Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Djeknepenningar, I 1. s 837. —. om användandet af, i Hernösands Stift. StatsUtskottets Betänkande, IV 1. s 523 — 525, bif. af Adeln, IX s 146, af PresteStåndet, IX s 14.0» BorgareStåndet, IX s i5i, af BondeStåndet, ix s 153. Underd. Skrifvelse, X 1. s 702, 703. — om förhöjning af; Motion, remitt. till StatsUtskottet, II s 1224. Utskottets Betänkande, IV 2. s 1775 —-1778, bif. af PresteStåndet, IX s 524, af Adeln, ix s 532, af BorgareStåndet, IX s 543, af BondeStåndet, IX s 547. DiscontVerkets, Banco, tillstånd under åren 1818—1820, II s 273 — 277. —« —. lånerätdghet i Banken, begagnad, II s 4I0> 41^. ■—• — förvaltning, angående Revision af, under denna Riksdag. BancoUtskottets % Betänkande, VI 1. s 3, f\, lagdt till Handlingarne af BorgareStåndet, ix s 3o, af Adeln, ix s 36. DiscontVerkets, Banco, förvaltning, angående den öfver, för år 1822 förrättade Revision, VI 2. s 84 — p5, bif. af PresteStåndet, IX 3. s 7, återrem. af BorgareStåndet, ix 3. s 11, bif. af BondeStåndet, ix 3. s 19. Ytterligare Utlåtande, VI 2. s 335 — 337, lagdt till Handlingarne af PresteStåndet, IX 3. S217, bif. af BorgareStåndet, IX 3. s 224, af Adeln, IX 3. S23i, af BondeStåndet, IX 3.
Skrifvelse IS:o 168. 97 10,000 R:dr R:mt, motsvarande hälften af den för företagets utförande beräknade kostnaden ; varande härvid anlordt, att änskönt de nödvändigaste af de från början föreslagna förbättringarne blifvit på kommunens bekostnad efter hand verkställde, hade likväl, i saknad af erforderliga tillgångar, det åsjltade målet ej kunnat uppnås, utan blefve det snart nog omöjligt för mera djupgående fartyg att komma in i ån samt upp till den på I mils afstånd från hafvet belägna köpingen, hvilken vore den naturliga afsältningsorten för mellersta Rlekings exportartiklar samt derjemte egde icke obetydlig handelsoch fabriksrörelse, hvadan det vore af vigt för såväl köpingen som kringlig gande ort, att sjöfarten lill och ifrån hafvet blefve fri och obehindrad. Rikets Ständer, som tagit kännedom af de i sammanhang med denna framställning öfverlemnade handlingar, hafva deraf inhemtat, att de till Ronneby hamns försättande i ändamålsenligt skick erforderlige arbeten, deribland fullbordande af en påbörjad jetée, till förekommande af uppgrundning vid Rottne-åns inlopp, äfvensom åns uppmuddring och borttagande af derstädes befintliga bankar och grund, blifvit, enligt sistlidna år upprättadt förslag, beräknade att medföra en kostnad af 20,000 R:drR:mt; samt alt Ronneby köpings innevånare, vid sammanträde inför köpingens Nämnd, för alt de för ofvannämnda ändamål erforderliga arbeten måtte kunna utföras, förklarat sig villige att, i händelse ett amorteringslån på billiga vilkor å 10,000 R:dr R:mt kunde erhållas, för detsamma ställa nödig säkerhet.
Vid behandlingen af 2:dra IiufyudTiteln föreslog StatsUtsk. i afseende på ifrågavrde grader inom Just.Eevisionen enahanda aflöning; visserligen återremitterade It. o. Ad. den frågan och jag vet icke huru den inom alla de öfriga Stånden blifvit behandlad; men med säkerhet känner jag att 2:ne Stånd bifallit Utskrs' förslag, och jäg tillstyrker derföre R. o. Ad. att bifalla nu förevrde punkt i Utskrs Betänk. Herr Printzensköld: När 2:dra Hufv.Titm hos R. o. Ad. förevar till öfverläggning och en lika beskaffad fråga med denna diskuterades, tog jag mig friheten yttra att det ingalunda vore välbetänkt af StatsUtsk. att, tvertemot hvad K. M. föreslagit sätta dessa tjensteplatser på indragningsstat, med förklarande att de föreslagna lönerna endast skulle i form af arfvoden utgå och ställas till K. Mrs disposition. Jag utvecklade då följderna af att indraga dessa underordnade tjenster. Den erfarenhet som jag personligen förvärfvat i detta hänseende, har öfvertygat mig derom, att det är en absolut nödvändighet för Statens egen säkerhet att kunna påräkna ett tillräckligt antal skickliga och dugliga embetsman öfver hvilka Staten eger att disponera. Med afseende härpå måste det vara angeläget att bibehålla dessa lägre tjenstegrader för att från dem kunna upflytta de sujetter som visat sig vara lämpliga för bestridande af högre tjensteplatser. Det är med ifrågavrde båda platser inom den civila tjenstemannabanan så till sågandes samma förhållande som med de båda lägsta graderna inom den militära; de utgöra en plantskola hvarur framdragas till de högsta platserna i samhället de som dertill erkännas dugliga och användbara.
Men icke nog dermed att i Frankrike finnes den största skickligheten och konstfärdigheten, (jag säger icke, oaktadt mästerprof ej afläggas, utan just derföre, att näringsfriheten eger rum) man kan äfven, då man frågar de handtverksarbetare, som rest i fremmande länder, öfvertyga sig derom, att uti intet land är arbetaren så väl betald som i Frankrike och England och långt mera än i Preussen, der den nya reaktionen icke, så vidt jag tror, visat några särdeles fördelaktiga frukter, hvarken för mäslarne eller arbetarne. Hr von Hartmansdorff har slutligen kommit fram med ett förmodligen i hans tanke rikligt kardinal-skäl, hvarmed han trott sig kunna verka på R. o. Ad:s öfvertygelse, då han sagt, att man genom den nu föreslagna återgången skulle lemna den fattige men skicklige handtverkaren ett stöd mot kapitalisten. Det är också min tanke, att om, genom en större näringsfrihet, den skicklige handtverkaren riskerade att blifva qväfd af kapitalisten, borde man besinna sig innau man vidloge ett sådant steg och tillse om ett sådant förhållande verkligen eger rum, som kan påkalla en återgång. Men innan något sådant beslut fattas, mäste man väl undersöka om sjelfva premissen eger grund, och då lager jag mig friheten fråga, om man hört all någon större kapitalist anmält sig till ulöfvande af något handtverk, vare sig i hufvudsladen eller i någon annan stad i riket. Kan man icke upgifva att den tvetydiga näringsfrihet, som lemnades genom 1846 års Författa., haft en sådan verkan, så förfaller ju sjelfva basen, hvarpå yrkandet grundades, och efter min tanke är verkliga förhållandet att sådant icke egt rum. Det är också naturligt, när det är fråga om ett handtverk, att det ej kunnat inträffa, emedan den, som drifver ett handtverk, måste till en viss grad sjelf 12 H. 25 380 Den 27 September e. m. lägga hand dervid, såvida han icke skall blifva helt och hållet beroende af den verkmästare lian använder. Dessutom är förhållandet med handtverk i allmänhet, alt de icke fordra stora kapitalförlag.
Förordningen den 18 April 1849, följande stadgande må antagas, nemligen: ”1 Hof-rält må ej färre än fyra ledamöter döma i mål, som å ära eller lif ga. I andra mål må tre ledamöter utgöra domfört antal, der alla om slutet ense äro.” De uti Stats-Rådet och högsta Domstolen i ärendet förda Protokoll bifogas ; och Kongl. Maj:t förblifver Rikets Ständer med all Kongl, nåd och ynnest städse välbevågen. Stockholms Slott den 31 Januari 1851. OSCAR. G. A. Sparre.” I sammanhang härmed har Utskottet jemväl erhållit del af förenämnde Protokoll, deraf inhemtas att meningarne inom högsta Domstolen icke varit ense om lämpligheten af ifrågaställda minskning i det antal ledamöter som i Hof-rätt erfordras på det rätten må anses domför; och vid den pröfning af frågan, som Utskottet förehaft, bar Utskottet ej eller kunnat finna de skäl, som i nåder blifvit anförda till stöd för minskningen, vara af den vigt, att de häfva de betänkligheter, som tala deremot. I den rättegångs-process, som till iakttagande i Hof-rätt den 21 Juni 1615 utfärdades, stadgades alt, om icke flera än åtta af Hof-rättens ledamöter kunde å bestämd rättegångs-tima vara tillstädes, ”då skulle de icke dess mindre hafva makt upptaga alla förefallande ärenden och dem ransaka, skärskåda och döma;” — Och härigenom bestämdes således, att denna domstol icke var domför utan med åtta ledamöter; men genom Kongl. Brefvet den 8 Februari 1686 till Svea Hofrätt och Kongl. Resolutionen den 8 Januari 1687 förklarades att, derest någon af le damöterna vore sjuk eller eljest hade laga förfall, så finge de öfriga sju utgöra domfört antal.
Då vardt han lugn, men red från Mimer till Urd för att få lära något om denna världsålders slut. Urd svarade, att hon redan vet, att han gömt sitt ena öga i Mimers brunn och därmed sett hvad som var honom nödigt att veta. Hvarför frestade han henne då? Men Oden lade för hennes fötter sköna Valhallsklenoder och bad henne om de förutsägelser hon förnimmer ur sin källas brus och ur suset af Yggdrasils krona: Då sjöng hon en sång om denna världsålders sista tider, om Odens undergång och död på slagfältet, och om Ragnaröks lågor. Asafadern lyssnade och förfärades icke af ödets dom öfver honom. Att glad gå sin bane till mötes, det hade han anbefallt människorna, sina skyddslingar, och borde göra det själf, och att dö på en valplats anstod honom. Hans orolige ande fann någon hvila, sedan han fått veta, att Balder, som var det bästa af honom, skulle återvända och styra en fullkomnad värld. Gudarne togo den döde Balder och buro honom till Asgards västra strand, där hans skepp Ringhorne låg förtöjdt i lufthafvet. På skeppet byggde de ett bål af stammar från Glasers guldlund. Oden bar i sin famn Balders lik och lade det på bålet. När Nanna såg detta, sjönk hon död till jorden med brustet hjärta. Oden lade henne bredvid hennes make. När allt var färdigt och den heliga elden gniden till vedens antändning och bålet signadt med Tors hammare, drog Oden från sin arm ringen Draupner och lade den på Balders bröst. Man såg, att han lutade sig ned och hviskade i den dödes öra. Hvad han då sade har han aldrig omtalat för gudar eller människor. Det blåste en stark nordanvind från Järnskogen: en af dessa vindar, som Valand lösgjort och som i Midgard kom med köld och hagel. Bålet tändes, seglen hissades, Ringhorne dref ut i lufthafvet, och asarne bidade på stranden, tills det af lågor omhvärfda skeppet sjunkit ned bakom synranden. Det förde Balder och Nanna till underjordens västra port.
Hennes framtid blefve, efter det hon tillhört Inca, en medhustrus undangömda ställning i en af de Inca tillhöriga, slottsliknande byggnader, som lågo spridda rundt ikring i landet, och hvilkas innevånare sysselsatte sig med att väfva och brodera till Incas hof, framlefvande sin tid bakom skyddande murar, utestängda från verlden och dess bullrande lif. Vinet berusade henne, som i en dröm mindes hon afskedet från sina älsklingsplatser i den stora trädgården, instigandet i bärstolen, det ömma, kärleksfulla afskedet med systrarne och hennes moder föreståndarinnan. Hon såg gardinerna dragas för, kände sig upplyftad på starka armar och sedan buren, fast och lugnt, hän mot ett okändt mål, medan bärstolens gungande rörelser läto den nedgående solens strålar teckna en uppoch nedgående skugga på dess ena i ljusblått klädda sida en stigande och fallande skugga, som erinrade henne om ödets mystiska vexlingar. Vägen bar uppför, in mellan bergen, skuggorna blefvo långa, solljuset försvann ... Bärstolens enformiga gungande rörelse försatte henne i ett drömmande tillstånd; hon lutade sig tillbaka mot de mjuka kuddarne och försjönk i en dvalliknande halfslummer, drömmande sig tillbaka till hemmet, det så innerligt älskade hemmet ... Så for hon plötsligt upp ... En stark manlig stämma sjöng några strofer. Det var en af hennes hemlands sånger. Ekot kastade sången tillbaka från bergen, hon hörde den till höger och venster, den vällde i stämningsfulla toner mot henne; det tycktes henne, som om en mäktig härskara af krigare sjöng sånger, som prisade hemlandet och dess skogar ... Var det en dröm en inbillning af hennes uppjagade fantasi? Ovilkorligen sköt hon den ljusblå gardinen åt sidan och blickade ut. Hon var omgifven af vaktare och bärare, som liknöjdt stirrade mot marken. Hon såg upp ... på ett klippkrön stod en manlig skepnad och vinkade. Solen kastade sitt skimmer öfver honom, hans dräkt lyste i guld endast ett ögonblick, och hon hade hunnit tillvinka honom en tacksam helsning. Vägen gjorde en krökning, och han försvann för hennes blickar.
Län väckte motion, hvarom allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets under N:o 78 afgifne förnyade Ut.' låtande handlar, angående inrättande af ett Span-; nemåls-Magazin i Borås. S. D. E när Bonde-Ståndet lät sig ytterlin gare föredragas Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets den 3 i denna månad afgifne, på bordet-hvilande Betänkande, i anledning af åtskillige väckte motioner och gjorde förslag örn vidtagande af nödige åtgärder till förekommande af värfvade krigsmäns permitterande och kringvandrande i landet samt upphörande af Handtverks-Gesällers lika beskaffade vandring från den ena Staden och Orten i Riket till den andra: fann Bonde-Ståndet för godt nämnde Betänkande gilla och antaga; hvarom Respective Med Stånden samt Allmänna Besvärsoch Ekonom i-Ut-j skottet skulle vördsamt och vänligeminderrältas. S. D. Då Bonde-Ståndet, i anledning af Högvordige Preste-Ståndets ankomne ProtokollsUtdrag af den 18 i denna månad, nu tog un; Prot. TJtdr'. d. 23 'April 1818.' 341 der öfverläggning den af Stats-Utskottet Handlagde fråga, angående Vadstena Kloster-Kyrkors upplåtande på vissa villkor åt Vadstena Stads jemte dermed förenade St.
Datum ut supra. Under Hans Maj-ts Min aliernådigste Konungs och Herres sjukdom.' CARL. C. E. Gunther. Transsumt af Protokollet öfver Justitie-departements-ärenden, hållet inför Hans Kongl. Höghet Kronprinsen-Regenten uti Statsrådet å Stockholms Slott den 3 November 1857 i närvaro af: Haus Excellens, Justitie-Stats-Ministern, Herr Gunther; Hans Excellens, Stats-Ministern för Utrikes Ärendena, Herr Friherre Lagerheim; Stats-råden: fVallensteen, Gripenstedt, Grefve Mörner, Grefve Gyldenstolpe, Anjou, Almqvist, Friherre af Ugglas. Hans Excellens, Herr Justilie-Stats-ministern anmälde i underdånighet: Styrelsens öfver Fängelser och Arbets-inrättningar i riket underdåniga skrifvelse den 3 nästlidne Juli, deruti anföres, bland annat Efter föredragning häraf och Krigs-kollegii i ämnet infordrade utlåtande, deruti nämnde Kollegium ansett hinder icke möta för den till Landskrona fästnings-område hörande platsens användande lills vidare på det af Fångvårds-styrelsen föreslagna sätt, anhöll Herr Justitie-Slats-ministern att få i underdånighet fästa uppmärksamheten å det ytterst maktpåliggande deri, att för straffängelset i Landskrona, hvilket numera är beräknadt att inrymma 500 lifstidsfångar, utväg bereddes till fångarnes sysselsättande, i saknad hvaraf ändamålet med denna straff-anstalt skulle, genom svårigheten af ordningens 4 Kongl. Maj-.ls Nådiga Skrifvelse N:o 132. och disciplinens upprätthållande väsentligen förfelas.
Ilar man, utan sådatit hemfridsbrott, sorn i 48 § sägs, gjort våld å annan i hus eller gård, der han sitt hemvist hade, eller dit han i fara sin tillflykt tog, eller å fartyg, ehvad han till besättningen hörde, eller eljest hade lof eller lega för sig, eller ute å mark, då han sitt arbete förrättade; varde den omständighet, vid straffets mätande för våldet, såsom försvårande ansedd. § 50. Gör man våldsgerning å annan vid valförrättning, uppbördseller sockenstämma, läsförhör, landtmäteri-förrättning eller annan sådan offentlig sammankomst, eller då allmänt ärende eljest förehafves; då skall ock den omständighet, vid straffets mätande för våldet, såsom försvårande anses. Lag samma vare, der någon våldför annan å allmän väg, gata eller torgplats, eller der allmän marknad hålles. Om envig. § 51. Safva tvenne, ejter aftal, inlåtit sig i envig med hvarandra, och varder någon deri dödad; dömes banemannen till straffarbete från och med sex till och med tio år. Var det aftal gjordt, att enviget ej skulle utan enderas död slutas, och kommer död deraf; dömes till straffarbete på lifstid. Får någon i envig svår kroppsskada; vare gemingsmannen förfallen till straffarbete från och med två till och med sex år: skedde ringare eller ingen skada; dömes till fängelse från och med två månader till och med två år. LagUtskottets Betänkande N:o 20. 43 § 52. Förfar någon vid envig svikligen och får den andra deraf död; vare lag, som om mord i 1 § sägs. Blef genom den enas svikliga förfarande svår kroppsskada den andra tillfogad; dömes gerning smannen till straffarbete från och med sex till och med tio år. Kom deraf ringare skada; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år. § 53. Ben, som utmanar annan till envig, eller slik utmaning antager, skall, ändå att enviget ej kommer till verkställighet, straffas med fängelse från och med tvä till och med sex månader.
Han var hän emot åttio år gammal samt alldeles förtorkad och skröplig. Då han stapplade bort mellan vagnarna, snafvade han, trampade i kåpan och var nära att falla. Men ingen af de drängar och kuskar, som stodo utanför porten och talade och klagade, hade i dag tid att tänka på fra Felice. Gubben vacklade fram och åter i sin stora vadmalskåpa. Han hade blifvit så liten och torr, att det tycktes finnas mer styfhet i kåpan än i munken. Det tycktes vara den gamla kåpan, som höll honom uppe. Donna Micaela hann honom och drog helt sakta gubbens ena arm upp under sin. Hon kunde ej lida att se hur han stötte mot lyktstolpar och föll öfver trappsteg. Men fra Felice märkte ej, att hon tog vård om honom. Han gick och mumlade och förbannade och visste ej annat, än att han var lika ensam, som om han suttit i sin cell. Donna Micaela gick och undrade hvarför fra Felice var så vred på miss Tottenham. Hade hon varit ute i hans kloster och tagit ned fresker från väggarna eller hvad hade hon gjort? Ty fra Felice hade i sextio år bott i det stora franciskanerklostret, som ligger utanför Porta Etnea, vägg i vägg med den gamla kyrkan San Pasquale. Där hade fra Felice varit munk redan i trettio år, då klostret blef indraget och såldt till en lekman. De andra munkarne flyttade bort, men fra Felice stannade kvar, därför att han ej kunde förstå hvad det ville säga att sälja San Franciski hus. Om lekmän flyttade dit, syntes det fra Felice desto mer nödvändigt, att åtminstone en munk skulle stanna kvar. Hvem skulle annars sköta klockringningen eller tillreda läkemedel åt bondkvinnorna eller ge bröd åt klostrets fattiga? Och fra Felice valde sig en cell i en undangömd vrå af klostret, och fortfor att gå ut och in där, som han alltid gjort. Köpmannen, som ägde klostret, besökte det aldrig. Han brydde sig icke om den gamla klosterbyggnaden, han ville endast hafva vingårdarna, som hörde till den.
De befintlige sockenmagasinernes fonder äro dessutom obetydlige, relativt till socknarnes folkmängd och utsäde, med afseende på spanmålsbehofvet efter missväxter, så att de knappast kunna ingå i beräkning vid sådana tillfällen, helst som grunderne för inrättningen merendels förutsätta spanmålslagrels utlånande årligen vid vårtiden, för att efter påföljande skörd återlevereras in natura med viss uppgäld, men hvilket icke gerna kan ske då svårare missväxt inträffar och det skulle vara mest af nöden att återbekomma lånen, till understöd för utsäde behöfvande delägare. Föreningar om ersättning lill jordbrukare, som lidit skada på grödan af frost, hagel, storm och vattenflöde, äro träffade endast inom några pastorater eller socknar, och sådant på mindre bestämda grunder. I öfrigt har denna angelägenhet blifvit lemnad till behandling för tillfället, då allmänna välviljan skulle behöfva att i ofvanberörde ändamål påkallas; dock hafva, mig veterligen, 29 så beskaffade ersättningsfrågor hittills blifvit högst sällan väckte. Allmännare missväxt, dervid Staten behöft träda emellan med undsättning, har icke heller under loppet af detta qvinqvennium mer än en gång ägt rum, nämligen 1846, hvilket dock, enär verkan af samma missväxt egentligen utvecklat sig 1847, tillhör nästa berättelse att närmare omförmäla. Sparbanker äro inrättade, en i hvardera af länets fem städer, men på landsbygden finnes ännu icke någon sådan inrättning. Anmärkas kan dessutom , att de tillvarande sparbankerne begagnas minst af den för daglön arbetande folkklass, som skulle bäst behöfva göra besparingar för morgondagen. Brandstodsföreningar äro på landet före detta allmänt ingungne dels härads vis, dels pastoratsoch socknevis, samt hafva hittills mer eller mindre motsvarat det dermed åsyftade ändamålet. Men sedan ett för länets landsbygd gemensamt braudstods-bolag blifvit stiftadt och af Eders Kongl. Maj:t med reglemente försedt samt vid slutet af år 1841 trädt i verksamhet, hvilket bolås: tillförsäkrar delägare ersättning for förluster genom eldskada å så väl fast som lös egendom, lära väl de gamla brandstodsföreningarne komma att efter hand upplösas.
Undersöker man, hvad KrigsArt:ne ang:de KrigsDomstolars sammansättning innehåller, så finner man t. ex. med hänseende till sammansättningen af KrigsRätt, som är första instansen, att den skall bestå »af en OfversteLöjtnant eller Major såsom Ordf:de, samt af två Ryttmästare eller Kaptener, två Löjtnanter, en Officer af l:sta graden samt en Auditör, såsom ledamöter, alla med röst och stämma.» Att alla dessa personer skola vara i verklig tjenst, följer af sig sjelf. Till och med ang:de den KrigsRätt, som ägde att döma öfver förbrytelser begångna inom den numera uplösta InvalidKorpsen, stadgades, att ledamöterne skulle utgöras af officerare tillhörande Stockholms garnison, således utaf i verklig tjenst varande personer. Ang:de slutligen Krigs Hof - Den i April f. m. 97 HofR:n, så finnes stadgadt, att uti denna Domstol skall Fältmarskalken eller en Generalsperson vara Ordf;de, samt tvä Öfverstar, tre andra Regem-.tsOfficerare och ett KrigsHofRätlsRåd, ledamöter. Att äfven dessa förutsättas vara i verklig tjenst, torde icke kunna bestridas. Det är ju inot all militärisk ordning och anda stridande, att i tjenst varande personer skola dömas af afskedade, såsom nu till stor del är fallet. Hvad föreskriften om innehafvande tjenstegrader angår, så är den icke heller tillämpad. Jag tror således, som jag nyss tog mig friheten anföra, alt KrigsHofR:ns sammansättning icke står i öfverensstämmelse hvarken med KrigsArlmes innehåll, eller med ändamålet med sagde KrigsÖfverDomstol. Men på samma gång jag uttalar detta ogillande öfver KrigsHofll:n, i det skick den nu sig befinner, ber jag få tillägga, att jag derföre omöjligt kan ingå på Ulsk:s förslag, afseende KrigsRofRms indragande och målens öfverflyttning på de vanliga HofR:ne.
Under hänvisande till härom sålunda meddelade uppgifter, torde dock Utskottet, hvad i allmänhet beträffar de af Jernvägs-kommille'en föreslagna banorna, böra tillägga, att Kommitléen ansett dess uppgjorda system för statsbanorna blifva fullt tillfredsställande för nuvarande behof, samt lill stöl för sin åsigt härom yttrat: att genom anläggande af dessa banor i den riktning och i de trakter samt invid och mellan de ställen, Kommittéens förslag uppinge, icke blott de förnämsta fordringarne i militäriskt hänseende skulle komma ali uppfyllas, utan en lättare och beqvämare förbindelse beredas mellan Stockholm samt ikets förnämsta kustoch gräns-orter: Gefle, Norrköping. Malmö och Göteborg, äfeitsom Norska gränsen. Vidare skulle landels rikaste och mest produktiva provinser, ppland, Westmanland, Nerike, Westergötland, Södermanland, Östergötland och Skåne, emie de fruktbarare dalarne af norra Småland och Wermland, komma att af dessa halor genomskäras och sinsemellan sammanbindas. Dessutom skulle segellederna beröras id de för en större inre rörelses utveckling bäst belägna centralpunkter, såsom Jönöping. Örebro, Westerås, Köping, Arboga, Upsala, Christinehamn och den, nära ranunkel, i nordliga ändan af landets, vigligaste sjökommunikation, belägna Arvika öping. Vidkommande de anförda skälen och grunderna för hvarje särskild stambanas öreslagna sträckning, har Utskottet, för alt underlätta såväl jemförelse!! mellan de ppgiina fördelarne af dessa banors ledning, enligt do framställda förslagen, som be - 24 Stats-Utskotlets Utlåtande N:o C2. dömnndet af skdjaktigheterna mellan dessa förslag, ansett sig böra bär nedan meddela en sammanfattning af hvad hufvudsakligen anförts till stöd för hvar och en banas ledning på det sätt och till de orter, hvarom menings-skiijaktigheterna egentligen uppstått. a) Vestra stambanan.