Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men icke för Vitterhetens, icke för Skönhetens skull gjordes dylika lofvärda bemödanden. De utgingo från patriotiska grunder; men dessa voro för det första religiösa, och för det andra politiska. De sednare bevekte Konungen på hans ålderdom, att jemväl i rim strida mot ”the Danske”. Denna stridskrift 12 har fosterlandskänslans värma och värde; men visserligen ej poesiens. Tidehvarfvet ägde ingen annan verklig poesi, än den gamla Folkvisans; hvilken då ännu, med föga minskad kraft, lefde qvar och fortsatte sig; Hennes tonart igenfinna vi ock hos den ende skalden i denna tid, den olycklige Erik XIV; en regentkarakter hardt nära sådan, som om man föreställer sig Tasso på en konungathron. Mästare i hvarje ridderlig öfning, – fäktningens, ridtens, simningens, dansens, – dessutom språklärd, syllogist, mathematicus, stjerntydare, tacticus, målare, vältalare och sångare, var han med allt detta äfven sång-diktare, – i den dubbla meningen af skaldoch tonkonstnär. Blott få af hans qväden – deribland ock ett par andliga, med hans musik – hafva kommit till våra dagar 13. En stor förlust! emedan de samtligen tillkännagifva en den äktaste poetiska anda; ifrån hans hjelte-grafskrifter och hans visa om sin kärlek till Catharina Månsdotter, diktade under hans välmakts-tid, ned till de båda i vår Psalmbok förvarade fromma klagosångerna, den ena diktad kort före hans afsättning, den andra under hans fångenskap. Så lyder hans epitaphium öfver Peder Banér, som med ära stupat i en drabbning mot Danska flottan: Peder Axelson Banér, den ädle man, Adels ära och trohet aktade han; Mer, än vällust och egen välfärd, Gods och skatter och deras värd’. Som en adelig hjelte, vig och stark, Sökte han de Herrar af Dannemark. Ridderligt lät han sin flagga flyga: De fångna skepp skola det betyga. Tappert att strida, det var hans sed: Der striden var starkast, der var han med.
Till och med ruinerna af arkiv, tämpel och bad beröra dem icke på samma sätt som »Livias hus», emedan dessa offentliga paradpalats icke varit människors hem, icke varit ramen om deras förtroligaste och innerligaste lif. Men så stannar den lärde och pekar på en simpel hvalfgång och säger: »Här nedstacks Caligula af Chæreas svärd!» Då breder sig med ens en plötslig liflighet öfver hela sällskapet, och alla hufvud trängas för att se och för att allt efter måttet af inbillningskraft återkalla anekdoten i minnet. Hvarje berättande och beskrifvande ord blir nu ett guldkorn, om hvilket ingen vill gå miste. Och på det vida Forum skall midt bland spillror af konst ingenting så frästa nyfikenheten som stället för talarstolen, och detta ej emedan där finnes något af synnerligt estetiskt värde, utan därför, att Roms historia här stått förkroppsligad i människor, hvilkas skarpa ansikten lefva i hågkomst och hvilkas rasslande ord vi kunna upprepa. En Barnum skulle bjuda många gånger mer för Cæsars genomstungna mantel än för Geromes bild af scenen vid hans bår. Julias sarkofag i Verona, i hvilken aldrig Julia legat, skulle bli hans yppersta kassakista, och finge han förhyra Versailles, skulle han förstå att vinna högsta inträdesafgiften vid dörren till de äkta historiska privatvåningarna, där vi se den trappa, utför hvilken Marie Antoinette flydde barfota, eller den förgylda säng, bredvid hvilken hofvets högsta dignitärer efter ett bestämdt ceremoniel ömsade skjorta på Ludvig XIV. Hur mycket sömnigare genomströfva icke däremot åskådarna Versailles’ långa och tröttande museigalleri, hvilka plundrat slottet på minnen och historisk prägel och hvilka endast tillkommit för att i en kritisk och upprörd tid rädda det hela undan massornas hat mot monarkiska kvarlefvor. Skälet hvarför nutidens St. Denis jämförelsevis lämnar oss kalla är blott ett: kyrkan är restaurerad, den är en similidiamant, grafvarna stå tomma.
Styrelsen borde bestå af Kyrkoherden såsom Ordförande samt ett visst antal, inom hvarje socken valde Ledamöter, benämnde Fattig-föreståndare, hvilka, så vida laga förfall ej visades, skulle i två år fortfara med sin befattning. Styrelsen skulle ega förvalta fattigmedlen, tillse att de nödlidande försågos med underhåll eller arbetsförtjenst, genom ordentlig taxering bestämnia beloppet af de bidrag, hvar och en af församlingens medlemmar borde tillskjuta, sedan de ordinarie inkomsterne visat sig vara för Leliofvet otillräcklige, besörja de fattiges fördelning i vissa classer, jemte uppbörden af fattigmedlen, samt i föregående ämnen fatta beslut, hvilka skulle få på enahanda sätt som Socknestämmobeslut öfverklagas. Bihang till R. St. 1 X Lflgsamt Allm, Besv.- och Oecon.-Mt skottens Betänkande K'.o 54. 2:0. Om Fattig-Föreståndarnes serskilda åligganden: Desse skulle tillhöra den närmare uppsigten öfver fattighjonen, deras skyndsamma bispringande vid sjukdomsoch andra olyckshändelser, bouppteckningar efter dem samt tillsyn, att tiggeri hvarken af dem eller främmande finge öfvas m. m. 3:o„ Om fattighjonens indelning i tre serskilda classer, med afseende på deras mer eller mindre nödställda belägenhet: Till den första classen borde räknas sådane personer, som saknade all arbetsförmåga, till den andra de, sorn egde någon arbetskraft och till den tredje personer, som voro fullt arbetsföra, men genom olyckor blifvit hragte i tillfällig nöd. 4:o. Om Faltig-Cassans inkomster:
Nio 441 att vidtaga sådana åtgärder, hvarigenom de kostnader, som i Länen förskjutas till ersättning af Statsanslagen och förvaltande embetsverk, hädanefter måtte, sednast inom utgången af året näst efter det, hvarunder förskottet tillkommit, varda uti Stats-Verkets räkenskaper upptagna och redovisade. 41 :o Af Revisionsberättelserna inhemtas, att, i anledning af såväl 1841 som 1843 årens Revisorers hos H. Ex. Herr Justitiee-Stats-Ministern framställda begäran om utverkande af Kongl. Majus Nådiga befallning till Direclionen af Seraphimer-Lazareltet att, för inventering genom Revisorerne, hålla tillgängliga säkerhetshandlingarne för alla nämnde Lazaretts tillgångar, Revisorerne från Herr Stats-Ministern emottagit det svar, att en så beskaffad föreskrift icke i Nåder ansetts kunna Directionen meddelas; men då SeraphimerLazarettels fond från Stats-Verket åtnjuter ett årligt anslag af 5,000 R:dr, oberäknadt smärre af allmänna medel inflytande bidrag, och denna fond, ehuru till hufvudsaklig del bildad genom enskilde personers donationer, likväl utgör grunden för en Inrättning, hvars bibehållande i ändamålsenligt skick är för Staten af synnerlig vigt, samt då en fullständig granskning, jemväl från det allmännas sida, af de donerade medlens förvaltning och säkerheten för derutaf meddeldta lån måste anses öfverensstämmande med Testalorernes önskan, helst härigenom beredes en ökad controll å donationernes behöriga användande för dermed afsedda ändamål; så och enär en dylik granskning icke kan med tillförlitlighet verkställas ulan tillgång & fondens samtliga säkerhelshandlingar, få Rikets Ständer hos E. K. M. i underdånighet anhålla, det täcktes E. K. M. i Nåder anbefalla bemälde Direction att tillhandahålla Rikets Ständers hädanefter sammanträdande Revisorer ej mindre räkenskaperne öfver alla under Directionens förvaltning ställda medel, an ock dertill hörande säkerhetshandlingar; dock med undantag af sådana räkenskaper och säkerhetshandlingar, hvilkas öfverlemnande till Revisorerne möjligen kunde stå i strid med vederbörande Testatorers meddeldte föreskrifter. 42:o
Men är det bara säkert att auktionen betäcker dem alla?” ”Ja men, gudskelof, ty de voro icke så stora. Likväl ha vi ingenting öfver, mer än det kammarn innehåller; men nog skall försäljningssumman för detta, sammanräknadt med stora lärfts-väfven, som nu är uppe, förslå till respengar för den färden, som jag tänker på.” ”Hvad, en resa – o, himmel – en verklig resa!” Och liksom genom en förtrollning torkade den sista tåren, som glänste i Blendas öga. Modern nickade. ”Men säg då när vi rest den vägen, hvad skola vi då göra – eller säg först, hvad resa vi efter?” ”Efter lyckan!” ”Åh, min gud, icke kan man ge sig ut efter den så der, mamma, på vinst och förlust?” ”Hvarför icke – ha vi något här, som är säkrare? Jag kan visst väfva bomullslärft och du brodera nattkappor och dukar, men menar du att det räcker till allt, när vi i höst måste från bostället? Och se’n, hvem kan få se dig här?” På detta argument svarade Blenda ingenting, såvida ej hennes blyga rodnad kunde gälla som svar. ”Om salig far fått stanna qvar hos oss, så hade vi naturligtvis lefvat som hittills; men nu är han borta, och det är min pligt att tänka för oss båda.” ”Och hvad har då mamma tänkt?” ”På många saker, du lilla – slutligen beslöt jag mig för en bestämdt.” ”Och det var?” ”Att skrifva till halfsyster min, Regine Sofie i Stockholm. Vi voro goda vänner i vår ungdom, och ehuru hon äfven i sitt andra äktenskap – det första varade icke år och dag – gifte sig till förmögenhet med sin rådman tänk bara, kära barn, en rådman i Stockholm, det måtte väl vara något det så blef hon ändå aldrig högfärdig mot mig (nånå, han var icke adelsman heller såsom min gubbe), utan skref mig till i långlig tid hvart och hvartannat år tills hon på de sista alldeles upphörde.” ”Och till henne vände mamma sig?”
Hästen hade stora björklöfsruskor i seldonen. Nu först erinrade sig Tomas, att det var midsommarafton. Och Märta hade senast skrifvit, att hon kanhända skulle komma in på midsommaraftonen för att göra uppköp. Hon skulle väl köpa några midsommargåfvor åt syskonen ... Några små trumpeter ... Tomas reste sig. Han visste icke hvart han skulle gå, men han måste röra på sig en smula. Han var rädd att han kunde somna, om han satt kvar längre. Hvar skulle han kunna träffa Märta? Det hade han ingen aning om. Han dref långsamt omkring på de skuggiga gångarna i parkens norra del. På en soffa under en fläderbuske med grönhvita blomkvastar satt ett mycket magert gammalt fruntimmer med händerna i kors och blinkade mot solen. En flaska eau-de-cologne stack upp ur den grönaktiga sammetsridikylen, som en gång varit svart. Hon satt där och nickade och blinkade ... Tomas kände med ens en häftig lust att sitta just där detta gamla fruntimmer satt, under denna blommande fläderbuske, sitta där och blinka mot solen och se ut öfver all den sammetsmjuka grönskan. Om hon ändå ville resa sig och gå! Hon hade säkert suttit där i flera timmar. Skulle det inte kunna intressera henne att se, hur det ser ut i den andra ändan af Humlegården? Tomas gick förbi henne; efter ett par minuter vände han och gick samma väg tillbaka. Soffan stod tom. Det gamla fruntimret gick på darrande ben vägen nedåt, stödd på sitt grönaktiga paraply. Nu hade hon också en liten hund med sig; det var samma lilla hund, som för en liten stund sedan hade kommit fram till Tomas i vattenbutiken och fått tre pepparkakor. Tomas satte sig under den blommande fläderbusken. »Det är visst en lyckodag i dag,» tänkte han. »Jag behöfver ju bara önska en sak, så går det strax som jag vill.» Det var lugnt och tyst. En domnad efterton af gatornas och torgens buller trängde fram, aflägsen och främmande som från en annan värld. Vinden gnolade något för sig själf i de stora, gamla träden, ett långt stråkdrag, som svällde ut och tynade af och somnade bort.
Men nu, Gunnar, låt oss rådreparerat denna förlust. Nu förefaller det omöjligt. » göra! Hvilket är bäst? Skall jag söka en plats De aflägsnade sig, och Gunnar hörde ej mera. som lärarinna? Jag är tyvärr ej skicklig, jag Var det om hans far de talade? Idun Stockholm, N:r 46 (309) Prenumerationspris pr år: Idun med Modetidning och kolorerade planscher kr. I d u n m. Modet, u t a n kol. pl. a Idun ensam ' • Fredagen den 17 november 1893. Byrå: K l a r a v. Redaktör och FRITHIOF Träffas å b y r å n kl. 12 — 1. Allm. D e la Grange. Utgifningstid: hvarje helgfri fredag. Linck. G. Carlsson, hvilken förbindelse dock uppl ö s t e s 187; &gt;. I förslå äktenskapet ä g d e fru Linck en dotter, åt livars sorgfälliga uppfostran h o n med en moders hela ömhet h ä n g a f sig. För att bereda dottern ett nöje, började fru Linck kläda sina tankar i ordets form — smärre berättelser eller bilder ur lifvet, o c h det var flickans h ö g s t a glädje, när m o d e r n själf uppläste dessa för henne. Alla hennes omsorger om dottern voro dock förgäfves, ty vid nitton års å l d e r u t s l o c k n a d e den svaga lifsgnistan. För att i någon mån mildra denna sorg, började E m m a Linck att, mera än dittills, sysselsätta sig m ed skriftställen. Th. Körner. maner » Förskjuten » och » På skilda vägar ». Tyvärr följde h o n icke detta råd. Denna, sommar tillbragte hon i Schweitz, i Lucerns natursköna onigifning. Öfver sin efterlämnade förmögenhet har d e n b o r t g å n g n a bestämt på ett sätt, som hedrar hennes minne. Minnen.
D, hvarefter ständig inqvartering in natura skall utgöras, tillika med hvad de, under rubriken ”underrättelser, ” meddelade föreskrifter i i, 2, 3, f\ och 5 punkterne innehålla. Hvad härefter angår inqvartering i contant; så befinnes: att, enligt 1720 års Inqvarterings-Ordning bestods, inberäknadt stallrum för hästar: Inqvartering Ersättning för säng. För Generalspersoner eller Öfverste Dal. Smt. g(> 36 „ öfverste-Lieutenant och Major — 60 24 „ Capitaine . , - . , . — 36 iS , Subaltern ... i .. — 24 12 „ Under-Officer . —- 12 Q „ Corporaler och gemene ... — 6 7F alt Stats-Contoret, med gillande af den i förslaget uppförde indelning af 6 Glassar, ansett följande beräkning kunna antagasr Gift Ogift. För Generalsperson oeh Öfverste . , Öfverste-Lieutenant och Major „ Capitaine ... Under-Officerare , Corporaler och öfrig gemenskap Kostnaden för säng och sängkläder Officerare att Kongl. Majrt deremot i Nåder funnit', att inqvartei ingen, då dénr contant utgår, bör bestämmas i 8 Classer, utan skilnad eller afseende på om den inqvarteringsberättigade är gift eller ogift, nemligen; */ Classen. Öfverslar ooh Commendanter Ridr 4oo::— servicen in beräknad till R:dr 20:—■■ 2 Classen. Be sv.- och Oecon.-Utsk. Betänkande N-o \5. 3 Classen. Majorer R:dr 200: 4 Classen. Capitainer med vederlikar . •—• 80: 5 Classen. Lieutenanter med dito . —. 5o: 6 Classen. Under-Officerare med dito . ■—• 2— •—• 8: —* y Classen. Corporaler med dito . — 8: — * —• 1:8. 8 Classen. Manskap med dito . — 6: >— 1: 8.
Ty oberäknadt den lindring i rustningsoch roteringslungan, som Jemtland sedan år 1828 fått åtnjuta, dels genom den effektiva styrkans förminskning till 800 nummer, samt fördelandet på dessa nummer af de icke rekryte - Stals-Utskottets Utlåtande M 30. 17 rekryterade 200 rotarnes vakans-afgift, dels ock genom lid efter annan beviljade kontanta anslag af statsmedel, har, i följd af den nya är 1831 skedda roteringen, till hvarje rote nu blifvit anslagne i stället för endast 2% tunnland, samt, pä sätt förut omförmäldt är, provinsens bidrag med manskap till landets försvar förändrats från 100 beridna och 1,048 oberidna, eller tillsammans 1,148 nummer till 200 beridna hästjägare och 323 fältjägare, eller tillhopa 723 man; hvarförutan denna ort, såsom ersättning för de, enligt äldre indelnings-verket bestådda, men nu mera till Statsverket indragna hernmansräntor, afradspenningar m. m, erhållit ett årligt kontant stats-anslag, stort 9,800 R:dr banko. Vid sådant förhållande och då härtill kommer att rotehållarne i Jemtland tillika fått sig anvisadt ett belopp af omkring 38,000 R:dr banko, derigenom alt Jemtlands s. k. reservmedels-kassa, — egentligen bildad i Konung Carl XI:s tid af vissa ograverade räntor i Medelpad, hvilka då, i anseende till den svaga rustningsräntan, anvisades rustbållarne, »för att sätta Jemtlands kavalleri-kompani i så fast stånd, att icke någon felaktighet skulle blifva vid en och annan afgång», men hvars kapital, ehuru afsedt till rustbållarnes nytta, likväl, enligt Kongl.
Rikets Ständer instämma också fullkomligt i den, vid samma tillfälle, yttrade och af dagliga erfarenheten allt mer och mer bekräftade åsigt, i afseende å dessa förhållanden, hvilka måste föranleda en för allmänna penninge-rörelsen i så många fall menlig olikhet i begreppen om fastigheters, varors, arbets-biträdens och fordringars uppgifne värden. Sedan de omvexlingar och förändringar, Rikets egentliga mynt under långliga tider varit underkastadt, numera, efter realisationens verkställighet, upphört, och detta mynt för framtiden vunnit en, efter all sannolikhet, orubblig stadga, anse Rikets Ständer det icke längre böra uppskjutas, att äfven undanröja den obestämdhet i myntets benämningar, som utgör ett ännu qvarstående minne af fordna Ständers stridiga beslut, angående bestämmandet af delta mynts rätta värde. Rikets Ständer våga dessutom, med serskildt fästadt afseende å innehållet af E. K. M:s Högslberörde Nådiga Skrifvelse, föreställa sig, att de betänkligheter numera upphört, som hindrade E. K. M. att, samtidigt med ett för den större allmänheten till utseende nästan helt och hållet okändt metalliskt mynts återutgifvande, bifalla någon ändring i detta mynts gamla beräkningssätt, samt tro sig för sin förmodan i detta hänseende jemväl kunna hemta stöd af den vid sista Riksdagen af E. K. M. föreslagna åtgärd, den äfven Rikets Ständer då vidtogo, såsom ledande till det af Rikets Ständer åsyftade mål, att nemligen de nya Banco-sedlarnes valörer faställdes på ett sätt, som, medelst deras sammanfattande i Riksgälds-sedlarne motsvarande summor, underlättade bruket att begagna sistnämde räknesätt. Af dessa anledningar få Rikets Ständer nu hos E. K. M. förnya förrberörde underdåniga framställning om. införande af ett ordnadt och bestämdt myntsystem, hvarvid Rikets Ständer anse, att de med ett dylikt myntsystem afsedda stora och allmänna fördelar skulle till cn hufvudsaklig del .förfelas, så vida icke samma enhet fastställes för det egentliga myntvärdet, som för det allmänna räknevärdet.
Jag hemställer nu om det icke vore mesquineri, att begära ett så obetydligt bidrag af Brödrafolket, och om det ej vore noblare eller värdigare Svea Rikes Ständer, att ensamme utgöra detta anslag. Grefve von Schwerin, Fredric Bogislaus'. Innan jag går att underställa Ridderskapet och Adeln min tanka, rörande det beslut, som i förevarande ämne kommer att fattas, anhåller jag att få yttra några ord i anledning af hvad Hans Excellence Herr Grefve Mörner nyss anfördt. Herr Grefven har gifvit sin förundran tillkänna deröfver, att en annan ledamot yttrat, att någon ledning i detta ämne bordt Riksens Ständer lemnäs af Regeringen. Jag ämnar nu ej utlåta mig, antingen en sådan ledning bordt eller icke bordt lemnäs, utan blott nämna huru fordom vid så_ dane tillfällen tillgått. Vid 176g års Riksdag gaf Kongl. Maj:t Riksens Ständer tillkänna, att Hertig Carl behof de för sin helsa? skull besöka i Den 11 April e, ml baden i Achen, och att Hertig Fredric Adolph önskade få göra sin Broder sällskap. Af denna anledning beslöto Riksens Ständer att erbjuda 25,ooo R.dr Hamburger Banco åt hvardera ArfFursten. Detta skedde således efter en ledning från Regeringen; vid samma Riksdag tillkännagåfvo Riksens Ständer, att derest KronPrinsen ville besöka främmande länder, hade de för sådant ändamål gjort ett anslag af 5o,ooo Rjdr Hamburger Banco, hvarvid de likväl fästade den önskan, att resan måtte ske incognito, till vidsträktare utgifters besparande. Skillnaden emellan KronPrins Oscars q eli KronPrins Gustafs • resekostnad bestod deruti, att den sednare var pa förhand bestämd. Jag vet ej med visshet beloppet af den förra; men den synes vara 2§ gånger så stor som 176g. Hvad Brölloppsgärden beträffar, så var den bestämd 5 år förut, eller af 1766 års Riksens Ständer. Den anslogs ganska stor, 5 å 4 gånger större, än den StatsUtskottet nu uppgifvit.
Att förstöra den nya författningen och dess verkan kan icke vara någons mening. Endast för att kunna bereda möjlighet för dess tillvaro, och att icke någon orimlighet af densamma skall uppstå har jag yrkat afgiftens förhöjning. Hr Printzensköld: Lika med Hr von Hartmansdorff anser jag, att sä många bevis för den ifrågavande författningens oduglighet, för att begagna den värde talarens uttryck, vara för handen, att något i detta afseende icke återstår, att anföra. Men dä Gr. Gyldelslolpe har försvarat den i samma författning bestämda afgift af 4 ndr på den grund, att Regeringens ledamöter bättre borde känna huru stora afgifter, som för föreningen erfordras, än den motionär, som gjort förslag till afgiftens förhöjning, sä har jag, pä denna Hr Gr:ns anmärkn. ansett mig böra lemna det svar, att, så vidt mig är bekant, Regeringens ledamöter icke äro eller varit handlande, hvaremot motionären såsom ledamot i en handelsförening, följaktligen måste ega sakkännedom i denna fråga. Till detta svar kan afven läggas, att om Regeringen bordt känna förhållandet i förevande fall, hade hon också hort känna det, i hvad angår guldsmedsyrket m. fl. Nu hafva likväl en motionär och en ledamot af delta Stånd visat en författningens oriktighet i detta afseende och man kan deraf sluta, att Regeringen icke egt bättre sakkännedom, i det ena än i det andra fallet. Jag tillstyrker bifall ä motionärens förslag. Då nu Hr Gr. o. Landtm, framställde att Hr Lillbergs motion, hvartill Utsk. afstyrkt bifall, innefattade, i den del, hvartill Frih. Cederström yrkat bifall, att den till handelsföreningens kassa enligt 24 § bestämde afgiften borde höjas från 4 lill 10 ndr; anmälde sig och yttrade Gr. Gyldenstolpe: Jag hade trott, att Frih. Cederström grundat sin åsigt på Hr Malmstedts reservation, och i sådant fall får jag upplysa, att den innehåller någonting helt annat, än Hr Gillbergs motion. Den 5 Juli e. rn. 547 Frih. Cederström: I anleda, af Gr.
Då likväl den nödställdes belägenhet ej af lagstiftaren finge förgätas, syntes omförmälda förslag, som åsyftade mildring i denna belägenhet, äfven höra behjertas. Utskottet har tagit dessa motioner, tillika med de yttranden, hvartill Herr Hjertas framställning hos Ridderskapet och Adeln föranledt, i öfvervägande; och ehuru till stöd för räntans frigifvande kan anföras, att enär ränta i sjelfva verket ej är annat, än ersättning för begagnandet af försträckta medel, skäl icke saknas för den åsigt, att det i förevarande fall, likasom i andra kontrakter, hör vara öfverlåtet åt de kontraherande att om vilkoren sig emellan öfverenskomma; likväl och som det är högst tvifvelaktigt, att omförmälda frigifvande skulle leda till sänkning af den allmänna räntefoten eller medföra de fördelar, som med framställningen i denna del åsyftas, hvaremot med visshet synes kunna antagas, att dylik sänkning ej kan inträffa i annan händelse, än att tillgången på penningar är ymnig och att ett motsatt förhållande skall uppdrifva räntan, samt deraf följer, att den i förevarande hänseende föreslagna förändring skulle i ytterligare grad öka de menliga verkningarne af den i landet för närvarande rådande allmänna penningeförlägenheten och åstadkomma en vådlig rubbning af förhållanden, som grundats på förutsättning om ett fortfarande skydd af det stadgande, hvars borttagande blifvit yrkadt, anser Utskottet vidare skäl ej erfordras såsom grund för det omdöme, att berörde förändring ej bör, åtminstone i närvarande tidpunkt, ega rum. Men lika litet, som Utskottet anser en obegränsad frihet i omförmälda hänseende kunna för närvarande medgifvas, lika litet synes någon inskränkning i lagens ifrågaställda bestämmelse kunna komma i fråga. Det för en sådan inskränkning anförda skäl, att jordens afkastning bör utgöra grunden för räntebestämningen, kan Utskottet icke godkänna; och den skuldsatta allmogens belägenhet synes destomindre kunna åberopas till stöd för inskränkningen, som lagstiftaren icke lärer ega att förändra de vilkor, hvarunder redan ingångna förbindelser tillkommit.