Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Grefwe k»lken> derK, lVl siker, Ls^Ailler hos HkNNkS Kongl. Höghet Princetzan; och I Oeconomieoch Beswäks-Utstottet Friherre ldöbler, /^nclers hollan, Vice-kresiclent. Herd 646 Den 9 Junis. Herr von 3ri-o^irc,b, Henning -Xclolf, utbad sig at ehuru Lag Utffottct ej ännu kunnat begynna sina sammanträden, fa upläsa et Oic-trimen, hwilkct han trodde likafullt kunna erhålla Ridderskapct och Adelns komiss at af Lag Utftottet uptagas och pröfwas. Det lydde som följer: Med all den fullkomlighet roar Lag 1734 syntes aga och det wcrkliga warde den annu äger, sa wisar den likwäl flere brister eller olägenheter, af hwilka en del kansse wore betänkligt at alldeles undanrödja; men deremot nödigt och en välgerning för menffiigheten, at mildra eller öpna någon utwag, hwarigenom, wid ömande händelser följderne kunna förerommas, och hwarti! intet angenämare mede! för Lagstiftaren synes kunna nyttjas, än utlemna Konungens Näd en oklandrad rättighet at hjelpa den behöfwande och nrildra den lidandes olycksöden En rättighet , kärst af alla för en öm Konungs bjerta ceh ljuf för cl Samhälles Ledamöter, hwilka böra wara bundne ef en Lags stundom härdare föreskrifter: Jag b. r wåge t säga härdare, sä wida förnuftslaran ffäliaön antagit at twänne fullkomligt lika ting icke finnas i naturen, och följaktligen företer sig i alla handlingar mer eller mindre olika tilfulliaa omständigheter, som Dock sällan kunna göra någon rubbning i Lagens flinthärda tillämpning; men -verka ansenligt och understundom blödande för deit moraliffa bedömningen.
Denna astönings otillräcklighet i jemförelse med göromälens mängd och wigt BekjeningenS ringa antal, föranläk Krigs-Bcsälet till den föreställning om nödwändiqhcten af förbättring i wederbörandes wilker med anhållan akk wederbörande för de framflutna arén skulle lä e>» skälig ersätt» ning för sitt lidande och framgent njuta »agon förmän of LZrwaiidli,rgen. Wid 1770 ärs Niksdag anfäg Seneta-Utfkot» tet, Löneförbättringen ej längre böra upjkjutas, medgiswande derjemte billigheten deraf, att de som innehade Lön af werkeliqen indekdla räntor, borde njuta hela deras fnlla fArwandking kill godo helst det more oförnekeligk, att Boställs Werkcrs inkomster ökades i samma mohn som förwandlingcn af Räntorne stiger; Men Secreta Utskottet, som ä ena sivan fann WerketS dä warande omständigheter icke medgiswa be» wiljandet af en förmän hwarigrnom ContoirelS aflöning skulle bliswit bragk till fullkomlig likhet med In» dcldta Löner och följagt'ligell bestämd till mgäende efter'Reservehemmant räntornas sörhöjningsgrnnd, och ä ' ' ' deri Dm 12 December. 7:9 den andra ansag sig ej böra lemna de arbetande utan a>! upmuiuran och utsigt till framlida iergning, föreslog, i stället för hwad Utstottct sann billigk men ej kunde tillstyrka, den Mliga jemkning, att mom ersättning till Kammereraren för den framflutna riden, han 06) betjeningen matte ifrån 1770 ärs början allt framgent i proportion af deras lön, tillgodo njuta hälften af Restrve-medlens förhöjning esree Markegängen, såsom nämligen emot deras arbete fwarande understöd, i hwilket allt Kongl, Maflk behagade i Näder gilla och fastställa.
Ständer inkomma med utlåtande rörande de ändringar i Regerings-Formen och Riksdags-Ordningen, hvilka i öfrigt dels blifva en nödvändig följd af den här föreslagna Val-lagens antagande, dels fordras för att verkliggöra den organisation af folk-representationen, som våra inre och yttre förhållanden, enligt Utskottets tanka, fordra och att bringa nämnde Grundlagar i sin helhet lili öfverensstämmelse med samma organisation, erkänner och anmärker uttryckligen, att närvarande Utlåtande icke, utan i sammanhang med det, som Utskottet sålunda ämnar ytterligare afgifva, kan föranleda någon afgörande åtgärd; men har icke ansett sig, af denna anledning, böra underlåta att, så skyndsamt som möjligt, sätta Riksens Ständer i tillfälle att åt det här framlagde förslaget till Val-lag, i förening med de öfriga här uppställda grundsatser, egna den tid och uppmärksamhet, som deras öfriga göromål lemna lediga. Utskottet har så mycket heldre så förfarit, som Utskottet verkligen anser representant-valens inflytelse på folk-representationens caracter så afgörande, alt den val kan jemföras med den, som uppfostran utöfvar på bildningen af den enskilda menniskans. Utskottet vill genom detta yttrande alldeles ieke hafva best rid t eller satt i fråga nyttan och nödvändigheten af lagar, för att försäkra sig om fortfarandet af den redan bildade folk-representationens vilja och förmåga alt värdigt uppfylla sitt kall. Det har tvertom i det föregående sjelft erkänt upphäfvandet af representationens fyrdelning, såsom vårt för ögonblicket första behof. Men likasom de växande och kommande slägtens uppfostran icke upphör att utföra det vigtigasle ständiga föremålet för hvarje folks uppmärk - Conslitutions-Utskottets Memoria’, N\o 38.
Man-har förmodat, att emedan nu varande Dykerioch BergningsCompagnie af Inrättningen skördat en betydlig vinst, skulle dess öfvertagande af Staten äfven tillskynda det allmänna en sadan. Jag kan ej dela denna mening, utan befarar tvärtom en betydlig förlust för Staten, i händelse den skulle öfvertaga nu varande DykerieGompagniets hela betjening, som lärer utgöra öfver 1100 mer eller mindre aflönta personer. Man kan lätt föreställa sig, hvilken kostnad de skulle åstadkomma, antingen de fingo löner på Stat, eller tillfälliga arfvoden. Man har åberopat 60 §, RegeringsFormen 9 såsom ett hinder för Bolagets förlängande efter octroyens slut. JSJen orden lyda sålunda; Den 31 Öctober e, m' 613 3,£j eller må Konungen Statens Inkomster ”förpakta , eller till vinning för sig och Kronan, ”eller en»kilte personer och corporationer, några ”monopolier fastställa.” Här är nu icke fråga otu bortförpaktandet af någon Statsinkomst, eller att skaffa vinst åt enskildta actieägare j utan blott att för minsta möjliga afgifter bereda räddning ät förolyckadt gods. Kan det ske utan kostnad för Staten, och med ringare afgifter för enskilte, så är det ju förmonligt å bägge sidor? Utan någon fördel för DykeriBolaget kan det naturligtvis icke ske, emedan dess Ledamöter icke åtaga sig besväret för intet. Det har ytterligare blifvit sagdt, att det voä re nyttigt, om Verket öfverlemnades åt flera finå Bolag. Mig synes det vara tvärtom, och att Utskotten hafva rätt; ty då Bolaget omfattar he-l la Rikets kuster, böra delägarne kunna påräkna, vinst å det ena stället, när förlust drabbar dem å det andra , och således kunna upprätthålla sig med mindre inkomst procent, såsom förhållandet plägar vara med all större rörelse.
Det finnes socknar på Gottland, enligt hvad vi hört omförmälas, sora hafva icke mer än 5 mantal. De skulle då komma att betala 3 tunnor på mantalet. Manne icke detta är alltför drygt. Det finnes i Skåne flera fasta skolor inom samma församling. K. M:s propos. uppgifver, att inom 433 församlingar i Skåne finnas 47^ fasta skolor och skolbus. Med ett ord, det visas att antalet af skolor är större än antalet af församlin - Den 10 Februari e. m. *79 gar. Jag påminner mig, sedan min utöfning af statssecreterare-embetet, en församling i Skåne, hvarest funnos 3 fasta skolor. En kyrkoherde från Skåne sade mig i går, att han kände en, der det funnes 4- Låtom oss nu tänka oss 4 gånger 16, d. ä. 64 tunnor spanmål för skollärares aflöning inom en församling. Huru är det möjligt alt detta kan, utan stort missnöje, af allmogen utgöras? Man skall vid dylika beslut något underrätta sig om hvad som i andra länder betalas. En skollärare, som fö il idet år reste på fasta landel i Europa, för att se folkskolor i andra länder, har sagt mig, att lönerna i Preussen gå ned ända till ro Preussiska thuler för en skollärare i förening med det Iilla boställe de hafva. Om detta sker i ett land förmögnare an vårt, är det då skäl att här göra alla löner så höga, som man föreslagit? Man har talat om att inhyra barnen i kyrkobyarna, eller der skolan finnes. Skola nu socknens innevånare, utom de dryga lönerna till läraren, jemväl betala för barnens inhyrande i en kyrkoby, så. linner man huru dryg kostnaden blir för denna undervisning. Man har sagt, att lärare i en omflyttande skola icke .hade bildning nog för att verkligen vara skollärare. Jag bestrider detta påstående.
Jag har sjelf varit i tilllfälle att erfara de invändningar, som af utländske handlande göras, när fråga uppstår om hypoteks-föreningarnes underhandlingar i låneväg. Den utländske kapitalisten äskar en fullständig utredning om hypoteks-föreningars och andra inrättningars ställning och således om man vill tillförsäkra ifrågavar. inrättningar kredit hos utländningen, måste man också medgifva deni kreditivrält hos statsbanken. Det är under denna synpunkt, jag anser det vara af vigt att hypoteks-föreningarne må få bibehålla den kreditivrält, de hittills åtnjutit, emedau eljest kunde så utom som inom landet uppstå ett för inrättningarnes bestånd farligt misstroende och under hvilka förhållanden som helst, är del skadligt att hvad R. St. en gång gifvit hypoteks-föreningarne nu skulle dem fråntagas. Någon särskild aniedn. finnes mig veterligen ej heller dertill. Det är nr dessa och flere andra här redan anförde skäl, som jag anser det vara klokt och billigt att låta den ifrågakomne kreditivrätlen få fortfara. Beträffande åter kreditivrälten till associationer för spanmåls belåning, så är det en sanning alt denna rätt hittills icke varit begagnad hvarken af privatbanker eller andra associationer. Men härvid böra likväl de omständigheter tagas i betraktande, hvilka hittills lagt hinder i vägen för bildandet af dylika inrättningar. Flere svårigheter hafva derföre mött, utom de i sakens natur liggande, bland andra förnämligast deruti som af den föreg:de tala ren blifvit omnämnt, nemi. de höga sädesprisen under de sednare åren. Pä grund af öfrige af honom anförde skäl, anser äfven jag mig böra tillstyrka fortfarandet af den hittills för merberörde associationer medgifna kreditivrätt. Hr von Troil, Emil: En värd talare har yttrat att han väl insåge det hypoteks-föreningar uppdrifva jordvärdet, men att han deremot icke kunde begripa huru det kunde sägas att de Den 19 April c. m. 221 voro af någon nytta för sjelfva jordbruket.
Om det nu är sant, som ryktet förmäler, att kavaljererna den gången hade mer sand än järn på pråmarna, om det är sant, att de oupphörligen buro upp och ned samma stänger till vågen vid Kanikenäset, tills de många hundra skeppunden voro uppvägda; om det är sant, att allt detta kunde gå för sig, därför att vågmästaren och hans folk blefvo så väl trakterade ur de från Ekeby medförda matsäckskorgarna och kantinerna, så kan man veta, att de måste vara muntra på järnpråmarna. Hvem kan veta detta nu? Men om så varit, så är det visst, att Gösta Berling ej kunde ha tid att sörja. Af äfventyrets och farans glädje visste han dock intet. Så fort han vågade, sjönk han samman i förtviflan. »O, Ekeby, du min längtans land,» ropade han då till sig själf, »må din ära stråla!» Så snart kavaljererna fått vågmästarens kvitto, lastade de sitt järn på en Vänerskuta. Det var annars vanligt, att yrkesskeppare besörjde farten ned till Göteborg, och Värmlandsbruken hade i allmänhet intet mer bekymmer för sitt järn, då de fått vågmästarens kvitto på, att leveransen var fullgjord. Men kavaljererna ville ej göra sin sak till hälften, de skulle följa järnet ända till Göteborg. På vägen dit mötte dem olyckan. Storm bröt ut på natten, skutan blef redlös, dref mot ett ref och sjönk med hela sin dyrbara last. Valthorn och kortlekar och otömda vinbuteljer gingo då till botten. Men om man såg saken rätt, hvad gjorde det, att järnet var förloradt? Ekeby ära var dock räddad. Järnet hade blifvit uppvägdt vid järnvågen på Kanikenäset. Och om än majoren måste sätta sig ned och i ett sträft bref underrätta grosshandlarna därnere i den stora staden om, att han ej ville ha deras pengar, eftersom de ej fått hans järn, så gjorde det ej heller något. Ekeby var så rikt, och dess ära var räddad. Men om hamnar och slussar, om grufvor och milor, om skutor och pråmar börja hviska underliga ting?
L:st 1. —; O. Valley 2. —; T. 1. —; L. 1. —; Thm 1. —; K. N. 2. —; P. J. H. 1. —; G. B; n 0.50; S. K. L - n 1. —; Em. B. T. 2. —; J. k. -; - m. -; H. 2. —; K. 2. —; P. E. 10. —; O. L. K. ; O. S. 2 —. ; Juris 10. —; V. H. 1. —; J. S. 2 —. ; O. Z:n 1. -; Sch. 2. —; K. Lg. 1. —; J. E. J. och C. A — n 1. —; E. Ö:n 1. —; F. J. -; E. P. Ld. ; Hdn 3. —; Ed. 1. —; Es. Ad. ; T. S. 2. —; K. S. 1 —. ; E. E. E. -; H. -; S:d 1. -; H. Bm. 1. —; E. G. J. E. 1. —; V n 1. —; E. E. 1. —; G. E. 1. —; E. A. ; E. Arn 2.-; S.O. ; W:m B. -; B. K. 1. —; Fr. Wqst 1. A. ; E. F. X. -; O. B. B. 1. —; A. G. 10. —; Kc. In. -; W:r Lr 2 —. ; E. J. ; Från » barn i Storvik » insändt af M Nygren 17.15; 3 flickor 3. —; J. G. B. ; Fröken K. Sjögren 5. —; G. I:r 10. —; N. Kr. 5. —; B. H. ; W. 1. -; H. O. 2 —; Jo. 1. —; Chr. ; H. Ndt. ; K. S. 10.-; N. B.
— I den Kongl. Propos. är uptagit för Sekreteraren 2,000 Rdr Ernt, men StatsUtsk. har föreslagit högre eller 2,500 Rdr Rint, samt helt och hållet förbisett Ombudsmannen, hvarföre jag vågar för Ombudsmannen yrka lika löneförhöjning, som blifvit Sekreteraren och Kamreraren beviljad, så att lönen för Ombudsman äfven bl ifver 2,500 Kdr Erot. — Det har visserligen blifvit af en eller annan sagdt att Ombudsmannens sportler öfverstiga hans lön. Det sanna är, att de utgöra 18 Rdr Rmt årligen, och ej ett öre mer eller mindre.— Afven har det blifvit sagt mig, af en aktningsvärd ledamot i StatsUtsk att Ombudsmannen icke behöfves, utan kunde indragas, — nå väl! indrag då denna tjenst, om den icke behöfves, och det skall då blifva en besparing för Staten — men jag är då äfven öfvertvgad om, att icke K. M. skall sätta nuv:de Ombudsman, efter sina många och utmärkta tjensteår, på svältkur, utan att han, — som med ihärdighet och nit egnat bela sin verksamhet på en trägen och mödosam tjenstebana, antingen skall erhålla sin lön i pension, då han såsom Medecine Doktor, kan använda sin verksamhet på annat håll, eller i den händelse han skall fortfara i sina lika trägna göromål, måtte, så länge han qvarstår, åtminstone erhålla en lön af 2,500 Rdr Rmt, i likhet med hvad nu är för Sekreteraren och Kamreraren föreslagit, hvilket jag fortfarande påyrkar och anhåller derpå om propos. De härefter, först till bifall å Utslcs förev:de förslag och sedan till bifall derå med den förändring att aflöningen för SundhetsColhii Ombudsman bestämdes till 2,500 Rdr Rmt, framstälde propos:ne besvarades med blandade Ja och Nej; hvarpå sedan förstnämnde propos. blifvit förnyad och åter besvarad med Ja och Nej, Hr Frih. o. Ordf-.den förklarade det han ansåg
Men uti Utskottet hade val, innan ett så vigtigt tillstyrkande skedde, beräkningar bordt företes, såsom försök åtminstone, att ådagalägga alt ett lyckligare förhållande skulle kunna förväntas. Sådant har dock ej skett. På lösliga förhoppningar bygger man tillstyrkandet af en ansvarighet på 10 millioner. Garantien är ett förklädt Statslån; med den skilnad, att vid ett statslån är utgiften klart och bestämdt uppgifven, och kan således noga afvägas mot behofvet; men vid en utan beräkningar lemnad garanti ligger osäkerheten uti den vågskål, mot hvilken folkets penningar vägas. Utskottet har sett mycket vackra ritningar samt summariska uppgifter på kostnaderne för jernvägsanläggningen till Köping. Men det har icke sett någon vederbörligen granskad beräkning af verkligen behöfliga kostnaden för ifrågavarande arbete och känner således icke, huruvida den uppgifna anläggningskostnaden af 3 millioner kan innebära någon öfverdrift, som till anläggarens förmån ökar statsgarantiens belopp utöfver behofvet. Deremot känner Utskottet och har genom votering beslutat tillstyrka amorterings-procentens utgående uti 40 år, ehuruväl hela det af anläggaren förskjutna kapital amorteras på mindre än 58 år. Jag anser denna hushållning med statsmedel origtig; och mycket origtigt att icke för R. S. omnämna orsakerne dertill, att amorteringen af ett kapital skall fortgå, fastän kapitalet är betaldt. Kan Kongl. Maj:t stadfästa ett beslut af denna utsträckning? Det torde vara förlåtligt om tvifvel uppstå, huruvida detta gynnsamma förslag kan vinna framgång hos andra än dem, hvilka ej äro för sine tillstyrkanden ansvarige. Upplysningar saknas rörande den lämplighet en jernväg från Köping åt Örebro och Hult äger företrädesvis framför en sådan uti annan sträckning. Ingen fullständig undersökning har, Utskottet veterligen, blifvit gjord för att utröna hvilken riktning vore den fördelaktigaste för en så dyrbar anläggning, med hänseende till dess inverkan på våra förnämsta näringar. En plan, grundad på full och omfattande sakkännedom, återstår ännu att önska, fastän beslutet om ändamålsenligheten står färdigt att fattas. Detta beslut tillkommer också uti en af grundlagarne förnekad ordning.
Se här min fru – (beskyddande): om ni vill hålla till godo med litet smått jag lämnar kvar – det är olivolja – en vintår kvar i buteljen – ett par sardinlådor och annat ni antagligen inte skaffar er. Det var välkommet, och Louise tackade med nervös hjärtlighet. Sedan fransyskan svajat ut, satte hon sig på första stol och lät tårarna droppa och falla, hur de bäst ville. – Voj – voj – kroppen vaggade mekaniskt, hon hade nästan inga tankar kvar, de löstes upp i en enda tam, jolmig förnimmelse af att hon bitit hufvudet af skammen och nu vore i stånd att kyssa hvilken förödmjukande hand som helst. Tore kom, och måltiden åts under tystnad. Sedan de hjälpts åt att diska, flyttades stolarna till fönstret. En gaslykta på väggen midt emot var tillfälligtvis tänd och sken gulmatt in – folk hade något att hamra utanför glaskupan. – Gå vi ut? – Nej, svarade Tore. – Det är slut alltihop nu – jag är afskedad, sade han kort därpå lik en sömngångare. Hon sjönk ned till hans knän, hon hade trott att hon icke kunde lida stort mer – men åh – blodet stannade i kroppen. – Jaså, det är slut, sade hon mekaniskt och klart. Men tankarna voro ännu friska som unga fålar, deras muskler voro starka, deras senor spänstiga, deras märg fin och saftrik och de grepo ett fast tag om lifvet. – Jag rådde inte för det, sade Tore som förut – jag gjorde så godt jag kunde fa-an, slet han sig plötsligt lös och kastade sig vildt på sängen, knytande handen i skälfvande raseri – det var orättvist, de begripa ingenting, de åsnorna. – Tore – hon kom så blidt och lossade hans fingrar, hon var stilla och ljus, nästan glad. – Bry dig inte alls om det, vi fara någon annanstädes, det här är ingenting att hålla på, jag riktigt längtar härifrån. Där han låg och såg upp i taket, öfvergick uttrycket i ögonen allt mer till undergifven tungsinthet. – Vi få tänka på saken, Louise. Ånyo sutto de och stirrade ut på det ostadiga ljuset.
Och ingenting kunde han äta, så jag sa många gånger till doktorn, att det är förskräckligt, att man ingenting kan äta, när man har råd till det, för jag tyckte nu, att han skulle kunna ordinera något, som kunde gifva honom aptiten igen. Men neej han bara skref dyrare och dyrare recepter. Men Fredrikson blef allt klenare, föll af så, att han såg ut som ett riktigt skelett, och i sista veckan i April dog han helt stilla en morgonstund, just som klockan der skulle till att bli sex, och det började bli dager härinne. Ja Gud ska veta, att det var en hård tid det der, och svårt är det att mista man sin, när man lefvat samman med honom i tjugosex år, men väl var det i alla fall, att han icke lemnade mig på bar backe, för det hade varit rysligt på gamla dar.» Gumman hade talat med stigande afekt, medan hennes spruckna falsettstämma skälfde mer och mer. Nu teg hon, strök afvigsidan af handen öfver ögonen och började åter söka bland skodonen. Han var upprörd, kände sig illa till mods, hade en förnimmelse, som taket skulle falla öfver honom och kände ett eget tryck öfver bröstet. I ett ögonblick såg han med hallucinationens förvånande klarhet, hur den gamlas ensamma lif skulle gestalta sig för framtiden i de ensliga rummen, dygn på dygn med tröga, sakta försvinnande timmar, till dess också hon en dag fick slumra af, och de gamla möblerna, rummens småningom förvärfvade bohag, hvilka varit ramen för en lång, lång existens sorger och fröjder, för två menskolifs trygga, undangömda sammanlefnad, skulle spridas hit och dit, hamna här och der i andra kyffen, der luften som här var osund och qvaf, och taket tryckande lågt. »Jaså», började han då, halft mekaniskt. »Jaså, ja så går det till här i verlden. Dumt var det i alla fall, att inga af de här skoplaggen skulle passa mig. Och det fins inga andra?» »Nej, det är altihop. Utredningsmännen sa, att jag gerna kunde sälja den lilla slumpen under hand.»
Om en stund kom spelet till ett slut, och då togo spelarne de båda främlingarna i närmare skärskådande. Tag er en tår! uppmanade värden på stället och sköt med foten fram kruset till Pekka, som satt närmast. Pekka, som fullkomligt förstod, hvarom det var fråga, torkade sig artigt om munnen med baksidan af handen och satte så kruset till läpparna. Tack, sade han på finska, sedan han slutat. Halloh! ropade värden, hvad sade ni? Pekka grinade vänligt till svar, men sade ingenting. Talar ni inte engelska, gossar? frågade en annan af männen. Förstår inte, svarade Matti, på hvilken den frågande råkat kasta sin blick. Det här ä' alt några söta djur, sade mannen, vänd till sina kamrater. Nu ska' vi ha det skämtsamt och se hvad slags stoff de här gossarna äro gjorda af. Därmed vände han sig på nytt till främlingarna och började öfverhopa dem med en ström af kvickheter af det slag man inte gärna kan få höra annat än bland grufarbetare och cowboys ute i västern. De andra skrattade och hjälpte till det bästa de kunde, medan Matti och Pekka sökte se vänliga ut och hålla så god min som möjligt. Men då oväsendet blef altmera högljudt och inte det minsta tvifvel mera kunde råda om att de och inga andra voro föremål för driften, förändrades Mattis vänliga min till en af både förbittring och fruktan, medan löjet på Pekkas breda mun stelnade till ett grin, och hans ögon fingo samma uttryck som då någon fordom hemma på skogstorpet började tala om hästen. Misstagande sig på de båda främlingarnas fredlighet och eggad till alt större ansträngningar af kamraternas bifall, fick den, som börjat skämtet, med ens en ny idé. I ett nu drog han revolvern ur bältet, riktade ett ögonblick och sköt nästan i samma sekund pipan ur Mattis mun. Herre Jesus! nu börja de skjuta! skrek denne och kastade sig bakåt mot väggen. Men Pekka glömde tvärt både sin säflighet och sin omogna ålder, rusade upp och vred med ett våldsamt grepp revolvern ur skämtarens hand, medan han samtidigt med andra handen fattade honom i strupen och slog honom i golfvet så ledigt som om han slagit i kull en kägla.