Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
– Hjälp, hjälp! – skreko generalerna, kväfda af sina skratt. – Blås ut ljusen, så att man slipper se henne! Håll oss om pannan! Hjälp! Får det kanske vara ett litet blossande ur tobakspipan, mademoiselle? – Hva’ djäkeln, kan inte jag få sitta i fred! – svarade Lina Andersdotter. En ting var det dock, som Ogilvy skickligt dolde för att inte skrattarna skulle vända sig mot honom och knipa honom i sidan och rycka i rockfransarna och säga: Jo, lillefar, du har allt tagit dig vatten öfver ditt skalliga hufvud. Signe dig, lillefar! Signe dig och dina små missöden! Han låtsades alltid behandla henne en smula likgiltigt bekant, men han satte sig aldrig så nära henne, att inte hans hund kunde hoppa upp emellan dem, och han tog aldrig i henne, så att någon såg det, och aldrig heller, när ingen såg det, ty då visste han, att hennes hand träffade honom i ansiktet, så att handsken sprack och det röda sken fram i hela sin styrka. Det hände nog att hon det oaktadt ibland gaf honom ett dunk midt i ansiktet, och ingen snäste hon värre än honom, men åt allt det skrattade han bara som de andra, så att aldrig förr hade där i lägret varit ett sådant stoj och kolorum. Emellanåt tänkte han att knuta henne, men han skämdes för de andra, ty allting hördes genom tältet, och han fruktade, att de då så mycket lättare skulle ha gissat, hur det stod till och hur litet han kom någon hvart med den pigan. – Vänta, – menade han, – vi sitta väl en gång för oss inom lås och vägg. Vänta bara! Till dess får det gå, som det går. – Hjälp, hjälp! – ropade generalerna. – Så hon bär sitt släp! Vi ska hålla i. Kors, kors, nej, men titta bara! – Bär upp det ni, – sade hon, – bär upp det ni! Det passar er. Och så knuffades generalerna och buro upp hennes släp, både när hon gick till taffeln och därifrån. Då hände det en afton, när hon satt mellan de drickande gubbarna att en adjutant steg in tvehågse och förläget. Han vände sig till Ogilvy. – Törs jag vara uppriktig?
Den ovanliga framgång, den unga sångerskan rönt, jämte den omständigheten, att hon var utländska, hade öppnat de förnämsta salongers dörrar för henne. H o n lärde här känna flere framstående personer, hvilka skulle kunnat blifva henne till stor nytta på hennes artistbana. Men hon träffade här också den man, som skulle blifva orsaken till, att denna afbröts redan i sin början. Det var en ung framstående officer vid namn Bertetti, som eröfrat hennes hjärta, och med hvilken hon efter ett års vistelse i Italien ingick äktenskap 1887. Nu nödgades sångerkan lämna scenen, ty i Italien är det ej tillåtet för officerarnes fruar att tillhöra teatern, och därmed var den korta, men framgångsrika konstnärsperioden för henne afslutad. I sitt angenäma hem i Turin, dit hennes man för närvarande är kommenderad, finner hon nu en ersättning för de triumfer, som så många kompetente domare förutspått henne, och som hon redan hade börjat skörda. I enskilda kretsar och vid privata konserter för välgörande ändamål låter hon dock fortfarande sin stämma ljuda och har då alltid att påräkna en tacksam åhörareskara. Hon har under de senaste åren ett par gånger besökt sitt fädernesland och befinner sig just i dessa dagar här. Härunder har hon i Södertelje och Norrköping under titeln » musikälskarinna » undantagsvis uppträdt vid några af en hennes släkting anordnade konserter. Det behöfver knappt nämnas, att framgången var stor, som bevis hvarpå må anföras, att Norrk. Tidn. i slutet af januari om henne bl. a. yttrade: » En mer ungdomlig, kraftig samt om god skola vittnande röst torde man icke så ofta hafva hört härstädes. » JiOLMGREN I Stockholm har sångerskan denna gång endast sjungit å en enskild soaré hos en framstående person och inför ett stort antal medlemmar af allra högsta sociteten. Den, som skrifver detta, anser de i det föregående anförda omdömena om sångerskan ej öfverdrifna, enär han haft tillfälle att konstetera deras riktighet såväl vid den första uppvisningen för 10 år sedan som äfven senare i enskilda kretsar. Offentligen har fru Bertetti aldrig uppträdt i Stockholm. H. Suennens G. S. sdng om (Dargif Pienge.
Direktören vid länsfängelset i Linköping, Duse, Dito till dito vid dito i Gefle, Pettersson, ' Dito till Vaktmästaren vid Högsta domstolen Dito till Föreståndaren vid skomakareverkstaden på Långholmen - Arfvode till Hofrätts-notarien Isberg, för undersökning om stämpladt pappers förfalskning, Ersättning, för flyttningskostnad, till Major Apoloff Dito till Notarien Brinck, för en utgifven skrift rörande fångväsendet, Dito till Dito, för en resa till England, - Provision och betalning till Missions-predikanten Fjellstedt, för en andaktsbok för fångar, Livréebekläd nåd åt Vaktmästaren vid Högsta domstolen Tryckning af formulärer m. m. i anledning af na tional-representationens ombildning Transport af lifmunderingspersedlar för en kommendering af Westmanlands regemente till Långholmen - — Ersättning till Mynt-verket för en silfvermedalj Till H. Ex. Justitie-statsministern, till ett af Kongl. 1,000: — af 1849 års utgifter ersätter årsanslaget. och reservationerna från föregående åren å 4:de hufvudtiteln, anslag 45,000 R:dr. Arfvode till t. f. Presidenten i Krigskollegium —- Arfvodesfyllnad till en Militärledamot i Dito — Arfvode för bestridande af Öfver-kommendants befattningen i Stockholm Arfvode för tillsyn vid Landtförsvarsdepartementets Kommando-expeditions lithografiska arbeten, till Kapiten Dreyer, Arfvode för utarbetande af Militärförfattnings samling Transport: 5,226: 4,586: 25 — Transport: 5,226: Arfvode åt en Föreståndare vid Götheborgs utredningsförråd '..' ILl 1 Dito åt Slottspredikanten samt Klockaren å Dalarö 75: Dito för sjukvård af garnisonen i Gefle och å Dalarö 51): Dito för sjukvård af Lifbevärings-regementet 66: 32.
Efter 1773 års Regementsförändring utsträcktes behofven med Konungens utvidgade rättigheter, men icke en gång under detta regeringssätt, var inskränkning föreskrifven i allmän ren dovisningsskyldighet för sådane Extra utgiftsmedel, och. inträffade först , efter ytterligare inskränkning i Nationalfriheten 1789 > att af Extra utgiftsmedlen anordnades likasom ifrån en enskild HandsCassa, för Konungen allena kände behof, till redovisning inför Konungen Bil. till Ridå. o, Ad. Pr. VI Band, 9 Den 7 Julii e. m. allen». Sedan åter, genom sista Regementsförändringen, Nationen åter nalkats friheten, hafva Dess ombud, Riksens Ständer i upprättad Statsreglering den 10 April 1809 under vissa HufvudTitlar bestämt Statsutgifterne och i den 8:de för Statsutgifter till föremål för extrautgifter fastställt en summa 368,264 R;dr dels till föremål som blifvit deri utstakade, dels deraf 100,000 R:dr till sådane som icke kunnat bestämmas och derföre till extra utgifters beJlridande Liro till Konungens Egen håga disposition anslagne-, och ehuru Konungens höga rätt att disponera desse 100,000 R:dr nemligen till Extra Statsutgifters bestridande icke kan ställas i fråga eller inskränkas annorlunda än till föremål för Statens utgifter, som icke tillhöra andra HufvudTitlars föremål, eller de bestämde afdelningarne i 8:de' HufvudTiteln med an« slående af Statsmedel till Statens behof, synes likväl egenskapen af anslag af Statens medel till Statens behof ovilkorligen påkalla rättigheten att för dessa erhålla redovisning till vederbörlig pröfning af deras användande till anslagets föremål, likasom för Statsanslag i allmänhet är iöreskrifvit, hvarifrån nu gällande Regeringslagar icke mera nu än under förra Con6titutionele regeringssätt, gjort något undantag för ifrågavarande
Genom de föreslagna åtgärderna skulle åter yttre sjöförsvarets fasta korpser komma att bestå: af matroser 550 värfvade artilleri-båtsmän 450 Jndelda och roterade artilleri-båtsmän 716 Summa bättre öfvade 1,716 man, samt sjövanc, diskiplinerade och till handtering af alla slags vapen exercerade 2,150 d:o Tillsammans fasta korpser 3,866 man; således 366 man mer, än den af handels-sjöfolk och beväring bestående del af besättningsstyrkan, af hvars antal den öfvade delen af stamlrupparne skulle komma att utgöra nära hälften. 36 Kongl. Maj: ts Nåd. Prop. om Statsverk. 1850. Man finner således, att en ganska betydlig grad af ökad tjenstbarhet skulle för det yttre sjöförsvarets besättningsstyrka vinnas genom dessa åtgärder, men visst icke utöfver det behöfliga, om delta vapen skall, med något hopp om framgång, kunna göras verksamt på hafvet mot en öfverlägsen fiende. Det är då endast genom skicklige befälhafvare och öfvade besättningar, som någon nytta är att vinna genom de högst betydliga summor, som Staten mäste nedlägga på denna kostsamma krigsmateriel, och hvilka penningar alldeles utan ändamål blifvit använda, derest icke åt personalens tjenstbarhet lemnäs den omsorgsfullasle uppmärksamhet. Kustförsvarets stamtrupper utgöras nu, såsom redan är anmärkt, af 2,978 man deraf bättre öfvade kanonierer 150 roterade artilleri-båtsmän 363 tillsammans 513 d:o samt återstående ringa disciplinerade och öfvade 2,465 man. Då nu af 5 klassers beväring, 20,000 man, eller med afdrag af reserven till yttre sjöförsvaret, cirka 18,000 man med den ofullständiga daning såsom krigare, hvilken åt bevärings-ynglingarne kunnat beredas, vid kustförsvaret skulle komma att användas, så utgör hela den dertill anslagna stammen vid pass :del deraf, samt den öfvade delen af denna slam endast
Likaså för 20 mil 2|:dels, för 10 mil lgtdels runsten, s. v. Afven om ett medelporto af 3 sk:r antages, skulle således den egentliga transportkostnaden, jemte postiljonen, vid 20 mil ej upgå lill mer än omkring -jVdel af portot, vid 30 mil som kunde antagas såsom medeltalet, då afständen och brefvens antal på det hela taget i betraktande gemensamt, en tiondedel, vid 40 mil ej fullt en sjundedel, vid 50 mil jemt en sjettedel o. s. v. och ännu vid 100 mil ej utgöra mer än en tredjedel af portot. Oaktadt jag tror att denna beräkning skall temligen nära slå in med verkliga förhållandet, år del möjligt, att en uoggrannare granskning pä grund af officiella detalj-upgifter kunde göra någon jemkning och rättelse behöflig, men utslaget deraf lemnar också tillfälle lill hvarje sådan nödig jemkning; ja, äfven om kostnaden skulle räknas dubbelt högre än hvad här är anlaget, så återstår ändock ett tillräckligt öfverskott för att gifva anledning all hemställa till hvars och ens omdöme den frågan, uti hvilket annat företag som helst en så ringa andel af bruttoinkomsten kan få beräknas pä den egentliga materialoch ai betskostnaden och allt det öfriga fä användas till betäckande af s. k. faux frais och såsom behållning. Det kan invändas, att man icke får bedöma en portoinrättning ifrån samma synpunkt som ett enskildt företag af skeppsrederi, fabriker eller andra industriella anstalter, emedan den förstnämnda är en Statens tillhörighet som fordrar större säkerhet och i följd deraf dyrare kontroller. Men om å ena sidan detta till en viss grad gerna roedgifves, så är det dock å den andra obestridligt alt beräkningen af och förhållandet emellan inkomster och utgifter i hvarje väl ställd inrättning vare sig för Statens eller enskildas läkning, mäste följa vissa naturliga lagar och icke öfverskrida rimlighetens gråns. Delta Den 5 April.
Majk begärt för en nv profession i fysiologi vid Upsala universitet (24:de punkten af Utlåtandet N:o 123, mom. litt. a); Ridderskapet och Adeln deremot beviljat det äskade anslaget, med ett dervid fästadt vilkor, hvilket äfven Preste-Ståndet, som likaledes beviljat berörde anslag, numera, i anledning af Utskottets uti 3:djc punkten af Utlåtandet N:o 178 derom gjorda inbjudning, för sin del antagit, — bör i följd häraf omröstning i denna fråga verkställas enligt följande proposition: ”Den som anser, att det af Kongl. Majk äskade aflönings-anslag, 4,500 R.dr, för en ny profession i fysiologi vid Upsala universitet, icke bör af Rikets Ständer beviljas, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Tinner Nej, är omlörmälda anslag af Rikets Ständer beviljadt, med vilkor att tjenstens blifvande innehafvare skall vara underkastad den förändrade tjenstgöringsskyldighet, som kan blifva en följd af hvad Kongl. Majk rörande ordnandet af den medicinska undervisningen i riket kommer att besluta,” 7:o. Beträffande Kongl. Majks nådiga framställning om anslag för en ny adjunktsbefattning uti chirurg! och barnförlossningskonst vid samma universitet, hvilket anslag var af Utskottet uti 24:de punkten mom. litt. b) förordad t, äro numera, efter inbjudning af Stats-Utskottet till Preste-Ståndet, på samma sätt som angående mom. litt, a), Riks-Ståndens beslut i så måtto sammanjemkade, att frågan kan afgöras genom omröstning enligt följande proposition: ”Den som vill, att Rikets Ständer, med anledning af det utaf Kongl. Majk anmälda behof af en ytterligare — för chirurgi och barnförlossningskonst afsedd — adjunktsbefattning vid Upsala universitet, anvisa ett lönebelopp af 2,500 R:dr, med vilkor att tjenstens blifvande innehafvare skall vara underkastad den förändrade tjenstgörings-skyldighet, som kan blifva en följd af hvad Kongl.
Hon blef nu tagen frän folkskolan och förflyttad in i stadens förnämsta flickpension, hvarest hon visserligen behandlades på ett opartiskt sätt af lärarepersonalen, men blef i stället så mycket sämre bemött af sina kamrater, hvilka betraktade det som en fläck på den fiu-fina skolan, att den forne arbetskarlens dotter skulle njuta undervisning därstädes. Flickans anspråksfulla dopnamn blef först ändradt till Guldkorg, sedan till Guldkorf, ty förståndsuppfattning, i förening med en adlande själsbildning, hunno icke eleverna att tillägna sig; därtill voro kunskapsämnena allt för många i denna högre flickskola. Guldborg bad att få kallas vid sitt andra dopnamn Leontina, och skolans föreståndarinna upptog detta namn, men förkortade det till Tina, hvilket gaf kamraterna anledning till nya speglosor. Tina slet sig dock igenom alla skolklasserna och erhöll vackra afgångsbetyg, men hennes sinne var blifvet hårdt och kallt, hennes själ misstrogen mot alla människor. Denna misstro fick ny näring genom de friare, som snart anmälde sig, än hos hennes föräldrar, än hos henne själf, och antingen i samhällsställning stodo öfver henne eller ock hörde till föräldrarnes klass och i båda fallen icke gjorde sig synnerligt stort besvär att skyla affärsspekulationen under en lånad flik af kärlekens mantel. Tina afvisade alla dessa giftermålsanbud, och då hon vid föräldrarnes frånfälle — hon var då tjugusju år — stod fullständigt ensam i världen utan en enda förtrogen vän, beslöt hon att vara ännu mera på vakt mot alla människor. Vid denna tidpunkt hade hon lagt en lifsplan, som det var hennes fasta föresats att följa: Göra hvar människa rätt, men aldrig godt; aldrig bry sig om nästans görande och låtande, icke fästa sig vid någon, vare sig man eller kvinna, betala — på ett eller annat sätt — hvarje tjänst, som visades henne, samt för öfrigt njuta af lifvets goda så mycket, som var förenligt med en bildad flickas smak, goda rykte och förmögenhet. Tina inbillade sig, att hon härigenom kring sig uppfört en kinesisk mur, som skulle skydda henne mot lifvets alla sorger och växlingar. Hon hade med fullt uppsåt dresserat sig till egoist.
Skrifmaterialier 4,478: 181 8< Postporto, . : 16,534:44- 9- Papper, Lack m. m. för stampig 1,699: «• — Extra Utgifter, deribland äfven anslaget till Pensionslnrättningen för Tjenstemännens Enkor och Barn 27,o35: 7. — Hemliga Utgifter 8,000: 454,316: 5.rr. Återstå RiksStaten Behållne R:dr i,8og,8oö: 32. 11. Häraf lefvereradt till RänteKammarcu. Inom den 3i December 1826.. Behållningar oell Fordringar 70,204." 27. 8. Mars 1826 är för samma år en UtgiftsStat för Tullverket af K. M:t i Nåder fastställd, deri Utgifterne upptagas under följande Hufvud-rubriker, nemligen: Ordinarie AflöningsStaten R:dr 2g8,545: IndragningsStaten „ 28,484: 20 — PensionsStaten för afskedade Embetsoch Tjenstemän „ 25,716: 25. 4* PensionsStaten för TullTjenstemäns och Be tjentes Enkor och Barn „ 3,720:21. 4* OmkostnadsStaten „ 113,750: Jemföres härmed den för år 1825 fastställde Stat, som upptager en total summa af R:dr 296,249: 38. 8. så visar sig, att AflöningsStaten blifvit tillökad med R:dr 55,536.
Ståndet andragit, har Utskottet tagit i öfvervägande och deråt egnat all den sorgfälliga uppmärksamhet, som det vigtiga ärendet påkallar; samt får nu redogöra för de grunder, hvilka uti Utskottet gjort sig gällande vid detsammas bedömmande. Kongl. Maj:ts ”nådiga instruktion för den till Svenska bibel-versions förbättrande utsedde och förordnade serskilte kommission, af den 18 Maj 1773”, innehåller sådana föreskrifter, som tydligen, i Utskottets tanka, ådagalägga, att meningen med denna kommissions tillsättande var att erhålla en ny bibel-öfversättning, men icke att derigenom endast få den gamla nödtorfteligen öfversedd och i de delar, som sådant oundgängligen kräfde, rättad och förbättrad. Såsom skäl för denna sin åsigt får Utskottet åberopa följande stadganden uti berörda instruktion, nemligen i 1 §.: ”att hufvudändamålet med arbetet vore, att uti svenska språket få en så rigtig öfversättning af den Heliga Skrift, som i det nogaste är både till mening och uttryck alldeles lika och öfver enssämmande med det, som de af Guds anda rörde män verkligen hafva talat och skrifvits” — hvarefter följer föreskrift, att kommitterade ”må hafva omsorg att följa en till sin råtta lydelse återstäld grund-text;” samt uti 2 ”att vid sjelfva öfversättning en, en hufvudregel skall för kommilterade vara att följa textens innehåll och rätta orda-förstånd, och det, genom svenska ordalag af lika betydelse, uti en ren och otvungen mening uttrycka.” — Dessa föreskrifter - Allm, Besvärsoch Ekon.-Utsk.
Nu är, såsom jag förmodar att Ståndet väl måste inse, äfven gästgifvaregård ett utskänknings-ställe, följaktligen skulle det äfven, på sådan grund, blifva omöjligt, att der under gudstjensten erhålla en måltid och dertill fä en sup eller ett glas punsch, eller, med ett ord, den förfriskning, som man önskar. Detta kan väl icke vara rättvist eller billigt, ej ens rimligt. Nu har R. o. Ad. lyckligtvis fattat ett sådant beslut, hvarigenom dylika hinder icke möta för den resande att erhålla den förfriskning, som han önskar, och jag förmodar, att de fleste resande icke önska större qvantiteter, än som instämma med nykterhetens grundsatser, om äfven icke med den absoluta nykterhetens. Således tillstyrker jag, alt R. o. Ad. må i 2G:te §:n vidblifva sitt förra beslut. Den 7 Oktober f. ra. 131 Hr Cederschiöld: Till svar på. Gr. Lagerbjelkes A. B. C. exempel, får jag äran meddela, att jag, för min del, anser R. o. Ad. derigenom, att Ståndet fattat beslutet A., icke vara förhindradt att fatta beslutet C., utan jemväl kunna fatta besluten D, E, F etc. hela alfabetet igenom. Jag tror mig derjemte, lill stöd för min åsigt, kunna åberopa, att det synes mig vara öfverensstämmande med en förnuftig grundlags innehåll, alt man må kunna fatta de beslut, som äro nyttigast, och att således, innan ännu ett ärende är fullkomligt afgjordt, om det skulle» hända, att ett Stånd, som fattat - ett beslut, skulle under ärendets fortgång finna, att detta beslut icke vore rigtigt, och att ett annat beslut skulle lända till Rikets sannskyldiga nytta och bästa, det vore öfverensstämmande med en förnuftig grundlags innehåll, att Ståndet kunde fatta det beslut, som det ansåg vara det bästa. Detta står äfven, i min tanka, i fullkomlig öfverensstämmelse med 49:de §:n Riksd.Ordmn, och jag förmodar, att denna åsigt här bör kunna tillerkännas mera giltighet än Gr.
De gamla, svenska plägsederna meå gemensam morgonoch aftonbön ville hon för sin del upplifva; bibeln, som i en del hem nu åtminstone avancerat till ett slags möbel, hvilken anständigtvis bör vara med, var i hennes bus i dagligt bruk, och af kristendomstimmarne för jk. stod hon göra mera än förhör öfver väl memorerade lexor. Ett i sitt slag eget erkännande för sin undervisning mottog hon af en af Sveriges allra mest praktiske män, som i något ärende sökt henne och osedd från ett rum bredvid råkat afhöra en lektion; med tårade ögon tackade han henne och prisade de barn lyckliga, som fingo en sådan undervisning. Under fransk-tyska kriget talades om en osynlig fältherre, den tyske skolmästaren, som ledde bataljonerna till seger. En ännu osynligare fältmarskalk — eller marskalkinna — som lika mycket eller mera inverkat på de segrande, hade också kunnat blifva nämnd: det var lärarinnan, som medelbart genom de unga, hvilka en gång skulle blifva mödrar, verkat på ett ännu större antal män. Lärarinnans kall — vi undvika att säga yrke — är vida betydelsefullare, långt mera ingripande, än den bullrande världen på mycket länge velat erkänna. I litteraturen har » skolfrun » ofta varit ett elakt stycke, och guvernanten har till och med på en vår scen varit föremål för ett rått förlöjligande, så att det var hög tid på att erkännandets tid infann sig, och den form af odlingsarbete eller till och med själavård, som nu är i fråga, fick komma till heders. Med all aktning för konstnärliga talenter, men virtuosen, som på skå- debanan eller i konsertsalen hänför oss, kan, hvad angår vikten af hennes verk, svårligen mäta sig med den enkla, lätt förbisedda lä- rarinnan. Det var ej endast som föreståndarinna för en skola, som plägade räkna 100 elever, af hvilka ett icke litet antal » inackorderade », som fru Hammarstedt gjorde sig känd; hon hade äfven ett namn som många bekymrades och nödställdas jordiska försyn och tillflykt.
Vid en sådan liten morgonrast för konungen och presten, då den förre, utsträckt på marken, stödjande ena armen mot en sten, höll på att med otrolig hastighet konsumera hvad prestgårdens skafferi kunnat åstadkomma, och den senare, sittande på en kullfallen trädstam, af pligtskyldigt nöje att höra på hans maj:t, med inre ångest såg den halfva stekta grisen antaga allt mindre och mindre proportioner – vid en sådan stund, medan fåglarne drillade och flaxade i skyn och träden susade och den lilla bäcken, der frukostdrycken rann fram, porlade så vackert, berättade konungen för sin vapendragare ett äfventyr, som nyss händt honom i fjällen. Men då det vore omöjligt att noggrant återge hans maj:ts ord efter som pastor Lomberg berättat dem, omtalar jag historien sådan som jag otaliga gånger hört den af min gamle far, hvilken brukade begagna den såsom en moralisk föreläsning för oss barn öfver opassande sjelfsvåld och onödigt slöseri med Guds gåfvor. Min far, som på långt när icke så gerna och så fullständigt höll tal som min mor, nyttjade vanligen någon historia, hvars upplysande exempel fäste sig i barnaminnet. ”Då kung Carl”, hette det, ”en gång irrat ensam bort från sina följeslagare under en vandring i Hogdals socken – han var en sådan man som icke tyckte stort om häl-uppvaktare – fick han, just när han kände hunger och törst angripa sig som värst, sigte på en liten snygg stuga i en fjällkrok. Han skyndade dit och klappade på. Men som han aldrig var så klädd att man af kläderna kunde sluta att han var kungen eller någon hög herre, var det icke heller underligt att gumman, som öppnade dörren, icke gjorde några komplimenter, utan bara sade: ”Guds frid, och stig på!” Det var så vant den tiden att se krigsfolk. Inne i stugan satt mannen vid bordet och höll just som bäst på att göra sig sjelf besked i en väl skurad enekanna, fylld med dricka. Det var en sträng gubbe, men gudfruktig. Han helsade på den främmande och sa’: ”Sätt er ... Hör j till kungens officerare?” ”Ja!” svarade hans maj:t ... ”Men har j något att äta i huset, godt folk? Jag är både hungrig och törstig.”