Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I fråga härom har det icke kunnat undfalla Comilerades uppmärksamhet, hurusom, enligt hvad redan i det föregående blifvit anmärkt, de förut befintlige skattepersedlarnes utbytande emot andra medför den svårighet, att, då erfarenheten visat, att de serskilda räntepersedlarnes värde, under den förflutna tiden, förändrats i högst olika proportion, det möjligen kan befaras, att de nya räntepersedlarnes lösningspris framdeles kan komma att utfalla annorlunda, än räntebeloppet skulle hafva utgjort, derest de gamla persedlarne blifvit oförändrade. Rerörde olägenhet kan dock icke undvikas på annat sätt, än om vissa persedlar bibehållas och de öfriga förvandlas till penningar. En dylik förvandlingsmethod bär ock tillförne varit försökt, enligt Rikets Ständers vid 1731 års Riksdag fattade och den 22 September samma år af Kongl. Maj:t i Nåder gillade beslut att endast bibehålla de så kallade hufvudräntorna, hvaremot alla de öfriga skulle få lösas med penningar efter bestämdt pris; men den upphäfdes efter några års förlopp; och då efter samma method ändock ett betydligt antal persedlar komme att qvarstå till leverering eller lösen efter markegång, vore ej heller, i fråga om enkelhet, mycket dermed vunnet, hvarjemte tillämpningen skulle leda till stora ojemnheter. Det har äfven till öfverläggning hos Comiterade förekommit, huruvida nyssberörde olägenhet skulle kun - na undvikas på det sätt, att endast några få, allmännast förekommande persedlar, såsom spanmål och smör, bibehöllos och alla andra förvandlades till penningeränta; men härvid hafva Comiterade ansett, att, om här förut framstälde förslag till räntornas förvandlande helt och hållet i penningar icke funnes antagligt, utan persedelranta ansåges böra fortfara, det icke vore lämpligt att uppgöra det alternativa förslaget sålunda, att endast vissa persedlar bibehöllos och de öfriga mot penningeränta utbyttes, helst i afseende å resultatet af ett dylikt förvandlingssätt möter den väsendtfiga betänklighet, att, jemte det berörde persedlar icke förekomma bland räntorna uti Stora Kopparbergs
Ty om dessa än, såsom enligt Riddarhus-Ordningen placerade ensamt å de nedersta bänkarne, skulle komma att tillsätta endast ett mindre antal Bänkman och således vid Bänkmansvalen icke erhöllo lika betydenhet, som de inom det större antalet Bänkmansafdelningar fördelade Ledamöterna, komme likväl dessa nyadlade yngre att i öfrigt ega enahanda »rättigheter», som ståndets äldre medlemmar, både vid öfverläggningarne och besluten angående de förslag, som någon Regering kunde hafva för afsigt att medelst ett dylikt utomordentligt steg genomdrifva — en afsigt, hvartill likväl spåren äro inom vår historia så aflägsna och tillhöra tidsomständigheter så olika de nuvarande, att den icke vidare utur någon synpunkt kan förutsättas. Att i en tid af politiska stridigheter söka genom konstlade medel undertrycka en verklig majoritet torde dessuton få anses såsom ett, om än någon gång tillfälligtvis lyckadt, likväl alltid gagnlöst försök. Utskottet har fördenskull trott tiden vara inne att, äfven vid valen af Ridd. o. Adelns Elektorer och tillsättningen af Utskottens Ledamöter, öfvergifva dessa försök. Företrädet af det omedelbara valsättet lärer också svårligen kunna bestridas, emedan ensamt derigenom ett lifligare intresse hos de väljande väckes, hvilket f. n, i afseende å Bänkmansvalen, desto mindre torde kunna antagas, som den valde Bänkmannen, såvida han icke vid Elektorsvalet vill bortkasta sin röst, är inskränkt endast till framlemnandet af den Elektorslista, som ofta af helt andra personer på förhand blifvit öfverenskommen. Genom de direkta Elektorsvalen blefve det deremot både möjligt och troligt, att till Elektorer valdes personer, tillhörande flera meningsfraktioner inom Ståndet, så att icke, såsom nu någon gång inträffat, vid valet till Utskotts-ledamöter, allenast en sidas mening kommer att uteslutande representeras.
Af sådan anledning, och då för befrämjandet af omförmälde ändamål Rikets Ständer funnit statens mellankomst blifva vid den första förändringen nödvändig, hufvudsakligen i anseende till de flera nya byggnader, hvilka för ett efter vetenskapliga grunder ordr.adt system för de vansinnigas behandling, komma att erfordras, hafva Rikets Ständer uti skrifvelse den 14 Augusti 1848 i underdånighet anhållit, det Kongl. Maj:t måtte genom dertill skicklige, i ämnets serskilda delar sakkunnige, män låta upprätta förslag till de förbättringar af hospitals-väsendet i Sverige, så i medicinskt som administrativt hänseende, hvilka utan stats-verkets stora betungande kunde utföras, och befinnas vara nödiga, samt att Kongl. Majit derefter måtte nådig proposition i ämnet till Rikets Ständer aflåta. Den vigtiga angelägenhet, hvilken Rikets Ständer sålunda förklarat sig beredvilliga att med offentligt understöd befrämja, har redan förut varit föremål för Kongl. Maj:ts nådiga omtanka. Af förekommen anledning hade Kongl. Majit under år 1844 låtit genom sakkunnige män anställa undersökning till utrönande ej mindre af de förbättringar, hvilka hospitalerna i riket i ett eller annat afseende kunde tarfva, Kongl. Maj.ts Nåd. Proposition, TY: o 63. 13 än ock af de utgifter, hvilka till utförande af sådana förbättringar, så vidt sig göra lät utan statens vidare betungande, kunde erfordras, samt i hvad mån de under Serafimer-ordens-gillets disposition ställda medel vore för hospitalernas årliga underhåll tillräckliga; hvarefter, och sedan det af sådan anledning af serskildt tillförordnad kommitté den 14 Oktober !844 afgifna betänkande jemte deröfver infordrade utlåtanden blifvit hos Kongl. Maj:t anmäldt, i sammanhang med Serafimer-ordensgillets underdåniga framställningar af den 1 Juni samma år och den 22 Maj 1847, Kongl. Majit den 3 December sistnämnde år faun godt besluta, ibland annat, om aflåtande af nådig proposition till Rikets då församlade
Otaliga bref, som ännu finnas qvar, bevittna hans rastlösa nit och verksamhet, och deraf ganska många uppsatta och skrifna af hans egen hand. Huru många herrar kunde på denna tid göra detsamma, och dock talar man sällan om Klas Fleming, utan att orda om hans brist på bildning. Utgifvaren af en stor samling svenska urkunder, säger: "Man nekar ej att Klas Fleming var mycket obildad, men ej i jemförelse med sina embetsbröder. Stilen är vida bättre än mången af rådsherrarnes i hans tid." Efter slutadt dagsarbete inträdde han en afton till fru Ebba, för att en stund i förtroligt samspråk glömma dagens ledsamheter. Fru Ebba omnämnde nu, att hennes döttrar jemte Sigrid slutat sitt arbete med mattan, och omtalade dervid de ord, som mäster Sigfrid tidigare hade fällt om den och hvilka förekommit alla fruntimren så olycksbådande. "Ja", sade Fleming, "detta påminner mig om, att äfven jag blifvit hotad med trollskott. Kära min Ebba, håll du väl vård om att ingen får lugga mig, ty derpå beror alltihop. Emellertid måste jag nu, till en början, ta bort min lugg ifrån din vård, ty utan den kan jag väl ändå svårligen resa, och jag måste i morgon företaga en färd österut, i angelägenheter i konungens och landets tjenst. Unge herr Enevald Fincke torde jag medtaga. Han har redan engång visat sig villig att för min skull göra sig möda, om än den saken var ett lappri. Han är dock en konungens man. Krångliga tider att lefva uti för mången. Vår konung och herre hotar, som rätt och tillbörligt är, med strängt straff en och hvar, som sällar sig till förrädarne och är upprorisk, och hertigen vrider och vränger och hotar äfven med strängaste straff alla förrädare. Men i hans mun betyder en förrädare den, som är sin laglige konung huld och trogen.
Enligt besluten i i8:de punkten skola Bankens utlåningar med oförändrad räntefot till nästa riksdag fortsättas, nemi.: a) creditiven till manufacturdisconten, jerneont. oell Fahlu bergslag; b) creditiv för Stockholms stads brandförsäkringscontor; c) creditiv för sparbanker; e) de s. k. odlingslånen, under förändrad benämning af skiftesoch odlingslån; f) fastiglietslånen, med den förändring, att, i stället för det af sednaste Ständer såsom maximum antagna belopp, 4,770,939 r:dr 5 sk. 7 r:st., summan i rundt tal antages till 4,780,000 r:dr, likväl så, att, om hypotheksföreningar uppstå, denna lånerörelse till dem öfverflyttas och de till Banken af fastighetslånen inflytande capitalafbetalningar åter utgå såsom creditiv för hypotheksföreningar; dock må alla de lån, hvartill fastighetsägare innan d. 1 nästinstundande Januari inlemnat fullständiga Jånehandlingar, i förut stadgad ordning utgå. Alla dessa creditiv måste naturligtvis upphöra, om föregående 10 och ji punkter skola efterlefvas. Det under Lit f. för hypotheksföreningarna bildade innefattar icke ensamt en anticipationsvis gjord anvisning på 4^780,000 r:dr, i den mån dessa medel i capitalafbetalningar på fastighetslånen i Banken åter inflyta, utan ock sjelfva lånens öfverflyttning på hypotheksföreningarna. Vid detta beslut, som från Banken öfverflytlar säkerhetshandlingar för denna betydliga summa och stadgar, att af afbetalningarna creditiv skola bildas, hvilka således i all framtid skola komma att blifva till lika belopp, har R. o. Ad. icke aktat nödigt att stadga något om den säkerhet, Banken af hypotheksföreningarna skall i utbyte bekomma, utan endast uti 29.:dra punkten för cassacreditiven, att, innan någon lyftning äger rum, fullgod och af Bancostyrelsen antagen säkerhet skall aflemnas.
– Javisst! ropar Brandt och hans ögon lysa af ogrannlagenhet. Hon har öfvergått till fienden – visst! Jag har annars hört, att hon skulle stå er mycket – mycket nära, min käre doktor? – Ja, jag vet! svarar Struensee kort. Det skvallras mycket i den här staden. – Jo, jag tackar! Nu vänder sig Brandt mot Rantzau. – Apropos, min käre grefve, vet ni hvad damerna i Hamburg säga om er? – De säga: hans minne kan aldrig förblekna, därtill finns det, i trakten af Ascheberg, alltför många små bondpojkar som bära hans drag! De säga, att ni huserar bland godsets underhafvande värre än själfva storturken, och att ni alltid begagnar den jus primœ noctis, som tillkommer er i egenskap af romersk riksgrefve. – Ha damerna i Hamburg ingenting värre att säga om mig? – Rantzau blinkar, småleende. – Allt detta bevisar ju blott, att de lifligt intressera sig för min person! – De mena, att båda grefvarna Rantzau till Ascheberg, far och son, besjälas af kärlek till dygden, fast på olika sätt. Den unge älskar dygden så högt, att han tager den ifrån alla kvinnorna på godset, medan däremot den gamle belönar böndernas dygd genom att göra dem till frie män. – Det var därför den gamle i våras fick Elefanterorden af konungens egen hand. – Är det sista nu också sant? Rantzau sväljer af idel nyfikenhet den bitande replik, han har på tungan. Eller är detta kanske också en uppfinning af – damerna i Hamburg? – Nej, svarar kapten Falckenskjold. Kung Frederik besökte i sommar den gamle grefven på Ascheberg och fäste med egen hand Elefanten på hans bröst. Det var i anledning däraf, som generalfältmarskalken frågade grefve Schmettau, hvad »Elefanten» betydde? – »Danmarks förnämligaste orden, närmast jämförlig med den franska Saint-Esprit!» – »Aha! Förstår! Le Saint-Esprit de Danemarc, c’est un éléphant.» Samtalet glider in på sommarens tilldragelser.
Norrmännen, som äro ömtålige om sin beder, harmades häröfver och hade gerna sett om de kunnat blifva af med en högste domare af en sådan beskaffenhet. Jag tyckte dä att vi för dylika fall’hade en förträfflig inrättning i opinionsnämnden. Men sedan jag återvändt hit, fann jag annat. Jag blef en gäng Suppleant i en opinionsnämnd och jag hade der tillfälle alt se, huruledes vid omröstningen öfver Högsta Domstolens ledamöter afgåfvos sedlar, som inneliöllo andra namn, än Just.-Rådens. Det fanns nemi. på den tidén en Stats-Sekreterare, som var af oppositionen illa omtyckt, och hans namn förekom på några sedlar. När sådant kan hända, finnér man lätteligen huru mycket inrättningen är värd och huru lätt hon kan miss - Den 4 Februari f. m. 305 missbrukas. Vi veta äfven, att man understundom genom hotelser med opinions-nämnden tvungit ledamöter af Högsta Domstolen att taga afsked. Jag erkänner således, att det gifves ett giltigt skäl för dem att vara ömtåliga för hvarje klander af deras beslut, men låtom oss då heldre borttaga detta skäl, än inskränka yttrande-rättens frihet. Man har sagt, att Just.-Ombudsm. icke skulle, i anseende till sitt embete, hafva rätt att klandra Högsta Domstolen, med mindre han åtalade densamma. Således skulle den Svenska medborgare, sorn valdes till Just.-Ombudsm., i och med detsamma hafva förlorat den yttrande-rätt, som hvarje annan Svensk man eger. Hvar står det skrifvet? Hade Just.-Ombudsm. i stället att i sina berättelser yttra sig om Högsta Domstolen, onämnd skrifvit i någon tidning om Rättens åtgärder, hvad omdöme skulle deröfver hafva fälltst? Troligen det, att denne höge embetsman, hvars upriktighet man borde kunna påräkna, vore hvad man kallar en krypskytt? Om Just.-Ombudsm. ronde Högsta
Län ej sällan handt, att det fattiga arbetande Sjuderimanskapet högligen blifvit lidande genom den rabatt, Uppbördsmännen godtyckligt, och utan annan regel, än sitt vinstbegär, beräknat å den levererade Salpetern, föreslås, alt, till förekommande af detta handlingssätt och prejeri af Uppbördsman, de för salpeterns emottagande, efter Motionairens tanka, onödigt anställde Tjenslemännen måtte indragas, och salpetern på vanlig tid och ort levereras till vederbörande Krutbruksegare eller dess ombud, i närvaro af en Artillerie-Ofiicer ifrån Christianstad, som egde att afgöra de tvister, som möjligen kunde uppkomma emellan emoltagaren och levteranteuren, samt för sådan dess befattning borde tilldelas skjutsoch dagtraktamentspenningar. Som Siats-UtsJcotlets Utlåtande N:o g3. 9 Sora den af Motionairen uppgifne olägenheten icke försports ifrån de orter, der större levereringar af salpeter, än i Kronobergs Län verkställas, finner Utskottet icke giltiga skäl vara för handen, att, i anledning af denna partiela fråga om salpeternäringen och uppbörden af den tillverkade varan, tillstyrka indragning af Tjenstemän, hvilka i och för salpeterns emottagande funnits behöflige. Och då Utskottet i öfrigt håller före, att de som tillverka salpetern icke sakna utväg att inhemta erforderlig kunskap om de lätt verkställde och för ändamålet tillräckligt noggranna proberingssätt, som gifvas, samt att, i den mon salpeter-tillverkningen framskrider, de skola finna vigten af att sjelfva kunna controlera Uppbördsmannens förfarande, och det slutligen skulle leda till betydliga kostnader att beordra Artillerie-Officerare vara närvarande vid uppbörden; så anser Utskottet förrberörde motion icke föranleda till någon Rikets Ständers åtgärd. Ankom till Exp.-Utak. d. 16 Maji kl. ii f. m. Utlåtande, i anledning af väckt motion, om nedsättning i priset å det Krut, som för bergsprängnings-arbeten utlemnas ifrån Kronans förråd m. m. (I. A.)
6 Art. på det att hvad Författningen i detta ämne innehåller, må finnas på ett ställe. 5 Art. 2 §• 23:0 Orden: ”Eller med särsiildte förordnad de försedde under-betjente vid Tullverket: synas icke vara tillräckeligen bestämde, dels deruti: att icke stadgadt finnes, af hvem sådana förordnanden få meddelas: endast af Tull-Directionen eller af hvar och en styresman för Tullslaten I sin ort; Dels ock huruvida sådana förordnaden. böra för hvarje särskildt tillfälle och förrättning utfärdas, eller kunna bevilljas för längre tid eller alltid. Då lagligheten af ett beslag beror derpå, att personen finnes vara behörigen qvalificerad, lärer det vara nödigt , att sådant noga bestämmes. 24:0 T öfrigt och då uti författningen icke finnes uttryckeligen bestämt: hurudan påföljden rnå blifva af ett beslag, som göres vid husvisitation, antingen af en obehörig person , sorn efter origtigt erhållen handräckning eller derförutan det'samma verkställer, eller ock af en behörig person, sorn felar mot hvad honom för Proposition om Lurendr. 0. Tullförsnillning. 739 undersökningens anställande alägat iakttaga; hem. stahle Högste Domstolen, att genom ett särskildt moment i denna §. sådant må på följande sätt bestämmas: ”Om antingen den som är till undersöknings anställande obehörig med vederbörandes origtigt iemnade handräckning eller derförutan, anställer visitation, eller ork den sorn ' eljest är behörig vid sådan förrättning unde; låter iakttagande af hvad honom efter denna stadga åligger att iakttaga, vare väl det anhållne godset, då det uppgår till det belopp här ofvan ornförmäles, förbrutet; Men den som undersökningen förrattat åtnjute icke Beslagare-andel hvarken i godset eller Böterne , hvilken i sadan händelse tillfaller Kronan: Men örn sådant gods, utan undersökning i öppna bodar eller försäljningsställen upptäckes, eger hvem som heldst det samma anhålla och i Beslag taga samt Beslagareandel deraf åtnjuta. De i denna §. stadgade
Vi hafva så ofta hört åberopas, att man för realisationens bestånd i främsta rummet skall trygga sig till Bankens offentlighet, hvartill ej blott hörer kännedom om sifferberäkningarna, utan äfven Fullmägtiges åtgärder och beslut, att jag anser bifall till hvad Utsk. föreslagit vara det högsta, som kan medgifvas för återinförande af secretessen. Jag bestrider på grund häraf helt och hållet antagandet af Hr Rosenblads redactionsförslag. Hr von Hohenhausen: Man måste urskilja sådant, som hörer till kännedomen om Bankens ställning, i afseende hvarpå offentlighet utan tvifvel bör äga rum, från de åtgärder, som Fullmägtige kunna finna af nöden för reella fondens förstärkande. Vore Bancostyrelsen organiserad, som den borde vara, behöfdes aldrig den mängd af föreskrifter, Den i Augusti f. ra. som i detta betänk. finnas intagna, och i andra länder går man icke på sådant sätt till väga. Hos oss är det emedlertid nödvändigt, och hvar och en vet på förhand, huru långt Fullmägtige kunna gå i sina åtgärder till Bankens förstärkande; men om nu Fullmägtiges öfverläggningar oeh beslut äfven skulle kunna i hvarje särskildt fall på förhand offentliggöras, hemställer jag, hvad följden deraf skulle blifva, och om väl någon enskild handlande, vid behandlingen af sina affärer, skulle tillåta en sådan offentlighet. Jag ber, att man måtte besinna, att här endast är fråga om åtgärder för silfverköp och fondens förstärkande, icke om sådant, som hörer till Bankens ställning, och jag tillstyrker för min del bifall till hvad Utsk. föreslagit. Hr Lefren: Utsk. har i denna framställning stött på en ganska ömtålig punkt. Det liar å ena sidan icke kunnat falla Utsk. in att återinföra secretessen, men å andra sidan har Utsk. bort uttrycka, att publiken ej kan hafva någon rätt att krypa in i Fullmägtiges prot., förrän besluten gått i verkställighet, då fråga är om sådana ärender,som böra hemliga hållas. Utsk. har äfven bestämt hvilka dessa ärender äro, på ett sätt, alt någon tvetydighet eller något missförstånd icke bör kunna äga rum.
Skrifvelse N.o 7. XsT:o 7. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 2 April iS^4- Preste-Slåndet den 2 Borgare-Ståndet den 2 Bonde-Ståndet den 7 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse j angående Enkan Sahlmans ansökning om befrielse från skyldigheten att ansvara för arrendet af Lotten N:o 5i af Upsala Hof Stall-grig. (St. Utsk. N:o 8.) S. A. K. Medelst Nådig Remiss af den 18 nasti. Januarii liar E. K. M. till Rikets Ständers Stats-Utskott behagat i Nåder öfverlemna handlingarne i målet, rörande den af Enkan adrina Gustava Sahlman hos E. K. M. förda underd. klagan deröfver, att E. K. M:s och Rikets Kammar-Collegium, genom Utslag af den 3i Julii 1829, gillat och fastställt E. K. M:s Befallningshafvandes i Upsala Län, den 29 nästförutgångne November, meddelade beslut, hvarigenom Besvärandens numera aflidne man, Bokhållaren M. Sahlmanj blifvit förpliglad att, — jemte bibehållandet af arrendet å lotten N:o 5t af Upsala Hof Stall-Äng, hvilken Ängslott lian år 1811, på 3o års arrende, inropat, men sedermera, genom med numera äfven aflidne Ijagmannen Carlsson träffad öfverenskommelse, som dock icke vunnit behörig stadfästelse, å honom öfyerlåtit,— för erläggande under 1 o års lid af det deraf utgående årliga arrende anskaffa laglig borgen, vid äfventyr, att ängslotten, i annat fall, genom anställande auction, blefve till nytt arrende utbjuden, med skyldighet för Sahlmanj att ansvara Kongl. Maj:t och Kronan för den skillnad i årliga arrende-beloppet, under återstående arrendetiden, som genom lägre anbud kunde uppkomma; anhållande Besväranden att, i händelse det öfvei klagade Utslaget icke skulle i Nåder upphäfvas, han af Gunst och
Direktionen, det Rikets Ständer väl icke kunnat åsyfta, att ensamt pensioneringen af arméens befäl skulle från dess nuvarande Styrelse lill Statsverket öfverflyttas, utan att sådant borde ske i sammanhang med ordnandet af pensionsväsendet i sin helhet för Statens samtliga embetsoch tjenstemän, hvilka nu efter olika grunder pensioneras från särskilda inrättningar och fonder af olika natur; och då för sådant ändamål redan en komité blifvit af Kongl. Majit i nåder förordnad, hade Direktionen i underdånighet hemställt, ali Kongl. Majit täcktes, sedan nämnda komité fullgjort sitt uppdrag, hänskjuta ärendet, i hvad det rörde arméens pensionskassa såsom enskild stiftelse, (ill Krigsbefälets utlåtande, antingen vid dess år 1867 inträffande nästa ordinarie sammanträde, eller derförinnan, i händelse K. Majit skulle anse omständigheterna påkalla extra sammanträde. Delta Direktionens betänkande hade sedermera, jemlikt E. K. Majlis nådiga beslut den 28 December 1861, blifvit öfverlemnadt till den för landtförsvarets ordnande tillsatta komité, för att tagas i betraktande vid behandlingen af frågan om pensioneringen af arméens befäl och tjenstemän, sedan Kongl. Majit likväl redan förut ål denna komité uppdragit att i anledning af Rikets Ständers ofvanberörda framställning i ämnet, afgifva yttrande. Men enär komitéens utlåtande före riksdagens början ej lill K. Majit inkommit, hade följaktligen något förslag till en sådan reglering al pensionsväsendet för arméen, som Rikets Ständer åsyftat, icke kunnat till pröfning framläggas. Då emellertid Direktionen för arméens pensionskassa i underdånighet anmält, att hittills beviljade statsbidrag dels för upprätthållande af nämnda kassas egen pensionering, dels till fyllnadspensioner, icke allenast fortfarande vore behöfliga, utan ock att förhöjning uti sistnämnda anslag påkallades till enahanda belopp, som vid 1856—1858 årens riksdag blifvit bestämdt, har E. K.
Jag kallar det ett communal-ombestyr , som kan reduceras till jemförelse med livar och en bolagsstämma , om jag så får säga, som bestämmer hvilka afgifter bolaget skall underkasta sig. Der måste minoriteten underkasta sig majoritetens beslut. Jag tror ilian icke kan kalla det en beskattning. Det är en familj, en socken, som kan hafva sina samfällda bestyr. Det måste vara deras enskilda rätt att hushålla Rusig sjelfva. Frilun torde också påminna sig, att hvem som helst kan klaga öfver ett sockenstämmobeslut. 0111 vid detsammas fattande gått oriktigt tillväga. Det är omöjligt att kunna tillvägabringa någon comrnunalstyrelse, om icke några utgifter dermed förenas. Skulle nu hvarje sådan utgift först bestämmas af R. St., så frågar jag hvartill communalstyrelsen skulle tjena. Om t. ex. en stad, såsom ofta handt, har en s. k. stadstjur, så frågar jag om Ständerne skola komma öfverens 0111 anslag för densammas underhåll. Vi hafva många communalbestyr, som ej kunna blifva föremål för R. St;s beslut. Jag kan icke föreställa mig att någon communalstyrelse kan existera, 0111 icke cominunerna inom sig agde en taxering eller rättighet att uttaxera nödiga afgifter. Jag ser ingen våda dervid, då de sjelfve skola utbetala den summa, som uttaxeras. De lära väl akta sig att beskatta sig sjelfva till mer än nödigt är. Vi hafva ju redan rättighet för socknarna att öfverensskomma om afgifter. Jag har icke hört någon klagan deröfver, och jag tror ej vådan vara stor vid öfriga författningar eller öfriga förhållanden i vårt land; hvarföre jag tillstyrker bifall å Hr Gripenstedts motion. Hr Lefrefn: