Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
N:o 145, i anledning af Hans Excellence Herr Gref ve Löwenhjelms, G., motion örn upphörandet af begrafningshjelps aftjenande. S. D. Föredrogos ånyo och återremitterades följande Utlåtanden af Stats-Utskottet, hvilka under serskildta data blifvit å bordet lagda, nemi.: l:o N:o 107, i anledning af Herr af Forsells, C., motion om anslag till bildande af en pensionsfond för Landtmäteri-staten. 2:o N:o 110, i anledning af väckte motioner om anslag af allmänna medel till den viri Fridhem stiftade inrättning för sinnessjuka. 3:o N:o 113, i anledning af Herr Prosten Sidners motion 0111 understöd till de fattiga i Lappmarken. 4:o N:o 115, i anledning af väckte motioner om anslag till det af Professordi, Dietor JYils Akerman i Stockholm inrättade Orthopediska Institut. 5:o N:j 120, angående Lands-Kamereraren, Kammar-Rälts-Rådet S. Lindbergs - P/of. bergs ansökning om befrielse från all ersätt ni ngs-skyldighet i och för Kronofogden Hoflings balance. 6:0 N:o 133, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse, angående väckt fråga om Stats-anslag för en Pharinaceutisk läro-anstalt. 7:o N:o 136, angående väckt fråga, att Kronans fisken måtte till skatte försäljas. S. D. Föredrogs ånyo Stats-Utskoltets den 20 sisth Maj å bordet lagde Utlåtande N:o 104, i anledning af erhållne återremisser å Utskottets Utlåtande N:o 5. Ståndet, som ogillade Utskottets afstyrkande i Utlåtandet N:o 5, vidhållet i det under N:o 104, beslöt för dess del bifalla, att tillden förut befintliga disponibla tillgången 23,000 R:dr, ytterligare skulle läggas 27,000 R:dr, så att, för innevarande års arbeten, en lika summa med den af Kongl.
Denna enskilda gemensamma nytta och beqvämlighet måste hafva afseende på menigheter eller sådana enskilda, sorn till större eller mindre del begagna en gemensam inrättning. Nu återstår frågan om den ordalydelse, som Utsk. bibehållit ifrån ansvarighetslagen, ar så felaktig, att ändringar deruti böra göras. Gr. Spens liar föreslagit en sådan, hvilken han sedan förändrat lill likhet med en annan, som Frih. Cederström framställt; Hr Norden - Den 7 April. densköld har anmärkt, att den tvetydighet, som genom detta förslag uppkomme, borde undvikas. Nu lyder Frih. Cederströrns förslag så här: Dock härunder icke begripna sådana i 60 §:n Reg.F:n icke omnämnda afgifter, hvilkas föremål äro inrättningar till enskildes gemensamma nytta oell beqvämlighet, såsom båk-, bro-, farjoch andra afgifter af dylik beskaffenhet, hvilka för enskilda inrättningar uppbäras och erläggas af dem, som sig af de enskilda inrättningarna begagna. Sålunda dessa enskilda inrättningar tvänne gånger onödigtvis upprepade. Jag inser ej att man med denna förändring vinner någonting annat, än att stanna i olika beslut med PresteSt., hvarigenom förstärkt LagUtsk. föranledes, eller ock blifver ingenting af alltihop. Vid sådant förhållande synes mig bäst vara att bibehålla den ordalydelse, som öfverensstämmer med den gällande lagen och PresteStts beslut. Blir 60 §:n Reg.F:n förändrad, då är tid uog att tänka på en annan redaction af denna 3 §; men intilldess tillstyrker jag att R. o. Ad. måtte lemna den oförändrad. Gr. Spens: Jag saknar vid detta tillfälle Frih. Cederström, och det är således möjligt att Hr von Hartmansdorffs åsigt af det förslag, Frih. Cederström afgaf, är den rätta och icke min; men då jag förenade mig med Frih. Cederström, så var det i den tanken, att han icke åsyftade bibehållandet af de ord, sorn nuvar. 3 § i ansvarighetslagen och Utsk:s förslag innehålla, nemi. "till ensk i Ides gemensamma nytta och beqvämlighet.”
Den fräga upstär äfwen, i fall Ordförande stal wäljas, hwem stal föra ordet när twänne Utstött sammanträda. Härom finnes ingenting stadgadt, och om ej afwikelse stal ste fran principen, borde wal dä anställas uti bada Utskotten samfält, som skulle förorsaka mycken tidspillan och blef altför oformligt om walet föll pä ingendera af de förra Ordföranderne. Utskottets Förslag at wid yppad ledighet af Ordförande, eller under dest fränwarö, den äldste Riddersman stal föra ordet, ar aldeles stridande emot Utskottets egen princips för Ordförandes tilsättande, och framställer en ytterligare bristfällighet, uti den af flere högt beprisade nya methoden. För öfrigt är projeÄet, at Ordföranderne stola wäljas, för Ridderstapers och Adelns uteslutande rättighet härtil högst wädligt: och man kunde sä gerna genast hafwa föreslagit, atRidderstapet och Adeln skulle afsäga sig denna rättighet och samtelige Gränden utse Ordförande. Nästan samma olägenheter upkomma, om Ridderstapersoch Adelns LIeÄorer stola utse Ordförande. I synnerhet skulle wid manga tilfällen, hälst wid ombyte af Ordförande, mycken tid förspillas genom de flere formaliteter, som derwid mäste iakttagas. Desse med flere swärigherer blefwo säkra följder af det förestagna nya sältet at utse Ordförande, Den 6 Mars. 207 Le, dä deremot alt hwad man anförer emot den gamla metKoiZen lätteligen kan undwikas, inträffar sällan, och ar endast byggdt pa suxpositioner. Man säger t. ex. at en aldeles officklig person kan bli Ordförande. Detta tror jag aldrig har handt, och bör aldrig kunna hända, dä LleÄorerne ^pfylla sin enda och förnämsta skyldighet, den at til Utffotts Ledamöter utse fficklige och redlige man, och aldrahälst sa wälja, at en skicklig ^Person blir Ordförande.
Reservation af Friherre Klinkowström, Rudolf: ”Mot det beslut, Stats-utskottet fattat att afslå den, på välgrundade skäl, af Herr Königsfell gjorda hemställan om ett lämpligt anslag till understöd och uppmuntran för det genom enskild mans oegennyttiga uppoffringar inrättade räddningshus för vanvårdade barn vid Råby, får jag mig härmed reservera. De betydliga anslag, som årligen utgå af statens medel till fångvård och dermed sammanhang egande utgifter, vitsorda tillräckligen behofvel, att vidtaga åtgärder tili förqväfvande af detta onda i dess rot. Dessa förekommes, enligt min öfvertygelse, i väsendtlig mån derigenom, att den ungdom, som, vilseledd genom dåliga exempel, vanvård, eller i mistning af all föräldravård, löper låra att inlockas på brottets och lasternas breda väg, undanryckes denna fara och uppfostras till nyttiga medlemmar för samhället. Delta afse räddningshusen, hvilkas välgörande verksamhet tillräckligen vitsordas i flera fremmande länder för att genom några enstaka exempel om deras olämplighet densamma skulle kunna jäfvas. Den litteratur, som deröfver finnes, upplysande med obestridliga zifferuppgifter, talar mera för, än alla sofistiska inkast mot nämnde anstalters högst gagneliga verksamhet. Jag tror, att staten ingalunda bör på sitt ansvar taga inrättandet och den speciella vården om så beskaffade räddningshus som de ifrågavarande; åt den enskilta menniskovännens kärlek för menskligheten, och åt hans nit och omtanka bör denna fråga öfverlemnas. Men staten är pligtig att underlätta detta arbete för mensklighetens väl och statens bästa, och öfvervara de enskildas verksamhet.
HANNA (häftigt). meningen här i huset, att allting ska stå stilla Men jag vill inte stå stilla! Det är nog Men då ä' det tusan så synd om dig, Hanna, HANNA. Ser du! Det ä' bara för du ä' olyckligt Kanske. Inte utan. Jag fick någonting så söker man det i konsten. Det ä' just tecknet THORIN (med en lång blick). ­ 30 ­ tankar och känslor och allting utom fingrar och läppar för kyssas får man då. Men jag ska säga dig en sak, Wille... jag ä' olyckligt kär, jag med! THORIN. Du I hvem? HANNA. Inte i dig. THORIN. I hvem då? HANNA. THORIN. Det var illa, det. HANNA. människor, som jag inte får vara tillsammans med. Jag ä' olyckligt kär i alla böcker, som jag inte får läsa, i alla pjeser, som jag inte får Och så ä' jag olyckligt kär i en särskildt. THORIN. En särskildt? HANNA. THORIN. Nå, det var då inte så värst riskabelt. HANNA. tid, och jag borde heller inte ha tid, tycker Jag får aldrig se honom. Han har inte Ja, jag ä' olyckligt kär i alla intressanta se, i allt roligt, som jag inte får vara med om. ­ 31 ­ tant. Och har man en stund att vara tillsamett dussin gamla gummor, som i kväll till exempel. Stor societet hos tant Lunell. THORIN. Gå inte dit, det ä' det enklaste. HANNA (med en grimas). Råd mig, men råd mig inte dumt! THORIN. oss och går på opris. Vi schappar, du och jag, tar Karin med HANNA. mans, så ska man bort och sitta och gäspa med Herre gud, den som inte hade några tanter! THORIN. hufvudvärk. Sköt dem förståndigt bara. Försök med HANNA. Men pengar? Om jag skulle... Du har gnistan, Wille! THORIN. det. (Tar fram ett par sedlar.) Panneaun. HANNA. mycket! (Stoppar hastigt sedlarna i fickan.) Det ä' inte värdt, att tant ser det.
Det fans ännu en sak, som stälde sig emellan dem: Börje hade, som de flesta bondsöner, blifvit uppfostrad med en aktning för penningen, hvilken gränsade till vördnad. För honom var den ett samladt, skrinlagdt arbete, den var något som man aldrig i onödan fick ge ut. Det var icke fråga om huruvida man hade mer än man sjelf behöfde använda, icke tal om hvad det hopade skulle bli till, det var endast som om det vore anförtrodt gods – kommande slägtens goda – som man skulle ådraga sig olycka genom att förskingra. Det var en led efter led nedärfd förvärfspligt, en från föräldrar till barn inplantad skräck för att ödsla med Guds gåfvor, ett slags vidskepelse, seg och inrotad, som den alltid är hos allmogen. I Mariannes familj hade man ett helt annat åskådningssätt. Der ansågs sparsamheten i sitt allra bästa ljus vara ett nödvändigt ondt, när man hade dåliga affärer, men under andra omständigheter som någonting lågt, nästan löjligt. Detta stötte Börje på samma sätt som om man skulle hädat religionen. Det föreföll honom dessutom rent af naturstridigt, att menniskor kunde veta ruinen hänga som i en tråd öfver sitt hufvud och ändå icke genom klok hushållning söka afvända den. – Och så hans svågrar, – dessa nyss uppvuxna pojkar med sin njutningslystnad och kapitalistjargong! Man skulle tro dem ha ett omätligt arf i väntan, med sådan ringaktning uttryckte de sig om småsummor. Men Börje ansåg sig icke ha någon rätt att lägga sig i allt detta, derför teg han. Bröllopet skulle stå på ett hotell, ty i familjens våning fans det ingen sal stor nog för gästerna. Herr och fru Björck förstodo till mästerskap att arrangera, och här sparades hvarken möda eller penningar. Detta var för dem som att återvända till en förgången glansperiod. »Ja, Marianne, nu är du i ordning», sade fru Björk, i det hon makade undan släpet på sin sidenklädning och tog några steg tillbaka för att kunna iakttaga bruddrägtens totalverkan. Mor och dotter betraktade hvarandra en sekund. Ur deras ögon strålade den innerligaste ömhet, men ingen af dem vågade yttra ett ord, af fruktan att tårarne kunde vilja komma.
Pastor åligger, att derest han icke på annat sätt kan få kunskap om den förrymde, genom Äibetetsskrifvelger till Presterskapet i Häradet och nästgränsande Socknar, begära bevis, som vid ordinarie Socknestämmor skola utfärdas, om den afvikne i orten varit syn* lig eller ej, och om någon kunskap om honom eller ‘hans vistelse förefinnes. 3:0. Är det sålunda styrkt, att den afvikne icke pä minst ett halft år vistats i orten, och anledning saknas att utröna hans vistelseort, då äger Pastor hos Konungens Befallningshafvan^ Den g Maji f, m. de requirera allmän efterlysning öfver bela Riket efter den förrymde, som vid ertappandet bär bäktas och hem förpassas. Är ett halft år förflutet från denna allmänna efterlysning, utan att den förrymde inom Riket kunnat tillrgttafå* då. först må mart antaga, att Make öfvergifvit och förlupit den andra, och farit utrikes, i det uppsåt att ej mera komma tillbaka __ och derefter för-, fara på sätt i3:de Cap. 4 (j. QiftermålsBalksp stadgan Det förstås af sig sjelf, ätt om kunskap, erhålles, tqte den allmänna efter!ysningen, hvar deh »fterspansdé lylaked inom landet finnes, den samme då genom tjenlige medel bör föras till hemorten och underkastas vanlig kyrkodlscipline, äfvensom att kostDsderne för lysning, hemming m. m. börs af den förrymde Makans enskildta lott i Boet ersättas, så långt tillgångarna räcka. Må man icke invända att det är för besvärligt, för många omgångar med ef^kspaning och lysning. Efterlysas icke nu personer som underlåtit att betala de obetydligaste Kronoutskylder genom Kungörelser från den ena ändan af Riket till den andra? Och skulle man icke vårda sig och lyssna till ropen från en öfvergifven Maka, Fadereller Moderlösa barn.
Efterlämnade sånger och visor af Augusta Nyeander. " Nyckfulla kvinnor. " Smärtan. t) Säg mig, smärta, du mänskans hvart och vår dag hon med s&lt;ä !g, o smärta, ej! är du? » ser gäckadt • » Till blott dit är o mänska, känner du. glädje, hvad Därför, mänska, ej hjärta därför Därför, utan skugga Hopp och storhet mänska, dör finnes. tro, blott lifvets ängel » Smärta, nu jag kommer jag.y&gt; blir smärtans vittnes. därför i fridens ljus du, ro, så kommer Kvalet lyster. klagar du. grafvens andens du, jag ditt klagar » Ljus känner lag fullbordar icke stunden, tvillingsyster, lifvets — du? bunden. udd, din — väl lopp, hvaraf Smärtans är hopp, tårens tvånget, höljer hvem Du följer går, töcken säg, Hvem » Klaga som spår, — famn, håg, våg för vet i hamn ditt. namn! » jag, Ila kvinnor äro nyckfulla, det ligger i deras natur och kroppskonstitution; därför kunna de ej rå för sina nycker. » Detta gamla, på sitt sätt välvilliga omdö- me om » det svaga kärilet » hörde jag åter nyligen uttalas, och det af en mogen man, som i vår hufvudstad helt säkert haft tillfälle att umgås med många kunskapsrika och lyckligt lottade kvinnor. Den stackars » naturen », hvad får den icke skuld för i våra dagar? » Det naturliga urvalet », » ärftlighetslagen », » valfrändskap » (då första punkten i tionde budet öfverskrides), en skara bakterier, hvars natur de lärde icke kunna bli eniga om. Ja, om man skulle erkänna auktoriteten hos den massa kvinnor, som » omforma fakta » i fråga om sin egen yttre gestalt, så har också naturen uppfunnit snörlifven, emedan dessa — enligt samma damers påstående — tillkommit för att bota på det fusk, som ägt rum då kvinnan skapades. Ack ja, nog har naturen fått ett försvarligt skuldregister, och det är för väl att hon är för storslagen till att icke skriftligt protestera däremot, ty eljes blefve nog polemiken emellan henne och människan något generande för den senare.
I afseende pä kyrkornas dåliga tillstånd i Norrige, får jag anmärka, att der finnes ingen Kammar-Rätt, som granskar deras räkenskaper, och jag befarar, att förhållandet här blefve enahanda, om Verkets befattning i detta afseende upphörde. Man har yttrat, att dessa räkenskaper stundom ligga ogranskade i io år, Men om de ej äro reviderade inom ett år och en månad sedan de till Kammar - Collegium inkommit, så förlora Kammar-Rättens tjenstemän den procent de eljest af anmärkta summor skulle bekomma, och jag tror ej det inträffar. Ofta hafva anmärkningar blifvit gjorda vid dessa Kyrkoräkenskaper, och för närvarande skall ett ganska betydligt mål af denna beskaffenhet , från Christianstads Län, vara under handläggningi Kammar-Rätten. Kyrkocassorna i de omtalta provincerna lära nemligen begagnas, såsom ett slags Socken-Disconter, och det händer dessa , såsom andra dylika nu för tiden , att de råka på obestånd. Jag instämmer visserligen i den mening , som Grefve von Schwerin och Herr Ribbing yttrat, att Socknarne må hafva en föregående granskningsrättj men jag har tagit för Den to December e, m. afgjordt, att de redan hade den. Skulfe således Ridderslcapet och Adeln villja i sitt beslut hafva uttryckligen stadgat, att Församlingarne böra på förhand granska sina Kytkorä» kenskaper, så har jag ingen invändning att deremot göra. Herr Munck af Rosenskjöld Eberhard : Jag vill blott hafva äran meddela den historiska uppgift, att Kyrkoräkenskaperne i Lunds Stift granskas icke blott af Kyrkovärdarne och Rammar-Rätten, utan äfven vid HäradsProstsoch Biskops.visitationer. Herr Hjerta : Jag borde visst ej förlänga discussionen, men då en sådan sats här blifvit framstäld, att de Svenska Församlingarne icke sjelfva kunna granska sine Räkenskaper, och att dessa äro så konstiga* kan jag ej rätt förklara orsaken , hvarföre Bonde-Ståndet skulle fattat ett sådant beslut . som det gjort.
E l l e r hur är det? Jo, för det första boren i ä l s k a o c h värdera det såsom det bästa lifvet har att b j u d a. D e t är j u lärarinnekallet I synnerligen läggen an p å? Endast en sida a f p a p p e r e t b ö r » dansa efter om, frihet att Ännu nöden, verksamhet tröst, korna Det är fly ju, som Nej, på från de eder åt elända, är lifvets marknad. att flicn ä r m a s t e ut till uppreser de hemma, der; det sig deremot. glömma dem och friska, det fria ju att: våren skall husliga g ö r a eder arbetet! » helsan poesi ». och belåtna Och är skalden höjden a f Inga all Schenfelt. XDTJXTS femte 1) F ö r ligt pristäfling. den Härvid största m ö j l i g a så vidt detta ämnesgrupp, den som omfattar hemmet, tillstädjes frihet endast denna är må nu lärarinneverksamhet 25 täflande a f ämne, inom vid, verksamhet bestå i t. eller i ren för uppgifven synnerligen qvinlig qvinaf de i val faller ju all något ett pris utdelas då utom ex. någon handtverksutöfning. 2) För den öfver societeispris af 20 bästa och få utdelas ett kronor. 3) af För den bästa praktiska (afsedda ett för pris För råd och rikhaltigaste samling o c h rön Iduns f ö r hus smala och hem spalter) af likaledes 20 utdelas kronor. bör tecknas Å bakordet: TåfRedaktionen. lingsskrift. Till erfarna husmödrar! i innes i med flicka ett Stockholm hjelp kan på hushåll litet b a r n, Och är det få någon för sin ordnar (Vi att i sin sätt personer som tjenstsköta och ett öfrig att intressen? att hon derjemte kan f ö r egen s j ä l s o d l i n g o c h I sådant fall, o c h sin barnet nutidens är är friskt, åsigter om tacksam, husmödrar grundade om fru skall någon råd i denna om, att med mig vara hur rätta, mången eller några ville lemna M IN användas och marginal lemnas.
Utsk. yttrar väl pag. 6, att förslaget saknar rättsgrund i afseende på den enskilda räntetagaren; ty det heter: ”men då det i betydlig mån skulle försvåra utförandet af räntorna, i anseende till bristande tillfälle i ”vissa orter alt hastigt och med fördel föryttra persedlarna, ”och då fen eftergift å statens sida, för hvad den omedelbarligen äger uppbära, icke kan blifva en rättsgrund ”för enahanda eftergift å den enskilde räntetagarens sida, ”så anser Utsk; olämpligt att nu föreslå något stadgande” etc. Men detta ätblott vackra ord, som Utsk. icke tillämpat, ty något undantag för ägare af frälseräntor är ej gjordt. Vill man göra skäl åt räntegifvare, det jag icke missunnar dem, så må det ske uppenbarligen, så att staten betalar räntetagaren hans förlust genom allm. bevilln. eller andra utvägar; men att låta löntagare, som på god tro innehafva sina löner, ensamt och i smyg lida till räntegifvarnes fördel, det kan jag icke medgifva. Det är Representationen ovärdigt, och Konungen lärer ej kunna dertill lemna sitt bifall; ty jag får erinra, att Konungen aldrig ifrågasatt detta förslag, utan det är Utsk. sjelft, som kommit fram dermed. K. M. yttrar sig väl icke så bestämdt i detta afseende, men den K. propos. innehåller likväl följande, efter min tanka, tydliga förklaring: ”Beträffande slutligen R, St:s vid sista riks”dagafgifna und. framställning, rörde sättet för grundräntornas och k ron o t i o oden s utgörande, finner K. ”M., i följd af Dess här ofvan yttrade åsigt, att markegångs”prisen böra från riksdag lill riksdag af R. St. fastställas, ”hvarigenom R. St:s förslag om räntepersedlarnas uträkning ”i penningar efter det löpande årets markegång, med hän”sigt till medeltalet af de näst föregående fyra årens, kom’’rae att förfalla, det nit vara mindre lämpligt att under ti”den påbjuda förändrade grunder för räntornas utgörande, D cn 22 J a n u a r i f. m. 12S ”och K.
Från sin första stiftelse hafva lazaretterne varit ansedda som länen eller kommunerne tillhörande inrättningar, administrerade af inom orterna boende direktörer, och som lazarettsläkarne endast haft fullmakter af K. SerafimerOrdensGillet, hafva de lika oförklarligt som obilligt icke varit ansedda såsom Statens tjenstemän. Att lazaretterne dock numera måste anses såsom statsinrättningar, torde dock svårligen kunna bestridas; de underhållas till en del genom de af Den 23 November e. m. 355 landets innevånare inbetalte kurhusmedlen, och dessa åro lika visst en statsinkomst, som alla andra allmänna penningeskatter, endast med den skillnad, att de förra icke inflyta i Statskassan, utan gå direkte till det med dem afsedda ändamål. Länslazaretterne liro icke heller numera uteslutande till endast för de respektive länens innevånare, ty enligt 14 § af 1822 års instruktion för provincialläkare, skola å desamma uptagas dem af tågande manskap, som behöfva sjukvård, och enligt K. Cirkuläret d. 23 Dec. 1852 hafva kringstrykande och främlingar från andra orter rätt att njuta kostnadsfri vård å lazaretterue, när de deraf äro i behof. Dels detta förhållande, att lazarettsläkarnes lön utgått af lazaretterues och kurhusens medel, dels saknaden af K. Fullmakt hafva vållat, att desamma icke blifvit ansedda såsom Statens tjenstemän; men huru oriktig en sådan åsigt är, finnes lätt af jemnförelsen med ett stort antal andra embetsoch tjenstemän, hvilka, tillsatte genom fullmakter af Itikets Kollegier, med hvilka K.
Vintern hade gått förunderligt fort, oaktadt enformigheten. Det var förnämligast den husliga trefnaden, som bidragit härtill. Mellan Annie och fröken Cecilia hade intet vänskapsförhållande kommit till stånd. Det fanns inga anknytningspunkter i deras lif och åskådning, och de erforo båda instinktmässigt vid första ögonblicket, att de ingenting kunde bli för hvarandra. Med pastor Helmer och herr Gregerson hade Annie gjort bekantskap, då de gästat Videby vid de regelbundna virapartierna. Pastorn föreföll henne torr och motbjudande. De bytte sällan ord med hvarandra, om ej för att disputera. Med herr Gregerson stod hon däremot på bättre fot. Det hade blifvit en vana, att han efter supén bedt henne spela några musikstycken, hvilket hon ock gärna gjorde. Det svåra nerflidande, som länge plågat Agnes, hade snarare ökats än minskats och ännu mera isolerat henne från omgifningen. Också hade ej Annie kommit henne stort närmare än under de första dagarne af sin vistelse inom familjen. H o n hyste beundran och aktning för detta gåtfulla väsen, som med ovanlig själsstyrka ensam bar sina lidanden, utan klagan, utan fordringar. Med Rolf åter var det annorlunda. Musiken hade strax i början närmat de båda till hvarandra, och så småningom hade ett i viss mån förtroligt förhållande uppstått mellan dem. Att det var helt oskyldigt, därom var Annie fullt öfvertygad. Men hon besvä- rades dock stundom däraf och drog sig tillbaka i skyddet af en konstlad köld. För öfrigt gjorde hon sig ej närmare reda för, hvari detta förhållande bestod. Det låg som en lätt genomskinlig slöja i luften omkring dem. Det brände på hennes kinder, då hon kände hans blick följa sig — och när gjorde den ej det? — • för öfrigt var det intet — intet. Och nu var det vår. Annie hade gjort en promenad i grannskapet och gick nu, djupt försjunken i tankar, på den smala strandvägen utmed sundet helt nära Videby. » Fröken Smith! » Hon vände åt sidan, därifrån rösten kom. Det var Rolf, som höll på att ösa en båt vid bryggan. » Kom och följ med till utgården på andra sidan sundet. » » Jag vet i n t e. » Han hade sprungit upp på bryggan och stod framför henne.