Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Visserligen är det en olä genhet för Judarnes christna tjenare, att dessa icke få fira sin sabbath på samma dag som husbonden, men jag kan icke tro att Juden på denna olikhet i dagen för sabbatens begående fäster något synnerligt afseende, eller att han derföre skulle bestrida tjenarnes rätt, eller ens sätta i fråga att neka denne, att fira sin sabbath på den dag, som vår kyrko-ordning antagit. Det är visserligen äfven sannt, att i anseende till förenämnde olikhet Juden kan komma att försumma eflersynen af sin egendom på Lördagarne; men det är ju hans ensak, hans egen förlust, men icke tjenarens. 54 Den 19 Mars f. m. En annan talare, Hr von Hartmansdorff, synes förmena, att den christliga toleransen icke behöfver sträcka sig längre än till christna trosbekännare, och ali vi således icke hafva några christliga pligter till Judarne. Detta är ej Christi lära. Icke skiljer Han emellan de olika religionssekterna, Judars, Grekers, Romares och andra hedningars. Tvärtom! Han sade till sina lärjungar: ”Gun ut och laren allt folk.'"1 Hos den gudomliga kärleken kan ej heller fiunas någon sådan skillnad. Min tro är, att om, i st. f. att skjuta Judarne ifrån oss, all se neder på dem med ett slags förakt och låta dem lida hån och förtryck, man närmade dem intill sig, samt mölle dem med förtroende och välvilja, en fullkomlig amalgamalion med de christne småningom skulle deraf följa. Symbolerna lill christendomen finnas ju redan i judaismen eller det gamla testamentet, och de båda religionerna stå derigenom hvarandra oändligt mycket närmare än hedningarnes, för hvilkas omvändelse likväl så många ädla bemödanden användas. Judarne kunna, måhända med skäl, förebrås andligt högmod. De tro sig vara ett af Gud utvaldt folk. Men detta högmod blir mera hårdnackadt just i följd af förtrycket och orättvisan. Gif dem frihet, gör dem lika med andra medborgare, och deras isoleringsanda och högmod skola snart försvinna.
Pastorater, lediga, om hvilkas delning fråga blifvit väckt först efter förre innehafvarens afgång, angående sättet för tillsättande deraf: B. IV. 99. 305, A. 305. —, angående förändrad klassificering af Rikets —: B. IX. 112, 163, A. 164; U. XI. 116, 251, A. 251.^ Pauli, Sophia, Fröken, angående pension åt henne; motion af Grefve Carl Gustaf Kalling: se Motioner. Pedagogierua, angående uppgifter i fråga om de i Riket befintliga: lii. 13, R. 12. ( se Stats-Utskottets Utlåtande N:o 123, angående regleringen af utgifterna under Riks-Statens Åttonde HufvudTitel. ) 184 — P — Penninge-försändningar emellan de förvaltande verken i hufvudstaden samt myndigheter i sådane städer, der privateller filialbank är belägen, angående begagnande af postremiss-vexlar dervid: B. XI. 5, 11», A. 119. Penninge-lön, angående beviljande af förhöjd sådan till militärtjenstemännen emot deras boställens indragande till Stats-Verket: B. VIII. 16, 164, 204, A. 207. Penninge-väsendet i riket, angående; motion af friherre Carl Julius von Schwerin: se Motioner.
Om än denna åsigt i sin allmänhet må kunna souteneras, så lider det väl icke tvifvel, att den någon gång måste vika för den stiänga nödvändigheten; och kan jag försäkra, att Torrskogs församling i följd af sin fattigdom, är värd alt understödjas, för att kunna blifva i tillfälle att icke nödgas att tili en obestämd framtid uppskjuta deras glada förväntan att få sitt Guds Hus så färdigt, att de kunna der samlas och hembära Honom, från hvilken all god gå (va kommer, sitt lof. Jag vågar af sådan anledning föreslå: att Rikets Ständer behagade anvisa 5,000 R:dr Runt, såsom låneunderstöd på de vilkor, som billigast kunna lemnäs, till Torrskogs församling för fullbordan af dess kyrkobyggnad. Om remiss till Höglofliga Stals-Utskottet anhållcs vördsamt. Stockholm den 50 November -1802. L. G. Åndersson, från Elfsborgs län. Motioner i Bonde-Ståndet 1862. Af EZric Mallmin från Westmanlands län, om tillägg till 2i kap. i Kongl. Maj:ts nådiga Förslag till ny strafflag, i fråga om domstols rätt att stadga vite mot åverkan m. m., eller, i händelse berörda förslag ej varder antaget, de för sin del mätte besluta en förordning mot åverkan samt olofligl jagande och fiskande, i öfverensstämmelse med hvad berörda förslag i delta hänsende innehåller. Den uti 10 kap. 5 § Byggninga-Balken och åtskilliga författningar domsto larne medgifne rätt att stadga vile mot skogsåverkan, med mera, anser jag böra upphöra, af skäl att dorastolarnes vitesstadganden, såsom afsedda endast för den jord, hvars egare sokt vitesförbud, medföra oreda och ojemnhet i bestraffningen af eli och samma brott, hvarförutan de åro förenade med besvär och kostnader ej mindre vid ansökningen derom hos Rätten, än ock tiil följd af nödvändigheten att i kyrkorna årligen kungöra dom, samt, för hvar gång åtal sker, vid Rätten förete desamma.
Att utfinna ett sätt för tillfredsställande af denna känsla, deraf äktenskapets sällhet i så väsendtligmån beror, synes derföre vara behöfligt. Sättet är emedlertid till en del anvisadt i förenämnde lagrum — 9 kap. Giftermåls-Balken och 8 kap. Jorda-Baiken. Utskottet anser nemligen det böra stå den ena makan fritt, att genom testamente åt den andra, derest de ej hafva bröstarfvinge, på lifstid upplåta något hemman af sin arfvejord eller, om den ej utgör mer än ett hemman, all jorden, hvilken dock, der den efterlefvande ånyo ingår äktenskap, bör återgå till Jen allidnas arfvingar. Genom en sådan förläning förunnas makan Lag-l’tskottets Betänkande, N:o 29. 9 makan icke andra fördelar, än han åtnjutit, derest icke döden slitit de band, som med den aflidna för lifstiden blifvit knutna; och någon rubbning af bestående grundsatser sker derigenom icke. Tvärtom befordras såmedelst den likhet i makars rättigheter, som man sökt genom en lika giftorätt. 1 sådan syltning bar ock vid flere tillfällen röster höjt sig inom representationen; och derför tvekar ej heller Utskottet tillstyrka, att Rikets Ständer måtte, med anledning af det förslag Nils Persson framlagt, besluta: alt, med ändring af -Z7 kap. 1 §. Ärfda Balken, samma lagrum skall erhålla följande förundrade lydelse: I?igen håfve makt arfvejord å landet eller den förbättring derå gjord ur genom testamente bortgifva; dock må man eller hustru, der de ej hafva barn samman, åt den, som den andra öfoer lefver, på lifstid förläna något hemman af arfvejord sin, eller ali jorden, om den ej mer än ett hemman är. Går den, sorn jorden fått, i annat gifte, falle jorden hem titt den döde makans barn eller andra arfvingar.
Cederström citerat ur 57 §:n Riksd.- Ordn. eller ”de allmänna beslut ett Stånd fattar, alldeles icke innebär någonting, hvaraf man kunde draga den tillämpning, att Utsk. skulle kunna hindra ledamöter alt låta deras särskilda tankar åtfölja betänk. I afseende på sjelfva saken är min mening uttryckt uti reservationen, och jag har dertill intet vidare att tillägga, utan öfverlemnar åt R. o. Ad. alt fatta det beslut, som Ståndet finner lämpligt. Hr Printzensköld: Då jag förra gången hade ordet och tog mig friheten att tillstyrka instämmande i BorgareSt:* beslut rörtde detta betänk., skedde det derföre, att jag ansåg Gr. Spens’ förslag lika onntagligt som Coust.Utskts, ehuru jag lyckligtvis linner att Gr. Spens, vid den förändring han tillstyrkt, icke utgått från samma anarkiska grundsatser, som olyckligtvis hos 1840 års Const.Utsk. gjort sig gällande. Jag vill med några få ord framställa de anmärkntr, som jag finner delta förslag påkalla. Den första anmärkmn jag har alt göra, är den, att Gr. Spens ansett ordföranden uti riksrätten icke böra äga rösträtt. Jag bekänner, att jag icke vet eller någonsin hört omtalas en domstol i allmänhet och ännu mindre en domstol af sådan vigt som den ifrågavar., der ordföranden icke skulle hafva rätt att uttala sin mening med den laga verkan, sorn hans plats inom domstolen borde medföra, likasåväl som för hvarje annan ledamot. För det andra anmärker jag, alt Ilr Grefven ansett det ledamöterne i Rikets embetsverk äfvensom i Hofrätterne icke borde inträda i riksrätten till följe af sin tjensteålder, utan att de borde väljas af de embetsverk, hvarest de vore ledamöter. Sådant skulle otvifvelaktig! bereda rum för intriger, och valen skulle kunna komma att falla på sådana personer, som ett visst parti ansåge för sina afsigler vara de lämpligaste.
I öfverensstämmelse härmed, kan jag ännu ej annat än hysa dea öfvertygelsen, att en af den nya Skolordningens vasendtliga förtjenster, är att den icke söht förändra, blott full - Den 12 dpril e. m. 5 59 komna det gamla, och jag vågar hoppas, att i en /ramtid man skall erkänna, att detta arbete, att de nya Gymnasii inrättningar det medfört, att den periodiska granskning af våra undervisningsverk som derigenom sr bestämd, och som ådagalägger afsigten ej allenast att förekomma missbruket», men också att fortgå tilt en större fullkomlighet, att säger jag allt detta, på ett hedrande sätt, vitnar, att oaktadt mängden af göromål, vid en tidpunkt, då samhället nyss var räddadt ifrån undergång, Styrelsen korrt efter Regementsförändringen sträckte sin omtanka äfven till efterkommande^ Att tillskrifva Minisféren den långsamhet man trott sig finna uti LagComittéens arbete, är en annan ej mindre oväntad än besynnerlig tillvitelseHar då Friherre Anckarsvärd uppfunnit något visst formulär eller förkorrt^ ningssätt för tankan och begreppet äfvensom för pennan, i följe hvaraf lagar kunna inom viss tid beställas likasom handtverksarbeters, eller som periodiska skrifter? eller vill hati icke bomma ihcg, att vid ett sådant företag, är det mindre fråga om tiden än om fullkornligheten? att i ett samhälle som icke skall nyskapas, men der alla med ägande rättens helgd förut omgärdade förmoner och rättigheter skor la bibehållas, är en ny Lagstiftning icke ett enkelt uttryck af theoretiska speculationer öf-J ver allmänna rättsgrunders tillämpning, 'men att der bör omfatta hela kedjan af erfarenheten£om de verkliga rättsfordringames förhållande till Folkets individuella bildning, till Den 17 April e. m. dess belägenhet, till de enskiltas inbördes för* Jbindelser och till Civilasationens framsteg? under en sådan synpunkt lordrar detta arbete ej allenast en noggrann kännedom af det närvarande och af vettenskapens framsteg i allmänhet, men också en uppmärksam samling och granskning af allt det i förflutna tider stadgade och hittills gällande.
B or g are-ståndet har fråga blifvit väckt derom, att poliskonslaplarne vid den nya polisoch nattbevakningen i Stockholm borde, i likhet med hvad för gemenskapen vid arméen är medgifvet, från afgift efter l:sta och 2:dra art. enligt 144 §:n njuta befrielse, hvilken befrielse en del ledamöter inom Borgareståndet ansett jemväl böra utsträckas till polisock nattbevakningen i de öfriga städerna; och har hos Ridderskapet och Adeln i sammanhang med återremiss af 145 §:n, yrkats befrielse efter Sdra art. för såväl polis-konstaplarne i Stockholm, som för all polis, hvilken framdeles kan varda efter samma grund inrättad; varande, till stöd för dessa yrkanden, hufvudsakligen åberopadt ifrågavarande personers trägna och mödosamma tjenstebefattning, hvilken icke medgåfve något tillfälle till biförtjenst, samt deras, i förhållande härtill, serdeles små lönevilkor, hvilka, efter afdrag för beklädnadskostnad m. m., föga öfverstege 200 r:dr banko. I öfrigt hafva, med afseende serskildt å 145 §, följande yrkanden blifvit framställda, nemligen: Bih. till R. St.
Det ena med det andra bevittnar, att hans anlag var större till skald, än till riks-styresman. Med hans ”Svenska Sprätthök” öppnades i Stockholm 1737, under Kammarherren von Olthoffs inseende, en ordentlig svensk skådebana. Under den nästföregående tiden hade vid hofvet någongång händt, att fransyska theaterstycken blifvit, af personer ur hofvets egen krets, uppförda; landsorterna deremot, äfvensom sjelfva hufvudstaden, fingo nöja sig med en kringvandrande halftysk skådespelar-flock, hvars anförare hette Sejerling. Den hade börjat undfägna sin allmänhet med Holbergs lustspel. Af dessa undanträngdes, mer och mer, de äldre öfver Syndafallet, Rike Mannen och Lazarus, Doctor Faustus, med flera dylika, åt hvilka man dittills så hjertligen fröjdat sig i de brädlador med illa målade tapeter, som numera genljudade af skrattsalfvor öfver Jeppe på Berget och den Politiske Kannstöparen. Men svenska snillet ville försöka sina egna dramatiska krafter, och det inom en högre samhällsrymd, med värdigare scenisk utstyrsel. Den nya inrättningen, och Gyllenborgs föredöme, uppeldade flera svenska författare till dramatiska företag. I spetsen trädde Gyllenborgs vän, Wrangel22, likaledes Grefve och Riksråd, med tvenne tragedier, och derefter en komedi; af dessa gynnare uppmanad, egnade Dalin åt den nyskapade theatern sin komedi ”Den Afundsjuke” och sin tragedi ”Brynilda”, bägge uppförda första gången 1738; ett icke litet antal täflare efterföljde. Lifligheten af denna täflan fortfor oförminskad, snarare stegrad, intill tidpunkten af Lovisa Ulrikas ankomst (1744) och Gyllenborgs frånfälle (1746). Anmärkningsvärd är den omständighet, att man för Tragedien valde helst romantiska och romantiskt-historiska ämnen ur Sveriges forntid.
Hvar och en, som om chemien har någon kännedom, inser väl att det är vida lättare lära denna vetenskap, än att genomtränga ett enda alchemistiskt system. Likaledes är det vida lättare att fatta himlahvalfvets skenbara rörelse, när jag vet att detta är orörligt, men att jorden vänder sig kring sin axel, än om jag, med Tycho Brahe, antager jor - 144 Den 3 December e. m. den vara stillastående, nödgas konstruera en mängd excentriska cirklar, uti hvilka verldskropparne framdrifvas med olika hastighet. Så hela vägen igenom, ju enklare ju närmare sanningen. Jag har härigenom ingalunda velat bestrida nyttan af kulturhistorien; men mitt påslående går endast derpå ut, att man först måste intaga vetandets höjder, för att derifrån öfverskåda huru menskligheten hunnit dit. Vid allt lärande måste man hafva någon fast utgångspunkt; man måste hafva klart upfattat något, för att dermed kunna jemföra mångfalden. Nutiden, i hvilken jag lefver och rörer mig, måste derföre vara lättast för mig att fatta, och denna tid är mig nödvändig att känna, om jag skall kunna handla och verka i den. Om jag börjar med studiet af det närvarande, men aldrig hinner till forntiden, kan jag det oaktadt blifva en ganska duglig medborgare; men börjar man med forntiden och hinner aldrig nutiden, blir man en odugling, on narr. Tänkom oss en person, som känner alla forntidens seder och bruk, men icke vår tids, huru skulle denne taga sig ut i sammanlefnaden ? Tillämpom detta på något särskildt yrke! Yi vilje t. ex. bilda en riktigt duglig ArtilleriOfficer, Han bör således följa gången af kastvapnens utveckling. Först bör han inhemta theorien om slungan och bågen samt de gamles kastmachiner och murbräckor. Först derefter får han studera eldgevären. Men innan han hunnit dit ljuder stridsstrumpeten, han kommenderas ut för att storma en fästning. Katapulten, murbräckan m. m. känner han till punkt och pricka, men om kanoner, mörsare, bomber, granater, raketer m. m. äger han ingen kännedom.
På intet vis påstår jag, det mina upp.' gifna zilfror äro de rigtiga, ty jag har för Den 11 Maj. litet kunskaper att kunna bedöma hvarken Sveriges värde eller Embetsmännens antal samt behcfliga villkor; utan jag drager blott deraf min slutsats, att enligt förutnämnde grun. der uppkommer 150,000 tunnor säd, som efter nuvarande medelmåttiga priser gör nå* got öfver en million Riksdaler Bancosedlar, och tämmeligen säkert vågar jag påstå, det behållna produetionen öfverstiger hvad jag uppgifvit. — Jag hoppas detta project ej illa upptages af Höglofl. Ridderskapet och Adeln; men skulle dervid svårigheter yppas, så anhåller jag åtmindstone, det Lånena måtte classificeras, och af Bevillningen viss anslås till hvarje Län. —• Detta må kunna äfven så väl ske, som emellan Städerna. Hvar och en som yttrar sina tankar oskrymtadt, tror sig alltid hafva uppgifvit, i det ögonblick man uttrycker dem, det bästa möjliga till Fäderneslandets väl. Jag erkänner upprigtigt, att uti detta Memorial har min önskan varit, att sätta i dagen ett medel att på ett rättvist sätt bidraga till Statens bestånd och Löntagares bergning; det oaktadt tror jag mig ej infaillibie, utan önskar blott att härigenom häfva gjort Riksens Ständer uppmärksamma derpå, att vi ej vinne ändamålet genom så ofta partiella och repeterade ändringar, utan att i en systematisk kedja uppgöres behofven och tillgångarne, ty med ordning vinner man mest, och kan jag aldrig finna, att vi äro hulpne <ned att från öfverskottet på ett håll hjel - Den il Maj. *93 pa en å annat håll aftynande sak: det är, som att taga ur ena handen och lägga i den andra.
Bifölls hufvudsakligen, men med följande tillägg och förändringar : »Blifver Konungen utöfver Tolf» månader &c. såsom Redactionen. 1 Protokollets formulering innebär en hänvisning till den »redaction», som innefattas i bilaga n:o 8 och som omtalas ovan vid § 35, se sid. 404. 410 Den 13 Augusti 1812 Uteslutande af § 92 bifölls, i följd af stadganderne i 39, 40 §§. ' § 93. Förändrades till denna mera bestämda ordalydelse: »Då Konung dör, utan att, på sätt 41 § stadgar, hafva den eller de personer utsett, som skola Rikets Styrelse föra» &c. se Redactionen. Riksdagsmannen Bengt Svensson bortgick. 103 §. Herr Grefven och Ordföranden: Sedan Kongl. Maj :t nu föreslagit 103 §s borttagande ur RegeringsFormen, anser jag mig lycklig att i förhand, af Grefve Löwenhjelms project hafva fått anledning att utveckla mina tankar om detta ämne. Jag får nu, som då, fästa Utskottets upmärkSamhet på 2ne omständigheter, som härvid förekomma; 1 :o Att Högsta Domstolens Ledamöter, utan Nämnd äro oberoende af både Konung och folk, utan den ringaste Controll öfver sig, såsom andre Domare, emedan de utgöra sista Instantien. 2 :o Att det deremot är ömt att genom slutna sedlar utvoteras eller åtminstone såras; och jag har deföre trott, att en rättelse kunde vinnas om man voterade med öpna sedlar, som vore antingen Blanquetter, till befrielse, eller med utsatta namn till uteslutande. Herr Doctor Wijkman: Jag har redan haft tillfälle höra Herr Grefvens skäl och är af enstämmig tanka angående Nämndens bibehållande; och sedan det är afgjordt är jag villig att ingå i modificationer af dess tillämpning. Öfversten ni. m. Schönström föi’enade sig med Herr Doctor Wijkman.
Jag liar i min reservation yttrat arn ig derom, oell Herr Cederschjöld har äfven liu vederlagt det. De skulle, efter en Realisation, gå vida bättre, än de gå nu. Också litet fruktar jag, att de skulle från Finland inkomma till silfvervexling, så att jag tvärtom tror, att, efter en Realisation, samtlige Östersjö-stränderne, der nu intet enda verkeligt Greditmynt är gångbart, skulle begagna sig af vårt till remisser sins emellan och grund för afhandlingar; hvarigenom vår handel äfven fick en slags öfvervigt öfver grannarnes. Hvad ahgår nödvändigheten * att jemföra Rxporten och Importen, innan man vågar en Realisation, så är denna satts så utsliten, att jag val ej behöfde yttra mig derom. Jag vill endast erinra , att då jemvigten är upphunnen, nekar ju ingen, att silfret qvarblifver. Innan den upphinnes, kan åter ingenting genom våld eller befallning uträttas till hämmande af silfver•Utförsel, eller inhemtande af silfver. Sålunda Ian aldrig NödmyntsSystemet bereda möjlighet till en realisation, utan skall beständigt aflägsna den, allt mer och mer; ty under ett sådant kunna aldrig metalliska besparingar användas inom landet, hvarföre de som finnas utgå oth inga inkomma. Att vår handel till sin natur ej är oför* Ridd. o. /lä. Prot. VI, Band. 49 *77o> Den 14 Ju/ii e, ni. delaktig; synes bäst deraf, att, oaktadt vårt UodmyntsSystem, har dock enskilta förmögen» heten och smaken bibehållit en mängd arbetadt silfver qvar i landet, till sådan qvantitet,' att vår Controll-längd är nästan obegripligt stor; och att landet icke är af den besynnerliga beskaffenhet, att det är det enda, der silfaer omöjeligen trifves, Visar sig bäst deraf att, om man uppräknar allt det silfver våra grufvor gifvit, sedan räkning deröfver hållits,' utgör det ej sa mycket tillsammans som från i76o:talet intill år 1817, blifvit controlleradt.
Anlt. till Exp.-Utsk. den 9 Juni 1841, kl. 6 e. m. Utlåtande, i anledning af gjord ansökning om eftergift af upplupen straffränta å ett af förre Bruks-patronen C. G. Sjöstedt hos Banco-Disconten upptaget lån. Uti en till Utskottet ingifven skrift, har Expeditions-Mönsterskrifvaren G. F. Hagelin, under åberopande af de mångfaldiga umbäranden lian vore underkastad vid en fortfarande innehållning för Discont-verkets räkning af bans knappa lönetillgång, anhållit om eftergift af så kallad straffränta, eller ränta utöfver 5 procent å ett af förre Bruks-patronen C. G. Sjöstedt, den i3 October i83i, i Banco-Disconten upptaget lån, stort 480 R:dr, för hvilket Hagelin, jemte låntagarens moder, enkan C. M. Sjöstedt ingått borgensförbindelse. Af Banco-Discont-Directionens öfver ansökningen infordrade Utlåtande, har Utskottet inhemtat, att sedan låntagaren före lånets förfallotid afträdt sine tillgångar till Borgenärers förnöjande, och samma förhållande kort derefter inträffat med enkan Sjöstedt, samt ifrågavarande, jemte flere numera inom linien förde lån, blifvit uti concurserne bevakade och genom meddelade domar till betalning fastställde, hade, efter Sjöstedts hustru tilldömd boskillnadsförmon, vad blifvit erlagdt och fulliöljdt i Kongl. Svea Hof-Rätt, sorn ogillade boskillnadspåståendet, hvarefter frågan blifvit underställd Kongl. Majrts Nådiga pröfning, der den ännu icke vore afdömd; att en annan Borgenärs till Kongl.
M. begärt till ett så vigtigt ändamål, hvaraf många tusen menniskors lif och välfärd beror. Gr. von Platen, Baltzar: Tiden är redan så långt framliden, att jag visserligen icke skulle söka att vidare upptaga den, om det icke vore för att upplysa ett eller annat misstag, som jag tror här vara begånget. Jag gör det icke i afsigt att söka hindra någon återremiss, så mycket mindre, som jag i flera fall tillhört minoriteten i Utsk.; men jag tror det vara af vigt, att misstag, som under discussionen begås, icke helt och hållet obesvarade återkomma till Utsk. Jag torde då till en början få anmärka, att det förefaller mig något besynnerligt, alt man i fråga om håkar och fyrar bär klandrat StatsUtsk., för det att Utsk. anslagit en summa af 25,noo r:dr om året, hvilket är precist den summa, som Konungen i sin propos. begärt. Då man förr har Den d5 November e. m. 347 klandrat Utsk. för det att Utsk. öfverskrida Konungens propos., men nu klandrar Utsk. för det att Utsk. icke gått längre, utgör detta en uppenbar motsägelse. Det står tydligen i den K. proposin, att summan skulle utgöra a5,ooo r:dr om året, hvilket utgör 75,000 r:dr, under den åsigt, från hvilken Utsk. utgått, att anslagen endast skulle beviljas för 3 år. Äfven denna åtgärd torde förtjena att något upplysas. Det första, som Utsk. företog sig, då extra-statsregler:n skulle uppgöras, och hvilket, om jag rätt minnes, genom votering afgjordes, var, att anslagen icke finge sträckåstill någon större summa, än den som fanns disponibel i Riksg.- contoret. Jag tror, att om summan en gång var gifven, så måste det vara en vinst för Staten, att få använda ^ deraf om året, i stället för att, om man fördelat summan på 4 år, blott 4 deraf om året kunnat användas.