Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Maj 184G, jemte förklarande, alt tills vidare och intilldess annorlunda förorduades, Bergshauptmannen och Grufverätten allena vore behörige att kallelser lill allmänna bergslagssammankomsterna utfärda, samt alt följaktligen såsom i författningarna icke tillåtna mäste anses sådana allmänna sammanträden med bergsmännen och fjerdepartsägarna, hvilka i annan ordning utsattes eller utom Grufverätten holles, tillika upphäft och ogillat ofvannämnde beslutade ändring af reglementet för de enskilda verkens styrelse, äfvensom för kraftlösa förklarat de tillgöranden och beslut vid 1845 års bolagssammaukomst, hvilka kunnat angå Stora Kopparbergs bergslag i allmänhet eller Fahlu grufva och kopparverket; hvaremot giltigheten af besluten i fråga om förvaltningen af de enskilda verken ansetts endast böra på behörig domstols pröfning ankomma, om och när klander deremot af den eller dem, som vederborde, i laga ordning anhängiggjordes; Bergsfiskalsenibetet dess rätt dock förbehållen alt, om några beslut skulle vara fattade eller dispositioner vidtagna, som på ett eller annat sätt kunde föranleda skada eller afsaknad för sjelfva hufvudverket, som vore Stora Kopparberget, derå föra särskild talan till ernående af den rättelse, omsländigheterne påfordrade; samt Kongl. Bergscollegium derjemte uti siirskilda skrifvelse!' till Grufverätten den 7 Maj 1848 anbefallt bemäité Rätt att ofördröjligen utfärda och i tidningarna införa kallelse å fjerdepartsägarna eller samtlige delägarna uti bergslaget lill allmän ordinarie bolagsstämma inför Grufverätten den 15 påföljande Juli, tillika, på det alla vederbörande mätte af Kongl. Collegii ofvannämnde utslag erhålla behörig del lill sin efterrättelse, förständigat Grufverätten att genast låta utlysa allmän extra bolagssammaukomst, då utslaget borde offentligen uppläsas och Bergslagen sålunda delgifvas; så och efter det Grufverätten, meri anledning häraf, genom utfärdade kungörelser kallat
Vid öfvergången till framställning af sättet att realisera den ide, jag vågat framkasta, får jag först anmärka, att jag anser som ett fel uti de nu brukliga fondsystemer, att amorteringen tilltager i samma mån, intresset minskas, hvarigenom den gäidhundne eller skattdragande ej far åtnjuta någon lindring i sina afgifter förr, än han betalt hela skulden, hvilken tidpunkt ofta ligger bortom den sannolika gränsen för hans lefnad. Dessutom verkar, enligt detta system, amorteringen svagt i början, da den bäst behöfdes för creditens stadgande, men deremot häftigt i den mån skulden minskas, så att, om t. ex. ett ö procents-lån skall på detta sätt inlösas inom 4° år, indrages under hvarje af de 4 första åren mindre än j^rdel, det 36:te året deremot mer än i;del af de då utelöpande obligationerna. Vida fördelaktigare synes mig att erlägga en något högre, oförändradt fortfarande årlig afbetalning, och sålunda få åtnjuta lindring i ränteutgiften, i den mån capitalet minskas. 6o Den i Mars f. m. Pä dessa grunder anser jag mig böra vördsamligen föreslå, att åt R. St. Riksg.Cont. måtte uppdragas att årligen utfärda 4 proc. räntebärande, löpande obligationer till ett belopp af i million R:dr R:gss., emot erhållande af högsta möjliga lånesumma. Minsta valören 5oo R:dr; obligationerne, ouppsägbara på långifvarens sida. Men Riksg.Cont. förbinder sig att årligen inlösa sj^del af primitiva beloppet. Denna inlösen sker genom uppköp för bästa pris, så länge det ej går öfver pari; men, i sådan händelse, genom utJottning och uppsägning. De medel, som sålunda erhållas, utlånas åter emot inteckning i jordegendom, ej överskjutande, för frälse och för skatte § af taxeringsvärdet, men utan visst maximum för låntagaren, som bör erlägga 5 proc. ränta och 4 proc. årlig afbetalning af den erhållna summan.
Hon består deruti, alt det förstärkta StatsUtsk. endast röstar emellan olika meningar, yttrade af 2:ne Stånd, men det yttrar sig icke öfver en eller annan ledamots, framställer icke eller sina egna meningar, utan det skall välja emellan 2 Stånds mening å den ena sidan och lika många Stånds å den andra, eller i bevillningsfrägor mellan 3 Stånd ä den ena och 1 Stånd å den andra sidan. Handlingen är således blött en jemkning mellan andras meningar, icke ett afgörande efter eget behag. Man säger, alt de delar af ett förslag, hvilka man ej vill uppdraga åt det lagstiftande Utsk., kunna frånskiljas, och att man således äfven deruti har en säkerhet. Ar det småsaker, som skola afsöndras, så är det likgilltigt; är det åter fråga om grundsatser, så qvarstå alla de äfventyr, jag redan omtalat. Man säger, att då detta Ulsk:s verksamhet upphör vid början af en ny riksdag, så kan Konungen göra slut på dess makt genom riksdags sammankallande. Delta är ett dyrt och icke eller nödvändigt botemedel, emedan Konungen naturligtvis icke förlorar sitt 428 Den 23 September. veto, derföre att R. St. afsäga sig deras lagstiftanderätt, ty meningen kan väl icke vara annan än alt Konungen får behålla sin andel i lagstiftningen, fastän Ständerna efterskänkt deras. Man har här talat om skönhetssinne för stegel och hjul. Det är dock förgäfves att med ett infall vilja affärda frågan, huruvida det nya straffsystemet förtjenar företräde framför det gamla, eller i hvad mån det motsatta förhållandet kan äga rum. Frågan ligger mycket djupare, än förra Const.Utsk. och dess Ordf. måhända inbillat sig. Det är ock oafgjordt hvilket straff som är hårdare, antingen det som träffar kroppen och huden eller det som träffar själen. De nya straffen gå ut på en själstortyr lill den grad förskräcklig, att vansinne ofta är en följd deraf. Den Allsmäktige må afgöra, hvilken som är grymmare, den som begagnar de förra eller de sednare straffen. Valet är icke att leka med; man mäste deremot beklaga den menskliga kortsyntheten. Man säger, att R.
Rikets grundlag eller allmän lag,” måste äfven här intagas, äfvensom efter ordet upplysning måste inflyta det förslag, som Hr Dalman uppgaf, hvilket ock förklarades för Ståndets gemensamma tanka. Jag anhåller, att Hr Den g Octoler e. ra. a43 Ridd.secret. behagade uppgöra redactioncn af 2 inom. 2:dra och 3:dje punkterna af 29 § Riksd.Ordn. i öfverensstämmelse med beslutet vid 106 § Reg.F. Hr von Hartmansdorff: Jag inser icke, hvarföre man nu skal! upprepa samma ordalag, som nyligen blifvit upplästa. Om deremot Hr Gr. o. Landtm, skulle behaga föreslå Ståndet att för dess gemensamma tanka förklara, det ifrågavar. § bör ändras till fullkomlig öfverensstämmelse med 106 och 107 §§ Reg.F., så vore vi genast vid målet. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, örn R. o. Ad. behagade såsom sin gemensamma tanka förklara, att 2:dra och 3:dje punkterna af 2 mom. i 29 § Riksd.Ordn. skulle så förändras, att de komma i full öfverensstämmelse med förändringarna af 106 och 107 §5 Reg.F. Bifölls. 4i § Riksd.Ordn. Hr von Hartmansdorff: I öfverenstämmelse med den anmärkning, som Ståndet förut gjort, nemi. att i stället för J us t.ca nce 11 eren bör införas Chefen för åklagaremagten, tillstyrker jag, att här vidtages samma rättelse. R. o. Ad. beslöt, såsom sin gemensamma tanka, att förslaget till förändrad redaction af § Riksd.Ordn. borde erhålla följande lydelse: ”Statsrådets och Högsta Domstolens samtliga ledamöter , äfvensom Chefen för Åklagaremagten och ”Justombudsmannen kunna ej säte och stämma —, ”men ej besluten öfvervara.” 2 § 4 morn. T ryck fr. Föror dn. Hr von Hartmansdorff:
Vid Lagstiftningens medverkan är jag Öfvertygad man icke kan åsidosätta den grannlaga omtankan, huru samma medverkan kan lemnäs individuel^ då genom utverkade förmåner för en viss del, man skulle göra orätt att icke deruti kunna inbegripa de, hvilka ostridiga rättigheter äro enahanda; att man då icke på fullkomlig rättsgrund handlar om någon enskildts derigenom förnärmas; att den i Grundlagen Konungen förvarade lycklige och för ändamålet högst nödiga rätt att ensam besluta i allt hvad uti dylika fall Arméen vidkommer äfven uti dess rättvisa och välgörande hägn öfvcrlemnat fäderneslandets försvarares rättigheter; härom behöfver jag icke vidare orda på detta runi, där detta än aldrig varit i fråga att förnärmas. Må det endast tillåtas mig biträda högtidligen allt hvad Friherre Däbens värdiga motion i denna del innehåller. Måhända skulle en ensidig önskan Den 5 Martil. 433 af Rikets Ständer det LifRegementets HussarCorps skulle afsitta och iaförlifvas med Infanteriet sätta Konungen i den för hans fadershjerta emot sine trogne undersåtare så högst beklagansvärda belägenhet att nödgas afslå deras underdåniga önskningsmål ? och på hvad säker grund skulle väl fäderneslandets försvar stödja sig? huru vöre ' äl alla de medel använde som på bildningen rf Cavallen dess fullkomnande i sitt vapen genom Exercitie-inrättningar och annat sedan indelningsverkets pre: mitiva inrättning af Staten blifvit påkostade? om detta, verk genom enskiltas lidna förluster, genom det betryck af penningeförlägenheten, som i sin mån besvärar Rustningen och af hvad annan orsak som hälst än Konungens beslut^ eller contract mellan Kronan och de rustande gillade af Konungen, kunde till sine delar förändras. Då allmänt anföres besvär öfver rustningens tyngd för landtmannen vill jag äfven deruti kunna förena mig med den förklaring^ att jag anser ett sådant förhållande grundadt uti den allmänna olägenhet att vare produetioner icke hafva värde i goda åren, lika säkert som de brista i de svåra samt att i följd häraf Rusthållen icke finnas sämre lottade än alla de öfrige.
Beträffande sedermera anmmärkn:r rör:de Kortens förseende med bevillnings-stämpel, blef, efter det yrkandet om tillägg uti densamma blifvit frånträdt, propos. framställd till bifall å Utsk:s förslag å denna del, men besvarad med starka Nej jemte några Ja, hvarefter R. o. A.d. biföll att, i st. f. ifragavande anmärkn., vid rubriken Spelkort skulle tilläggas: ”med vilkor, att de vid införseln, lika med inhemska, undergå bevillnings-stämpling emot erläggande af stämpel-afgift”. Kreatur. Efter någon discussion, hvarunder yrkades dels bifall till Utsk:s förslag, dels bibehållande af nuvande Tulltaxas bestämmelser, dels ock att införsels-tullen för Hästar måtte nedsättas till 5 R.dr st., blef propos. till bifall å Utsk:s förslag framställd och besvarad med starka Ja jemte några Nej; hvarpå Hr Gr. o. Lantm. förklarade att han funnit Ja öfvervägande. Krokar till fiske. Utsk:s förslag bifölls. Krut. Pröfningen af Ulsk:s förslag upskjöts tills R. o. Ad. fattat sitt beslut i afseende på artikeln Salpeter. Kött, Lampor, Lim och Lin. Utsk:s i afseende på dessa artiklar afgifne förslag biföllos. Ljus. Pröfningen af Utsk:s förslag upskjöts tills R. o. Ad. fattat beslut i fråga om artiklarne Talg och Stearin. Ljuskronor, Läderarbeten, ej specificerade, Majs och Mattor af strå eller rötter. R. o. Ad. biföll hvad Utsk. i fråga om dessa artiklar föreslagit. Den 6 Maj e. m. 73 Metaller, sammansatta. Härom upstod följande discussion: Gr. von Rosen, Adolf Eugene: Jag kan icke inse, hvilken norm Utsk. följt i afseende på ”sammansätta metallen messing”, när Utsk. för denna artikel föreslagit en införsels-tull af 33 R:dr 16 sk. pr Skit, men deremot för Gårad Koppar endast 4 R:dr och för Zink 2 R:dr.
Auk. till Exp.-Utsk. d. 21 Februari 18.77, kl. 2 e. m. Kongl. Maj:ls Nådiga Proposition till Rikets Ständer, angående den så kallade Kurhus-afgiften; Gifven Stockholms Slolt den 10 Januari 1851. Genom Nådig Kungörelse den 20 December 1854 har Kongl. Majit, i öfverensstämmelse med Rikets Ständers vid sistförflutna Riksdag fattade beslut, förordnat, att, till veneriska smittans hämmande och botande, årligen från och med år 1855 till och med det år, då innevarande Riksdag slutas, af hvarje mantalsskrifven person skall utgöras en kurhus algift, för Stockholms stad med högst Sexton skillingar och minst En skilling samt inom öf riga delar af riket med minst En skilling och högst Fem skillingar, hvilket sistnämnde belopp dock inom de lasarettsoch kurhus-distrikt, der lasarettets och kurhusets bestånd det oundgängligen fordrar, må kunna höjas till sex skillingar, allt banko, lika för alla betalande inom hvarje kurhus-distrikt, efter dess behof; att afgiften skall af vederbörande inom hvarje kurhus-distrikt bestämmas antingen till ettdera af dessa belopp eller deremellan, men icke må, utan vid särdeles tvingande omständigheter, fastställas till det högsta; att denna afgift skall utgå och redovisas inom hvarje kurhus-distrikt särskildt, så att den blifver alldeles skild från hospitalens och lasarettens fonder och räkenskaper; samt att de genom besagde afgift inflytande medlen skola i första rummet ovilkorligen begagnas för de efter behof och öfverenskommelse på ett eller flera ställen inom länet inrättade kurhus-anstalter oah derefter, hvad icke är lör veneriska smittans hämmande erforderligt, användas för allmänna helsovården i länet, särdeles såsom bidrag till bestridande af lasarettens utgifter för svårare skador och sådane sjukdoms-tillfällen, som fordrar chirurgisk behandling.
Det talas väl om, att allt sådant kan gå an, blott det sker i en moderat ton och i afmätta ordalag; men jag tager mig friheten fästa uppmärksamheten derpå, att det icke är genom complimenter, som man gifver tillkänna, att man plågas; och det hafva likväl Konungens rådgifvare fordrat, då de trott sig kunna behandla hvarje mera bjert framställd skildring af samhällsbristerna, hvarje öppet uttryckt missnöje med styrelseåtgärder, äfven sådana, hvilka vederbör, sjelfve ej tilltrott sig försvara, såsom ett missbruk af yttranderätten. Sedan jag nu i korthet vidrört några al de punkter, i hvilka Konungens rådgifvare trott sig kunna gendrifva Utsk:s anmärkntr, uther jag mig att få fästa det H. Ståndets uppmärksamhet på några andra, öfver hvilka de icke förklarat sig. Men jag kan, i sammanhang härmed, icke underlåta alt upptaga ett inkast, som jag hört göras emot Utsk. , nemi. att det för mycket fästat sig vid småsaker och för litet vid det stora hela. Jag har visserligen icke här uppträdt, för att föra Utsk:s talan; men delta inkast tror jag likväl är orättvist. Det är i sanning icke brist äfven på större och allmännare anmärknrr i betänk., och frågan blifver då, huruvida verkan af dessa kan blifva mindre derföre, att äfven några, om än till sin princip lika väsendtliga, likväl till ämnenas materiella vigt mindre betydande, tillkommit. Hvad man kanske skulle kunna lägga Utsk. till last är således icke, att någonting fattas i materialierna för R. St:s omdöme, utan endast, att Utsk, kanske icke grupperat dessa materialier så, att de framträda med den åskådlighet och effect, som kunnat åstadkommas. Denna brist är likväl ytterst lätt att afhjelpa; och för att söka sälta R. o. Ad. i tillfälle att inse, huru en verklig tableau öfver det allmänna af styrelsens karakter derigenom kan bildas, skall jag blott bedja att här få uppläsa några af dem, endast rangerade i en annan ordning: ”Konungens rådgifvare hafva motverkat R. St:s uppre* pade önskan om vissa såsom ändamålsstridiga ansedda tjenstelös indragning.
Något hinder för laga utsökning af fordringar, ställde i annat myntslag, må dock ej häraf hemtas. I afseende pä mynteuhetens underafdelningar hafva under de Irenne sednasle riksdagarne tvenne skiljaktiga meningar sökt göra sig gällande, nemi. decimalsystemets antagande, eller ungefärligt vidblifvande af det uuvar. Det förras ojemförliga företräde i vighet vid alla calcvler och reduetioner har ej kunnat förnekas; men man har invändt, att det för den obildade folkclassen vore svärfattligt, alt åtskilliga värden, som nu beräknas i skillingar, ej kunna noggrant uttryckas i hundradelar, och slutligen, att deciinalsyslemet försvårar ett fortsatt delande med två, eller, sorn en talare uttryckte sig, ”den naturliga klyfningen”. För min del tror jag, att ett räknesäll, som begagnas af den Fransysko arbetaren och den Ryske lifegue, ej mätte öf - Den 14 Augusti c. m. 200 öfvergå vur allmoges begrepp, och att de sednare iuvändningarne kunna, om ej alldeles undanrödjas, dock bringas lill den obetydlighet, alt de komma att sakna ali praktisk vigt. — Då jag likväl anser myntenhetens bestämmande vara en sak, som ingalunda bör fördröjas, yrkar jag den sakeus afgörande, oberoende af huruvida decimal-systemets antagande kommer alt uppskjutas, eller ej, och jag får af sådan anledning framlägga alternativa förslag till underafdelningar i skillingar eller hundradelar. Enligt det förstnämnda erfordras ingen annan förändring, än alt sk. specie och b:co böra försvinna, och r:gs-skillingen, i st. f. 12 rst., indelas i fyra styfver, då den liigsta myntbenämning komine att motsvara det minsta mynt, som hos oss preglas. — Det synes mig olämpligt att i räkenskaper bibehålla en myntafdelning, som ej i verkligheten linnes, och följaktligen ej kan jemnt utbetalas, och ingalunda kan jag finna fjerdedels skillingen vara af för högt värde, hvarken i ena eller andra af~ seendet. Jag erinrar mig ej något lund, som kan uppvisa en lägre.
Majrt, uti Nådigt Bref till Krigsoch Kammar-Collegierne af den 28 October 1817 tillkännagifvit-s att då, i följd af ofvanberörde 1812 års Circulaire-Bref, inom Westerå? ®ch Örebro län öfverenskommelser blifvit afslutade om de ersättningar hvartill stamrotarne af sina hjelprotar vöre berättigade för hvad de förre s Statssamt Allm. Besv.- och Ekon.-Ulshotlens Utlåtande, N:o 73. i torpjord, mulbete, gärdselfång och vedbrand afläto, samt denna öfverenskommelse för Westmanlands Län och Regemente, genom Kongl. Brefvet den 4 October i8i3, blifvit stadfästad och nti Örebro Län vid det, den 4 Januari i8t5 hällne sammanträde med rotehållarne, ersättningens belopp i spanmål blifvit öfverenskommet och till utgörande för framtiden stadgadt, Kongl. Maj:t funne, hvad anginge Westmanlands och Nerikes inom dessa Län förlagde Regementen, böra vid hvad redan tillgjordt vore, förblifva; att uti Wermlands Län och vid de derstädes förlagde Wermlands och en del af Nerikes Regementen Krieckte-contractet väl icke innehölle något bestämdt stadgande om soldattorps anläggning, utan endast att soldaten antingen skall med uthus och stuga förses eller hos rotebonden på gården inrymmas och derjemte erhålla visst i spanmål och matvaror årligen; men att likväl torp med egor dertill blifvit sedermera anlagde och, till följd af Kongl.
«Ja, ser ni, jag har så helvetes mycket att göra, att jag måste hålla mig med afskrifvare. Rakt omöjligt göra allt sjelf. Det är Taines «Origines de la France Contemporaine.» Ja, d. v. s. naturligtvis bara första delen.» «Så-å!» «Ja, naturligtvis, för fan! Sen blir han ju bara reaktionär. Skulle jag hjelpa till dervidlag kanske!» Truls häpnade öfver denna oförväntade konstellation af jätten Grazelius och dvergen Taine samt fann intet att svara. När han skulle gå, sporde hans värd ytterst likgiltigt, så att Truls måste märka, att det var ett höflighetsspörsmål: «Nå, hur finner ni Stockholm?» Truls gaf svar som frågan var. «Har ni gjort bekantskap med de andre?» «Nej.» «Rakt inte?» «Nej.» «Känner ni inte Cohn?» «Nej.» «Eller Berglund?» «Nej.» «Kors i Jesu namn: Då ska vi en gång vara samman. Adjö.» Hvarpå dörren slogs i med en smäll. Truls hade verkligen icke sökt några bekantskaper inom det stockholmska framtidsbefälet, fastän han ju mycket väl kunde inse, att detta vore en stor oegentlighet. En enda representant för kåren hade han visserligen lärt känna och kommit att umgås med; men i denna vinst hade han sjelf ingen förtjenst. När han på morgonen af sin ankomst till staden med kappsäcken i hand steg uppför trapporna till det hus, der han genom Malm erhållit sin bostad, läste han på ett visitkort utanpå en dörr namnet Ringstedt. Han visste, att titulus Ringstedt räknades ibland de literära framtidsmännen, änskönt icke hur eller hvarför, – ty mannen hade tills dato ingenting skrifvit. Dessutom hade Truls haft ett mellanhafvande med honom. När han utgifvit sina dikter, erhöll han en dag bref från den honom personligen fullkomligt obekante själafränden, af innehåll att han, Ringstedt, nådigast ville skrifva om boken.
Ett lager vadd fasfgummas jnuti (med syndetikon), ofvanpå detta svart k a h k å som vikes ut och fastgummas i botten, m e n invikes o c h fastsys i öfverkant genom de s m å hålen. Lika förfares m e d locket inuti. Utanpå pumphållaren fastgummas, och äfven fastsys i s a m m a h å l, någon vacker kretonremsa, helst b å r d m ö n s t e r, så bred att d e n täcker hela hållaren. P å locket fastsys en r e m s a, Fotogéuköket B. A. H j o r t h » PRIMUS » &amp; C:o, in, i samma riktning som de före oss anlända. I nästa ögonblick äro vi i en stor sal — vi befinna oss nämligen i en af stadens större skollokaler — och framför oss synes en tafla, väl värd att några ögonblick dröja inför. Midt på golfvet står en präktig gran, strålande af ljus och väl försedd med a l l a slags andra tillbehör till en sannskyldig svensk julgran. V i d ena ändan af det stora rummet står ett rikligt kaffebord, kring hvilket för närvarande den ifrigaste verksamhet rå- der. D ä r synas flere unga kvinnor, några af värdinnorna vid festen, sysselsatta med att servera de talrika gästerna. Och gästerna, hvilka äro väl de? E n skara små barn i tunna, slitna kläder samt deras mödrar, allesammans fattiga, tarfligt klädda kvinnor, som nästan försagda mottaga all vänlighet, all frikostig gästfrihet, som visas dem och deras små. Men nu är kaffedrickningen slut, och de främmande föras till salens motsatta sida, där långa bord stå uppradade, fullastade med klä- despersedlar. D ä r får hvar och en af de därtill utsedda små flickorna en fullständig, varm vinterdräkt, som nu, åtminstone delvis, påklädes henne med hjälp af modren och gifvarinnan. A l l a de såsom värdinnor närvarande unga flickorna ha under höstens lopp förfärdigat hvar sin af dessa beklädnader, som redan från början bestämts för och profvats på någon särskild liten flicka.
Till uppslaget påminner den ej obetydligt om » Löjen och tårar », som nu gifvits samtidigt å Södra teatern, och i behandlingssättet ' torde största olikheten ligga i rent yttre« lokala och temporära förhållanden. Smaken för detta slags stycken tyckes emellertid hafva förändrats lika litet som de själfva^ ty » Kumlander » har visat sig vara en kassapjes. Utförandet bidrager väsentligt att vinna den stora publiken för stycket. Herr Holmquists kraftiga, måttfulla framställning af titelrollen måste uppskattas både på parkett och på tredje raden. Herr Olsson gifver nya prof på sin betydliga förmåga af karakteristik och individualisering, och fru Anna Lundberg har en uppgift, som lämpar sig för hennes allra bästa sidor. Anmärkningsvärdt är äfven, att alla birollerna gifvas väl, och det ' talar godt för truppens förmåga, ty de äro ej få. Ät k. dramatiska teaterns repertoar har utan tvifvel i vinter egnats större och i konstnärlig måtto mera berömvärd omsorg än under flera år tillförene. Den föga betydande behållning, som denna teaters ofta förekommande plockprogram förut kvarlemnat hos åskådaren, har under detta spelår utbytts mot för det mesta goda, ofta starka intryck. Den tyska och franska moderna dramatiken har företrädts af väl valda pjeser, nog många for att någorlunda hålla oss » au courant », ej sä många àtt spellistan blifvit ensidig. » Ruy Bias » och nu senast » Kabal och kärlek » hafva framförts med en omsorg, som visat konstnärlig pietet för det stora dramat. Äfven svenska originalarbeten hafva förekommit; Frans Hedbergs » Hårda sinnen » var denne förf: s bästa, mest originella arbete för scenen (detta omdöme är kanhända högförräderi mot » Bröllopet på Ulfåsa », men får stå där ändå), Michaelssons » Moln » var, trots sin brist på personlighet och must i innehållet, ett tillräckligt väl skrifvet, spelbart och underhållande stycke för att blifva speladt å denna scen, och fru A. C. Lefflers senaste dramatiska arbete » Familjelycka » borde äfven de.t, som inhemskt drama betraktadt, gifvas just ä denna teater.