Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det har förefallit mig såsom någonting förut icke vanligt och nästan orimligt, att på samma gång man bestämmer ett maximum, förordna, att ularrendering skall ske på auction, hvilket efter min åsigt betyder att lemna den åt den högstbjudande. När man då pä auctionen hinner upp till detta maximum, sä lärer hvar och en, som vill ha arrendet bjuda denna summa. Huru skall då tillgå? En optionsrätt kan i vissa fall hjelpa; men det är icke alltid gifvet att en arrendator finnes, eller att han efterlemnat enka eller barn. llr von Troils förslag, att detta skulle öfverlemnas till Konungens Bef-.lndes skön, är en tanka, som jag bekänner icke fallit mig in 152 Den 7 April. Jag tvekar likväl att bifalla den. Jag tror det vore alt öka Konungens Bef:h:des förut ganska brydsamma åligganden med kanske det aldra brydsammaste. Gr. Sparre, Erik: Sedan jag begärde ordet hafva tvenne talare yttrat just hvad jag ville säga och jag har således obetydligt att tillägga. Jag vill blott taga mig friheten fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, att en alldeles enahanda fråga redan af R. o. Ad. blifvit afgjord genom dess bifall till det Ekon.Utsk:s betänk., som afslyrkte bestämmande af maximum vid utarrendering af militie boställshemman, och det skulle således vara inconseqvent, att antaga ett sådant maximum för kungsgårdar. Jag förmår nemi. icke inse hvarföre boslällsdireclionerna skulle synas mera ledas af väld vid antagandet af arrendatorer än Konungens Bef:h:de, utan tvertom tror jag, att Konungens Bef:h:de skulle lika mycket utsättas för en sådan misstanka, dä han nödgades välja emellan flera personer, som bjudit maximum och som alla tillika erbjödo full säkerhet. Jag tillstyrker således afslag å betänk. Gr. Lagerbjelke, Gustaf: Emot antagande af ifrågavar. betänk, har blifvit anmärkt, att Staten derigenom skulle åtaga sig ett förmynderskap öfver den enskilda speculationsandan.
Lefweranteurernes liqviderande och att sä lange denna summa icke till fullo ar uptagen Contoirct naturligtwis icke mä emottaga län till egne behofwer cmot Obligationer pä fcm är. o:o Att dä den ofwannämnde Summan är influten och till Banque» ersatt Riksgälds - Contoirct mä pä satt Stats.Utffottet föreslagit uptaga län mot fem procent pä fem är att dermed fylla Contoirets behof, och likmätigt Stats - Utskottets förtraffcliga yttrande i Betänkandet af den förwandla Utrikes gälden till Inrikes, enär det sig göra läter, utan afwikaNde ifrän erhällande Insiructivncr och deruti stadgads grunder. z:o Att Riksgälds-Contoiret bör i nion länen inflyta till Banquen gjöra afbetalning!»' i poster af minst ioo,ons Nd. Banco, sedan Contoirct förut upsylt de Banquen älagde dä ännu icke werkstallde Utbetalningar till Leveranteurer m. m. 4:0 Att om Contoirct, efter att af influtnc länen hafwa gjort betalningar till Banquen, skulle äga behof till hwilkas fyllande de af Stats-Utstottct tillätne län, mot Obligationer pä fcm är warit ämnade och hwartill annan tills gäng saknas, Contoirct dä asBaNqucn Mätte fä läna beloppet pä samma wilkor som afRiksens Stander för Banqucns sednasie tillstött ät stadgadt, nemligen mot ärlig ränta a fem procent och rwä procent ärlig afbetalning ä Capitalet. — Contoiret obetagit, att ett sädant temporairt län liqvidera, sä fort ytterligare influtne Medel dertill lämnat tillgäng Uppä detta mitt anförande som ej annat är än en xlar framställning af allmänt gillade grundfattser och tagns beslut, anhäller jag om proposition och i händelse af bifall - Den Z Apri!. 127 fall att Beflutet mätte de öfrige Respective
Detta är till en början nästan väl mycket sagdt, att Hr Gr:n mera än någon annan behjertar de oäkta barnens öde, och vidare vill det synas mig, såsom skulle det ligga en viss motsägelse emellan detta Hr Gr:ns så Miga behjertande och hans lika Miga motstånd emot inrymmandet åt föremålen för hans behjertande af en så ringa rätt, som den att ärfva mödrarnes oftast ganska obetydliga qvarlåtenskap. Hr Gnn säger ytterligare: »Blotta möjligheten häraf» —nemi. att mannens ansvarighetskänsla skulle minskas genom medvetandet, att det oäkta barnet vore sin moders lagliga arfvinge — »vore för samhället en skada, hvilken icke upvägdes af den högst ringa förmån, i de aldra flesta fall ingen, som bereddes oäkta barn genom arfsrätt efter modern, vanligen i saknad af tillgångar.» Man kan visserligen säga, att i de aldra flesta fall är förhållandet sådant, att mödrar till oäkta barn icke hafva mycken egendom att åt dem efterlemna, men det ligger väl icke något skäl att frånkänna de oäkta barnen den ifrågasatta arfsrättigbeten, derföre att obetydligt 180 Den 11 Mars f. ra. finnes att ärfva. Dä så olyckligt är, att oäkta barn finnas samt deras antal, enligt hvad vi alla känna, årligen förökas, och samhället i alla fall måste lida dem, så att man ej kan göra med dem som man förfar med ogräset på en åker, hvilket utrotas med harfven eller hästhackan; så kan jag icke finna annat, än att det ur mensklighetens synpunkt är rättvist och billigt, att man gifver dessa ..vanlottade varelser något slags medborgerligt erkännande genom att tillägga deni arfsrätt efter deras mödrar. Jag måste föröfrigt tillstå, att jag, vid betraktandet af den inrotade fördom man hyser emot de oäkta barnen, kommit på den tanken, att denna fördom möjligen förnämligast härleder sig från ett irrigt begrepp om betydelsen af orden äkta och oäkta barn.
Nu älskar icke någon fylleriet för dess egen skull utan för den vinst det gifver. Snart skulle uppasserskan tröttna vid en gäst, som är bullersam, osnygg och ostädad, om hon icke finge så hederliga drickspenningar. Jag ville dock ingenting högre än att hon måtte tröttna och vämjas vid tjensten, genom att förbjuda henne att sjelf behålla drickspenningarne utan lemna dem åt husbonden och af honom få sin lön. Eller jag vill borttaga frestelsen för en enskild kommun att ockra på det moraliskt onda i samhället, och för att vinna detta mål ville jag föreslå: l:o att hela afgiften för utminutering och utskänkning af bränvin så i stad som på landet indroges till Staten. ‘214 Motioner i Preste-Ståndet 1862. 2:o att städerne i ersättning för ofvanbemälda inkomst måtte få, i likhet med landet, sine styresoch uppbördsman, såsom Borgmästare, nu af staden lönade magistrat, stadskassör, stadsbokhållare, magistratssekreterare och stadsfiskal lönade af Staten. Om remiss till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 28 November 1862. J. Janzon. Hisö f ©«. Af Domprosten C, 0, Björling: Om normalritnings upprättande för folksJcolebyggnader. Hvar och en, som haft någon befattning med folkskolorna, vet väl att på ganska många ställen skollokalerna äro mycket otjenliga, så att barnens helsa och undervisning deraf lida. Att afhjelpa denna olägenhet är af största vigt, och alla, som nitälska för det uppvexande slägtets uppfostran, erkänna detta. Tiden är inne att Staten, så vida den vill att dess uppoffringar för folkskoleväsendet skola bära önskad frukt, gör något för att rätta nämnda förhållande, som till ej ringa del härleder sig från okunnighet om huru skollokalerna böra uppföras för att motsvara ändamålet.
Följaktligen har Utsk. föreslagit, 34* 532 Den 27 April e. m. att bränvinsbränning skall få ega rum under 3 månader af året, nemi, en om våren och tvenne om hösten. För min del hemställer jag, om man icke borde tillåta egare af både slörre och mindre brännerier, alt af dessa 3:ne månader välja hvilka de behaga, blott icke den för tillverkningen medgifna tid öfverskrides. Jag kan icke finna, ali denna lättnad bör betagas näringsidkaren, eller ali näijoi verkligt skäl finnes till den föreskrifna inskränkningen i hans frihet. Det är ej sannolikt, alt större bränneriers egare skola finna sin räkning vid att bränna en månad på hösten och en om våren. Deremot är det ganska möjligt, att mindre bränneriers egare kunna finna fördelaktigt att bränna 2:ne månader på hösten. Jag hemställer derföre, all följande beslut mätte af R. o. Ad. fattas: ”Bränvin må tillverkas under hela April månad samt från och med den 16 Oct. lill och med den 15 Dec., under hvilken lid bräuvinslillverkare äger välja deraf högst 2 månader, dä han vill handleringen utöfva.” I slutet af 4 §:ns 1 mom. förekommer följande mening: ”En månad vare den kortaste tid, för hvilken någon må sig till bränvinslillverkning anmäla.” Deremot innehåller 41 §, hvilken R. o. Ad. redan bifallit, följande: ”Afgift för liränvinslillverkning erlägges förskottsvis och för minst en half månad i sender.” Jag hemställer, om det är skäl tvinga någon alt bränna under längre tid än han sjelf vill? Jag kan icke inse det. Om en hränvinshrännare skulle vara belåten med j månads tillverkning, så bör del honom gerna raedgifvas, isynnerhet då man tillåtit honom alt endast för 1, månad skatten förskjuta. Del kan ofta hända att åtminstone smärre hemmansegare åstunda tillverka bränvin endast under en kortare tidrymd, för att dymedelst tillgodogöra sina potäler och sämre säd. Sådant bör dem icke genom författningen förvägras.
Kammar-collegii kungörelse den i5 Febr. 1822, samt K. brefvet den 27 Mars 18I0, enligt hvilka postföringsbesväret omöjligen kan vara olika för olika hemman, emedan skjutsningen bestrides ett visst antal mil för de friheter, som äro hemmanen beviljade; och för den skjutsning, som derutöfver verkslalles, erhålles contant ersättning efter gästgifveri-skjutslega. Jag tillstyrker således afslag på alla dess 3 mom:r pag'. 5. Gr. von Platen: Jag har visserligen varit och är af den tanke, hvilken jag uttalat i min reservation vid betänk., alt en undersökning boule föregå innan den ifrågasatta förhöjningen meddelades. Jag anser del vara nog långt gånget, att icke vilja medgifva en sådan undersökning. En värd talare har ansett att någon olikhet icke finnes emellan hemmanen i afseende på postsk jutsningen. Månne roan dock icke måste medgifva att olikhet verkligen förefinnes med afseende dels på vägarnes, dels på postväskornas olika beskaffenhet, hvilka sistnämnde kunna vara tyngre den ena gången än den andra? Det torde således vara skäl att bifalla sisla punkten af 5:te sidan, der frågan är om undersöknings verkställande. Frih. Cederström: Den siste värde talaren har in skränkt sig till att begära bifall till sista punkten sid. 5, eller den som angår undersöknings verkställande till utrönande 0111 och i hvad mån poslföringsbesväret är olika för olika hemman, och såsom exempel på skiljaktighet i detta hänseende hemmanen emellan, har han åberopat, dels att vägarne liro olika beskaffade, och dels att postväskorna kunna vara tyngre den ena gången än den andra. Jag anhåller att få fasta den värde ledamotens uppmärksamhet derpå, alt någon annan mätesgrund än miltalet och den forslade postväskans medeltyngd lämpligen icke lärer finnas för bedöm - D e 11 5 Maj. i3 mande af det besvär, mot hvilket posthemmanen njuta roleringsfrihet ro. m.
Min tro är att ju flere klasser, ju olyckligare, ju mera split och oenighet. Dessa olyckliga följder har jag ansett kunna förekommas genom antagandet af det ifrågav. förslaget. Man har visst här sökt att framställa vådan af R. o. Ad:s borttagande såsom Ständ. Man har anfört att R. o. Ad. såsom Stånd skulle vara det bästa stödet för Konungamakten. Jag har synnerligen fästat mig vid dessa påståenden. Kunde jag verkligen derom öfvertygas, sä skulle icke heller jag sätta i fråga att taga hort Adels Ståndet. Man har anfört och antydt hvad R. o. Ad. har gjort och kanske nog mycket i den vägen. Jag fruktade genast då jag fick höra dessa ytlanden här förleden gårdag, de följder som redan inträffat nemi. alt man skulle skrida lill en vederläggning af hvad som då anfördes. Jag hade älskat slippa höra anföranden och bevis om motsats; n. De kunna visserligen icke döljas af historien, men de äro sårande. Genom den nu föreslagna representationsförändringen hade, i min tanke, konungamakten vunnit ett större stöd deri än den nu äger: R. o. Ad. blir, i min tanke, först då ett ökadt stöd för denna konungamakt, när detta Stånd införlifvas med öfriga samhällsmedlemmar. Jag har trott alt genom en sådan förening skulle mera enighet, mer förtroende upstå emellan alla klasser, alla Stånd, och det är detta, Mine Hrr, ensamt, som förmår uprätthålla vår ära och sjelfständighet och således äfven konungamakten. Man har sökt att förringa förslaget derföre att del har blifvit framlagdt under de förhållanden, hvarunder det framkom. Jag vill nu icke fästa mig vid sådane yttranden och har sökt att afskilja ifrån mig allt afseende derpå, då jag öfvervägde om jag skulle säga nej eller ja, ty jag har trott det rättaste vara att blott undersöka om förslaget är dugligt, eller ej, och om det är i någon män bättre än det vi ega, och sålunda kan bidraga till fäderneslandets nytta. Under den diskussion som föregått, har det synts mig som de flesta af de skäl, som användts emot förslaget, snarare kunde begagnas såsom grunder för tillstyrkande af delsammas antagande.
Det hade han sagt, ordagrant. Och den karlen hade hon verkligen ett ögonblick antagit för en bildad herre! Men hon hade gett honom svar på tal. Hon hette i sig sjelf Riis – det var en gentil slägt – och hon hade draperat sig i sin värdighet, sägande att hon »var född med hatt och med Guds hjelp också skulle dö med hatt! Denna gången hoppades fru Löfberg att försynen ändtligen sändt den rätte i hennes väg. Det var också på tiden: Virginie hade för längesedan vuxit upp, började närma sig 20-talet; och hvad värre var, hon hade börjat intressera sig för en bagaregesäll vid namn Larsson, hvilken alldeles icke var af bättre folk utan tvärtom känd som en af ortens argaste slagskämpar – »den värsta knöl i verlden», enligt fru Löfbergs terminologi. Den nya skomakaregesällen artade sig i början godt. Hans namn var visserligen endast Pettersson, men detta uteslöt ju icke möjligheten af en rik onkel. Han hade så fina manérer, att fru Löfberg i början blef flat; men så satte hon sig in i rollen, och under den första veckan lefde skomakarfamiljen ett slags hoflif enligt den nye gesällens stränga ceremoniel. Han började nästan hvarannan mening med ett: ursäkta, och han kunde icke säga tre ord utan en bugning med åtföljande fotskrapning eller åtminstone en förbindlig, ormlik böjning på den långa halsen med det utstående struphufvudet. »Ursäkta», sade han vid middagsbordet i det han galant hänvände sig till den tjuguåriga ungmön, »hur står det till i dag?» Men fröken Virginie var, trots sin afstamning från den gamla slägten Riis, ingen anhängare af cirklade talesätt utan svarade honom näsvist: »Jo – ursäkta – bra!» – hvilket modern både fann opassande och komiskt, men dock mera komiskt än opassande, ty hon beundrade i stillhet sin trubbnästa tös, som var hennes enda barn. När herr Pettersson lika artigt hänvände sig till frun, föll det deremot i bättre jord. Ursäkta – skulle jag möjligen få be om något mera sill – helst ett stycke af nederdelen...»
Likväl och sorn inom Borgare-ståndet, hvilket denna punkt återremitterat, någon anmärkning deremot icke är vorden framställd, förnyar Utskottet den hemställan, att vid 174 § i Banko-reglementet måtte, såsom serskildt moment, få intagas detta stadgande: I afseende på dessa låns anmaning vid uteblifven årsinbetalning samt utsökning efter skedd anmaning, gäller till efterrättelse hvad derom nu är stadgadt. Slockholm den 3 Juli 1851. Reservationer: af Friherre Stjernstedt, J. 7’., Herrar Rafel/, ARinman, F. A. och Lagergren, P. J. 8 Banko-Utskottets Memorial, iV.-o 58. som ansett Utskottet böra vidblifva sitt, af Ridderskapet och Adeln bifallna, tillstyrkande uti 2 och 11 punkterne af utlåtandet N:o 39; samt af Herrar Rosenblad, Bernh., A. J. Schönmeyr och ('hr. Sundin, hvilka hållit före, att 180 § i Banko-reglementet hör lyda sålunda: ”När stadgad inbetalning å för Bankens räkning intecknad fordran icke fullgöres inom tre månader från den dag, då inbetalningen bordt ske, skall hos Konungens vederbörande Befallningshafvande handräckning genast sökas till utbekommande af den förfallna räntan och kapital-afbetalningen, äfvensom af det återstående kapital-beloppet, derest Fullmäktige anse sådan åtgärd nödig.” N:o 58. Ank. till Exp. lltsk. d. 4 Juli 1851, kl. 1 e. m. Memorial, i anledning af Riks-Slåndens skiljaktiga beslut öfver Utlåtandet N:o 44. Ofvanberorde utlåtande N:o 44 öfver väckta förslag, angående ändrade föreskrifter med afseende å assigneringen på Banken, är, enligt
Utskotten anse sig alitsa icke kunna tillstyrka förändring uri del, fason, vfwanberördt ar, wid 1809 och ,8io arens Riksdag antagne Clareringssätt af Slö-Tullen för utgående wahror; Men halroa dock trott sig böra foresta, om icke Riksens Höglofiige Stander skulle finna stäiigt till Kongl. Mastt i underdånighet hemställa, att pä det de med detta TullClareringssatt förknippade olägenheter, ma, till lättande c/Exporten, j möje.igaste matto förekommas, Kongl. Magt i Näde^täckres förordna, att da det är att befara, att WMjka orsaker kunna hindra Exporten till Fasta Landet, Tull-Clarcring ma ste med wäxlar, antingen pa Hamburger Banco eller Pund Sterling, hwarwid dock, enär den hittills för Pund Sterling antagne /elpgrl Lours, 4 R-dlr ix fi. Banco, icke ar lämpelig, sedan detta mynt fallit i wärde, en annan Cours efter allmänt gällande difference emellan Hamburger Banco Riksdalern och Pund Sterlings wärde bör regleras, efter hwilken Tullen uti denne sednare myntsort får liquidcraS, och hwilken Cours pä lika sätt, som angående Coursin emellan Hamburger Banco och Swensk
De flere Fiskaliska åtgärderR som tillkom^ mit och blifvit en följd derutaf, att många ägare, i synnerhet af mindre bränvinspannor, vid skattskritmngarne endast uppgifvit, egeutj 492 Den 18 Februarii. liga hela kannnrymdenJ men af okunnighet vid uppgiften, uteslutit det bredvid stämplade kannetalet befinteliga bråket af ^:dels, § eller |:dels kanna; föranleda mig att vördsammast hemställa: om det ej till förekommande af sådana oredor, det vore lämpligt vid bestämmandet af bevillning å bränvinspannor, att endast afgift beräknades efter fulla kannetalet sedan kokrummet blifvit afdragit, och de mindre delar af en kanna, som å bränvinspannor finnas stämplade, och hvilka hittills vållat oreda, matte uteslutas från all sort beräkning. Jag anhåller ödmjukast att detta må få åtfölja Hsrrar Gripensvärds och von Qvantens memorialer rörande bränvinspannor, som jag förmodar, till Bevillningsutskottet, N.*o 10. Herr Gripensvärd, Fredric Adolphi Ehuru motbjudande det ock är, att inskränka någon frihet, måste dock hvarje på Fäderneslandets väl tänkande man önska, att bränviasbrinningen i Städerna måtte upphöra och endast blifva hvad den naturligen bör vara, en fandtmannanäring. Den är mindre passande för Städerne, redan genom blotta faran som den medförer för så tätt bebyggda ställen som Städer äro, och den kostnad som nedlägges på transporten af dertill nödig ved Den 21 Febr uar i i. 493 och spannemål till Städerne, är dessutom ali,’ deles förlorad, Bilagor till PleniProtocolIet för d. 21 Februarii. Grefve Gyllenborg, Johan Henning:
Vill man införa en sådan, så borde man ålägga boktryckare att undergå behörig examen, för att utröna, om han ägde erforderliga kunskaper för att utöfva sin litterära befattning. Sådan den nya redactionen nu är, och då ansvarsbestämmelsen för boktryckaren icke skulle inträffa förr, än skriften af domstolarna blifvit förklarad brottslig, så kunde rättegången utdragas så länge, att boktryckaren möjligen vore död, innan målet blifvit utageradt. Något ansvar kunde då ej vidare af Hofcancelleren åläggas. Den talaren, som hestrid! Frih. von Schulzenheims mening, har förklarat, att boktryckare icke äro så okunnige alt de icke veta hvarföre de utesluta tryckningsorten. Det må vara, men Hr Lefren utgår alltid från den tanken, att boktryckaren skall hafva ett litterärt omdöme. Detta behöfves ju icke, när den gamla Jagen bestämt 3oo r:drs böter för första gången boktryckare underlåter alt utsätta sitt namn, tryckningsorten, eller årtalet; sker det andra gången, botar han dubbelt och mister boktryckeriet den tredje. Dessa ansvar synas vara stora nog för alt afskräcka från en försummelse eller uppsåtlig undei låtenhet. Jag instämmer med Frih. von Schulzenheim i begäran om förslagets ogillande. Hr Ribbing, Arvid: Jag kan icke finna annat, än att delta fall är jemförligt med de fall, som finnas i lagen stadgade om ansvar för den som begår oförsigtighet, vare sig alt skada derigenom timar eller icke. Jag har just af en händelse slagit upp i5 cap. Byggn.-b:n om skogseld, der det står i i §:n ”böle io daler, ändock ingen skarda sker. Sker skada, gälde af gods sitt och böle 100 dahlér. ” Flera sådana stadganden finnas i lagen, der man antagit den grundsats, att om skada sker genom oförsigtighet, så skall ansvaret blifva större, icke blott att ersätta skadan utan ock alt böta tiodubbelt. Jag tror, alt denna grundsats icke bör förkastas, och förenar mig med Hr Lefren i begäran 0111 förslagets antagande. Hr von Hartmansdorff:
Af herr Fåhreeus, O. J. § 2. ”Jag har med Utskottets pluralitet instämt uti tillstyrkandet, att de gjorda motionerna om upphörande af bevillning för embetsoch tjenstemäns löner nu icke må bifallas; men jag har gjort det endast af det skäl, att ett sådant bevillnings-bidrag för närvarande ännu torde för stats-verket vara beh öflig t. — Det äf pluraliteten använda skäl, att hvar och en medborgare och således äfven tjenstemän böra till samhällets uppehållande bidraga, kan jag icke, under här ifiågaställda synpunkt, godkänna. Embetsoch tjenstemän, såsom sådane, bidraga till samhällets uppehållande genom sitt åt samhället egnadé arbete. Såsom medborgare, husfäder, innehafvare af egendom eller idkare af någon industri, äro de underkastade samma beskattning, som hvar och en annan. Utskottet har emedlertid uttalat en grundsats, som för all framtid och under alla omständigheter bör vara orubblig. För att ådagalägga det haltlösa af en sådan grundsats, tror jag det göra tillfyllest att påkalla uppmärksamheten på en enda omständighet. Den del af skatterna i Sverige, som utgår under namn af allmän bevillning, är endast en fyllnadsafgift. - Det låter tänka sig och, — med den erfarenhet, att allmänna bevillningen vid de 2:ne sista riksdagarne, i följd af de öfriga stafsinkomsternas tillväxt, blifvit till beloppet nedsatt, — kan man hoppas, att ifrågavarande fyllnadsskatt omsider skall blifva obehöflig och upphöra. Antingen skola då embetsoch tjenstemän ensamme blifva underkastade bevillningsskatt, eller är grundsatsen öfverändakastad.” Härmed förenade sig herr Grefve Hamilton, Henning, herr Grefve af Ugglas, herr Grefve Posse, Fr., herr Tornerhjelm, R., herr Stuart, F. C., herr Munck, herr Prytz, L. A., herr Grefve Sparre, A-, samt proslarne Nibelius och Klintberg. Bevillnings-Utskottets Betänkande, N:o $ 63 § 10.