Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Theater-Directionen på ett egenmägtigt sätt skall honom skiljt, att nuvarande Capellmästaren vid K. HofCapellet åtnjuter dubbelt större Lön, än Haeffner någonsin uppburit, och för hvilken han skall bestridt befattningar, sorn nu äro delte emellan flere personer; att han tryggade sig vid de försäkringar och löften, sorn han af Högstsalig H. M:t K. Gustaf lil och f. d. Konungen erhållit, samt ändtJigen, att han nu mera, på sin ålderdom, med Hustru och Nio Barn, befunno sig i en torftig och tryckande B e t ä n k a n d e n. 3g Belägenhet. Al'de handlingar, s.om finnas bifogade berörde underd. ansökning, har Ulskottet inhemtat, att Directionen öfver K. M:ts HofCapell och Spectacler år 1792 antagit Haeffner såsom beständig Jnformationsmästare uti Sångkonsten och Musiken vid K. Theatrarne, med tjenstgöring tillika såsom Capellmästare, emot åtnjutande af 5oo R:dr i årlig Lön samt försäkran, att, då han af ålder och sjuklighet blefve utur stånd att sin tjenst vidare förrätta, hugnas med hälften af nämnde belopp, såsom årlig pension för sin öfriga lifstid; Och har Haeffner, hvars Lön år i8o3 förhöjdes till goo R:dr, derefter, till följd af K. SpcclacleDirectionens till K, HofCapellet aflåtne Cireulaire af den g October 1806, om indragning af K. Stora Operan, under den 11 Februarii 1808 blifvit uppsagd ifrån samma tjenst med löfte, att hos K. M;t blifva i untlcrd:het anmäld till erhållande af Pensian.
På grund häraf innehåller också Kongl. Maj:ts dom af den 7 Mars 1849, att ett sådant Häradsrättens förfarande och icke Kommissariernes tillgörande måste anses hafva vållat det förhållande som ölverklagas; — att Bankens Kommissarier uti förevarande läll icke varit att betrakta annorlunda än såsom ombud för säljaren; — att 5 mom. af 4 § i Kongl. Resolutionen den 30 April 1689, som stadgar, »att Banken skall vara vederredo hemula »hvar och en allt hvad som under auktion säljes» icke afser annan försäljning, än af sådan egendom, som varit pantförskrifven till Banken, emedan alla de fyra första momenterna af samma § endast handla om bortauktionerande af Bankens panter och således icke kan på förevarande läll tiilämpsa m. in., så pröfvade Kongl. Maj:t rättvist att fastställa Hofrättens dom. Någon rättighet att erhålla ersättning från Banken lärer väl således icke förefinnas, så vida man icke vill förklara Hofrättens och Kongl. Maj:ts sammanstämmande domar för orättvisa och på den grund upphäfva dem, hvilket synes mig vara ett kränkande af domstolsåtgärders helgd, hvilket företag från Ständernas sida man fordom ansett ganska betänkligt. Örn de personer, som tilläto försäljningen af de omtvistade hemmanen varit enskilda män och blifvit genom Högsta Domstolens utslag befriade från den fordrade ersättningen, så hade käranderne dermed fått låta sig nöja. Men är det rätt att härvid gå annorlunda tillväga derföre att svarande parten är en allmän inrättning, den Rikets Ständer kunna ålägga hvilka utbetalningar som helst? Men, säger man, denna sak bör icke ensamt betraktas från juridikens och lagens ståndpunkt utan äfven från billighetens och samvetskänslans. Ja, låtom oss då göra detta för att finna hurudant utseendet då blir. Tvänne bröder, friherrarne Anders Cederström den äldre och Jacob Cederström, uppgöra sins emellan köpslut om jordegendomar, som de bägge veta icke lagligen kunna säljas. De känna sin aflidne läders förordnande, hvarigenom dessa blifvit fideikommiss.
Att man skulle räkna Leviterna, ifrå tretio år och derutöfver; och deras tal var, ifrå hufvud till hufvud, det starke män voro, åtta och tretio tusend; Af hvilkom voro fyra och tjugu tusend, som drefvo arbetet på Herrans hus; och sextusend ämbetsmän och domare; Och fyratusend dörravaktare; och fyratusend lofsångare Herranom med strängaspel, som jag till lofsång gjort hade. Och David gjorde en ordning ibland Levi barn, nämliga ibland Gerson, Kehath och Merari. Då Gersoniter voro: Laedan och Simei. Laedans barn: Den förste Jehiel, Setam och Joel, de tre. Men Simei barn voro: Selomith, Hasiel och Haran, de tre. Desse voro de ypperste ibland fäderna af Laedan. Voro också desse Simei barn: Jahath, Sina, Jeus och Beria. Desse fyra voro ock Simei barn. Jahath var den förste, Sisa den andre. Men Jeus och Beria hade icke mång barn; derföre vordo de räknade för ens faders hus. Kehaths barn voro: Amram, Jizear, Hebron och Ussiel, de fyra. Amrams barn voro: Aaron och Mose. Men Aaron vardt afskild, så att han vardt helgad till det aldrahelgasta, han och hans söner, till evig tid, till att röka för Herranom, och till att tjena och välsigna i [Herrans] Namn i evig tid; Och Mose, den Guds mansens, barn vordo nämnde ibland de Leviters slägte. Mose barn voro: Gersom och Elieser. Gersoms barn: Den förste var Sebuel. Eliesers barn: Den förste var Rehabia. Och Elieser hade inga annor barn; men Rehabia barn voro mycket flere. Jizears barn voro: Selomith den förste. Hebrons barn voro: Jeria den förste, Amaria den andre, Jahasiel den tredje, och Jekameam den fjerde. Ussiels barn voro: Micha den förste, och Jissija den andre. Merari barn voro: Maheli och Musi.
Hon köpte en klädning för 300 francs, som var värd 60, medan deremot vi ledo all vår nöd för intet. " Jag har inte rad att nöta ut mig på skräpn, sade hon, * och kliider ar skräp. - Eller hur, ar dat inte? " Jag tordes inte bekänna mina syndigt kvinliga åsigter i det ämnet, utan mumlade ett. fegt, matt bifall och fick till belöning p&amp; aftonen, nar jag halfdöd låg på min soffa med ättiksomslag kring hufvudet, se hennes skörd för dagen. Skörden, denna gkng gömd i hennes ritbok, bestod i en stor sned fyrkant, en massa ovala hiil och bakom dem en mängd svigtande streck, runda och kantiga punkter. Fyrkanten förestälde magasin Alle Cittii d91talia ' s stora, sal, hålen vor0 förshlj ningsborden, strecken, bodbetjänterna och punkterna bodfröknarna. J a g sade, att det var mycket likt, hvilket uppriktigt trcktes glädja henne. W a n måste kunna &amp; ski %dliggöra allt, sade hon och slog samman boken, som om den varit en falla och bodbetjänterna och fröknarna råttor, hvilka hon fruktade skulle stjäla sig ut. Så blef det kvall, som det star i visan, en mild, sydlansk kvall. Miss Bell hade flyttat in i ett rum innanför vart och sedan hon dragit fram sängen och ställt dörren p$ glant för att kunna, hhla utkik pii de tjixfvar, som enligt hennes åsigt, ovilkorligen miiste infinna sig under m: r. M: s. bortvaro, tog hon godnatt med denna litet bakvändaj men ärliga vanlighet, som gjorde, att man inte kunde lita bli att hblla af henne. J a g hade fgtt stränga order att lägga mig genast och att somna genast. Enligt miss Bells åsigt var sömnlöshet bara ett misstag lika s&amp; väl som hvarje annat ondt har i världen. Om man bara trodde att man sof, så sof man.
Till stöd för denna af Domkapitlet i Wexiö uti infordradt utlåtande förordade framställning har blifvit andraget: att inom hela Wexiö stift med en folkmängd, som redan år 1859 öfversteg 275,000 personer, funnes blott 2:ne ElementarLäroverk, nemligen i Wexiö och Jönköping, af hvilka det förra är beläget i sydöstra och det sednare i norra delen af stiftet; att ingenstädes i södra eller mellersta delen af riket Bih. till R. St. Prot. 1865. l:a Sami. l:a A/d. 5 34 Bil. N:o 7 till Kongl. Maj:ts Nåd. Prop. N:o 1 om Statsverket 1865. Förhöj dt anslag till bibliothekariearvoden. funnes någon så stor landssträcka, sorn den mellan Jönköping, Warberg, Halmstad och Wexiö, i saknad af Läroverk, och i följd deraf, enligt hvad erfarenheten visat, många ynglingar från sagde trakt måst gå i mistning af skolbildning endast derföre att obemedlade föräldrar ej egt tillgång att bekosta deras uppfostran vid långt bort belägna skolor; att, genom inrättandet af ett lägre Elementar-Läroverk inom denna ort, lärjungarnes redan alltför stora antal i motsvarande klasser vid Läroverken i Wexiö och Jönköping tvifvelsutan skulle förminskas, på samma gång som de bildningssökande ynglingarne från trakten kring omförmälda köping kunde i hemorten få tillbringa de första skolåren, hvarigenom en högst betydlig lindring i kostnad skulle beredas ynglingarnes föräldrar, af hvilka många äro boende på åtta till tolf mils afstånd från nu befintliga Läroverk, — en lindring så mycket mera behöflig som ifrågavarande trakt icke eger förmånen af de lättade kommunikationer, som jernvägar eller kanaler på andra orter erbjuda: samt att, derest medel till ifrågavarande Läroverk varda anvisade, köpingens invånare, som för sin del redan fattat beslut i ämnet, vore betänkta att med biträde af kringliggande ortens invånare anskaffa lämplig läroverkslokal, äfvensom bostadsrum för rektor.
Io:o Fastän Utskottet för sin del förmodar att andra Bränvins-minuterings-ställen å Landet än Gästgifvaregårdarna skulle kunna vara umbärliga, vill dock Utskottet nu mera ej afstyrka, det Konungens Befallningshafvande må undfå rättighet att på ett eller annat ställe vid segelled eller sådan allmänt begagnad sommareller vinterväg, som likväl ej är allmän landsväg, bränvins-försäljning i minut tillåta, dock med det vilkor, att sådana minuterings-ställen varda så sparsamt tillåtna som någonsin möjligt är; dock lärer härvid behöfva tilläggas den förklaring, att hvad som är stadgadt till förekommande af oloflig bränvins-försäljning och minutering icke bör tillämpas till den som under påstående durch-marcher af tågande Troupper i minut försäljer eller utgifver bränvin åt den eller de af Manskapet, som blifvit uti hans hus och hemvist inqvarterade. 1 l:o Ordet. skänkning förekommer väl icke å något ställe uti Utskottets Betänkande annorlunda än i förening med utminutmng och der *let 1236 Den 14 Juli. det tillika hafves afseende å Gästgifvaregårdar, Krogar och allmanna Näringsställen ; men i händelse ordet skänkning skulle till någon tvetydighet elller till ett orätt begrepp om egentliga meningen kunna föranleda, har Utskottet ej att erinra vid, att detsamma ma utgå och ordet utrninutering 1 stället ensamt bibehållas ; hvarjemte Utskottet tillika medgifver, att på det stället uti 6 punkten af Betänkandet, der förslag göres att på Landet ingen skänkning och utrninutering af öl och bränvin må annorstädes tillåtas, än pä Gästgifvaregårdarna allena, icke blott, på sätt ofvanbe* rördt är, ordet skänkning utan äfven ordet öl måtte utgå och utrninutering af denna dryck, så framt den är af Svensk tillverkning, alldeles icke blif va förbuden. 12:0 Öfver Herr Landshöfdingen af Klintebérgs erinran, att ansvar ej skall blifvit föreslaget för deni som artan all slags tillåtelse tillverka bränvin , får Utskottet lemna det yttrande, att dess förslag rörande ansvaret i detta fall hade, enligt ordalydelsen i Betankandet, afseende å all den olofliga Bränvins-bränning, hvarom 3 § i Kongl.
Det synes icke eller behöfligt, att, jemlikt Herr Stdhles tanka, •Färjemans-Bolaget i Helsingborg befrias från stämpladt papper å sina båtpass vid postföring öfver Sundet, enär afgiften endast är 4 s^., och densamma, på sätt Utskottets Betänkande innehåller, torde bidraga till en måhända icke öfverflödig Controll. Deductioner. Utskottet anser för gifvet, att då Deductioner, som till Kongl. Maj:t i underdånighet inlemnas, enligt Utskottets Förslag böra för a:dra och följande arken beläggas med stämpladt papper Bevillnings-Vtskotlets Utlåtande N.o 2g. i3 till icke mindre än 1 R:dr 24 ingen annan vidlyftighet torde komma att ega rum, än dea sakens beskaffenhet oundgängligt fordrar; och finner, enär samma skäl, som föranledt höjning af den betydligt lägre Chartan å 3:dje arket vid andra Domstolar, icke härvid egentligen är tillämpligt, således Herr Crons anmärkning i detta ämne om högre Charta å 3:dje arket icke bör verka någon förändring. Stämningar. Några Ledamöter af Hedervärda Bonde-Ståndet hafva yrkat, att Stämningar ovilkorligen höra vara med Charta belagda, då de communiceras med Svaranden, och en annan åter har föreslagit, att de alldeles kunde befrias, samt den högre Chartan läggas på i:sta arket af Utslaget eller Domen; och är serdeles första Förslaget af flere Ledamöter bestridt. Utskottet kan icke eller biträda något af dessa Förslag, då Parter på Landet, i brist af Chartor, ofta kunde blifva förlustiga sina Bältegångs-förmoner, samt svarande Parten, ehuru han kunnat uttaga stämning å Vittnen m. fl., icke är förbunden att lösa någon expedition; förmodandes Utskottet för öfrigt, att Domarens och närvarande Kronoåklagares tillsyn icke torde mer saknas i detta, än i andra dylika fall. j4 Bevillnings-Ut.skottets Utlåtande N.-o ig. Testimonia.
Styrelsen alldeles icke frånträdt de för ledningen af en industri-anstalt allmänt gällande grundsatser, då den afslog Bergmans anbud; och om han ej fann sig belåten med Styrelsens beslut, stod honom ju alltid öppet, att, genom vederbörligen anförda besvär, sjelf gifva sin missbelåtenhet tillkänna. Med anledning af åtskilliga vid Södra Korrektionsinrältningen utestående fordringar, hvaribland flera från äldre tider och andra tvist underkastade, hafva Revisorerne, ”alldenstund så beskaffade Inrättningar som dessa, genom det lägre pris, hvartill de kunna beräkna sina ”dagsverken, alltid böra vara tryggade emot andras medtäflan, ansett ”det fördenskull böra, såsom en ovillkorlig regel, antagas, att om ej ”kredit i något fall lemnades från någon af de Styrelsen underlydande ”Inrättningar, så skulle säkerligen arbete ändå erhållas och framlida ”förluster undvikas.” För egen del, instämmer jag lill alla delar deruti, att, om ingenting utborgas, så uppkomma ej heller några fordringar, på hvilka förluster kunna göras; men huruvida det får för säkert anlagas, att arbete kan alltid erhållas vid Korrektionsinrättningarna, genom prisernas fällning långt under de gångbara, är ett förhållande, som möjligtvis kan dragas i tvifvelsmål. Utom del att den allmänna regeln, det den, som är i behof af arbete, står, vid tillgång på arbetande händer, i ett beroende förhållande lill den, som har att lemna 133 arbete, och alt den förre ofta får lämpa sig efter den sednare, har Styrelsen icke hitintills hyst den öfvertygelsen, att arbetspriserna vid Korrektionsinrättningarna borde så lågt nedsättas under de vanliga, att arbetena derstädes tryggades mot all medtäflan, och alt dessa Inrättningar sålunda tillskansade sig, på Statens bekostnad, nionopolium på vissa arbetsslag.
Läns i Lund inrättade Lazarett, hvilket, förenadt med kurhus, institutum clinicum och barnbördshus, icke endast vore en sjukvårds-anstalt för länet, Bih. till B. St. Skrifvelse, N:o 199. utan derjemte hade ett vigtigt inflytande på den medicinska undervisningen vid Lunds Universitet och utgjorde en del af de Akademiska institutionerne derstädes, befunnits böra i detta dubbla ändamål utvidgas, samt i sådant hänseende redan blifvit försedt med en nybyggnad, men denna med flera vidtagna förberedande åtgärder, för att söka försätta berörda inrättning i ett tidens fordringar motsvarande skick, ådragit densamma skuld, till hvars gäldande de påräkneliga vanliga inkomsterne icke lemnade någon tillgång, så hafva dessa förhållanden blifvit åberopade och jemväl ådagalagda, till stöd för en hos Rikets Ständer framställd anhållan, att Lunds Lazarett, i sålunda föranledt ekonomiskt behof, måtte med något bidrag af allmänna medel, utan återbetalningsskyldighet, understödjas. Rikets Ständer hafva tagit i öfvervägande hvad härvid förekommit och, med afseende deruppå, funnit skäligt att åt Lunds Lazarett, med dertill hörande medicinska inrättningar, som hafva att motsvara bestämmelsen af på en gång sjukvårdsoch undervisnings-anstalter, bevilja ett anslag af Tio Tusen Riksdaler, att af Riksgäids-kontorets medel utgå. Hvilket Rikets Ständer få hos E. K. M:t i underdånighet anmäla. Rikets Ständer framhärda etc. Stockholm den 29 November 1854. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 26 Nov. tess, Presle-Ståndet den 26 Borgare-Ståndet den 28 Bonde-Ståndet den 29 — ■— Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående anslag lill bildande af en teknisk undervisnings-anstalt i Borås. (Stats-Utsk:s Uthden N:o 262, Mern. N:ris 313 och 336, samt Först. Stats-Utsk:s Mern.
Or t ober J jh,. m »kulle tro, att ifrån hvarje Domstol, dessa upp. lysningar borde communiceras med HofRätterne, der en förteckning pä alla förmyndare borde stå att finnas, hvarigenom flere omvägar skulle undvikas. Jag har föreställt mig den möjlighet, att »älunda vid hvarje HofRätt, genom ett utdrag af detta Förmyndareprotocoll erhålla en deciderad uppgift. Skulle förslaget vara annorlunda, får jag med Herr Hjerta förena mig i anhållan ora återremiss. Herr Pereswetoff Morath, Anders Wilhelmi Jag hade i förra Plenum den äran i korthet framställa mina åsigter i detta ämne, vid hvilket till-' fälle jag äfven anhöll om återremiss. Jag skall derföre nu icke länge upptaga Ridderskapets och. Adelns lid. Man har här upplyst, hurudant förhållandet före Carl XI:s tid varit med de omyndiges rätt. Det har äfven, i likhet med hvad en värd Talare ansett, tyckts, som den af Carl XI vidtagna åtgärd varit för omyndige nyttig. För min del har jag, då jag väckte motionen i delta ämne, trott, att de omyndiges fördel ej borde sättas i strid med det allmännas. Väl har jrg dervid funnit stora svårigheter möta, då man ville gifva skydd åt bägge intressena; men jag har likväl trott, att desse svårigheter kunde öfvervinna?, och i det af mig uppgjorde reglementet punkt för punkt föreslagit, huru detta skydd skulle gifvas. Det är visserligen möjligt, att min idée nu ej kan gå igenom. Den har mycket emot sig, men är till grunden obestridligen rigtig. När si är, bör man väl antaga det rätta, och arbeta sig igenom de hinder, som lägga» emot ett »s« »■tu g öctober /. m, nyttigt förslag. Jag har äfven funnit, att man i stället för FörrayndareKammare velat göra en annan inrättning till säkerhet för de omyndige, nemligen att deras egendom skulle inteknas i förmyndarens, sä snart han dertill blefve förordnad. Deremot är mycket att erinra.
Men Josaphat sade: Är här icke ännu någor Herrans Prophet, att vi måge fråga af honom? Israels Konung sade till Josaphat: Här är ännu en man, att vi måge fråga Herran af honom; men jag är vred på honom, förty han spår intet godt öfver mig, utan alltid ondt, nämliga Micha, Jimla son. Josaphat sade: Konungen säge icke så. Och Israels Konung kallade en sin kamererare, och sade: Hemta med hast hit Micha, Jimla son. Och Israels Konung och Josaphat, Juda Konung, såto, hvardera på sin stol, beklädde; och de såto på platsen för ingångenom till porten i Samarien, och alle Propheterna spådde för dem. Och Zedekia, Chenaana son, gjorde sig jernhorn, och sade: Detta säger Herren: Härmed skall du stöta de Syrer, tilldess du gör ända med dem. Och alle Propheterna spådde detsamma, och sade: Drag upp till Ramoth i Gilead, och var lyckosam; Herren skall gifva det i Konungens hand. Och bådet, som åstad gånget var till att kalla Micha, talade med honom, och sade: Si, Propheternas tal är endrägteliga godt för Konungenom; käre, låt ock din ord vara såsom ensderas, och tala det godt är. Micha sade: Så sant som Herren lefver, hvad min Gud sägandes varder, det vill jag tala. Och då han kom till Konungen, sade Konungen till honom: Micha, skole vi draga till Ramoth i Gilead till strid, eller skall jag låta det blifva? Han sade: Drager upp, och eder ske lycka; det skall eder i edra händer gifvet varda. Men Konungen sade till honom: Jag besvär dig ännu en gång, att du säger mig icke annat än sanningen, i Herrans Namn. Då sade han: Jag såg hela Israel förströdd på bergen, såsom får, de ingen herdan hafva. Och Herren sade: Hafva desse ingen herra? Fare hvar och en hem igen med frid. Då sade Israels Konung till Josaphat: Sade icke jag dig, han spår intet godt öfver mig, utan ondt?
I dem förborgar sig en verld, vida farligare än den, från hvilken man dragit sig tillbaka, befolkad af samma lockelser, som denna eger, men mägtigare och oemotståndligare, emedan de här äro likasom etheriserade, befriade från den gröfre materia, under hvilka de visa sig i den yttre verlden, och ifrån att vara tillfälliga uppenbarelser, som i lifvets flod och den friska verksamheten gifva plats för andra, bemägtiga sig hela själen och göra sinnligheten till envåldsherrskaren och demiurgen, som inblåser sitt lif i hvarje tanke och känsla. Till dessa inre fiender komma yttre, för hvilka de öppna portarne. Författaren påminde om skriftens ord, att djeflarne, när de blifvit utdrifne ur de besatte, uppsöka torra och öde platser, der de dväljas under afvaktan på nya boningar. Han ville, att dessa ord skulle förstås ej endast bokstafligen, utan äfven bildligt, och att dessa torra och öde platser voro icke blott ödemarkerna i den yttre verlden, utan äfven de genom isoleringen sjelfskapade i menniskosjälen. Ensamheten är menniskans vän, tröstare och upplysare, så länge hon icke missbrukar dess vänskap och uttröttar den genom enträgenhet, ty då blir den vår farligaste fiende. Sedan författaren genom egen erfarenhet blifvit öfvertygad om denna sanning, men ännu tvekade att lemna det af så många heliga män anbefallda ökenlifvet, hade han flyttat sin bostad till en trakt, der andra eremiter slagit sig ned. Hans närmaste granne blef en qvinnlig anakoret. Han beslöt att dela tiden mellan ensligheten och ett fromt umgänge med henne. Hon var en ung qvinna, som nedtryckt af motgångar och krossad af ett efter många förvillelser vaknadt syndmedvetande hade dragit sig undan verlden. Han skildrade nu sitt förhållande till henne, för att visa huru själafienden insmyger sig i känslor, der man minst af allt anar hans närvaro, huru han kläder sig i medlidandets och syskonkärlekens drägt, huru han strör jordiskt stoft på sjelfva bönens vingar och blandar sitt gift i andaktens ädlaste vin.
Hon skulle återvänt, ifall det olyckliga omen, varunder bruden lämnade sin fars hus, hade omtalats för honom. Men gästerna hade förtegat det. Det var opassande och farligt att tala om ett olyckligt förebud. Man kunde tillviska varandra, att man iakttagit det, men ingenting vidare; och det fanns väl ej någon, som förgätit att för sig själv tillägga den gamla formeln vid sådana tillfällen: »gudarne avvände olyckor!» Karmides hade nu blott en önskan: att de sista gästerna skulle gå. Han längtade att vara ensam med sin brud. Han hörde från kammaren på andra sidan brudgemaket de unga kvinnornas glada skämt med Hermione, medan de enligt bruket tvådde hennes fötter med vatten, hämtat ur den heliga källan Kallirhoe. Han påminde sig, att han själv hade en from plägsed att uppfylla, och kastade några rökelsekorn i fyrpannan på en trefot, bedjande härunder till Kypris, kärlekens gudinna. Kammaren, där han befann sig, hade två dörrar. Den ena, som nu stod öppen, förde till brudgemaket, den andra till den förut omtalade balkongen. Karmides' uppmärksamhet togs ett ögonblick i anspråk av ett obetydligt buller, som hördes utanför. Han trodde, att någon av gästerna eller husets tjänare förorsakat det under gåendet över balkongen. Orsaken var dock en annan. Det var rabbinen, som, efter att hava kastat en blick genom dörrens täta gallerverk, riglade henne utvändigt. Strax därefter öppnades dörren mellan samma balkong och brudgemaket, men så tyst, att Karmides skulle ingenting förnummit, om ej hans blick varit riktad åt detta håll. Brudkammaren upplystes svagt av en enda taklampa. Vid skenet av denna såg Karmides en mörk skepnad, som med ljudlösa steg överskred golvet och styrde kosan rakt emot den plats, där han stod. Utom sig av överraskning igenkände han Rakels forne trolovade, rabbinen, som han ofta sett i Baruks hus. Rabbinen var dock mycket förändrad och liknade snarare en hemsk andeuppenbarelse än en levande människa, under det han nalkades med tysta steg, och lampskenet föll på hans bleka ansikte, vars ögon, flammande ur djupet av sina gropar, voro oavlåtligt fästa på Karmides.