste riksdagarne till allt större antal väckte motioner för åstadkommande af förändring af det oefterråtllighetstillstånd, hvari skjutsväsendet för närvarande befinner sig, samt, på grund och med ledning af hår förut antydda utredning jemte Siändernas vid 1856—1858 årens riksdag vidtagna åtgärder och uttryckta åsigt i frågan, framställde åndtligen sistlidne riksdags sammansatta Statsoch Ekonomi-Utskott i Betänkandet N:o 8 till Rikets då församlade Ständer det förslag: att gästgifveri-, hålloch reservskjutsen samt postskjutsen skulle skiljas från jordbruket och öfvertagas af Staten.
Ad. nu måhända ensamt beviljade ett anslag sådant som detta, är en mening, som jag bar svårt att öfvertyga mig om, utan måste jag i detta hänseende vidblifva den mening, jag förut framställt, att alla åtgärder, som för närvar, vidtagas i denna fråga, ulan en tillräcklig förberedande kännedom af ämnet, måhända snarare verka emot saken än för densamma. Hvad företagets vigt angår, så har jag derom förut yttrat mig, och må detta icke anses såsom uppfattade jag det med mindre värma eller tillgifvenhet, än som finnes hos dem, hvilka yttrat sig för anslaget; men jag tror icke, alt del sätt, som man här vill inleda, verkligen kan gagna företaget. Hr Hjerta: Jag anser mig nödsakad att upptaga till besvarande en eller ett par af de anmärkntr, som blifvit gjorda vid mitt förra yttrande. H. Ex. Hr Gr. Löwen - Den 24 M ars e. ra. hjelm har dervid anmärkt, i afseende på hvad jag yttrade om den politiska synpunkten, att H. Ex. icke hade, i afseende på de vådor han framställt för Sveriges farled genom Götha canal, i händelse af ett fredsbrott, menat någon viss flagga, såsom jag tycktes hafva tagit för afgjordt. Jag hade verkligen tagit för afgjordt, att det icke kunde menas någon annan än den östra grannens flagga, som då skulle ofreda vår handel, och orsaken hvarföre jag det gjorde, vill jag nu hafva äran nämna, emedan det har etl inflytande på frågan, då man velat betrakta den från en politisk synpunkt. Det är nemi. klart, att 0111 ett fredsbrott skulle komma från någon makt på andra sidan Öresund, så vore Svea canal icke af någon större nytta för trafiken än Götha canal, emedan den ifrågavar. makten då lika lätt och närmare kunde blockera utloppet från Götheborg, och på den sidan afskala den communication med utländningen för våra exportvaror, för hvilken man vill se en tillflykt i Svea canals utförande. Delta anser jag vara åtminstone en liten anmärkn., som tål vid att betänkas, emot den som Gr. Löwenhjelm framställde.
Borgare-Ständet aberopat, samt i betraktande deraf, ac trenne lkespeLive Ständ önskat förändring af Utskottets Betänkande i denne del, har Utskottet ansett sig pligtig!, at efterkomma benna yrkade önskan. Beträffande sluteligen de af Herr Grefwe k^llenboi Z yrkade tillagg wid Betänkandet; sä har Utskottet befarat sig med stal kunna beskyllas för ingrepp uti Styrande Makcens werkställighets ätgärder, sä framt Utskottet skulle til antagande hemställa de kMnÄer Herr Grefwe Lilienborg förestagit; hälst Utskottet inser, at det skulle blifwa gansta swart, om icke understundom omöjligt för Kongl. Majus Befallningshafwande, al wid större KronoSkjutser icke fä upbäda Hastar pä längre afständ, än 2 högst z mil fran stjutsnings-stället; at öfwer allt besörja skjuts-ombyten inom 2 mil ifrän hwardera; at altid en eller flere dagar förr än stjutsen kommer, läka upbäda samtelige skjursskyldige; at tilläta dessas uteblifwande eller hemfarande, om de antingen icke blifwit tilfagde inom nägon witz tid eller pä stjutsnings-stället wanca nägra rimar, och trangott-:» är i antägande; samt at undandraga sig ätlydnad af wederbörlige Höga vrckres, sä framt wid särdeles magtpäliggande tilfällen anbefaldt warder, at under sämre wäglag när got mera ärr wanligt länga dagsresor mäste ste, Iroup' Den 17 Mars. 829 1'rouppsr. Utan at Rikets gränser aro af fienden botade, stola äka, eller at persedlar icke fa med Oxar framskaffas, med mera dylikt:
För bedömandet af Kongl. Maj:ts i nyssberörde afseende Nådigst meddelade yttrande, hafva Utskotten tagit i betragtande, å ena sidan, fördelarne, samt, å den andra, de flere olägenheter, som äfven otvifvelagtigt tillskyndas städerne, genom den ständiga inqvarteringen; och då det dervid förefallit Utskotten, som voro de förra så öfvervägande, alt de med skäl kunna anses, åtminstone i det närmaste, ersätta service-kostnaden, tveka icke eller Utskotten, alt härmed tillstyrka, det servicen, enligt bestämmelserna i den föreslagna nya Inqvarterings-ordningen med dithörande tariffer, må bekostas ensamt af den stad, der garnisonerande trupp är förlagd, helst fördelningen af meraRämnde kostnad, Rikets alla släder emellan, skulle blifva i verkställigheten förknippad med oberäkneliga^ svårigheter, och i allt fall aldrig kunna så bestämmas, att icke deraf komme att alstras missbelåtenhet och mångfaldiga klagomål; hvadan ock de sammansatte Utskotten anse, att, på sätt Kongl. Maj:ts Nådiga förslag i denna del för öfrigt innehåller, städer, som hos sig hafva garnisonerande trupper, böra, hvar för sig, vidkännas deras servicekostnad, antingen genom ersättning i contant till dem, som äro i Kronans hus inqvarterade, eller lil! dem, som af Staten uppbära inqvartering contant, eller ock medelst afdrag å den ersättning, städerna sjelfva af Staten uppbära för den inqvartering, de in natura lemna.
Föremål för votering måste således blifva, huruvida ingen inskränkning i tid skall äga rum, eller alternativt, den inskränkning, som PresteSt., eller den, som BondeSt. beslutat. Hvad angår PresteSt:s inbjudning, alt instämma i dess beslut om inskränkning af tiden för brännvinsbränningen till tre månader, så får jag för min del afstyrka R. o. Ad, alt bifalla denna inbjudning. Hr Gripenstedt, Joh. A u g.: Ingen torde kunna försvara Ulskms framställning i denna §, alt frågan skulle vara förfallen, derigenom att ett Stånd vidblifvit det gamla. Delta beslut tillkom på ett sätt, som kan vara öfverflödigt att här relatera, men det är påtagligen oriktigt, att man ej har följt de tvänne Stånds beslut, som hafva varit ense om en obegränsad brännvinsbränningstid. Det är temmeligen klart, alt dessa beslut fattades i sammanhang med sjelfva ideen af fri brännvinsbränning, och man ser här resultatet af sammanjémkningsförslag, när besluten i alla delar äro stridiga. Det återstod nu för Utsk:n ingenting annat, än att inbjuda de öfriga Stånden att förena sig i något af de tvänne, BondeStts eller PresteStts beslut. Man valde PresteSt s, såsom liggande någorlunda midt emellan de öfriga Ståndens beslut, och Utsk:n ansågo, att frågan ej borde gå till votering i förstärkt Utsk., såsom Frill. Cederström påstått, af det enkla skäl, att denna sak ansågs höra till sjelfva näringens reglerande och således vara en ekonomisk fråga, då deremot beskattningen endast vore af bevillningsnatur och sålunda i sista instansen borde afgöras i förstärkt Utsk. Örn man i det fallet borde laga Preste.St:s eller BorgareSt:s beslut till grund, är en fråga, som beror på hvars och ens öfvertygelse. Jag förklarar min tanke vara, att, då den fria brännvinsbränningsrättigheten förfallit, jag öfvergår obetin - Dan I.Is rs f, ra. gath på restriclionernas sida och kommer således altrösta för brännvinsbränningens inskränkande till 3 månader af året. Frih.. Hamilton, Hugo:
Senare på dagen mötte vi åter mycket låg, i floder eller instängda hafsvikar bildad is och kommo i föga salt vatten med en temperatur öfver 0°. Sedan vi om natten varit förtöjda vid en större grundis, fortsattes färden den 20 sept. nästan uteslutande mellan låg, smutsig is, som icke varit mycket hopskrufvad under föregående vinter. Denna is låg mindre djupt än den blåa grundisen och kunde derför drifva närmare kusten, en stor olägenhet för vårt djupgående fartyg. Snart nog kommo vi äfven till ett ställe, der isen var packad så tätt till land, att en endast 3½ till 4½ meter djup isfri ränna återstod närmast stranden. Vi nödgades derför efter några timmars seglats åter lägga bi vid en grundis för att invänta gynsammare förhållanden. Vinden hade nu från V gått till N och NV. Temperaturen blef detta oaktadt mildare och väderleken regnig, ett tecken att stora isfria vattensträckor funnos norr och nordvest om oss. Under natten mot den 21 regnade det starkt med NNV-vind och en temperatur af +2°. Ett försök gjordes denna dag att längre ut finna något ställe, der det mot land pressade drifisbandet kunde genombrytas, men detta lyckades icke, kanske till följd af den ytterst starka dimma, som var rådande. Isstycken från kusten af Tschuktscher-halfön. Efter teckning af O. Nordqvist. Draggningarna lemnade här föga utbyte, troligen emedan djurlifvet på så grundt vatten som det, der vi voro förtöjda, förstöres af de grundisar, som här större delen af året drifva af och an. Utflygterna på den närbelägna kusten gåfvo deremot, oaktadt den sena årstiden, åt Vegas botanister värderika upplysningar om traktens flora. Den 22 gjorde jag med kapten Palander en utflygt i ångslupen för att anställa lodningar öster ut. Det lyckades snart att upptäcka en tillräckligt djup, ej allt för isfyld ränna, och den 23 kunde Vega derför åter fortsätta sin färd bland mycket tät drifis, ofta så nära land, att hon endast hade ¼ meter vatten under sin köl. Det gick dock framåt, om ock långsamt. Landet bildade här en gräsrik, ännu snöfri slätt, som höjde sig inåt till långsamt sluttande berg eller jordhöjder.
(SmbetS; ocfj XjenftemänS Stfgift för 8öne4nf ornfter. Qroar . nar o$ j Srån 200 tilt ecb meb ©å 1300 9t:br, A 2 SX:br. gar. Srån 1,000 tilt od) meb 1,100 K:br, A 20 jjfcbr. Sötjöeri för år 18 * < 0ocfen . 9?. '37. ©i t o . ‘37. 9?. ©i t o @u mma grenbom, tillhörig -Song!. SMakt od& bronan. Remman. £ägert!)efer. Qwarnar od) ©agar. 7G0 (Enligt ferffilDc £ängt>er ocf) §örtecfningar: ©runDfPatt&afgift fou Srälfe*@Sg«nöomar
För några månader tillbaka hade hon sändt sitt porträtt, och i detta hade han funnit något nytt, en nyans, hvilken han tyckte om: en öppen, käck, nästan skämtsam glans i ögonen, – och så ännu något annat, som han icke kunde komma under fund med hvar hos henne det låg eller hvari det bestod, men som var i släkt med uttrycket i blicken och som föreföll honom stå i ett eller annat lönligt sammanhang med den enskildheten i hennes posityr, att hon, halft bortvänd, höll ena handen gömd, nedstucken i klädningsfickan. Det var allt. Och dock, – det kändes honom, som om han aldrig kommit någon kvinna så nära som henne och, framför allt, befunnit sig så sympatiskt berörd af att ha kommit nära. Hade han icke, den aftonen på uppresan, då han på grund af felaktig beräkning af ångbåtsturerna nödgats ligga öfver en natt i Lysekil, skrifvit henne ett bref, hvari han bedt henne snart komma efter, för att han måtte ha en människa, medels hvilken han kunde sammanväxa med denna natur, som vore honom så främmande och hvari han kände sig så ensam! Han hade kommit så långt i sina meditationer, hade ännu ett godt dussintal steg fram till den punkt, där han plägade vända, samt fingrade just på klockan, då det tutade borta bakom bergen, ute från hafvet. Instinktlikt vände han om och var redan på något påskyndad återväg ned mot tilläggsplatsen, innan hans eftertanke hunnit säga honom, att det ännu mycket väl kunde dröja en halftimme. Det hade begynt att blifva lifligt nere vid hamnen. Nu, när han vaknat upp ur sitt grubbel, märkte han det. Badgästerna strömmade till från alla håll, inne ifrån staden, fram ifrån gatan till brunssalongen, uppe ifrån restauranten på utsiktshöjden, hvilken dominerade platsen med vida vyer bort öfver staden, ut mot oceanen, ner mot göteborgsleden. Det var ett evenemang, när ångaren kom från Göteborg eller Kristiania; den aflägse badorten hade ingen annan förbindelse med den öfriga världen än genom dessa ångare, som lupo in ett par gånger i veckan.
N:o 331, 517 Igenom att göra Luleå eif segelbar jemväl förbi omförmälde forsar skulle bosättningar och odlingar å de stora dertill tjenliga fält, som finnas å båda sidor om elfven, i den betydligaste grad påskyndas och underlättas ; de stora Kronan tillhöriga skogar, som ligga inom Lappmarksgränsen, lättare och fördelaktigare tillgodogöras; den derstädes befintliga mängd skadad skog, som nu öfverlämnäs ål förruttnelse, nyttbargöras vid de jernverk, som utan tvifvel komma att anläggas vid Luleå elfs stora och vattenrika fall; samt den nuvarande svåra och ytterst kostsamma transporten af gods och lifsförnödenhetcr, ett stort hinder för ortens utveckling och framåtskridande, försvinna. Man kan föreställa sig hvilka svårigheter, som nu möta för bosättning i det inre landet, när transporten dit från kustlandet af en tunna korn uppgår lill belopp, hvartill samma lunna korn kan å kustlandet köpas, och då transporten af en tunna salt kostar fyra gånger så mycket, som värdet eller inköpspriset å kustlandet af samma tunna sall. Bosättningar i det inre landet hafva visserligen hittills egt rum, dock icke med den framgång och på långt när icke lill det antal, som skulle hafva skett, om man ej varit i saknad af vägar och kommunikationsanstalter. Om Luleå eif hlifver segelbar på ofvanuppgifno längd, eller förbi Hedens och Ede forssar, så åro kommunikationerna med det inre landet dermed dock icke fullbordade, ty det behöfves äfven vägar, som från sidorna lätta trafiken med det på båda sidor om elfven liggande breda landet och hvaribland må nämnas jernväg till Gellivara malmberg, beläget omkring 8 mil Irån segelledens ändpunkt. Inom denna del af provinsen, der förut ingen väg finnes, kommer Luleå eif, sedan den blifrer oafbrutet farbar, alt motsvara hvad allmänna landsvägarne och stambanorna äro för södra Sverige, i det att till denna led komma att utmynna alla de sidovägar som behöfvas för kommunikationen, och sedan stamleden hlifver utförd på allmän bekostnad kan det blifva möjligt för den enskilda företagsamheten, ali förmå bekosta kompletteringen af kommunikationsleden medelst de nödvändiga sidogrenarne.
Men dermed var ock tänkt och antydd planen för en nyromersk folkbesegring främst medelst inflytelsen af en kroppsoch själsförlamande verldskultur, som, utan svärdsegg, vänskapligen borde i folklifvet inledas. Och just den vapenkonsten är det väl omisskäuneligen, som, från den romerska kejsartiden fortlefvande, i och med don romaniskt-gallikanska kulturens stigande öfvervigt ändtligen efter halftannat årtusende synes med bättre framgång vilja öfver det undanträngda och försämrade nordiska germanfolket blifva rådande. Det är alltså bakom freden ett beslöjadt inre krig, som länge förts emellan de tvänne så skiljaktiga folkracer, Germaner och roinauiserade Galler; eller emellan dessa båda i motsatta rigtniugar täflande kulturfolk — emellan kristendomens germaniske och den kristnade kednakulturens romaniskt-galliska vapendragare, har städse qvarblifvit såsom oförsouad, och från de sednares sida såsom oförsonlig, en väl galliskt förklädd och galliskt artig, men desto farligare romarehämnd öfver det gamla romarevåldets germaniska omstörtare, och dessa sednare böra väl deremot hålla sig dessinera varskodde. Sålunda Bevillnings-Utskottets Utlåtande N:o 2. 17 Sålunda må nu åtminstone vara antydd, såsom motiv för denna reservation, en historiskt hållbar synpunkt för bedömandet af en fransk-svensk vänskapsförbindelse, i berörda hänseende af så vådlig beskaffenhet — en förbindelse, som likväl så djerft under sken af ömsesidigt jemnlika fördelar beramats, att traktatsmessigt emellan tvänne så politiskt ojemna och indnstrielt ojemnförliga kontrahenter för en mängd af år äfventyras.