Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ridderskapet och Adeln till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-utskottet remitterad motion har herr friherre Raab, Carl Adam Jacob, efter framställning af den olyckliga belägenhet, hvaruti den arbetande och tjenande klasseh under nuvarande förhållanden sig befinner, anmärkt, hurusom nu gällande författningar rörande fattigvård och om laga försvar m. m., i stället för att hämma den allt mera tilltagande fattigdomen och näringslösheten, motverka det åsyftade goda ändamålet, hvarföre motionären, som ansett några medel böra upptänkas, hvilka kunde bereda arbetaren någon utsigt för dess ålderdom och skänka honom en sparpenning vid oförutsedda olyckor, såsom ett i dessa hänseenden verksamt medel föreslagit inrättande i hvarje län af ränteförsäkrings-anstalter, uti hvilka husbönderne skulle tillförbindas att för hvarje tjenare insätta ett visst årligt belopp, med en obetydlig tillökning hvart 5:te år för de tjenstehjon, som på samma ställe denna tid qvarstanna!, hvaraf den dubbla'vinsten skulle uppkomma, att husbonden erhölle goda tjenare och dessa en betryggad framtid $ och har motionären, efter en förslagsvis uppgjord beräkning af de fördelaktiga resultater, hvilka häraf skulle uppkomma, hemställt, att Rikets Ständer måtte i underdånighet anhålla, det Kongl. Maj:t täcktes i nåder anbefalla dess befallningshafvande att med görligaste första sätta sig i spetsen för en eller flera ränteförsäkrings-anstalter i hvarje län, allt efter lokala behof, samt att hvarje husbonde, som eger tjenare, måtte ovdkorligt förpligtas att till ränteförsäkringsanstalten i hans ort, hvarje år på bestämda tider, utlägga för mankön från 17 till 50 år 2 1/2 r:dr och för qvinna 1 1/4 r:dr r:gs, hvilken insatts skall efter tilländalupna 5 år, som tjenstehjonet hos samma husbonde qvartjenat, ökas med 50 procent under återstående tjenstetid hos samma husbonde.
Francois A m o r r i c, fabrikör (hattmakare) Brandenburg-Baireuth. Prins Karl af Mecklenburg-Strelifz, f. 13 &amp; 14. Jean-Louis Somis, fransk tulluppbörds1708, f 1752, o c h prinsessan Albertine af Sachsenman i Pignerol, Savoyen, o c h Francoise Bouchard, Hildburghausen, f. 1713, f 1761. f 1738 i Marseille som änka. Prins Georg W i l h. af Hessen-Darm15 &amp; 16. N. N. Soucheiron o c h hans hustru. stadt, f. 1722, f 1782, o c h grefvinnan Luise af LeiDessa (drottning Desiderias m o r m o r s föräldrar) äro ningen, f. 1729, f 1818. de 2 andra namnen, s o m saknas bland d e 128 65 &amp; 66. Hertig Peter af Holstein-Beck, f. 1696, anorna. f 1775, o c h prinsessan Sofie af Hessen-Filipsthal, f. 1695, f 1728. Claude d e Beauharnais, kapten i franska flottan, f 1738, o c h K e n é e Hardouineau (gifta 67 &amp; 68. Borggrefve Albrekt Kristofer af D o b n a, 1711). och prinsessan Sofie Henriette af Holstein-Beck. Francois Pyvart, herre till slottet 69 &amp; 70. Grefve Georg A d a m v o n Schlieben, Chastullé; Jeanne Hardouineau (syster till n:r 18). Gaspard-Joseph Tascher d e la Pagerie, 71 &amp; 72. reau d e la Chevalerie. Brown. — Se 39 &amp; 40. Pfalzgrefven, hertig Kristian I I I af 77 &amp; 78.
o c h hur m e d vänlighet bör då vi själfva skuldmedvetna dessa m e d blicken riktad m o t framtiden, s o m uppfostraren i torde ligga mellan dock och minst vi fruktande ett föree n efter sålunda känslor, varit får rätta säga, och vrede och begått, o c h allvarligt upprepa. gar hafva ett lyda. för framställningar j u icke underligt, sta begreppen det måste ett ångra skall hvar uppstått Bland d e t är måste grad behöfver en fostrande o c h stödjande hand. åt F RÅN DEN DAGEN mar tidigare släpa j o r d. öfver upp ända, det ha^j och då låg^ jorden kommo oss, igen att med se p å att reda b i f a l l till, vi vi p å k n ä händerna, hvarandra, sågo på saken, att v i ville Ibland ramlade en korg och öste o c h när vi så l i k s o m s l o g så l y c k l i g a u t. s t e g i n från tillstånd åt h o n o m, men han sam stod för i sänkan odla han sänkan. L i k a allvardär o c h lika enträgen stående var han, att att kavat. gen därpå Han var Carl Justus verkligen Olauson fick vardt han hela hopen. som På Carl Justus o c h lagt en året och, voro hälften den fick kan alla några fröken hösten att se. hvarftals hade d e t att med han honom, bar sötvatten undvara, men Göteborg ställe och direktör Det och staden sig. Jag jag till allting. mitt arbetade ge jag fick oeh när i t v å år, s å gick så att stort trädgårdsD å var han sexton år. jag väl ofta b r e f? » när di och inte sade jag. det. att inte voro de Jag för staden, — » Jo hjärta? » jo män, » betet också. j a g ett nom. fick Litet hjälpte på ön, m e n det mesta knogade alltjämt, liten — och på lifvet.
Maj.‘ts Nådiga Proposition bilagd ; har Kongl. Stats-Contoiret uppgifvit sådane utgifter, som sedan sista Riksdagen blifvit af Kongl. Maj:t faststälde och derföre borde i fråga komma, att å Staten uppföras; bestående af 1:0 Lön för en Fält-Tygmästare, derom Stats-Utskottet inhemtat, att Kongl. Maj:t, enligt Nådigt Bref af den 28 Sept. 1821 uppdragit Hans Kongl. Höghet Kronprinsen, att föra Befälet öfver Artilleriet, i egenskap af General Fält-Tygmästare och Chef för allt Artilleriet samt tillika i Nåder beslutit, att Hans Kongl. Höghet, för utöfningen af General Fält-Tygmästare Ämbetet borde under sine Ordres hafva en Officer af minst Öfverste-Lieutenants grad, hvilken, under benämning af Fält-Tygmästare å H. K. Höghets vägnar skulle hafva säte och stämma i Kongl. Krigs-Collegium och der handlägga de Artilleriet tillhörande åren - i384 Stats-Vtskottcts Betänkan den. der enligt de InstrUctioner , lian af Halis Kongl.
Ridderskapet och Adeln remitterad och till öfrige delar i Betänkandet N:o 96 besvarad motion af Herr Rosenbladblifvit fästad å sättet för Extra Ordinariernes användande ”till förekommande deraf, att de kunskaper och den "”bildning, man i senare lider af dem fordrat, ej må förqväfvas af själlöst "renskrifveri"”- i anledning hvaraf Banco-Fullmägtige, uti infordradt Utlåtande, förklarat, att då bland beståndsdelarne af tjenstemanna-duglighet inhegripes nästan öfverallt inom delta Verk en viss grad af färdighet och vana uti de derstädes förekommande mångfalldiga olikartade förrättningar, som svårligen utom genom öfning förvärfvas, Fullmägtige ansågo för hufvudsak, att Bankens Extra Ordinarier, så mycket, som görligt vore, måtte blifva använde vid befattningar af olika beskaffenhet samt icke si anna allt för länge på de ställen och vid de slag af göromål, som tillfälligtvis eller efter deras egen önskan eller enligt riglningen af deras föregångne Academiska curs blifvit åt dem från början anvisade; och får Utskottet, i öfverensstämmelse med den af Fullmägtige yttrade åsigt, föreslå, såsom en föreskrift, till intagande i blifvande Reglemente ; 6:0. På det att Bankens Extra Ordinarier måtte komma i tillfälle att inhemta närmare kännedom om. de olikartade göromål, som förekomma i Verkets serskilde
Kahls ifrågavar. spanmålslaster pypdersägligen till Riket inkommit; har han, under förmodan jemväl, att i ett sådant fäll som detta, hvarest fråga arom skilnad af endast en eller annan timma, iSia års circulär eller tullembetsmanna-instruetion icke skäligen kmide tillämpas, samt bör efter alla rättsgrunder hoppas få tillgodonjuta den förmån, K. kungörelsen lofvar och utfäster. — I händelse Grosshandl. Kahl anat möjligheten af hvad som händt, eller att en författning funnits, som medgaf vederb. rättighet bestämma tullbehandlingen annorlunda, än efter bokstafven i den K. kungörelsen; så hade Grosshandl. Köhl» genom lasternas uppläggning i Sandhamn och förändring af deras destination, hvilket ingeri lag förnekat honom, kunnat åtminstone till någon del undgå den förlust, hvarmed lian hotas, och som genom en särskild omständighet blifvit ännu mera tryckande. Grosshandl, hade nemi. ingått eontract örn leverering af tretusen-fyrahundra tunnor råg för K. M.'S flotta i Carlskrona , med dervid till grund tagen beräkning af de i författningen stipulerade nedsatta tullafgifter. Till fullgörande deraf voro de ifrågavar. lasterna ämnade, hvil* ka dock nu, såvida dubbla afgifter skulle äga rum, komme att kosta honom vida utöfver hvad skäligen varit påräknadt; och hvartill må läggas, att, ehuru levereringscontractet bestämde i 5 Jisp. 10 skålp:s vigt per tunna, detsamma likväl af Grosshandl. Kahl blifvit fullgjordt efter i4 1 isp. 3 skåip. perttä, hvarigenom K. iVI:s flotta vunnit omkring lyot.Tråg. På dessa skal, och då Statens vinst af tullmedel, genom den af K. kungörelsen gjorda tillämpning, måste skattas ringa emot den förlust en enskild medborgare deraf fick vidkännas, bör man kunna hoppas, att R. H. St., efter upplyst öfvervägande af detta ärende, rättvist och högsinnt förklara Grosshandl.
Den nu föreslagna förändringen angifves åsyfta att afhjelpa, som det beter, ”en uppenbar motsägelse” emellan 56 §. 2 mom. och 81 §. 2 mom. Reg.F., i fråga om behandling af Konungens propositioner till grundlagsförändring. 56 §. berättigar nu i allmänhet RiksSt. att till Constit.- Utsk. förvisa de anmärkningar, som göras vid Utsk:s tillstyrkande af grundlagsändringsförslag. Häraf följer, att Constit.- Utak:s tillstyrkande, jemväl rör:de en Konungens propos. till en sådan ändring, kan återremitteras. Detta har Constit.Utsk. vid sista riksdag ansett stå i strid med stadgandet i 8t §. 3 morn., alt nemi., örn Constit.— Den Mars f. m. Utsk. tillstyrker ett Konungens förslag till grundlagsförändring, frågan bör hvila till nasta riksdag, hvaraf Utsk. dragit den slutsats, att it. St. i detta ämne icke ägde någon öfverläggningsrätt, ej ens den att genom en återremiss af sina gemensamma tankar tilläfventyrs förmå Constit.Utsk. att frångå sitt första tillstyrkande. Utur denna synpunkt har det moment i 56 §., hvilket angår behandling af grundlagsfrågor blifvit borttaget, och ett annat inom. inllyttadt i 81 §., hvilket stadgar en sådan behandling af grundlagsfrågor, som den, hvilken nu bjudes i 56 §., endast för de ändringsförslag, som, framställda af enskild motionär, utaf Constit.Utsk. tillstyrkas; hvaremot Constit.Utsk:s tillstyrkande af en Konungens propos. i en grundlagsfråga skulle anses såsom kategoriskt. Jag inedgifver, att det finnes ett slags motsägelse 1 redact. emellan 56 §. 1 morn. och 81 §. 1 mom.
Kanske kan jag också komma till rätta ensam, invände David lugnt likasom i går. Säg åt dem, att om de gifva mig arbete för ett par veckor, så att jag kan rusta ut barnstackaren och få ihop vägkost, så tar jag henne med till Minnesota och sörjer för henne. Jaså, till fattighuset ville de skicka dig, vände han sig igen till den lilla och strök henne öfver håret då kommer du väl ändå hällre med mig? Katie förstod intet annat af hans ord och åtbörder än att hon funnit en vän hon kunde lita på. Men så mycket bättre förstodo de, som hade att bestämma öfver hennes öde, att de blifvit kvitt ett obehagligt ansvar det vill säga, när Thomas Anttila efter många invändningar lät förmå sig att ändtligen meddela dem sonens vansinniga beslut. Men då voro de så mycket vänligare i stället, ty så alldeles säkert var det sist och slutligen ändå icke att sheriffen utan vidare skulle tagit hand om den öfvergifna. Det räckte därför icke häller länge innan så många bidrag lämnats af de närvarande, både till den lillas utrustning och till vägkosten, att de mera än väl kunde reda sig på vandringen till Minnesota. Allt hvad David själf behöfde göra var att förfärdiga en kälke med så breda medar, att de icke skuro in i snön samt med sidooch ryggstöd för Katie. Redan den andra dagen begaf han sig på väg så fort solen gått upp, med kälkrepet bundet kring lifvet, så att han knappast alls kände vikten af sin skyddsling och den rikliga matsäcken. Och Thomas Anttila följde med. Trots alla invändningar rörande Katie hade han ingenting emot att hälst för några dagar slippa brödbekymren. Och till Minnesota ville ju också han. Inne i en tät dunge står en lång, låg byggnad, med väggar af rund, obarkad stock, tätade med mossa. På ena kortväggen finnas två små fönster, ett på hvar sida om en trång dörr, och utanför dörren har skogen huggits ned på några famnar åt alla sidor, men annars stå de väldiga stammarna tätt tillhopa rundt om byggnaden. De ha lämnats i ro till vårvintern, då hygget lider mot sitt slut, ty de skydda i betydande mån mot kölden och snön. Mera än de två små fönstren behöfva invånarne icke.
Lögeller betesnoten åter får icke vara mera än 10 famnar lång, kilen inberäknad, samt hafva allenast 2 alnars djup i hugget; 5) lanor och ryssjor få ej hafva finare maskör än | verktum eller 27 maskör på 1 aln; 6) mjärdar af träd få icke nyttjas, utan skola de vara förfärdigade af garn, och skall sådan redskap, som begagnas annorstädes än i öppna sjön, hafva samma dimensioner, som lanor och ryssjor, enligt hvad i föregående moment säges; 7) dragning vintertiden under is med not eller nät samt ljustring med eller utan bloss är icke under någon tid af året tillåten; 8) så kallad harkning efter ål, likasom metning eller huggning efter lake, då denna fisk leker, är helt och hållet förbjuden; 9) kräftor få ej 36 Westmanlands län. Fiske. Jagt. Bränvinstillverkning. fångas under Maj, Juni och Juli månader, och begagnande af bloss vid kräftfiske är icke under någon del. af året tillåten; 10) befintliga skattlagda kronofisken bibehållas oförändrade vid de rättigheter, som genom kontrakter eller eljest lagligen äro dem tillförsäkrade; 11) vid förbrytelser emot förestående bestämmelser äro redskap och fångst förverkade, och är bot för nyttjande af finare redskap än här ofvan är bestämdt 15 R:dr för otillåtet kräftfiskande 10 R:dr och för öfverträdelse af hvad i öfrigt genom denna förening stadgas 30 R:dr, allt R:mt; 12) redan befintlig redskap, som icke vore öfverensstämmande med här ofvan gifne bestämmelser, finge begagnas till den 1 Januari 1860; men i allt öfrigt trädde förestående bestämmelser i verkstäl lighet genast efter kungörandet.
Ntd:t8 lVdc//An ^,o/)c>5///o?r //// 7?/^e/§ ^Lä?rc/e/^ an^denc/e ?ret crn^/denc/e //// do^/d/Zs /d/' ^ons/o^c/en / 7/Trc/^öo 2d)^c/e/'// Lc/^-en Äoe/c/m/nr>k L/o/L c/en 2/ Tunnn/v'/ /<§/jo. Hos XonAl. Naj:t Ilar Dess DefallniiiAsliafvande i 8laral>nrg8 Län, jern lil t XronofoAdens i ^Vaclslro töecleiu ansölcninA,' l underdänioliet liemställt, att, i stället för denne8 inneliafvande doliemman ^ mantal lxrono, l>:o 7, Lslijöini - torp i XiFrecl8 8oelien, mu till öostulle för lcemiil-le Xronofoocle un8lus foris Xorporul8- seclermeru Xöjtnunt8-l)08tullc;t viil Xil-lleFementets l lu88ur-Lorp8 lV:o il, 4 osli iX:o 6, 1 muntul Xiono Xuileliv i Xexl)erA8 8oelcen uf HVuci8- 1)0 llurucl, livillcet lrostulle, enligt Xon«t.
Hon förde snart Sigrid in på en biväg genom skogen, och så allt vidare, på stigar långt ifrån de vanliga. Endast med ansträngning kunde Sigrid följa den lilla hastigt framilande gumman, och när den gamla slutligen upplät sin mun och började skratta på sitt ohyggliga sätt, samt prata och sladdra om blod och mord och stundom snattrade likt en anka, stundom grät och åter skrattade, då bäfvade Sigrid och nästan ångrade, att hon begett sig åstad med detta hemska sällskap. Men när hon såg med hvilken säkerhet gumman förde henne fram på skogsvägar och gångstigar, så lugnade hon sig åter och fann, att bättre förare hade hon ej kunnat få. Då Sigrid fattade beslutet att följa med Annika, så skedde det i full öfvertygelse om, att hon, under gummans beskydd, säkrast skulle kunna slippa fram hvar som helst, blott denna sjelf så ville. Men dock ansåg Sigrid sig ej så alldeles säker på gummans goda vilja, dels och mest fruktade hon för att låta henne till sin fördel använda någon af sina trollkonster, ty detta vore ju en svår synd. Hennes ångest för fadren och nödvändigheten att hastigt besluta sig, öfvervann dock hennes tvekan, och hon lugnade sig med hoppet att kunna afhålla gumman ifrån, att för hennes räkning använda något signeri. Så snart Annika började med sitt underliga prat, bäfvade Sigrid åter, men något annat, som skulle förefallit farligt, varsnade hon ej. På de stigar der gumman med fullkomlig kännedom och säkerhet förde dem framåt, möttes ytterst sällan någon menniska. Sedan de vandrande, dels till fots, dels med båt, tillryggalagt en så lång väg, att Sigrids fötter började säga opp sin tjenst, sade mor Annika: "Siså, här är nattqvarteret. Icke är just bädden mjuk, men jag tänker jungfrun sofver utan vagga i natt." Stället var en liten ödslig backstuga, der en gammal gumma bodde ensam. Med af häpnad helt runda ögon, stirrade kojans värdinna på sin gamla gäst, men syntes villigt ordna allt till de vandrandes beqvämlighet, så godt hon kunde. "Jo jo, jungfrun", sade mor Annika, "här måste hon bo så trångt, när hon är nära det stora huset i Åbo.
Borgareståndets privilegier ej mätte werka til hinder! för Landtmannen at fä antaga behöfliga Handtwerkare, samt fritt i Riket afyttra egne och grannars Handaflöjder och yrollucter. ^ Bonde-Ständet, hwars föremäl alltid warit och ännu stall blifwa, at bibehälla enighet och för - Dcrr 26 lJunir. 86 t förtroende emellan de öfrige Riks-Ständen och sig, hoppas, at om än tänkesätten hittils nägon gäng, wid förswaret af egne fördelar, emellan Ständen warit ffiljaktige, skall likwäl det allmänna bemödandet at i män af hwarje Medborgares förmäga bidraga til Fäderneslandets räddning blifwa den föreningspunct, wid hwilken Boäde-Standet desto tryggare hwilar, som något ögonblicks twiswelsmäl aldrig kan hos Ständet upkomma, om den sanna Fosterlandskänsla och wälwilja för Bondeståndet, som wid sa mänga Lilfällen före detta utmärkt ve Med-Ständens förhållande. IIt suyrg. >- klx ?rotocc>I1i. Begärdes pä bordet. Herr Grefwen och Landtmarffalken förestälde at det torde wara nödigt lemna Bon, de-Ständet et swar i conkormits med det bestut, Ridderffapet och Adeln redan förut fattat, at ej widare uptaga detta ämne til öfwerläggning innan Bonde-Ständet tillätit sin Taleman, at underteckna Regeringsformen. Häruti syntes Ridderffapet och Adeln instämma, da Herr lAoratb, Larl ^xsl, anmälde sig at til krotocollec inlemna följande OwtamLn, hwilket han upläste sä lydande:
Arve fick då först känna orons makt, när han hvarje dag fruktade att få höra omtalas Rosenbergs återkomst. Men detta var ännu ringa; snart spridde sig ryktet om Gabriellas sjukdom, och då förmådde han ej längre kufva sin längtan – han måste till Tistelön. Hans mottagande der var ej egnadt att lugna honom. Det bekymmer, som herrskade i huset öfver Gabriellas sjukdom och Rosenbergs uteblifvande, hade nedstämt alla. Till och med Birger, den lugne, bestämde Birger, var upprörd. Men Anton såg ej så illa på Arnman som vanligt; han hade åtminstone inga speord åt honom. Orsaken till denna skonsamhet torde kanske få sökas i hans nya tro, att möjligen hafva misstagit sig om Gabriellas känslor. Hvad som emellertid föreföll Arve serdeles bittert, var det samtal han hade med Erika. Hon, hvilken ansåg ingenting mera orätt, än att kasta en enda tändande gnista i hans hjerta, följde sin gamla plan och sökte på det mest naturliga sätt, genom beskrifningen på Gabriellas sorg och deraf följande sjukdom, gifva honom ett klart bevis på hennes kärlek till Rosenberg. Till en början trodde Arve att Erika öfverdref Gabriellas smärta; han visste ju sjelf hvad han visste! Men allt närmare hon derom ingick, desto troligare blefvo likväl hennes ord. Och då han aldrig anade att Erika skulle vara emot honom, om Gabriella vore fri, måste han ändtligen tro; ty hon kunde ju icke ha något interesse vid att öfverdrifva saken. Hans eget samtal med Gabriella föreföll honom efter hand som en ögonblicklig villfarelse; det hade varit stundens foster, och hon hade troligen ångrat, kanske redan alldeles glömt de ord, hon i nästan för mycket barnslig öppenhjertighet yttrat. Vid klent lynne återvände Arve, och det förbättrades sannerligen icke heller, då han vid hemkomsten möttes af den underrättelsen, att nerffebern utbrustit i en af stugorna. En hel månad förgick, under hvilken ej mycket göromål i tjensten förströdde den unge jaktlöjtnanten, men deremot beständiga rapporter om nerffebern fordrade hans hjelp och rådighet. Men då uthärdade han ej längre att bära andras bekymmer, utan att finna någon lindring i sina egna – han reste åter till Tistelön.
Här svepte den söta myrvinden in herr John Johnstone i ett så bedövande famntag, att han somnade, helt prosaiskt och tarvligt somnade som en bondpojke, vilket han också var, fast litet vriden ur gängorna för tillfället. Han vaknade med en känsla av att surret var så märkvärdigt förstärkt: det lät som om en jättebikupa svärmat alldeles bredvid öronen på honom, och så lärd var inte herr John Johnstone ännu, att han inte visste, att bikupor inte förekom här på myrn. Han satte sig upp och såg Vad tror du han såg? Jo, en brun slagbjörn av största art, tydligen liksom han ute på hjortronfängningen. Om någonsin en björn sett lycklig ut — så var det den björnen. Han satt på stussen och öste hjortron i sig som i ett kar. Pälsen var lätt och yvig, mungiporna uppdragna i salig njutning, ögonen halvslutna, och ur det breda bröstet kom det egendomliga, bikupslika ljud, som särtecknar en björn i solskensstämning. Att säga att herr John Johnstone blev rädd, skulle inte ge det minsta begrepp om hans känslor: han blev helt enkelt död av förfäran. Röra sig vågade han inte; skrika vågade han inte; andas vågade han inte; dra in sina ben vågade han inte — men ligga stilla vågade han ändå allra minst av allt. Så gjorde han en våldsam volt och lyckades verkligen komma bakom »holmens» enda stora sten. Björnen bokstavligen gapade, så bären runno ur munnen på honom! Kunde det finnas någon art av kryp på myrn, som inte han kände till? Och ett så stort till! Han började att vädra — i långa sugande drag. »Alldeles som om han vädrat stek», tänkte Johannes, ty i detta prövningens ögonblick krympte han ihop till Johannes igen. På Scenen Ifrån Salongen! PÅ SCENEN IFRÅN SALONGEN! ELLER HVAD ONKEL BLASIUS SETT MED OBEVÄPNADT ÖGA UNDER 40 ÅR. OKRITISK BERÄTTELSE AF NÉTOB. STOCKHOLM. P. A. HULDBERGS BOKFÖRLAGS-AKTIEBOLAG. STOCKHOLM, ISAAC MARCUS’ BOKTR.-AKTIEBOLAG, 1877.
Detta förhållande fortfar väl ännu, men sedan sistlidna års höst är en 113- Domkyrka, efter en smakfull af Eders Kongl. Maj:t fastställd ritning, under byggnad. Det börjar dock visa sig, alt församlingens invånare, vid beslutet härom, mera rådfrågat sin längtan att erhålla ett värdigt rum för sina andaklsöfningar, än sin förmåga; ty fastän kyrkan ännu ej är halffärdig, äro de samlade tillgängarne redan medlagne och lånevägen beträdd. De halka jemväl under tiden sett sitt hopp sviket, att få kyrkan tillerkände de så kallade Domkyrko!unnorne, hvilka af kronobonden inom Hernösands Stift innehållas, men disponeras till Upsala Domkyrkas underhåll, och jag fruktar med skäl, alt det vackra företaget ej kan bringas till fullbordan, derest ej det allmänna kommer församlingen till hjelp. Stind svall, belägen i provinsen Medelpad, vid Selångersäns utlopp i hafvet, räknar sin tillvaro från år 1624, då dess privilegier af Konung Guslaf II Adolf utfärdades. Invånares antal är 2,104. Likasom Hernösand grundar denna stad sitt bestånd på handel och sjöfart, handtverkerier, strömmingsfiske och jordbruk. Utrikes handel och sjöfart hafva varit i starkt stigande och den årliga exporten är högst betydlig, dels af jern, tillverkadl vid bruken inom orten, men hufvudsakilgast äf trädvaror från skogarne i Medelpad samt några socknar af Jemtland, till hvilka artiklar i sednare åren äfven kommit pottaska. Exporten sker till en del med stadens egna fartyg, hvilkas antal årligen ök a Is och hvaraf 17 st. 0111 1,359 lästers sammanräknad dräglighet blifvit under sednasle 5 åren nybyggda, och i öirigt med andra städers samt utländska fartyg, deribland eli större antal Norrska årligen såsom fraklsökande infinna sig i stadens säkra och beqväma hamn. finlvudsakhgaste importen är salt.