Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I sådant afseende yttrar denne motionär: att det vore hvarje menniskas naturliga rättighet att erhålla försträckningar i penningar eller varor till ett belopp, som 4 Lag-Utskottets Betänkande, N\o 52. motsvarade dess egendom; att lagstiftaren velat medgifva en sådan rättighet genom föreskrifter om företräde till betalning ur intecknad fastighet och lösören, som hafvas i pant; att samma föreskrift likyäl ej uppfyllde ändamålet, enär egendom funnes, som hvarken kunde intecknas eller med panträtt innehafvas, såsom dels jord, hus, åbyggnad, sorn utan åtföljande hemmantal egdes, eiler med mer eller mindre inskränkt nyttjande-rätt innehades, dels lösören, som låntagaren icke, utan att äfventyra sin bergning, kunde umbära; och då desse förhållanden gifvit anledning till de mycket öfverklagade lösöre-köpen, hemställde motionären, om icke förordnas borde: cU) vatt inteckning, likasom i hemman och fastigheter, må vid laga ”Domstol kunna sökas och erhållas uti all med full egande-rätt innehafvan”de, eller med besittningsrätt på längre eller kortare tid nyttjande jord, ”hus, åbyggnad och vattenverk på landet;” b~) ”att sådan inteckning skall gälla med förmonsrätt till betalning ”ur den intecknade egendomen, ifrån det Ting, då den hos vederbörlig ”Domstol söktes;” c') ”att, då flere hafva inteckningar uti samma egendom, med för”monsrätt dem emelian förhålles, likasom om inteckningar förut stadgadt är;” eQ ”att inteckning icke kan hindra egendomens utmätning och försäljning med samma rätt, som gäldenären dertill egt;” e') ”att domaren, som inteckningen meddelat, skall vid Tingets slut ”upprätta två förteckningar å de intecknade egendomarne, af hvilka en an”slås på Rättens dörr och den andra tillställes Kronofogde eller Länsman ”i det district, der egendomen är belägen, för att der hållas allmänheten ”tillhanda;” samt /) ”att panträtt i kreatur anses gällande, ehuru dessa innehafvas och ”nyttjas af gäldenären.” Jemte erinran, att hinder af lag icke, såsom motionären synes föreställa sig, möter för intecknande af lägenhet, som i laga ordning blifvit från hemman afsöndrad och med full egande-rätt innehafves, får Utskottet, i afseende på hvad motionen i öfrigt innehåller, vördsamt anföra, att, enligt det begrepp om panträtt i lösegendom, som i vår nu gällande lagstiftning, äfvensom i Lag-Comite^ns förslag till Allmän Civil-Lag, gjort sig gällande, sådan sakrätt i allmänhet endast kunnat och kan vinnas i lösören derigenom,
Enär, på sätt ofvan blifvit närmare utveckladt, de ekonomiska förhållandena och de olika näriugarnes berättigade anspråk på lika förmåner af kreditlagstiftningen påkalla en utvidgning af den hittills nog ensidigt och till förmån för vissa näringar utbildade panträtten i lös egendom, och det af Lagberedningen i sådant afseende framställda förslaget om underpant i lös egendom med deraf härflytande förmånsrätt under vilkor af pantförskrifningens intecknande synts Utskottet erbjuda en utväg att, med bibehållande af panträttens egentliga väsende och utan fara för den allmänna krediten, tillfredsställa dessa anspråk, så vidt möjligt är, har Utskottet, i anledning af Carl Anders Larssons ifrågavarande motion, ansett sig böra föreslå, att Rikets Ständer måtte dels besluta en författning angående underpant i lös egendom af följande lydelse: Med upphäfvande af hvad om förlagsfordringars intecknande och betalningsrätt nu är genom särskilda författningar stadgadt, förordnas, som följer: Lag-Utskottets Betänkande N:o 57. 11 § 1- Vill man för gäld gifva underpant i lös egendom utan att den egendom ifrån sig lemna, varde pantförskrifning derom upprättad med namn, årtal och vittnen under. I den handling skall beloppet af den gäld utsättas, hvarför egendomen pantförskrifves, så ock hvarje lösörepersedel upptecknas, som i underpant sättes, der den gifves i viss egendom. § 2. Pantförskrifning, som i 1 § omtalas, skall inlemnas till den Rätt, hvarunder utgifvaren lyder, och der offentligen uppläsas; så ock intagas i samma pi-otokoll som afhandlingar om lösöreköp. Å landet må ej inteckning af pantförskrifning ske utan vid lagtima ting. § 3. Då pantförskrifning intecknad är, efter ty i 2 § sägs, ege borgenärerne förmånsrätt i den pantförskrifna egendomen, såsom i 17 Kap. Handelsbalken skils. Pantförskrifningar, som å samma dag intecknade äro, hafva lika rätt. § *• Inteckning af pantförskrifning skall förnyas inom två år, sedan den beviljades, och ytterligare inom två år efter hvarje förnyelse.
Deremot har man i ”Casper och Dorothea, Heroisk DjurgårdsBallett i tre akter”, en parodi öfver Lalins ”Acis och Galathea”: i ”Skeppar Rolf, Skådespel i tre akter med divertissementer emellan akterne”, en parodi öfver Gyllenborgs ”Birger Jarl”; i ”Petis och Telée, Komedi i tre ”akter blandad med Sång”, en parodi öfver Wellanders ”Thetis och Pelée”, – den första af de inhemska operor, som framkallades af Gustaf III:s ynnest och esomoftast äfven hade honom att tacka för sin uppfinning. Rentaf på fri hand componerade åter äro ”Finkel eller det Underjordiska Bränvins-Bränneriet, Komedi i tre akter blandad med Sång”; dess inledning, ”Finkels Parentations-akt, Prolog”; ”Bousaronerne eller Det skall någon orsak ha, Proverbe-Dramatique i en akt”, som tillika är ”efterspel till Parodien Skeppar Rolf”; slutligen ”Donnerpamp, Komedi i en akt, blandad med Sång samt Intermède”. – Af misstag har Stjernstolpe låtit Komedien ”Sterbhus-Kamreraren Mulpus, eller Kaffehuset i stora Kyrkobrinken”, införas i samlingen af Hallmans arbeten 168; det tillhör Kexél. De parodierade skalderne upptogo Hallmans skämt ganska olika. Creutz yttrade, då han läst sin ”Zephis” förvandlad till ”Corporal Ölbom”, att han ville hellre hafva skrifvit parodien än elegien. Gyllenborg åter ansåg sin ”Birger Jarl” vanhelgad genom ”Skeppar Rolf”, och klagade hos Gustaf III. Monarken, som inom sig kanhända fann Skepparen roligare än Jarlen, pålade Hallman till straff, att äfven parodiera ”Thetis och Pelée”. – Sin ursäkt, och sin åsigt af sina parodiers oförgriplighet, har Skalden framställt i företalet till ”Casper och Dorothea”; hvilket han lyktar med dessa ord:
St:r gifvit icke allenast hvad K. M. ansett behöfligt, utan äfven, genom extra anslags anvisande till lärda verks utgifvaude, ökat anslaget, synes mig, som om StatsUtsk. icke förtjenar förebråelsen för njugghet. Jag yrkar således bifall till StatsUtsk:s hemställan. Frih. Cederström: Under en rikare tillgång på statsmedel vore det visserligen mycken anleda, att taga den i delta afs:de väckta motion i betraktande; men jag anser det vara på ett tillfredsställande sätt ådagalagdt, i hvad mån det f. n. icke är lämpligt att förhöja det ifrågav:de anslaget, på sätt Frih. Klinkowström hemställt. För öfrigt synes mig anlednm till begärande af förändring i detta fall vara föga giltig; ty då man klandrat Utsk:s afstyrkande derföre, att en stor del af anslaget blifvit använd till resestipendier, tror jag, att när anslaget bär den gemensamma titeln af »Anslag lill resestipendier samt läroböckers och lärda verks ulgifvande», har Kegeringen handlat ganska riktigt, då den användt detsamma för alla dessa ändamål, och på det sätt, som hon ansett medföra bästa nytta. Jag tror således icke, att E. o. Ad. bör förunna någon högre grad af upmärksamhet åt den gjorda framställningen, utan anhåller om bifall till Utsk:s hemställan. Hr af Edholm, Erik Wilh.: Såsom ett ytterligare bevis på, att StatsUtsk. icke gerna kan beskyllas för njugghet i detta fall, får jag uplysa, att totalsumman af de anslag Utsk. beviljat för lärda verks utgifvande upgår till omkring 50,000 Edr, och då ytterligare 10,000 Edr på denna Hufvudtitel ställas till K. M:s disposition, tror jag, att det är skäl att bifalla Utsk:s hemställan. Då härefter propos. till bifall å förev:de punkt framställdes ropades starka Ja, jemte några Nej, hvarpå Hr Frih. o. Ordliden förklarade det han funnit
Gr. Taube, Henning Edvard, upläste 2:ne motioner af följande innehåll: 1 :o. Med Lagmansoch Kämners-Rätternes uphörande försvunno ur vår Lag stadgandet om en s. k. ”Summa appellabilis”, eller om ett visst belopp i penningar, hvartill ett tvistemål skulle upgå, för ali dragas under Ofver-Rätts pröfning. Erfarenheten har redan visat att uphäfvandet af stadgandet härom var mindre välbetänkt; frågor af den ringa vigt att de stundom endast angå några skillingar, fullföljas genom instantierna, utan ringaste båtnad för parten, som, äfven om han vinner ändring i Under-Rättens utslag, likväl, lill följd af Lagens stadgande, alt, i sådant fall, rättegångskostnaden skall parterne emellan qvittas, måste vidkännas kostnader vida öfversligande värdet af tvistens föremål. Det enda resultatet af detta fullföljande af tvistemålen blir således alt Ofver-Domstolarnes tid öfver höfvan uptages, utan nytta för parterne. De omkostnader part måste vidkännas vid fullföljd af ett mål i HofRätt torde, med inberäknande af Utslagslösen, arfvode till fullmäktig m. m. kunna anses minst upgå till 20 å 25 R:dr R:gssedlar, och jag får således föreslå, att, pä sätt i 7:de och 16:de § af 25 kap. R.B:n af 1734 års lag varit föreskrifvet, för vad emot Lagmansoch RådstufvuRätts Dom stadgas mätte, alt vad emot Härads-Rält eller Rådstufvu-Rdtts dom eller Utslag, endast skall vara tillåtit, der hufvudsaken, med ränta eller afgäld som fordras, stiger öfver Femtio Daler, utom Rättegångskostnaden. Örn remiss till LagUtsk. anhålles vördsammast. 2:o. Svenska jordbruket har onekligen i sednaste tider gjort stora och betydliga framsteg, och hvarje fosterlandsvän kan ej annat än hjertligen glädja sig häråt.
Om den användes till att godtgöra pensions-kassorne, så skulle endast en summa af emellan 2,800 r:dr behöfvas såsom årligt bidrag af Statsverket till den betydliga förbättring af löntagares vilkor, hvilken här är i fråga. Jag hoppas att om StalsUtsk. tager denna tillgång i öfvervägande, så bör del linna, alt åtminstone en del af de svårigheter, som möta, är undanröjd. Man kan säga att de till Riksg:s-kont. ingående besparingarne derigenom blifva mindre än förut. Det är sannt; men då kan man åtminstone icke säga, att fråga är om en betydligt ökad Statsutgift, ulan om en minskad besparing. Frih. Palmstjerna: Jag skulle önska att den besparing, som Hr von Hartmansdorff nämnt, nemi. besparing på Allmänna IndragningsStaten, verkligen existerade; men tyvärr lärer förhållandet vara annorlunda. Denna besparing reducerar sig till den besparing, som ägt rum på det anslag R. St. vid senaste riksdag gjort för att fylla den kalkylerade bristen, som skulle kunna upkomma uti anslagen för löntagare genom spanmålsberäkningen under deras löner, och hvilket anslag blifvit beräknadt långt högre än den motsvarande utgiften upgått tili. Derigenom har upkom mit en betydlig del af besparingarne på 9:de Imfvudliteln, men icke år det någon besparing på anslagen för pensioneringen. Frih. Toll, Gust.: Jag anhåller att få instämma uti hvad Hr von Troil yttrat i denna sak; och som del är en stor och vigtig angelägenhet för vår indeldta armée att slippa en så dryg och besvärande afgift i början af sin tjenstgöring, så anser jag det vara vigtigt för denna armée alt K. M:s propos. i denna fråga må kunna bifallas, och jag tror äfven att den särskilda beskattning, som kommer att drabba arméens befäl genom förhöjda mötespenningar och andra utgifter skulle försvåra den omsorg som under detaljernas utförande vid hvarja regemente åligger befälet, de må hafva små eller stora löner. Den är derföre af mycket stor vigt att detta ärende blir så afgjordt, som K. M. har föreslagit. Hr Liljenstolpe, Axel Fredr.:
Uti dessa framställningar hafva flere af Hedervärda Ståndets Ledamöter instämt, hvarförutan Riksdags - Fullmägtigen JVils Håkansson från Christianstads samt Nils Månsson från Malmöhus Län tillagt, att, ehuruväl Contract äro upprättade med åtskillige Rusthållare i Skåne angående Passevolance-afgiftens erläggande i Spanmål, månge till Kneckteoch Rusthåll indelte likväl finnas, som icke afslutat såclane öfverenskomnrelser och hvilka alltså med skäl kunde anses förnärmade: m. m. Men Sluts-Utskottets Be t ä n k a n cl e n, 'jGt Men du, på sätt Statssamt Kkonomi-Utskolten, uti deras i en lika beskaffad fråga afgifne Utlåtande Nio 415, äfven anfort, Riksens llögloflige Ständer uti underdånig skrifvelse af den 18 Junii 1812 cnhelligt förklarat sig vilja antaga den af Kongl. Majit i Nåder föreslagne Passevolance-Inrällningen, och bland de derom af Riksens Ständer då stadgade samt af Kongl. Majit sanctionerade vilkor, finnes intaget: i 2 panelen, alt Passeovlance-afgiften skall utgå med 8 R:dr Banco årligen i fredstid, att efter Rotens fria val betalas, antingen i penningar eller Spannmål och sofvel varor införda lill Krono-Magazinel och beräknade efter Markegång: samt uti /[:de puncten, att afgiftens erläggande börjas med år 1813 och fortfar i j5 år, under hvilken lid ingen ändring deri må ega rum.” Så kan Stats-Utskottet, vid sådant förhållande, icke tillstyrka Riksens Hoglofl. Ständer att, på sätt begärdi blifvit, hos Kongl. Maj:t göra underdånig anhållan om afgiftens nedsättning eller om särskildt
Hvad Ladugårdslandsbron beträffar, så skulle der kunna blifva en af de skönaste hamnar och promenader om Byggnadscollegitim ville dermed sysselsätta sig. Många ledamöter ropade på propos. Hr Westfelt, Nils: Här är visserligen föga värdi att yttra sig för det ifrågavar. betänk., när man hör den allmänna opinion, som är emot detsamma. Frih. Hamilton har äfven så grundligt utredt frågan, att jag har föga att tillägga. Men då här af en värd talare, Hr von Hartmansdorff, blifvit yttradt, alt cpiaicr finnas, hvilka äro i yttersta behof af reparation, så kan jag ej annat än beklaga, att de afgift er, hvarom nu är fråga, icke blifvit till dylika företag besparade, utan i det stället utgått lill helt andra ändamål. Här finnas flere quaier, såsom vid Kungsholmsbron och Röda Bodarne t. ex. hvilka äro i det mest beklagansvärda skick, men till hvilkas istänrlsättande jag är fullt öfvertygad, att desse summor skulle varit tillräeklige, om de nu för detta ändamål varit i behåll. Hvad den ifrågavar. afgiften beträffar, så är den af en för producenterne ganska tryckande beskaffenhet. De som bo nära Stockholm måste nemi. ovillkorligen föra sina varor dit; de kunnaa likväl icke föra dem sjövägen utan att afgiften blifver dubbelt så dyr, som om de transporterades landvägen, enär transportkostnaden från quaien till köpmannen, sammanlagdt med den afgift, som för sjelfva varan mäste erläggas, uppgår till 115 ä 120 proc. af varans hela värde. Ofverläggningen ansågs härmed afslulad, hvarpå H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla Ulsk:s betänk. Ropades starka nej, blandade med ja. Propos. å afslag på detta betänk, blef derefter framställd och besvarad med starka ja, blandade med några nej, i anledn. hvaraf H. Ex. Ilr Gr. o. Landtm, förklarade, att betänk, blifvit af R. o. Ad. afslaget.
I öfrigt torde det tillåtas mig att göra en erindran, att då jag å ena sidan visserligen anser bestraffningslagarne behöfva Konungens sanction, tror jag likväl å den andra , att då Riksens Ständer bevilja tillökta löneanslag, de ock äro berättigade att vid beviljandet deraf fästa vilkoret af ett straff för uraktlåtet uppfyllande af tjenstepligter. Jag tror icke att Konungens myndighet härigenom förnärmas; ty kunna Ständerna öka lönen, så måtte de ock kunna stadga sådane förbehåll dervid, som de anse af nytta för Staten. 520 Den i4 Junit f. m. Herr von Hartmansdorff: Jag skall ej söka hindra återremiss af Betänkandet. Den torde vara nödig, sedan flere sakkunnige Ledamot ter af detta Stånd yrkat densamma. Men i anledning af hvad den sista värde Talaren yttrat, om utstakandet af viss tid för remissernas afsändande, bör jag anmärka, att detta är ett Regeringsärende, sorn efter olika omständigheter måste afgöras, och hvarmed Riksens Ständer icke böra befatta sig. De kunna blott fästa sig vid det vite, det är den förlust af lönen eller remisslaget, som borde drabba Räntmästrarne, i händelse de uragtläte den af Regeringen dera föreskrifna tiden. Friherre Boije: Må hända har jag ej rik tigt uttryckt min mening, men mig förekommer det klart som dagen, att samma makt, sora äger bevilja anslaget, äfven kan bestämma vilkoret, hvarunder anslaget får utgå. Visserligen måtte det vara Riksens Ständers rätt att säga: den LandtRäatmästare som inom den eller den tiden insänder sina remisser, får åtnjuta den eller den förmonen; men annars icke. Jag tror ej att detta ingriper i de administrativa göromålen. Herr Grejven och Landt Mars kalken hemstälde om Ridderskapet och Adeln ansåg Statsutskottets Betänkande böra, i anledning af de dervid gjorde anmärkningar, till Utskottet återremitteras. Ropades Ja. Grefve tint 14 Junit J, m.
N:o 330, i anledn. af RiksSl:ns skiljaktiga beslut, rör:de Riksarchivets och Riksg.cont:s framlida localer, blefvo de i delta mern. föreslagne voter.propos:r af R. o. Ad, godkände. 62 8 Den 21 Maj. Föredrogs Statsoch BancoUtsk:ns i gårdagens plenum på bordet lagda utlåt. N:o 137, i anleda, af väckte motioner om åtgärders vidtagande lill skyndsam nedsättning af taxan för farten å Götha canal. Frih. Palmstjerna, Nils Fredr.: Tvenne dagar blott före riksdagens slut skulle det vara förgäfves att, i afseende på nu föredragna betänk., yrka något annat beslut än bifall; men jag kan likväl ej låta detta förslag begrafvas i riksdagshandlingarne, utan att uppriktigt beklaga, att det ej lyckats tillvinna sig större uppmärksamhet. Få föremål af administrativ beskaffenhet kunna för Staten och R. St. vara af mera vigt, än underlättande af transportmedel; och det af Frih. Gyllenhaal föreslagna uppgörande, i det sednare alternativet åtminstone, som ej förutsätter utgiften af ett capital, hade förtjent alt tagas i något närmare betraktande, och att genom Utskms egen åtgärd befordras något längre, än. det blifvit genom nu förevarande betänk. Jag önskar, att R. o. Ad:s protocoll måtte förvara uttrycket af åtminstone någons bifall till den tanka, att Staten borde söka utvägar att göra detta storverk till ett nyttigare verk än det är. Utvägar dertill äro uppgifne, men hafva icke blifvit gillade och kunna icke mera tili öfverläggning upptagas: saken är nu förbi; men jag önskar, att den ej mätte råka i längre glömska, än till nästa riksdag. Uppå härefter framställd propos., biföll R. o. Ad. Statsoch BaucoUtsk:ns utlåt. Vid föredragning af BancoUtsk:s i gårdagens plenum på bordet lagda utlåt.
Göteborgs, oklrojerad den 12 Januari 1847, förnyad den 13 Februari 1857; Mälareprovinsernas, oktrojerad den 19 Januari 1847, förnyad den 13 Februari 1857; Stochholms, den 1 Juli 1856, varandes åtskilliga förändringar uti ursprungliga bestämmelserna fastställda under den 24 Juli 1857, samt oktrojen förnyad den 13 September 1864; Norrköpings, beviljad den 25 September 1856, med förnyad oktroj den 3 Mars innevarande år; 1 t Wadstena, oktrojerad den 25 September 1856, förnyad den 26 Maj detta år, samt Hallands, beviljad den 13 Februari 1857 och förnyad den 22 September innevarande år. Efter en sedermera förfluten tid af sju år och sedan, med upphäfvande af ofvannämnda Kongl. Kungörelser af den 14 Januari 1824, den 9 Januari 1846 och Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865. 261 den 10 November 1855, ny författning den 20 Maj 1864 utkommit, angående enskilda banker, med rättighet att utgifva egna banksedlar, hafva, under loppet af endast nio månader från den 18 Juni sistlidet år till den 17 Mars innevarande år, tio sådana enskilda banker blifvit oktrojerade, nemligen Sundsvalls, Wenersborgs, Skaraborgs läns, Uplands, Norrköpings industri-bank, Gefleborgs läns, Christianstads, Malmö, Westerbottens och Christinehamns; så att antalet enskilda banker numera uppgår till icke mindre än 22. Jemte dessa 22 enskilda banker, alla berättigade att utgifva egna sedlar till högst betydliga belopp, finnes oktroj lemnad för ett antal af 21 så kallade filialbanker, nemligen i Gefle, Halmstad, Mariestad, Carlskrona och Christianstad år 1852, i Sundsvall och Hudiksvall år 1855, i Umeå, Jönköping, Helsingborg. Borås, Calmar, Uddevalla, Wisby, Wenersborg, Hernösand och Nyköping år 1858, i Östersund år 1859, i Luleå 1860 samt i Oscarshamn, Piteå och Skellefteå år 1862.
Hvad åter angår beskaffenheten af de befästningar, sorn skulle eilordias ti della måls ernående, föreställa sig Rikets Ständer, och hafva funnit donna sm löieställning styrkt af det betänkande, den lill frågans utredande sednast i nådei ti kommitté nfgifvil, att det ej skulle erfordras att af Slockholm kihla en slai t u - Yudfästning. innesluten inom en sammanhängande förskansning al fioidubblu imer, enligt nutidens fullständiga fästnings-systemer. Mot en så beskaffad befästning synas mångå skäl förekomma, såsom först stadens stora omfång, som har till fö jc alt cn dylik befästningslinie, äfven om den ej anlades så långt utom staden, alt denna t. ve skyddad mot ett bombardement. likväl skulle blifva ganska vidsträckt och i lö je deraf erfordra en högst betydlig anläggningskostnad. Vidare skulle en sådan lastnings besättning medtaga en alltför stor del af stridskrafterne och sålunda föl mveiel öisvaga den i fält stående aktiva arméen, och slutligen skulle Stockholms vigt 0( i inflytande på krigsföretagen, redan i sig sjelf nog betydlig, derigenom lätt växa tid en alltför stor höjd, så att ilen till och med kunde komma att öfverväga hela det omgå landels, hvilket icke vöre önskvärd!. Rikets Ständer instämma derföre uti den af ineibema - da Kommittérade yttrade åsigt, att de befästningar, hvilka kring Stockholm koinme. ali utföras, borde inskränkas till några permanenta stöd för de stridskrafter, sam öisl äro att lill hufvudstadens försvar tillgå. Ett vigtigl vilkor vöre, att dessa veik uppfördes pä ett tillräckligt afstånd från stadens omkrets, för ali hindra fienden bomhaidera hufvudstaden, samt slutligen att de finge den grad al styrka och fasthet, att ienden ej lyckades eröfra dem utan alt företaga en ordentlig belägring. Af lvommiléens betänkande, jemte detsamma bifogade ritningar och förslag, öfver hvilkas ta ti - 198 Expedit! Olis-Utsi-o Itc ts Förslag till anderd.
Hon tog hennes händer och lyfte dem och synade dem och lät dem åter sjunka. Hon öppnade hennes läppar och undersökte tänderna. Hon kände på hennes hår och skinn, men fortfor under hela denna långa granskning att beständigt småle. – Allt hos denna kvinna, – sade hon, – är så stort ... munnen och till och med hakan äro stora ... Flicka, visa mig ditt ben! Slafvinnan gjorde en otympligt tafatt åtbörd af plötslig afsky och vände sig bort samt mumlade på sitt eget tungomål: – Åsch, sickna tokerier! – Hon är ganska enfaldig, – betygade evnuken medlande. – Det märkte jag genast, och köpmannen, som icke heller i det stycket ville leda sin kund vilse, tillstod, att han ännu icke kommit sig för att gifva henne något namn utan rätt och slätt brukade kalla henne Dumma Svenskan. – Så får hon väl behålla det namnet till dess hon förtjänar ett bättre ... Mitt barn, visa mig nu ditt ben! Dumma Svenskan blef allt mer förtretad och skamsen och höll med båda händerna om sin långa, bruna skjorta. – Jesses, jag kan väl få stå i fred, vet jag. – Hvad säger hon? – Det vet jag inte, höga sultana. Men ... Måhända kan hon duga att bära linnetvätten. – Nej, hon skall bli väkterska öfver mina papegojor, ty deras burar orkar ingen af mina andra tjänarinnor att lyfta. Kvällstjärnans Ljus, som nu har hand om fåglarna, är en alltför späd och sirlig flicka och kan ha ett stort öde att emotse. Låt henne emellertid att börja med sorgfälligt undervisa den nykomna i ämbetet. Sultanan, som mättat sin nyfikenhet och ledsnat på samtalet, gick tillbaka till dörren och ropade åt ammorna att leda fram barnen. Så gingo nu dagarna, och Kvällstjärnans Ljus lärde den nya slafvinnan att vårda och mata papegojorna. I timmen före solnedgången sutto de båda ofta hviskande samman i lustgården mellan de utlyfta papegojburarna, och Kvällstjärnans Ljus, som var en trettonårig liten tscherkessiska och den yngsta i sultanans tjänst, fick Dumma Svenskan af hjärtat kär.