Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag föreställer mig, att en hvar måste finna, hurusom Utsk:t egt goda skäl till Sin framställning, åsyftande framtida rättelse i det betänkliga, men af Hr Printzensköld försvarade beräkuifigssätt, hvarigenom det slut* Den 11 J annari e. m. 89 ligen skulle kunna anses aldeles likgiltigt, huruvida i Bankens kassa lage protesterade vcxlar eller silfver, och hemställer jag fördenskull att Utskits i dehlia punkt gjorda anm. måtte vinna Ridd. o. Åd:s bifall. Erih. Tersmeden, Wilh. Fredr.i Hr Printzenskölds yttranden öfver BankoUtsk;ts utlåtande tyckes fortfarande vittna om, huru obehagligt det är, att blifva satt i nödvändighet att anmärka de fel, som möjligtvis blifva af R. St:rs Fullm, i Banken begångna. Hvad beträffar denna § af berättelsen, så har Utsk.t, på grund af 1858—59 års Revisorers mot Fullm, anmärkta åtgärd, att i Bankens metalliska kassa hafva inberäknat beloppet af förfallna och för bristande betalning protesterade vexlar, ansett sig förpligtadt att lemna Fullm. föreskrift om, att de protesterade vexlar, som ännu förefunnos, skola ur metalliska kassan afföras. Kasta vi en blick på Banko-llegkts 107 §, så finna vi hvad som kan under metallisk valuta få hänföras. Het heter nemi. i litt. h af nämnde §: »Be loppet af de upköpta vexlar, hvilka icke. till liqvid förfallit, eller blifvit för inkassering till Bankens i näst föreg. mom. omförmälda handelshus afsända». Att således ej härunder inbegripes protesterade vexlar^ hvilka, enligt mitt förmenande, endast borde upsättas bland Bankens osäkra fordringar, det torde väl vara temligen klart för hvart och ett opartiskt omdöme. Och jag hemställer till Eder, mine Hrr, om BankoUtskit, sedan Revisorerna fästat
Hvad slutligen angår Eric Erssons motion; så medgifves väl, att öboer på flere ställen, genom svårigheten att föra dragare och åkdon till fasta landet, hafva en serskild olägenhet af Kronoskjutsens utgörande; men då den befrielse från skjutsningsbesväret under större delen af året, som Motionairen för vissa öboer yrkat, skulle föranleda dertill, att de skjutsskyldige på fasta landet så mycket mer och orättvist betungades; i sammanhang hvarmed äfven kan anmärkas, att de hemmansegare, hvilka bo aflägse från allmänna landsvägen, och, genom flere mils resa för skjutsens bestridande, eller andre med deras inställelse å skjutsningsorten förknippa - Statssamt Allm. < Besv,- och O economie-Ut sköttens Betänkande IV:a it. 3 de hinder och svårigheter, lida en, med den nyssnämnde, jemförlig olägenhet, skulle, med lika skäl som öboerne, på de öfrige skjutsskyldiges bekostnad, göra anspråk på lindring i besväret, hvilket derigenom lomme att blifva ojemnare, än hittills, fördeladt; och då dessutom icke bör betviflas, att ju vederbörande Läns-Styrelser så reglera öboers Kronoskjulsnings-skyldighet, att den öfverklagade olägenheten blifver, så litet som möjligt, tryckande; hemställa Utskotten, att Eric Erssons motion icke måtte till någon åtgärd föranleda. Hvilket dock till Rikets Höglofl. Ständers egen pröfning vördsamt öfverlemnas. Ankom till Eip—Utsl. den i3 Julii. Betänkande, i anledning af väckt fråga om Artilleriehästars begagnande i stället för Kronoskjuts, till forsling af Kronans spanmålsoch mjölförråd för vissa Garnisonsorters behof.
Skulle så inträffa, att Offentlig Bolags-Bank icke, vid anfordran, sina credit-sedlar inlöser med Rikets gångbara mynt, håfve Bolaget förverkat dess privilegium, samt betale ej mindre ränta, i för 100 i månaden, å hvad som ej guldet blifvit, än äfven alla de kostnader, Sedelinnehafvaren kan få vidkännas, för utbekommandet af dess rält; åliggande det Konungens Befallningshafvande i Länet, att, på skeende anmälan och förebragt bevis om sålunda vägrad inlösen, genast, till krafvets förnöjande, låta verkställa utmätning hos Ledamöterne i Bank-Directionen samt, om de ej förmå krafvet gälda, hos Bank-Bolaget. Och kan efter yrkande hos vederbörlig Dom - Bancooch Lag-Utskottens Bet. JV.-o 2. aj stol, Bolaget sättas i concurs-tillstånd och Banken varda ställd under utredning enligt Concurs-Lagen. § 9. Den genom Kongl. Förordningen af den i3 Junii 1800 för skuldfordring i allmänhet bestämde praesci iptionstid af 10 år ege ej rum i afseende på de af Offentlig Bolags-Bank utgifne credil-sedlar; ej heller erfordras vid inträftande Concurs eller års Proclama, bevakning af desamma på sätt i Concurs-Lagen eljest för fordringar är vordet stadgadt; men en hvar, som någon Bolags-Bankens credit-sedel innehafver, skall, vid förlust af dess betalningsrält, den till inlösen anmäla inom en tid af 2:ne år ifrån det Bolaget blifvit i laga ordning upplöst; och vare Bolaget ovilkorligen förpligtadt, att, löre privilegii-tidens slutliga utgång, hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om utfärdande af Nådig Kungörelse, hvarigenom allmänheten bestämdt underrättas, när prasscriptions-tiden för Bolags-Bankens credit-sedlar tilländagår. § 10.
Eder åtskilliga wigtiga öfwerläggningsämncn, och främst bland dem förslag till en ny Brottmäls-Lag, mera öfwerensstämmande med wär tids äsigter och bemödanden att med nödig stänghet i straffbestämmelserna förena den aktning man är skyldig menniff'owärdet. Inseende wigten och behofwet af den inre förwaltningenö förenkling och förswarswerketS fullkomligare ordnande, ffall Jag egna Mina oafbrutna omsorger ät desia 3 wäscndtliga angelägenheter. För att dertill kunna erhälla Eder upplysta mcdwerkan, är Jag sinnad att snart äter kalla Eder till ett nytt Urtima sammanträde. Dek är med listig tillfredsställelse Jag underrättar Eder om alla främmande Makters Mig bcwisade förbindliga deltagande och wänskapliga tänkesätt wid Mitt anträde till Regeringen. Jag är glad att finna ett tillfälle att derför offentligen uttrycka Min erkänsla. De Förenade Rikenas förhällandcn till en af det Nordliga Afrikas Kust-statcr hafwa hitintills warit beroende af en Wär handel betungande och Wär »värdighet förnärmande ärlig afgift. Min fasta föresats är att icke längre erlägga densamma, sedan alla andra Europeiska Makter, med undanlag af en enda, derifrän äro befriade. I förtrolig samwcrkan med denna Makt hafwa underhandlingar för detta ändamäl redan blifwit öppnade, och Jag har all anledning att hoppas en fredlig utgäng af Wära framställningar. De fosterländsk känstor hwaraf I ären lifwade, Gode Herrar och Swenffe Män, ffola leda Edra öfwerläggningar och underlätta Evra arbeten. Jag nedkallar öfwer dem den Högstcs »välsignelse och förblifwer Eder alle samteligen och hwar och en i synnerhet med all Kongl, näd och ynnest städse wälbewägen. K t o ekholm, 1845. Trpckt hos P. A. Norstedt Lc Söner, Kongl. Dokrrycknre.
Betraktar man länens areal och folkmängd, så finner man, att Christianstads län omfattar en areal af 55 qvadratmil och har en folkmängd af 200,000 personer, så att en lärare belöper sig på 25,000 personer, under det att i Blekinge, som utgör 25 qvadratmil och liar 100,000 innebyggare, en lärare belöper sig på 4,500 personer, samt att i Malmöhus län, med en areal af 4,090 mil och 250,000 innevånare — en lärare belöper sig på 5,400 personer. Huru man än må betrakta saken, är det således i min tanke en uppenbar orättvisa och högst oskäligt att afvika från K. M:s Förslag, hvarföre jag tager mig friheten föreslå, att H. o. Ad., med afslag å Utsk:s tillstyrkan i denna punkt, måtte besluta, att Malmö skola skall inrättas i enlighet med K. M:s Förslag; och förbehåller jag mig, att då vi komma till den punkt, som handlar om Christianstads skola, få framställa det yrkande, hvars grunder jag här haft äran utveckla. Hr Cederschiöld: Jag vill ingalunda bestrida de skäl Gr. Liljencrantz anfört för inrättandet af en högre lärdoms-skola i Christianstad, enär jag ej eger någon special-kunskap om förhållandena derstädes; men jag tror deremot ej, att denna sak bör inverka på den här förevale frågan. Jag känner ej, att B. o. Ad. antagit såsom regel, att det ej får vara flera än tvenne högre läroverk i hvarje provins. Het torde ursäktas mig om minnena från ungdomen göra mig partisk för Malmö skola; enär denna skola från längre tider tillbaka och under hela tiden jag vistades i Skåne hade stort anseende och dimitterade många särdeles skickliga ynglingar till Akademien. Jag har icke heller anleda, förmoda af t förhållandena sedermera förändrat sig. Huru Christianstads skola upfyllt sina åligganden känner jag icke; icke heller kan jag erinra mig att, under min studenttid, derifrån kom någon yngling, som särdeles utmärkte sig vid Akademien.
Skjöldebrand, när denne, stadd på en nedresa till Skåne 1774, strax utanför Stockholm fick på Liljeholmen tillfälle att göra hans bekantskap. Bellman hade dit begifvit sig till fots ifrån sin häst, som stannat upptröttnad vid Nyboda backe. Det var en söndag. På den unge krigarens tillfrågan om missödet, svarades med leende anlet och denna quatrain: ”På vår Herres hvilodag Hvilar jag och min gelike; Hästen – ligger i ett dike, Och på Liljeholmen – jag”. Och härmed var bekantskapen i bästa form inledd. Men lika lätt kunde man ock, i motsatta fall, finna sig blottställd för stickande afsnäsningar. För hvar och en, som ej ägde hemligheten att stämma honom till sin fördel, var det högst orådligt, att tränga sig inpå honom och påkalla hans sångargåfva; än mer, att enträget dermed fortfara; då hände nästan alltid, att man ådrog sig ett bitande genmäle, ofta till och med en blodig sarkasm. Detta erfor den högdragne och grälige Linköpings-Biskopen Filenius, som engång under en riksdag sammanträffade med Bellman och trugade honom, att låta höra något prof af sin sång. ”Nå väl!” svarade omsider skalden; och hugnade honom med ett tre strophers qväde, hvaraf den första och mildaste strophen lydde så här: ”En visa vill jag sjunga, När vinet smakar bäst: Hin Håle i en gunga Han satt’ engång en Prest. Han gunga’ honom af och an; Och fast han var en Riksdagsman, Så tog han honom dock”. En annan gång afspisade han en gevaldiger, som sade sig nödvändigt skola ”höra Bellman sjunga”, med följande ord, lämpade till den gamla kanon ”Jag fattige Lappman”: ”En far hade tre barn, Alla voro de kanaljer; Två blef hängda med segelgarn, Den tredje blef en Gevald’ger”. Ofta förnams han ock knota, vid middagseller aftonbjudningar i husen, att rikt folk ville nyttja honom till en rodocka.
Dess lokaltyp för byggnader: de ljusgula husen med de framspringande mörka taken; ett belvederetorn eller en loggia, när huset ligger fritt; lugn, värdig våningsbehandling —; dessa tjusande florentinska hus förena i hög grad denna enkelhetens elegans, som så särskildt utmärker äfven damernas toiletter — med skuggor och proportioner, som tilltala ögat Ett fint tillgodogörande af de gamla palatsens motiv finns hos dem samman-smält med samma graciösa landtligt täcka prägel, som hvilar så behagfullt öfver de äldre torgen och öppna platserna och den med dessa samtida skulpturen, Luca della Robbias och Benedetto da Majanos älskliga madonna-idyller. Med dessa förutsättningar: en smak, som ännu inom många områden yttrar sig; ett obesväradt förvaltande af det gamla konstarfvet; en ännu fort-lefvande tradition af framförallt smidig och behagfull art, borde man kunna.86 DET MODERNA ITALIEN. vänta minst lika mycket harmoni mellan nytt och gammalt, som i Bologna. I stället tyckes nu Firenze utan återvändo ha hemfallit åt den smaklösa moderniseringslustans onda makter. Om de styrandes smak vore det nog att säga, att de vid stadsfullmäktigeval tillåta, det dopkyrkan utvändigt fullklistras med giftgröna, anilinröda och svafvelgula plakat. Det ligger icke något pjåskande fornsvärmeri uti att finna detta stötande. Tvärt om ar det väl just modernt, välförstådt modernt, att tillegna oss allt vackert — lika godt om det fram-bragtes i år eller för tvåtusen år sedan — och vårda det som vårt. Det är icke för att dopkyrkan är gammal, utan för att den är ett fulländadt litet konstverk — framförallt fint i färgen — som plakatmosaiken verkade som en vandalism. På domkyrkofasaden — detta tunga foster af kompromisser — skulle den verkat mindre störande. Kompromisser och intriger se där de makter, som f. t. tyckas " hand-hafva Firenzes skönhetsarf. Åtminstone läser man om långa stormiga debatter eller åratal af äkta florentinskt käbbel och dryftande — bakom, hvilka vox populi påvisar intrigerna och bakom dessa åter — vinningslystnaden.
Högst betydliga, men för Riksens Ständer merändels okända omloppssummor gifvas i diverse Disconters assignationer och 3 procents Obligationer, FahluBergslags och flera Corporationers, så väl som enskildta personers kringspridda Invisningar. Fåfängt må man inbilla sig, att ett idealt penningecapital, som genom konst eller magtspråk tillkommit, skall göra samma kraftiga verkan , som en fond, vunnen genom förökt industrie, arbetsoch näringsstyrka. Den genom det allmänna Europeiska kriget och den osäkra sjöfarten dessa år hämmade Bruksrörelsen har fordrat mindre förlag, och de öfrige näringar hafva ej lika hastigt med Penningestocken kunnat ökas, samt till och med har Sillfångsten, som sysselsatt en mängd af menniskor, alldeles försvunnit. — Den utöfver den naturliga styrkan och mer 3 70 Dm 13 April. än tillrävkiiga summan till CirculationsCanalens fyllande, öfversvämmar och afflyter utan gagn; och då den samma användes till utrikes handel, så har, vid bristande egna effecter, det hårda myntet först utgått, som utländningar blott erkänna ett byt. smedel, försedt med intrinseqve valeur; mindst hafva ock för penningarna hemkommit nödvändighetsvaror , eller nyttige rudimaterier för Manufaeturerna. Den store Penningestocken har i n 1 ed t mången i dristiga-företag, och om det för några lyckats, så hafva de merendels till Allmänhetens förderf, åstadkommit enskildt vinning. Den utrikes crediten mindskas efter h.nd, och vi bafve deraf, lika med Stater i samma äfventyrbga Financestäilning, röns öfverdrifna växeloperationer, agioteringar, penninge vinglerier, förhöjda varupris och arbetslöner, mångfalldiga ombyten af fastighetsägare, slöserier, yppigheter och banquerouter. Den fattiga enkan , de värnlösa barnen med ett litet penningearf, penningelöntagiren, bruksidkaren, som ej ägt annan förmögenhet , med flera oskyldiga, hafva, nästan utan medömkan, blifvit lidande och förstörde.
Det är som hans andel, – hans faderspart i henne blefve mindre ju mer han undandrager sig omsorgen om henne. Hon påminner mig då mindre om honom, hon blir nästan helt min. Åh Gud, om hon haft en far som jag kunnat hålla af! Om hon åtminstone kunde låta bli att bli lik honom! Om hon kunde bli lik mig! Om hon kunde komma att se någorlunda bra ut och inte vara allt för dum. Med ett ord: om jag kunde slippa att skämmas för henne som jag alltid måst göra det för honom. Och om jag kunde förtjena så mycket att jag kunde få henne helt för mig, klä henne med mina penningar, låta henne ha bara mig att tacka för allt, och icke honom. Jag gläder mig som ett barn åt att få gå på teatern i qväll, och de ge ändå ingenting annat än en ballett.304 D. 20 Mars. Det är sorg att lemna Köpenhamn. Mina ögon fyllas af tårar så fort jag tänker derpå, det är som om hela min varelse vore full deraf och de rinna öfver för det allra minsta. Det förefaller mig som om lifvet icke lefdes annorstädes än här, derför att här finnes nästan allt hvad jag är bunden och fäst vid. Vårsolen skiner med lutande strålar och gulaktig glans på huset midt emot mina fönster, och mitt sinne fylles af ett varmt vemod och en smältande saknad då jag ser det; det är som om jag aldrig skulle få se sol mer. Hvad hjelper mig hån och galgenhumor, hvad hjelper det mig att jag kan se hvad som är smått och löjligt i hans karaktär! Mitt hjerta har vuxit fast och jag älskar alla hans fel och svagheter som jag älskar allt det goda och allt det själsfina deri, ty jag älskar ju honom sjelf, just sådan han är. Men han är för ytlig och för teatralisk för att kunna hålla riktigt af någon. Vinna hans tillgifvenhet kan jag aldrig. G.B. måste lefva under ganska små ekonomiska vilkor, ty han – som är så nyfiken och som så gerna följer med allting – håller ingen enda utländsk tidning. Det låter som skulle han icke ha mer än Politiken och Norskt Dagblad. Härom dagen sade han att han fått en del franska tidningar skickade ”från sin mor”.
Vid sängfötterna knäböjde Hebla och Sigrid. Ett par dagar hade förflutit. Ännu hade ej Karin förmått lemna sängen. Fru Ebba satt nu invid fönstret och Sigrid vid sängen. Då hördes någon komma åkande. Några häftiga ord vexlades i förstugan, dörren slogs hastigt opp, och in störtade den unge Peder Banér. Han hastade fram till fru Ebba, som stigit opp vid bullret, kastade sig ned för henne och omfattade hennes knän under vilda, orediga utrop. Hebla sprang fram, lade sin hand på hans arm och, utan att ens veta hvad hon sade, yttrade hon helt lågt: "Weli, ännu är solen icke död!" Peder reste sig hastigt, såg ett ögonblick på Hebla, och tårarna brusto ur gossens ögon; han gömde dem med sina händer, men snart reste han åter opp hufvudet och sade: "Hebla, Hebla, visste du dock huru förfärliga dagar jag upplefvat." Hebla teg och tryckte blott stilla hans hand. "Huru se vi dig nu här?" frågade fru Ebba. "Jag skall till Djursholm, mor ville, jag måste derföre, fast det var så rysligt att lemna henne. Hon kommer efter snart ock. Herr Axel tog mig med sig. Han skall till Stockholm, men tog denna väg för en angelägenhets skull. Jag bad honom så, när vi foro här förbi, så att han lät mig komma hit. Han väntar sjelf här i grannskapet. De ville ej släppa in mig, jag trängde mig in nästan med våld, jag måste se er." Sedan det första våldsamma utbrottet vid återseendet nu något stillats, talade Peder med mera lugn om sin faders, riksrådet Gustaf Banérs, och de andra riksrådens olyckliga slut. Äfven en trösterik nyhet visste han att meddela, att flere af de dömda fått nåd på afrättsplatsen, och Hebla med ungdomens lätthet att emottaga nya intryck, var nära att jubla högt, när hon hörde att Stålarm nu för tredje gången blifvit benådad, ehuru han redan stigit på den röda matta der slaget skulle drabba. Åter började Peder tala om sin far. Han omtalade och beskref noga, hvad denne gjort och talat under de sednaste dagarna af sin lefnad och i sin dödsstund.
Commerce-Collegium i frågor om införsel af alla dylika rudimaterier, utom metaller, det, enligt min åsigt, varit rättare att, vid förekommande frågor ”-erm metaller till förarbetande,” för dylika ändamål åt Kongl. Bergs-Collegium äfven tillerkänna en lika fullt beslutande, och icke, på sätt föreslaget är, blott ittlåtande, rätt, eller ock att samma formalitet blifvit bestämd att iagttagas vid behandlingen af desse, som vid andra ärenden, hvilka dragas under t;vå eller flere Collegiers afgörande, att nemligen berörde Collegier vid gemensamt sammanträde i ämnet fatta beslut. Och får jag äfvenledes anmäla - Bevillnings-Utskottets Betankandej N;o 12. 65 mala, att jag af sjukdom varit förhindrad att deltaga i Utskottets sammanträden under hela den tid, då förslaget lill tull-taxan och .Betänkandet derom blef derstädes föredraget och afgjordt.” Uti denna reservation instämde förre Talmannen Anders Eriksson från Örebro Län. Af Herr Friherre Åkerhielm, Carl: ”De omstörtningsförsök, som de ekonomiska lagarne vid hvarje Rikets Ständers sammanträde måste uthärda, äro måhända ett af de vigligaste hindren för näringarnes och industriens utveckling uti vårt fädernesland, ty ingenting afskräcker mera ifrån industriella förelag, än osäkerheten i de lagars bestånd, som för dem äro gifne, då deremot erkännas måste, alt stadga, conseqvence och enhet uti den ekonomiska lagstiftningen äro nödvändiga vilkor för all Industries framskridande utveckling. Rikets sednast församlade Ständer antogo en tulltaxa uti en, enligt min tanka, måhända alltför liberal syftning, och hvaraf följderna för landets industri och financiella förhållanden tyvärr visat sig vara mindre förmonlige, hvaraf ock vid behandlingen af denna taxa inom nuvarande
Den bildade mannen föreställde, tog en mängd argumenter till hjelp, som icke voro dåliga, icke otillbörliga, och framförallt högst ursäktliga efter hans sätt att betrakta saken, men den obildade mannen hade svar på allt, och hans motskäl voro så enkla, så rena; de voro demanter så alldeles brutna ur hällen, perlor så ögonskenligen hemtade ur musslan, att ingen, äfven den största solist, kunde förklara dem falska, och Gunnars sista ord förblef: «Ja, Gud gifve samvetet kunde tillåta mig att lyssna till magisterns ord, men det ryser tillbaka för blotta tankan att svika mitt eget ord, och jag måste stå dervid, gick jag än åt för ’et.» Man sade väl nyss, att julen framgick som vanligt, men dessa ord måste man nästan återtaga. Julen var sig väl lik utanpå med sin hvila från allt arbete, sin oändliga myckenhet af bastant mat, sina långa helgdagar, korta dagar och eviga, ofta sysslolösa qvällar, men själen för alla möjliga julnöjen, bland den talrika tjenstfolkspersonalen på Grantorp, den var alldeles förstummad. Förr var det alltid Gunnar som, biträdd af Bengt, uppfann alla möjliga lekar och upptåg, samt med sin fiol, hvilken han strök med ovanlig bondkonstfärdighet, satte dansen i gång, och sedan var den ifrigaste att sjelf fortsätta den. Gunnar hade af naturen ett förträffligt godt öra, en stark och ren röst, kunde visor och sånger i oändlighet, och hade hittills alltid på sina fristunder och i skymningarne under julen, roat sina kamrater med dessa. Hans fiol var af honom sjelf och alla de andra högt skattad, såsom ett non plus ultra i «fioleväg» och der den hängde på drängstugeväggen, bredvid hans alltid laddade bössa, vågade ingen ens peka derpå, eller knappt titta ditåt, ty då visste hvar och en att den fick en ovän i Gunnar, och en dugtig tillrättavisning. «Låt bli’ min fiol!» eller: «Låt bli’ mi’ bössa!» voro ord, så ofta upprepade af Gunnar, att de blifvit ett ordspråk i huset, som begagnades hvar gång någon ville förbjuda en annan att röra eller ens peka på en sak.
Nämnden att sätta ut värdet lägre än ersättningsskyldig medgifvit; och der så hända skulle, att Nämnden höjde ersättningsbeloppet utöfver hvad ersättningstagande yrkat, gälle ej heller beslutet för mera, än äskadt varit, såvida ej jord eller lägenhet, som afstås skall, är besvärad med inteckning, öfverstigande den fordrade summan; i hvilket fall Nämnden må, utan afseende på ersättningstagandes anspråk, utsätta löseskillingen så högt, som den finnes, enligt här ofvan stadgade grunder, böra uppgå. § Alvill egare af jorden eller lägenheten klaga deröfver, att han icke varit i målet stämd, eller vill annan klaga på den grund, att ärendet icke blifvit, enligt § 2, från predikstolen eller genom allmänna tidningarne rätteligen kungjordt, eller vill någon klaga öfver Rättens pröfning af jäf emot den, som i Nämnden sutit, eller påstår någon eljest, att vid Nämndens sättande ej så tillgått, som nu föreskrifvet är; den talan må, sedan Nämndens beslut är, efter § 19, parterne meddeladt, i HofRätten föras, genom besvär, inom den tid, som i 25 Kapitlet 5 § Rättegångs-Balken sägs. Varder den talan gillad, förfalle all verkan af Nämndens beslut, såvidt det klagandens rätt rörer, och förordne Hof-Rätten, att Nämnd ånyo sättas skall. Ej må Hof-Rätten till pröfning upptaga jäf, som icke vid Under-Rätten yppadt varit, då Nämnden sattes. Öfver Hof-Rättens beslut må klagan föras i den ordning, 30 Kapitlet 18 § Rättegångs-Balken föreskrifver. § 22. Var part från Rätten borta, när Nämnden valdes, och vill han sedan visa, att han då hade laga förfall, och att han ej kunde gifva det Rätten tillkänna, stånde honom fritt att, inom en månad derefter, å sin vederpart till samma Rätt uttaga stämning: gitter han, sedan så stämdt är, bevisningen fullgöra, förfalle Nämndens beslut, såvidt det på kärandens rätt verkar, och låte Rätten Nämnd ånyo väljas. § 23.