Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Att så väl Ordf:den för plenisammankomsterne, som AfJelningsCbeferne, icke blott skulle vara tillåtet, utan såsom skyldighet ålagdt, att, i förekommande nya, eller vigtiga fall, inhemta Depart:tsChefens åsigt, dock utan rubbning eller förminskning i förstnämnde embetsmäns rättighet att beslut fatta och för detsamma allena ansvara; Att ArméeFörvaltningen och dess serskildta afdeln:r skola, liksom KrigsColhm nu har sig anbefallt, till K. M. i underd:het eller till Chefen för Landtf:sDepart:tet, efter den anvisning som i remiss eller skrifvelse innehålles, afgifva alla de utlåt:n, utredningar, rapporter eller förslag, som kunna infordras, antingen på bestämda tider, eller tillfälligt; Att, vid ärendernas behandling på afdelmne, annat protokoll icke må erfordras, än att Afdeln:sChefen, i den af honom förda listan, som uptager hvarje måls ordningsnummer, datum och rubrik, tillika med dagen då det blifvit afgjordt, införer, med eller utan hänvisning till bandlingarne, det af honom fattade beslutet; Att, då ärendet påkallar utgående expeditioner, en eller flera, beslutet skall fullständigt skrifvas på akten och, innan densamma till Sekretm aflemnas, vara utaf Afdeln:sChefen undertecknad; samt Att, då utdrag af prot. begäres, sådant, på embetets väg nar, af Sekreteraren, eller den expeditionshafvande Notarien, meddelas i öfverensstämmelsemed handlingarne samt det å dem tecknade och Kansliet derigenom delgifna beslutet. Beträffande slutligen den med nya organisationen förenade årliga kostnad, åberopas det upgjorda Förslag till A/löningsStat för ArmeéFörvaltningen, hvilket härmed öfverlemnas, för att, jemte sjelfva organisationsförslaget, i grundlagsenlig ordning granskas, pröfvas och godkännas; varande uti denna stat lönerne och arfvodena uptagna till enahanda belopp, som för samma eller motsvarande beställningar inom KrigsColhm är upfördt uti det K. M:s Nåd. Propos. ang:de
På hemvägen från thinget mötte Rut en frände, som kom från Norge, för att säga honom, att hans broder var död och att han måste vara personligen tillstädes för att utfå arfvet. Nu uppstod villrådighet, ty brölloppet borde enligt Isländsk sed hållas inom året efter förlofningen. Rut red till Mård och fick löfte, att Unn skulle vänta på honom i tre år. De blefvo sedan gifta och som jag redan omnämnt skilda. Denna fadrens sjelfrådighet öfver dotterns hand och öde bar ej alltid goda frukter. Det kom efter några års förlopp en man att fria till Höskulds egen dotter. Det tillgick på samma sätt och först när friaren ridit bort, fick Hallgerd höra om öfverenskommelsen. Hon var missnöjd med partiet och det dröjde ej länge, innan hon vållade sin makes död. Hon vände derefter hem till fadren och snart kommer en ny friare. Nu tillfrågades hon om sin vilja och gifver sitt ja. Giftermålet firades med ett stort gästabud, som hölls af brudens fader eller af brudgummen. Hustruns rättigheter berodde, som nyss antyddes, i viss mon af särskild öfverenskommelse. Det ansågs bra gjordt, om mannen gaf henne rätt att råda inomstocks, d. v. s. i huset, öfver allt som hörde till hushållet. Hon kunde icke fordra en sådan rättighet. Af de anförda exemplen synes det, som om allenast eller förnämligast en klok beräkning ledde friarens steg. Det var icke alltid så. Den varma kärleken, hjeltesångerna skildra, hörde icke till mythen allenast. Sagorna förvara många prof på en sådan, som det ej är tillfälle här att omtala. I dem finna vi ock ganska ofta, att hustrun egde en aktad plats i huset, hur hennes inflytande gälde mycket, att hon verkligen njöt den rättighet, som ett hennes namn, eyrarúna, antyder, att i mannens öra hviska sina hemligheter eller i sitt eget mottaga hans. Hennes vanliga namn var husfröja.
Hofrättens behof anskaffade stolarne, icke allenast blifvit gjorda efter betydligt större modell och med höga ryggar samt stoppade och skinnbeklädda i sitserna, utan äfven försedda med skinnbeklädnad på ryggarnes framoch baksidor, och att då stolarne vore af ek och kunde antagas blifva af mer än vanlig varaktighet, den erlagda betalningen icke syntes vara öfverdrifven, samt, beträffande silkesfransarne och tofsarne, att dessa blifvit anbragta å gardiner af blått siden, hvilka för Kongl. Hofrättens öfver Skåne och Blekinge båda sessionsrum anskaffats, och att om ock gardiner af mindre kostbara ämnen skulle kunnat uppfylla ändamålet, kunne Hofrätten dock vid anskaffandet af ifrågavarande gardiner med tillbehör ansett sig böra fästa afseende ej allenast på den större varaktighet, som med materialier af sådan beskaffenhet som ifrågavarande vore förenad, utan ock å den prydlighet, som uti en Öfver-Rätts sessionsrum icke vore olämplig, äfvensom å den genom berörda åtgärd vunna öfverensstämmelse med rummens utseende i öfrigt. Utskottet har, oaktadt hvad sålunda blifvit anfördt, lika med Revisorerne funnit en större sparsamhet med de, till icke visst belopp begränsade expensmedlen, än i förevarande fall egt rum, vara både önskvärd och möjlig samt får, tillvinnande af ett sådant syftemål, föreslå, att Rikets Ständer måtte uti underdånig skrifvelse anhålla, att Kongl. Majit täcktes i nåder anbefalla vederbörande att i dylika hänseenden för framtiden med expensmedlen iakttaga all möjlig sparsamhet. § 25. (1864 års Eev.-ber. pag. 148 och 149. Uti. pag. 343—358.)
Baronen var icke mera i den sinnesförfattning, att han kunnat höra Haralds sednare tal. Han låg på den rankiga soffan i en sådan belägenhet, att han när helst, utom nu, väckt deltagande och medlidande. Försvunnen var ögonens eld; de stirrade vildt i sina hålor; håret reste sig borstlikt och vildt; munnen fradgades och knäna arbetade matt. Harald var den förste, som märkte hans tillstånd och han sade mildt: – Bären baronen bort till de rum, som ännu må vara hans. Skicken genast efter läkare, så framt ej detta tillstånd snart går öfver; och sköten baronen ömt; det är en gammal man och dertill er husbonde. Voro dessa ord sagda af ädelmod eller för det han fruktade, att vansinnets natt skulle beröfva honom hans offer? Snart få vi se bevekelsegrunden. Allt tjenstefolket utom Amalia försvann, men kammarjunkaren och hans syster kunde icke draga sig tillbaka. Kammarjunkaren tog till orda: – Tror herr magistern ... förlåt att jag ännu kallar er så, att jag hade någon del i detta? – Jag vill icke tro någon om ondt, numera, sedan jag nödgats tro och veta, att så mycken ondska kan finnas hos en enda. Emilie v. Assars känslor hade under allt det förfärliga, hvartill hon varit vittne, antagit en ny och fremmande gestalt. Förvirrad och ovanlig steg hon fram till Harald och tog hans hand i sin. Hon yttrade sakta ord: – Harald Thalberg, Henrik Henning, tro ännu en om ondt ... mig. Det var jag som eggade min bror att gå till det yttersta. Och verkan deraf har varit förfärlig. – Nej, min syster; jag lydde dig icke fullkomligt denna gång. När baronen gick hit upp, hoppades jag ännu träffa Irene dernere, och då hade jag medgifvit det hon litet förut så skönt bad mig om ... att försaka dottren, men skona fadren. Det visste baronen icke af; då hade han väl ej handlat, såsom han handlade. – Tomma tröstegrunder, Emil; ty derest baronen ej funnit Irene häruppe, så hade du ändå funnit mig dernere och jag skulle sökt att åter bearbeta dig till det onda.
M. MELLIN. E. G. BEING. H. F. CEDERGREN. A. V. SUNDBERG. Lunds Domkapitel den 18 Februari 1852. ./. A. Quiding. Utdrag af Lunds Domkapitels protokoll den 13 November 1850. §• 14. Med anledning deraf, att den utaf Rektorn vid Ystads skola, Magister P. S. Wåhlin, ingifna redovisning för de, genom Kongl, cirkulärbrefvet den 6 Juli 1849, påbjudna terminsafgifter med 5 R:dr banko af hvarje, .icke medellös, yngling för förflutna läsåret, det inhemtades, dels att 4 R:dr banko blifvit af samma medel utbetalda till den vaktinästaré, sorn uppburit af de icke frivilligt betalande denna afgift, dels att tvänne ynglingar J. Svenssons och J. Lembkes målsmän vägrat afgiften°erlägga för sistliden vårtermin, — 363 — beslöt Konsistorium meddela Rektor Wåhlin, att, hvad angick det åt vaktmästaren utbetalda arfvode, Konsistorium förmodade Kongl. Kammarrätten icke komma att detsamma godkänna, men att Konsistorium ville, då det redan vore utbetaldt, för sin del, låta dervid för denna gång bero, samt att, beträffande de uppgifna ynglingarnes tredskande målsmän, Rektor Wåhlin ägde att hos Magistraten på stället begära handräckning till afgifternas uttagande och kostnadsfria tillhandahållande åt Rektor, som för framtiden alltid hade denna utväg till erhållande af de stadgade afgifterna af dem, som på utsatt uppbördsdag desamma icke erlade, hvarigenom allt arfvode för uppbörden, som i författningarne icke är medgifvet, kunde undvikas; och böra de nu ifrågavarande tvänne tredskande målsmännens afgifter uti näst afgifvande räkning redovisas; hvarom allt Rektor Wåhlin, genom utdrag ur detta protokoll, skulle till efterrättelse förständigas. Ut supra. In fidem J. A. Quiding. Öfverståthållare», med öfverlemnande af elt från Stockholms Stadsnåmnd infordradt underdånigt utlåtande.
Den af Stats-Utskottet slutligen gjorda anmälan, alt, efter afdrag af de föreslagne utgifterne, Handelsoch Sjöfarts-fondens inkomster lemnade ett öfverskott af 107,474 R:dr 4° hvarmed bereddes minskning uti Statsbrist-summan, har inom samtlige Riks-Stånden framkallat anmärkningar, dels att den Kongl. Majit af Rikets Ständer förut raedgifne dispositionsrätt öfver berörde öfverskott icke borde Kongl. Majit afhändas, enär det vore högst angeläget, att Regeringen, för oförutsedda fall, serdeles unde* krigstid , hade till sin disposition nödige tillgångar för handelns skyddande, hvilkas belopp ej kunde på förhand beräknas, och då i alla fall både inkomsten och utgifterne berodde af tillfälligheter, så att något bestämdt år^ ligt iStais-TJIskoltets Utlåtande, Nio 4^16, 13 ligt öfverskott ej kunde beräknas, dels ock, i Öfverensstämmelse med hvad liär ofvan vid andra punkten är anfördt, att afgiften måtte nedsättas, så att den blolt lemnar tillgång till de nödige utgifternes bestridande, men något öfverskott, till fyllande af andre Statsbehof, icke deraf komma att beräknas. Då Utskottet föreslagit Rikets Ständer alt på Stat uppföra alla de af Kongl. Maj:t, i och för handelns skj^ddande, å Handelsoch Sjöfarls-fonden anvisade utgifter, samt den inkomst, som af handelsoch sjöfarts-afgiften bör tillkomma Staten, måste kunna och böra på förhand beräknas lika med den, som förmodas inflyta genom Tull-uppbörden, hvarpå nämnde afgift är helt och hållet grundad, hvarförutan den nu ifrågavarande framställningen endast afser beräkning af det resultat, som skulle uppkomma genom Rikets Ständers bifall till hvad Utskottet uti det föregående af Betänkandet hemställt, i afseende å framtida reglering af nuvarande Handelsoch Sjöfarts-fondens inkomster och utgifter, anser Utskottet sig, i anledning af dessa anmärkningar, endast böra åberopa, hvad uti 2:dra punkten af delta Utlåtande är yttradt, i fråga om, till hvad belopp handelsoch sjöfartsafgiften bör beräknas och utgå.
Åtskillige officerare fattade likväl det beslut, att genast begifva sig till Umeå, dit de ock lyckligen ankommo; men många hindrades derifrån, i brist dels på penningar, dels på hästar. Major Sunn vid artilleriet, underrättad om Ryssarnes återgång öfver Qvarken, hade visserligen kunnat frälsa det till Savolaks-brigaden hörande artilleri, som stod under hans befäl, och hvartill han äfven blef uppmanad; men honom felade beslutsamhet, kan hända ock, såsom Hesselius uppgifver det, en god vilja. Öfverste Palmfelt tjente vid Åbo läns regemente, och under Finska härens första återtåg hade en stor del af detta regementes officerare lemnat sig efter, under förebärande af sjukdom. Ingen enda officer vid Savolaks brigaden blef på sådant sätt efter; ty äfven de insjuknade följde med arméen.] Under det grefve Cronstedt och general Schuvaloff tvistade, huruvida något af det som tillhörde fjerde brigaden, kunde inbegripas under Kaliks konvention, transporterades, med all drift och verksamhet, alla de emellan Umeå och Ratan liggande effekter in till Umeå; men hvad som fanns uti Skellefteå, bestående af sjö-artilleri, gevär och något krut, kunde, för brist på hästar, ej bortföras. Grefve Cronstedt befalte derföre öfverste-löjtnant Furumark, som fått befälet i Skellefteå, att der söka försvara sig; men skulle han blifva anfallen af en öfverlägsen fiende, borde han draga sig tillbaka till Löfånger, ungefär fem mil derifrån, hvarest voro förlagde omkring 200 man af Savolaks jägare, dem han ägde att begagna till sin undsättning, samt sedan vidare återtåga till Umeå. Svenska styrkan i Skellefteå utgjorde ungefär 650 man, inberäknade 20 volontärer och 28 dragoner. Skellefteå ligger femton mil norr om Umeå, dit tvenne vägar leda: stora allmänna landsvägen, och en annan, genom Burträsk, hvilken invid Gumboda, sju och en half mil från Umeå, förenar sig med den förra. Hafsisen kunde ännu denna tid begagnas, både af infanteri, kavalleri och artilleri; denna omständighet gjorde Furumarks ställning svår och osäker.
Har den, som annan bortfört, efter ty i 6 § sägs, tvungit honom till främmande krigseller skeppstjenst, eller eljest i tvångstillstånd honom försatt; dömes till straffarbete från åtta till och med tio år. Föröfvar man sådant brott emot annan utrikes, utan att hafva honom dit fört, såsom i 6 §sägs; vare straffet straff arbete från fyra till och med sex år. 8 §. Den, som olofligen bemäktigar sig och från föräldrars eller annans vård skiljer barn, som ej fyllt femton år, ehvad det sker med barnets vilja eller ej, dömes, när barnet ej ur Riket föres, till straffarbete på högst två år. Sker det för att begagna barnet till tiggeri eller att det eljest (ill vanart öfva; då skall till straffarbete från två till och med sex år dömas. 36 18 Kap. 9 §. Hvar, som olofligen, genom inspärrande eller fängslande eller annorledes beröfvar någon friheten, dömes till straffarbete på högst två år. Har, genom sådant brott, friheten varit öfver år och dag någon beröfvad eller har den, mot hvilken brottet begicks, lidit svår misshandel; då må till straffarbete från två till och med fyra år dömas. 10 §. Nu har någon, för förment brott, annan utan laga skäl gripit: skedde det ej af argt uppsåt, och blef med den gripne så förfaret, som om laga häktning stadgadt är; då skall till fängelse eller böter dömas. 11 §. Gör man misshandel å annan, för att tvinga honom till bekännelse i någon sak; dömes till straffarbete på högst två år. Är brottet med synnerligen försvårande omständigheter förenadt; då må till straffarbete från två till och med fyra år dömas. 12 §. Tager man qvinna med våld och, mot hennes vilja, med henne öfvar otukt, eller tvingar man henne dertill genom hot, som medförer trängande fara för lif eller helsa; varde dömd till straffarbete från sex till och med tio år. Får qvinnan af den gerning svår kroppsskada; då skall till straffarbete på lifstid dömas. Ljuter qvinnan deraf döden; miste gerningsmannen lifvet. 13 §.
Med fullkomligt gillande således af den inslagna rigtningen, anser jag likväl att en och annan detaljbestämmelse snarare skadar än gagnar. Såsom sådana tillåter jag mig att anmärka, för det första att bränvinstillverkningen är bunden inom vissa terminer och för det andra att bränvinstillverkningsafgiften skall erläggas förskottsvis. Härtill kemmer äfven att ingen utförselsuppmuntran — inga exportpremier — eller hvad man vill kalla det, förefinnas. Oberäknadt att, hvad de tvänne första af dessa bestämmelser beträffa, ingen enda näring inom landet är underkastad någonting motsvarande, tvinga desamma dessutom bränvinsproducenterna in i en onaturlig ställning så väl till sjelfva tillverkningen som till sin egen affärsställning, hvarur de, med bästa vilja, icke kunna draga sig med mindre än att snart sagdt på ett onaturligt sätt uppjaga och anstränga tillverkningen. Sedan de anmält sig och erlagt skatten, nödgas de till hvad pris sorn helst att låta bränvinspannan rinna — natt och dag — för att, som man säger, helskinnade komma ifrån affären. Hela rörelsen får derigenom något feberaktigt. Producenterna sätta oftast på den hela sin ekonomiska existens. Genom att bindas vid vissa terminer och ej sjelfva få välja för sig lägliga tider, förmenar man dem hvarje sjelfständig, nyttig och klok beräkning. Vore näringen i detta fallet fri skulle säkerligen mycken spanmål, till följd af under handen skeende prisomvexlingar, säkerligen icke förvandlas till bränvin, utan afyttras sådan den är. Har man erlagt bränvinsskatten, för hvilken man i de flesta fallen torde hafva inkastat sig i rätt dubiösa och förvecklade affärer, finnes ingen återgång. Man måste — vare sig man 388 Motioner i Borgare-Ståndet 1865. N:o 159. föröfrigt efteråt ångrar sig eller ej, begagna sig af terminen och förvandla så mycken spanmål som möjligt till bränvin. Det är den enda räddningsplankan. Min och mångens öfvertygelse är den, att alla för hvarje näring, hvilken den än må vara, orättmätiga och orimliga föreskrifter och intrång i väsendtlig mån äro skadliga.
Jemnlikt Rikets Ständers Beslut vid Riksdagen i Stockholm Arén 1809 och 1810, samt, i enlighet med Kongl. Maj:ts till Fullmägtigc aflålne Nådiga Skrifvelse den 3 October 1811 , äro nedannämndc Cassors tillgångar, hvilka varit ställde under Kongl. Krigs-Gollegii förvaltning, till Riksgälds-Contoiret aflcmnade, nemligen: 1:0 Arméens Organisations-Cassa : hvars Tillgängar , vid skedd atlevcrcring , utgjordes af : Utlånte Capital Rd. a3,i5o. Contant samt KrigsCommittécns Invisningar 11,417:39 m. ‘ 34,367: 3g. 10. 1:0 Skånska HingstPremie - Cartan : hvars tillgångar, vid afleverclingen, utgjordes af: Utlånte Medel Rd. i5,332:i6.— Contant samt Kongl. Krigs-Committécns Invisning 3,3q9 34. a. tS a 2 3:o Allmänna Hingst-medcls-Cassan: hvars tillgångar, vid aflevcreringen, utgjordes af utlånta medel 37,008: 35. 3. 4:o Artilleri - ExercitiimedelsCassan: hvars tillgångar, vid afleVereringen, utgjordes af: Upplupne Räntor samt Kongl. Krigs-Commit téens Invisningar . 2,372: 4. 7. ,/ 3 Tillhopa B:co Rd. 112,604: 5. 6. k desse 112,604 R:dr 5 sk. 6 r:st. skall, enligt Reglementet för Riksgälds-Contoiret, årligen godtgöras Stats-Verket 5 proCents Ränta med 563® R.dr 9 sk. ii r:st. Banco.
Denna självförsakelse meddelar jag till min unge son, vars unga själ mottager dessa intryck och jag ser med glädje hans högaktning för det svenska folket, som kommer att göra honom värdig att en dag regera det. Den anhållan Ni framburit inför tronen är en ny borgen för er tillgivenhet. Jag skall med glädje se den tid avlägsen, då jag blir tvungen att uppfylla konungens och Er gemensamma önskan. Minnet av konungens förtjänster mot fäderneslandet bör hos varje svensk man väcka den livligaste önskan att den Allsmäktige ville förlänga konungens dagar. Deputerade hade därefter den nåden att kyssa kronprinsens hand och avträdde. Kungörelse angående inställande tills vidare av brännvinsbränningen. Örebro den 4 maj 1812. Ständerna har anhållit att brännvinsbränningen skyndsamt inställes för att avböja eller åtminstone mildra den nöd, då en fullkomlig spannmålsbrist hotar landet. Vi stadgar och förordnar följande: All brännvinsbränning både på landet som i städerna skall från och med den 18 denna månad inställas och tills vidare upphöra. I avlägsna orter måste förbudet gälla från dagen efter det blivit uppläst i kyrkorna. Den som har ofärdig mäsk får 4 dagar på sig att avsluta tillverkningen. Alla pannor och redskap skall förseglas av kronobetjänt och Vi står för kostnaden. Den som förbryter sig mot förbudet förlorar redskapen och bötar 33 riksdaler 16 skillingar. Angivarens ensak. Örebro slott den 4 maj 1812. CARL. Kungörelse angående den nya stad, vilken i Norrbottens län kommer att under namn av Carl Johans stad anläggas. Örebro den 20 maj 1812. Hemställan har gjorts om en ny stad i Norrbottens län. Den skulle byggas under Nickala by i Nedertorneå socken på en utmark som sträcker sig till havet och kallas Öustinkentå. Den ligger 1 ¼ mil från Torneå stad och 1 mil från Torneå älvs mynning. Staden skall kallas Carl Johans stad. Staden skall anläggas, till byggnader, gator och torg efter den planritning Vi i dag har fastställt. Stadsrörelse skall inte grundas på åkerbruk utan på handel, fabriker, hantverksoch fiskerinäringar samt så vida tillfälle gives på sjöfart.
Detta kan visserligen hända, i anledning af Protocollernes läsning; men om påföljden d§ är lika för personen, så är den dock icke densamma för saken, som då vanligen redan är afgjord; en omständighet, »om nu torde vara det, som fredar personen, Dan 27 Janiiarii, 4* emedan ett anfall på honom verkar leks nu på öfverläggningen af saken. — Sinnesstyi kan att med liknöjdhet anse det ofientliga tadlet; och modet, att, till förmon för sin öfvertygelse, trotsa smädelsen, samt akta för ingen ting den injurie-process, hvari det vöre tillåtit att söka upprättelsen; äro egenskaper, lycklige att äga, och äro, då de utgå från en god känsla, dygder att värdera; men kunna de val al alla väntas? — eller kunna de väl alltid fordras? Nej, visserligen icke. _ Hvem inser då icke, inom möjligheterne af anstaltens påföljd, det obehagligaste af alla inflytanden, till förtryck. på våta meningar. Eljer, vill man att vi , för att icke inse detta, skola påen gång glömma, både den förebråelse man länge gjort vår Tryckfrihetslag, att hafva gifvit mera lättnad åt anfallet, ån åt försvaret; och äfven den bittra ofördragsamhet emot andras meningar, som dessa skriftställare för dagen så ofta ådalägga. jag hyser sjelf intet misstroende, och skulle icke vilja gifva anledning till något sådant hos andra, men man behöfver blott dröja en stund vid denna föreställning; och man skall också lätt upptäcka, huru långt, i en framtid mera än nu, den möjliga vådan kunde stiga. Till alla dessa skäl ville jag annu lägga tvenne considerationer: den ena, att i.sekler har Svenska Ridderskapet och Adeln såsom Riksstånd, redligt uppfyllt sin pligt till Fäderneslandet, och varit Svenska frihetens egent-i ligaste försvarare, utaa att hafva ägt åhörare\ 42 Den 27 Januarii. och hvarföre skulle man då nu tvifla, att icke Ridderskapet och Adeln , äfven hädanefter uppfyller samma vårdnad, åhörare förutan:
Då AdvokatFiskalsEmbetet i Kongl. HofRätten dels, efter min derom den 29 Juni 1839 aflåtna skrifvelse, dels i anledning af Konungens JustitieKanslers remiss angående ett af Tweta HäradsRätt, med samma ordförande, fattadt beslut, derigenom lika beskaffad olaglighet blifvit begången, ytterligare emot Häradshöfdingen fört åtal i afseende å hans förfarande vid begge sålunda anmärkta tillfällen, är af honom, till bemötande deraf, hufvudsakligen andraget, att han vid bestämmandet af ifrågavarande förvandlingsstraff följt enahanda grunder, för hvilkas tillämpning, han sedermera i ofvanberörde måtto blifvit af Konsrl. HofRätten till ansvar fälld. O - 46 — Efter inhämtade yttranden rörande de ersättningsanspråk, som i detta inål kunde göras, liar Kongl. HofRätten, genom utslag deli 6 Juli 1840, sig utlåtit och väl funnit de sednast ifrågaställa straff-förvandlingar, på sätt anmärkt blifvit och de uti Kongl. HofRättens ofvannämnda utslag af af den 19 Juni 1839 upptagna skäl utvisade, vara stridande emot lagens stadgande i 5 Kap. 4 §. Straffbalken; Men som Häradshöfdingen redan, genom nyssberörde utslag, blifvit fälld till ansvar för tillämpning af just samma förvandlingsgrunder, hvilka han förklarat sig hafva i afseende å nu anmärkta åtgärder följt, och dessa tillkommit redan före det