Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet det vara angeläget, alt entrepreneurer icke betungas med allt för stränga förbindelser, i afseende på hästarnes tillhandahållande å skjuts-stationer vid anfordran, utan vilkoren i detta afseende någorlunda lämpas efter hvad förhållandet hittills varit och efter de för serskilda orter olika utvägarne för hästarnes utfodring. Det är troligt, att de försök till entreprenader, som hittills varit gjorde, oftast misslyckats, just till följd af de i detta afseende för vidt utsträckta fordringarne, lika mycket som denna utgång föranledts af brist på enighet inom sk jutslagen, och i den mon, dessa olägenheter kunna undanrödjas, bör man hoppas mera framgång af försöken, om de förnyas. På samtlige ofvan anförde grunder, och i enlighet med så väl Bonde-Ståndets vid förra Riksdagen aflåtna underdåniga skrifvelse, sorn det förslag, Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet då afgifvit, får Utskottet vördsamligen föreslå, att Rikets Höglofl. Ständer, för att befordra en nödvändig förändring af närvarande skjutsnings-anstaller, måga antaga följande bestämmelser: 1:0. I stället för gästgifveri-, hålloch reserv-skjutsen, skola skjutsningsanstalter tillvägabringas genom entreprenader, så vidt sig göra iåter, och i detta ändamål skall skjutslegan höjas å landet till 24 sk. och i stad till 28 sk. milen för hästen, för de stationer, der sådane anstalter blifva införde. 2:0. Om någon erbjuder sig att bestrida skjutsningen med de vilkor, som för skjuts-entreprenader här nedan stadgas, och derföre icke fordrar annan ersättning än skjutslegan till det belopp, som i i:a mom. är be-r stämdt, så alt de skjutsskyldige följaktligen undgå att vidkännas några bidrag, skall sådant anbud af Konungens Befallningshafvande antagas, ehvad de skjutsskyldige dertill bifalla eller icke. 3:o. Om åter sk julsentreprenad icke kan åstadkommas för skjutslegan, utan bidrag derutöfver fordras, ankommer det på de skjutsningsskyldige . alt åtaga sig sådant bidrag, för att befrias från skjutsningsbesväret. f6 Alim.
Till slut vill jag äfven yttra mig öfver den skadliga missriktning, i hvilken Utskottet påstår svenska folkskolan hittills hafva fortgått till föga berömelse för så väl folkskole-stadgan af den 18 Juni 1842, som äfven dem, hvilka sedermera handhaft dess tillämpning. Man talar om den mer och mer försummade hemundervisningen och påstår att skolan ej kunnat ersätta, men vä! bidragit till denna förlust. Men man förgäter då, att på många ställen denna undervisning alldeles ej funnits och att på andra, kanske de flesta, den varit ytterst torftig, stundom vilseledande, samt att det är först på sednare år, som allmogens barn kommit någorlunda förberedda till skriftläsningen. Man kan flytta undervisningen närmare hemmen genom ambulatoriska eller roteskolor. Men då brister det vanligen på en gång i högre lärare-insigter, i undervisnings-rnateriel och framför allt i den fasta skolans gemensamma tukt och ordning. Sjelfva den för det någongång skedda missbrukets skull så obilligt klandrade vexelundervisningen, hvilken väl aldrig torde kunna helt umbäras i större folkskolor, har någonting för ungdomen omedelbart upplifvande och stärkande, som ej i samma mån eger rum i den mindre skolan. Den icke blott öfvar för tillfället, utan flyttar undervisningen allt allmännare in i hemmen. Ty den fasta skolans monitorer blifva snart hjelplärare för egna syskon, för att ej tala om den nytta de hafva af en sådan uppfostran, då de en gång sjelfve blifva fäder och mödrar. Slutligen har den fasta skolan det stora företrädet, att kunna vara öppen större delen af året, hvarigenom den blir tillgänglig för barnen äfven på de tider, då de af föräldrarne bäst kunna umbäras. Hufvudsaken är att den fasta skolan sättes i tillstånd att kunna utveckla sina välgörande krafter. Den blir då af barnen begärligt sökt och af föräldrarne med kärlek omlättad, om den också ej upplöser sig i ett nät af småskolor eller vandrar sjelf omkring till hvarje stuga. Under sådana förhållanden och med de nya hjelpmedel, som nu tagas i anspråk för dels en bättre tillsyn, dels äfven lärare-bildningen, är ej skäl att'misströsta£om svenska folkskolans framskridande.)'
Ty om den ena inteckningen är beviljad å /örsta rättegångsdagen af tinget, men den andra först å sista rättegångsdagen, och gäldenären under mellantiden dött eller vid annan domstol gjort konkurs, så blifver, jemlikt 17 Kap. 12 § Handels-Baiken, den sednare inteckningen utan verkan, men icke så den förra. Likaledes kan det lätteligen inträffa, att två på omförmälda sätt å särskilda dagar af ett ting beviljade inteckningar, ehuru begge gällande, likväl icke medföra samma förmånsrätt, nemligen i den händelse att midt under tinget en äldre inteckningshafvare låtit relaxera eller partielt döda en i llere hemman fastställd inteckning, då lian i den egendom, hvari inteckningeu qvarstår, bibehåller sin förmånsrätt emot sednare inteckningar, men icke ovilkorligen emot äldre. Vid fråga om intecknings förnyande fästes ej heller afseende å ting, utan endast å dag. Flera andra likartade exempel skulle kunna anföras; och den inkonseqvens i lagstiftningen, som skulle uppkomma genom antagande af Utskottets förslag, i händelse ett sådant antagande ej skedde i sammanhang med en förändring i lagfartsförfattningarna, blefve således ingen annan än densamma, som redan i lagstiftningen fiunes och hvilken lätteligen när som helst kan i verkligheten uppenbara sig. Utskottet anser sig således, i hvilket fall som helst, ega fullt skäl att bibehålla ifrågavarande princip, och får, på grund af hvad nu blifvit anfördt, vördsamt hemställa, det mätte Rikets Ständer för nu omförmålde 9 <§ besluta följande lydelse: 1 morn. Har någon inteckning i gäldenärs fasta egendom; åge, näst efter de fordringar, hvarom i 6 § förmäles, förmånsrätt i samma egendom från den dag, inteckningen vid Rätten söktes: dock galle ej förmånsrätt till ränta, som före konkursens början upplupen är, för längre tid än tre år. Ar fast egendom intecknad för fleras fordringar, och räcker den ej till för alla; håfve den, sorn äldre inteckning äger, företräde. Hafva flera inteckning sökt å en dag; åge lika rätt. 2 mom.
Sparre kan erbjuda sig att medverka till densamma, elmru han nyss framkastade mot mig liksom en förebråelse, att jag vill bortkasta statens medel, emedan jag motionerat om stora anslags beviljande till såväl nordvestra som östra stambanan. Det är sanni, alt jag väckt förslag härom, men jag har gjort det endast under den förutsättning, att fördelaktiga lån skulle kunna af K. M:t upptagas, och har aldrig begärt, att lån skulle upptagas på hvilka vilkor som helst. Hr Gr. Hamilton yttrade under gårdagens diskussion, att Iian från början varit mera böjd för den norra linien, men sedermera bestämt sig för att rösta för den södra, emedan han funnit så föga intresse hos befolkningen vid den norra linien, att den icke ens visat sig villig att deltsga i expropriations-kostnaderna. Jagfår dock härmed fästa Hr Grins uppmärksamhet derpå, att samma skäl gäller emot den södra linien, ty, enligt hvad Hr Lagerstråle upplyst och jemväl af Stats-Utskits förevide Utlåt, kan inhemtas, har benägenheten för att lemna jord visat sig vara lika liten på den södra som den norra linien. Hr Gr:n anförde vidare såsom skäl mot den norra linien, ett den skulle 'inedföra betydligt större kostnader. Jag instämmer til] allo i Hr G rins åsigt, att man lör det närvide bör gå försigtigt tillväga, samt uttalar öppet den förhoppning, att icke någon utländsk upplåning måtte af H. Stir vid denna riksdag beslutas; men jag tror icke, att R. Stir skulle för den norra linien behöfva anslå så stora belopp, att sådant behöfde ifrågakomma. För öfrigt anser jag det vara af största vigt att, när R. St:r bestämma rigtningen af jernvägar, de göra det så, att Staten kan hafva några säkra utsigter att få ränta på sina penningar, och min öfvertygelse är, att vår kredit skulle betydligt höjas, om det visade sig, att de medel, som vi upplåna, nedläggas i företag, som gifva god ränta, och icke motsatsen; äfven ur denna synpunkt är det enligt min tanke skäl att egna större uppmärksamhet åt den norra linien.
Vidare upplästes ett Betänkan le från Ali-» manna Besvärsoch OeconomieUtskottet, af den 18 April, i anledning af Herr Wigander t Memorial, rörande anläggande af en Landsväg från Elfvedols Socken i Öster-Dal me, förbi Särna till Rörås Kopparverk i Norrige j och har Utskottet för sin del ansett lämpligast vara, det Riksens Höglofl. Ständer helt och hållet öfverlemna det af Herr iVigmdtr gjorda förslag till Kongl. Majtts Nådiga välbehag; eller ock, om Riksens Ständer finna någon mera skyndande anstalt till öppnande af direct gemenskap emellan Elfvedalen och Rörås böra vidtagas, hvilket Utskottet, för sin del, anser ganska nyttigt och af stor vigt. för orten, så tror Utskottet erforderliga medel särskildt böra anslås, till bestridande af de i sådant ändamål oundgängliga kostnader. Lades på bordel. Upglästes ett Memorial från Allmänna Besvärs, och O monömieUtskottet, af deri 18 April, hvaruti Utskottet, i anledning af Herr Ridd, 0. /hl, Prof. N~:o 8J. Si. 658 Den 27 Jprit. von Krum9! hemställan, att hos Kongl. Maj:t underdånig hemställan måtte göras, det Brann* vinsbränningen finge äfven under loppet af nästinstundande Maj månad fortfara, förmäler ett sådant tillstånd redan, genom Kongl Maj:ts Nådiga Kungörelse af den 5 April, vara ut. färdad, och således en sådan anhållan, som den Herr von Kruus föreslagit, icke vara af nöden. Lades på bordet. Upplästes ett Memorial från Allmänna Besvärsoch OeconomieUtskottet, af den 18 April, angående väckt fråga om upphäfvan* de af det stadgande, som ej tillåter Hallands Läns Allmoge att å egna ägor skära torf af tufvor och ljungbevuxen mark; och anser Utskottet, i anseende till 90 §.
59 nar 2, Emil Sjögrens tonfagra sonat för violin o c h piano n:r 1, g-moll o p. 19 (spelad vid kvartettens första soaré den 15 januari 1887) och Schumanns briljanta pianokvintett ess-dur, o p. Publiken, bland hvilken märktes prins Eugen m e d uppvaktning, flertalet af hufvudstadens musikaliska finsmakare samt representanter för våra konstnärliga kretsar, hälsade sina unga gunstlingar genast vid deras inträde m e d en kraftig applåd. Dylika f ö r e k o m m o efter hvarje sats af de särskilda numren o c h stegrades v i d slutet af dessa till personliga ovationer m e d upprepade framkallningar. Efter Sjögrens sonat, af h r Tor Aulin o c h Wilhelm Stenhammar utförd m e d suverän teknik o c h öfverdådigt samspel, nådde hyllningen sin spets, i det då till den förstnämnde, kvartettens o c h soaréernas u p p h o f s m a n o c h ledare, öfverräcktes en väldig lagerkrans m e d breda, mattskära band. Bättre än de tillfälliga yt tringarna af bifall tolkade emellertid den oafbrutet varma, känslomättade stämningen åhörarnes tacksamhet för de konstnjutningar, s o m under den tilländalupna tioårsperioden beskärts dem af den genialiska konstnärsfalangen. * " Familjemeddelanden ". En familjetidnincr sådan som Idun, spridd och läst i de vidaste kretsar öfver hela landet, måste ovillkorligen vara det allra lämpligaste och närmast till hands liggande organet för alla tillkännagifvanden om födde, förlofvade, vigde och döde. För visso är det just damerna inom familjerna, som med det lifligaste intresset följa dessa tilldragelser inom hemmets värld, hvilka genom det knappa annonsspråket dock uttrycka och innebära så mycket, och annonser af detta slag, införda i Idun, träffa där i vidare utsträckning den intresserade familjepubliken öfver hela vårt land än genom något annat svenskt tidningsorgan. Under rubriken » Familjemeddelanden-i ha vi därför anslagit en bestämd plats på andra sidan i vår annonsbilaga för dylika annonser och för dem fastställt ett pris, som rätt mycket understiger vårt annars beräknade annonspris eller för födelseannons kr.
och att följaktligen nämnde punkter borde förekomma i den sålunda stadgade ordning. 5 och 6 punkterne. Hvad Ulsk. i dessa punkter yttrat, blef af R. o. Ad. bifallet. 7 punkten. Den i afseende på denna punkt af Hr biskop Hedrén afgifna, vid Utsk:s utlåt, fogade reservation, upplästes på begäran af Ilr von flartmansdorff, som sedermera anförde: Som mig synes, har biskop Hedrén till öfverflöd visat behofvet af anslag åt ifrågavar. tjenstemän. Skälet, hvarföre ett sådant anslag borde beviljas, är icke blott, att det behöfves i anseende lill omöjligheten för tjenstemännen att förena alla de befattningar, som åtfölja tjensten, utan det finnes äfven ett annat, nemi. det, att tjenstemännen varit hittills aflönade förnämligast med beräkning på sportler. Sådana äro numera lyckligtvis i aftagande sedan R. St. i allmänhet sökt gifva tjenstemän bestämda löner på det att de prejerier, som gemenligen åtfölja sportelsystemet, måtte förekommas. När nu vid aflöningen inom Rikets öfrige tjenstegrenar sådana grundsatser gjort sig gällande, hvarföre skulle de icke tillämpas i fråga om konsislorii-notarierne? Jag anhåller vördsamt, att R. o. Ad. så mycket hellre måtte bevilja återremiss af denna punkt, som hela anslaget, lieräknadt för de 12 stiften, icke utgör mera än 2160 r:dr, en summa som är ganska ringa mot de fördelar, hvilka med henne skulle vinnas. Hr von Troil, Sam. Gust.:
Men min plan skall lyckas, och döden får vänta! För att väcka hennes rena och känsliga hjerta för kärleken, behöfs endast att hon tror sig älskad, verkligt älskad af en ung man lika vacker som hon sjelf; och med ett hjerta lika rent som hennes eget. Nåväl! en sådan ung man finns verkligen jag har träffat på ett sådant hjerta! Skall han komma? tänk om han skulle vägra det vore pikant nog, efter allt hvad jag vågat för honom ty jag kan inte neka att jag gått djerft till väga! (vid fönstret) Ja, min käre granne! jag har varit mycket djerf emot er! Man hade sagt mig så mycket till er fördel, för omkring ett halft år sedan Ni var arbetsam, ni älskade studier och resor, ni hade varit en god son, och allt detta sammanlagdt gjorde att jag i er anade ämnet till en utmärkt äkta man. I samma ögonblick fattade jag den föresatsen att gifta er med min Cecile! Och hvarför inte? Ålder, förmögenhet, samhällsställning, allt passar förträffligt! Men ni kände inte hvarandra. Ni min herre, lefde indraget, min niéce ville aldrig taga emot något besök huru föra er tillsammans? Jo, jag hittade på ett medel en god process ja! det vill säga, en mycket dålig sådan! En stackars liten bäck letade sig fram genom bådas våra trädgårdar; vattnet torkade ut på våren, och när det kom igen så sökte det sig en annan väg jag skyndade mig att anklaga er för att hafva gifvit den ett annat lopp och jag skickade er en stämning, i den förhoppning att ni skulle infinna er för att föreslå mig förlikning, eller afgifva en förklaring Nej! inte ett ord, inte det minsta steg att gå mig till möte! Men när ni i går fått veta att jag, sedan jag förlorat i första instansen, ämnade appellera till högre rätt, då ändtligen blef min unga herre litet orolig ni har skrifvit till mig jag har svarat, och nu vill jag väl se om ni inte skall komma till slut! Tredje Scenen. FRUN. LISE. LISE (hastigt från venster). Frun! jag fick ett svar! FRUN. Åh! det var jag säker om! LISE. Här är det! FRUN. Gif hit! (läser).
Så drömde den lilla om att en dag bli lärarinna, men sin verksamhet förlade hon högt uppe i det kalla L a p p l a n d; d ä r bland de kala fjällen ville hon bygga sitt skolhus. H u r u detta skulle inredas hade hon alldeles klart, hon ritade ofta u p p det på sin griffeltafla. I slutet af förra och ända fram i midten af detta århundrade intogo Brödraförsamlingens undervisningsanstalter en framstående plats. I Göteborg hade dess skola, den s. k. Salen, det största anseende. H ä r mottog också Matilda så väl som hennes syster sin undervisning, men h u r u u t m ä r k t denna än var, kände hon dock behof af vidare utbildning. Sådan kunde dock ej fås vid något läroverk i Sverige, och hon måste därför antingen välja mellan att på egen hand öka sina kunskaper och söka en plats som lärarinna vid Brödraförsamlingens flickpension i Zeijst i Holland, där hon samtidigt med att hon undervisade, kunde få förbereda sig a t t aflägga lärarinne-examen. Länge öfvervägde hon hvad hon borde göra. Skolan var afslutad, m e n ännu dröjde den tjuguåriga att tala med sin far. I sista ögonblicket önskade hon nästan, a t t h a n skulle säga n e j, hon sluppe då a t t lämna sina kära, m e n h r Hall svarade, att h a n ej ville stå i vägen för sin dotters framtid. Tärningen v a r således kastad, vägen till förverkligandet af hennes barndomsdrömmar öppnad, m e n på samma gång var det, som om stöden brustit, u n g t r ä d e t skulle nu växa på egen hand. Matilda kände icke heller i första ögonblicket någon glädje, tvärtom, framtiden kom öfverväldigande in på h e n n e. I Holland ställdes hennes energi s t r a x på prof. D e n unga lärarinnan hade icke endast att i vanlig mening bereda sig på lektionerna, hon fick ock öfva sig i a t t hålla dem på tyska eller holländska, och detta på samma gång h o n läste på sin egen examen, hvilken hon ock vid 21 år lyckligen genomgick.
Derigenom bereddes den fördel, att intet pastorat funnes, inom hvilket icke detta till fäderneslandets kännedom så nödiga verk vore att tillgå för dem, som, utan råd att förskaffa sig detsamma, likväl önska och behöfva att sträcka denna kännedom litet längre än till den provins eller ort, som de bebo; och att detta understundom behöfves, bevises deraf, att fall äfven i hufvudstadens grannskap förekommit, då personer, kringvandrande under förevändning att söka arbete, blifvit beträdde med förfalskning af sina betyg, blott genom den omständigheten, att pastorater eller socknar med det namn, som i dessa betyg blifvit utsatta, icke funnits i hela Riketj en upplysning som endast Tunelds geographi kan lemna, och som är ganska vigtig, då den tilläfventyrs mången gång kan tjena att upptäcka en förrymd, för den allmänna säkerhe-’ ten vådlig person, eller förekomma en sådans mottagande, som möjligtvis kan blifva det. Åtminstone borde inom hvarje prost-contract på landet, vid hvarje domstol der, och i städerna samt vid alla publika embetsverk i hufvudstaden , finnas exemplar af landets geographi, såsom fallet är i alla andra civiliserade länder, och äfven i vårt grannrike Danmark. Då den eller de delar, som komma att beskrifva Rikets norra provinser äro bland dem, som ännu ej blifvit utgifna, så har jag såsom Landshöfding i ett län, omfattande tvänne af dem, en så mycket större anledn. till den motion jag gjort, och om hvars remitterande till StatsUtsk. jag anhåller. Lades på bordet. Gr. Anckarsvärd, Carl Henr., hade inlemnat ett anförande, som upplästes, sä lydande: Det har i flera afseenden visat sig, att den granskning, som Den 4 Mars c. m. 129 som R.
Då gingo åstad Hilkia Presten, Ahikam, Achbor, Saphan och Asaja, till den Prophetissan Hulda, Sallums hustru, Thikva sons, Harhas sons, klädavaktarens; och hon bodde i Jerusalem i dem andra delenom, och de talade med henne. Men hon sade till dem: Detta säger Herren Israels Gud: Säger dem månne, som eder till mig sändt hafver: Så säger Herren: Si, jag skall låta komma olycko öfver detta rum, och dess inbyggare, efter all lagsens ord, som Juda Konung hafver läsa låtit. Derföre, att de hafva öfvergifvit mig, och rökt andra gudar, förtörnande mig med allt deras handaverk; derföre skall min vrede upptändas emot detta rum, och skall icke utsläckt varda. Men Juda Konunge, som eder utsändt hafver till att fråga Herran, skolen I så säga: Så säger Herren Israels Gud: Derföre, att ditt hjerta hafver bevekt sig, af de ord, som, du hört hafver, och hafver ödmjukat dig för Herranom, då du hörde hvad jag sagt hade emot detta rum, och dess inbyggare, att de skulle varda till en förödelse och förbannelse, och hafver rifvit din kläder sönder, och hafver gråtit för mig, så hafver jag ock hört det, säger Herren. Derföre vill jag samka dig till dina fäder, att du skall samkas i grafvena med frid, och din ögon icke se skola alla denna olyckona, som jag öfver detta rum föra skall. Och de sade Konungenom det igen. Och Konungen sände bort, och till honom församlades alle de äldste i Juda och Jerusalem. Och Konungen gick upp i Herrans hus, och hvar man af Juda, och alle Jerusalems inbyggare med honom, Prester och Propheter, och allt folket, både små och store; och man las för deras öron all förbundsens boks ord, hvilken i Herrans hus funnen var.
13 detta understöd upphört, hvarefter tungan af den talrika arbetslösa faktori-personalens underhållande fallit på Norrtelje fåtaliga och ej särdeles välmående samhälle; att till följd häraf de årliga kostnaderne för fattigförsörjningen i staden snart fördubblats och sedermera varit i ett ständigt stigande, så att desamma för år 1848 ansetts skola komma att öfverskjuta 1000 r:dr banko, hvarföre den fördel, som erfordrades för personer, som förut tillhört faktori-personalen, utgjort 598 r:dr 16 sk. banko; samt att genom denna förhöjning i fattigförsörjnings-kostnaden icke allenast fattig-kassans förut hopsparade tillgångar blifvit i det närmaste medtagna, utan ock den årliga taxeringen till fyllnad af bristen kommit att utgöra mera än dubbla beloppet af stadens årliga bevillning till staten. Vid sådant förhållande och då Norrtelje stad icke allenast kommit att utan eget förvållande sakna det tillfälle till arbetsförtjenst för sina invånare, hvilket faktoriet lemnat, utan ock fått vidkännas en från statens förut vidtagne åtgärder sig härledande ökad fattigförsörjning, har jag för min del ansett skäl icke vara för handen, att i afseende på Norrtelje stad göra ett undantag från den under sednare tider i allmänhet följda grundsats, att låta menigheterne såsom bidrag till deras fattigförsörjning, behålla sådana mindre betydliga belopp, som i egenskap af dana-arf efter medlemmar af menigheterne eljest skulle tillfalla kronan; af sådan anledning och enär fråga endast blifvit väckt om eftergifvande af kronans rätt till det nu ifrågavarande dana-arfvet, har jag trott mig utan äfventyr kunna tillstyrka bifall till Kongl. Maj:ts nådiga proposition, eller åtminstone försäkra Norrtelje stad, att, intill dess frågan om bättre rätt till förenämnde arf blifvit i laga ordning afgjord, få fortfarande ulan hinder från statens sida på sätt Kongl. Majit för den förflutna tiden medgifvit, förvalta och uppbära räntan af arfsbeloppet. “ Häruti instämde herr Norin. Af friherre Stjernstedt, A. W.:
I öfrigt och med fullkomligt instämmande i hvad en värd Talare, Herr Grefve von Pia* ten, anfört, angående olämpeligheten af Statens hufvudsakeliga deltagande i Spannmåls-! handeln , må mig dock tillåtas yttra den öfvertygelse, att ett land såsom Sverige, der vissa Provincer t. ex. Dalarne och Jemtland under ett hårdt climat ofta äro blottstälide för missväxt, utan att äga det läge, som med lätthet medgifver tillförsel af Spannmål, både menskligheten o,ch det allmänna bästa lärer påkalla en verksammare åtgärd till deras un-i derstödjande vid verklig hungersnöd, än i andra af climat och för enskilda industrien fördelaktiga localförhållanden mera gynnade länder kan beböfvas, äfvensom omtankan synes fordra, att Staten söker vinna ett sådant ändamål genom ständige Den 17 April f. m. 33? ständige förråder, för att såmedelst vara oberoende af möjeligheten eller den större eller mindre lättheten till inländsk, eller utländsk. upphandling i sjelfva behofvets stund» I detta afseende synas Riksens Höglofl. Ständer böra bestämma, huru stort Spannmåls be-' lopp i Kronans förråder alltid bör finnas, och efter hvilka grunder det, till den del det icke ingår genom Kronan behållne räntor, bör upphandlas. Då erfarenheten visat, att missvakter i Sverige oftast äro partielle, sällan allmännai skulle ett förråd af 200,000 å 300,000 tunnor troligen göra för de fleste fall tillfyllest om det oförryckt tillhandahålles för detta ändamål, utan att användas för Kronobränöc-rierne, hvilka, såsom inskränkande utrymmet för den enskilda industrien, utan att tillskynda Staten synnerlig vinst, torde böra indragas. Om någon annan, än torrkad säd icke upphandlas och om Räntegifvarne äfven pa tjenligt sätt uppmuntras, att torrka den spannmål de till Magazinen lefverera, skulle sädesföråderne en längre tid kunna förvaras, utan att Styrelsen behöfde besörja om försäljning deraf, hastigare än omständigheter dertill förd anledde.