Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då det nu i riket tillkommit och tillkommer en mängd tjenstemän och betjente i och för byggandet af våra jernvägar och trafiken derå, anser jag en skyldig omtanke för dessa ännu till stor — kanske till största delen — unge mäns framtid mana till vidtagande af åtgärd för betryggande af deras bergning på ålderdomen, då de blifva oförmögne att sköta nu innehafvande befattningar. Sådant låter sig lättast och säkrast ske medelst bildande af pensionsförening dem emellan; och då de nu äro försedde med så tillräckliga löner, att en liten årlig sparpenning deraf bör kunna afsättas för framtida behof, är det jag vördsamt föreslår, att sådan förening måtte åvägabringas. Om också inkomsten af våra jernvägar för närvarande, medan så väl dessa som materielen är ny, betäcker utgifterna derför, och om äfven, som vi skola hoppas, denna inkomst framdeles något ökas, måste man dock emotse ökade utgifter för underhållet och ersättandet af det förslitna; skulle man då, utom aflönandet af den tjenstgörande personalen, behöfva af allmänna medel äfven underhålla den som fordom varit det, torde affären blifva bekymmersam nog, och ju längre det dröjer innan pensionsförening bildas, desto större svårigheter möta att få den till stånd. Det är af dessa anledningar jag föreslår att Rikets Ständer måtte till Kongl. Maj:t ingå med underdånig anhållan: Bih. till B. St. N:o 79. det täcktes Kongl. Majit vidtaga de åtgärder, som erfordras för bildande af en pensionsförening för tjenstemän och betjente, anställde vid våra jernvägar. Om remiss till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 11 November 1865. C. G. Sköldberg, från Nerikes län. IV: o 79. Af Carl Gustaf Sköldberg från Nerikes län, om lan af allmänna medel för anläggning af jernväg från Dalka?!sbergs grufvor till sjön Möckeln. Redan länge har ett bättre och billigare kommunikationsmedel så väl för Nora bergslags rika malmtillgångar till Carlskoga och öfriga delar af landet, som för transporten af tackjern från dessa orter, varit påtänkt och af behofvet högt påkalladt.
Men, Mine Hrr! jag anser derföre af allra största vigt, att, när vi nu omsider efter 50 år upvaknat ur den Svenska likgiltighetens slummer, — ty så vågar jag kalla vårt tålamod, vi, elter allt hvad som hittills i unions-förhållanden passerat, icke längre vidblifva den undfallenhet, hvarmed vi utmärkt oss, ty säkert är att en manlig hållning högaktas mera äfven af Norska folket, än det undseende, de eftergifter och det fortsatta tålamod, som af åtskilliga talare blifvit tillstyrkt. Det är ett stort misstag att tro att man på den gamla vägen vinner någonting. Jag önskar lika lifligt som 260 Den 17 Mars e. m. mina motståndare att föreningen måtte komma till stånd, men såsom en verklig förening, icke som en sådan, hvilken blott skall fräta och gnaga på sin principal; tv vi äro principaler och Norrmännen accessorier. Jag ber Frih. Raab kasta ögat på kartan, så får han se, hvad han troligen vet lörut, hvilket af dessa båda länder är det största; jag ber honom vara god och räkna hvartdera landets folkmängd; jag ber honom taga i beräkning den föreslagna proportionen af 5/17 till ,2/„ i afside å utgifter, så kan han sjelf bedöma i hvad män Sverige eger något anspråk på företrädesrätt inom unionen. Jag begär icke något intrång i Noriges rätt; och ingen har fordrat något sådant; men, Mine Hrr! Jag vill icke afstå ett jota af Sveriges obestridliga rätt till främsta rummet inom unionen, såsom ifrån alla synpunkter varande det dertill mest berättigade af de båda unionsrikena, och såsom det, hvilket i utlandet, i följd af traktater, måste och bör representera unionen. Hvad hafva nu alla dessa eftergifter verkat? Endast nya anspråk! Det har gått så långt, att, sedan under seklers tid vår konungatitel varit Svea, Göthes och Vendes Konung, arfvinge till Danmark och Norige, så heter det nu, åtminstone uti Norska akter, Noriges och Sveriges Konung. Man säger att det är en obetydlighet; men det är icke så.
R:dr, att utgå intill slutet af nästinstundande år, ännu komtne att en längre tid oförändradt fortgå, samt berörda anslag, äfven sedan en Ordbok kunnat af akademien utgifva», måste blifva behöfligt, såvida ej akademien skulle nödgas afbryta eller åtminstone inskränka sin verksamhet, i hvilken arbetet för Ordbokens riktande och fullkomnande alltid kommc sitt ingå såsom en ganska väsendtlig del, hvarföre någon anledning icke syntes förefinnas, att det åt akademien redan beviljade anslag kunde utan skada för språkodlingen och vitterbeten framdeles förminskas, har Kongl. Maj.t föreslagit Rikets Ständer att, utöfver akademiens nuvarande ständiga anslag, utgörande 2,250 R:dr, å ordinarie stat uppföra jemväl det för ofvanomförmälda ändamål särskildt beviljade tillskottsanslagct å 3,750 R:dr, hvarigenom ordinarie anslaget för akademien således kommc att uppgå till 0,000 R:dr årligen. Enligt hvad Akademien underdånigst anmält uti en den 10 Juni nästi idet år afbiten skrifvelse, för hvars innehåll är uti Sta ts-Råds-prot okol let (pag. 05 och 00) fullständigare redogjordt, bade otvanberörde ordboks-arbete numera sålunda fortskridit, att af den förberedande ordboksstammen, sorn vid den sednast afgifna berättelsen var inskrifven till och med bokstafven K, och då upptagit tillsammans 1,120 ark och 28,553 artiklar, ytterligare blifvit uppsatta bokstäfverna L till och med R, upptagande 087 ark och 22,500 artiklar, äfvensom språkprof-samlingen blifvit ökad med 31,000 nya språkprof; och hade professoren Hagberg, som hitintills varit sysselsatt med förberedande delar af sitt arbete, nu öfvergått till sjelfva hufvudredaktioncn.
Öhrström för olagligt ådömande af spöstraff 58. 10) Rådmannen i Stockholm S. J. Schönmeyr samt Notarierna C. W. Norbin och G. L. Rinman för underlätet bestraffande af erkändt lägersmål 59. 11) Konungens Befallningshafvande i Kronobergs län för försummelse i ett lagsökningsärende 61. 12) Rådmannen i Stockholm S. J. Schönmeyr, f. d. Primarie Kämnären J. S. Jacobsson och Vice Notarien C. Dahlgren för underlätet åläggande af värjemålsed emot ett vittnes utsago — 13) Konungens Befallningshafvande i Westmanlands län för dröjsmål med straffs verkställande å barna f föderskor 53 <) Rådmannen i Nyköping V. Häradsh. E. U. Stenqvist, såsom ordförande i dervarande Kämnersrätt, för forsummadt uppsättande af dombok 64. 15) Häradshöfdingen P. F. Ärling för origtig förvandling af böter 05. 16) Häradshöfding en C. R. Kökeritz för försummelse i tvenne rättegångars behandling — 17) Ledamöter af Kämnersrätt i Westerås för olagligen eftergifven värjemålsed 67. 18) Vice Häradshöfdingen N. M. Stedt för domstolsåtgärder grundade på ogiltig stämning . — 19) Landshöfdingeembete! i Östergötlands län för behandling af riksdagsmannaval i Lysings och Göstrings härad 20) Komministern Isak Lundberg för vägran att utlemna äldre prestbetyg samt lemna tillgång till sockne stämmoprotokoller gg 21) Konungens Befallningshafvande i Christianstads län för en fånges olagliga qvarhållande i länshäktet 71. 22) Nu mera aflidne Lagmannen S. Björkenstam och Häradshöfdingen J. Alin för saknade domböcker — 23) V. Häradshöfd. J. F.
Man ingjuter friskt lif uti industrien genom att, såsom det tillgår i England, Frankrike och annorstädes, utdela premier för att åstadkomma täflan, men icke sker det genom att förstöra alla de band, som kunna hindra utlänningen att öfverfylla vår marknad med sina varor, helst när man nogsamt vet att Englands fabriksidkare icke sky några medel för detta ändamål och gerna upoflfra flere års inkomster för att förstöra andra länders industri och sedan blifva uteslutande herrar öfver marknaden derstädes. Portugal är derpå ett talande exempel och vårt land blir väl lika lyckligt tänker jag, bara man låter frihandelssystemets kämpar få utan återhåll drifva sitt spel. Det är emedlertid besynnerligt, att, under det Gr. af Ugglas hållit en så lång föreläsning, till ådagaläggande af frihandelssystemets förträfflighet, så har han ändock frarfiställt. den grundsatsen att man bör gifva skydd åt ett förlagskapital. Ar då icke jordbruket ett företag, som krafvelförlag? Innefattar icke detta Grins yttrande en motsägelse mot hvad han förfäktat såsom öfverensstämmande med frihandelssystemet? När Gr. af Ugglas medgifvit att naturen danat olika industrier inom olika länder, så kan han väl icke heller förneka, att det alltid är en fördel för ett fattigt, af naturen mindre lyckligt lottadt land, när det söker genom varuförädling med egna krafter fylla sina behofver och att sålunda inom sig behålla qvar de arbetslöner, som eljest ovilkorligen måste komma utlandet till godo. Gr. af Ugglas har, i anleda, af mitt åberopande af M:r Carrey’s framställning angtde skyddstullens nödvändighet för ett land, som vill gå framåt i industri af bildning, erindrat att denne man just nämnt Sverige som ett land, hvilket bibehållit skyddssystemet. Men Grin har härvid glömt, det Hr Carrey’s bref till Presidenten i Förenta Staterna äro författade, innan ännu vårt land blef med frihandelssystemets införande belyckligadt; och just derföre hände att M:r Carrey, då han för kort tid sedan besökte Den 4 J ii n i.
Nu var det nästan endast om qvällarne, hon hade tid att komma in i hans rum, och då var Kurre sömnig, och om man oroade honom, blef han gnatig. Bara hon pekade åt honom, blef han ond. Men morfar kunde få göra åt honom allt hvad han ville; han kunde stoppa honom in på sin vest, och så knäppa igen pelsen om honom, och der kunde Kurre sitta timvis, alldeles som om han vore hemma der. Och så kom den gamle skolmästaren och drack toddy med morfar, och de två sutto vid bordet och pratade, smuttade på sina glas och blefvo allt rödare, medan Lalla höll sig tyst borta i en vrå och tänkte på Kurre, hennes Kurre, som under allt detta satt innanför pelsen och sof. Och skolmästaren snusade ur sin tenndosa och sade att han borde ha blifvit en berömd man, om rätt hade varit rätt, och att han hade skrifvit stora böcker, men aldrig kunnat få dem tryckta, och att när han först var död, då skulle man få se hvad han varit. Och morfar slog i bordet så att glasen hoppade, svor och sade: »Om de hade hållit mig vid boken, kunde jag blilvit off’cer!» Men Lalla visste inte hvad det vill säga att vara »offcer»; hon brydde sig heller inte om det. Hon tänkte bara på Kurre, som satt der under den igenknäppta pelsen. Hon visste ju att han fans der, men hon kunde icke se honom och icke känna honom, och hon var svartsjuk i sitt syndiga lilla hjerta och tyckte att morfar tagit Kurre ifrån henne. Hon blef allt mera tyst och skygg, och ibland kunde morfar ana, hur det var fatt. »Han är ju din», sade han då, »det är ju din ekorre.» Men hvad var det för tröst med det? Kurre – som hon ville arbeta för och spara åt – Kurre brydde sig inte om henne, han brydde sig bara om den gamla pelsen. Ja, han låg till och med i morfars säng om nätterna, och Lalla skulle gå ensam och bara gräma sig! Morfar var ännu vänligare än förr. Det var inte svårt att vara vänlig, tyckte Lalla, – när man hade Kurre! Han sökte på allt sätt närma sig henne, – talade och berättade.
Vid föredragning af Borgareoch Bonde-Ståndens Protokolls-utdrag, N:ris 307 och 283, innefattande inbjudningar till Ridderskapet och Adeln samt PresteBih. till R. St. Ståndet att förena sig uti förstnämnde Riks-Stånds, angående ll:te punkten af Siats-Utskottets Utlåtande JM 87, fattade sammanstämmande beslut, för så vidt det rörde anvisande af 1,062,000 R:dr till förberedande arbeten för norra stambanans fortsättande från Upsala till Sala, vidblef Ridderskapet och Adeln sitt förut i frågan fattade beslut och lade Protokolls-utdragen till handlingarne. Från Vdllofl. Borgare-Ståndet. S. D. Vid förnyad föredragning af Banko-Utskottets Betänkande, JM 36, med förslag till förändrad uppställning af 5:te och 6:te afdeiningarne i Banko-reglementets 6:te artikel, biel samma Betänkande bifallet, med undantag af dels 3:dje och 4:de punkterna, dels ock det i 5:te punkten å sidan 63 under l:o framställda förslag, hvilka delar återremitterades. S. I). Föredrogs ånyo och bifölls Lag-Utskottets Memorial, JM 34, angående ett ytterligare Sekreterare-arfvode för viss tid till Utskottets disposition. S. U Föredrogs ånyo utdrag af Höglofliga Ridderskapet och Adelns Protokoll den 22 dennes, innefattande inbjudning till Med-Stånden att förena sig i förstnämnda Riks-Stånds beslut i afseende å 43:de punkten i Banko-Utskottéts Betänkande JM 35. Med vidblifvande af sitt i ämnet redan fattade beslut afslog Bortre-Ståndet ifrågavarande inbjudning, och Protokolls-utdraget lades till handlingarne. Från Hedera. B onde-Ståndet.
Jag trodde, att provinsen Wermland låge så aflägsen från Skåne, att något provins-krig dem emellan icke skulle komma i fråga. Men, då det icke kan alldeles undvikas, ber jag att få erinra, att om jag också, varande Wermlänning, talat för efterskänkande af Kronans rätt till ett i Carlstad fallet dana-arf, så afslog dock R. o. Ad. denna anhållan, oaktadt det blott var fråga om en jemförelsevis ganska obetydlig summa för en gång, nemi. omkring 5000 R:dr, och icke om ett årligt belopp af mer än 8000 R:dr, hvilka till Skånska socknarnes förmån skulle komma ali utgå. Således synes, att det rika Skåne begärt mycket, mycket mera än det fattiga Wermland; och är det väl då skäl att R. o. Ad., och att R. St., som äro det allmännas målsmän, gå dylika anspråk till mötes? Det är ur denna synpunkt, som jag tillförene yrkat och jemväl nu yrkar, att R. o. Ad. icke måtte befria de ifrågavar:de kommunerna från utbetalande af sin helgonskyld, på sätt de gjort i flere hundra år. Man har visserligen förespeglat, att om dessa församlingar icke finge sig beviljad den äskade förmånen, skulle deras klockare komma att lida nöd. Det är likväl allmänt bekant, att just i Skåne det lyckliga förhållande eger rum, att kloc - Den 22 Juni. 431 kare och organister flerestädes äro så tillräckligt och väl aflönade, att män af utmärkt musikalisk och allmän bildning, söka dessa sysslor. För delta behof är således grundligen sörjdt, och ingen nöd lärer hädanefter mer än hittills gå på dessa kyrkans tjenare i Södra Sverige. Frih. Raab har fästat upmärksamheten derå, att endast tvenne af StatsUtskis ledamöter reserverat sig emot förevaride Betänk. Delta bevisar dock icke så mycket som han tror; ty det var ganska många ledamöter, som delade den 'åsigt, hvilken af mig förfäktas, ehuru de af ett eller annat skäl, icke brydde sig om alt låta anteckna sina namn som reservanter. Det vore orätt att längre uptaga R. o. Adis tid.
Hafva dock kostnader blifvit i god tro gjorda till det försäkrade föremålets bergning eller frigörelse, eller har haveri skett flera gånger, och öfverstiga de sålunda gjorda utgifter försäkringssumman, eller inträffar sedermera total förlust; då svarar försäkringsgifvaren för kostnaden och förlusten, ändå att den öfverstiger försäkringssumman, ehuru ersättning för skada, som skett i hvarje särskildt haveri, ej kan åläggas honom till högre belopp, än försäkringssumman utgör. Försäkringstagaren vare dock, vid förlust af sin rätt till ersättning af det belopp, hvarmed haveriet, tillsammans med sednare inträffande skada och kostnad, öfverskjuter försäkringssumman förbunden alt, genast efter erhållen underrättelse om haveriet, söka att de deraf förorsakade haveripenningar, på sin försäkringsgifvares bekostnad och fara, försäkra, såvida ej denne, efter skedd tillsägelse, förklarar sig vilja sjelf stånda faran för baveripenningarne. Är ej fulla värdet försäkradf, utgå de i denna § omförmälda ersättningar efter den i § 198 mom. 3 stadgade grund. § 241. Vill ej försäkringsgifvaren erlägga de till följd af en olyckshändelse nödige kostnader, utan heldre försäkringssumman utbetala, med rättighet att blifva från all vidare förbindelse fri; vare det honom fillåtet. Sedan försäkringsgifvaren erhållit underrättelse om olyckshändelsen och del af de upplysningar, försäkringstagaren är i tillfälle att meddela, vare han, vid förlust af den rätt, nu sagd är, skyldig att inom tre helgfria dagar förklara sig, huruvida ban sig af den rätt begagna vill. De kostnader til! det försäkrade föremålets bergning, vård och reparation, som blifvit gjorda innan försäkringsgifvaren förklarat sig vilja försäkringssumman utbetala, vare han dessutom skyldig att vidkännas. lil S 242.
AlsjNs lörmodsn, (letts Iiellol skulle ökss i ssmms mon, den ii^rr skolinrättniiiAen komme till stänä. Den,is lörmodsn iisr unöer verkställiAlieten sl llet Kil<6i8 8tändei-s beslut, som biel en följd sl k^onAl. Nsj:t.s Xädi^-s proposition oell sl de föreskri lier. dem Kon^l. Nsj:t pä Arund liersl mellllelkit, vunnit ^tterliASre bekrältelse; oell enär KoiiAl. ^Isj:t bärsk nu funnit 8iA uppinkinktll stt änvo till Rikets 8tänders omprölvsiille lrsmställs lien lie! sl llenns viZtiAS snAelsAenliet, som rörer snslsAens summs; sn8er koiiAl. Msj:t 8i§ börs til! en börjsn Ail'- vs lii bets 8tänller e» öfversigt sl lien bebsndlinA, lräAsn miller tiden frän nsstlörllutns RiksdsA undeiAätt. 8edsn Rikets 8<äiic!er, uti underdäniA skrifvelse lien 14 duni 1841, med ölverlemnsnde sk ett utsk lien, Andkändt lors Is A till ImA om lolkundervisninAen ML., lr// K. St. ?rs,. /844. 1 Samt. / 6 M/t. L r U?s6xo«r/ro,?, 5'o A8. i kiket, anmält, att de ak Kongl.
Komiterade framhärda med djupaste vördnad, trohet och nit Stormäktigste, Allernådigste Konung! Eders Kongl. Maj:ts Underdånigste, Tropliktigste Tjenare och Undersåter W. F. TEPxSMEDEN. J. J. NORDSTRÖM. CARL AXEL MANNERSKANTZ. A. G:SON BENNICH. SAM. WARBURG. GUST. LALLERSTEDT. Stockholm den 1 Oktober 1859. G. Fr. Almqvist. 16 Frågan om ränta på försträckta medel har redan under den förkristna tiden och än mer under den kristna kulturperiodens lopp i Europa utgjort föremål för ofta återkomna lifliga meningsstrider och mångfaldiga legislativa åtgärder, allt efter olika tiders åsigter och uppfattningar af vilkoren och medlen för den sociala ekonomiens utveckling. Det är två stora tidsstadier, som i denna frågas historia böra särskiljas: det ena, då, under inflytelsen af katholska kyrkans på några missförstådda ställen i den heliga skrift grundade läror, den grundsats i rättssystemen småningom gjorde sig gällande, att beräkning af ränta på försträckta penningar skulle vara otillåten (med undantag likväl af de särskilda concessioner, som utfärdades för Judar och Lombarder, — medeltidens förnämsta bankirer); och då striderna alltså gällde, huruvida icke den Romerska rättens bestämningar om tillåten ränta inom visst belopp mer öfverensstämde med den nationala ekonomiens fördelar och behof, än den kanoniska rättens absoluta förbud; det andra, då, under erkännande af ränteberäknings rättmätighet, meningsslriderna bryta sig omkring frågan, huruvida genom lag någon gräns bör bestämmas, hvarutöfver aftal om räntans belopp ej må gå. Det förra stadiet upphörde i de protestantiska länderna kort efter den kyrkliga reformationen.
Grefve Lagerbjelke har, uti dess inom Utskottet afgifna serskilda yttrande, utan tvifvel med skäl, främst bland dessa grundsatser ställt den att tillse, huruvida icke genom de omtvistade lagrummens inbördes jemförelse, olikheten i meningar må kunna undanrödjas. Med iakttagande häraf har jag likväl kommit till ett från herr grefvens helt olika slut. Dernäst torde lagstiftarens mening böra tagas i betraktande. I detta afseende förekommer, att våra grundlagars ursprungliga stillare, för be - Jionstilulions-Utskottets Memorial, 1Y.-0 SO. 9 handlingen af Konungens förslag till grundlags-ändringar, utom 29 § riksdags-ordningen, stadgat endast uti 81 § regerings-formen, samt att bland motiverna för det tillägg uti 2 mom. i 56 § regerings-formen, som Rikets Ständer år 1815 beslutit, intet förekommer, som gifver anledning nog till den förmodan, att dåvarande Konstitutions-ulskotts eller Rikets Ständers afsigt varit att, medelst detta tillägg, förändra sättet för behandlingen af Kongl. Maj:ts nådiga propositioner rörande grundlagarne. Härtill kommer slutligen, alt sjelfva språket (terminologien) i våra grundlagar icke gifver stöd åt den tydning af ordet frågan_, som skulle dermed menas "sak eller ämne i allmänhet,” utan afseende å hvilka modifikationer eller ändringar, som, i afseende derå, blifvit gjorda. Detta uttryck: fråga begagnas nämligen uti så väl regeringsformen som riksdagsordningen, allmänt såsom liktydigt med eller ersättande ordasätten motion, förslag, framställning o. s. v. Exempel härpå gifvas uti 44- § regeringsfbrmen, 49, 55, 75, §§ riksdags-ordningen och flerestädes. När ärendet från Utskott till stånden återkommit; så heter det: ''saken,” ”målet,” ”betänkandet” m. m. (Exempel öfverflöda i både regeringsformen och riksdagsordningen); men så vidt jag kunnat finna, benämnes det ingenstädes mera ”fråga.”
FilialDisconternes Sedlar, redan föremål för Speculationer och Agiotering, kunna i min tanka ej mer återvinna nog Credit, för att göra tjenst som Bytes medel, så framt de ej accrediteras , icke blott genom Riksens Ständers garanti* för deras inlösen på bestämd tid, utan de äfven emottagas åtminstone till någon del, såsom Hyt potheque i Riks-, Bancooch ManufacturDisconterne samt andra allmänna Lånelnrättningar, och hvarförutan samma menliga inflytande på Näringarne af RörelseCapitalets hastiga förminskning säkert kommer att fortfara, som om Disconterne skulle inträda i ett ordentligt Concours-tillstånd, {Sfter de steg, som blifvit tagna Den ij Martn, e. m. st» Vid första upptäckten af Disconternas obestånd, och i anseende till det högst betydliga inflytande deras Concourser skulle hafva på PenningeVerket, tror ?ag att den stiängaste rättvisa nu mera ej kan hafva något att påminna vid den af Staten sjelftagne befattning med desse Disconters administration och sluteliga utredning, så mycket mindre sorn dermed förenas både Gäldenärers och Borgenärers fordel emot en i vanlig ConcOurs-ordr.ing gjord utJ redning. Vid indrifvandet af Discontet nes Fordringar medgifver jag att Gäldenärerncs skonsamma behandling blifver det säkraste medel att nå ändamålet, hvarvid är nödigt så ställa till, att denna skonsamhet ej må urarta till vårdslöshet och ej heller blifva ett ämne för några Embetsman att ockra på för lägna Gäla denärers svåra belägenhet. Högloflige Ut-i skotten nämna , att all upplupen och vidare upplöpande Ränta försvinner; denna Liqvida-t tionsgrund synes mig leda till en nog betydi lig ojämnhet i den blifvande utdelningen , hvarigenom händer a tt den som äger en DiscontSedel, hvilken flere år med tre procents
Men härvid har Utsk. förbisett, att förhållandet är till en viss grad detsamma med electors-valet, enär detsamma äfven är ett indirect val, och den väljande äfven här ej sällan måste sväfva i okunnighet, huruvida den blifvande bänkmannen kommer att med sitt val af utskrs-ledamot stanna vid de personer, som den väljande sjelf önskar; För min del skulle jag för öfrigt tro, att just vid det valsätt, Utsk. föreslagit, intresset mäste blifva mycket mindre, än vid bänkm.valet, enär man nästan alltid känner mojoritetens candidater, och föga hopp finnes, att vid det föreslagna valsättet någon af minoritetens kan komma att väljas, hvaraf naturligtvis uppstår ett betydligt förminskadt intresse hos de väljande, enär valet på förhand kan anses afgjordt. Slutligen och för det 5:te anför Utsk., såsom skäl för införande af omelbart val till electorer, att all tvist för framtiden härigenom undanrödjes, angrde de i 41 §:n Riksd.- Ordn. uppräknade personers rätt till deltagande i det nuvar. omedelbara electorsvalet, samt Ridd.Ordnts 18 § sålunda äfven i detta fall komme i full öfverensstämmelse med grundlagen. Jag läste eller hörde i min ungdom berättas en fabel om en hund, som gick öfver en bäck med ett köttstycke i munnen; seende i det klara vattnet sin bild, föreställde han sig att det var en annan hund, äfven försedd med ett dylikt köttstycke, och uti ifvern att åtkomma detta, släppte han den köttbiten han bar, samt förlorade på detta vis alltsammans. Så föreställer jag mig, att förhållandet skulle Den it April f. m. 20g skulle blifva, om R. o. Ad., för alt hindra de i 41 §:n R i k sd.— Oidn. 0111 berörde personer deltaga i bänkrn.valet, helt och hållet upphäfde della valsätt, samt införde ett annat, i hvilket omnämnde personer måhända indireele kunde komma alt utöfva betydligt större inflytande, än hitintills varit fallet vid bänkm.valen.