Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon klappade häradshöfdingens arm och upprepade sitt » tack, tack, » så varmt, att tårarna sipprade fram under de skrynkliga ögonlocken. » Just så, » sade hon, » man ska bara tänka sig själf i andras ställe, så begriper man nog hvad som ä rätt och orätt. » » Ja, människornas elakhet och grymhet beror egentligen på deras brist på fantasi, » fortsatte häradshöfdingen. — » D u behöfver bara tänka dig, kära Rulle, att du ä ' en liten abborre, en stackars liten abborre, så begri IDUN 1896 per du strax hela barbariet. Tänk dig, att den där feta hökarn här midt emot sitter på en brygga m e d metspöet mellan sina tjocka, röda händer och sina sillkaggar till ben dinglande öfver vattnet, och tänk dig att du ä ' en liten abborre, en värnlös liten abborre, som simmar inunder honom. Du ä ' pigg och glad och smärt och ung, född i våras. Men däruppe sitter hökaren och spänner ut sina runda ögon och tänker: nappar det inte, nappar det inte, nappar det inte. Hvad skrattar ni åt, mitt herrskap, det här ä ' inte skämt, det. » Alla bordsgästerna tvärtego och sågo med ens ut som kyrkfolk, det vill säga, så när som på värden själf, hvilken en stund suttit och skådat sig omkring på ansiktena till höger och vänster och nu hastigt såg ett ljus gå upp för sig. Han slog till ett litet ensamt flatskratt, men tystnade strax, han med, och såg sedan högtidligare ut än någon af de andra. » Du har ännu inte haft något obehag af lifvet, » fortfor häradshöfdingen — » du tycker det ä ' festligt att klatscha med stjärten, så att det smäller i vattenbrynet, du ä så lycklig, som en abborre kan vara, du tycker, att vattnet smakar bra, att syskonen och hela släkten a ena präktiga, glada pojkar och att lifvet ändå ä ' någonting förbaskadt trefligt. Men däruppe sitter hökaren med allt rundare och rundare ögon och tänker: nappar det inte, nappar det inte, nappar det inte.
Med dessa anmärkningar är åssyftadt ådagalägga, att det Statsanslag, som hittills är Kongl. Bibliotheket bestådt, aldeles icke svarar mot behofven dels till inbinda mgskostnad af alla inom Sverige utkommande skrifter, dels till inköp af utländske vetenskapliga verk, dels och till utgifvande af de gamla Landskapslagarne m. m.; Och då 1^764 Stats-Vtskottets Betänkanden. det Kongl. Bibliotheket vöre ett National Bibliotliek fordrade ej blott det allmännas väl utan äfven Nationens värdighet, att det erhölle ett för ändamålet mera tillräckligt anslag, hvartill den af Herr Rosenblad uppgifne stimma syntes erforderlig och i alla fall icke jemnförlig med hvad för sådane behof i andra länder bestås. Uti Stats-Utskottets förra Utlåtande öfver Herr Rosenblads motion är anfördt, hvad som inom de 3:ne Stånden funnits anmärknings värdt, att Utskottet icke såg sig i tillfälle att med säkerhet bedöma det uti ifrågavarande hänseende uppgifne behofvet, men att pröfningen deraf syntes egenteligen tillkomma Kongl. Maj:t. Om rigtigheten häraf, har Utskottet fullkomlig öfvertygelse , emedan bestämmandet af ständiga anslag icke bör grunda sig på enskiltes lösliga uppgifter och förslag, utan på erhållen visshet om verkliga behofvet genom behörige undersök o o o ningar och efter vederbörlig pröfning. Sjelfva de gjorde anmärkningarne synas bevisa rigtigheten häraf enär någre ansett de medel, sorn för Kongl. Bibliotkeket kunna bestås, böra företrädesvis användas till inköp af Utländske Lärde Verk, Stats-Utskottets Betänk anden. 176$ Verk, men andra deremot trott ingifvande* af äldre i Bibliotheket förvarade handskrifter böra föregå uppfyllandet af det förra behofvet.
Länsmännen tillkommande pensioner å Allmänna lndragnings-staten, bifölls; N:o 147, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, angående anslag till uppbyggande af ett kapell i Korpilombola by af Öfver-Torneå socken, samt för inköp af ett boställe åt en Kapell-predikant derstädes jemte bidrag till dennes aflöning; bifölls. Prot.-Utdrag den 28 Juni 1854. 271 Från Vällofl. Borgare-Ståndet. S. D. Föredrogos ånyo och biföllos Stats-Utskottets Utlåtanden: N:o 161, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Skrifvelse till Rikets Ständer, angående Folkskole-lärares pensionering; N:o 162, i anledning af väckt motion, om ett lån till Skredsviks församling i Götheborgs och Bohus län; och N:o 163, angående låns bevilljande för sänkningen af och en båtled mellan sjöarne Asunden, Jernlunden samt Stora och Lilla Rengen i Östergöthland. S. D. Föredrogos ånyo Banko-Utskottets Utlåtanden: N:o 41, i fråga om bestämmande af viss tid, dels för emottagande i Kronans uppbörd af Rikets Ständers Banks utelöpande sedlar å 16, 12 och 8 skillingar banko samt å 14 och 10 skillingar kopparmynt, och dels för inlösen i Banken af ej mindre nyssnämnde sedlar, än Bankens utelöpande Transportsedlar samt sedlar å 3 och 2 R:dr på dubbla och enkla blad, återremitterades; och N:o 42, i anledning af väckt fråga om anskaffande af ny ändamålseplig byggnad för Rikets Ständers Bank; bifölls. S.' D.
Alla personer i samhället böra äga en lika rätt: hvarje person sora nedlägger tid och kostnad på nya uppfinningar till Näringarnes förkofran, bör, i händalse han lyckas uti sine upptäckter, kunha vars fullkomligen säker att komma i åtnjutande af den ersättning, som Patentförordningen åsyftar. Utan en sådan säkerhet lärer ingen fördjups gig i kostsamma försök ; -och under sådane förhållanden blifva uppfinningarns o gjorde. Utskotten hafva genom framkastade farhågor endast framstäldt skuggsidan af taflan. Jag äger visserligen ej den egenkärlek, att tro mitt förslag tili förändring vara det bästa i form; men det hindrar mig ej att vara fullkomligen säker, att Kongl. Förordningen, uti nämnde omständighet, ovilkorligen kräfver en förändring, så vida man vill, att den rättvisligen dkall vara byggd på samma liberala i€8 Den 19 September J. ni. grund sojn Näringsfriheten; och 6§ vida man vill att den skall äga en sådan inflytelse på Näringarne som åsyftas. Med största eftergifvenhet för Utskottens Ssigter, återstå ändå 2:ne punkter uti Förordningen, sorn ej med rättvisa äro förenlige: i:o. Att den ena Medborgaren kan erhålla ett Patent på en ny uppfinning, då den andra Medborgaren, under samma förhållanden, kan gå miste om ett sådant Patent, i händelse CommerceCollegium ej skulle finna det samma lämpligt. Detta senare ord uti Förordningen upphäfver all säkerhet och all jemlikhet, medborgare emellan, i detta fall; och denna arbitrage är i det närmaste afhjelpt, om endast ordet lämpeligt får utgå ur meningen. 2:d0. Den andra orättvisan består deri, att en person, som genom fortsatte uppoffringar, slutligen gjordt sig förtjent till den ersättning som Patentet skall lemna , dömmes förlustig samma ersättning, endast derföre, att han sedermera ej äger fullt förlag för att sätta sin uppfinning i verkställighet så hastigt som honom ålägges Att denna oförmåga oftast just kan vara en följd af de föregående uppoflringarne finnes solklart.
Mm ogen ieke njuter särskild lindring uti Kronobeswäcet, Allmogen böra, sa fort be nya arrenden hinna widlagas, njuta befrielse fran omsörmäldc dagswerken, likwäl under bet förbehåll, alt derest en förändrad hushållning med Krono ängarne framdeles jkulle pröswas nödig, och densamma föranleda till behoswel för Kronan af dche dagöwerkenS anwändande, Allmogen dä mä, i likhet med hwad som stadgas i Kongl. Brefwet den zr Octooer 1766, wara skyldige kill deras utgörande emot sadan betalning efter hwarje Läns Markegång!, som för Krono dagswerken ätnjuies. Till Riksens Högloff. Ständers egit ompröf» wande hemställe» detta alt wördsammeligcn. Stockholm den 21 Nowember 1809. flPä Högloff. Ridderskapel och Adelns vedamöters .. ^wägnar, Ooes kleming. Den sr December. -461 Pä Högwördige Preste - StänderLedamöters wägnar, 1K. ^Veiämsn. Pä Högtärade Vorgare-Ständets Ledamöters wägnar, Larl k°r. Pä Hederwärda Bonde-StändetS Ledamöters wägnar, Ericsson. bl krääeliu». Begärdes pä bordet. Uplästes ett af Stars-Utstkottet inKmnadt sä lydande: Wördsamt Memorial! Ifrån Högloft. Ridderskapet och Adeln har till Stats Ulffotters utlåtande bljtwit remitteradt ett af Herr Friherre dit ingifwtl Memorial an» gående tillökning i Pensionerne a rapellerade Ministere Slaten — sä lydande:
Utdrag afWällofl. Norgare-Standets Pro, tscoll/ h<illet wid Urtima Riksdagen L Oreb-o den 9 Julii !8rs. S. D. 8öredrogs a nyo Stats Utikottets Betan, tande, angående Kongl. Maj-ks Nådiga Skrifwelfe dm *4y6 Den 9 Julli. den ir sists. Ml. Juni! vin det project, sem inkommit kill en bättre Äeendernas behandling inom Rikets Sivrelse - Werk och hwad i detta amne blifwit tillgjordt, jemte förestagne tillökningar i atstillige Civile Embctsoch Tjenstemans Lönings-wilkor. Stander fann för godt, att gilla detta Betänkande i sin hela widd, med den önskan, att den af Utskottet förestagne tillökning i Expeditions - Taxan för Hof-Rätterne, Collegierne, samt Lands-Sccreterare och Lands, Kamererare, jemwal ma sträcka sig till alla Under-Domare bade i Staderne och pa Landet; Deruti Respective Med-Standen skulle inbjudas att sig förena. bit 8uxrs, Lx krotocollcr. Lerjström. Utdrag af wällsflige Borgare - Ständels prorocoll, hällit wiUrtima Riksdagen j wrebro den 9 Julik 18^2.
En röst manar mig att återvända till min fader, emedan han behöfver mig, emedan han är min fader. En annan hviskar åter till mig: Du är menniska, satt på jorden för att begagna de gåfvor du fått, så obetydliga de än må vara; du får ej förspilla ditt lif i overksamhet, du får icke onyttigt begrafva den kraft som bor inom dig. Då du kan vara nyttig åt flere, bör du föredraga det, framför att vara nyttig åt en. Säg, herr baron, förstår ni detta? Ja, men skall jag vara uppriktig, så måste jag säga, att jag anser detta räsonnemang vara falskt. Naturens lagar kunna ej omintetgöras, det finnes en moral, som ej heller kan försvinna. Det, som är, måste föredragas framför det, som kan blifva. Den skyldighet, som är utstakad för er af naturen, får ej förbises för den ni ännu drömmer om att skapa er. Dessutom hvilka skyldigheter har ni väl här? På hvilket verk arbetar ni? Jag kan ej svara annat än det jag sagt förut: jag måste blifva förtrogen med mensklighetens lif och idéer för att engång blifva nyttig för mina medmenniskor. Min fröken, ni tyckes engång gilla de inkast jag gjorde, till följd af ett nästan dylikt samtal. Ja, ni påstod att den, som antingen har flere mål för sig eller ett dunkelt, sällan kan vara säker på att ej råka in på en omväg, hvilken han ej tagit med i beräkningen. Jag medger, sade Oskar, att det fanns en tid, då jag ansåg qvinnan icke äga rättighet att välja en väg utom den familje-krets, hvilken nästan alltid omger henne. Jag såg i henne endast dottern, makan eller modern. Jag ansåg henne ej behöfva andra grundsatser än dem, hvilka erfordras för att fylla dessa kall. Jag förbisåg den vigtiga frågan, att det utan harmoni ej finnes någon helhet, att brist på utveckling hos den tänkande menniskan ofta kan förorsaka oförmåga att strängt följa vissa gifna principer. Sedan dess har jag lärt mig förstå, att det första vilkoret för att qvinnan skall kunna handla rätt, är det, att hon har fasta öfvertygelser, och öfvertygelsen är ett verk af tankens harmoniska utveckling.
De till Fonderne hörande säkerhetshandlingar hafva, vid anställd inventering funnits i behörigt skick; och vid granskning af den till Utskottet öfverlemnade Berättelse om Fonde ines vid 1827 års slut balancerade fordringar, samt af K. Corn.Coll. AdvocatFiscals, i egenskap af Fondernas Ombudsman , förda lagsökningsdiarium, har Utskottet erfarit, alt fordringarne blifvit noggrannt bevakade och utsökningsärenderne med behörig drift handhafde. Den 3 Julii 182,9. a^o Stats-Utskottets N:o 202. Utlåtande öfver Herr C. Aroseli!! Memorial', ang:de dels förlängning af tiden för åtnjutande af förlagslån ur ManufacturDiscontFonden, dels rättighet för Fabriksidkare i allmänhet, att för län ur nämnde Discont få ställa äfven annan säkerhet än förskrifningar för försålde tillverkningar. Uti Memoria), som Vällofl. BorgareStåndet till StatsUtskottets Utlåtande remitterat, liar Hr Carl Arosenius anhållit få fästa R. H. Sttrs uppmärksamhet på följande 2:ne omständigheter, nemi. 1:0
Genom särskilda omständigheter föres emellertid just då hans förra fästmö åter till honom. Båda mognade under motgångar och sorger återfinna de nu hvarandra och egna sedan gemensamt sitt lif åt den lidande mänskligheten. Med hennes förmögenhet fortsättes tidningen, men nu i den försonliga kärlekens anda, beredes ett hem för deras arbetare och anlägges en anstalt för fattiga barns uppfostran. Denna historia är tecknad med lifliga färger och illustrerad genom talrika, i allmänhet väl tecknade bifigurer. En framstående roll spelar en präst, som genomgår en djup andlig kris — från ofördragsam högkyrklighet till en friare, men också kärleksfullare och ödmjukare kristlighet. En anmärkning, som under läsningen flera gånger trängde sig på oss, var den, att förf. på flera ställen undviker att fördjupa den psykologiska analysen af en karaktärsutveckling eller åsiktsförändrin^f genom att gripa till något kraftigt yttre incitament, som orsakar en plötslig andlig kris. Vi nöja oss med att anföra ett exempel härpå, ehuru flera finnas. Berättelsens kvinnliga hufvudperson, Maria (Eriks trolofvade), hyste allt från barndomen en innerlig tillgifvenhet och beundran för sin far och rönte i hela sin utveckling starkt inflytande af dennes världskloka och starkt realistiska karakter. Framför allt var det ock detta inflytande, som skilde henne från Erik. Före återföreningen med denne måste därföre hennes ögon öppnas för ihåligheten i faderns lifsåskådning. Här kunde nu hafva varit tillfälle till en intressant själsstudie, hvarunder man steg för steg fått se, huru lion småningom upptäckt fadrens ytlighet och hänsynslöshet. Men i stället låter förf. fadren på dödsbädden bekänna, att han för många år sedan för snöd vinnings skull begått — ett mord. Och så ersättes den naturliga utvecklingen af en plötslig och våldsam kris. Detta är att hugga af de psykologiska knutarne i stället för att lösa dem. Boken innehåller emellertid flera vinnande karaktersstudier, dess skildring är uppburen af varm känsla, och berättelsen håller från början till slut läsarens intresse vaket, ehuru kompositionen nog i det hela skulle hafva vunnit på strängare koncentrering. S — e.
Min gode far hade börjat härmed, och jag fullföljde hans afsikter. Men jag var alltför rik för att inskränka mig till att endast sörja för dem, som stodo mig nära, efter hand fick jag lust att utbreda mina välgärningar. Jag donerade min fädernestad stora summor, för hvilka man efter mina bestämmelser byggde hospital och fattighus, jag skänkte till samlandet af konstföremål och till naturvetenskapliga ändamål. Alla dessa milda och allmännyttiga stiftelser buro min fars och mitt namn. Själf vandrade jag nöjd och säll mellan de armes tillflyktsort och konstens salar. – Naturligtvis kunde ej den största rikedom räcka till allt det där. Du behöfver ej säga mig mera, nu vet jag hvad som bragte dig till tiggarstafven, sade prästen. John funderade ett ögonblick, som om han ej ville gå in på att så var förhållandet, men slutligen vaknade han upp som ur en skön dröm till medvetande om den skepnad, i hvilken han uppträdde, och han svarade långsamt: – Ja, jag blef fattig, men hvad mera? Behöfde jag därför vara olycklig? Hade jag ej mina vänners beundran, mina förre underlydandes kärlek och tacksamhet? Jag hade ju så ringa behof – jag kunde försörja mig med min etsning, jag hade en vän, som jag älskade, och en trogen hustru, som ingenting bättre begärde än att med mig få dela min ädla fattigdom. Hvart jag vände mig i världen, möttes jag af goda människor, som visade sig lika kärleksfulla mot den fattige mannen som mot den mångprisade millionären, alldeles som mitt goda värdfolk nu. Öfver allt detta kände jag mig innerligt lycklig och tacksam, lyckligare än jag någonsin känt mig, när jag var en rik och afundad man! John Hall bröt plötsligen ut i en våldsam gråt. – Gud signe er, Gud signe er, stammade han mellan snyftningarna. Han hade sjunkit ned på bänken och höll händerna för ögonen. Den goda prästfamiljen visade sig djupt rörd af det den hört och bemötte de båda vandringsmännen med all tänkbar godhet. De erbjödos nattkvarter i prästgården, men John tackade och sade, att de ännu hade ett stycke väg att färdas. När de beredde sig att gå, räckte prästen dem hvar sin blanka daler.
– Min far, sade han, – skall verkställa ransakningen; han är i förväg fullkomligt öfvertygad om de anklagades brottslighet, och så samvetsgrann domare han är, skall denna öfvertygelse dock mot hans vilja inverka på ransakningens gång, helst de skäl, som komma att anföras, äro sådane, att de ej kunna vederläggas af de anklagade. De blifva på detta sätt öfverbevista och derefter med pinsamma medel tvingade att bekänna sig brottsliga. – Nåväl, sade Rolf slutligen, – ehuru detta är en farlig sak, hvaraf jag ingenting begriper mer, än att jag utsätter mig för en stor fara, då jag blandar mig deruti, så vill jag för herr Adolfs skull göra, hvad jag kan. Må Gud förlåta mig, om jag i min enfald handlar orätt! Det blef nu öfverenskommet, att Rolf följande qväll med hästar och vagn skulle stanna utanför Ingrids koja, hemta dess innevånarinnor och de saker, de önskade medtaga, samt omedelbart derefter, under iakttagande af största skyndsamhet och försigtighet, taga vägen till Stockholm. Såsnart han hunnit utanför socknen, kunde han, om han tillfälligtvis blefve anhållen och tillfrågad, utgifva de begge qvinnorna för sin hustru och dotter; för sådane skulle de äfven gälla, när de ankommit till Stockholm och funnit en fristad hos Adolfs barndomsvän, den unge prestmannen. Till bestridande af de utgifter, som kunde ifrågakomma under resan, lemnade Adolf Skytte Rolf en mindre penningsumma. Sjelf ämnade han att följande dag efter middagen sätta sig till häst, i ändamål att före Rolf vara i Stockholm och förbereda sin vän på de begge qvinnornas ankomst. Sedan detta var aftaladt, återvände Adolf med lättadt hjerta till Signildsborg. Efter supéen, som tidigt affärdades i lagman Skyttes enkla hus, och sedan de fleste husets innevånare gått till hvila, skyndade Adolf till Tallmossen, för att underrätta Ingrid och Ellen om den plan han uppgjort. Vi hafva redan omtalat hans besök derstädes.
»Åh hå», tänkte jag! »Ska jag inte få lif i dig, så vore det väl besynnerligt!» Så laddade jag mig ända till mynningen och affyrade projektilen: »ohederlig!» Den tog. Han rusade upp och rätade ut sin långa lekamen med en sådan fart, att jag trodde han skulle stöta hål i taket. »Ohederlig!» ropade han, medan de krökta läpparna riktigt darrade och ögonen gnistrade. Men det var som tända eld i krut. Han slocknade strax igen — och log till, ett drömmande leende. »Jag är inte ohederlig», sa han sedan lugnt. »Beror på smak», sa jag bäskt. »Jag kallar den karl ohederlig, som kysser en flicka först utan att veta om han har en brödbit att sticka i mun på henne sedan. — Eller kanske Thore har någon dold skatt att bygga på?» tillade jag spetsigt. Han teg, men kastade en strålande blick på stafflin, och hvem stod där, om inte Maja i pudradt hår och ros vid bröstet så lifslefvande, att hon höjde sig öfver mina och Ruffens köttbeläten som en riktig sol öfver två månar. Fattas bara, att karlen till på köpet är ett cheni! Det vore rågan! Chenier kan ju aldrig föda sig förr än de är döda, och att det är väl sent för de efterlefvande, kan då väl inte en kristen själ förneka. Jag ämnade just hapsla ur mig en harang till, när Thore, som redan ett par gånger helt sakta farit med stråken öfver strängarna, började att spela. Jag lyssnade med öppen mun. Var det här Thore som spelade! Så obegripligt mjukt och klingande, alldeles som jag föreställt mig, att Näcken brukar spela om sommarkvällarna, fast vi dödliga så sällan får höra honom. Men så gick det upp ett ljus för mig. Medan hon kysste honom »för att få känna hur det kändes», hade den stora kärleken kommit till honom. Och här satt han fattiga, lyckliga, ensamma pojken, utan att ha någon ann än fiolen att anförtro sig åt! Och så skulle jag till på köpet komma och rifva — Jag rent af fick tårarna i ögonen.
St. meddeladt, hafva R. St., med fristadt afseende å hvad för öfrigt vid innevarande Riksdag i denna fråga förekommit, härigenom skolat i underdånighet anhålla, det täcktes E. K. M. i Nåder förordna en undersökning på stället af dertill skicklige, kunnige och effarne personer, hvilka egde, alt, efter nödiga upplysningars inhemtande, till E. K. M. inkomma med Förslag, så väl till skälig ersättning åt Dylta Svafvelbruks innehafvare, för hvad de genom upphörandet af Frisocknarnes, till följd af E. K. M:ts Nådiga Resolution den 5 September i8i5, bestämda tjenstbarheter och hembudsskyldighet af deras Skogsproducter, kunde komma att förlora, som ock till Frisocknarnes Roterande eller Rotefrihetsafgifts erläggande, hvilket underdåniga Förslag, jemte E. K. M:ts Nådiga Proposition i ämnet, R. St. utbedja sig måtte vid nästa Riksdag till R. St:s grundlagsenliga behandling öfverlemnas. Rikets Ständer framhärda etc. JV:o Exp. Utsk. Förslag till und. Uppl. o. godk. lios Ridd. och Adeln d. 28 De c. 1829* Preste-Ståndet d. 30 *— -— Borgare-Ståndet d. 30 — —* Bonde-Ståndet d. 4 Jan. 1830* Rikets Stiinders underdåniga Skrifvelse rö rande liqiudationen af åtskilliga Americanska Medborgares fordringsanspråk hos Svenska Statsverket. S. A. K. Med ti ilka nnagifvande, alt E. K. M., uti Nådig Skrifvelse den ar Julii i8a5, anbefallt Dess och Rikets SlatsConloir, att, till liquidation af åtskilliga Medborgares i de Förenta NordAmericaiiska Slaterne fordringsanspråk hos Svenska Statsverket, af under händer hafvande vexeltillgång, såsom förskott emot ersättning, den E» K.
Har en tjensteman 1,000 rdr i lön och utgör afdraget till pensionskassan 50 rdr, blir minskningen i bevillningen så obetydlig, att den knappt märkes, under det han ännu tjenar. För en pensionstagare betyder det deremot mycket, om han befrias från bevillning, ty denna utgår af lönens hela belopp. Det är emedlertid mindre på grund af beloppets storlek, ehuru äfven denna är ganska be - 246 Den 10 Mars e. m. hjertansvärd, än fastmera ur rättvisans synpunkt, som jag önskar framgång åt motionärens förslag, och jag förenar mig derföre i hans anhållan om återremiss, likväl med den inskränkning att endast de pensionstagare, hvilka sjelfva bidragit till pensionsfonderna genom afdrag å sina löner, skola åtnjuta befrielse från bevillnings erläggande å deraf härflytande pensionsbelopp. Hr Linroth: Frihrne af Ugglas och Schmidt hafva ansett R. o. Ad. icke böra fästa något afseende vid den af mig väckta motion i denna fråga, och hafva såsom grund för denna åsigt anfört allmänna skäl, jemfört pensionstagare med kapitalister, o. d. Jag tror mig redan hafva visat, att med pensionstagare ett alldeles eget förhållande eger rum, och att deras ställning ej kan jemföras med sådana personers, som befinna sig i sin friskaste ålder och ännu draga nytta af Staten. Pensionstagare äro utlefvade gubbar, hvilka, så att säga, endast lefva för att dö, och på sådana medborgare bör väl ej Staten lägga någon skatt. Frih. af Schmidt har i öfrigt begått ett misstag, då han antagit att mitt yrkande om befrielse från bevillning endast skulle afse sådana pensioner, som utgå ur arméens pensionskassa. De af mig i dag meddelade statistiska uppgifter angå visserligen endast detta slag af pensioner, men hvar och en, som behagar genomläsa min motion, torde finna att jag föreslagit, det alla pensionstagare skola befrias från bevillning för sina pensioner.