Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Eljest skulle skollärares nnsökningsrätt inskränkas inom samma trånga gränser sorn presternes. Den andra omständigheten är den, att nådår äga mm för klockare-enkor, på sätt Coust.Utskts ledamöter väl veta. Om pensioner meddelas, så böra väl nådåren upphöra, emedan de äro en nödhjelp, för brist på pension. Huru mycket skulle de icke skada en skola under 2 till 3 års afbrott och ombyte af lärare. Tjenstförrättarens antagande under nådåren tillhör enkan, hvadan hon köpslår, så vidt hon kan, med den som vill göra tjensten för bästa priset. Då får församlingen troligen icke den bästa, utan snarare den sämsta vicarien bland dem, som innehafva minimum af kunskaper. På sidan 18 säges: ’’Utsk:n få derföre tillstyrka, att hvart och ett barn, så väl af mansoro qvinnkön, inom skolålder, bör skolan begagna så länge och intilldess nedanstående minimum af kunskaper hunnit inhemtas." Derefter kommer förteckning på de särskildta kunskaps-ämnena. Jag tror, att detta minimum är alltför högt, särdeles för qvinnor. Att begära det hvarje torpareson eller dotter skall hafva dessa kunskaper, är alldeles för mycket; det har också Hr Ribbing, Bengt, redan anmärkt i sista plenum, och jag instämmer med honom. Men väl bör tillfälle att förvärfva dessa kunskaper i skolor, beredas åt en hvar, som vill deraf sig begagna. Deremot tror jag, att endast de 4 första punkterna, som innefattas under litt. a, b, c och d, nemi. att med lätthet läsa rent och väl Svenska språket innantill, så väl Latinsk sorn Svensk stil, skrifva, känna sin christendom, hvarvid jag önskade att man bestämdt utsatte catechesen, och slutligen att räkna qvatuor species , borde bibehållas. Detta kunskapsmått troi1 jag att allmogen sjelf anser nödigt att inhemta. Så länge man med detta minimum af kunskaper kan blifva både nämndeman och riksdagsman, torde det icke lyckas alt genom några tvångsåtgärder vilja drifva saken längre.
Vi minnas, hur mot slutet af förra århundradet den literära barometern bådade väderskiften och nya vindar blåste upp. Klassiciteten hade i händerna på Voltaires efterföljare förlorat lifvets värme och stelnat till en akademisk mannequin. Rococons en gång så ystra och skalkaktiga gudinna hade gått i grafven undan demagogerne för att invänta en tid, som åter värderar förfining och behagfullt skämt. Revolutionsliteraturen hade förbrukat all sin patos och alla sina recept utmynnande i efterbildning och upplösning. Då drömde redan i fängelset en ung svärmare, André Chénier, hvilken bar hellenens skönhetslängtan i sitt grekiska blod, om en skönhetens poesi, som ej går i sele framför nyttans lass. Sjelfve Rousseau, revolutionens Altmeister, hade rundt Europa frammanat en krets af lärjungar, hvilka drogo ut att söka naturen och sig sjelfva. Och så ingick det nya seklet med romantik och individualism, med Werther och Napoleon. Århundradet, som då tog vid, står nu i begrepp att vandra all verldens väg, och åter tycker man sig ana, att en ny kris snart skall bulta på dörren. Morgondagen, hvars utseende man trodde sig kunna förutsäga, motses mer än någonsin med ovisshet och undran. Under hela senare delen af vårt århundrade har literaturen arbetat sig fram mot hvardagslifsskildring, mot utsofrandet af all romantik, mot återgifvandet af den verklighet, som vi stundligen hafva för våra ögon. Till och med akademiskt och idealistiskt anlagda naturer hafva icke sällan ryckts med af denna strömning. Den i förstone så skonlöst förkättrade naturalismen har långsamt men energiskt eröfrat tidehvarfvet och frambragt en oöfverskådlig rad af mer eller mindre förtjenstfulla arbeten samt flere mästerverk. En ytlig iakttagare kan lätt komma till den felaktiga uppfattningen, att naturalismen än i dag beständigt ytterligare stadfäster sitt välde och vinner ny terräng. Går man emellertid förhållandena närmare in på lifvet, tror man sig finna många symptom, som tyda på en kommande revolt. Vi behöfva endast rikta vår uppmärksamhet på Paris, naturalismens stamsäte, för att få syn på dessa förebud.
Den nya smaken, den kristianska, har åt det biskopliga ämbetsrummet givit en prydlighet, värdig dess bestämmelse. Det upplyses av tvenne phari: skålformiga, på gjutna pelare vilande lampor, men det trånga fönstrets höjd över golvet ger det även vid lampskenet ett dystert utseende. Väggarna, målade med azurblått, äro genom meandrar och arabesker delade i fält, som innehålla vart sin kristliga symbol. Fisken, som i den fornkristna symbolikens minnesmärken sällan saknas, är målad i guld över dörrfältet.1 I de övriga fälten ser man Lammet med korset; evangelisternas tecken: Ängeln, Lejonet, Oxen och Örnen; andens Duva, försynens Öga, vaksamhetens Tupp, fasthetens Klippa, fridens Oljeblad, segerns Palm, uppståndelsens Fenix, med flera dels egna, dels från antiken hämtade symboler. I bakgrunden hänger en målning: Kristus som Orfeus, med frygisk mössa och lyra på armen, spelande, medan lejon och tigrar vila vid hans fot och brokiga fåglar lyssna i trädet, varunder han sitter. 1 På grekiska språket bildas ordet Fisk av begynnelsebokstäverna till de särskilda orden i formeln: Jesus Kristus Guds Son Frälsare. Under tavlan, på det med mosaik inlagda bordet, mot vilket Petros nu under samtalet med Krysanteus stöder sin knutna hand, står en i elfenben skuren bild: Kristus som ung herde i kort tunika, smekande det återfunna lammet. Tunikan är överhöljd med ädelstenar. Den unga konst, som alstrat dessa båda verk, är ännu bunden vid antika motiv; hennes hela egendomlighet ligger i teknikens råhet och grannlåtssträvandet. Orörd av en ny folkande är hon i själva verket ännu den gamla konsten, men i allra djupaste förfall. I motsatta ändan av salen står ett gyllene kors och i grannskapet av detta en för tillfället öppen kassakista. De båda vid arbetsbordet sittande prästerna läto icke störa sig i sina sysselsättningar. Tukten förbjöd dem att med ett ögonkast yppa sitt deltagande för samtalet, som hölls i en särdeles avmätt och kylig ton. Men deras öron voro spända, och de förlorade icke ett ord av vad de ville höra.
Myskens, vissa blommors, arsenikfärgens m. fl:s inkommensurabla och ovägbara atomer för luktorganet: —• icke heller de förnekas ändå till deras i vissa fall vådliga, ehuru af förståndet till den rnateriela dosens litenhet obestämbara inverkan på det fysiska lifvet. Ingen har det väl ock ännu fallit in att håna och till galenskaper förlöjliga dessa och så många andra, vår egen erfarenhets alldagliga sanningar. Men många sansade betraktare af ett slikt, emot homöopathien förd t och vetenskapen ovärdigt, stridssätt hafva ock derföre med goda skäl börjat tvifla, att sanningen så odeladt kan ligga på den gycklande och hånande sidan. Dylika »skäl och omständigheter» för ett afslag å motionen torde af ingen opartisk kunna gillas. 2:o. Den af Utskottet, för sitt afslag vidare anförda, »erinran om svårigheten för Rikets Ständer, att tillförlitligen bedöma denna fråga», är i min tanke icke alls ett skäl för motionens undertryckande, men desto mera för dess bifallande. Ty frågan om något omdöme öfver homöopathien, om och hvad den kan duga till i samhällets tjenst, är här icke alls hänskjuten till Rikets Ständers afgörande nu. Man söker icke heller nu, såsom Utskottet uttrycker sig, beviljandet af ett statsanslag »för understödjande)) af den homöopathiska kur-methoden. Detta nemligen —- både bedömandet och stats-underslödet — skulle väl blifva en sednare och framtida omsorg och fråga, sedan det försl visat sig, om homöopathiens, blott af några få den gamla methodens utöfvare hittills så ifrigt och envist bestridda, resultat genom den äskade kontrollerade pröfningen dock verkligen blefve offentligt konstaterade och bevittnade. Men saken gäller nu och tills vidare blott den föregående frågan, att erhålla Ständernas mellankomst, för att åt den både risade och prisade nya methodens sjuk behandlingssätt, Stats-Utskottets Utlåtande JVI 123 (Fortsättning).
Man har yttrat, att denna hembudsskyldighet bör oförändrad qvarstå, derföre att hyttelaget vore ett bolag; men jag kan ej heller erkänna denna anmärknis riktighet. Hyttelaget är visserligen ett bolag i afseende på byggnad och värmning af hyttan, mende kunna ingalunda anses vara gemensamma delägare i bolaget för bedrifvandet af sjelfva tillverkningen, ty en delägare i hyttan kan, Den 17 Maj. 25 om lian så vill, underlåta att tillverka tackjern. Han har ingen annan skyldighet än alt blott bygga och värma hyttan. Jag kan således ej se all de öfriga hyltedelägarne hafva någon rättighet till hans öfriga egendom eller skogsprodukter; och derföre anser jag ej heller alt de höra hafva rätt till hans skog om han förvandlar den till kol. De skulle ju då med lika skäl kunna säga, att de hade rätt lill hans öfriga skogsprodukter, hvarom dock ännu ej uppstått fråga. På den grund anser jag denna hembudsskyldighet böra bortgå, enär den ingalunda skyddar skogen. Jag anhåller således äfven om bifall till betänk. Hr von Engeström: Bland de skäl jag hört angifvas för afslag af betänk, är det synnerligen ett, som jag fästat mig vid, såsom det under andra omständigheter mest talande, nemi. alt man ej bör allt för hastigt ändra nyss utkomna författningar. Jag skulle visserligen anse detta skäl vara af vigt, om denna författning, tillkommen sedan R. St. 1841 bade begärt en bell annan författning, hade på något sätt kunnat skydda skogarne; men då bergsmanshemmanen befinna sig genom den sednast utkomna författningen vida hårdare behandlade, än genom den föreg:de, så synes mig detta skäl för afslag böra försvinna. Jag säger att denna författning är hårdare än den föreg:de, och litel hvar af Hrr bruksägare lära kunna vitsorda att den är det till den grad, att den ej kunnat eflerlefvas; och äfven Frih. Cederström, som strider emot betänk., lärer nogsamt lika med mig kunna intyga, att denna författning ej efterlefves hvarken i Wermland eller hvar helst annorstädes Frih:n sett den tillämpad. Det är i detta förhållande jag finnér det största skäl, att söka vinna en förändring.
Utsk. tillstyrkte detta förslag, och 3 Stånd gillade Utsk:s 343 Deu 18 December e. m. åsigt; men R. o. Ad. gjorde dervid anmSrkntr såsom dess gemensamma tanke, åsyftande en förändrad redaction, och Utsk. svarade, sedan det utredt sjelfva saken: "Utsk. vågar "förmoda, att R. o. Ad., i betraktande häraf, täckes foga "sig efter de öfriga Stånden, hvilka utan anmärkn. godkänt "den föreslagna redactionen. Skulle emedlertid R. o. Ad. "icke pröfva skäligt att med dem instämma, utbeder sig "Utsk. derom benäget svar, för att kunna de sålunda "oförenliga skiljaktig heter na, till behandling "enl. 56 § Reg.F., hos samtliga RiksSt:n an"mäla. ” Så tydde och tillämpade Constit.Utsk. grundlagen på den tiden. Utsk. hade då ännu icke fått aning om den mynS dighet, hvaraf det nu velat sätta sig i besittning. Delta var en bokstaflig tillämpning; men jag medgifver, att den icke var riktig efter andan. Också har man nu gått ifrån detta lillämpningssätt. När man finner sig icke kunna antaga Konungens propos. i grundlagsfrågor oförändrad, afslas den, och man afvaktar en annan propos. från Konungen, hvari de nödiga förändringarna blifvit iakttagna; och likasom man deruti har låtit andan gälla framför bokstafven, borde Constit.Utsk. äfven nu göra detsamma. Dessutom gifves det i grundlagen flera andra fall, hvaruti man genom en ordagrann tillämpning af bokstafslydelsen skulle komma till de största orimligheter. Sålunda skulle man t. ex. kunna af 27 § Riksd.Ordn. bevisa, alt Konungen borde personligen infinna sig i StatsUtsk. för att aflemna sin nådiga prcpos:n, angrde statsverkets tillstånd och behof. Der står nemi., att Konungen äger att aflemna den på rikssalen eller ock omedelbarligen till StatsUtsk., då deremot alla andra propostr skola tillställas Stånden genom Hofcancelleren.
Biskops-lönereglerings-fondens årliga inkomster må ej till annat än här uppgifna ändamål disponeras, hvaremot å densamma uppkommande behållningar må af Kongl. Maj:t användas till sådana utgifter, som af denna lönereglering kunna blifva en nödvändig följd eller tjena till dess fortskyndande. De till Ecklesiastik-departementet inkomna uppgifter angående Biskoparnes löneinkomster samt öfriga till ärendet börande handlingar skola tillhandahållas det .Rikets Ständers Utskott, som med frågan kommer att taga befattning; och Kongl. Majit förblifver Rikets Ständer med ali Kongl, nåd och ynnest städse välbevågen. Datum ut supra. (AHL Henn i ng Ilam i Iton. 8 Kongl. Maj:ts Nåd. Proposition N:o 63. Utdrag af Protokollet öfoer Ecklesiastik-Ärenden, hållet inför Hans Majit Konungen i Stats-Rådet å Stockholms Slott den 16 December 1859. Närvarande: Hans Excellens, Herr Justitie-Stats-Ministern, Friherre de Geer, Hans Excellens, Herr Stats-Ministern för Utrikes Ärendena, Friherre Manderström, Stat s-råden: Wallensteen, Gripenstedt, Almqvist, Herr Grefve Hamilton, Lagerstråle, Björnstjerna och Malmsten. 3:o. Föredraganden Herr Departements-chefen anförde: ”1 underdånig skrifvelse deu 18 Mars 1857 hafva Rikets Ständer, — sorn ”ansett Biskoparne i allmänhet vara så högt aflönade, att, om deras samtliga lönetillgångar sammanläggas och deraf sedermera tilldelas hvarje Biskop ett belopp, svarande mot den aflöning andra Embetsman af jemförlig värdighet åtnjuta, ett betydligt öfverskott derefter skall uppkomma, att användas för andra angelägna ändamål,” — hos Kongl. Majit i underdånighet anhållit, att, sedan fullständig undersökning egt rum, till utrönande af Erke-biskopens och Biskoparnes samtliga löneförmåner, Kongl.
Äfven jag skulle kunna simplifiera mitt förslag, men får för öfrigt förklara, att jag ej har något emot en simplifiering af Frih. Boyes, helst jag, då här blifvit taladt 0111 hetsjagt och en ny sådan i anledning afFrih. Bnves begäran skulle kunna uppstå, önskar, att förslaget må blifva så simpelt som möjligt, på det man desto lättare må veta, hvar man kan få rätt på villebrådet. Hr Hjärne, Harald: Jag hoppas, att Frih. Boye Utan svårighet skall samtycka till att afstå från vidare fullföljd af sitt förslag, om han besinnar, att propos. derå står i rak strid mod Frihts såväl i går som i dag afgifria protest. Frih. Boye, Ludv.: Den siste talaren har förblandat sak och form. Hvad den sednare angår, har jag redan yttrat, att jag anser propos. på Utsk:s inemor. hafva bort föregå, och dermed tror jag mig hafva gifvit åt formen allt, hvad jag är skyldig, I öfrigt anhåller jag, att R. o, Ad. måtte fästa afseende på den himmelsvida skillnaden emellan att begära propos. på ett förslag, innan man ännu blifvit vägrad att få den gritndlagsenliga proposrn på Utskts betänk. eller efteråt. Jag tror icke, att det är jag, som här trädt grundlagen för nära. Gr. Posse, Arv.: Jag var icke tillstädes, då discussionen förklarades fulländad; roen jag tager för afgjordt, att propos. derom blifvit framställd, och om så skelt, synes mig ingen alldring kunna äga rum i de under discussionen afgifna förslagen, hvadan jag afstyrker allt afseende å det förslag, Frih. Boye sedermera ingifvit.
Under förra delen af vintern vattnas helst om morgnarne, längre fram på våren om aftnarne. Vattnet, som begagnas, bör, såvidt möjligt, vara af samma temperatur som värmen i rummet, hvarest växterna stå, till och med några grader varmare. Särdeles fördelaktigt är att vid vattning af palmer, ormbunkar, dracsenor och en del andra varmhusväxter nyttja vatten af 2 5 ä 3 0 graders temperatur. Till de mera kinkiga i afseende på vattningen höra kakteerna, hvilka under vintern måste vattnas med den största försiktighet. Under mulna dagar få de ej alls vattnas, utan bör därmed uppskjutas, tills soliga dagar inträffa. Många kunna under denna tid lefva utan vatten i månader, och hellre må man låta dem lida af brist än öfverfiöd på vatten. Ljungväxter och ormbunkar böra äfven under denna tid hållas vid någorlunda jämn fuktighet; fä de blott en gång för starkt uttorka, äro de så godt som förlorade. Rotknölar af Begonia, Canna, Funkia, Gloxinia, m. fl., som under denna tid befinna sig i hvila, få ej alls vattnas. Lökar af Liliumarter blott helt litet någon gång vid kanten af krukan, då jorden blir allt för torr. Då dessa om våren på nytt börja växa, måste vid vattningen iakttagas mycken försiktighet, ty af för mycken fuktighet ruttna de lätt i jorden, innan nya rötter och stjälkar vuxit fram. Att med en s. k. rafraichisseur emellanåt öfverspruta växterna i de varma rummen med rent, kylslaget vatten för att i någon mån tillföra dem den fuktighet i atmosferen, som är så välgörande för dem, är af mycket gagn; särdeles torde detta vara att rekommendera för de rum, hvarest nödig värme åstadkommes medels kaminer, enär luften där mera än eljes blir torr och ohelsosam för växterna. Sprutningen verkställes under den mörkaste tiden af vintern endast under klara dagar före soluppgången, längre fram på våren morgon och afton, alltid före soluppgången, så länge växterna ej äro beskuggade, för att undvika brandfläckar på bladen. Växter, stående i kalla rum, få ej sprutas; luften måste där hållas så torr som möjligt för att förekomma mögel och röta.
Förordningar gilna föreskrifter om sär skilda taxeringsgrunder lör afgilter lill särskilda företag, torde det vara öfverflödigt och måhända missledande alt i denna § endast i afseende på folkskole-algiften hänvisa lill hvad derom finnes särskildt stadgadt, hvadan ock paragrafen, med uteslutande af dess 3:dje morn., för öfrigt lärer höra hafva denna lydelse: De algifter, om hvilka Kyrkostämma beslutar, skola, utom i de fall, hvarom § 3 handlar, utgå efter den för rösträtt i Kyrkostämma bestämda grund. I fråga om de algifter och personliga Ijenstbarheter, hvilka enligt gällande förordningar åligga medlemmar af en kyrkolorsamiing, oaktadt de i Kyrkostämma icke ega rösträtt, gör denna förordning icke ändring. § 44. Då § 2 bland ärenden, som tillhöra Kyrkostämmas handläggning, i mom. 11 äfven upplager prestval och klagan öfver sådana valförrättningar således enligt 44 §:s ordalydelse synes böra fullföljas hos Konungens befallningshafvande inom Tretio dagar efter det öfverklagade beslutets kungörande, men Rikets Ständer hvarken i afseende på forum för sådana måls fullföljd eller i afseende på besvärstiden anser någon ändring geuom denna Förordning böra göras i hvad gällande Prestvals-stadga i nämnda hänseenden föreskri I ver, torde vid slutet af förevarande §:s mom. 1 böra tilläggas en ny punkt så lydande: I afseende på besvär öfver prestval gälle hvad derom särskildt stadgadt är. Ofver det i nåder meddelade förslaget till Förordning om Landsting komma Rikets Ständer alt särskildt i underdånighet sig yttra. Rikets Ständer framhärda etc. Stockholm den 26 Oktober 1860. 32 Expeditions-Utskottets Förslag till underd. Skrifvelse J\' Uppläst och godkändl hos Ridd. och Adeln den 27 Okt. 1860.
Prot. 1844. 7 Sami, 1 Afd., 7 Haft. 2 JO Lag-Utskottets Betänkande N.-o 18. på anförda skäl grundade, råd, utgången, utan deras förvållande , blif ver olycklig, och det åsyftade goda ändamålet icke vinnes. § t Försöker någon Stats-Råds ledamot , under den tid, då Regeringen, enligt 3g, fo, 41, 42 och 43 >§'<§ af Regeringsformen, föres af Stats-Rådet, att väldsammeligen öfverändakasta regeringssättet, sådant det genom Rikets Grundlagar antaget är, eller med råd eller gerning medverkar till lagstridigt kullkastande af någon Rikets Grundlag, eller tillstyrker någon Stats Råds ledamot, när Regerigen icke af Stats-Rådet föres, sådant lagstridigt steg, eller underlåter att deremot göra föreställning, enär han finner sådant å färde vara, eller uppsåtligt och bevisligen fördöljer någon omständighet, som kunnat sådant steg förekomma, straffes såsom Piikets förrädare och miste lif, ära och gods. Ehvad Regeringen föres af Stats-Rådet eller icke, vare till samma straff skyldig den ledamot af Stats-Rådet, hvilken genom tillstyrkande eller underlåtenhet att föreställning göra, när han finner sådant å färde vara, eller, genom uppsåtligt och bevisligt fördöljande af någon upplysning, befrämjar eller vållar sådant lagstridigt steg, som, enligt 110 S af Regeringsformen, såsom förräderi anses bör. § 2. Underlåter Stäts-Rådet den ovillkorliga pligt att, i de fall, gi, g2, g3 och g4 Regerings formen utstaka, till deruti foreskrifne tider Rikets Ständer till allmän Riksdag kalla, eller skulle en eller flere Stats Rådets ledamöter sådan kallelse afstyrka, eller Piikets Ständers sammankomst till lagtima Riksdag å den tid, de utsatt, förhindra söka, skola den eller de brottslig mista embetet samt vara ovärdige att vidare nyttjas i Piikets tjenst.
Bristfälligheter och oriktigheter förekomme uti 13 §, 14 § 2 morn., 18 och 19 §§, 26 § 5 mom. och 27 § samt att gränsen för Kongl. Maj:ts Befall - 8 Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Betänkande N:o 70. ningshafvandes embetsbestyr blifvit utsträckt längre, än ske bordt och med andra gällande författningar vore öfverensstämmande, genom, bland annat, stadgandet i 8 § angående Kongl. Majits Befallningshafvandes befattning med hänseende till religionens helgd och allmänna gudsljenstens upprätthållande; varande, på grund af sålunda gjorda anmärkningar, af Herr Dalman yrkadt, alt Utskottet måtte, jemte det de af motionären bestämdt föreslagne förändringar särskildt pröfvades, till granskning företaga Instruktionen i dess helhet samt antingen löreslå de ytterligare förändringar uti Instruktionens innehåll, uppställning och redaktion, Utskottet må finna nödiga, eller ock tillstyrka Rikets Ständer att hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla om utfärdande af ny Instruktion för Landshöfdingarne, med iakttagande af de erinringar. Rikets Ständer i underdånighet framställde; och har åter Herr Ekholm tillstyrkt, att Rikets Ständer måtte, med anmälan af' det utaf honom afgifna förslag till ändring i 66 §, tillika hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, alt Instruktionen måtte omarbetas till öfverensstämmelse med andra gällande författningar. Den anmärkning, som i främsta rummet och såsom vigtigast blifvit framställd, rörer stadgandet uti 66 § att, då der omförmälde tjenstemän beträdas med fel eller förbrytelser af uppgifven beskaffenhet, samt derför ställas under åtal inför vederbörlig domstol, Konungens Befallningshafvande eger att, ”i händelse omständigheterna det påkalla”, emellertid skilja den tilltalade ifrån tjenstens utöfning. Uti 1734 års
Hvem väntar sig af denne hjelte, att han till Stockholm bjöd införskrifva – till och med en ”tropp franska komedianter”? eller, att han under sina polska fälttåg lät uppföras Molières lustspel? Hvem ville ej gerna höra, huru han, på Carlsdagen 1701 i vinterqvarteret vid Lais, fägnas af Stenbock med en heroisk Opera6; eller, under de sömnlösa nätterna näst före Pultava-slaget, låter sin gamle taffeltäckare berätta sig romaner, kämpa-äfventyr, ja féiska barnsagor; eller lyssnar i Turkiet, förtjust, till Racines Mithridate, men slungar Boileau, sönderrifven, i väggen, för ett glopord om Alexander; eller brefvexlar, med Tessin och andra, än om förslag och ritningar i byggnads-ämnen, än om inrättandet af en VetenskapsAkademi m. m.; eller, efter sin hemkomst, mellan täta samtal med Rydelius, Swedenborg och Polhem, läser med stor uppmärksamhet Svedbergs Schibboleth och med hjertligt bifallslöje Triewalds satirer; eller från Lunds bibliothek lånar ”Pfeifferi Anti-melancholia”, under det hans omgifvande kämpar7 låna sagorna om Thorsten Vikingsson, om Götrik och Rolf, o. s. v. Men vi må hoppas, att den dag ej står fjerran, då en af våra yppersta häfdforskare, egnande en gärd af skyldig rättvisa både åt Hjelten och hans Görtz, framställer honom äfven från denna sida i sann dager. Man har mellertid påstått, att för Sveriges poesi voro hans egenskaper och öden alldeles ofruktbara. Han besöngs, heter det, endast af släta rimmare. Freses och Gyllenborgarnes qväden torde intyga motsatsen. Och för hvilken, som har i bröstet ett svenskt hjerta, bör den herrliga visan om Malcom Sinclair vara obekant? Den sistnämnda bringar oss åter i beröring med en omständighet, hvars fullständigare uppdagande, som här icke kan medhinnas, engång skall sprida ett nytt ljus öfver Svenska Poesiens värde och häfder.