Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
B:ko, eiler R:mt R;dr . 25,445: — så återstode behofvet, under åren 1858, 1859 och 1860, af ytterligare R:dr R:mt 100,805: — Och då för utförandet af ifrågavarande vigliga arbeten, hvilka blifvit nödiga till följd af Kongl. Maj:ts och Rikets Ständers sammanstämmande beslut, icke några medel nu funnes tillgängliga, hade Kongl. Majit ansett Sig böra för Rikets Ständer framlägga det yppade behofvet. och alltså i Nåder öfreslagit att Rikets Ständer mätte, till betäckande af kostnaderna för skatteförenklingens och det nya jordeboks-verkets fortgång intill 1860 års slut, anvisa till Kongl. Maj:ts disposition ett extra anslag af 100,000 R:dr R:mt, att, efter behof, utgå under åren 1858, 1859 och 1860. Stats-Ulskottel, hvars utlåtande i anledning af högstberörde Nådiga Proposition samtliga Riks-stånden infordrat, anser det vara af synnerlig vigt alt de åtgärder, som erfordras för verkställigheten af Kongl. Majlis och Rikets Ständers i skatteförenklingsfrågan meddeldta beslut, varda med ali skyndsamhet utförda, på det att de med denna reform åsyftade fördelar såväl för de skaltskyldige som i afseende å uppbördsoch redogörelse-verket måtte utan alltför lång tidsutdrägt komma till ständ; och under jörutsältning att, hvilket Utskottet dock ej tilltror sig att bedöma, arbetet med de nya fordeböckernas upprättande kan, med de förändringar, Kongl. Majit i Nåder vidtagit uti det af Kammar-kollegium uppgjorda förslag, binna alt med erforderlig noggranhet och skyndsamhet verkställas, anser äfven Utskottet dessa förändringar ändamålsenliga, så - Stats(Jtskottels Utlåtande N:o /85. 11 som ledande till större enkelhet vid göromålens behandling och jemväl till besparing för Statsverket.
Utskottet, hwilka hwardera, ensarnme till renskrifnings förrättande i ganska arbetsdryga Utskott, deraf wisierltgen bestrrdt mera, än af dem kunnat skäligen fordras, mätte ti'!äggas hwardera, i skrifware hjelp en summa af 50 Ridr. Banco, hwaruppä Ordförande anse Staten icke förlora, enär i öfwerwägande komm er att en pä hwardera stället werkugen behöflig Cancellist till, icke kunnat bwarken för ett sä ringa arswede, eller utan serskilt Tractamente erhällas. O. t^zwiitoa. Lronsteät. si dlorllio. O. br. Lroollsät. kll. k. .strömfelt.' Ock som Stats. Utskottet för sin del uti detta Färstag till arfwoden för Utskottens Se» cretcrare och Cancellister instämt, sä fär Stats. Utskottet pröfningen deraf till Riksens Högloft. Ständer »vördsammeligen öfwerlemna; med hemställan, att Rcksens Högloft. Ständer efter fattadt beslut härutinnan, uti underdänig skrif, weise till Kongl. Majit anhäller, att de wederbörande tillagdt arfwoden mätte af de till Riks. dags-kostnaderne anflagne medel dem till godo komma. Orebro den 15 October 1810. ock» kä ^.äelnL l-eäamäter; vägnar 6err I^L^amorers vZ^nar O. kllzmilron. l^uävitz I^lörner. Vällokk. Lor^ars-8t3nc!er§ kä Heäorvärcln 8onde-8r^a I^ecknmätors vä^ar cters I^eäamorers v^Anar Olie. l.ovsn. Leozt ^näersson. I.. I-llvMUK. Vxx - ' 228 Den IZ Ockober.
Af hela min själ hyllar också jag denna grundsats, men tror äfven, att sådana anslag, som behöfvas för vårt försvar, eller som fordras för att göra det så fuilkomnadt och kraftfullt, som behöfligt är, väl användas, samt att det tillhör hvar och en att i organisationsväg söka helhet och derföre framlägga de verkliga behofven i dagen, på det R. St. måtte känna dem och äga tillfälle att efter noggrann pröfning, så vidt möjligt är, fylla dem. Jag delar således ej med Hr Grefven dess åsigt, att den föreslagna tillökningen af Befälet är tillräcklig och att Bataillonen derigenom kan undvara biträde af främmande Befäl för sin exercis. Genom K. M:s Nåd. Förordn. af den 27 Oct. 1812 är i 19 §. föreskrifvet, att Beväringsmanskapet antingen skall organiseras i särskilda Corpser eller införlifvas med den Indelta Arméen. Då Hallands Län icke liar något indelt Infanteri, och dess läge ej heller gör det lämpligt, att Beväringsmanskapet införlifvas med något af de, i närmast liggande provinser, indelta Regementen, måste detta manskap utgöra en särskild Corps. Men organisationen deraf i34 Den 12 Februarii f. m. liar hittills varit ofullständig; främmande Befäl har alltid blifvit beordradt för att exercera denna Beväring, ehuru den har rätt att äga ett eget, stadigtvarande Befäl för sin bildning i fred och sin tillit i krig. Öfvertygad, att Hallands Landtbo väring, då Sjöbeväringen äfven en gång uppkallas till vapenöfning, kommer att utgöra minst 400 nian årligen, anser jag till dess exercis minst behöfvas i3 Officerare, 12 Underofficerare, 16 Corporaler och 4 Trumslagare. Jag tror likväl ej, att, hvad dessa Corporaler beträffar, de böra hållas på en värfvad fot, utan att de kunna väljas bland Beväringsmanskapet , och emot några förmåner, genom förbindelsen att i denna egenskap tjenstgöra vid vapenöfningarne under de 5 år, deras beväringsskyldighet fortfar, blifva en för behofvet tjenlig ElitCorps.
Jag påminner mig, under en resa jag gjorde, huru man i Antverpen och på flera ställen beklagade sig deröfver, alt man icke i Götheborg hade nederlag af sorleradt jern. Amerikanare försäkrade 111ig, alt nu gå de alldeles icke dit. De säde: ”Vi äro här för att taga Svenskt jern, vi kunna icke taga hela lasten, kunde vi der få ett sortement, så beställde vi icke här det Svenska jernet för dubbelt, utan vi skulle gå in på alt taga båda delarna.’’ Med ett ord, allt hvad vi kunna göra för all uppmuntra denna handelsstads rörelse, måste lända till hela Sveriges Rikes gagn. Nu är en liten enkel fråga örn de 79,000 r:dr, som Frih. Sprengtporten tror hafva blifvit frivilligt lemnade, men som, efter hvad andra sagt, och såsom vi höra af landshöfdingen i länet och här läsa i StatsTJlskts betänk., blifvit på K. M:s befallning af directionen för segelfarten emellan Wenern och hafvet disponerade emot borgerskapets bestridande. När nu sig så förhåller, så tror jag det vara en stor billighet och äfven med statsklokheten öfverensstämmande, att medgifva stadens anspråk, på det att en framtida hamntaxa må kunna mera afse allas fördel än den enskilda nyttan. Jag tror således, att lill det minsta böra dessa 79,000 r:dr återställas till staden Götheborg, under det villkor att de få lyftas när planen blifvit bestämd för hamnen, ifallj den gamla skulle förkastas, och arbetet tagit sin början. Det är derpå jag nu vördsamt hos Ilr Frih. o. Landtm, får begära proposition. Hr Ed enh jelin: Jag har hört mycket talas om fri handel och fria näringar i landet. Jag hemställer till eri hvar, sorn har någon kännedom om Götheborg, huruvida det finnes något ställe, der handeln är så fri sorn i Götheborg.
Har - Den 2 November. Zi Härefter uppropades och afsändes, under anförande af Grefwe löfvenhjelm, Larl 6ukkak, en Deputation till de andra Strinden, för att ineddela underrättelse om Ridder,kapet och Adelns i dag tagna Beslut, rörande infordrandet af upplysningar i. frän Banco - Utskottet om 1803 ärs Revisorers ätgärd wid Realisations frägan. Föredrogs a nyo Lag-Utskottets den zo September upplästa och pä bordet lagde Betänkande, angäende Förliknings Nätter. Zerr von ttoMen, klrlanä, hade inlämnadt ett Dtclamen, hwilktt upplästes, sä lydande: Wördsamt Memorial! Jag hade ej ärnadt tala i detta ämne, som ej hörande till mitt egenteliga yrke, men dä Författaren af Förslaget till Förliknings Rätter, ej haft tid att afbida mäkcts wentilation, fär jag utbe mig ett ögonbliks tälamod, wid uppläsande af de tankar, som jag , tror wara instämmande med författarens egna ideer: Ju mera,en god sak motsäges, desto mera winner den i ljus och klarhet. I förra afseende sak» nar Lag-Utskottets wäl utarbetade Betänkande, emot förliknings - Rätter, ingen förtjenst, men antagliga grunder. — Det upptager allt hwad möjeligen kan hindra en inrättning, then Allmänheten önskar och wäntar, såsom nyttig och wälgörande. Det lärer icke undfalla någon, att wär Lagstiftning hittills icke sökt Z2 Den 2 November. sökt mota och förekomma Rättegångar, utan twertom cc >o.u ett latt satt, kill exempel med mnnteliga stamningar, liksom befrämjat deras anställande och fortgång; och det är ej lang tid tillbaka som en Pär , hvilken kunde genomdrifwa och winna en mindre god sak, dermed sörwärfwade sig ett stags anseende och reputation.
Stad blifvit från tillökning i dess då egande Båtsmansrotering i Nåder frikallad, under anhållan af bemalde Riksdags-Fullmägtig, att, i den händelse afseende skulle fästas å de för Stockholm m. fl. Städet åberopade Kongl. Resolutioner till befrielse från ytterligare deltagande i BåtSmanshållet, än hittills egt rum, de nu företedde Handlingar jemväl måtte i lika afseende få anses gällande, till enahanda befrielse för den Stad Herr Leffler representerar. Utskotten hafva denna grannlaga fråga ä nyo i öfvervägande tagit; men då utredt och Styrkt är, att den nuvarande, för i lo ar tillbaka uppgjorda fördelning af Båtsrnanshållet, Rikets Städer emellan, är, såsom följd af eli del
Från Östra härad, i Blekinge län säges: ”Antalet af tjufnadsbrott har under året betydligen ökats”, och nämnes bland Den 12 Augusti f. m. 265 orsakerna dertill: 'Meit lindrigare straffart, Sorn jemnlikt K. Förordn. d. 10 Juni 1841 varit för dessa förbrytelser tillämpad”. Fran Medelstads härad: " I följd af strafflagarnes mildhet ”synas brotten vara i tilltagande och förakt för straffet röjer sig ”ständigt hos brottslingarne”. Från Listers härad: ”Tjufnadsbrolten hafva i betydlig män ”tilltagit. Egentliga orsaken dertill härleder sig sannolikt från ”de mildrade strafflagarne. Vore äfven den uppenbara kyrkovakten afskaffad, är det utan tvifvel, att stöldernas antal skulle ”blifva dubbelt mot hvad det är”. Efter denna tid har alltmera allmänt af domare upgifvils, att det sällan är nöd, som föranleder till tjufnad, utan merendels dålig upfoslran, lättsinne och yppighet, eller blott ett omåttlig! begär alt tillegna sig andras egendom, och från el t ställe i Westergötland har serskilt anmärkts, att de gröfre stölderna har blifvit begångna af personer, som icke saknat tillgångar för sin bergning. På samma säll. i Helsingland, der stölderna så tilltagit, ali i ett tingslag 200 sådana mål förevarit på ett år. Jag hemställer lill II. o. Ad. om, med sådana fakta för ögonen, det är skål att f. n. bifalla, hvad LagUtsk. tillstyrkt, alt med ett penndrag, utan beräkning af följderne, helt och hållet afskaffa en straffart, som af domarne sjelfve anses mer än andra afskräckande från brott. För min del anser jag, alt spö- och risstraffet bör bibehållas för de brott, der del nu finnes stadgadt, och att de nya bestraffningssätt, Ut sk. föreslagit, böra på försök införas i st. f. böter och fängelse vid vatten och bröd jemte den uppenbara kyrkoplikten, hvilken sistnämndes afskaffande äfven jag kommer att förorda.
att Kongl. Maj:t täcktes genom utfärdande Författning strängeligen förbjuda nyttjandet af sådane varor, som voro till införsel i Riket förbudne, samt att, då slike varor anhållas, desamma böra till tillverknings-orten åter utföras; i hvilket sistnämnde afseende serskild motion blifvit af Henric Hansson från Elfsborgs Län väckt, innefattande det yrkande: ”att alla efter nu gällande Tulltaxa till införsel förbudna varor, ”sorn blifva under beslag tagne och förbrutne dömde, måtte försäljas, under ”ovillkorligt förpligtande för köparen, att dem utur landet föra.” Som, enligt hvad i Betänkandet N:o 21 blifvit omförmäldt, Utskottet kommer att, i anledning af de rörande Tull-controllerna väckta motioner, till granskning företaga samtlige derom gällande Författningar och deröfver serskildt Utlåtande meddela, anser Utskottet nu ifrågavarande framställningar iämpligen böra, i sammanhang med nämnde motioner, behandlas, och något vidare yttrande i anledning deraf följagtligen icke nu erforderligt. 6:o Hos Borgare-Ständet: a) att qvantitets-bestämmelsen för varors förtullning bör rätta sig efter det sätt, som för handel med desamma är gällande, och b) att, till förebyggande af underslef, rubriken ”andra slag”, der den behöfver bibehållas, må åsättas samma tull, som den högsta inom samina varu-arlikel. Dessa yrkanden har Utskottet, vid pröfningen af detalj-, bestämmelserna i Taxan, öfvervägat och, så vidt de funnits 6 Bevillnings-Utskotlets Utlåtande, N:o 30. förenliga med de öfrige omständigheter, som, för ernående af säkerhet och rättvisa vid tullbestämmelsernas fixerande, mäste iagllagas, desamma efterkommit. Och hafva derjemte af serskilde Ledamöter inom Riks-Stånden blifvit i allmänhet åberopadt innehållet af de vid Utskottets Betänkande fogade reservationer. Speciella anmärkningar.
Det var godt för Marianne att tärnorna kommo, ty de muntrade upp stämningen. Alla voro de i en glad oro, och icke kom det i fråga att sitta stilla; fram och åter rörde de sig, hviskande smått med hvarandra och Marianne. Man lyssnade efter steg i korridoren, en och annan stal sig till att kasta en blick i spegeln. Brudgummen och marskalkarne kunde komma hvilket ögonblick som helst. Det hade blifvit bestämdt så, att Börje sjelf skulle komma och hemta Marianne. »Nu komma de», hviskades det. I det samma ljöd en knackning och dörren öppnades. Det blef ett virrvarr af helsningar, dämpade skratt, jemförande af rosettfärger, och sist små glada igenkänningsscener. Men åt allt detta gaf Marianne ingen uppmärksamhet; hon hade genast gått emot Börje. Hans ovanliga blekhet gjorde henne ängslig först, men då hon gaf honom handen och deras blickar möttes, såg hon i hans en så djup och allvarlig glädje, att den meddelade sig åt henne sjelf och lyfte henne ut ur den vanliga tankegången. För första gången blefvo de yttre anordningarne idel bisaker, för första gången sökte hon icke längre blunda för den bindande styrkan af dessa yttre band, som nu skulle knyta dem till hvarandra, icke för bröllopets ståt blott och nyhetens behag, utan för alltid. – Alltid? Hvilket ord! Svårt att fatta som en orimlighet. – Bort för hela lifvet, bort från hem och fränder, bort med honom ensam! – med den enkle, tarflige Börje Olsson. Men hon kände ett barns viljelösa förtroende, när hon såg in i detta trygga, osköna ansigte, och hennes ögon fyldes till randen af två stora, varma tårar, som hon icke brydde sig om att hejda – varma, töande vårdroppar, komna i otid och utan att det fans en närande jordmån att falla på. Hon lade sin hand på Börjes arm, de gingo sakta ut i korridoren, och bakom dem ordnade sig tåget.
Nu har Ni själf, hr landshöfding, i of van nämda märkliga aktstycke framhållit såsom önskvärdt, att hvar och en kunde vid 60 års ålder påräkna en årlig pension af 100 kronor, och Ni har äfven framstält åtskilliga medel, med hvilkas hjälp man mer eller mindre hastigt kunde närma sig nämda daskvärda mål.Men allt detta tager sin tid och skulle i allt fall ej hinna visa något resultat på en dryg mansålder. I de nämda Dala-socknarne däremot skulle saken omedelbart låta sig sättas i verket. Där finnas medel fullt upp, och där fordras det blott att göra klart för kommunerna, hvilket ofantligt gagn de skulle göra sig själfva och desslikes hela riket, om de af sina skogs&gt; räntor ville anslå hvad som erfordras till alla kommunens medlemmar från och med CO års ålder med en årlig lifränta af 100 kronor for hvardera. För att då undvika någon vidlyftig apparat med bokföring, förvaltning, utbetalning o. s. v. kunde ju de 100 kronorna för hvarje pensionstagares räkning årligen insättas i postsparbanksbok vid närmaste postanstalt, med samma frihet för bokens innehafvare att disponera dem som andra å postsparbank insatta medel. På- detta Bätt skulle de stora Dalasocknarne gå i spetsen för hela riket med arbetarefrågans lösning. Och det skulle blifva ett i hög grad lärorikt föredöme, som komme att i sina följder för Dalabygdens sociala lif uppmärksammas och studeras af statsekonomer och politiska män både inom och utom vårt kära fädernesland. Men ingen man skulle såsom Ni, herr landshöfding, vara i stånd att bringa denna sak till ett lyckligt slut. Ingen kunde med det anseende och förtroende som Ni fä de ärlige Dala-gubbarne till att inse, hvilket storverk de här kunde uträtta, och vinna deras intresse därför. Det är väl ingen lätt sak, kan jag tänka mig, att komma till rätta med dem, — ty dalkarl&amp;rne äro väl lika styfsint folk ännu i dag, som de voro på Tuna hed i verlden. Men ingen har häller förstått vinna deras öra såsom Ni, herr landshöfding, då det gälde att bygga allmännyttiga järnvägar och bryta ned allsmäktiga sågverk smonopol. Herr landshöfding!
Med nedböjdt hufvud och krokig rygg stapplade den gamla flickan sin väg framåt. Det var mörkt nu, och lykttändaren med sin stång stöflade mellan lyktstolparne och tände gasen. Han smällde med stöfvelsulorna mot gatan, så att det dånade i den frusna marken. Det var kallt nu mot natten och det gällde att hålla sig varm. Men Schana kände ingenting, hon var allt för upprörd. Klockan hade redan slagit fem på söndagsaftonen, brasan brann, ljusen stodo tända på byrån, och öfver den låga dörren till fru Lamströms kök brann i en gammal vinglig mässingslampett två alltjämt fläktande ljus. Bordet var dukadt med kringlor, bullar, pepparkakor och äppelkakor för tjugu personer, med socker för tio och grädde för fem, och med tre par djupa storrosiga kaffekoppar omkring kaktusplantan, som med sin stora svällande gråhvita knopp intog hedersplatsen. Längst in i ena hörnet af soffan satt Schana, skymd bakom blomman och lampan. Hon hade ny spetsnegligé och under den glänste hennes vackra hår. Hon stickade med nervös oro, och ett uttryck af blyg ängslan, blandad med glad förväntan, lästes tydligt på hennes gamla fromma ansikte. Snart skulle ju han komma! Glada Katrina sprang orolig omkring, fastnade öfver allt med sin styfva ylleklädning och grälade hvart ögonblick på madamen, som ute i köket kokade kaffe, så starkt som den mest koncentrerade dekokt. »Du ser ut, som om du vore i kyrkan, Schana», sade hon, »men du är för resten tusan så snygg och nätt! Kommer han inte snart, det långa tabernaklet, så minsann tror jag inte han spricker! Du begriper jag menar knoppen där.» Det körde upp för gårdsbacken, bjällrorna från en heltäckt istvoschickssläde klingade vackert i den stilla aftonen, och Katrina rusade till fönstret för att se ut. Släden stannade utanför dörren, en karl i vaktmästarmössa hoppade från kuskbocken och öppnade dörren till kursläden. Madamen sprang med en lykta från köket, ställde sig midt i drifvan för att lysa bättre, medan frun själf kom med ett af ljusen. Nu syntes hans ena ben, så det andra. Sakta och försiktigt, långsamt och med andakt.
Sedan Bankofullmägtige, uti dess vid denna reservation fogade utlåtande, gifvit en tydlig och klar öfversigt af reservfondens nuvarande ställning, af hvilken det obestridligen framgår, att fondens tillgångar hvarken nu eller under den närmaste framtiden lemna tillfälle till försträckning för det ändamål, som med Utskottets förslag afses, och således, ehvad man än i ofvanberörda syfte stadgar, ingen praktisk verkan deraf kan följa eller någon tillämpning af stadgandet ega rum, åtminstone inom tiden till nästa riksdag, så har jag ej kunnat inse hvad gagn och nytta den föreslagna förändringen skulle medföra, hvilken jag derföre såsom betydelselös betraktar och, såsom helt och hållet onödig, afstyrker. Men så betydelselöst i det hela ett sådant stadgande än kan synas vid första påseendet vara, måste det dock på det allvarligaste bekämpas, emedan under den yttre formen röjer sig ett otvetydigt sträfvande att rubba en af de fundamentala principer, på hvilken Riksbankens förmåga att upprätthålla landets myntvärde är byggd, och i stället införa ett gåransystem, som, konseqvent genomfördt, skulle sätta realisationen i fara och blottställa landet för oberäkneliga olyckor. Reservfonden eller den del af bankens tillgångar, som motsvarar skilnaden mellan utelöpande sedelstock och högst tillåten sedelutgifning, utgör bankens egentliga kassa. Utgörande på samma gång en barometer och en regulator på penningerörelsen i landet, bestämmes dess storlek dels af bankrörelsens omfång, dels af silfverutvexlingen. I den mån förtroendet på penningemarknaden är ostördt och handeln och rörelsen lugnt utvecklar sig, kan denna kassa, utan fara, hållas låg och dess tillgångar till en viss grad i allmänna rörelsen utsläppas, dock under iakttagande af särdeles stor försigtighet, på det att, om en plötslig förändring i penningemarknaden inträder, som kräfver att en återindragning af de utlemnade medlen sker, en sådan indragning må kunna göras på möjligast korta tid och med minsta uppoffring. Häraf följer att reservfondens tillgångar icke böra i låneväg i rörelsen utlemnas, utan på korta återbetalningstider, eller, om obligationer uppköpas, mot sådana, som gifva största säkerhet alt kunna när som helst, utan förlust, för banken realiseras.
Stå, hvilket allt synes mig böra så mycket mera vara utredt, innan Bevillningssumrmn kan bestämmas, som tillgångar torde finnas till be redande af nedsättning däri, och det icke är förenligt med Nationens lätt att sådana blif - Ven 9 Maji, 237 va obegagnade, då Nationen med pålagor be2 tungas. Förmodande jag att dessa uppgifter, som utan vidlyftig omgång synas kunna åstadkommas, . torde af Utskottets benägenhet snart få förväntas i sammanhang med det af Utskottet lofvade Betänkande, i afseende på StatsRegleringen, deta i j lei ad t till de nya anslagen, med summarisk uppgift på den för hvarje BufvudTitel , sista Riksdag tillökte anslagssumma. Jag anhåller vördsammeligen, att detta anförande mätte till StatsUtskottet remitteras och förevarande Betänkande antingen återremitteras eller-blifva hvilande tills StatsUtskottet öfver denna min framställning sig utlåtit, samt att Utskottet tillika måtte erinras, att omsider afgifva ett yttrande öfver de flere Berättelser, som Riksens Ständers Revisorer för snart ett halft år sedan till Riksens Ständer afgåfvo och då blefvo till Statsutskottets Utlåtande remitterade. Ogerna bryter jag tystnaden i detta afseende, sedan jag förgäfves väntat i flere månader, att åtminstone någon af Revisorernes flere Berättelser skulle hos Stats.
De tillbragte icke dagen med att kritisera och missnöjdt grina åt allt och alla, åt »imitatören» Tegnér, »genomsnittsartisten» Torvaldsen och den »djeflige» Geijer, åt det tyranniska examenstvånget, de bondhögfärdiga professorerna, som bara fordrade kryperi och uppfostrade till slafviskhet, eller med att afundas bättre lottade kamrater och rufva öfver sin egen tryckta och misskända tillvaro samt blåsa B-kornett och spela bräde i förargelsen öfver att »ej ha några böcker». Mina vänner voro för litet snillen för att hafva tillräcklig sysselsättning med att beundra sin egen storhet och för att finna det ordnade arbetet under sin värdighet. Derför blef det också någonting annat af dem än litterära trashankar. – Hr Strindbergs och min erfarenhet är så olika, det är skillnaden. Men en fräck och oförsynt lögn är det af hr Strindberg att påstå sin erfarenhet vara den enda verkligheten eller att resonnera och komma med slutledningar, som om detta vore fallet. Och i sammanhang härmed vill jag äfven påpeka lågheten i Strindbergskotteriets tilltag att med både öfversitteri och skadeglädje söka nedtysta sådana motståndare, som i sin ungdom fört ett lif à la Strindberg, men som nu äro ärbara och sedliga menniskor, nedtysta dem genom att upprulla det förflutnas taflor. Denna låghet är just värdig sällskapet. När det är fråga om den stackars »Johan» sjelf, då skjutes alltid skulden från Johan på omständigheterna, på »blodet», på Gud och hela verlden. Johan sjelf har ingen skuld, ty han är ofri och derför förstås skuldfri. Om Johan gäller utan inskränkning hvad som stod om Karl XI i envåldsakten, att »han ingen är på jorden för sina actioner responsable». Men helt annat är det med hr Johans motståndare. De ställas minsann till rätta för hvad de hafva brutit, såvida de förgripa sig på Johans författareskap; annars få de numera vara i fred. – Det finnes dock en verklighet, som heter omvändelse, antingen hr Strindberg och hans sällskap behagar tro det eller icke.