Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Och hon har följt tyrannens röst; Den röst, som aldrig än sig fåfängt låtit höra För kungars eller slafvars öra. Sörj, Svea, slå dig för ditt bröst, Då i din konungs mor du sjelf en mor begråter! Hon stigit neder till den ort, Ifrån hvars en gång stängda port Ej någon dödelig vändt åter. Du konungsliga dygd! dygd i den Visas själ, Begär till verldens gagn, behag till menskors väl; Gråt! – Döden en af dina throner brutit. Och Smak! – försagda gäst från fremlingarnes land, Så lifvad af dess blick, så skyddad af dess hand; Gråt – döden ett af dina tempel slutit.« 71 Lovisa Ulrika var icke mer. Klockan ¼ till 4 på morgonen slocknade för evigt denna örnblick, som slungat snillets blixtar, – lugnades för evigt detta bröst, der herrsklystnadens stormar rasat. Man väckte konungen med underrättelsen, att i Sverige ej längre fanns något majestät äldre, än hans eget. En djup suck – och en befallning att försegla den hänsofnas qvarlåtenskap, blef svaret. Derjemte skickade han en öm bjudning till sina på Svartsjö vistande syskon, att komma till Drottningholm. Sjelf reste han sin syster till mötes; men ingen uppmärksamhet, ingen förströelse kunde ännu skingra hennes sorg. Hon inneslöt sig i sina rum och ville ej taga emot någon annan, ens af sin uppvaktning, än kammarfrun Forssberg, åt hvilken modersvården om Charlotte blifvit uppdragen, efter Olivias död. Först sent på aftonen sluppo konungen och hertiginnan in hos prinsessan. För alla andra voro hennes dörrar stängda. Hon var icke blott djupt sörjande; hon var tillika sjuk, med samma symptomer, som föregingo resan till Tyskland då enkedrottningen besökte sin bror, korrt efter Adolf Fredriks död. Natten hade redan inbrutit, då Badin inställde sig i konungens kabinett. Morianen berättade:
Ridderskapet och Adeln. S. D. Vid föredragning af Expeditions-utskottets den 3o sistl. Augusti på bordet lagda memorial N:o 17, med öfverlemnande af ett skrifvelseförslag i fråga om assurans-afgift för summor, som under rekommendation med posten afsändas, blef berörde skrifvelse-förslag, på grund af deremot gjorda anmärkningar, återremitteradt, och beslöts, att Bevillnings-utskottet genom utdrag af protokollet skulle underrättas, att Ridderskapet och Adeln ansett den i samma Utskotts memorial N:o 19, omförmälda fråga om ofvanberörda assurans-afgifts bestämmande vara af Bevillnings natur och att Bevillnings-utskottet borde, i enlighet med denna åsigt, gifva frågan ytterligare behandling. S. D. Vid föredragning af Statssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-utskottens den 3o sisth Augusti på bordet lagda memorial N:o 77, med förslag till sammanjemkning eller voterings-propositioner, i anledning af Riks-ståndens skiljaktiga beslut, rörande den utsockne frälsehemmanen i Halland påförda rotering m. m., beslöt Ridderskapet och Adeln att, i fråga örn grunden för berörde rotering och sättet för dess utgörande, vidblifva sitt förut fattade beslut, samt godkänna den föreslagna voterings-propositionen; men att, för den händelse., att Ridder skåpets och Adelns mening vid anställande votering icke skulle blifva segrande, antaga Utskottens inbjudning till instämmande i Högv. Pre ste-ståndets beslut derom, att de vakansafgifter, som i sådant fall komma att af ifrågavarande hemmansegare erläggas, skola serskildt afsättas till Kongl. Maj:ts disposition för sjö-försvaret, samt godkänna den i detta afseende föreslagna voterings-proposition; och ansågs förevarande memorial i öfrigt icke erfordra annan åtgärd än att läggas till handlingarne. S. D. Föredrogs och lades till handlingarne Statssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-utskottens den 3o sistl.
– Den minsta personliga våldsamhet för att afvärja oförskämdheter af den lägsta bland de varelser, som svärma ikring Londons gator och gränder, är farlig, äfven derföre, alt hvarje mansperson anser sig skyldig att taga en misshandlad qvinnas parti. Gentleman är det ord, som innefattar alla egenskaperna af Engelsk bildning och är svårt att öfversätta. Det är en charakter och den högsta. Derpå har man kungsord. I det Parlament, som föregick det så kallade Långa Parlamentet, lofvade Carl I Underhuset, ”ej blott på en Förstes utan på en Gentlemans ord”, att fritt få fortsätta öfverläggningarna om det blott ville votera subsidier. – Johnson förklarar Gentleman med en man af börd, ehuru ej af hög adel (a man of birth though not noble), en man upphöjd öfver mängden genom sin charakter eller sin ställning (raised above the vulgar by his character or post). Redan åtskilligt i denna definition är Engelskt och fordrar förklaring, såsom att Noble, Nobleman endast brukas om den högre adeln. Dessutom har character här en egen bemärkelse. Det betyder ej blott det inre värdet, utan dess aftryck i det yttre – i omgifning, opinion, anseende – allt detta är en mans character. En Gentleman är en person ej blott med en förmögenhet och samhällsställning, som skänker honom oberoende och ett visst öfverflöd i lefnadssätt. Denna titel innefattar äfven god uppfostran, sjelfständighet och frisinnighet så i seder, som tänkesätt, med ett ord, alla de fördelar, som en högre bildning medför, Rikdom och börd ge ej denna titel, men förstärka den. Man säger om en rik, äfven förnäm, men ohöfsad person: He is not a Gentleman. Ett mönster af lefnadsart heter; the perfect Gentleman. – Ibland yrken i samhället stämpla blott de till Gentleman, som fordra uppfostran, bildning. Man hör då till klassen, men kan personligen vara ett undantag, och tvärtom. – Köpmannen, the Merchant t. ex. hör genom sitt yrke dit.
På de private delägarnes vägnar hade till Revisorer blifvit utsedde, framlidne Hans Excellence, GeneralGouverneuren in.rn. Friherre Toll,' nu mera, Hans Excellence, f. d. Landshöfdingen Grefve T. Thott och Professoren P. Tegman. Verkets Directeurer voro CommerceRådet Suell, Borgmästaren Nordlindh och Grosshandlaren C. Hegardt. På Revisorernes hemställan om de betänkelige följder, som genom små Assignationera kringlöpande kunde uppkomma, samtyckte Di; rectionen att, efter nämnde tid, ej utgifva mindre Assignalioner än på ao R:dr. Fullständig decharge blef, med BolagsStämmans bifall, genom Revisorerne meddeld. Den för 1804 influtne Vinstandel till Banken, Idel af reveniien öfver 7 procent, utgjorde R:dr 1586: 47. 4. Till Actieägarne utdeltes på deras Capital 10 |dels procent med R:dr 10,11) 6: 32 sk. Till Revisionen öfver 1805 års Förvaltning utsågs å nyo Borgmästaren Oldenburg å Bankens vägnar. Af delägarne voro, vid förra Bolags; Stämman, utsedde Majoren Grefve C. F. Duker, Kongl. Räntemästaren S. Berg och Theologi* Doctoren, Professoren P. Tegman. Un - 20 Riks. St. Revisorers Berättelser. Under betraktande deraf, att Discont Verkets Assignationer, enligt hvad Revisorerne inhämtar, emottogos i Kronans Uppbörd, och äfven vun, nit mycken Credit hos Allmänheten, authorise» rades Directionen, på Revisorernes hemställan, af Bolaget, att, till vinst förVerket, kunna utgifva smärre Assignationer än den sednast fastställde Valeuren, dock ej under 5 R:dr, och till ett belopp af högst 50,000 R:dr; Decharge rneddeltes med mycket loford öfver förvaltningen. Bankens vinstandel utgjorde R:dr 3,604: 29 sk. 10 rtst.
I afseende å rådgifvande åtgärden i detta mål, hvarom sig förenat D. E. Herr Justitie Statsministern Grefve Rosenblad och Herr StatsRådet Grefve Löwenhjelm, Herrar StatsRäden Poppius och Friherre von Schulzenheim samt StatsSekreteraren, Herr Presidenten Skogman, bör jag erinra, att då, på sätt förmäldt är, den vid sistlidne Riksdag fastställda Tulltaxa innehåller, att ull skall vara fri från tolag, det under form af förklaring tillstyrkta stadgande, att så kallad inqvarteringstolag å till Norrköping inkommande ull linge beräknas, synes utmärka ett upphäfvande af Rikets Ständers beslut i en fråga af beskattningsnatur, samt följaktligen innefatta ingrepp i den beskattningsrätt, som, enligt 57, 60 och 73 §§. Regeringsformen, är Rikets Ständer allena förbehållen, helst den föreslagna afgiften, efter hvad i underdåniga ansökningen an ty des, icke uteslutande afsett de föremål, nemligen inrättningar till enskildas gemensamma nytta och beqvämlighet, angående hvilka 3 §. i Ansvarighetslagen för StatsRådet af den 10 April 1810 gör ett undantag i fråga om på läggande af vissa afgifter, som i Regeringsformens 60 §. icke omnämnas. Och kan jag fördenskull icke undgå att anmärka denna rådgifvande åtgärd såsom emot Grundlagens åberopade ljud stridande. 2:a Punkten. På sätt StatsRådsProtokollet öfver Handels och Finansärenden för den 16 Februari 1838 utvisar, föredrogs i underdånighet ett af serskildt förordnade 14 Kommitterade afgifvet betänkande, angående Stockholms Stads Drätselverks inkomst och utgiftsstater 1). Till betäckande af den brist på medel, som härvid sig visade, hade Kommitterade föreslagit, ibland annat, att för alla till Stockholms Stad ankommande målbara våta varor, som icke betala tull eller tolag, matte erläggas en serskild afgift, beräknad till 4 rst. per kanna.
Skulle nu förhållandet blifva, icke på sätt Utsk. föreslagit, alt Kyrkomöte icke skulle ega att handlägga andra ämnen, än dem Konungen framlagt, utan äfven sådane, som af enskildte personer kunna väckas, så lärer väl icke någon betvifla, att ju icke under sådane omständigheter dessa serskildta representationer skola Den 13 September f. m. 339 komma i tvist med hvarandra, och det är denna kollision, som jag anser i högsta grad förderflig för kyrkan. Frih. Cederström, Rud.: Man bör visserligen pä del högsta loforda den nitälskan, flere af Ståndets ledamöter visat för samhällets lyftning till allt högre kristlig upbyggelse och förädling; men här är likväl fråga om, huruvida man omfattat rätta medlet att vinna delta syftemål. Dessa ledamöter hafva ansett Kyrkomöten, helst på bestämda lider återkommande, vara den tjenligasle utväg för ernående af detta stora mål; men kyrkohistorien visar oss likväl med talrika, från äldre tider hämtade exempel, att sådana möten ofta varit en stridsbana för de häftigaste tvister, i hvilka segern icke alltid utfallit till förmån för församlingens sanna fromma och rätt förstådda uplysning. Icke alltid har den omedelbara utgången af sådana synodalmöten varit så tillfredsställande, som när t. ex. på ett Kyrkomöte under kristendomens första tidsåldrar man i Constantinopel, om jai ej bedrager mig, år 381 voterade om huruvida den Helige Ande skulle utgöra en person inom Gudomen eller icke; hvarvid efter en skarp och långvarig ordstrid, den tredje personen lyckligtvis vann segern, ehuru icke med stor pluralitet af röster, ty om jag läst rätt, så bestod öfverviglen af blott en enda röst lill förmån för den sanna läran, hvars erkännande således tycktes hänga på ett hår. Redan vid Kyrkomötet i Nicea år 325 hade man i två månader, till ett antal af 2000 andelige, dagligen stridt om treenighetens beskaffenhet, och knappt hade mötet åtskiljts, förr än våldsamma och mångåriga religionskrig inträffade, emedan församlingarne ej komrno öfverens om antagande af mötets beslut.
Jag anhåller en dast att få tillägga, det jag fullkomligen förenar mig med hvad Herr Major Pålman anfort om nödvändigheten att, i förening med Grundlagens föreskrift, Höglofl* Ridderskapet och Adeln ej fattar något beslut öfver den nu väckta frågan, ej heller hänskjuter den till hågöt Utskotts pröfning, då RegeringsFormen Och Riksdagsordningen tydligen stadga, på hvad sätt tolkning eller förändring af Rikets Grundlagar böra äga rum* Jag katt deremot ej dela Herr Major Pålmans tanka, att Herr Minck af Rosenschöld bort yttra sig vid Protocolls justeringen, emedftn då ej fråga var Ont förändring, hvarken i hans eget Memorial, eller i Herr StatsSeCreteraren Friherre Wirséns anförande; jag tror Herr Munck af Rosenschöld hafva haft fullkomlig rätt att efter eget skön yttra sig, antingen under detta Plenum, ellet Vid hvad annat tillfälle som helst, inom den 1 Riksdagsordningen föreskrifna tid för en* skildta motioner* Herr Munck af Rosenschöld: Jag cönfor» metar mig till alla delar med hvad HofCanzlcren Herr Baron af Wetterstedt nvt anfört. Ridd. 0. Ad. Prot. Ben 31 Mart, Hant Excellence Herr Grefven och Landi ■ Marskaiken hemställde, om Ridderskapet och Ådeln ansåge Friherre Wirséns närvaro af floden till denna frågas afslutande. Ropades Nej. Herr Nanckhoff, Carl Ulric: Sorn, efter min tanka, StatsSecreterarens m. m.
Derest nu de vagnar, som lastas i Göteborg eller på någon annan station vid stambanan för Borås eller tvärtom, kunna utan omlastning, i förra fallet fortskaffas från Härljunga till Borås, och i senare fallet genast tillkopplas vid de på stambanan ankommande bantågen, så måste deraf en betydande vinst i tid, beqvämlighet och penningar uppstå. Sådant kan likväl endast äga runi, om båda banorna äga samma spårvidd. I 43 annat fall måsto bibanan vara försedd med alla olika slag af passagerareoch godsvagnar, till det antal sorn för en större eller mindre rörelse, under olika tider af året, kan erfordras. Dervid kunde ock inträffa, att den ena gången tillräckligt antal vagnar af ena eller andra slaget saknades å stambanans närmaste station för varornas aflastning från sidobanan, och den andra gången att ett större antal vagnar blefve utan last, då sidobanan medförde en mindre varuqvantitet, — allt till stor olägenhet för hela rörelsen. För de enskilda bolag, som bildas till anläggning af kortare bibanor, utgöra anskaffandet och underhållet af rörelsematerielen med dertill behöfliga verkstäder samt ingeniörpersonalens aflöning en af de största utgiftstitlarne. Dessa bolag borde derföre äga fördel af att anlägga bibanorna i öfverensstämmelse med stambanorna, om de derigenom kunde undvika anskaffandet af egen rörelsemateriel med hvad dertill hörer, helst dennas anskaffningsoch underhålls-kostnad är vida större än den besparing, som i allmänhet kan göras genom minskning af banans spårvidd och öfverbvggnadcns styrka. Ingenting skulle derföre, enligt Kommittéens åsigt, i sä hög grad bidraga till bibanors anläggande på enskild bekostnad, som om staten på ett eller annat sätt kunde åtaga sig anskaffandet och vidmakthållandet af den ifrågavarande vigtiga delen af en jernvägs tillbehör. Staten kan också, mot en afgift, som fullt betäcker omkostnaderna, för billigare pris ombesörja den materiel, som erfordras på en sidoeller bibana, på samma gång som större trygghet för olyckshändelser derigenom skall uppstå och rörelsen kunna med mera ordning och likformighet bedrifvas.
På enahanda grunder och då vanlig ersättning för åkdonens begagnande blifvit medgifvengför all den nya ordinarie postföring, som tillkommit efter 1829, anse sig Utskotten icke böra tillstyrka yrkandet om vagnpenningars erläggande i vidsträcktare mon, än redan är vordet medgifvet. Genom Kongl. Brefvet den 19 Febrnari 1812 stadgades, alt samtlige poslförarne skulle tillkomma betalning för så många hästar, som efter väglaget och andre omständigheter, till posternas behöriga förskaffande erfordrades; och torde, i anseende härtill, det i enahanda ämne nu väckta förslag icke påkalla någon vidare åtgärd å Rikets Ständers sida, utan böra förfalla. I afseende å rättigheten för de skjutsskyldige att erhålla väntnin^spenningar; så framställdes redan vid sista Riksdag yrkanden derom , men hvilka yrkanden afstyrktes, enär upplyst blifvit, att postförare redan i vissa fall vore berättigade att erhålla väntpenningar; och som dessutom, jemnlikt Öfver-Post-Directeurs-Embetets Circulaire den 28 Mars 1836, Postmästarne äro skyldige att tillhandahålla rum åt postförarne, under den tid, desse afbida postexpeditioner, samt Kongl. Brefvet den 3 December 1842 bestämmer för hvarje poststation, hvars postförare finnas besvärade med sådan väntning vid Post-Contoret, som ej kan undvikas, en viss årlig ersättning, i mon af häslantalet, till anskaffande af stallrum för postförarnes hästar, hvilken ersättning tillfaller postförvaltaren, om stallrummen af honom tillhandahållas, eller i annat fall postförarne sjelf - Statssamt Allm. Bcsv. och Ekon. Utsk. Uti., N:o 129.
Det har val legat och sliiinrat Iios mig ett gry till detta afveii förr, men det ar sjukdoinen, den brutna kroppskraften, som gifvit det grodd; ocli det ar de11 ofta återkommande tanken p3 döden, som gifver en sådan kraft därht, att det ibland känns rent af öfvervaldigande. pin. samt att kiiniia iitratta s&amp; litet för andra i viirlden. Som min &gt;nästa » galler naturligtvis i främsta rummet alla de som ägna sina krafter ht samma arbete som jag. J a g skulle vilja Bli välbehållen, klok och erfaren för att en gång vara de unga till någon nytta; jag menar de b unga i litteratiiren. Oss emellan sagdt ä r dct det jag strafvar för, ty livad ä r vii1 mitt eget lif! Nej, att glöiiima sig själf antingen för andra eller ett allvarligt arbete, det a r enligt min tro lifvets enda verkliga lycka. J a g vågar icke saga det där till andra, de skiille naturligtvis stäinpla det antingen som humbug eller sentimentalitet. Böjelsen att älska liar legat Iios både dig och mig. Hos dig tog den form af kärlek till en, den blef koncentrerad. Hos mig ar den fast vid ett t h g: konsten, och därifrån sprider den sig till en vänkrets, som blir stiirre så smkningoin, men Iivars kärna är och blir - gemensamnia intressen .för det jag a s k a r högt. Några bref frfin de sista Aren af Ernst Ahlgreois lif, diiri grundtonen, trots ryktbarhet och de framghgar författarinnain vunnit, är allt mera hopplös och dyster, skola meddelas P följande häfte. Ett lämrinnekemo Hvad man än må s e a om vår tid, o111 dess brist på entusiasm, dess ljumhet och liknöjdhet för stora idder, i ett a r samtidens intresse vaket soin aldrig tiliförene, och det är för allt som ligger inom den kristliga barmliärtighetens område.
— Jag inser visserligen att, “enligt hvad Lag-komitéen vidare anförer, “lagstiftaren måste fästa synnerlig uppmärksamhet på den vanheder, hvarmed en del brottsliga gerningar i allmänna “omdömet stämplas“; äfvensom jag icke bestrider lämpligheten och rättmätigheten deraf att “förlust eller inskränkning af vissa borgerliga företräden, rättigheter och förmåner, hvilka af statsinrättningen bero och derigenom bestämmas“, “förenas såsom påföljd med dessa brott. Jag anser detta fastmer så nödvändigt “för sjelfva statsinrättningen, som infört dessa företräden, rättigheter och förmå“ner, äfvensom för en mängd samhällsförhållanden, hvilka beträffa, icke brottslin“garnes, utan andre medborgares personer, att jag icke vill göra förlusten, såsom “straff ådömd, beroende af restitution genom nåd. Jag tror dock för min del icke “annat tillhöra strafflagen, än att bestämma, hvilka brott är o af den beskaffenhet, att “till sådana särskilda påföljder för g emin g smännen kan vara anledning. I de lagar “åter, hvilka närmare beträffa de ifrågaställda företrädena, rättigheterna och förmå“nema, äfvensom de öfriga förhållanden, der afseende å någons personlighet måste “göras, anser jag deremot böra på samma gång stagdas de sätt, hvarpå“ [så välj “för“verkande, som de, hvarpå förvärfvande, kan ega rum, och i sammanhang bestämmas, “så väl hvilka personer deraf må komma i åtnjutande, som hvilka derifrån böra vara “uteslutne; äfvensom, vid ordnande af hvarje personligt förhållande i öfrigt, jern“väl bör bestämmas den rubbning, det kan undergå i följd af någon ifrågavaran“des brottsliga gerningar.
Directionen kunna lemnäs j och då j g ä ena sidan ej för det Allmänna vill medgifva någon uppoffring till Fordringsägares förnöjande, är min mening å den andra, att de ckola tillgodonjuta all sin i Lag grundade tätt, hvarföre jag skulle hålla före, att Fordringsägaren vid Liqviden borde erhålla ett Bevis på den Summa, han ägt att fordra, för att 0105 år, eller efter fulländad Utredning, äfven möjligen kimna bekomma den ytterligare utdelning, hvar-. Ridd. 0, Ad. Fröt, IV. B. II. Afd. 25, 24. 178 Den 17 Martti, t. tu. till en å Fordringarne inträffande mindre förlust, än den förslagsvis påräknade, möjligen kunde gifva anledning. Hvad Götheborgs Discont vidkommer, delar jag med Utskottet den tankan , au den i likhet med de öfriga bör utredas, men tror försigtigheten bjuda, att vid Skuldernes betalande äfven beräkna någon rabatt, ehuru tillgångarne visa ett betydligt öfverskott j alltid med vilkor , att efter slutad Liqvide godtgöra Fordringsägaren all dess möjliga rätt y men då Förvaltningen af Götheborgs Discont visar ett så mycket fördelaktigare Utslag, än Götha Ca* nals och Malmö, synes det vara nog mycken stränghet, att med 6 procents Ränta vilja belasta Götheborgs Discontverk, för Barquensfordran af 2oo,ooo R:dr, å hvilken, efter alla anledningar, ingen förlust är att befara. Att dessa Disconlers Octroyer utan särskilt ersättning koni. ma att förfalla, synes med sjelfva sakens natur så öfverensstämmande, att något afseende å Actieägares anspråk emot Staten aldrig lärer kunna göras, då dessa ej Varit åtföljde af A* ctieägares förklaring, att de ägde förmåga och vilja, att sjelfVe till Fordringsägares och Allmänhetens förnöjande utreda sina Respective Bolags iråkade förlägenhet J men då ali Discont-rörelse, i följe deraf, genom Banquen komr mer att besörjas, uppstår fråga om närvarande ställning medgifver ett så våldsamt indragande
Jordmånen på Gottland är af den ypperligaste beskaffenhet, och med villkor jag nyss nämnde, skulle en dubbelt sä stor folkmängd som den närvar, derstädes kunna hafva sin bergning. Der finnes, mine Hrr, utom hvad jag nämnt om jordmånens goda beskaffenhet, tillfälle till stora odlingsföretag; emedan der finnes 53,000 tunnland s. k. myror af ypperligaste beskaffenhet och som aftappade skulle gifva de rikaste skördar. Jag bo ppas, alt SlatsUlsk., med ledning af de upplysningar det kan inhemta i detta ämne, från framlidne Direeteuren Steffens undersökningsoch afvägnings-handlingar, icke skall finna skäl alt afstyrka motionen. llemilterades till SlatsUtsk. Hr Munck af Rosenschöld, Nils Rudolph, uppläste följande (i motioner: 1. Sorn det isynnerhet med afseende på Sundska tullen, hvilken, ehuru förträffligt den genom våra commissarie!- sednast reglerades, nästan qvarstår lika trycka nde, skulle vara af stor vigt alt Höganäs blefve hamn; men jag hyser den åsigt, alt Staten bör ej inlåta sig uti något företag, som ej gäldar omkostnaderna tillbaka, så föreslår jag, att Höganäs stenkolsverk och jordägare mätte mot nöjaktig säkerhet beviljas ett lika stort 518 Den 2 5 Augu st i. riintefrilt lån, att inbetalas med 6 procent om året, som det capital, hvilket vid sednaste riksdag begärdes för hamnbyggnad derstädes, eller 70,000 r:dr b:co, alt dermed uppföra en nödocli fri-hamn, dä penningarne kunde, på sätt nyss sagdt blifvit, inbetalas genom de årliga hamnafgälderna, hvilka ej till något annat ändamål linge användas. Att hamnen skulle blifva mycket besökt af fartyg, hvilka behöfde haverera, är klart för en hvar, som vet huru dyrt detta är i Helsingör och Köpenhamn, der sådant vanligen af Sundet passerande fartyg verkslälles, och som känner, att Kullen har det bästa skeppseke i norden och utmärkt skickliga skeppstimmerman.