Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den förnämsta driffjedern till det förslag, jag framlagt, har varit den enligt min tanke riktiga slatshushållningsprincipen, som legat till grund derför, nemi. att med inskränkta medel åstadkomma en större verkan. Detta skäl har, såvidt jag vet, ännu ej blifvit af någon upptaget, åtminstone har ej någon sökt visa dess oriktighet. SifTfror äro obehagliga flender att strida emot, och jag finnér det derföre klokt, att man med tystnad förbigått detta skäl. Jag har äfven sökt att från denna positiva ståndpunkt på ett negativt sätt få veta de olägenheter, som för vapnet skulle uppstå genom den ifrågasatta delningen, men ännu har jag ej erhållit något svar på denna fråga. När nu slutligen Stats-Utskit, genom det sätt, hvarpå det behandlat frågan, vetat att undanrödja alla bifogade klagomål hos den enskilde, får jag bekänna, att jag ej har någon anledning att frångå den åsigt, jag fattat, icke lättsinnigt eller på lösa grunder, utan efter noggrannt öfvervägande och mogen pröfning. Man har äfven i dag mot mig rigtat förebråelser för ombytlighet. Dessa förebråelser äro icke nya; jag fick uppbära dem äfven den 11 Nov. sistlidet år. Jag har emedlertid icke något annat svar att derpå gifva, än att jag lemnar mina vedersakare rätt att begagna sig af de uttryck, jag sjelf användt. Jag 100 Den 3 Mars e. m. erkänner, att jag för 15 år sedan fällt det yttrande, en föregide talare omnämnt; men jag tackar tillika den värde ledamoten, att lian lagt en så synnerlig vigt på ordet motbjudande. Det är nu 15 år sedan mina åsigter första gången i tryck framlades; och jag tror, att om man vill bedöma mig icke blott strängt utan äfven rättvist, skall man finna, att uti det då uppgjorda förslaget, hvarigenom alltifrån Kapten-Löjtnantsgraden och vidare uppåt en bestämd fördelning är gjord mellan flottans tvenne stationer med olika tjenstgöring, för dem som tillhöra den ena eller andra den nu klandrade fördelningen är lika bestämdt antydd — obh således, att den ombytlighet, man lörevitat mig, mera ligger i orden än i sjelfva saken.
Finans-komitéens förslag till föreskrift i detta hänseende (pag. 87 § 35), så lydande; ”Allmänna Svenska ”Banken” (Sveriges Bank) ”åligger att vara försedd med så stor tillgång af depositioner ”hos Rikets Ständers Bank eller inneliggande riksbanks-sedlar, att han alltid förmår ”ej allenast infria sina egna utgifna kreditsedlar, utan ock förekomma, det Rikets ”Ständers Banks metalliska valuta någonsin må nedgå under det derför stadgade minimum af Tio millioner Riksdaler.” Finans-komitéen har likväl■ velat gifva Rikets Ständers Bank en grundfond af 5 millioner Riksdaler för att bereda den ”en under alla ”förhållanden fullkomligt betryggande ställning", äfvensom för att fylla dess ”behof af ”egna medel för förvaltningskostnadernas bestridande”, hvilket äfven ingått uti Utskottets afsigter med grundfonden. En inrättning, som endast har till uppgift att gifva ut sedlar och depositionsbevis mot ädla metaller, och ädla metaller mot sina depositionsbevis och sedlar, behöfver, efter min uppfattning, icke någon grundfond för att ega ”en ”fullkomligt betryggad ställning”; den har alltid, förutom sina fastigheter, en mot dess skuld fullt svarande och till skuldens gäldande fullt lämplig tillgång, den utsätter sig icke för någon risk, gör ingen vinst, men icke heller någon förlust, har ingen ränta att betala lika litet som någon att uppbära Att åter för bestridandet af ett Rikets Ständers (Statens) verks ”förvaltningskostnader” anvisa räntan af ett visst i dess förvar deponeradt kapital, är något ovanligt och i min tanke icke lämpligt; dertill vore ett anslag mycket bättre. I olikhet med Finans-komitéen, Herr Björck och Banko-Utskottet, anser jag således, att Rikets Ständers Bank i dess tillämnade skick icke behöfver och icke bör få någon grundfond; i allt fall torde den af Utskottet föreslagna af Tio millioner vara allt för groft tilltagen för de med grundfonden afsedda ändamålen. Deremot önskar jag, att den andra banken måtte få så stor grundfond, som kan åstadkommas.
Angår Rättegången Dagblad eller Periodiska Skrifter, blifve Utgifvarens namn af Hof-Canzleren, i följe af ofvan föreskrifne anmälan, uppgifvet. Domaren äger att genast, sedan namnsedeln blifvit affemnad, densamma öppna och den derigenom upptäckta rätta Parten för Domstolen inkalla. Skulle vid Rättegångens slut Domaren pröfva, att 272 Riksdagen 1812. åklagaren i oträngdt mål anstalt Rättegången, så att namnseåelns brytande deraf blifvit en följd, vare åklagaren förfallen till 100 Ralrs böter. Har Boktryckare, utan Författares eller Utgifvares tillstånd, dess namn en Skrift åsatt, straffes enligt Missg.- Balkens 8 Cap. 3 §. 9:o Hvarje Skrift vare Författarens eller dess rätts lagliga innehafvares egendom. Hvilken som Skrift trycker eller eftertrycker, utan Författarens eller Förläggarens skriftliga tillstånd, miste Upplagan, eller bote dess fulla värde, ägarens ensak. Lag samma vare, om någon trycker eller eftertrycker den öfversättning af Utländsk Skrift, som annan man utarbetat, eller låter sin öfversättning för annans anses; men ej må Öfversättarens ägande rätt till sitt arbete förhindra någon att en annan öfversättning af samma Skrift utgifva. Utgifvare af Dagblad och Periodiska Skrifter bäfver ej brutit emot Författares ägande rätt, då han i dem insända anonyma Skrifter utgifver. Hvilken som å en Skrift bedrägligt Titelblad eller orätt Författareeller Utgifvare-namn utsätter, straffes enligt Missg.-Balkens 8 Cap. Diktadt namn, hvarmed ingen verklig person utmärkes, vare ej förbudet att på Titelbladet utsätta, då Auctors rätta namnsedel lemnad är. 10:o Å hvarje Skrift varde Boktryckarens namn, tryckningsorten och årtalet utsatte; uraktlåter Boktryckare sådant, plikte han första gången 300 R:dr och andra gången 600 R:dr; sker det tredje gången, vare han sitt Boktryckeri förlustig.
På Jet, vid slutliga pröfningen af de förslag, hvilka från Utskottet äro afgifne, i afseende på StatsVerkets Utgifter under RiksStatens 10 HufvudTitlar samt Allmänna IndragningsStaten, äfvensom i afseende på RiksgäldsContorets behof, Rikets Ständer må vara i tillfälle att taga en fullständig öfversigt utaf Utgifternes belopp på det hela, har Utskottet ansett sig höra meddela följande Sammandrag deröfver. Penningar. Indelte Räntor Summa. StatsVerkets Behof och Spanmål. i:sta HufvudTiteln (se StatsUtsk. Betänk.
Åren 1853 och 1857 hade det varit fullkomlig missvext vid bostället, så att hvarken åker eller ladugård lemnat afkastning, hvarjemte arrendatorn nödgats nedslagta en mängd kreatur och till vanpris försälja större delen af ko-ladugården. Stats-Utskottets Utlåtande M 80. \:\ Slutligen rådde under år 1858 svår foderbrist, så att kreaturen svårligen kunnat lifnäras, hvadan ladugården icke eller då lemnat någon inkomst. ! anledning häraf och då Löfbergs betryckta ställning hittills icke vunnit annat behjertande, än alt Kongl. Majit, med anledning af Löfbergs underdåniga anhållan, i nåder tillåtit att 1857 års arrende-afgift för bostället finge fördelas och betalas i sammanhang med 1859 och 1860 års arrenden, har motionären föreslagit, det Ri kets Ständer måtte medgifva att Löfberg, emot det han ställde vederhäftig borgen, erhölle anstånd med inbetalningen af 1857 och 1859 årens arrende-afgifler för bostället Örum sålunda, att desamma lika fördelades på fem år, räknade från år 1860. Med åberopande af enahanda förhållanden har Riksdags-fuljmägtigen Ola Lasson från Christianstads län uti en hos Bonde-Ståndet väckt motion föreslagit, att be mälde arrendator måtte erhålla eftergift af 1857 och 1858 årens arrende för nämnde boställe, eller, om en sådan eftergift icke beviljades, att Löfberg finge åtnjuta det anstånd med ifrågavarande arrendens utgifvande, som Herr Lamberg i sin motion föreslagit. Stats-Utskottet har tagit detta ärende i öfvervägande, men finnér, på de i Stats-Utskottets utlåtande 32 12 vid innevarande riksdag anförda skäl, det vara be tänkligt såsom grundsats antaga, att Statsverket borde lemna godtgörelse till arrendatorer af Kronans egendomar för dem genom naturförhållanden tillskyndade förluster.
Ty det förhåller sig med den allmänna penningerörelsen, åtminstone här i Sverige, så, att ju större säkerhet jag har att erbjuda för eft lån, desto mindre ränta pretenderar den, som har lån att gifva på längre tid. Om således två lånesökande konkurrera med hvar andra, så tager långifvaren hellre den större säkerheten och åtnöjer sig med en lägre ränta, än lian tager den större räntan mot en mindre säkerhet. När Utsk. således tillstyrkt den vanliga räntan, är det väl derföre, att Utsk. ansett det icke vara billigt eller rättvist eller ens med grundsatsen om fastighets belåning förenligt, att bestämma en högre ränta och således just motverka det ändamål, som Utsk. säger sig vilja vinna genom att nedsätta maximum, nemi. att låta dessa lån komma de mindre jordbrukarne till godo. Ty vore icke lånevilkoren bättre, än att lån endast skulle lemnäs under halfva taxeringsvärdet af en egendom, så är det säkert att egaren söker och erhåller lån på närmare håll, då lian icke behöfver underkasta sig alla de formaliteter, som äro föreskrifna för bankolån. Det är just de nuv:de vilkoren som locka en mindre jordegare att begagna en sådan lånefond, men vill mun genom förändrade föreskrifter söka försvåra möjligheten för honom att erhålla lån, så vinner man 'just hvad Frih. Tersmeden och andra med honom åsyftat, nemi. att göra den ifrågavide lånefonden obegagnelig för fastighetsegare och i stället disponibel för den mycket omordade bankmessiga lånerörelsen. Jag tillstyrker derföre bifall till Utsk:s förslag hvad räntan beträffar. Då jag förmodar att samtlige desse underafdelningar och morankomma att af Hr Gr. o. Landtm, framställas till bifall eller afslag, så tillåter jag mig att vid detta tillfälle yttra några ord angtde litt. e), der Utsk. tillstyrkt årliga inbetalningsskyldighet.en till 7 proc. och att lantagnrne dermed skall fortfara till dess lånet blir liqvideradt.
– Ser du, mamma, jag har, sedan jag var ett litet barn, önskat se ditt fädernesland, der också jag är född; denna önskan har vext med mig sjelf och nu blifvit en riktig längtan; och då jag se’n om ett år återkommer till dig, så tycker jag mig genom skiljsmessan skola älska dig ännu högre än förut, och sedan aldrig skiljas ifrån dig mera. – På Idas läppar sväfvade blott ett svagt och sorgligt leende, och Edvard fortfor: – Jag kan icke fatta, mamma, din motvilja att sjelf återvända till din hembygd, du tycks liksom hata det land der du är född, och jag har ofta tänkt att fråga dig, om det är sannt, som Didrik säger, att du varit mycket olycklig der och han tystnade tvärt, ty det stränga och kalla uttrycket i modrens – nyss så vänliga – ansigte slog honom med häpnad, och lindande sina armar om hennes hals, sade han ömt: – Förlåt mig om jag sårat dig, jag vet ju att du icke vill tala om det förflutna, och jag glömmer beständigt att jag ännu är barn, och icke värdig ditt förtroende, – tillade han, med en icke omärklig brytning af stolthet och förebråelse i rösten. – Nej, Edvard, du är icke längre barn, – sade Ida med sorglig röst, och det stränga allvaret i hennes ansigte försvann alldeles, – men det förtroende du begär, är allt för sorgligt, att jag dermed skulle vilja förmörka din glada ungdom; om jag varit olycklig, så är detta en hemlighet emellan Gud och mig, och berättelsen derom skulle endast upplifva hjertats sår; – du känner ännu ingen smärta, på dig har ännu ingen skugga i lifvet fallit, och jag vill icke kasta den första öfver ditt hjerta res derför lugn och lycklig som du är Hon tryckte sina läppar emot Edvards panna, och mor och son sutto tysta några ögonblick. – Du reser med unga baron Albrekt, – fortfor Ida – och jag har ingenting deremot, tvärtom; Albrekt är, genom sin böjelse för målarekonsten, mer stadgad än unga män af hans ålder bruka vara, ty denna passion tycks ensam beherrska hans i öfrigt lugna sinne, och utesluta mänga af de dårskaper som hänföra andra.
Genom Kongl. Maj:ts förenämnda nådiga Bref till Sundhets-kollegium är numera förklaradt, att de läkare, som tillförene genomgått fullständig studiikurs vid Carolinska institutet och aflagt såväl Kirurgie-magister-examen som dittills stadgade embetsprof, äro kompetente att söka och vinna förslag och befordran till alla läkarebeställningar i Statens tjenst, för hvilka ej särskilda kompetensvilkor genom samma Kongl. Bref fastställdes, såsom akademiska lärarebefattningar m. 11. 20 Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 9i. Härigenom måste anses vara erkänd t, att de läkare, som danats uteslutande af .Carolinska institutet, ega tillräckliga kunskaper och skicklighet för att kunna ernå den likställighet i afseende på rätt till befordran, hvarom så länge tvistats. För att likväl till sist undanrödja allt tvifvel om Carolinska institutets förmåga att äfven i sitt nu nydanade skick bibringa tillräckligt vetenskaplig undervisning äfven i de ämnen, som äro företrädesvis theoretiska, torde det vara nog att påpeka, hurusom de samma lärare, hvilka frånkännes rätt att i den theoretisk-medicinska examen bedöma elevernas kunskapsprof, tillmätes behörighet att bedöma lärdomspr of, aflagda af dem, hvilka söka anställning såsom professorer i just samma theoretiska ämnen. På grund af hvad Utskottet nu anfört, tvekar Utskottet ej att såsom en väsendtlig brist i sednast vidtagna anordning beträffande den medicinska undervisningen och såsom icke öfverensstämmande med de afsigter, Rikets Ständer vid särskilda tillfällen tillkännägifvit i fråga om en sådan organisation af Carolinska medico-kirurgiska institutet, att skicklige läkare för alla grenar af medicinalverket för Statens behof der kunde danas, anmärka det förhållande, att den theoretiska och praktiska undervisningen vid detta läroverk blifvit åtskiljde; i anledning hvaraf Utskottet ock vördsamt tillstyrker bifall till de i ämnet väckta motioner sålunda, att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t, anhålla, det Kongl. Maj:t täcktes medgifva Kongl.
Hans fantasi tog ett lössläpt språng – han berörde redan fulländningens, triumfens ögonblick, och han berusade sig med sötman häraf ... Och med dessa känslor blandade sig på ett dunkelt, förvirrande sätt suset af en annalkande passions stormar »Tack», hviskade han lidelsefullt, då hon slutat, och fattade begge hennes händer, »det är ni som skapat min sång – det är ni som gifvit den lif ...» Hon smålog och drog sina händer ur hans. Hon besvarade ej hans blickar, men hon såg nästan lika upprörd och inspirerad ut som han. »Ni har komponerat många gånger förr, icke sant?» sade hon och lät sina fingrar sakta glida öfver tangenterna. »Ja, i min tidigaste ungdom; nu på flere år har jag icke satt ihop en takt.» »Men efter detta kommer ni att skrifva mycket ...» »Tror ni det?» Hans hand darrade och hans blickar hvilade glödande öfver henne. Hon svarade ej. Hon fortsatte att spela; så småningom kommo de in på nya musikaliska ämnen. Hon sjöng några bitar för honom, och då hon sedan bad honom, satte han sig ned och spelade en brusande polonaise af Chopin. Han spelade, så att tonerna gnistrade omkring honom – han spelade, som om han velat spela sig in i ett nytt lif. »Åh, ni är mycket skickligare än jag», sade hon skrattande. »Ni är i allt min öfverman!» »Visst icke», svarade Melcher. »Ni har hvad jag icke har – ordning och studier. Och säkert komponerar ni också?» »Icke en ton. Jag vet mig aldrig ha komponerat den enklaste sång. Hos mig fins ingen skaparkraft; jag är uteslutande reproducerande.» Minuterna gingo, de hade kommit i ett slags musikaliskt rus och mindes hvarken tid eller rum. De märkte ej att sofforna i salongen så småningom upptagits af åhörare, hvilka lyssnade med spändt intresse och stor nyfikenhet. Plötsligen for Melcher upp. Det var en ren bagatell som väckte honom; en ung flicka gick förbi estraden, och hon hade samma färg på sin hatt som Berta hade på sin. Denna färg slog honom i ögonen, han afbröt sig tvärt midt i spelet och drog upp sin klocka. Hon var nära half elfva.
Under bristande kännedom af åtskillige hit hörande upplysningar, tror Utskottet sig icke böra meddela något bestämdt yttrande, hvarken i afseende på antalet af Central-Hospitalerne eller deras localisering, utan bör detta, i Utskottets tanke , bero af närmare undersökning och pröfning af de omständigheter, som med hufvudsaklig hänsigt till ändamålet af > den föreslagne förändringen och förut befintlig tillgång till tjenliga IIospitals-Byggnader, kunna komma i betraktande. Att hafva stadgat sättet för tillvägabringandet af en förbättring i Hospitalernes organisation finner Utskottet emedlertid icke 388 Stats-Utskottets vara nog. För deras bibehållande i det goda skick man vill gifva dem, anser Ekonomiutskottet det utgöra ett nödvändigt vilkor, att en närmare tillsyn öfver dem finnes, eller, med andra ord, att vården om dem blifver anförtrodd åt en på stället organiserad Styrelse, som, i tillfälle att sjelf undersöka deras behof och briste^, kan vidtaga nödige utvägar till dessas snara och ändamålsenliga aflijelpande samt vaka öfver gifne föreskrifters handhafvande; och under denna öfvertygelse, tror Utskottet sig böra föreslå att, i stället för det Kongl. Scraphimer-Ordens-Gillet hittills egt direct befattning med Hospitalerne i Riket, Central-Hospitalerné måtte ställas under omedelbart inseende och förvaltning af den till hvarje ställe närmast varande Lazarettsoch Curhus-Direction, i hvilken Stiftets Biskop bör intagas såsom vice Ordförande, eller den Prestman, han i sitt ställe kari utse, vinna inträde såsom Ledamot, då ock Directionen finge inom sig vällja annan vice Ordförande; saint Kongl. Seraphimer-Ordens Gillet med sistnämnda Hospitaler icke tillkomma annan åtgärd, än Ordens-Gillet, enligt Kongl. Instructionen den i 7 December 1817, tillhör, i anseende till Lazaretterne i Piiket. En sådan förändring i Hospitalernes förvaltning hafva Riksens Ständer, inseende bristerne af det förutvarande Styrelse-sältet deröfver, och redan vid förra Riksdagen hos Kongl. Maj:t anmält sig önska, ehuru Kongl.
Allm.Besv>o.Oec-Vtsk.Bet.N’o^&. 31 emot icke rum i afseende på granskningen af Kongl. Brefvet den 22 Maji 181g, hvilket icke för något serskildt fall är gifvet, utan innefattar allmänna grunder för bestämmande af Städselrätten till de i Halland befintlige Kyrkohemman. Utskotten hysa likväl den öfvertygelse, att någon ändring eller förklaring af detta Nådiga Bref icke ar af nöden, enär deråt annan tydning icke lärer kunna gifvas, än att Kyrkorne och Presterskapet i Halland genom detsamma blifvit försäkrade att varda bibehållne vid Städselrätten till Kyrkohemmanen , så vida de en sådan rätt under Danska tiden verkligen innehaft och utöfvat, hvarom alltså laglig bevisning måste till vägabringas, och i hvilket fall Kyrkorne äfven synes böra denna rätt oförkränkt tillgodonjuta; äfvensom Utskotten icke finna någon anledning vara för handen att biträda yrkandet, det underdånig anhållan måtte göras hos Kongl. Majit om återupplifvandet af Kongl. Resolutionen den 29 November 1756, efter som densamma icke blifvit, genom de sederméra angående Kyrkohemmans utarrenderande utkomne Författningar, upphäfven, eller tued dem synes sta i strid.
Sålunda, utom det verkligt för religionsvården menliga i detta förhållande , så förvandlas sjelfva pastoratet till pensionsanstalt åt Prest-enkor. Ingen - Allm. lie sv. och Elion.-lisli, lii länli., j\.o SO. ting har iner än detta bidragit dertill, att kyrkoherdarne äro så sorglösa i fråga 0111 pensions-anstalter för de sina, oell ehuruväl de bäst allönade tjenstemän i hela Staten ännu icke kunna förmåtts bilda tillbörliga pensionsanstalter i likhet med andra Statens tjenstemän. Härpå iir hög tid att tänka; pensioner åt icke endast Prest-enkor, utan äfven åt gamla orkeslösa Prester. Imellertid fördröjes, på detta sätt, ännu under många år, för behöfvande Prester, tillgodonjutandet af den lön, sorn rätteligen skulle tillfalla deni vid befordran till högre värdighet — ett kasus, som saknar i denna utsträckning likhet med förhållanden inom alla andra våra embetsmanna-institutioner. Utskottet har med hänseende till Pastorernas allöningssätt förnöjt sig med den förändring, som längesedan blifvit föreslagen medelst konventioner, ehuru detta sätt att reglera lönerna icke lärer kunna fullbordas på många är, icke förr än alla nu lefvande Pastorer med 1681 års allöningssätt hunnit afgå. Härvid kan anmärkas, att konventionerne väl lösa, i tidernas längd, den första frågan: om det vederstyggliga i allöningssättet, men icke den andra: huruvida hela aflöningssättet mod sitt jordbruk och sin brän vinsbränn ing icke hinderlig! upptager tiden för utöfvande af religionsvården. Med hänseende till Komministrarne har Utskottet hänvisat till den underdåniga framställning, som blifvit gjord vid 1847 års riksdag, om reglerandet af Komministrarnes lönevilkor till minst 45 tunnor spanmål.
Jag kan sålunda, för min del, icke tillåta mig en sådan tillämpning af 56 och 8i §§:na af Reg.- F:n, som skulle lagstiftarnes mening dermed hafva varit, att, i rak motsats till sitt ändamål, tillika gifva laglighet åt någon utväg, hvarigenom oberoendet till den grad kunde förtrampas, att 3:ne Stånds beslut skulle kunna tillintetgöras af det 4:de. För mig är det klart, att lagsliftarne, då de velat lemna åt efterkommanderne att förbättra detaljerna af regeringssättet, icke föreställt sig det fall, att man kunde också vilja kullstörta detsamma; men då jag således medgifver en brist i vår grundlag, tror jag derföre icke mig tillständig! att begagna mig deraf på ett sätt som borttager något af hvad grundlagen har för ändamål att bevara. Vi veta alla, och vårt prot. folden 27 Oct. sisth år vittnar, att R. o. Ad. aldrig annorlunda frånlrädt sin sjelfskrifna representationsrätt, än i sammanhang med dess beslut, all riksdagsmannavalen skulle ske ståndsvis; men likväl är nu, genom votering i förstärkt 52 Den 8 Maj f. -m. Coust.Utsk., uppoffringen bibehållen, men villkoret borttaget; och man säger oss, att vi icke mera äga någon rätt att vidhålla villkoret. Genom i laglig ordning fattadt beslut bar R. o. Ad. förklarat det jemkningsförslag, hvarmed Const.Utsk. hade inkommit, icke kunna antagas såsom Ståndets gemensamma mening, att hvila till nästa riksdag, och ett lika omdöme är, genom 2:ne af de andra RiksStms beslut, förkunnadt; men likväl fordrar Utsk. nu, att R. o. Ad. skulle tillåta 3:ne Stånds beslut blifva föremål för votering i förstärkt Const.Utsk., der utgången så väl kan förutses blifva ett underkufvande af den stora majoritetens vilja och omdöme.
BorgareStåndet, yrkat, att fonder, för everdelig lid anslagne till fromma stiftelser , och såsom orubblig gravation nedsatte i fast egendom , må varda undantagne från påbudet om intecknings-förnyelse, så att de icke kunna, genom förnyelsens fötsummande , förverkas. Till stöd för detta förslag bär Herr Prosten Grevillius uppgifvit följande skäl , i ^2 Lagutskottet$ Betänkande N:o 52. Ii vi 1 ka Herr Memsen hufvudsakligen instämt, nemligen, att välgörenhets-anstalter , de må afse det uppväxande slägtets bildning eller nödställde likars räddning frän elände och vanvård , böra af lagstiftningen skyddas och, till den ändan , allt äfventyr för deras bestånd undanrödjas ; -— att den , sorn anslår större eller mindre del af sina tillgångar till sådant ändamål , har anspråk på säkerhet, att anslaget icke varder förspilldt och ändamålet således förfeladt; — att sådan säkerhet likväl i sjelfva verket ej finnes, så länge det icke ligger utom möjlighetens gräns, att anslag, som är grundadt på intecknings-rätt, går förloradt derigenom , att föreståndare för den undervisningseller fattigvårds-inrättning, lill hvars förmon anslaget blifvit gjordt, af bristande uppmärksamhet eller ålderdomssvaghet försummar att inteckningen i föreskritven ordning förnya, utan att ega förmåga att skadan ersätta ; — samt att , i fall, medelst förslagets antagande, den nu saknade tryggheten för de stiftelser af denna beskaffenhet, sorn redan finnas, kunde till vägabringas, anledning vore att, hoppas, det välgörenheten derigenom skulle till flere dylika stiftelser uppmuntras. Och är af Motionairerne tillika hemställdt, om icke, till bevarande af långifvares härunder beroende ratt och säkerhet , vederbörande