Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag kan icke se annat, än att det af de värde talarne yrkade sättet, hvartill jag icke sett maken i något annat lands lagstiftning, vore högst olämpligt. I det fallet är jag verkligen mera benägen att hålla mig till det I) en 14 J11 li f. m. 101 nu bestående, då det, både är enklare och bidrager till mer skynd samhet. Gr. Mörner: Det var oväntadt, att Gr. Sparre skulle för klara det vara ett kuriosum, om det skulle åläggas en person, att, innan han finge betalning för sin fordran, fästa densamma med ed. Detta är dock just hvad 90:de §:n innehåller. Enligt densamma skall nemligen borgenären, innan han får lyfta betalning för panten, aflägga en sådan ed, och när den äskas, skall domaren förelägga tid derför. Ett sådant äskande kan framställas ända tilldess fråga blir om utdelning, och då får borgenären finna sig vid att vänta tilldess han aflagt eden. Då Gr. Sparre emellertid funnit detta stadgande innefatta ett kuriosum, förmodar jag, att han instämmer med oss i yrkandet om återremiss. Hr Dalman: Jag ber blott att få besvara Gr. Sparres an märkning derom, att, i fall en föreskrift infördes i lagen, att edgång borde afläggas innan utdelning sker, men icke erfordras vid bevakning, utländske borgenärer icke skulle derom erhålla kännedom. Jag förstår dock icke hvarföre ej detta kunde låta göra sig lika väl, som att de nu erhålla underrättelse om stadgandet att edgång fordras före bevakning, och att de i sammanhang med införandet af sina bevakningshandlingar, bifoga bevis öfver edgång. Om mitt förslag antages, skulle deras ombud blott behöfva i stället underrätta dem, att, innan konkursen slutar, insända edgångsbevis. Beträffande invändningen att den af mig gjorda framställningen icke numera vore på sitt ställe, eller att den vore för sent väckt, så skulle jag snarare vilja påstå att den kommer alltför tidigt, emedan min anmärkuingsrätt i detta hänseende qvarstår ända tilldess vi hinna till kap. om utdelning och redovisning. Annu i detfa kap. skulle nemligen, sedan de föreg:de §§:ne blifvit, till följd af min frånvaro några ögonblick, utan anmärkning bifallna, det tillägg kunna göras, som jag påyrkat.
Det ärfda intellectuella capitalet åter, af utmärkta förfäder genom af dem förrättadt, Ivckadt och ärorikt intellectuelt arbete samladt, och genom bördens rätt på deras efterkommande öfverflvttadt, det medgifver jag, att rättvisan af dess anspråk i allmänhet kan sältas i fråga; men utan alt nu ingå i någon sådan närmare undersökning, blott det factum att adelskapet nu ger en ganska stor andel i representationsrätten, måste göra det nödvändigt att låta det erhålla åtminstone något företräde vid den nu skeende förändringen. Jag har för i dag uttryckt den tanken, alt alla individer inom samhället, som få valrätt, böra till dennas utöfvande blifva indelade i vissa valclasser; och skall det röstetal, som hvar och en har att afgifva, bestämma den dass han bör tillhöra. Jag antager i det förslag, jag slraxt skall bedja att få aflemna, 4 valclasser; men detta tal är, som alla andra jag anför, taget mera på måfå, blott för att gifva någon idee örn hvad jag menar. I den classfördelning jag gör, låter jag inom den lägsta classen alla valberätligade individer blifva inrymde; detta sker på det inga skarpa gränser må varda uppdragna emellan bildade och obildade, emellan förmögne och icke förinögne; de i främsta rummet nämnde äro de sednare anfördes bästa målsmän; de förre böra då icke uteslutas ifrån möjligheten att kunna de sednares förtroende sig tillvinna, och samma princip bör kanske följas äfven för de högre classerna. Classindelningen och de sifferberäkningar, som bestämma denna, skola så uppgöras, alt man inom samma dass uppfångar alla som äga ett visst bestämdt mått af bildning och förmögenhet, och derpå skall afvägas med största möjliga rättvisa hela den rösträtt, som hvardera af classerna bör tillkomma. När sedan dessa classen skola utöfva denna deras rösträtt, vill jag hafva så tillstäldt, alt, då, som jag äfven förr i dag omnämnt, jag är en varm vän af tvåkammar-systemet, till den öfre kammaren ledamöterne företrädesvis utses af de högre classerna, men deremot medlemmarne af den nedre kammaren hufvudsakligen af de lägre classerna.
Besvärsoch Ekon.-Utsk, Betänkande M 83. »i de för stipendii-hemmanens förvaltning och upplåtande gällande föreskrifter, alt »derigenom, utan mehn för stipendii-kassan, hemmans-åboernes bästa, så vidt rätt»vist och billigt är, må kunna befrämjas;» — att stipendii-kuratorerne, anmodade, under den 19 Maj 1853, att i ämnet meddela yttrande, den 13 Februari 185(3 sådant afgifvit, hvarefter detsamma, åtföljdt af Konsistorii i Götheborgs stift och Landshöfdinge-embetets i Götheborgs och Bohus län sedermera meddelade utlåtanden i frågan, den 14 nästlidne Mars från sistnämnde embetsmyndighet till Kammarkollegium inkommit, så att ärendet nu ånyo är på bemälde Kollegii handläggning beroende.
Majit täcktes i ämnet meddela sådana bestämdare föreskrifter, att för framtiden större sparsamhet med expensmedlen i berörda hänseende må blifva betryggad. Konsistorium i Wexiö. Vid granskning af redogörelsen för Wexiö Konsistor» kassor hade hos 1863 års revisorer förekommit, att uti räkningen öfver caducsmedel samt befordringsoch sterbhusafgifter ingingo bland inkomsterna ett belopp af 26 R:dr 25 öre, utgörande besparing under tvänne månaders ledighet af den 8:de adjunktslönen vid Wexiö högre elementarläroverk anslagna indelta spanmål; men sedan numera en definitiv lönereglering vid elementarläroverken kommit till stånd, borde besparingarne, som uppkomme ä de till lärare vid elementarläroverken anslagna löner, vare sig att dessa utgå i penningar eller spanmål, till Statsverket ingå; hvadan, och då räkenskaperna ej antydde något förhållande, som i förevarande fall kunde berättiga till undantag från hvad i afseende å dylika besparingar i allmänhet vore stadgadt, revisorerne ansett sig böra härvid fästa uppmärksamhet. Jemte åberopande af det i 133 § 3 mom. af Kongl. Majlis förnyade nådiga Stadga för elementarläroverken den 29 Januari 1859 förekommande stadgande, att emerilikassan tillsvidare finge behålla sina dittills varande inkomster, har Konsistorium, uti häröfver afgifvet underdånigt utlåtande, anfört, att, då Kongl. Majit, genom nådigt Bref till Konsistorium den 22 Augusti 1843, funnit godt bifalla Konsistorii underdåniga förslag att lönebesparingar vid lärarebeställningar finge tillsvidare tillfalla stiftets emeritikassa Konsistorium ansåge sig hafva ådalagt lagligheten af den anmärkta besparingen. Att ater denna besparing ej fått sträcka sig till det kontanta löneanslaget, ulan endast omfattade indelt kronotionde, hemtade stöd af Kongl. Cirkulärbrefvet den 16 November 1839.
Lag-Utskottets betänkande, angäcnde ändring i Lagens stadgande i 27 Cap. z Z Bpggninga-Balken om 20 alnars ärlig taktäckning, fann Ständct detta ämne äga sä nära gemenskap med frägan om Boställs - och Husesyns - ordningens öfwcrseende och förbättring, hwarom allmänna Beswärsoch Ekonomie Uiskottets utlätande förwäntas, att, i likhet med hwad Ständct, rö. rande twänne andie jnkomne Lagfrägor, pä enahanda grund befluiit, med pröfningen af Lag - Utskotyts 0/. wan - Den 6 September. L2L iranomförmäldte blinkande mä anstä, intill betz allmänna Bcswärs - och Ekonomie - Utskottets berörde utlätande inkommer, samt att sistnämnde Utskott bör er, hälla del af samma Betänkande. Detta skulle genom Protokolls - Utdrag de respektive Med ftänden och ofwanbcmäldte Utskott wördsamt och tväaligm meddelas. Oc lupra. Lx krotocollo ^ I. bl. ketsrlon. Utdrag af Protokollet, hället i Borgare-Ständcts klenum wid Riksdagen i Slockholm deu s Sept. izoy. S'. D. Uti Memorial, som uplästes, hade Hbglofl. Constitutions - Utskottet hemstält, att dä ett eller flere af RiksStänden under inncwarande Riksdag besluta tryckning af sädane Betänkande» och Förslag, som Constitutions - Utskottet äger att afgifwa, besörjandet af en sädan tryckning kunde anförtros ät Utskottets Cancellie. Och som Borgare - Ständek för sin del fann denna hemställan wara pä owcdcrsägelige skäl grundad; altsä blef ock densamma genast bifallen; hwilket komme att de respektive Med-ständen samt Constitutions-Utskotttt wördsamt och vänligen ttlkännagifwas. v; supra. Lx krotocollo I. kl. keterlon.
Utan att närmare härom utlåta mig, anser jag mig' likväl böra yttra, all, enl. mitt förmenande, den politiska ställning, som Sverige f. n. inlager, är i alla afseenden fullt öfverensstämmande med den ställning, hvari den slöra tvistefrågan vid innevaride tidpunkt sig befinner. För all härom öfvertyga sig, behöfver man endast bemärka, att sjelfva stridsämnet emellan de krigförande makterna åtminstone ännu är inskränkt till de fordringar af Vestmakterna, hvilka innefattas uti de öfver hela Europa allmänt kända s. k. 4 punkterna; och hvar och en vet, att alla dessa punkter afse endast orientaliska frågor. De handla om protektoratet öfver Donan-furslendömena, om Donau-färlens frihet, om Hysslands öfvermakt på Svaita hafvet, samt om Rysslands förhållande till de Grekiska trosbekännarne inom Turkiet. Alla dessa frågor äro likväl, såsom hvar man finner, blott orientaliska ämnen, som icke annorlunda kunna anses röra oss än medelbart i vår egenskap af medlem af det Europeiska statsförbundet, och jag förmodar, att ingen sansad person skulle önska Sveriges ställning i della hänseende f. n. vara annorlunda än den är. Men å andra sidan får ej lemnäs ur sigte det faktum, alt verldens förnämsta rnakler befinna sig i krigstillstånd med hvarandra, samt alt krigsskådeplatsen lill en del är förlagd invid våra gränser. Hvar och en torde då finna, att händelserna lätteligen kunna gestalta sig så, att det blifver för oss en tvingande nödvändighet att vidtaga sådana åtgärder, som fäderneslandets ära och fördelar kunna kräfva,. heldst ingen kan döl ja för sig, hvilken vigt vår ställning eger för de krigförande makterna.
Uti berörda ämne har framställning jemväl blifvit gjord inom Bonde-Ståndet af Riksdagsfullmägtigen Erik Mallmin från Westmanlands län, hvilken, efter att uti sin motion (JV3 420) hafva lemnat en kort redogörelse för innehållet af merberörda utlåtande, på grund af deruti anförda förhållanden hemställt: att, såvidt Bih. till R. St. Sala Bergslag icke anses kunna i laga ordning frän sitt arrende af silfververket vid Sala grufva uppsägas, skyndsam åtgärd måtte vidtagas för träffande af öfverenskommelse med Bergslaget om upphörande af nämnda dess arrende; att, för den händelse Bergslaget skulle vägra att härpå ingå eller för sitt bifall uppställa för hårda och oantagliga vilkor, Kongl. Maj:t måtte täckas låta genom vederbörande embetsverk meddela Bergslaget nödiga föreskrifter i afseende å anskaffning af tidsenliga machinerier och begagnande af de bästa nyare methoder för silfvertillverkningen vid Sala grufva, äfvensom rörande dess bedrifvande med betydligt ökad arbetskraft, på det att Statens för grufvedriften hittills gjorda högst betydliga uppoffringar må för framliden i någon mån minskas; samt att, om Bergslaget underlåter att ställa sig de erhållna föreskrifterna till efterrättelse eller dervid visar försummelse, Kongl. Maj:t måtte, enär Bergslaget icke längre förmår uppfylla sin förbindelse att rätt sköta silfververket, i nåder skilja detsamma från arrendet. Med anledning af ofvanberörda köpeanbud hade Kongl. Maj:t infordrat Dess Befaliningshafvandes i Westmanlands län utlåtande i ämnet, som uti afskrift fanns fogadt vid den förra af dessa motioner, och hvilket, i anseende till de deruti meddelade vigtiga upplysningar, Utskottet anser sig böra här nedan ordagrannt intaga, för så vidt detsamma kan lända till bedömande af motionärernes ofvanberörda framställningar.
Jag känner andra, som ej nöja sig med att blott tiga eller hviska på sammanträden, men som derefter anfäktas af bondånger och sjelfkritik så häftigt, att de hvarje gång lofva sig sjelfve » att aldrig göra så mer. » För några år tillbaka talade jag med nu aflidne professor Svend Grundtvig om en qvinna, som led af det grymmaste sjelfplågeri hvarje gång hon talat offentligt. » Är hon ej betryckt, innan hon beträder talarstolen för att hålla ett föredrag, ty det kan jag stundom vara? » sade han. — » Nej, då är hon glad och väl till mods. » — » Såå! » sade han allvarsamt. » Då är det nog bäst hon undersöker, om hon ej i grund och botten är en fåfäng niennislta. » Om vi nu också alla skulle undersöka, om ej orsaken till vår tystnad på sådana sammanträden, der det är vår pligt att tala, till en del har sin grund i personlig fåfänga, som förbjuder oss att göra så godt vi förmå, så fort vi ej dermed kunna hoppas vinna bifall eller smickrande uppmärksamhet! Det gör ett egendomligt intryck att på ett sammanträde blott höra män förhandla om saker, hvilka närmast röra oss, under det att många af de närvarande qvinnorna, hvilka sitta som om det hela ej anginge dem det ringaste, dock känna de afhandlade frågorna vida bättre än åtskilliga af de män, som så obesväradt yttra sig om desamma. En sådan tystnad blir betänklig, då man besinnar, att här sträfvas och arbetas varmt för en fullständig likställighet mellan man och qvinna. » Qvinnor kunna nog prata, men ej tala. De äro ologiska, kunna aldrig draga en ordentlig slutsats af föregående premisser; hålla sig aldrig till ämnet i ett ordskifte, » påstå många män. Ja, någon har just sagt, att skilnaden mellan ologiska män och qvinnor är den, att i en diskussion säga männen: två gånger två är fem, men qvinnorna säga: två gånger två är talgljus.
Skall iagh än all thenna trän göma, Thz vill iag göra och inthett glöma. Iagh vill thes fruckt väll fföruara, Och thz skall ståå fföruthan farha. Iagh tackar tigh herre migh inthz mödher, Then glädie iag haffuer hon migh väl nöier. Tigh att tiäna och göma titt budh, Bill iagh förty tu äst min gudh. För tin osäieligh stora kärleck, Will iagh tigh loffua Euinnerligh. Adam thill Äuam. Si huadh skaparen oss till godho gör, Vij kunnom ey tackan som oss böör. 9 Ey så mykytt tiäna vij skullum iu mer, Fför then miskundh han oss bether. Han giorde oss figh siälffuon lick, Huar finnes annor Creatur slick. Vij ährom upfylte mz alla hans nådhe, Åffus gångom aldrigh aff hans rådhe. Tu hörde väl att han gaff oss all, Thenna trä, här ståndha, i vall. Men liffzens trä skall stånda i fridh, Minnoms thz grant i all vår idh. Om wij villiom bryta thes bloma, Thz kommer oss så lithz til froma. Ty viliom thz göra som skaparen oss bödh, Och wäria thz trä till vår dödh. Äua suaradhe. Adam Adam tu talar wäll, Medh tinom ordom folger godh skäll. Iagh vill nu göra som tu migh bidher, Förty iagh vndher tigh nu lydher. Alla sammans skaparens doma, Skola aldrigh vtaff mitt hierta komma. Diäffuulen talar till sina stalbrödher. Ach wee Ach we för stora sorgh, Som nu ähr kommen i heluetes borgh. Ytermera ähn vij hadhe fför, Som iagh thz mäst säia tör. Fordom vore vij i himmelrick frij, Mz glädie och lust, thett vette wäl ij.
Derpå vändande sig till Margaretha, tog han henne hastigt i sina armar, kysste henne och sade: „lef väl, min maka! På ditt hjerta hoppas jag mest, för att denna sak må blifva i godo afgjord.“ Derpå lade han Margaretha i armarna på fru Catharina, som hastat till, bugade sig för de närvarande, gick med raska steg att sätta sig i den ännu vid trappan qvarstående slädan och var inom ett ögonblick försvunnen ibland snöhvirflarna. Göran Boije qvarstod ännu några ögonblick på gården, dit han åtföljt Magnus under försök att förmå denne att qvarstadna; sedan återvände han till rummen, gick fram till fru Catharina och sade: „min mor, ovänligt tar ni emot er son efter mångårig skilsmässa, då ni jagar ur huset den, som gjort det till en möjlighet för er att återfå denne son. Hade han ej med högsta fara för sig sjelf räddat mig vid ett tillfälle, då en och hvar blott tänkte på sig sjelf, så låge nu mina ben ock hvitnade bland så många andras på norska fjellen. Och äfven Margaretha har han räddat från faror, värre än döden, och länge för henne satt sitt eget lif på spel. Huru ni än må gilla de anspråk han gör, artighet och välvilja hade han dock bordt röna i vårt hus.“ Fru Catharinas blick mörknade, och med stolthet svarade hon: „illa anstår sonen sådant språk emot sin moder, ännu sämre anstår Göran Boije att hylla en namnlös ofrälse. Jag svarar för mina gerningar; se till att du kan svara för dina.“ Carl, hvilken detta uppträde föreföll högst oförklarligt, trädde nu äfven fram för att få någon reda i denna besynnerliga sak. Fru Catharina berättade i korta ord hvad han behöfde veta för att förstå saken, och tillade sedan: „Carl, min blifvande kärälskeliga svärson, du, hvars känsla af det rätta och ädla icke blifvit förstörd af fältlifvets grofva seder och blandade umgänge, såsom jag tyvärr finner vara fallet med min son Göran, säg, hvad anser du mig böra göra i denna sak?
Hr K neiner har såsom ct.t fel i den nya telegraf-taxan anmärkt, att afstånåen blifvit beräknade i geogr, milJag trodde, att man borda Den 3 Oktober t. ra. ställa denna inrättning i så stor likhet som möjligt med utlandet» synnerligast då man har grundad förhoppning, att hela den ryskatelegraf-korrespondensen skall kunna dragas öfver Sverige. Man. hoppas nemi. detta, långt ifrån att frukta det, såsom Iir Kraemer tyckes tro. Den taxa, som blifvit införd i Sverige, är så lag, att intet land torde kunna upvisa ett motstycke dertill, ej: en gång det af Hr Kraemer omtalade Schweitz, hvars ringa omfång gör att den inhemska korrespondensen der icke sträcker sig utöfver de 25 mil, hvilka här utgöra den första rayonen. Den utländska korrespondensen der beräknas deremot efter en särskild taxa. Förhållandet Kr således fördelaktigare här än i något annat land. Hr ‘Kraemer påstår vidare, att afgiften för telegrafer, hvilka flyga med blixtens hastighet, bör vara alldeles oberoende af längd. Detta torde dock hafva blifvit temligen väl vederlagdt af Utsk. Ett bref uptar visserligen mera rum än en depesch, som framflyger långs en tråd, men tynger likväl obetydligt hästen, som drager det. För bref är ett lika porto således särdeles lämpligt. Den minsta telegraf depesch deremot, sorn skickas från Helsingborg till Haparanda, hindrar undertiden all telegraf-korrespondens i Sverige. Detta gör telegraf-depescher långt mera. beroende af afstånd än brefven. Hr Kraemer inr vänder visserligen, att detta förhållande afhjelpes, om man sträcker nya trådar. För egen, del är jag också öfvertygad, attnya trådarkomma att sträckås.;, men detta har ännu icke skett. Telegraf-v,er kets ställning ärlysande, det är sannt; men. ännu är ingenting af' anläggningskostnaden betaldt till handelsoch sjöfartsfonden. Om. ett pär år måste man dessutom, förnya en mängd af de stolpar, sorn nu blifvit upsatta.
Då han närmade sig ännu några steg, hörde han honom helt högt uttala några ord på engelska i en uppretad och förargad ton, och när Alf smög sig ännu längre fram och stannade i skyddet bakom ett träd, såg han just den lilla juden, som han sökte, stå framför Hawerfield midt på vägen. Han kunde nu icke se hvarken hans ansigte eller de utmärkande naglarne, men ställningen och figuren voro desamma som lottförsäljarens der inne i spelrummet, och ännu mera igenkänligt var ljudet af hans röst, då han nu yttrade några ord på engelska. Alf fördömde i detta ögonblick den lättja och likgiltighet, som gjort honom nästan alldeles okunnig i detta språk, ty han förstod nu icke ett ord, ehuru han kunde höra allt, så mycket bättre som Hawerfield vändt om ett par steg och nu stannade helt nära det träd, som dolde Alf, hvilken kände sig litet generad af sin ställning och helt tyst inom sig motiverade den med sin vänskap för Malkolm och nödvändigheten att upptäcka den hvita pierrot’n. Det föreföll honom imellertid, som om den lille tysken begärde någonting, hvilket Hawerfield med otålighet nekade, och slutligen hörde han dem båda uttala namnet Zeyern och skifferbrottet i Frankerskogen. De skildes slutligen åt, och juden, som vände tillbaka åt staden till, sade på tyska helt tydligt: — Klockan fem i morgon, det är sista gången jag erbjuder er det. — Jag skall komma, — svarade Hawerfield långsamt, äfven på tyska, vände sig om och gick tankfull och med sänkt hufvud tillbaka, under det han häftigt med sin käpp piskade af gräset vid vägkanten. Alf såg honom gå in på värdshuset, der han troligen ämnade soupera och der alla rum voro fulla af folk. Den unge läkaren kände imellertid ingen lust att genast uppsöka Malkolm och hans franska vänner; han satte sig i stället ned på en bänk under träden för att i stillhet några minuter reda sina intryck och fatta ett beslut om sitt handlingssätt. Hvad var det väl egentligen han hade sett: två personer, som efter alla anledningar händelsevis sammanträffa och samtala med hvarandra helt högt, midt på vägen, och slutligen öfverenskommer om att mötas, för hvad?
N:o 435 litt. C., voterar j»; den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, beslutar R. o. Ad., med ogillande af hvad StalsUtsk. i ofvannämnda punkt hemställt, att den summa stor 79,Ögg r:dr 3 sk. 8 rtsl., som blifvit från hamnbyggnadsfonden disponerad lill dragvägars anläggning uppefter Götha eif 111. 111., må af statsmedel varda Götheborgs hamncassa ersatt, med villkor att användas till hamnbyggnaden. Efter voteringens slut, och sedan, i anseende till lika röstetal, den förseglade sedeln blifvit öppnad, befunnos 10- slerne hafva utfallit, som följer: Ja — 3g. Nej — 40. Denna punkt blef af R. o. Ad. bifallen. 27 punkten. Hr von Hohenhausen: Jag thar egentligen fästat mig vid den sednare delen af SlatsUlskis förslag, nemi. ang:- de det beviljade lånet. Der har StatsUtsk. bestämt 6 proc., hvaraf 4 proc. såsom ränta och 2 såsom capitalafbetalning. Vid alla öfriga lån har det varit bestämdt 5 proc., hvaraf 3 såsom ränta och 2 såsom afbetalning. Jag vet icke något skäl, hvarför här blifvit gjordt ett särskildt undantag, och skulle anhålla att någon ledamot af StatsUtsk. derom ville lemna upplysning. Skulle det vara en händelse, som så fogat, så synes mig billigheten fordra, att Linköpings stad får lån på samma villkor, som för alla andra blifvit bestämda, nemi. 5 procents ränta, hvaraf 3 utgöra ränta och 2 afbetalning. Hr Westfelt, Nils: Den siste värde talaren har vissei ligen ganska riktigt uppfattat frågan, eller den princip, sorn StatsUtsk. i allmänhet antagit; men hvad denna fråga beträffar, så förhåller det sig alldeles icke så, som han har 44° D en 27 Ma r s c. tn. förmodat. Linköpings stad har sjelf erbjudit sig att betala 6 procent. Således kunde väl icke SlatsUlsk. medgifva lägre ränta, än staden sjelf velat erlägga.
SkriJveLe> N.o Q. det verksammaste sätt befrämjas genom vidtagande af den åtgärd, alt, till lättelse för räntegifvare och räntetagare, en viss minimi-vigt blefve för hvarje spanmålsslag bestämd, — en åtgärd, hvilken redan vid 1834—1835 årens Riksdag varit af Kongl. Maj:t i Nåder föreslagen, men emot hvars verkställighet Rikets Ständer, enligt underdånig skrifvelse af den 30 October 1834, under dåvarande förhållanden ansågo öfvervägande betänkligheter möta. Svårligen lärer dock kunna bestridas, alt en dylik vigt-bestämmelse utgör en tillförlitlig måttstock för bedömande af levererad räntésäds afradsgilda beskaffenhet, och att genom antagande deraf en godtycklig tillämpning af Författningarne i möjligaste måtto förebygges; hvarförutan ej heller torde böra förbises den fördel, hvilken, genom ökad controll mot försnillning af den i Kronans magasiner aflemnade spanmål, såmedelst komme att Statsverket beredas. Enär likväl, i betraktande af sädens skiljaktiga vigt och godhet, ej allenast inom olika landskap, utan ock, för serskilda år, inom ett och samma landskap, det icke synes lämpligt, att för hela Riket lika gällande minimi-vigter å spanmål blefve bestämde, hafva Rikets Ständer funnit med ändamålet mest öfverensstämmande, att dessa vigt-bestämmelser serskildt för hvarje markegångs-dislrict årligen fastställas, på grund af beskaffenheten utaf årets gröda. I enlighet med sålunda yttrade åsigter, hafva Rikets Ständer, för deras del, beslutat: a) att det uti Kongl.