Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Stlrskildt torde fá pilpekas det tillfiille som har erbjuder sig .för unga möd-rar att, der det möjligen skulle befinnas för dyrt att ibesttilla hela den lilla utstyrseln, kunna fti köpa en fullstgndig modellomging smBldtlder, efter de nyaste, och af nigra af vira förnikmsta läkare gillade och förordade modeller. Vi kunna förstikra vilra lasare, företradesvis mödrar och uppfostrarinnor, att det lönar mödan att taga i sk&amp;rsk&amp;dande de resultat, som af Dragtreformföreningen astadkommits under de fil ar den egt ' b e s t ~ n d, och detta ehuru den haft ytterst smil penningeresurser till sitt förfogande. Dess uppgift ar utan tvifvel i hög grad belijtirtansvärd, detta erkannes af &amp; al niedicinska auktoriteter som annat försthndigt folk, och den förtjänar i sanning mera uppmuntran och ett allmännare tillslutande än hvad son1 hittills kommit dess strtifvanden till del. F ö r dem som tillfölje af denna lilla uppsats kunna kanna sig mrtnade att närmare taga reda p&amp; saken, vilja vi pspeka att Dragtreiormföreni ' ngen har sitt Brsmöte i dessa dagar, vid hvilket tillf~lle Bornmer att framlaggas en redogörelse för dess hittills varande verksamhet. Derefter vore meningen att fil i gáng en diskussion om bästa sattet att understödja och utvidga föreningens verksamhet, hvilken för narvarande, af brist pil medel, mAst betydligt inskrankas, oaktadt styrelsens goda vilja och osparda möda, i föreningens tjtinst. Naturligtvis blifver db hfven tillfillie för nya ledamdter att anteckna sig - Arsafgiften a r 1 kr. Riksdagen. Kvinnans liktenskapsålder. L: %gutskottet och hr Borgs motion. Såsom det J u var att vänta, har lagutskottet afstyrkt hr F. T. Borgs i förra häftet af Dagny i korthet omnamda motion om höjande af kvinnans aktenskapsålder till likhet. med mannens, eller till tjuguett år.
Utskottet har tagit detta allt i noga öfvervägande, och först, i fråga om Köpeoch Fastebref, funnit deremot förekomma : att per mille-afgiften icke, på sätt man antagit, debiteras af Härads-Skrifvaren eller uppbäres tillsammans med öfrige Kronoutlagorna, utan debiteras och uppbäres alldeles serskildt af Kronofogden; att nyaconlroller fordrades i afseende på bägge nyssnämnde Tjenstemän, och att den nya, nu föreslagna methoden för denna afgifts indrifvande, skulle icke så obetydligt öka deras förut mångfalldiga göromål; att detta uppbördssätt dessutom droge långt på tiden, helst om förteckningarne, i afseende på Köpebrefs charlae-afgift skulle lemnäs på en gång med dem öfver per mille-afgiften, hvilka icke afgifvas förr än efter 3:dje uppbudet; att, j och för Köpebref, en svårighet molte derigenom, att Säljaren, derest icke serskild öfverenskommelse skett (om hvars innehåll Bevil/ningsUtskottets Utlåtande N.o 29. 5 man ej alltid kunde erhålla kännedom), hör betala halfva afgiften, men, innan uppbörds-tiden, kunde sakna all tillgång, vara borrtflyltad eller död, hvilket äfven, så väl i fråga om Köpebref som Fastebref, gäller för Köparen, hvilken dessutom före uppbördstiden kunde ånyo hafva afhändt sig egendomen, och att i allmänhet Domarens kall fordrar lika, om ej högre förtroende än Uppbördsmannens. Utskottet kan således icke tillstyrka bifall till hvad i dessa afseenden blifvit föreslaget; men får i stället, med anledning af ett gjordt förslag, till Rikets Ständers pröfning, längre fram i detta Utlåtande, vördsamt framställa ett stadgande, som, till förekommande af missbruk i dessa hänseenden, torde i det närmaste uppfylla ändamålet. Beträffande dernäst Bouppteckningar, så synes Förslaget icke användbart på den grund, att Sterbbus-delegare ej antecknas i Mantals-längd, och således svårligen kunde debiteras.
Nådiga skrifvelse förekommande orden, »Hofrätts-råden eller Kollegii-ledamöterne uti Hofrätt eller Kollegier,«. utbytas mot orden: »Ledamöter i Hofr ätter och Kollegier.» Stockholm den 13 Februari 1854. Stats-Ulskottels Utlåtande, N:o 29. 5 N:o 29. Utlåtande, i anledning af vackt motion om åtgärders vidtagande till förekommande af felaktigt silfver mynt. (U. A.) Ilögloiliga Ridderskapet och Adeln: har till Stats-Utskottet remitterat en af herr /Vesterstrand, Pehr, vackt motion, deruti förmäles, att man i sednare tider klagat öfver vårt silfvermynts dåliga beskaffenhet, i så motto, att myntstyckena, synbarligen de mindre, ej sällan klyfva sig och falla sönder i två skällor, hvarigenom de blifva odugliga för rörelsen. Detta skulle komina deraf, att, vid gjutning®» af silfvertenarne, ar hvilka, efter deras valsning, myntstyckena utklippas, Mten ej förmår att tillräckligt tränga sig ur gjutformen, utan någon del deraf stadnar qvar och i tenarne formerar blåsor, hvilka vid valsningen plättas oeh utbredas. Sådant kunde likväl, efter motionärens tanka, ej vid myntnirtgen utrönas, enär myntstyckena, såsom nya, med sina båda skifvor hänga tillsammans, hvilket efter någon nötning upphör. Såsom vid andra gjutningar tillgår, — att man nemligen genom ror bereder luften tillfälle att utströmma, utan att han behöfver tränga sig igenom det i formen inkommande gjutgodset, — trodde motionären, att luftblåsors formerande i mynttenarne skulle förekommas om man> i formen för dessa tenars gjutning anbragte rör för luftens afledande. Visserligen beredes genom rören ett större affall, hvaraf följer en större kostnad vid myntnrngen, än förut varit vanligt, men på denna tillök - 6 Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 29. ning i kostnad ansågs ej böra fästas afseende, om man derigenom erhölle ett felfritt mynt.
Uti 24 punkten hade Utskottet föreslagit, »att Rikets Ständer måtte besluta, »det Fullmäktige i Riksgälds-kontoret böra genom lån anskaffa medel för ej »mindre ersättandet af de belopp, som för innevarande års arbeten å Westra och Stals-Utskottcts Memorial M 97. 15 »Södra stambanorna redan blifvit utaf Rikets Ständer afräknirigsvis anvisade, än »utbetalandet af de anslags-summor, som derutöfver varda under denna Riksdag »beviljade, att till 1860 års sint utgå för statens jernvägs-byggnaders fortsättande »och utförande; dock torde Rikets Ständer förbehålla sig att, derest, sedan alla »andra stats-utgifter viii nuvarande Riksdag blifvit bestämda, del visar sig, alt dem »öfverstigande tillgångar förehrinas, pröfva och afgöra dels om oell 'i hvad män »dessa tillgångar böra till Statens jernvägs-byggnader användas, och dels huruvida »Fullmäktige i Riksgälds-kontoret må ega att för samma ändamål, under tiden »intill nästa Riksdag, jemväl använda blifvande -öfverskott.» ’ Del i denna punkt framställda förslag har, med uteslutande af punktens sednare del, från och med orden: »dock torde Rikets Ständer förbehålla sig» etc. blifvit godkändt af Borgare-Ståndet. Ridderskapel och Adeln, sorn jemväl uteslutit den sednare meningen i samma punkt, har beslutat, att ifrågavarande punkt skulle erhålla den lydelse: »att »Fullmäktige i Riksgälds-kontoret böra genom lån anskaffa medel till belopp af »högst 20,000,000 R:dr Riksmynt, för ej mindre ersättande af de belopp, som »för innevarande ars arbeten ä Westra och Södra stambanorna redan blifvit utaf »Rikets Ständer afräkningsvis anvisade, än utbetalandet af de anslags-summor, som »derutöfver varda under denna Riksdag beviljade, alt till 1860 års slut utgå för »Statens jernvägs-byggnaders fortsättande och utförande.»
Utom det att U ffotkel uti ytrandet tyckes hafwa motsagt sig sjelsr, da Det först anser sig icke kunna söresia ändring uti en med urffillning utarbetad taxa, och sedan tror sig äga skäl, att af warorS wärdén hämra anledning till en förbättring uti berörde taxa, lärer, af' hwad jag nn andragit, tydligen wara äda, Den 7 December.' 325 ädagalagdt, att den sörestagne grunden hwarken är eller blifwc. amagelig. ?llt ifrån Lotö-WerketS första inrättning pä 1600 tlct, har ert Fartygs djupgående bliswit tagit lili grund för bestämmandet af Lokö, och Bak afgifterne. Oaktadt anwände bemödanden och upgjorde planer här likwäl annan grund under sä lang tiderymd icke möjligen kunnat päfinnas. Den mäste säledes wara af erfarenheten befästad, och Utgjöra den rätta principen för en Lors-taxas uprättande, hwarwid äfwen mäste hafwaö afseende pä Lotsens beswär och an, swarighet. Utan afseende pä den Last ett Fartyg innehar, blifwer Lotsens answar lika, och dest beswär, omtanka 06) möda blifwer altid olika, alt efter som ett Farryg är störreelier mindre, ty i trangare och swärare farwatten, är det för honom alkid mera brydsam! att lotsa ett större Fartyg än ett mindre, och just derföre mäste betalningen lämpas efter FactygS olika djupgående. Ännu kunde mycket mera i detta ämne tilläggas, men jag bör ej härmed borrtlaga en dyrbar tid eller widare begära Nidderffapet och Adelns upmärksamhek, utan fäc med anledning af det anförda endast för egen del förklara, att jag icke finner mig kunna Utskottets förslag i ämnet antaga. Klagan har iämwäl bliswit förd öfwer en gammal och gällande Vak-afgift för Gräsö Bäk och deröfwer yttrar Utffoltet fig:
Ank. til] Exp.-Utsk. d. 29 Nov. 1854, kl. 9 e. ra. Memorial, i anledning af åter remiss å den, enligt Memorialet JV:o 357, föreslagna 168 § af Riksgälds-kontorets nja reglemente. (Rgs. Afd.) Ofvannämnde §, som angår sättet för upplåningen af erforderliga medel för ifrågajiommande utbetalningar å de i Regerings-formens 63 § föreskrifna kreditiver, och hvilken, jemte öfriga i samma Memorial af StatsUtskottet föreslagna §§ utaf det nya reglementet för Riksgälds-kontoret, blifvit af Presteoch Ronde-Stånden godkänd, har till Utskotlet återremitterats utaf Ridderskapet och Adeln i anledning af deremot gjorda anmärkningar, med hänsigt till det i §:s slutmening förekommande stadgande, ”att ”Fullmäktige, så vidt af deras tillgöranden heror, böra söka, att emot den ”möjligen lägsta ränta erhålla de medel, som måste upplånas.” Detta, från hittills gällande reglemente öfverflyttade, stadgande ansågs nemligen mindre förenligt med den Fullmäktige nu tillerkända rättigheten att vid omförmälda upplåning medgifva så kallad kapital-rabatt. Derföre har yrkats, att antingen ifrågavarande stadgande måtte ur den föreslagna reglements-§ helt och hållet uteslutas, eller ock redaktionen deraf så förändras, att Fullmäktige icke funne sig, till följd af detta stadgandes ordalydelse, nödsakade att, för beredande af nedsättning i ränte-vilkoren, medgifva rabatt å det Bih. till It. St. Brot. 1853—54. 4 Sami. 1 Afd. 3 Band. 38 Häft. 2 t> Ståts-Utskottets Memorial, N:o 384. i obligationerna förskrifna kapital-beloppet, oaktadt beviljandet af kapitalrabatt vid upplåning för kort tid mäste vara ofördelaktigt för låntagaren eller Staten.
Ty från denna tidpunkt – vid hvilken jemväl, märkvärdigt nog, hans bekantskap med Danmarks och Tysklands nyare vitterhet tog sin början – skönjes flertalet af de mästerstycken, som för evigt gjort honom bland Sveriges skalder till en stjerna af första storleken, datera sin begynnelse. Man kan ej läsa de båda Operor, som nyss nämndes, utan att ännu på sig sjelf känna, huru dåvarande allmänhet, – den vittra, den halfvittra, ända till och med den ovittra, – skulle hänryckas. Framför alla hänryckt var Konungen sjelf; och visst är, att på motsvarigare vis hade ingen svensk poet kunnat gå hans önskningar tillhanda. Ty maken till opera-text, sådan som (öfverhufvud) dessa tvenne sångspels, torde knappast något språk mäkta förete. Synnerligen är, i ”Gustaf Adolf och Ebba Brahe”, hela den idylliska afdelningen så sannt, så menlöst, så gladt, så trohjertligt ställd på svenska allmoge-lifvets och folkvisans grund, samt i hvarenda hänsigt så väl gjord, att ingenting hvarken läsbarare eller sjungbarare kan tänkas. Att föredömet af Evalds sångspel ”Fiskerne” här i någon mån inverkat, torde ej kunna bestridas; men det förringar ej i minsta måtto Kellgrens ära. – Det ser ut, som hade hädanefter, under de få öfriga åren af hans lefnad, allt det i hans rika själ innersta, engång inuti sitt djupaste djup försatt i rörelse, befunnit sig i ett tillstånd af harmonisk rastlöshet; der en känsla, städse mera eldig, en tanka, städse mera ljus, en bildningskraft, städse mera frigjord, samverkade, utan uppehör, med ett städse strängare artistiskt samvete. Äfven hans qvickhet, hans ursprungliga skämtgåfva, blef dervid själfullare, uppfinningsrikare, och öfverhufvud upplyftad på sannt poetisk grund; hvarom t. ex. ”Dumboms Lefverne” och ”Ljusets Fiender” bära vittne.
Sättes nu detta förslag i verket, så skola naturligtvis dessa kapitaler lockas fram i rörelsen, hvilket åter vore temligen ovisst, om penningar skulle anskaffas genom af Staten utgifna obligationer; ty Svenska allmogen har ännu ej vant sig vid att på detta sätt använda sina penningar. 3:o. Kommer man troligen att förevita detta förslag den fara det innebär, att uphäfva de ordinarie skatterna. Då jag emellertid antager, att just ur denna synpunkt det mesta motstånd kommer att möta mig, och då troligen härvidlag så många skäl komma att framställas, att det ej skulle tjena mycket till om jag uptoge några få på förhand, så inskränker jag mig till en början, att härutinnan ställa mig på defensiven, beredd att möta de anmärkmr, som under frågans behandling komma att göras. Begärdes på bordet. Hr Estenberg, Carl Christian, upläste följande motion: Med afseende på de för kristna Kyrkan i Sverige vigtiga ärender, som under denna Riksdag skola förekomma till handlägg - 412 Den 26 November e. m. ning, vågar jag inför Höglofl. Ståndet föreslå, att ett särskildt Kyrkligt Ctsk. vid denna Riksdag måtte bildas, hvaruti Kyrkans högvigtiga angelägenheter, som under denna Riksdag komma att beröras, af sakkunnige män kunna behörigen handläggas, innan de komma till R. St:rs slutliga afgörande. Och anhåller jag vördsamt, att denna min motion utan upskof måtte till medståndens och vederbörligt Utsk:s pröfning öfverlemnas. Begärdes på bordet. Frih. Stjernstedt, Au g. Wilh., upläste en motion af följande innehåll: Huru ofta erfar man ej, att tyst och obemärkt, utan att klaga, det verkliga armodets barn befinner sig bortglömdt och aflägset från den stora stråt, der det allmännas eller den enskildes hjelp så ofta anlitas, ehuru denna hjelp äfven der dock vore lika välförtjent, som af behofvet påkallad, och detta understödets föremål under mer gynnsamma omständigheter haft fog att vänta ett bättre öde.
Med tunga, långsamma steg begaf han sig upp till sin föga älskade husbonde, och hans bleknande och rodnande, hans förfärliga tummande af sin söndagshatt, gaf nogsamt tillkänna för den räfsluga patronen, att den arma Gunnar anade hvarom frågan skulle blifva, och under hela det tilltal, mera allvarligt än just förebrående, som hans husbonde höll till honom, såg han aldrig upp, ej heller svarade ett enda ord, men när patronen ville att han skulle bekänna, samt ville affordra honom löfte att gifta sig med Lena, i hvilken händelse han lofvade honom ett mycket godt torp, hvars åbo just skulle afflytta derifrån den kommande våren, då förblef Gunnar lika stum, och kunde på intet sätt förmås till någon bekännelse, och blef allt mer och mer ståndaktig i sitt förnekande, när patronen började, först att brumma och befalla, samt derefter att pocka och hota. Efter nära en timmas pinligt förhör fick han ändteligen gå sina färde, när patronen började misströsta att någonsin «få bugt på Gunnar», och det första Bengt sade till honom, så var det: – Nå, du har väl nekat friskt, vet jag? – Åh ja! – svarade Gunnar med sorglig och modfälld röst, ty om han stod på sig, uppe hos den allmänt något litet hatade patronen, så sjönk modet, när han sedan befann sig allena med Gud och sig sjelf. Söndagens middagsmåltid brydde han sig icke om, bara för att slippa se Lena och alla de andra, utan lade sig i stället, och lyckades somna in från alla sina, sannerligen icke så små bekymmer och samvetsagg. Men på eftermiddagen blef han plötsligt väckt af Lenas ohyggliga röst, som likväl bara antydde honom, att han genast skulle gå upp till mamsell Sara, emedan «hon ville tala vid honom». «Herre Gud!» suckade han för sig sjelf och ref sig bakom örat, «hvad sorg och olycka en kan komma uti, bara för det satans bränvinet, som jag allt ifrån denna dagen aldrig vill se mer.»
Då skedde icke någon scdelutgifning på dessa pantsatta guldoch silfvervalutor, och Banken fick i alla fall emottaga dem såsom den hästa säkerhet. Den lilla fonden medförde för Riks-banken större vinst än om den skulle tilläggas de stora kreditiv förlagen åt filialbankerne: Lånen kunde indragas efter G månader, om så vöre nödigt, då filialbankerna fasthålla meddelade försträckningar uti minst 5 och ända till 10 år. Många skulle vid påkommande penningförlägenhet kunna få hjelp på hilliga vilkor genom den ifrågavarande utvägen att för 5 procents ränta erhålla penningelån mot pant af en redbar egendom, hvars dagliga bruk de kunde undvara, men hvars egande de icke ville afhända sig; mången handtverkare skulle under on missgynnande tidpunkt härigenom utan allt för stor uppoffring kunna bereda sig medel till fortsättning af sitt yrke. Han kunde då undvika den ruinerande utvägen att vända sig till enskilda personer, som drifva pantlåning med beräkning på don största möjliga vinst, Genom den i Banken vidtagna förändring, att hvarje låntagare skall uppgifva och låta anteckna sitt namn, skola sådana svek förek ommas, som förr någon gång blifvit öfverklagade, ehuru de, äfven då låntagaren fick vara okänd, voro högst obetydliga. Ingen kan härpå förlora. Både banken och allmänheten skulle deraf hafva fördel. Fördenskull får jag vördsamt hemställa till de höglofliga Riks-Stånclens pröfning att denna lånerörelse må intill nästa riksdag få fortfara i Riks-banken på följande hufvudsaklig^, vilkor med de närmare bestämningar sorn kunna anses lämpliga: l:o. Att mot pant af guld och silfver, hvars intrinseca värde är kändt, lån erhållas i Rikets Ständers Bank emot 5 procents ränta efter år räknad. Att den pant som emottages ej må understiga 1 skålp. eller 100 ort silfver, eller 10 dukater i guld. 3:o. Att lånetiden bestämmes till G månader med omsättningsrätt, dock beroende af fullinågtiges pröfning. 4:o Inom en månad efter förfallodagen skall panten vara inlöst eller lånet med vederhörandes bifall omsatt.
Man har visserligen trott att, medelst användande af den senare, möjligt vore att gifva reglorna för straffmätningen mera bestämdhet; men i verkligheten synes ett sådant ändamål dermed ej kunna uppnås; hvaremot å andra sidan kan anmärkas att, om man alltid måste utsätta straffen i vissa grader, man derigenom bindes vid vissa tidsmått och således är förhindrad att inskränka eller modifiera tidsbestämmelserna och att vidtaga enstaka förändringar i de bestämda straffen. Man kan t. ex. efter lagförslaget, ej ålägga frihetens förlust från ett till tre år, från två till fem, eller ovilkorligen på vissa år, äfven om man skulle anse dylik bestämmelse, med afseende å någon förbrytelses art och beskaffenhet, böra stadgas; och denna omständighet synes ensam utgöra tillfyllestgörande anledning för Utskottets betänkligheter mot den föreslagna afvikelsen från det hittills, i förevarande hänseende, brukliga sätt, hvilket medgifver alla möjliga modifikationer i tidsbestämmelserna. Bih. lill n. St. Det kan dock icke förnekas, alt graders användande bidrager till korthet i redaktionen; men denna fördel torde ej motväga olvanberörde olägenhet eller böra sökas med uppoffring af lagens lättfattlighet och tydlighet. För den egentliga juristen blefve det likväl ej svårt att snart göra sig förtrogen med den nya metho den; men lagen skrifves icke endast för domaren utan äfven för folket. Den måste, såsom Lagkommittéen sig uttryckt, »vara en bok för folket», och dertill fordras, i första rummet, att den skall kunna af hvar och en med lätthet fattas. Allmänheten skulle dock få svårt att förstå meningen af ett stadgande, alt den, som begfir brott, skall dömas till fängelse i andra eller tredje grad eller dylikt; hvaremot hvar och en utan svårighet begriper lagen, då den bestämdt utsätter maximum och minimum af straff. Det hittills begagnade sätt finner Utskottet alltså ej skäl att frånträda; hvadan Utskottet anser lagförslaget i öfverensstämmelse härmed böra förändras. Utskottet har nu tillkännagifva de väsendtligaste och mest genomgripande förändringar, som efter Utskottets öfvertygelse böra verkställas uti ifrågavarande förslag till ny strafflag, innan samma förslag må till lag upphöjas.
I följd häraf, och enär således en skyndsammare åtgärd syntes vara af behofvet påkallad, till skärpande af bestraffningen å besagde tillgrepp, än den sorn kunde väntas genom en förbättrad Caiminal-Lag, hvars utarbetning nu väl förehafves, men ej förr än efter längre tidsförlopp kan hinnas färdig, och efter föregången behörig granskning blifva till allmän efterlefnad fastställd och utfärdad, funno de för deras del sig äga skäl föreslå, att åtminstone en sådan förändring uti Skogs-Ordnirtgens föreskrift i förevarande ämne må antagas och verkställas, att de böter för Skogsåverkan å allmänning eller enskildta ägor, hvilka utstakas i 2:dra Momentet af 63 §. uti berörde Författning må förhöjas och blifva enahanda med dem, sorn samma Förordning uti föregående 62 §• och dess 3:dje Moment utsätter för å~ verkan å Kronans Parker, Gehäg och Dju r gårdar, samt att desse böter, enligt 65 , vid för nyadt enahanda tillgrepp fördubblas. N:r 11g. Riksens Högloft. Ständers Statso c h La g-V t s k o 11 s Utlåtande, i anledning a f gj o r d e anmärkningar vid det af Utskotten a f g i f - 652 Statsoch Lag-Utskottens Betänkande. ne Betänkande, öfver väckte motioner om nödvändigheten att förekomma afgörande emellan Riksdagar' rie utaf s å d a n e mål, hvilka tillhöra Riksens Ständers pröfning, och om förbuds utfärdande, att, utan Riksens Ständers föregångne beslut, proponera någon Allmänhet utgifter. Cjenom Protocolls-Utd.rag af den ,pde nästledne IMaji har Hoglofi, Ridderska.pet och Adela till Statsoch Lag-Utskotten återremitterat det af desSe Utskott den 17 föregångne April afgifrte Betänkande öfver den af Herr Friherre Henning Wrangel och Herr Ambrosius Magnus.
Då jag derföre, i sammanhang med frågan om Productplacatets uppbäfvande, äfven yrkat ändring uti Förklaringen deröfver, har jag egenteligen åsyftat det sista momentet deruti, som lyder sålunda: ”Varandes Kongl Maj:ts egna trafiquerande Undersåtare icke heller tillåtet att med främmande fartyg hitföra andra jProducter, än de, som uti det Landet falla eller växa, hvarest det befraktade fartyget är hemma, och det allt vid ofvannämde vite och confiscation.” Det torde häraf finnas, att nämde förklaring icke blott angår den inrikes kustfarten och att detta moment, utan mehn för de^ samma, kan upphäfvas. Jag har, efter den ordning, som Utskottet följt| vid behandlingen af detta ämne, gjort några få erinringar vid Betänkandet. För att öfver ämnet fälla ett bestämdt omdöme, fordras likväl rätteligen att betragta det i hela sin vidd och att undersöka, om de grund-' satser, på hvilka våra nu gällande Författningar om den utländska handeln hvila , äro de för Riket mäst nyttiga, eller om hela Sy-' stemet, och sålunda icke blott en eller annan föreskrift, bör åtminstone efter hand förändras. Detta ämne är så vidlyftigt, att en mundtelig DiscUssion icke bör med dess utveckling förlängas. För det allmänna omdömet finnes också redan så upplysande underrättelser och ibland dessa särdeles de af Friherre Edelcrantz meddelade, att jag endast kan ofullständigt uttrycka hvad som förut blifvit bättre sagdt. Men då jag både vid denna och föregående Riksdagar väckt fråga dels om ProductPlacatels upphäfvande, dels om ändring uti flere andra prohibitiva Författningar, och under denna Riksdagen deltagit i de brydsamma öfverläggningarne för uppfinnande af utvägar att förbättra Rikets financiella ställning 5 så anser jag mig skyldig att förklara min enskilta fasta öfvertygelse, att alla så kallade Financeplaner eller operationer endast skola blifva palliativer och ofullkomligt leda till ändamålet att bereda Rikets välstånd, om icke de Oeconomiska Författningar, hvilka hindra utvecklingen af Rikets Pro« ductions-krafter, upphäfvas.