Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Emellertid blef jag bra glad, när jag hörde Villys bekanta steg i trappan, fast han kom ovanligt långsamt och tungt i dag. Det var som om han haft någon mer än sig själf att dra på. Strax han öppnade dörren såg jag, att han inte hade alla getterna hemma, han häller. Han såg minst lika trött och urrig ut som jag och satte sig i gungstolen utan att säga ett ord. »Hur är det med dig, min gosse», sa jag. »Arbetar du för mycket, eller tänker du för mycket?» »Är det något fel, så är det väl det att jag tänker för litet. Det är ta mig fan inte så lätt att bli en kugg, när man är ämnad till en människa!» Jag teg, ty jag märkte att han hade någonting på hjärtat, och då ska man alldrig störa folk. Han tände en cigarett, gungade häftigt några tag, och så sa han tvärt: »När man börjar, så må tant Lova tro att man har förhoppningar att bygga ett Ejffeltorn med Först skrifver man en bit som ingen vill ha. Så skrifver man en till och kommer i sjunde himlen, när en redaktör säger att han ska ta in den, om han bara får ändra litet. Ändringen består i, att han skär bort just själfva hjärtroten, klämmen, just det där som man ville ha sagt. Då blir man arg och går till en ann. Men hos de moderata är man för röd, hos de yttersta af det parti man tillhör, för tam. Under tiden svälter man, så det svider i tarmarna, och så går man tillbaka till redaktör numro ett, skrifver och blir strykt ända till dess man lärt sig konsten att stryka just det man ville ha skrifvit. Ja – så är kuggen färdig.» Han drog några bloss och gungade så det knakade i medarna. »Men förbannadt härsken känner man sig ändå ibland», kom det sedan. »Härsken? Men gossen då!» »Sitt inte och lägg märke till ord nu, tant Lova, de betyder fan ta mig ingenting.» Nu var han uppe och trafvade. »En kamrat gick sin väg från byrån i morse», sa han efter en paus likgiltigt. »Och hvarför?» »Han nekade att skrifva en resensjon mot sin öfvertygelse.»
Denna erinran tror jag vara för oss öfverflödig; åtminstone har jag, för min del, allt sedan 1812 varit fullkomligt öfvertygad, att ingen exentrisk politik 48 Den 2 Mars f. ra. ingått i Regeringens planer; jag tror likväl, att det förhåller sig med politiken, som med den oomkullstötliga militairiska regeln , att det är en dålig defensiv, från hvilken man ej kan öfvergå till offensiv, då ett gynnande tillfälle yppar sig. Vidare säger Herr Montgoramerie sig hylla Centralförsvaret, och på samma gång påstår han, att Stockholm vore den punct, som borde befästas, på hvilken arméen kunde stödja sina operationer och derifrån hafva att påräkna sina förnödenheter; den värde Ledamoten hyllar således Centralförsvaret och gränsförsvaret på en gång, ty ett försvar, som grundar sig på Stockholms befästande, blifver ett verkligt gränsförsvar; deruti tyckes vara någon motsägelse. Slutligen yttrar Herr Montgommerie att gerilla kriget till lands och vatten är närmast öfverensstämmande med landets lokala fordringar, och det fruktansvärdaste för en inryckande fiende. Detta bestrider jag. Jag är öfvertygad, att det är ett krig, som Sverige icke kan eller bör föra. Jag stannar vid dessa få anmärkningar i anledning af Herr Montgommeries yttranden, och ber om Ridderskapets och Adelns tålamod, för alt upläsa något som jag författat, men som likväl är långt ifrån 58 sidor; det var ämnadt att upläsas för någon tid sedan, men dä tillfälle dertill nu lemnäs vid remissen af Herr Montgommeries anförande, anhåller - Den i Mars f. m. 49 ler jag alt i dag få göra det. Tillika får jag äran fästa uprnärksainheten deruppå, att detta endast är ett anförande, och icke någon afhandling, samt att jag således, till undvikande af vidlöftighet, icke kunnat alltför mycket ingå i detaljer. Herr von Vegesach upläste härefter följande: I anledning af här upstådd discussion.. om försvaret af fäderneslandet, torde det tillåtas mig få yttra några reflexioner.
Emellertid kommer han under det nya spelåret icke att tjenstgöra som elevskoleforeståndare, utan skall skolan skötas af hr Christiernsson och fru Willman, och man bör af den anordningen hoppas, om icke det bästa, det vore allt för mycket, åtminstone något godt. Att elevskolan skötts på ett konstförståndigt sätt under hr Willmans ledning, är kändt, och att han dervid biträdts af fru Willman och hr Christiernsson är också bekant. De två senare äro således icke alldeles oöfvade. Hvad jag yttrat om intendent och skådespelare vid Stora teatern gäller motsvarande förhållande vid den Dramatiska, der föreningen redan någon tid praktiserats; men • stora tvifvel finnas, om detta praktiserande är riktigt praktiskt, och det är till det mesta med anledning af förhållandena vid sist nämde teater som jag vågat erinrå om vådan af sådana befattningars läggande i en hand. Hr Fre-drilcson är ju också en intelligent man, en mycket begåfvad skådespelare och en person som drifves af oegennyttig åstun-dan att uträtta så mycket godt som möjligt for konsten. IJr dagens krönika. 4Han kan nog också leda en teater, men otvifvelaktigt torde vara att hans skådespelarvärf ofta kommer i strid med hans ledning af det hela. Han är icke mer än menniska, han heller, och så stort nöje han än finner i att på tillfredsställande sätt vara intendent, torde han dock finna ett ännu större nöje i att sjelf kunna tillgodogöra sin utmärkta skåde-spelarformåga. Hvilken kan väl vara nog kitslig att kasta sten på honom f3r det? » Herre, inled oss icke i frestelse », borde teaterintendenten-skådespelaren upprepa dagligen och stundligen, när han sitter i sitt hörn vid Arsenalsgatan, när han nedlägger sig och uppstår, när han går på vägen till teatern, o. s. v. Intendenter hafva vi således vid båda kungliga scenerna, men instruktörer saknas fortfarande. En intendent kan icke hafva tid att särskildt instruera skådespelarne, och allra minst hinner han med det, om han tillika sjelf uppträder inför allmänheten. Mångfaldiga gånger hafva tidningarna allt sedan flera år tillbaka anmärkt oriktigheten i denna frånvaro af nödvändig handledning på scenen.
Lerbrimer, binamn till Ymer. Lessö (Hlésey, Hléssey). På en ö med detta namn kämpade Tor, enligt Harbardssången, en gång med »bärsärkabrudar», jättemör, som »förvillat allt folket» (genom att vid soluppgången sänka ön i hafvet och vid solnedgången låta den stiga upp igän?). De sökte sönderslå Tors skepp, som han dragit upp på land och ställt där under kaflar; de angrepo honom med järnklubbor och hade drifvit Tjalve på flykten. Äfventyret måste hafva tilldragit sig vid den tid, då vid fimbulvinterns aftagande Norden åter nybyggdes, och Tjalve, beskyddad och understödd af Tor, återbefolkade öarna i de skandiska farvattnen. Äfven i hjältesagan spelar Lessö en roll. På valkyrian Sigruns fråga, hvarifrån Helge Hundingsbane kommit med sina skepp, svarar han, att han och Hamal hafva sina hem på Lessö. Äfven detta antyder, att Lessö omtalats i den mytiska berättelsen om Nordens återkolonisering, ty Helge Hundingsbanes saga är en omarbetning af episoder i myten om Halfdans tåg mot Norden vid fimbulvinterns slut och hans seger öfver hjältarne från Svarins hög. Hjältedikten »Oddruns klagan» låter gjukungen Gunnar falla i ett för honom å Lessö stäldt försåt, där budlungen Atle kastar honom i en ormgrop. Äfven i pros. eddans fritt diktade berättelser har Lessö fått en plats. Där »bodde den man, som heter Ægir eller Hlér», och som drog till Asgard i Asialand, för att göra bekantskap med Oden och hans trojaner. 117. Lif (Lif), den i Mimers lund skyddade ungmö, som skall varda stammodern till den kommande världsålderns dygdiga människoslägte. 83, 85, 89, 129, 196. Lif (Hlif), en af diserna i Fröjas omgifning, sannolikt en af hennes systrar. 126.
Så satte vi oss i, Ruffen och jag på framsätet, herr Lycko på baksätet och kusin Johan i en vagn för sig. När jag satte mig i, knakade vagnen till. » Nu åkte du allt en mil, gumman lilla, » småmyste Ruffen. » Jag? » sa jag. » O m taxametern funnits. » » Väger den folk till pä köpet! Ja, då. Kusk, » afbröt jag. » Kör alla krokvägar ni kan få fatt i och håll er på alla stora gator som finns, O, Ruffen, så härligt det här ä r! » Under tiden studerade herr Lycko (- Per?) ett tätt tryckt papper. » H v a d är det där, » frågade jag nyfiket. » Adresser från uthyrningsbyrån m e d mera, » svarade han. » Hur många rum finns det? » sa jag. » Bara 10,000. » » Hu d å! » sa jag. » Men det var sant — jag har j u alldeles glömt af — herrskapet är erbjudna husrum hos fru Agrell, författarinnan. » » Tackar, » sa jag, stramande upp m i g minst två tum, » men det blir då ingenting utaf. » » Jag trodde — d. v. s. redaktören trodde, att herrskapet var mycket goda vänner? » » Åh ja, bevars, det med emellanåt; m e n man kan tröttna på det som bättre är än att bli sedd öfver axeln alltjämt, och det blir j a g. Men Ruffen, titta, så vackra hus här har blifvit — och sådana butiker! O, n y p mig litet, är du snäll, så j a g får känna att j a g är v a k e n! Men hvad är det för en faslig stenhög? » tillade jag plötsligt. » Det är Kungliga Operan. Känner inte fru Petterkvist igen d e n? » (Herr Lycko såg fortfarande lindrigt i n - tresserad ut.) » Å h nej, » sa j a g och spärrade upp ögonen det värsta jag kunde. » Den, som skulle bli så vacker! » » Nå, är den inte vacker d å? Terrassen till exempel. Men innan man kommer dit!!
Svenska kyrkans ombud vare samtlige Biskopar i stiften, eller, der någon af dem har förfall, den af domkapitlets ledamöter, som kapitlet i bans ställe väljer; Pastor Primarius i Stockholm, eller, derest han är hindrad, annan ledamot af Stockholms konsistorium, den konsistorium utser; fyra bland theologiska fakulteternas professorer eller ordinarie adjunkter, två från hvarldera af rikets universileter; en vald ordinarie prestman frän hvarje stift samt en från Stockholm; sä ock trettio af lekmän valde ombud, ett från Stockholm och två från hvarje still, samt de öfrige fern från det eller de valdistrikt, hvarifrån Konungen, med alseende ä för handen varande förhållanden, finner ett större antal af ombud behöfligl. Chefen för Ecklesiastik-departeinenlet må ock vid mötet närvara och deltaga i ölverläggningarne, men ej i de beslut, sorn mötet, efter Ihy här nedan sägs, eger fatta. Vid mötet föres ordet af Erkebiskopen, eller den bland öfrige biskopar, sorn Konungen, för den händelse alt Erkebiskopen har förfall, dertill i nåder förordnar. Earp edilin nsL'ls lo Hels Förslag till underd. Vid hvarldera af Rikets n n iversi te ter välja förenämnde lill theologiska fakullelen hörande lärare inom sig de ombud, som för samma fakultet skola vid allmänt kyrkomöte tillstädes v;i ra. Val af prestman lill ledamot vid mötet sker i den ordning, sorn för val af Riksdagsman inom Preste-sländet stadgad är; dock ulan till någon skillnad det vid göres emellan kyrkoherdar och öfrige ordinarie prestman. Lekmännens ombud skola sä väljas, att hvarje gäll i prosteriel uppdrager ät en å sockenstämma utsedd valman att pä samma ort, dag och sätt, som prosteriets presterskap. röst lill val af ombud a gifva. Haudlingarne för bägge valen skola insändas till Domkapitlet, som, efter de fleste afgifiie rösterne, för ombuden utfärdar fullmakter. § *■ Allmänt kyrkomöte tillkommer att upptaga sädane kyrkliga mål, som Konungen till detsamma öfverlemnar eller hvarom fråga af någon dess ledamot väckes.
Dä Stockholm och Götheborg icke äga att utöfwa nägon BränwinS-tillwerkning, kommer den del i afgiftm, som i motsatt händelse af deste Städer stokat utgöras, att erläggas och answaras genom Allmänna MagazinS-Directionen af «f den winst, som erhälles dels af de Kronans Bränneriet i deste begge Städer, hwilka komma att fortfara pä dcn fot och efter den plan som warder faststäld, dels af den rättighet Dircctioncn i likhet med hwad hittills stett, bör äga att disponera distillerings friheten »Stockholm och Götheborg. I händelse den summa hwilken såsom Bränwins-bewillning päraknas, icke skulle fullt utgä, kommer likwäl icke samma stadgande att i anseende härtill aga rum» som tvid Allmänna Bewillningen, nemligen, at Riksens Ständers Fullmäktige uti Banquen och Rkksgälds-Contoiret skulle aga att förhöja den bestämda afgiften, i det sall, att den päraknade summan icke till Stats-Werket inginge; Hwaremot det, utökwer hwad päräknadt är, blifwandc öfwerffott af Bränwins-Bewillningen, bör uti Riksens Ständers Banque insättas och med Allmänna Bewillnings-sum , man sammanfläs, för att, pä sätt-derom förordnadt blifwit, anwändas och till nedsättande af den särflilta stora Bewillningens Minimi-afgift medwerka. Riksens Ständer framhärda, rc. Grefwe Oe is Osrllie, kacod: Den särstilta anteckningen pä en sida af denna Erprdition, angäende tiden, frän hwilken Bränwins-Bewillningen skulle komma att utgä, härörer deraf att Eewillnings.
Ehuru förstnämnde åtgärd måstl af Kevisorerne anses ändamålsenlig, fiJina Revisorerne likväl icke, för sTn de™ dessi oroidnanden kunna bibringa Statskontorets nuvarande redovisning den fullstän iv het, sorn genom den Fredinska förslagshufvudboken synes vara äsvftnd di fmanföra ett exempel, dervid alltid mäste komma att saäL^vigS^ fram’stä„in äfvensomnnf-nS r • hespanngsffondernas kalkylering under löpande förvaltningsår Äcfrsr att r;iL-onti,o « -i1"ulOKoiismarag, nar ^statskontoret afven förordnat slutas med den 3™December*'in arje**ir• ^°3 k”t*1 ? ■ StatsansIaSen a"Sil»ge, skulle I I uecemDer nvarje ar, hvilket Revisorerne trott sig böra omnämna ÖfverkonnT a"S tiU, hufvudbok för Kongl. Statskontoret har anledda,EoTZlanT hvPramstallt atskilliSai,i]1 en del ganska vigtiga, deraf förkonti, - onT afskaffandi äf t T ',an]nas: °m principerna för föringen å särskilda inspektion, äfvensom Jf Rin, t i r' kred,tlV'fo,ulen och Avesta Krono forande af Håntekammarm. h™?8 ' ’ — ront\ e" enda hankoräknings maren till StatskonZe/s Pnkf" ^ hankoa.ssig.ier.ngens förflyttande från Räntekair.- deri deltager, — 0m beredindi ‘dl den del Rantekammarebokhållaren morialbokhållaren bfehjeln -1 m öf df.nKarnmar„skr,fVare, sorn skulle vara Me afstyrkande utlåtande ai sP?t n -V* *ragor har Statskontoret i sitt atstj rkanue utlåtande ansett öfverflödigt att sig yttra, och då Kongl.
Vid 16 §. angående Borgens ställande för på Credit emottaget stämpladt Papper, att de förut ("pag. 4 g) utplånade orden ”Ordinarie Domare härifrån undantagne” komma att qvarstå, men i slutet af §. (pag. 50) stadgandet om Inventeringen bibehållas med följande tillägg, ”Ordinarie Domare, som ej för de dem lemnade Chartor ställa borgen, afgifva redogörelser för uppbörden, tillika med de influtne medlen!, Tvänne gånger örn året, eller inom den rs Januarii och 15 Julii; dock vare Domare öppet lemnadt, att Borgen ställa och, isådan händelse, endast vid slutet af hvarje år redogörelse afgifva. S. D. Vid förnyad föredragning afBevillnings-Utskottets Utlåtande, N:o 34, i anledning af gjorda anmärkningar vid Betänkandet, N:o 13, öfver väckt Motion om Proste-Tunnors befriande från Bevillning, beslöt Preste-Ståndet, för sin del, det Proste-Tunnorne, i likhet med Embetsoch Tjenstemäns i Kronans ärenden re sepenningar - Prot. Utdrag den 3o Junii 182g. ii3 sepenningar och tractamenten, skola frän Bevillning fritagas, oell stadgandet härom i den blifvande Bevillnings-Förordningen intagas. Från Vällofl. Borgare-Ståndet.
Vid förnyad föredragning bifölls LagUtskottets den q6 sistlidne Augusti under N:o 171 afgifne, saint den 12 dennes öfter» middagen på bordet lagde, Betänkande, i anledning af gjorde motioner angående dels afskaffande dels inskränkning af Borgenärs by* sättningsrätl för skuld, den Gäldenär ej inäk* tar godtgöra. Ut Supra* 344 ®en *5 Septembtr e. m. S. D. Föredrogs å nyo och bifölls BancoUtskottets den 8 dennes linder N:o 53 afgif* ne, samt den 13 derpå följde eftermiddagen på bordet lagde, Betänkande, rörande det vid sista Riksdag anslagne lånebiträde för återuppbyggande af Gymnasii* och Skolehuset i Calmar. Ut Supra. S. D. Vid förnyad föredragning af BancoUtskottets den 8 dennes under N.-o 55 aflåtne, samt den 13 derpå följde eftermiddagen på bordet lagde, memorial, angående nödvändigheten af en förklaring öfver 17 Capitlet 8 §. HandelsBalken, rörande skuld till Kronan för uppbörd} fann Ridderskapet och Adeln för godt, att, med bifall till BancoUtskottets hemställan, samma memorial till Lagutskottet remittera, S. D. Remitterades till t Allmänna Besvärsoch OecönomieZhskottet! Herr Cederschjölds, Pehr Gustaf, den g dennes eftermiddagen på bordet lagde motion angående behofvet af nya åtgärders vidtagande till förekommande af oäkta barns långsam, ma förstörelse i Stockholm genom nöd och elände.
Det följande tiotal af år från 179g till 1808, gifver ett medelpris på Markegängen för en tunna Råg af 6 R:dr 3^ sk., till hvilken summas förtjenande skjutslega för 365 mil erfordras. För de 6 sednaste åren, som efter denna tid förflutit, till början af innevarande år , eller från och med I809 till och med I814, är medelpriset på en tunna Råg, efter Stockholms Läns Markegång 7 R:dr 40 sk., hvilka förtjenas med 3iy mils skutslega. Genom denna beräkning blifver det således uppdagat, att på de förenämnde åren skjutsfiings-förtjensien , då den jernnföres med Spannmåls-priset, aldrig varit så stor, som den för närvarande är, de 10 år undantagne, som| följde näst efter skjutslegans fördubbling år 1789, och under hvilka Landet i allmänhet var valiignadt med ömnig skörd, som bibehöll Spannmålen vid lågt pris; och synes således, af Spannmåls-prisets förhållande till skjutslegan, intet skäl kunna hämtas till den sednares ytterligare hö - 1398 Den i 6 Juli. höjande, utan tvertorn, vid jernförande af deras belägenhet, hvilka nödgas färdas med skjrits, och bland hvilka finnas en mängd med penningar lönte Tjensteman , hvilkas löner icke blifvit på långt när i lika mån med skjutslegan ökade, all anledning förevara, att åtmindstone viddess närvarande belopp låta bero. Vid jemnförelses anställande imellan skjuts* legan och priset på ett öke dagsverke, som bpr» de vara den naturligaste, hvilken till detta ämnes utredande sig erbjuder, har åter förhållandet befunnits vara följande: ifrån år 1766 till 1775, har i Stockholms Fdit» medelpriset på ett öke dagsverke, efter Markegången, utgjort en Daler 20 öre 5:mt, som svarar emot skjutslegan för 4* mil efter 12 öre milen.
Skulle några sympathier härvid tagas i anspråk, rörde de väl snarare, ja uteslutande, de st "a, de höga andar, hvilkas förgängliga men dyrbara stoft uti denna helgedom finnes förvaradt, sedan de för Sveriges väl, ära och sjelfständighet verkat och stridt samt, efter ärorika bragder, stupat för vår heliga tro och vårt politiska sjelfbestånd; och jag vädjar till eder, mine herrar! och till nationen, om någonsin våra Svenska hjeltan kunna kallna för eller med likgilltighet och otack erinra sig dessa stora minnen och dem, hvilka just uti folkets kärlek afsett och endast deruti funnit belöningen för hvad de för delta folk och dess’ väl sökt verka och uträtta. Den ringaste tvetydighet uti detta hänseende är för min känsla djupt kränkande; och det är detta, som fört mig längre utom ämnet, än jag beräknat, då jag åter upptog en redan afgjord fråga. Ungdomsblodet strömmar lifligt; men jag vill hejda dess lopp med att gå tillbaka till Gr. Anckarsvärds kalla beräkningar, de der för mig synas, uti begge fallen, äga enahanda värde och betydelse. Med den föresats, alt så litet som möjligt upptaga H. R. o. Ad:s dyrbara tid, hvarföre jag ock egentligen endast yttrat mig vid tillfällen, då jag i egenskap af ledamot utaf Högh Exped.LJtsk. dertill funnit mig uppmanad, ansåg jag vid förra tillfället Gr. Anckarsvärds nu anmärkta, och af andra talare dessutom då upptagna yttrande ej böra af mig bemötas, ehuru detta, jemte mycket annat af premisserna uti Hr Grefvens ifrågaställa anförande, djupt upprörde min känsla. Att jag nu icke kunnat följa samma föresats må mig ursägtas, äfvensom att jag, då den nu är bruten, anhåller att få ytterligare till besvarande upptaga några anmärknlr och yttranden. Gr. Anckarsvärd har vidare, under det Hr Grefven sökte ådagalägga motiverna, dels för Hederv.
De som till samma bänk höra vid bordet,” Hr von Hartmansdorff föreslagit den förändring att, i st. f. orden ”för att föra prot. öfver dem, hvilka vid upropet sig infinna”, skulle införas: ”för att anteckna deras antal, hvilka sig vid upropet infinna”; hvarefter, sedan propos. till bifall å Utsk:s förslag blifvit först framstäld, men besvarad med Nej, R. o. Ad. biföll samma förslag, med den af Hr von Hartmansdorff yrkade förändring. Hr Aminoff: Sedan R. o. Ad. nu antagit flere förändringar och tillägg i Riddarh.Ordn., hvaribland äfven den 3lista §:n befinner sig, så, enär numera icke flere än 18:de och 34:de §§:ne i 1844 års författning återstå oförändrade, får jag till Hr Gr. o. Landtm, samt R. o. Ad. vördsamt hemställa, om icke i den blifvande underd. begäran till K. M. om stadfästelse på de sålunda förändrade §§:ne jemväl ifrågavar:de tvenne sistnämnde §§ må blifva införde, och således 1844 års förfaltn. i detta afseende förklaras hafva uphört. Gr. Lagerbjelke: R. o. Ad. har vid denna Riksdag beslutat åtskilliga förändringar i Riddarh.Ordn:n, och det är således gifvet, att Riddarh.Ulsk. skall till Ståndet inkomma med förslag till underd. skrifvelse i ämnet. Om någon ledamot finner denna skrifvelse vara ofullständig eller böra vara på annat sätt upställd, så kommer han naturligtvis i tillfälle att, vid skrifvelseförslagets föredragning inom Ståndet, göra sin tanka gällande. Jag skulle således för min del anhålla, att R. o. Ad. icke för närvar:de fattade något beslut, rörande den fråga Hr Aminoff nu väckt, utan läte densamma anstå till dess Utsk. inkommit med berörde förslag, hvilket utan någon särskild tillsägelse från R. o. Adis sida af Dtsk. skall afgifvas.
Sällskapet var litet, men valdt: en svensk konstkritiker i kjolar – kokett vårtoalett – en norsk violinist i solskenshumör, en ung svensk-fransk affärsman med en korg körsbär – och en skrifvande dam vid namn Signe K. Vi hade icke velat resa en söndag, framför allt icke den söndagen då de berömda vattenkonsterna spela och då allt hvad Paris har af småborgare beger sig dit ut. Vi hade valt en vanlig arbetsdag. Det var icke öfverfullt af passagerare på tåget och vi fingo för oss ensamma en af de små låga jernvägskupéerna. Vi kunde efter behag njuta af ömsesidigt angenämt sällskap och af körsbärskorgens innehåll. För min del var jag måttligt både körsbärshungrig och sällskaplig; men dess mer tog jag för mig af den vackra utsigten från waggonfönstret – vackrare och vackrare ju längre vi kommo bort från Paris. Jag hade kommit till Frankrike innan det ännu fans ett blad på träden, medan allt ännu bar pregeln af vinterns ödslighet. Sedan dess hade jag icke varit utom staden – och under denna min cerneringstid hade det blifvit vår. Aldrig hade jag kunnat göra mig en föreställning om, att den stora verldsstadens omgifningar sågo så landtligt idylliska ut! Kullar och höjder täckta med grönt i alla nyanser; villor och små byar inbäddade i grönskan; under oss sluttningar och terrasser, allt i snårfyld, yppig växtlighet; vilda rosor i blom vid stationerna och murgrön öfver allt – murgrön uppåt väggar, murgrön öfver plank, murgrön i refvor från gamla murar, och längst der borta i blågrått flor, med tinnar och spiror, den vackra synderskan, verldens stora, bedårande Paris. Jag afvisade körsbären med en drottninglik åtbörd. Äta körsbär kunde man göra i Skåne, men detta skulle jag kanske aldrig mer få se... Vi kommo fram.