Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
hvilken återgifver sin verldsman och » räsonnör » på ett alldeles förträffligt sätt, men det är man ju van vid. ' Äskådarne äro en smula » blaserade » på de oöfverträffliga Fredriksonska ' » replikerna », och det har ju gått så langt, att en hvperkritisk granskare till och med räknat dessa icke till hans förtjänster, utan till hans fel. De tre äro fruarna Do rsch - Bos in och Hart man samt hr Elmlund. Den först nämdas utförande af den i flera afceenden svåra titelrollen är en af hennes allra bästa konst-skapelser, hvilken endast på ett par ställen störes af ett icke fullt äkta känsloutbrott, som dock kanske är mer författarinnans än den utförandes fel. Helintrycket är emellertid mycket godt.Lika godt intryck gör fru Hartmans återgifvande af den unga, oskyldiga flickans roll. Det är icke första gången den unga skådespelerskan utför en sådan roll, men aldrig förr har hon, som i detta stycke, haft tillfälle att visa sin förmåga i det allvarliga och sant känslofulla, och hennes spel i den mycket fordrande scenen i fjärde akten, där hon på det enklaste och mest slående naturliga sätt berättar en tilldragelse, som gifver lösning åt hela handlingen, visar en redan långt drifven konst, något som de flesta sannolikt icke tilltrott henne. Med Jeanne har fru Hartman vunnit fullt burskap i de äkta konstnärinnomas samhälle. Hittills har hon för det mesta varit ett gladt och älskvärdt barn på scenen. Nu är hon, jämte detta, en verklig skådespelerska, en som genom ytterligare studier sannolikt skall gå ganska långt. Hr Elmlund har i marskalk d ' Istignys roll visat något för sig alldeles nytt. Att han mycket väl kan individualisera olika karaktärer och skapa något annat än sin ungdoms hjälteroller och ädla personligheter i nyare dramer har han nog visat, t. ex. pastor Manders i » Gengångare », en god skapelse på vår scen; men något helt och hållet fristående är hans gamle marskalk, hvilken icke blott genom en träffande maskering, som gjorde hr Elmlund alldeles oigenkänlig, utan ock genom ett från alla hans föregående rollers kanske något entoniga farg frigjordt spel väckte lika mycken överraskning, som lifligt bifall.
N:o 4 ; N:o 30, i anledn. af väckte motioner i afseende å de vid större allmänna arbeten anställde personers religionsoch sedlighets-vård. Riddarhus-Utskottet: N:o 7, öfver Riddarh.-Direktionens Eiksdags-berättelse. H. K o. Ad. åtskiljdes kl. 9 på aftonen. Thorsdasjen elen 5 Februari 1857. Plenum kl. 1 e. m. Justerades 2:ne prot.-utdr. för d. 4 dennes. Till åtlydnad af K. M:s Nåd. Kallelse till plenum plenorum denna dag kl. 1 e. m, och sedan de 2:ne Härolder, som borde gå framför R. o. Ad., hade ankommit, afgick Hr Gr. o. Landtm, jemte I!. o. Ad. kl. -f på 1 till Rikssalen, der H. Exe. Hr .Just.- Stats-Ministern. å K. M:s höga vägnar, upläste K. M:s Nåd. Svar, i anledn. af åtskilliga utaf R. St. vid innevartde Riksdag antagna Grundlags-förändringar; hvarefter och sedan ett exemplar af detta Nåd. Svar blifvit till hvar och en af RiksSt:ns Talmän öfverlemnadt, plenum plenorum afslutades samt R. o. Ad., enl., före afgången från Riddarhuset, fattadt beslut, åtskiljdes å Kongl. Slottet kl. ^ 2 e. m. lil fidem protocolli, Albert Munck. Lördagen den 7 Februari 1857. Plenum kl. 12 på dagen. Frih. Cederström, Rudolf: Fäderneslandet har i dag lidit en stor förlust genom en af R. o. Ad:s utmärktaste ledamöters dödliga frånfälle. Ordf:den bland Hrr Fullm. i R. St:s Bank, Ordf:den i innevande Riksdags Bevilin:s-Utsk., Hr Gr. Anton Gabriel Gyldenstolpe, har, ännu i mannaålderns fulla styrka, genom en kortvarig, häftig sjukdom funnit gränsen utstakad för sitt verksamma lif.
Sparre har yttrat, att han icke a nsåg att en skrifvelse, som blott innefattande svar å vissa delar å eli af K. M:t afgifven Nåd. Skrifvelse, af Ständerna kunde aflåtas, utan att man borde vänta tills förslaget i sin helhet blifvit afgjordt. I allmänhet medger jag riktigheten af denna grundsats; likväl veta vi, att K. M:t aflåler en Nåd. Propos. till li. St:r, t. ex. ang:de statsverkets tillstånd och behof, hvilken besvaras i flera serskildta skrifvelse!', allt efter de olika hufvudtitlarne. Hiir eger samma förhållande rum; här är nemi. fråga om 4 olika lagförslag. R. St:r hafva fattat sina beslut öfver de trenne första och i ani. deraf är fråga här om att aflåta en underd. skrifvelse, hvari Exp.Utsk:t dels meddelar Ständernas beslut i förenämnde alside, dels omförmäler att Utsk:t snart skall inkomma med en skrifvelse rör:de det 4:de förslaget, hvilket ännu ej hunnit af Ständerna granskas. Jag finner ej något hvarken mot. grundlag eller praxis begånget fel i detta sätt att gå tillväga, hvarföre jag fortfarande icke kan finna annat, än att li. o. Ad. skulle handla i högsta grad orätt, om det Höglofl. Ståndet skulle, på sätt Gr. Sparre yrkat, förhindra den ifrågav:de underd. skrifvelsens utlåtande tili K. M:t. Hr Bildt, Didrik Gillis: Det torde väl vara en temligen ovanlig procedur, att Ständerna, vid tillkännagifvande af sina åsigter i en fråga, öfverlemna delvis sina tankar om samma fråga, i stället för att yttra sig öfver densamma i sin helhet. Då sådant blifvit föreslaget af Exp.Utsk:t, måste man göra sig reda för, hvad som egentligen är hufvudsaken i denna fråga. Hulvudsakeu är väl här, att söka åstadkomma en kommunalrepresentation, sådan sorn det ifrågav.de Ekon.Utsk:ts förslag antyder, eller med andra ord att söka införa landstinget, med de modifikationer de särskilta Stånden bestämt.
Då ett par talare, som yttrat sig för bifall till denna punkt, medgifvit, att komminister Ignells presterliga verksamhet ej varit af rätta slagat, och då hans skriftställare verksamhet ingalunda synes mig hafva varit af någon så stor och framstående förtjenst, att den bör af B. St:r belönas, för - 100 Dt;w 0 Mnj e. m. enar jag mig med Gr. Mörner och de ledamöter, som yrkat afslag. Jag ber dessutom att få upplysa, att icke blott Preste-St:t, utan äfven Bonde-St:t afslagit punkten. Hr Rosensvärd: När ett beslut blifvit af Stats Utsk:t fattadt, utan att någon reservation deremot blifvit af gifven, anser jag, att Utsk:ts beslut bör biträdas af R. St:r, derest icke talande skäl deremot kunna andragas. Några sådane skäl hafva, i min tanke, icke blifvit anförda, och jag kommer derföre att rösta för Utsk:ts hemställan. Jag är icke rätter man att bedöma Komminister Ignells verksamhet, men Utskrt har fäst sig vid hans förtjenster såsom författare och på den grund ansett, att ett undantag borde ega rum från den allmänna regeln att icke bevilja pensioner åt enkor efter prestmän. Hr von Qvanten, Emil: Det torde icke här vara rätta stället att ingå i ett bedömande af den absoluta rigtigheten af Ignells religiösa meningar och presterliga verksamhet. Men det är ej heller, såsom redan blifvit anmärkt, åt presten, utan åt den förtjenstfulle och arbetsamme vetenskapsmannen Ignells enka, som en pension blifvit föreslagen. Att Ignell i sina vetenskapliga arbeten i vissa fall afvek från den rådande theologiska vetenskapens meningar, kan väl icke i och för sig anses såsom obehörigt; ty, för sådan händelse, huru många vetenskapens stjernor, hvilka med skäl anses såsom mensklighetens heroer, skulle icke då få sitt värde underkändt? Bland Ignells arbeten vill jag i likhet med Frih. Klinckowström företrädesvis nämna hans »Menskliga utvecklingens historia», hvars afslutande afbröts af hans död.
Grufman ffulle hell och häller nedläggas inkomsten af 200 Marker S>lfwer!katt, wärderad till i6z9 R.r samt Mynkare - Lön och Slagskatt för det öfriga räknadt kill - , - , - . R:x semke BergsLagens arrende. afgift för H mmanäRänkorne utgörande , - rny: bör afdragas, hmilket gör tillsammans ^14; Rm Som ifrän ofwannämnde fumma af 10^41 R:dr oör atgä och äterstär säledes en behällning för Kronan af 7198 R-dr Banco, utom kwad för de upphörande skyldigheter af Grumme» Jorden och efter N?cognil»ons Allmännmgarnes indelning och fkättläggning till hemmantal kunde i Ränta erhällas. Sädant blefwe Refultatet, dä Riksens Ständer skulle anse Grufwe-.drifken helt och hällit döra upphöra och att Staken säledes emot befrielse för Bergslagen ifrLn de den samma hittills älagoe skyldigheter borde äterträda i ätnjulande af sina fordna rättigheter. Men dä Sala Silfwer, Grufwas bearbetande, i fall det kunde ske med mindre förlust för CtatsCassan alltid blefwe en winst för det Allmänna, och dä en sadan rörelses upphörande alkid för den menighet som den samma hittils idkat, skulle medföra en betydlig rubbning i utwägar till l äring och uppehälle, torde bet ännu närmare böra undersökas, om icke igenom en annan förwaltnings-method, eller igenom andre närinas-orenärs öppnande en tillräckligare utkomst skulle för Bergslagen kunna - Dett ro JamrarLk. 481 na beredas och Gruswedriften ändock till nägsn del kunna fortfara: ortens läge och klllgängar synas härtill guma anledning.
Län under de sist förflutna fem åren från och med 1836 till och med 1842, hvilket åliggande jag nu går att underdåuigst fullgöra. Såsom inledning till den underdåniga Berättelsen vågar jag anföra de händelser under berörde tidrymd, som på innevånarnes ekonomiska ställning eller på näringarne haft något allmännare inflytande. Under de första af de år, som Berättelsen omfattar, rådde nöd flerestädes inom Provinsen och i synnerhet uti dess norra del, i följd af de 2:ne nästföregående årens felslagna skördar, och denna nöd försvårades derigenom, att bruksägare och timmerhandlare, i anseende till bristande afsättning af provinsens exportalda produkter, jern och trädvaror, funno sig föranlåtne att under 1838 års vinter antingen minska eller alldeles vägra de förlag i spannemål och penningar, som allmogen och arbetare eljest vanligen erhållit på kolning och skogs-effekter samt tjenstbarheter. Fattigförsörjningen anlitades, så vidt den förmådde verka, men inom flere af de norra församlingarne, der många, om icke de fleste hemmansägarne med små fastighets-lolter, sjelfve behöfde understöd för sig och sina,hushåll och FeminBerättelse fr, Wermlands Län, 1 2 således för tillfället' icke förmådde till fattigvården bidraga, kunde den icke uppfylla sitt ändamål. Af tiggande skaror från dessa församlingar öfversvämmades provinsens södra del samt angränsande Län och välgörenheten togs i strängt anspråk. Behofvet var visserligen icke oförutsedt, men öfverträffade i verkligheten allt hvad man förmodal. Ehuru de tvenne föregående årens skördar varit svaga, hade fullkomlig missväxt dock icke inträffat och att de vanliga förlagerne på tjenstbarheter till bruken och på timmerutdrifning skulle vägras, kunde icke på förhand beräknas. Läns-Styrelsen hade likväl redan i Oktober 1837 hos Eders Kongl. Majit i underdånighet anmält, att spannemålsbrist inom provinsen under det kommande året var att befara och anhållit om ett anslag af allmänna medel, att utlånas för anskaffande af spannemål till Länet, enär, efter all sannolikhet, tillräckliga kapitaler dertill här saknades, och Eders Kongl.
Kådiga befallning sitt skyndsamligen lemna fullständiga uppgifter — dels vinnes behörig conlrol öfver uppbörden deraf, så att ali inqvnrterings-tolag varder använd till det dermed afsedde ändamål ( eller inqvarteyings-nlgiflernes bestridande; alt, i följd deraf, städerne böra lill Stats-Contoret, inom tre månader från hvarje års början, ingifva behörigen styrkta räkningar öfver inqvarterings-tolag och inqvarterings-utgifter för det föregående året; att det bl ifver ålagdt dd släder, som åtnjuta inqyarteruigs-lolags-medel, utan att hafva inqvartering, att qvartaliter till Stats-Uontoret insända samma me. del, rami sådane städer, der inqvviterings-telags-uppbörden öf - *4 Statssamt Allm. B s-v. och Oecon.-Utrk, 'Betänkande JS:o 46. verstiger kostnaden för bestridd'inqvartering, att vid räkningar-? nes afgifvande liil Stats-Contoret öfverlemna öfverskottet il nämnde uppbörd; att de medel, sorn sålunda inflyta, derefter måtte å de släder, der i n q va r te r i nigs-kos t n a den ej kunnat genom rnerberörde tolags-inkomst betäckas, fördelas äf Stats-Contoret i förhållande till den i hvarje stad varande brist, hvarå förskotten äfven må af Stats-Contoret lemnäs i nion, som medlen inkomma; att början med denna reglering måtte ske ander år i835, och nied det qvartal, sorn infaller näst sedan Författningen härom blifvit pronnilgerad och till s ädernes kunskap kommit; samt att Rikets Ständer å nästa Riksdag, då den blifvande nya Inqvarterings-Ordningen jemväl lärer hafva hunnit att tillämpas, måtte få emottaga fullständig uppgift på sättet, huru jemkningen utfallit, för att då blifva i tillfälle bereda utvägar till den ytterligare lindring, som Rikets Ständer utlofva t; samt bj) att genast till Kongl.
Man wiinscht daher vornehmlich, dass das Erforderniss einer geniigenden Vorbereitung tind Befähigung zura Handwerksbetriebe gestelit und dadurch die Grundlage zur Erhaltung eines tiichtigen Handwerkerslandes wieder berges!el 11 werde; dass ferner der Handwerkerstand die Mittel erhalte, Zucht und Silte unter Meistern, Gesellen und Lehrlingen zu handhaben, dass aber aneb dem Gesellenund Arbeiterstande die gebiihrende Riicksicht gewährt und derselbe sowohl vor Bedriickungen in Schutz genommen als ilmi die Möglichkeit gegeben werde, seine fnteressen selbst wahrzunehmen”; etc. Derpå följde den nyssnämnde förfall ningen, hvarigenom en strängare Handtverks-ordn. i Preussen infördes än jag vet för närvar. gälla i något annat land sorn haft näringsfrihet. Hvarken i Hamburg eller andra städer der man i grunden bibehållit de gamla förfatlningarne, änskönt man på sednare tider ändrat dem i detaljerna, kunna desamma anses vara så bestämdt för skrå-inrättningen som den Preussiska författningen numera är. När detta är förhållandet i ett land, som varit så liberalt styrdt som Preussen, sä bör det för andra vara en föresyn huru det går, och efter min tanka, måste gå, der man borttager de grundvalar, hvilka skrå-inrättningarne tillförene utgjort och ännu äro för organisation och ordning inom handtverkerierna. Nu frågas: hvem skall vinna på denna frihet? Afnämaren kan icke göra det, ty om endast det billiga priset afses, men man får en dålig vara så är ingenting vunnet. Om den skada Näringsfrihetens införande förorsakat handtverkaren sjelf, bar jag redan yttrat mig.
Då kunde han stå deruppe under ekens krona och njuta af att se, hur böljorna rasande vräkte mot stranden; då drömde han svindlande drömmar, burna af stormen. Han hade en gång läst några stolta ord, som då alltid ringde honom i öronen: »Jag är svärdet och jag är lågan. Det var jag som lyste för er i mörkret, och när striden bröt ut stod jag fäktande i främsta ledet. Rundtomkring mig ligga mina vänner döda, men vi ha segrat. Vi ha segrat, fast manfallet var stort. Midt i triumfsångens jubel tona begrafningshögtidligheternas koraler. Men vi ha icke tid, hvarken att glädjas eller sörja. Ånyo klinga signalerna till förnyad kamp. Och jag är svärdet och jag är lågan.» Derute såg Max hur striden rasade, striden för allt det högsta på jorden, ljusets och mörkrets eviga strid. Mörkrets här hade öfvermakten, ljusets riddersmän hänförelsen. Blodiga hugg fingo de uppbära, svärdsklang skälfde i luften, men genom vapengnyet susade redan de första tonerna af segersångens jubel — der skymtar fram ett lidelsefullt besjäladt ansigte midt i stridsvimlet, men ett blixtrande svärd slår ner, blodet sprutar fram på en hvit panna och elden slocknar i ett par bruna ögon — framstupa öfver en graf ligger en flicka med utslaget stenkolssvart hår — och gråter Men det allra nyaste nya var att hjelten hette Sommelius och kallade sig sjelf Beppo. Max hade kommit öfver hans Vallmoknoppar i farbror Sixtens bokskåp. Sympatierna för löjtnant Sommelius hade funnits ända från första gång, då Max med tårade ögon åhörde skildringen af hans hjeltedöd vid Dybböl. Allt hvad han hörde berättas om denne krigare, som tillika var en skald, intresserade honom varmt. Max tyckte sig finna så många beröringspunkter mellan sig sjelf och Beppo. Denna sönderslitna, vulkaniska natur anslog först och främst beslägtade strängar i hans eget inre. Men icke nog dermed: Sommelius var till sitt yttre obetydlig, han var liten till växten och skefbent. Max kände en annan ung man, som var liten och rödhårig.
Man hade år 1836 funnit att. industrien i det hela led af den höga jerntulien och var allmänt öfverens om en nedsättning af 25 proc. Skogs-intresset, som icke hade någon synnerlig känning af ökad import af Engelskt jern, emedan den inhemska fabrikationen af samma slag tillverkades med stenkol, yrkade att nedsältningen skulle blott angå sådant jern. Delta yrkande var förderfligt lör Franska industrien i det. hela, som be hofde det nordiska jernet. Minisléren bemödade sig ifrigt derom att nedsältningen skulle ske eller en allmän piincip, nemi. från synpunkten af industriens kraf i det liela; men Kammaren följde particular-inlressels ingifvelse!' utan afseende på åkerbruket, skeppshvarfvet maschin-verksläderna, stål-tillverkning samt alla de slöjder och tillverkningar sorn begagna verktyg af stål. Kammaren glömde att daglönaren med sin yxa, såg och huggjern också är medborgare, fastän utan talan i Kammaren 1 Sedermera förmådde hvarken vetenskapsmännen, näringsmyndigheterna, det allmänna tänkesättet eller Regeringen att utöfva något inflytande på Kammaren. Först sedan Kammaren icke mera fanns, nemi. under nuvarande despotiska styrelse i Frankrike har denna prohibition blifvit modererad. Vid valet af den handels-politik, som bäst lämpar sig för Sverige "nuför tiden'’’, bör visserligen enskilda intressen noga vårdas så vidt de stå tillsammans med Rikets i det hela; ty man bedrager sig mycket om man föreställer sig alt Slaten sjelf är utan intresse dervid. Jemförom en viss fabrikation, idkad uti en eller annan af Rikets städer, med en folknäring, utbredd öfver hela orter - Den 31 December f. m. ler af della vidsträckta land. Hvilkendera af dem lemnar de flesta och mest härdade, kraftigaste armarna lill Rikets försvar i farans stund? ■— Tillkommer: fattigvård, sjukvård. — Staten kan icke vara, är icke likgiltig vid svaret på denna fråga.
Jag nämner detta för min enskilda del, men är likgiltig, om jag får behålla rösträttighet i Pröfnings-eomiteen eller icke. Hr Ed en hjelm: Uti Utskts beslut att landshöfdingen ej skall hafva någon rösträtt har jag icke deltagit, och det af mångfalldiga skäl, men isynnerhet derföre, att vid Pröfnings-comite'en förekomma många göromål, deri landshöfdingens yttrande är högst nödvändigt. Der skall t. ex. väljas ehartae-sigillatse-ombud för länet. Landshöfdingen är ansvarig för uppbörden, — skall lian då icke hafva ett ord med i laget? Jag yrkar alt detta beslut måtte upphäfvas. Gr. Hamilton: Jag anhåller att bär blott få anmärka, Den 10 October f. ni. a33 ka, alt jag i Utsk. reserverat mig emot beslutet, alt landsliöfdingens rösträttighet i Pröfnings-comite'en skall upphöra; och får jag derjemte nämna, att anledningen hvarföre Utsk. föreslagit 20 ledamöter, i stallet för i5, här sannolikt kommer att förfalla; ty den var att Utsk. ansåg någon ändring i Pröfnings-comite'ens beslut icke böra äga rum, på hvilken grund Utsk. trodde sig böra förstärka ledamölerues antal.' Hr Printzensköld: Äfven jag yrkar, att den gamla §:n i bevilln förordn. mätte få oförändrad qvarstå. Jag kan omöjligen inse hvarföre man skulle, såsom Utsk. föreslagit, förkorta §:n samt göra den tvetydig samt föianledande till tvister. Jag kan lika litet inse skälet hval före man fråntagit landshöfdingarna den rösträttighet, som de förut ägt. Detta innefattar ett misstroende till Konungens ansvarige embetsman, sorn ingalunda är väldigt. De hafva lika väl, som hvarje annan ledamot af Pröfnings-eomiteen svurit eden, att de skola rätt och sanning styrka; och då de äro förbundne att i sina beslut iakttaga rättvisa, vet jag icke hvarföre man till dem skall äga mera misstroende än till de deleguerade af åtskilliga medborgare-classer, som der skola rösta.
Under åberopande af ett utaf Kongl. Stats-konioret, den 22 Januari 1848, meddeladt beslut, bade å liqviden angående 1846 års brister samt öfverskotter och besparingar blifvit tillagdt ett ”Novo conto,” deruti Riksgälds-kontoret ånyo påförts det belopp af 5,737 R:dr 21 sk. 3 rst., som å 1845 års öfverskotter blifvit anvisadt utöfver hvad samma öfverskotter vid Rikshufvudbökéns afslutande befumios utgöra, hvilket belopp också innefattades uti den ersättnirigs-summa, 208,182 R:dr 14 sk. 3 rst, Kongl. Stats-kontoret, med stöd äf denria liqvid och ofvanåberopäde Kongl, bref, under Decemb. månad 1848 från Riksgälds-kontoret reqvirerade. I afseende på den sålunda skedda påföririgen erinrades åter af Fullmäktige, att Riksgälds-kontoret, lika litet i det vid 1847 och 1848 års Riksdag utfärdade Reglemente, som i det, hvilket var gällande då enahanda liqvid för årl845 Riksgälds-kontoret tillställdes, fått sig ålagdt att ersätta Kongl. Stats-kontoret skillnaden emellan de behållna öfverskotterna och derå anvisade utgifter; vid hvilket förhållande och enärfnågon särskild föreskrift, med hänsigt till då ifrågavarande belopps ersättande, ej heller blifvit af Rikets Ständer Fullmäktige meddelad, Fullmäktige funno sig vid beviljandet af den godlgörelse, Kongl. Stats-kontoret på grund af samma liqvid äskat, böra meranämnde belopp afdraga. Révisorerne, som anse Fullmäktige hafva riktigt förfarit uti ofvanberörde hänseende, vilja till Rikets näst sammanträdande Ständers bepröfvande hänskjuta på hvad sätt det ännu i Kongl. Stats-kontorets räkenskaper balanserade beloppet skall komma att godtgöras.
Hvar och en, som hade råd, skyndade sig att draga nytta af detta goda framsteg på denna vigtiga väg, och åtskilliga vackra ladugårdar af halfblodsdjur upstodo här och der innan kort. Man prisade sig lycklig, om man kunde få afvelsdjur ifrån holländerierna, och de, som ej kunde få derifrån, nöjde sig med djur af 3/t blod, ja till och med af större upblandning. Det utländska förfelade ej att, såsom vanligt, göra sin verkan på det Svenska lynnet, och på denna väg trodde man nu, såsom alltid, att lyckan var lättast att vinna. Saken, i sig sjelf god, blef genom det Svenska lättsinnet förfuskad; och nu, 12 år derefter, sedan en dyrbar tid utan eftertanka blifvit förslösad, står man nästan på samma punkt som fordom. Utan någon kännedom i konsten, att på vetenskaplig väg åstadkomma croisering med egna djur, och utan allvar i bemödandet att öfvergå ifrån det gamla svältsystemet till en mera omsorgsfull vård och skötsel af sina ladugårdar, måste man nu tyvärr erkänna, att man till stor del förfelat sitt mål och fått en raceförbistring, i st. f. en raceförädling. Beklagligen har, till ökande af denna förvirring, kommit, att de utländske djuren medfört en utländsk sjukdom, nemi. lungsjukan. Att nu fortgå på samma sätt kan ej vara rätt; någon förändring måste göras, och det är i detta afseende jag nu går att vädja till E. St:rs frikostighet i en fråga af den högsta vigt för landets jordbrukande befolkning. 506 Dea 29 November e. m. Redail vid den tid, då de första stamholländerierna inrattades, föreslog jag' vid det stora landtbruksmöte, som då hölls i Norrköping, att tvenne holländerier af inhemsk race, på samma gång som de utländska ordnades, borde på lämpliga ställen inom landet upställas. Jag Nekades ej då blifva hörd, och tiden har sedan dess förflutit, utan att något blifvit vidgjordt i denna sak. Nu har emellertid inträffat, att vår grannstat Norge, som i fosterländska bemödanden så ofta gifvit oss ett godt exempel, tagit initiativet i denna fråga.