Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om således II. o. Ad., på sätt jag tillstyrkt, först beslutar att åtskilja ämnena och alt nu vid JX:o 417 blott afgöra frågan om den stående skulden, med livar och en lemnad öppen rätt att sedermera yttra sig öfver den tillfälliga gälden, så instämmer jag i första punkten af PresteSl:s beslut, som upptager 100,000 r:dr större behof, än Utsk. antagit, emedan jag anser riktigt alt snarare upptaga något för mycket än för litet. Flera andra ledamöter hafva ock delat samma mening. Hvad åter andra punkten beträffar, anser jag bättre att hålla sig till densamma oförändrad, än till en ledamots förslag att i särskildt tillägg yttra sig om räntebeloppet, då rabatt på capitalet äger rum; ty om Riksg:scont. hade för afsigt att småningom sänka räntan genom den gamla skuldens uppsägning och omsättning deraf, så skulle följden blifva, att då man icke fått fullt capital, men vid omsättningen måste betala det fullt ut efter förskrifningens innehåll, förlorades skillnaden, hvarigenom Riksgrscont. antingen hindrades från en eljest fördelaktig omsättning, eller ock måste göra den med capitalförlust för ögonblicket och mindre förmån i det hela. Wär fullmägtige ej äro bundna att söka lån inom Riket, så synes intet tvifvel!vara, att penningar kunna erhållas mot 4 till proc. med fullt capital. Jag skulle således tro det vara bäst att helt enkelt hålla sig till PresteSt;s beslut, hvarigenom åtminstone 2 Stånd blefvo ense. — Jag upprepar slutligen, att, om denna fråga först afgöres, har Ståndet sedermera tillfälle att vid betänk. N:o 419 göra alla de anmärknrr, som anses lämpliga i afseende på sättet att skaffa penningar mot löpande sedlar. Dock tror jag, att detta sätt i alla händelser bör begagnas blott såsom undantag, intilldess man kan förvandla skulden till slående; ty att den sednare har företräde, lärer ej behöfva ytterligare bevisas, emedan i samma mån man gör nödmynt, nedsätter man Riksgtscontls credit. Jag förbehåller mig att få återkomma till detta ämne, sedan vi först fått propos. i anledn. af betänk, N:o 4'7> och hoppas, att R. o.
En afvikelse af mindre vigt, men som dock Rikets Ständer ansett kunna föranleda tvetydighet, förekommer i 1 § 1 mom. genom ordställningen annorledes förskingrat, hvilken Rikets Ständer derföre, i enlighet med nämnde Konkurs-lag, förändrat till “annorledes svikligen förskingrat11. Hvarförutan Rikets Ständer sålunda ändrat 1 §, att den, som gjort sig skyldig till straff derefter, äfven skulle kunna dömas till förlust af medborgerligt förtroende på viss tid. I afseende å 2 § hafva Rikets Ständer funnit, i analogi med hvad på andra ställen i lagförslaget är antaget, förlust af medborgerligt förtroende icke böra ådömas i annat fäll än att brottet är af den beskaffenhet, att till straffarbete dömes, hvadan en inskränkning i sådant syfte blifvit i §:n gjord. 4 § stadgar ansvar för gäldenär, som för skuld rymt och ej kommit åter inom tre månader. Enligt Konkurs-lagen är dock tiden bestämd till sex månader och Rikets Ständer hafva ej funnit skäl att alvika derifrån. Den omständighet, att arislagstidcn enligt den nya Konkurs-lagen är förkortad, synes ej utgöra något giltigt motiv att skärpa ansvarsbestämmelserna emot gäldeuären. Förslaget saknar den i 1862 års Konkurs-lag, i enlighet med äldre sådana lagar, införda bestämmelse, att om gäldenär, som blifvit dömd för vårdslöshet mot sina borgenärer, styrker att han dem till fullo förnöjt, han är från vidare ansvar fri, likasom det i förstnämnda lag förekommande stadgande, att om gäldenär, som blifvit dömd för oredlighet, förnöjt sina borgenärer, han blifver i medborgerligt afseende återställd. Rikets Ständer hafva dock ej funnit skäl till dessa afvikelser. Den omständighet, att sådan gäldenär betalar sin gäld, innebär en slags vederläggning eller annullerande af de grunder, hvarpå domen stödjes. Yäl qvarstår det att han ej kunnat betala sina borgenärer genast; men det är ej derför, som straf fet blifvit honom ådömdt; hvadan och då den straff-frihet, som i Konkurs-lagen 16 Expedit iöns-Utskottets Förslag till underd.
Dukar: Shawlar och Shawletter samt Halsdukar af Ull eller Ull och Bomull tillsammans Dock får tull värdet å dessa ej beräknas under 1 R:dr st. Linne: och Hamp: Alngods: 100 R:dr v 20 ia. 9 Blaggarn . 1 Aln 3 — / 92 Bil. till Expeditions-Utskoltets Förslag till und. Skrifvelse N.o 3o8. Tullvärde* Qvantitet för tullberäkning. Införseltull. Utförscltull. Wäfnader: 16 — Bolstervar . Aln [2 — 36 — i Aln — 8 — 36 — Ympvax ... x Skålp. 7 — Fr itt Zink, Tutanego och Spiauter: 3 — oarbetad och i plåtar i Skålp. • 2 — i I 2 — arbetad .. r Skålp. 3 Fr i. Ångnaachiner . Ångpannor .. xoo R:dr v. xoo R:dr v. i5 25 . iF' ia. 18 — Ägg .. * x Tjog — 6 — Fr ia. A — Ättika, alla slag x Kanna — 8 Fi i. Wärjor och Wärjklingor, se Gevär. Zaffer, se Färger. Zittra, se Instrunrenter, Musikaliska. Ziverrot, se Apotheksvaror. Aderoch Koppjern, se Instrumenter, Fältskärs-. Ål, se Fisk. Äpplen t se Frugter. Bil. till Expeditions-Utskoltets Förslag till und. Skrifvelse N.o 008. 93 Tariff för Credit-upplaget och Transilo-afgiften. Miniroi-ijvan Qvantitet för Transitotitct för Upplaget.
Jag kan således icke annat än fortfarande afstyrka Betänk. Den 9 Maj. 471 Frih. Cederström: Om man också skulle anse ömheten mot de ifrSgav:de hemmanens åboer kräfva en skrifvelse, så är det väl derföre icke lillständigt för lt Sl:r att ingå med en skrifvelse, som innefattar en oriktighet i begagnade kamerala termer. Hr Ehrenheim har sjelf, då han begärde bifall till Betänk., yttrat att det vore Ijeriligt att vidtaga hemmanens försäljning till skatte, eller »rättare sagt, försäljning under full ägandeiätt», och jag förmodar alt det då skulle ske under samma vilkor som kronohemman försäljas; men denna förutsättning är likväl icke i sjelfva ordalagen uttryckt, utan här står: »under hvad vilkor och i hvad utsträckning försäljning lill skalle må äga rum.» Detta måtte väl vara en uppenbar oriktighet i kamerall-formelt hänseende; och icke kan det vara hvarken lämpligt eller skickligt att så uttrycka sig. Detta kan Exped.Ulsk. genom sin åtgärd svårligen afhjelpa; ty når nu upmärksamheten å ordalagen fästats, men man icke synes vilja fästa afseende derå, så vore det kanske mindre grannlaga af Exped.Utsk. att framkomma med förslag till ändring. Således skulle jag anse angeläget, att R. o. Ad. åtminstone afsloge sista punkten. Om jag i mitt föreg:de yttrande låtit komma mig till last någon otydlighet i afseende på redogörelsen för Ekon.Utsk:s recit, så tror jag att något Evar kan finna, att min bevisning ingalunda hvilade på de smärre felaktigheter, hvilka tilläfventyrs mer i framställningen än i upfattningen befintlige, blifvit mot mig anmärkte, Jag vill icke ytterligare uptaga R. o. Ad:ns tid, men anhåller om afslag å skrifvelsen i främsta rummet; dock att, äfven om sådant ej kati vinna gehör, i alla händelser R. o.
Hvad serskildt angår denna fråga, så må jag säga att jag ganska väl tror mig veta, att inånga tusende medborgare vänta pä att få erfara huru R, St. vid denna Riksdag besluta uti denna för dem vigtiga fråga, och om det visar sig alt en kärlekslöst andefattig och mindre förståndig lagstiftning gör sig gällande, så är jag fullt öfvertygad örn, att öfverträdelse!- komma att ega rum, hvilka genom en klok och billig eftergift hade kunnat förekommas. Den sorn, lika med mig, älskar den bestående kyrkan, blott med iakttagande af rättvisa, den som önskar att man mätte göra skillnad emellan den dödande formen och den lifgifvande anden, den kan icke annat än lifligt önska, att man icke måtte tillstoppa öronen för deras upmaningar, hvilka i saken hafva någon kännedom. Det är på dessa skäl och utan afseende derpå alt 3 Stånd, såsom uplyst blifvit, afgjort frågan, som jag yrkar ålerremiss, på det att Ståndet måtte frigöra sig från ansvar för uraktlåtenheten alt göra så billiga medgifvanden, sorn de, hvilka här äro i fråga. Hr Palmcrantz, Joli. Mauritz: Då Utsk. i sina moliver öfver delta Betänk, synes mig hafva kommit till den slutsatsen att samvetstvång vore lämpligt, och dä jag för min del icke gillar denna åsigt, så hemställer jag att, enär Betänk, efter all sannolikhet icke blifver återremitterad!, R. o. Ad. måtte, med ogillande af de utaf Utsk. anförda motiver, lägga Betänk, till handlingarne. Det torde väl vara obestridligt, att om en församling eller menighet tycker mera om de gamla andaktsböckerne än de nya, så lärer väl detta lycke icke rättas genom lagbud. De bibehålla dem i alla fall. Om man nu kan tillfredsställa dem dermed alt-de få begagna de gamla böckerne, så synes mig icke Svenska kyrkans bestånd derigenom äfventyras och skulle den komma på obestånd, så lärer hon väl icke uprätthållas genom några straffbestämmelser.
Ryska generalen Schuvaloff stränga anspråk så väl på Karelska dragonerna, hörande till fjerde brigaden, som ock på kronans förråder i Skellefteå, och grefve Cronstedt nödgades slutligen svara, att han med sina kanoner och bajonetter skulle försvara de till hans brigad hörande Karelska dragoner, m. m. På general Gripenberg faller vanhedern af nämde konvention, ehuru den allmänt ansågs vara öfverste Palmfelts verk7. Den så utmärkt tappra och ihärdiga Finska hären, hade sannerligen icke förtjent att slutligen undergå ett sådant öde. Några dithörande omständigheter förtjena omnämnas. Allt hvad löjtnant Hesselius, i sin berättelse, tryckt i Gefle år 1810, uppgifver rörande händelserna i Luleå, är fullkomligen sannt. Men jag anser mig böra tillägga, att ej blott Hesselius, utan nästan hvar enda officer vid de tre brigaderna, yttrade högt sin förtrytelse öfver konventionen. Icke blott i ord, utan ock i gerning visade det sig hos många. En bataljon af Björneborgs regemente hade beslutit och var redan färdig att aftåga söder ut, sedan de fått underrättelse att Cronstedt med sin brigad åter innehade Umeå. Men innan sådant verkstäldes, ville de vidtaga något kraftigare steg. Björneborgs regementes officers-korps beslöt derföre, att, gemensamt med flere andra tillstädes varande officerare, vända sig till general Aminoff, som, utan något befäl, befann sig vid arméen, och det berättades af personer, dem jag ej har skäl att misstro, att desse officerare, anförde af major Charpentier vid artilleriet, gått till general Aminoff, och meddelat honom, att de beslutit uppsäga general Gripenberg all lydnad, samt uppdraga befälet åt Aminoff, hvilken de anhöllo måtte rädda hären. Men olyckligtvis var regements förändringen den 13 Mars redan känd, och general Aminoff, som under förmyndare-regeringen stått i högsta ogunst, väntade sig inga särdeles förmåner af ett sådant steg, hvarföre han svarade, det hans sjuklighet hindrade honom att emottaga förtroendet. Någon kraftigare åtgärd blef derföre icke vidtagen.
Skulle fluteligen Stats-Mstottet finnas hafwa med tillämpningen af desia grunder icke rätteligen följt den hushällnings-prrncip, som öfwerensstämmer med den wanliga calculen, at Debet och Credit stall gä ihop, sä anser Utskottet sig härwid böra erindra, at Stats bristen förut upgar til omkring 600,000 R:dr; at stillnaden, som upkommer igenom et nogare och knappare beräkningssätt i anseende til berörde löner, icke ändä i betydlig mon stulle mindsta ziffertalet, och at Utstottet af sin werkeliga önstan, at kunna mindsta Statens utgifter ej derföre kunnat läta desi principer i detta ämne förändras. Herr Den 1Z Julik. 139 Herr k stillman, Otto I^reäric, Den första grundprincip i hushållning, jag funnit private män böra iakttaga, är at innan credit utsättes, debet mäste wara calculeradt. Den det ej iakttager bör i perspectlv städa fria husrum pä et eller annat säkert ställe. Förhällandet emellan Statens och privata mäns hushällnmgs-melhode kan wisterligcn wara mycket afffiljd. Men nägon gemenskap mätte likwäl deruti wara. Jag tror pä den grund at innan lönerna böra bestämmas för de förtjente män, som nu äro och stola blifwa Rikets stöd, böra ätmindstone tilgängarne wara sä wida upgjorde, at man kan afgöra, om icke andra Ämbetsmän, hwilka ocksä äga answarighet, hwilka jämwäl i en mödosam systlas bestridande mäste upoffra all fin tid, i proportion mot högberen och wigten af sit Ämbete, mot den nytta De göra Staten, ätmindstone böra fä hälften af den summa som Statens Lilgängar kunna medgifwa at Lildela ve nya Ämbetsmännen.
Dess uppförande på Nya teatern har varit en triumf för vår svenska vitterhet, och detta fastän man visst ej kan eller mig veterligt någon ens försökt påstå, att det är ett helgjutet arbete. Men äfven detta är prägladt af denne för Strindberg egendomliga, våldsamma energi, som oemotståndligt rycker en med sig.Dramat har kommit till allmänheten i två omarbetningar, en på prosa, den äldre, som dock var den, hvilken blef antagen till spelning, en omarbetad, delvis på vers, som försedd med ett efterspel utkom i bokform, blef föga läst och förlåtligt nog äfven föga förstådd. Jag säger förlåtligt nog och skall längre fram vid påpekandet af skiljaktigheten mellan de båda upplagorna söka motivera detta. På ett egendomligt sätt har Strindberg begagnat sig af den historiska omklädnaden för att få rum för de tankar, han ville tolka. Men trots ett och annat faktiskt våld mot de historiska händelserna, har han dock gifvit oss en bild af reformationstiden, man får verkligen en idé om denna orofylda jäsningsperiod i och genom dikten. Ett och annat faktum må vara något godtyckligt behandladt, men de principer, som då stredo om herraväldet öfver verlden, som ännu strida, och som kanske alltid skola strida derom, blifva lefvande för oss i och genom sina kraftfullt framstälda representanter. Det djerfvaste greppet är, att Strindberg utfylt en lucka i uppfattningen af Olaus Petris karakter. Hypotesen är ej bekräftad af den historiska forskningen, må så vara, men den har åtminstone den förtjensten att gifva en förklaring, öfver hvad den vill förklara. Jag menar här Mäster Olofs bekanta förhållande till den mot Gustaf föranstaltade sammansvärjningen. Motivet härtill finnes i den ypperliga scen i tredje akten, der adelsmannen delgifver Olof Vesterås riksdagsbeslut och talar om de olika punkterna i beslutet, förbindelse att straffa uppror, rätt för konungen, rätt för adeln etc. etc. För hvarje punkt svarar Olof med ett secundo! tertio! qvarto! som med stigande spänning visar, att han finner reformationens sak förvandlad till en penningspekulation. Olof. Intet vidare! Adelsmannen. Jo, se ’ n komma litet småsaker.
Den, som vill, att Konstitutions-Utskottets i Memorialet N:o 51 framställda, af Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet godkända, förslag till ändring i 1 § II momentet och 4 § 2 momentet Tryckfrihets-Förordningen, om aflemnande af exemplar af tryckta arbeten, skall blifva hvilande till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag, röste Ja; Den det ej vill, röste Nej; Vinner Nej, kommer den af Borgare-Ståndet upprättade redaktion af 1 S 11 momentet och’ 4 § 2 momentet Tryckfrihets-Förordningen att hvila till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag. Stockholm den 10 Augusti 1860. Reservation af Herr F. A. Rinman, som ansett att förslag till voterings-propositioner icke bort i sammanhang med inbjudningen framställas. Bih. till R. St. Brot. 1859 & 1860. 3 Sami. 20 Häft. ■> STOCKHOLM, tryckt hos A". L. NORMAN, 1860. Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 60. Memorial lill Rikets Ständer, i anledning af Riles-Ståndens beslut, rörande Konstitutions-Utskottets i Memorialet N:o 52 framställda förslag till ändring i 16 och 22 §§ Riksdagsordningen. Enligt hvad Konstitutions-Utskottet tillhandakomna utdrag af samtliga RiksStåndens protokoll för den 4 och 8 innevarande inänad utvisa, har Utskottets, i Memorialet N:o 52 framställda förslag till ändring i 16 och 22 SS Riksdagsordningen, rörande vilkoren för valbarhet till riksdagsman, blifvit af Ridderskapet och Adeln samt Borgareoch Bonde-Stånden antaget att hvila till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag, men af Preste-Ståndet förkastadt; Och då således emellan Riks-Ståndens beslut förefinnes oförenlig skiljaktighet, får Utskottet sådant till Rikets Ständers grundlagsenliga behandling vördsamt anmäla, med inbjudning till Preste-Ståndet att sig efter de öfriga Stånden foga.
Det vill äfven, i betraktande af föi handlingarne vid samma riksdag, synas öfverflödigt att tillåta sig någon el iman emot omförmälda luifvudgrunder; men då en skiljaktig mening i detta hänseende blifvit uti den af mig till Lagberedningen a fl emna de reservation lillkännagifven, nemligen i fråga om fängelsestraffen och deras beskaffenhet, och då min öfvertygelse härutinnan ännu är oförändrad, uther jag mig endast att vördsamt få åberopa denna särskilda mening, såsom den blifvit i reservationen, pag. 171 och följande, uppfattad. Beträffande de Öfriga i Lagförslaget uppställda luifvudgrunder och ”allmänna bestämmelser”, hvarom 1, 3, 4, 5, 7 och 8 kapitlen handla, äfvensom Förslagets återstående kapitel ”om särskilda brott och deras bestraffning”; torde ock finnas tillräckligt att vördsamt hänvisa lill de dels af f. d. Lagkommitleen och dels af Lagberedningen anförda motiver, jemte det att härvid i vissa delar, för mig enskildt, likaledes åberopas hvad ofvannämnde reservation vidare, rörande dessa ämnen, innehåller. Den af Kongl. Majit, såsom ofvan förmäldt är, år 1845 förordnade nya Lagberedning, hvilken det ålegat alt öfverse och granska de öfriga af f. d. Lagkommilteen uppgjorda Lagförslag, angående dels civillagen och dels rättegångsordningen i allmänhet, har, under sedermera förflutna tiden, förehaft och fulländat granskningen af de till den förra hörande Giftermåls-, Ärfda-, Jordaoch Byggninga-balkarne; i följd hvaraf nytt. förslag lill dessa är upprältadt och, åt följd t af motiver samt åtskillige ledamöters afgifna reservationer, redan under tryckning, så att af Ci vil lagförslaget endast Handelsbaden återstår. Varande Beredningen nu sysselsatt med öfverseende af Rättegångsordningens särskilda delar, eller Utsökningsoch Rättegångsbalkarne.
Der har skalden en publik, som, åtminstone till anspråken, är den bästa och mest bildade; dit samlas förmågorna inom hans eget fack, och genom beröring och täflan med dem utvecklas hans egna anlag. Der utbildar sig vidare en bestämd smakrigtning, uttryck af det för folket egna sätt att åskåda, känna och tänka, en smakrigtning, som visserligen icke får sin bestämda form utan inverkan af skalden, men under hvars inflytande denne dock sjelf på samma gång står och hvilken på honom återverkar. I alla de länder, der ett nationelt drama uppstått, har utan undantag hufvudstaden varit den ort, der det vunnit sin utbildning; så Madrid, London, Paris, Köpenhamn och de italienska hufvudstäderna. Hos oss var, som vi sett, den egentliga härden för dramatisk verksamhet förlagd till småstäderna; från Upsala kommo de spelande till Stockholm, när någongång skådespel der skulle uppföras. Hade ändock ett universitet legat i Stockholm, hade dermed åtskilliga vilkor för bildande af en nationalteater kunnat lättare fyllas. Studenterna hade då genom skådespels uppförande kunnat väcka och utbilda smaken för teaternöjen, synnerligast om man följt den väg Messenius anvisat; möjligen hade på grund af denna väckelse dramatiska författare framträdt, och ur studentkretsen hade kunnat utgå skådespelare, hvilka omfattat konsten som yrke; ty utan yrkesskådespelare och en stående teater är bildandet af ett nationelt drama omöjligt. Då i Köpenhamn 1722 den ”Danske Skueplads” öppnades, utgjordes flertalet bland aktörerna af studenter; de älsta tyska trupper bildades af studenter449; och när i slutet af århundradet en teater öppnades i Stockholm, var det likaledes studenter, som bildade det första svenska skådespelarsällskap. Nu deremot voro de ende representationer, som i Stockholm under denna tid uppfördes, några latinska teateröfningar i tyska skolan. Under sådana förhållanden återstod endast som en möjlighet, att hofvet skulle åtagit sig vårt unga drama och genom sitt föredöme, sin kärlek för detsamma verkat för dess utbildning.
Den igScpte m b e r f. m. 433 genom alt spara på skillingen, på hvilken han kunde förtjena riksdalern. Skatternas storlek och allmänna obelåtenheten äro nu ordet och lösen för dagen; och om det får medgifva?, att skatterna, såsom från ålder ojemnt fördelade, äi'o i vissa fall tryckande och obelålenheten oftare omtalad än känd ; så kan det lätt bevisas, att ju-t en trångbröstad vacklande hushållning och intressenas strid föranledt en stor del af de öfverklagade olägenheterna. Hvad nu specielt beträffar frågan om iönereglerln inom cancelli-departemenlena, så förekommer härvid särskildt, att den inkomst statsverket tillskyndats, i följd af den genom sportlarnas upphörande ti 11 ö k ta chartse-sig.-afgiften, motsvarar den vid sisla riksdag cancelliet embetsoch tjenstemän beviljade löneförhöjningen, så att det för delta ändamål beviljade nya statsanslaget är genom högre inkomst för stämpladt papper fullkomligen ersatt; samt att nu begärda öfverflyltning på indragn.stat af den öfverlaliga embetsmannapersonalen är, hvad Finance-departementet beträffar, desto angelägnare för göroinälens behöriga gång, som, endast under förutsättning af bifall till denna öfverflyIlning, Civiloch Finance-deparlementenas lönreglering ansetts kunna t i 11— vägabringas utan behof af ökade löneanslag, aldenstuud, såsom ersättning för en från Finaticetill Ci vil-deparlemenlet afträdd prot.secret -lön, påräknats det lönebelopp, som nu på Finance-departementets stat åtnjutcs af en öfvertalig tjensteman. Hr von Hartmansdorff: Den ledamot, hvars yttrande nu blifvit uppläst, har visat både behöflighelen att antaga K. M:s nåd. propus, och äfven möjligheten att göra det. Jag vill således icke fästa mig vid dessa delar af ämnet, utan vid den sednare punkten af Utsk:s förslag, der Utsk. tillstyrker: ”Det R.
Om Gr:n t. ex. slår i afhandling med 2:ne personer, och Gr:n afslutar affären med den ene så kan väl den andre personen icke åberopa någon rättsgrund derför, alt Gr:n jemväl med honom också skall afslnta en affär, hvarigenom denne erhåller samma fördelar, Gr:n funnit sig böra lemna den förstnämnde. Jag lior icke, att Grin, dragen inför rätta, skall godkänna ett sådant påstående, och jag triflar, att någon domstol skall kunna gilla detsamma. Så är det äfven med R. St., och jag påstår dertill, att R. St., ingalunda handlade välbetänkt, då de år 1830 efterskänkte forsellönen på kronans afradsspannmål. Men derföre, att R. St. engång liegått denna oförsigtighet, skall man väl icke alltjemt fortfara på samma sätt. Hvad nu sjelfva saken beträffar, sä måste det falla af sig sjelf, att, dä R. o. Ad. vid en föregående punkt förklarat, att rikets alla tjenstemän, vara sig civile, militäre eller ecclesiastike, som äga indelta löner, skola vara berättigade att dem framgent uppbära efter nu gällande författningar, någon eftergift af forsellönen icke kan tillerkännas de räntegifvare, hvilkas räntor blifvit indelade på desse tjenstemäns löner; Och dä sä är förhållandet, är deraf äfven en uppenbar följd, att denne punkt, som omtalar forsellönen, är förfallen och icke kan till pröfning upptagas. Grin har visserligen såsom stöd för sitt påstående, i motsatt syftning anfört den omständigheten, att åtskilliga efterföljande punkter angå afradsspanuemålens indragning till kronan; men det ligger i sakens natur, att jemväl alla dessa punkter hafva förefallit, sedan R. o. Ad. afslagit den hiifvudsakligaste. Och af sådan anledn. förnyar jag min anhållan, att denne punkt, såsom icke fordrande vidare åtgärd, må läggas till handlingarne. Hr Lövenström, Joli. Jakob: Det förvånar mig, att man här talar om rättvisa, just då man är färdig att begå den största möjliga orättvisa.