Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hrr kommit, finner man, huru ogörligt det är, att i detta hänseende kunna uträtta något med besked, innan man fått ett nytt hus. Kostnaden för det ena Bankohusets förändring har då, om den inträffat, varit en förspild summa. Beräknar man köpeskillingen för begge busen, i händelse de försäljas, hvilken, till följd af deras för handel fördelaktiga läge, icke kan blifva ringa, sä torde man finna, att summan, som erfordras för upbyggandet af ett nytt hus, icke skall betydligt öfverstiga den, sorn kan erhållas för de gamla. I alla fall tror jag Banken icke böra se på, om någon betydligare kostnad i detta hänseende göres, för att afhjelpa rörelsens behof. Men det blir alltid ett fel att göra en förändring, som icke motsvarar ändamålet; ty man nödgas slutligen ändock köpa eller bygga ett nytt hus. Om man företager sig ifrågavar:de ombyggnad, hvad varder följden under byggnadstiden? Utan tvifvel den, att nu varande och blifvande depositions-afdelning måste flyttas in i Fullnnges rum i husets 4:de våning, emedan något annat nog stort eller tjenligt rum icke torde finnas att dertill begagna. Dä nödgas allmänheten icke blott för diskont-rörelsen, utan äfven för depositionerna gå 3 trappor upp. Då förmodar jag att hon skall blifva så uttröttad vid Bankens trappor, att hon kommer (ill alt desto mera verka på Riksdagsmän för att förmå dem omsider besluta den föreslagna nybyggnaden. Om man nu velat gifva sig ro intilldess ett nytt hus kunnat anskaffas, och under tiden begagna sig af de lättade utvägar för rörelsen, hvilka Pullunge föreslagit: så torde man hafva gått så långt, som man för tillfället lämpligen kunnat. Då hade man icke vidtagit den halfva åtgärd, hvilken blir närmaste följden af Utsk:s förslag, i händelse det antages. Man hade icke förgäfves gjort sig mycken kostnad och möda, utan man hade för bättre pris snarare kommit till målet. Alt förevande förslag icke upfyller sitt än - 230 Den 14 Oktober e. m. damål, skall jag söka att visa genom detaljernas genomgående och jemförande med de förhållanden, som efter Ulsk:s förslag skulle upkomma.
Proposition af den i3 sisth Dec. äskade PenningeAnslag af 43oo R:dr till Armeens PensionsCassa måtte, såsom af högsta vigt för reglering af Armeens pensioner, beviljas; åberopande Hr Crusenstolpe härvid sin vid Tredje HufvudTiteln gjorde anmärkning, att samma Anslag, utan .StatsVerkets betungande kunde bestridas medelst nedsättning i FördelningsGeneralernes Löner; och af Hr Grefve Cron - f Betänkande!), N:o 22t stedtj Claes> att Amiralitets-Krigsmans-Cassan matte erhålla samma fördel sorn Armeens och CivilStatens PensionsCassor redan innehafva, eller åtnjutande af de så kallade liggemånaders lönbesparing, och att i afseende på den af AmiralStaterne begärde fördelning af en per mille afgiften emel lan Wadstena Krigsmanshusoch Amiralitets-KrigsmansCassorne, Utskottet måtte föreslå R. St:r, att hos K. M:t göra underd. hemställan, det K. M:t täcktes göra denna fördelning på sätt i Nåder lämpligt synes; hvilket sistnämnde yrkande Hr Lefrén j J. P. på anförde skäl bestridt; samt hos II. BondeSlåndet af RiksdagsFulimäktigen Anders Danielsson att Utskottet borde uppgifva bestämda föreskrifter, angående delningen af samma afgift.
Då emedlertid eu bestämd föreskrift i omförtnälde hänseende vore af högsta vigt till beredande af enhet i lagskipningen och nödig upplysning för den, hvilken hos annan har fordran, som först efter flera års förlopp till betalning förfaller, har motionären, under åberopande af hvad förslaget till ny Civillag uti 17 Cap. 1 § Handels-balken i denna del bestämmer, föreslagit, alt, genom eu i behörig ordning utfärdad förordning, må varda stadgadt: ”Att ”den tid af tio år, som omförrnäles i Kongl. Förordningen om förkortande ”al den i g Cap. 12 § Handels-balken utsatta tid, inom hvilken fordringar ”emellan enskilde kunna blifva gällande, af den i3 Juni (8oo, skall räknas ”från den dag, då skuldebref eller annan handling, derå fordran grundad är, ”gafs, eller fordringen annorledes tillkom, samt att, der fordran ej Lill betalning förfaller så tidigt, att den inom nämnde tio år sökas eller kräfvas kan, ”skall borgenär ändock inom sagde tids förlopp, gäldenären derom erinra el”ler sitt fordringsanspråk för Rätta eller bos Konungens Befallningshafvande •'angifva, så vida han detsamma förvara vill.”
Det fåtal af polismän, som utom stadsborggården, var där folksamling, jag gick fiskalen följde konungen, böjde sig naturfram, frågade efter anledningen därtill, och ligtvis ned för att göra vägen klar, hvarvid man upplyste mig om, att konungen var jag, som till min stora glädje nu kommit ute och åkte och snart skulle komma hem. alldeles vid konungens sida, fick ett osökt tillfälle att visa honom min tillgifvenhet, i Att jag stannade, var gifvet. Om några minuter fingo vi se de kungdet jag och en jämnårig kamrat voro poliga vagnarna; en liten flicka på 8 å 10 lismännen behjälpliga i deras arbete. Den år skyndar sig fram för att bättre kunna nick hvarmed vi belönades för vårt besvär, se och ställer sig alldeles ensam vid slottstog jag för egen räkning och den gjorde portens mur. Jag fruktade, att hästarne mig öfverlycklig. skulle skygga för det lilla » knytet »; ingen anhörig till flickan syntes till. Jag skulle just springa fram och rycka undan henne, då i och med detsamma den kungliga vagnen i rask fart rullade fram. Mycket riktigt: hästen blir rädd, sparkar upp och träffar barnet, som störtar omkull under hästarnas hofvar. Som en blixt hoppar konungen ur vagnen, får tag i den lilla, rycker henne undan vagnshjulen, som just skulle till att gå öfver henne, och bär Tänk bara, kungen hade ju nickat åt mig, o, höjd af lycka! Säkert minnes konungen, trodde jag, alltid den lilla flicka, som vid hans besök i Sundsvall 1888 drog telefonsträngarne undan hans fötter. Och sedan, när han reste, var jag väl bland de sista, som lämnade perrongen efter tågets afgång. Men konungen såg så sorgsen ut, han log ej en enda gång. Sä- kert var han mycket god, när han kunde se så bedröfvad ut för andras skull, ehuru. IDUN 298 det inte hade brunnit för honom själf, tänkte jag. En sista viftning — och borta var vår käre konung! Duo. * * » Kungen kommer! » * » Kungen kommer! » ljöd det från hvarje mun i flere veckor däruppe i den fagra Helsingebygden. Att dessa ord uppfyllde allas hjärtan-med längtan — det säger sig själft.
Framhärdar med djup undersåtlig wördnad, nit och trohet, Stsrmägtigste Allernädigste Lonung! Eder Longi. Majsts Allerunderdänigste och tropligtigste tjenare och undersätc, O. H.. Plannerlitrim. Stockholm d. s8 Nov. i8n. k. keterson. Till Den 2; April. 67 Till Longi. Seraphimer Ordens-Gillet till löfwerstprelsens bestridande wid >Zsspi« talerne, Barnhusen och Lazaretterne i Riket. Ä)^ed anledning af den för Riksens Ständers Justitie-Ombudsman utfärdade Jnstruclion, har jag, under mina Embets-resor förlidne sommar, besökt Lazareklerne och Hospitalerne i Södertelje, Nyköping, Wadstena, Jönköping, Wexiö, Carlscrona, Lund, Malmö, halmstad, Götheborg, Wenersborg, Mariästad, Orebro, Westerås, Upsala, Fahlun och Gefle. I flere Stater bestämmer behofwet af och wid sadane Inrättningar, kostnadernes belopp. I wart kära Fädernesland ater, torde ställningen wara sadan, att desta Inrättningars utsträckning och underhall mäste lämpas efter gifna tillgångar pa medel Ju mindre desta kunna anses tillräckligt: att befrämja christeliga anstalters föremal till hela dest widd, af sa mycken större angelägenhet blifwer tillsynen, att de åstadkomma ali den werkan som medlens rätta anwandande kan sta akt erhålla. Af egen, under mina resor wunnen, erfarenhet anser jag mig dock kunna stuta akt till »vinnande af detta ändamål den nu warande tillsynen, pa ett och annat ställe, fordrar förbättring. Herrar Ledamöter af Kongl. Seraphimer Ordens-Gillet lära sällan wara i tillfälle, att, da Lazarettet och Hospitaler pa sa manga ställen aro kringspridde, under personlig narwaro inhämta kännedom vin tillståndetHerrar Landshöfdingar och Bissoppar äro, i synnerhet de förstnämnde, af Mangfalldiöa och trägna Embetsgöromäl hindrade att till dosta ** In - 6?
i kraft af icke allenast den rättighet utan äfven skyldighet 69 §:n Reg.Fin lemnar, icke skulle hafva inskränkt sig till en blott anmälan, utan äfven hafva gjort en inbjudning till R. o. Ad. samt PresteSt. att förena sig med de öfriga 2:ne Stånden, men då det icke skett, så får jag hemställa, säger jag, om icke R. o. Ad. skulle finna sig oförhindradt att, med anledu. af den anmälan som ägt rum, taga det beslut, som närmast leder till en riktig och laglig utgång af saken. Jag vågar då hoppas, att Hr Frih. o. Landtm, täcktes framställa en sådan propos., som jag i mitt förra yttrande hade äran begära. Gr. von Platen: Om jag icke hade varit ordföran de på den afdelning i StatsUlsk., der detta mål blifvit beredt, skuile jag icke ytterligare hafva begärt ordet. Nu anser jag mig bestämdt skyldig och jemväl berättigad alt sjelf förklara ett ord, sorn jag varit med om att använda, samt utsäga hvad begrepp jag för min del, och såsom jag förmodar äfven StatsUtskts öfrige ledamöter fästat dervid; och anhåller jag att detta måtte få stå i prot. lill svar på de beskyllningar, som göras om dolda afsiglcr. Jag får då för - i36 Den 12 Maj. klara, att ordet ”ovedersägligen” endast har afseende på StalsUtskts åsigt och ingalunda kan eller bör förstås så, sorn skulle StatsUtsk. hafva velat säga, att de hegge Stånden, sora ogillat StatsUtskts åsigt, ovedersägligen skulle haft orätt. Hr Printzensköld, Carl: Sedan S t a tsXJ tsk :s leda möter råkat uti en dilemma för de yttranden, som här blifvit fällda öfver StatsUtsk:s majoritet, så har man tagit samma tillflykt, som man vanligtvis brukar, då man söker förklara ord på det sätt, hvarigenom yttranden, sora äro riktade emot personer, icke så directe falla på dem.
Han lät emedlertid presentera sig för den provisoriska värden, hvars hy och uttryck litet skiftade, vid åsynen af den oväntade gästen. Denne hade nära uppgifvit allt hopp, att se sin önskan uppfylld och ändamålet med sitt besök vunnet. Han tröstade sig så godt han kunde, och tog sin plats vid ett bord der några blomsterkrukor stodo, och inneslöt sitt svikna hopp helt tyst i sitt klappande bröst. Snart föll dock hans blick inåt närgränsande rum, der han upptäckte vid det matta lampskenet det föremål hans hjerta sökte. Skyndsamt steg han upp, och ilade med tysta steg öfver de brokiga mattorne. Han hade gerna kunnat dröja. Orörlig, som en bild, satt Arabella på soffan och tycktes icke hafva sinne för något, utom det arbete hon höll i sin hand, och hvarpå hon flitigt sydde: så flitigt, så träget, att hon icke märkte eller icke låtsade märka den ankommande. Ändteligen såg hon upp, men då blef det värre. I det svarta ögat låg på en gång så mycken stolthet och så mycket missnöje, att baronen ovilkorligen tog ett steg tillbaka; men han var icke förr igenkänd, än detta uttryck ögonblickligen förvandlades i det mest vänliga och milda småleende, hvari tusende rosor på kind och läppar speglade sig. Hon steg upp och räckte den inkomne förtroligt sin hand, vinkade honom att taga plats bredvid i soffan. Han gjorde så, och ett ögonblick betraktade de båda stillatigande hvarandra. Slutligen sade baronen med något osäker röst: «Förlåter ni Arab .. grefvinna! att jag så här, utan att anmäla mig, vågar inträda till er, och utan er tillåtelse, men jag är straffad nog: er blick sade mig nyss, att jag varit för djerf.» «Denna blick, hvaröfver ni beklagar er, var alldeles icke ämnad åt er, baron. Den är mitt enda vapen emot ovälkomma, obehagliga gäster, hvaraf jag annars hvarje ögonblick skulle vara besvärad. Med er är det en annan sak, och,» tillade hon småleende, «ni vet bäst, att jag icke är fallen för ceremonier med mina vänner, och låter icke heller anmäla mig.» Baronen teg ett ögonblick.
För votering i hufvudsaken föreslås en så lydande proposition: »Dt>n, som anser, att, på sätt Utskottet föreslagit samt Rorgareoch BondeStånden beslutat, väckt motion om årligt anslag till offentliggörande af Svenska Riksdagars och Mötens förhandlingar från början af Konung Gustaf den l:s regering samt äfven i öfrigt lill utgifvande af handlingar, upplysande för fäderneslandets historia, icke bör af Rikets Ständer bifallas, röstar Ja; Den, det ej vill, röstar Nej'; Vinner Nej, antages (l:a Alternativet) Preste-Ståndets beslut. (2:a Alternativet) Ridderskapet och Adelns beslut.» 7:o. Utskottets i 14 punkten af dess utlåtande N:o 160 gjorda och i utlåtandet N:o 241 vidblifna hemställan, att det af Kongl. Maj:t, till bestridande af utgifter för nykterhetens befrämjande äskade anslag af 3000 R:dr, att under tre år med jårligen utgå, icke måtte af Rikets Ständer beviljas, hafva Borgareoch Bonde-Stånden godkänt; hvaremot detta anslag blifvit af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet beviljadt.
Jag anhåller derföre, att R. o. Ad. så mycket hellre måtte återremittera betänk., som uttrycken uti föreskrifterna för fullmägtige, att de skola afse beloppet af de outtagna behållningarna å de förut meddelade creditiven, äro så obestämda, att man icke vet, hvad dermed menas. De kunna tydas efter omständigheterna, emedan ordet afse icke uttryckligen säger, att man efter storleken af dessa behållningar skall rätta utlåningarna. Hr S tuart: Jag delar helt och hållet den siste värde talarens åsigt om nödvändigheten för R. St. att vidblifva och noggrannt iakttaga de beslut, som vid denna riksdag äro fattade till realisationens betryggande och upprätthållande. Jag skiljer mig dock från honom deruti, att jag anser just den reglementariska föreskrift, som BancoUtsk. nu föreslagit, vara fullkomligt öfverensstämmande med hvad Ständerna i berörde hänseende beslutat. Uti mitt förra yttrande tillkännagaf jag, att BancoUtsk. uti det åberopade betänk. N:o 16, som i denna del blifvit af R. St. godkändt, förklarat, det cassacreditiv icke skola till högre belopp inberäknas i Bankens förfallna skulder, än som motsvarar de å cassacreditiven utställda, i Banken aviserade invisningarna. Jag tror derföre, att ett ogillande åf Utskrs yttrande i detta fall och en föreskrift, att jemväl de å creditiven outtagna beloppen skola bland Bankens förfallna skulder inberäknas, skulle medföra en alldeles onödig och öfverflödig samt vid realisationens beslutande icke afsedd förminskning i Bankens sedelstock och således jemväl i samma mån åstadkomma en af behofvet ingalunda påkallad inskränkning i landets rörelseca - 3a Den 2 Mars e. m. pita!. Härforutan anser jag mig böra upplysa, att Riksgtscontrs creditiv i Banken icke var beräknadt bland densammas skulder vid uppgörandet af de calculer öfver Bankens ställning, som lago till grund för BancoUtsk:s afgifna tillstyrkanden och förslag i afseende på realisationens verkställighet och vidmagthållande.
Const.- Utsk. har mot det till dess pröfning afgifna förslaget framställt en anmärkn. i form. Grundlagarne förändras nemi. i Sverige och Norge på olika sätt: i Norge förändrar man aldrig grundlagens text, utan då någonting deruti behöfver rättas, bibehåller man lagen oförändrad och lagger en annan författa, bredvid densamma, innehållande förändringen. I Sverige deremot, då en grundlagsförändring erfordras, borttages helt och hållet det lagrum, som skall förändras och ett annat insattes i dess ställe; hvarigenom har handt, att den nuvar:de Reg.-F:n, ehuru kanske till en fjerdedel är förändrad, ändock bär sitt gamla datum af d. 6 .Juni 1809, äfvensom att då man läser densamma, man icke kan se annat, än att det är en på en gång tillkommen lag.' Hvartdera sättet har sina fördelar: det Norska sättet är Den 18 Februari t. m. 419 ganska vigt, då man skall silf ta lag: det Svenska är vida redigare. då lagen skall tillämpas. Men, medgifvet, att båda sätten kunna livart för sig kafva sina fördelar, måste man dock äfven medgifva, att det icke går an att begagna dem begge på en gång. Det går icke an, att på det Norska sättet göra en hänvisning i den Svenska lagen, ändrad på det hos oss gällande sättet: deremot går det ganska väl an att i en lag på det Norska siittet göra en hänvisning till den hittills gällande lagen, och säga, att om det eller det inträffar, skall det eller det ske; ty då har jag på Norska sättet, så att säga, alltid den gamla lagen qvar Men om den lag, hvilken man åberopar, är up ställd på Svenskt sätt, då inträffa orimligheter. Sålunda har man nu t. ex. i lista och 3:dje §§:ne af förslaget till ändring i RiksAkten sagt, att då Svenska Eeg.-F:n hittills föreskrifvit att begge Rikenas StatsRåd skola föra regeringen, så skall det eller det ske.
Min öfvertygelse är, att. det skulle vara en förmän för pensionscassan och alldeles icke bidraga till dess undergräfvande; men detta är eu sak för sig, som alldeles icke har verkat på min röst i detta mål inom Utsk. Om R. o. Ad. bifaller Utsk:s förslag, så kan deraf icke härflyta någon annan olägenhet, än en utgift för Riksg.cont. Om framdeles några olägenheter skulle kunna uppkomma för Civilstatens Pensionsinrättning, så kunna de endast härröra af de beslut, som pensionscassans delägare genom sina Fullmäktige hafva fattat eller komma att fatta. Om R. St. nu bifalla det begärda anslaget, så hafva R. St. gjort hvad pä dem ankommer, och det öfriga torde lämpligast öfverlemnas till cassans egna delägare att besluta om. Om R. o. Ad:s ledamöter fästa någon uppmärksamhet vid frågan, så torde lätteligen linnas, att StatsUtsk. tillstyrkt det största anslag, som blifvit ifrågasatt, utan att tillstyrka det möjligen eventuell ifrågasatta utdraget. Således är Utsk:s förslag så gynsamt för pensionscassan, som det någonsin blifvit ifrågasatt. Pä dessa skäl tillstyrker jag bifall till Utsk:s förslag. Hr Westerstrand, Pehr: Jag är till största delen fö rekommen af Frih. Palmstjerna och får tillägga, alt jag, såsom delägare i Pensionscassan och deltagare i uppgörandet af de calculer, som ligga lill grund för Civilstatens Fullmäktiges yttrande i ämnet, kan försäkra, alt, i händelse R. St. bevilja det anslag, som nu är i fråga, Pensionscassan kan, utan afseende på dess öfriga ställning, fullkomligen fullgöra hvad som erfordras i afseende på pensioneringen af borgmästare och commissionslandtmätare med deras enkor och barn. Jag får således, då R. St. förut hafva på visst sätt ingått på frågan och yttrat sig, att så snart det blifver uppgjordt, på hvad villkor Civilstatens Pensionsinrättning vill åtaga sig den ifrågavar. pensioneringen, R.
Ehuru staden Norrköpings folkrikhet och välmåga, äfvensom det antal af 188 lärjungar, som i det derstädes befintliga elementar-läroverket undervisas, väl synas utgöra anledningar att gifva åt denna stads undervisnings-verk en större utveckling, har Utskottet, då en betydlig läroanstalt i samma stad nyligen blifvit genom Rikets Ständers frikostighet upprättad, och då staden är belägen på endast 4 mils afstånd från Linköpings högre elementar-läroverk, icke ansett sig i vidsträcktare mån kunna tillstyr ka bifall till motionen, än ali Norrköpings skola, som för närvarande har Rektor och 4 lärare, måtte blifva efter samma grunder, som rörande näst förut omförmälda läroverk äro anförda, utvidgad och på stat uppförd med Rektor och 7 lärare. Siats-Utskottets Utlåtande N:o 448. 45 1 Kongl. Majtls Nådiga Proposition är skolan i Piteå föreslagen att utvidgas til! ett högre elementar-läroverk. Dä Utskottet, med stöd af de skäl, att Westerbotten, såsom en folk idkare och relativt mera odlad provins borde framför Norrbotten ifrågakomma lill erhållande af ett fullständigt läroverk, förordat inrättandet af ett högre elementar-läroverk i Umeå, har Utskottet likväl icke kunnat förbise vigten deraf, att äfven åt läroverken i Norrbotten gifves en större omfattning. Af de båda städerne i denna provins, Piteå och Luleå, är den förra belägen midt emellan Umeå och Haparanda, eller 23 mil från hvardera, hvaremot staden Luleå, dit länsresidenset nyligen blifvit förflyltadt, ligger 7 mil norr om Piteå. Skolan i sistnämnda stad har nu 5 lärare och 42 lärjungar, men den i Luleå blott 2 lärare och 18 lärjungar. Utom ett mera centralt läge, eger således Piteå skola ett större både lärareoch lärjunge-anta! än skolan i Luleå.
Under anförande, hurusom, oaktadt medgifna afskrilningar af de undsätt ningstagares skulder, som vid anställda undersökningar ansetts utfattiga, Statens i räkenskaperna balanserade fordringar för den till förenämnde fög - 4 Stats-Utskottcti Utlåtande, N:o 104. deris invånare, under åren i83i, i83a, i833, 1837, i838 och i83g, utlemnade undsättningsspanmål, ändock, den 3i Augusd nyssförlidet år, utgjorde ett belopp af 8,i5g r:dr 44 sk>> bär riksdagsfullmäktigen från denna ort Matts Mattsson, uti en inora Bonde-ståndet väckt och till Statsutskottet remitterad motion, föreslagit att jemväl det återstående skuldbeloppet måtte få afskrifvas, eller åtminstone ny undersökning verkställas för utrönande, hvilka gäldenärer numera voro urståndsätta att sina undsättningskulder liqvidera; i hvilket afseende motionären uppgifvit, att personer, som vid de förra undersökningarne antagits ega betalningsförmåga sedermera befunnits helt och hållet sakna och ej heller någonsin kunna förskaffa sig en sådan förmåga; hvadan och då ifrågavarande skulder följaktligen förr eller sednare måste afskrifvas, deras fortsatta balanserande endast skulle förorsaka kostsamma och besvärliga utmätningsresor för den med små löner försedda kronobetjeningen. I anledning af denna motion, har Utskottet ansett sig böra upplysa att Rikets år 1834 församlade Ständer, beträffande Stats-verkets hos Stora Kopparbergs jemte några andra läns invånare' då egande fordringar för spanmåls-undsättningar, genom underdånig skrifvelse af den 26 November samma år, till Kongl. Maj:t öfverlemnat, att dels bevilja undsättningstagarna det betalningsanstånd, som med statens rätt och deras eget bestånd kunde finnas förenligt, dels ock anbefalla den skonsamhet vid dessa fordringars indrifning, att icke jord, utsädes span mål, erforderliga dragare eller åkerbruksredskap tillgrepos.
Bara på den korta liden sedan nuvar. kamererarens utnämnande eller sedan år 1833, har Ridd.casans blifvit tillökad med öfver 18,000 r:dr b:co. Då man vid 1834 års riksdag ansåg Ridd.secret. rättvisligen böra erhålla 100 proc. i lönetillökning, samt hvar och en som känner något till göromålen inom Riddarhuset vet att kamereraren emellan riksdagarna har ojemförligt mycket mer att göra än secret., hvilken sednare för sina göromål under riksdagarne har ett betydligt riksdagsarfvode, så torde ej vara för mycket att kamereraren vid 1844 års riksdag erhåller en proportionaliter lika tillökning i ordinarie lön, helst han ändå kommer att i proportion mot hvad förr var förhållandet blifva lidande. Jag fortfar sålunda att yrka, det Ridd.Utsk. benäget vill föreslå en löneförhöjning för kamereraren med 100 proc., eller från 450 lill 900 r:dr b:co, och anhåller ödmjukast att Utsk. ville, med afseende å den promemoria kamereraren i ämnet afgifvit i det betänk., som med anledn. af återremissen från Utsk. är att förvänta, fullständigt relatera de af honom i densamma uppgifne förhållanden, på det att H. R. o. Ad. då må blifva i tillfälle att med full sakkännedom fatta dess beslut. Hr von Troil, Emil: Jag mäste bekänna, att jag ingalun - 91) Den 12 Octo ber f. m. da kan gilla, att en ledamot som är fränvar. dä cl t ämne förcdrages, långt derefter uppträder för alt bestrida hvad som under discussionen öfver samma ämne blifvit yttradt. Skulle nu åter upptagas till besvarande hvad sålunda anförts, finnér man att discussionerne öfver ett och samma ämne skulle kunna i oändlighet fortsättas. Jag vill derföre inskränka mig till det svar, att jag icke godkänner alla de af Frih. Cederström nu anförda fada och alt jag tror, det många af dem äro oriktiga.