Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Och när han lugnt öfvervägde allt, insåg han dess utom, att olyckan var en af de många, i hvilka slumpen spelar hufvudrollen, och hvilka det icke är möjligt för en människa att afvända — hur lätt det än kan synas efteråt. De hade kommit in på detta ämne, och medan matsmältningen försiggick, fördjupade de sig allt mer och mer i stämningens vekhet. Slött tillbakalutade, hvardera i sitt soffhörn, sutto de och framdrogo ur minnets skräpkammare en mängd smådrag i den aflidne vännens karaktär — först och främst alla hans goda sidor. Men efter hand började äfven de lustiga att dyka upp, anekdoter och historietter aflöste hvarandra, och efter en timmes förlopp hade ett fullständigt omslag inträffat. De hade blifvit lifliga och uppiggade — riktigt muntra. “Om vi skulle ha oss en cigarr ofvanpå det här“, proponerade Stenson, när de bröto upp. “Låt gå för det!“ Ingenting var för öfrigt vanligare än att gå och helsa på Karin, när man någon gång var glad. Hon stod i en cigarrbutik, som var mycket gouterad. Där var nästan aldrig tomt på gäster hos henne. Boden var liten, men hade en särskild doft af trefnad öfver sig. Man kände sig som hemma, när man slagit sig ner i den enkla korgsoffan vid fönstret, medan man såg hennes lilla smidiga figur röra sig kvickt innanför disken. Karin var särdeles underhållande. Hon var alltid glad, alltid munter och lika kokett. Förebrådde man henne denna senare egenskap, svarade hon, att det var en cigarrflickas skyldighet att vara det! “Man har sina plikter“. Hennes skratt var smittande. Man kunde sällan vara allvarsam där inne. Detta gjorde, att hon hade många beundrare. “Hon är en liten solstråle“, var det gängse slagordet mellan desse, när det gälde att bedöma Karin. Men Bobbe höll icke på den liknelsen, ty för det första var den gammal, för det andra hade icke han själf kommit på den, och för det tredje smakade den af idealism. Och han hatade allt, som stötte på idealism. Emellertid hörde han tydligen till en af Karins lifligaste beundrare.
Men som allt detta troligen skulle finna föga deltagande hos läsare, som äro obekanta med universitetslifvet, nödgas vi förbigå sådant, och meddela endast det vigtigaste. Mannerstedt hade vistats ungefär ett år i Lund, då hans far dog; och i stället att, enligt allmän förmodan, efterlemna en vacker förmögenhet, fanns det, sedan allting blifvit siktadt och sålladt af gode män och fordringsegare, ”knappt spik i väggen,” såsom ordspråket lyder. Det blef äfven så till vida sämre än ordspråket, att icke ens väggarne återstodo; ty det gamla, kära och trefliga huset, der det fromma äkta paret genomlefvat så många lugna och lyckliga år, såldes med det öfriga, och en liten obetydlig gård, innehållande ett par rum, hvilka herr Mannerstedt, under sin embetsmannatid, begagnat som kontor, ett ringa husgeråd och några hundra riksdaler var allt som lemnades enkan. Det var en svår och hård stöt på gamla dagar, att öfvergifva den boning, som för henne egde så rika och kära minnen; men det bittraste för den goda frun var öfvertygelsen, att denna olycka skulle hindra hennes älsklings fortgång på den akademiska banan. Icke underligt då, om allt syntes henne mörkt och töcknigt, liksom hennes egen själ, då hon, ifrån det glada, nästan praktfulla boningshuset, inflyttade i det lilla grå kyffe, hvilket skulle se de återstående dagarne af hennes sorgliga lif förflyta. Den första solstråle, som skimrande bröt sig genom nattens dunkel, var ett bref från Frans, uppfylldt af den djupaste smärta för den älskade moderns skull. Hvarje bokstaf uttalade det lefvande uttrycket af hans varma, sonliga kärlek, hans innerliga, omhuldande ömhet. På det enträgnaste bönföll han, att modern måtte använda det lilla som var qvar för sin egen beqvämlighet och sina egna små behofver. Han ville sträfva och arbeta; det skulle nog gå. Med den bästa och frommaste mors välsignelse, hoppades han att Herren skulle gifva framgång åt hans bemödanden; och dubbelt ljuf blefve lönen, då han genom kors och försakelse köpt segern.
Säckar Betänkandet N:o 21, gillades Prot. Vldr. d. 16 Dcc. 1840. Litt. T. Talg < Betänkandet Nio 21, godkändes, med den förändring, att införsel-tullen bestämdes till 24 sk. per Lispund. Tamarinder — Tjärbärma Betänkandet N:o 21, godkändes. Tobak Betänkandet N:o 21, gillades, endast med den förändring, att införsel-tullen å stjelkar bestämdes till 2 sk. per Skålpund. Tonka —• Bönor — Träd —• Buskar och Plantor Betänkandet Nio 21, gillades. Trädvaror Betänkandet N:o 21, gillades, endast med de förändringar, att utförsel-tul len å bräder och plankor, sågade: af furu och gran: af Lill och med 3 tums tjocklek, bestämdes till 3 sk. för tolft, och att införsel-tullen å alla ej specificerade trädvaror, mer eller mindre arbetade, derunder inbegripne ej specificerade Snickareoch Svarfvarearbeten , med eller utan betsning, målning eller lackering, utsattes till 33 R:dr 16 sk. för 100 R:Jrs värde. Detta ärendes föredragning fortsattes uti nästa plenum. Från IIederv. Bonde-Ståndet. S. D. Vid förnyad föredragning af sammansatta Statsoch Ekonomiutskottens nedannämnde nio Utlåtanden, fattade Ståndet följande beslut: N:o 94, i anledning af framställde klagomål, rörande rustningsoch 10- terings-besväret, samt föreslagna åtgärder till beredande af lindring derutinnan. Bifölls. Nio 95, i anledning af v.äckt motion, rörande remonteringen vid Kongl. Skånska Dragon-regementet. Bifölls.
I För fortsatt tillämpning af nu gällande pensionsstaier för befäl och tjenstemän vid Arméen och Gotlands Nationa/bevä?'ing under år 1867, hafva Rikets Ständer å Riksgälds-kontoret anvisat ett kreditiv al Etthundraåttatio tusen R:dr, att i mån af bohof användas till betäckande af den skilnad, som för Arméens pensionskassa under detta år kan uppstå genom den ifrågavarande pensioneringens tillämpning, samt att utbetalas sålunda, att hälften deraf utgifves den 1 April och den andra hälften den 1 Oktober, med förbindelse för Direktionen att vid reqvirerande af första halfårets belopp med afslutado räkenskaper redovisa föregående årets utgift. StatsUtskottets Memorial N:o 135. 29 Dessutom hafva Rikets Ständer, till betäckande af möjlig: brist för år 1866 i det vid sistförflutna riksdag beviljade kreditiv å 150,000 R:dr, å Riksgäldskontoret anvisat ett fyllnadskreditiv af Femton tusen R:dr. § 153. Jemte det Rikets Ständer för fortsatt tillämpning under år 1867 af den förut uppgjorda och godkända staten för pensionering af Flottans embetsoch tjenstemän samt betjente på Riksgälds-kontoret anvisat det för denna pensionering erforderliga kreditiv å Sjutiotvå tusen R:dr, hafva Rikets Ständer förklarat Direktionen öfver Amiralitets-krigsmanskassan berättigad att å berörda kreditiv under loppet af samma år lyfta hvad för omförmälda behof finnes behöfligt, sedan styrkt blifvit i hvad mån det för innevarande statsregleringsperiod beviljade kreditiv för pensioneringen åtgått, dock att hvad under samma period icke för ändamålet erfordrats, må för 1867 års pensionering i mån af behof användas.
»Oj, oj,» ropade Petter Nord, »jag är ingen tjuf. Jag gömde sedeln för roskull – för att reta er. Jag ville straffa er för råttorna. Jag är ingen tjuf. Kan ingen höra mig. Jag är ingen tjuf.» »Farbror,» sade Edith, »har du pinat honom nog nu, så kanske vi få gå och lägga oss?» »Jag kan nog tro, att det låter ohyggligt,» sade Halfvorson, »men det kan inte hjälpas.» Han var munter, riktigt uppspelt. »Jag har haft ögonen på dig länge, du,» sade han till gossen. »Alltid hade du något att sticka undan, då jag kom in i boden. Men nu är du fast. Nu har jag vittnen på dig, och nu går jag efter fiskalen.» Pojken satte i med ett skärande skri. »Kan ingen hjälpa mig, kan ingen hjälpa mig?» ropade han. Men så var Halfvorson borta, och madamen, som förestod huset, kom fram till honom. »Upp och kläd på sig, Petter Nord! Halfvorson har gått efter fiskalen, och under tiden kan han löpa sin kos. Fröken kan gå ut i köket och skaffa honom litet i matsäcken. Jag skall plocka ihop hans saker.» Den förfärliga gråten upphörde genast. Efter en kort stund af brådska var gossen färdig. Han kysste de båda kvinnorna på hand, ödmjukt som en piskad hund. Och så sprang han. De stodo i dörren och sågo efter honom. Då han var borta, drogo de en suck af lättnad. »Hvad skall Halfvorson nu säga?» sade Edith. »Han blir nog nöjd,» svarade hushållerskan. »Han har väl lagt ut pengarna för pojken, tänker jag. Han ville nog bara bli af med honom.» »Hvarför då? Den gossen var ju den bästa vi haft i boden på många år.» »Han ville väl inte ha honom till vittne i brännvinssaken.» – Edith stod tyst och andades häftigt. »Det är så nedrigt, så nedrigt,» mumlade hon. Hon knöt näfven mot kontoret och mot den lilla rutan på dörren, genom hvilken Halfvorson kunde se in i boden.
Dividvi eller Libidvi. 18 Bevillnings-U iskottels Betänkande N:o 8. Fartyg och liätar. Fernissa. Fil är och Faspar. Likaså torde, enligt Kommers-kollegii och General-Tullstyrelsens förslag, den vid rubriken »Fartyg och Båtar» förekommande benämningen »utländska», såsom obehöflig, böra ur taxan utgå. Sedan, enligt hvad Kommers-kollegium och General-Tullstyrelsen upplyst, tid efter annan en klar och genomskinlig vätska, bestående af en ringa del gummi lacca, upplöst i ren och stark sprit, blifvit vid åtskilliga af rikets tullkamrar till tullbehandling angifven under benämning af Fernissa, hade GeneralTullstyrelsen till Teknologiska institutet öfverlemnat prof å dylik vara med begäran om dess yttrande öfver densammas beskaffenhet; och i anledning hvaraf Föreståndaren för bemälde institut, jemte förklarande, att varan innehölle sä ringa myckenhet af hartsämnet, att åtminstone T9fi af lösningens volym kunde afdistilleras såsom ren. ofärgad sprit af vid pass 90 procent alkoholshalt, innan den fullkomligt klara återstoden i distilleringskärlet erhölle"den konsistens och de egenskaper, som utmärkte en för de flesta behof användbar lackfernissa, tillika bland annat upplyst, att en så svag gummi lacca-lösning, sorn den omnämnda, icke vore i något fall användbar såsom duglig fernissa, utan borde hänföras till »bränvin och sprit», sorn likväl genom sin halt af upplöst gummi lacca angåfve origtig (för låg) alkoholshalt på profvaren och sålunda borde förtullas såsom likör.
Under hela denna tid måste flickorna sitta som tända ljus, och den enda frihet, som bjöds, var att en (säger 1) gång få gå fram till den stora vattenkaraffen och dricka, ett glas. Om någon önskade att ännu en gång under förmiddagens lopp släcka sin törst, så vå- gade hon ingalunda be o m ett nytt glas, ty då möttes hon med den i föga mild ton uttalade frågan: » Hvad går åt dig flicka, är du sjuk eller hur är det med d i g »? — På eftermiddagarne lästes utan afbrott från 3 till 6. Tiden efter kl. 6 var upptagen af dryga hemläxor, hvilka aldrig genomgingos förut eller på något sätt preparerades. I hemmet, sedan Augusta kom från skolan, var hennes sysselsättning mest pianospel, men framför allt läsning. Hon läste, bittida och sent, allt hvad hon öfverkom, IDUN 218 _ _ _ _ _ _ _____ 1898 Den som gör en tjänst, bör glömma den; den som mottager en, minnas den. J. J. Barthélémy. läroböcker, historiska arbeten — allt hvaraf hon kunde lära sig något. Augusta W. hade lyckan äga en gudfruk tig moder, som därjämte var ett i intellektuellt afseende ovanligt begåfvadt fruntimmer. Ett märkligt drag hos denna kvinna var hennes förmåga att, när sabbaten kom, i hemmet framkalla den fridfulla helgdagsstämning, som bör råda under Herrans dag. Hur mycket hon än hade att beställa om, så förstod hon att redan på lördagsaftonen så att säga sätta helgdagsprägeln på hela omgifningen, både människor och ting. » Intrycket häraf, » sade fröken W. » har präglat sig djupt i mitt sinne; sabbatsfriden är för mig någonting så oändligt stort. » När Augusta var 14 år, skref hon sina första små verser. Det var ett litet stämningspoem, väfdt af barnaglädje och vårsol: Min hyacint bär redan knoppar, Och jag är barn ännu, jag ler och hoppar Vid fjorton år — etc. Längre fram i tiden skref Augusta " Wadsberg ett rätt långt poem med anledning af tvänne systrar D ' s samtidiga död.
Vid pröfning af Herr Hesses sålunda gjorda ansökning, hafva väl BancoFullmägtige, den 20 Juli 1837, enhälligt afslagit samma ansökning, förnämligast af det skäl, att en öfverenskommelse om verkställande af Silfverlefverans under sommaren i838 vore att anse såsom ett nytt Silfverköp, hvilket Banco-Fullmägtige voro oberättigade att ingå, då kursen stöde öfver pari, men fråga hos Banco-Fullmägtige uppstått om upphäfvande af samtelige förenämnde Contracter, på sådant sätt, att lefverans-affären förbyttes till en låne-affär, dymedelst, att de af Lefverantörerne uppburne förskotter förvandlades till lån, som, på trenne terminer, under 1837 års höst, borde återbetalas, samt, vid pröfning åter af denna fråga, och sedan till BancoFullmägtiges kunskap kommit, att enahanda ansökningar, som den af Herr Hesse ingifne, skulle vara att förvänta ej mindre från Handelshuset Carnegie & Comp., än äfven från Hrr Schön & Comp. och Bohnstedt J:r, sistnämnde dag beslutat, att berörde trenne Contracter fingo upphäfvas, under vilkor, att de lyftade förskotten återbetalades, med ^:del sednast å den i Contracten utsatte tid för verkställigheten af lefveransen , J:del inom en månad derefter, och den återstående tredjedelen sednast tvenne månader efter den utsatte lefvereringstiden, med 5 procent ränta från lyftningstill betalningsdagarne, samt förbehåll, dels att, om icke inom de uLsatte tiderne, desse återbetalningar blefvo verkställde, räntan beräknades, enligt det äldre Contractet, efter 6 procent om året, dels att öfverenskommelse härom skulle vara afslutad sednast den 10 derpåföljde Augusti; hvarefter de trenne Lefverantörerne, hvar för sig, förklarat sig nöjde dermed, att de afslutade Contracten , på desse vilkor upphäfdes, hvilket alltså skedde; Och hafva Rikets Ständers år 1837 församlade Revisorer förklarat, att De, som för öfrigt icke funnit något att anmärka vid det af Banco-Fullmägtige i nämnde fråga fattade beslut, dock ansågOj att den utaf Banco-Fullmägtige medgifne nedsättning af räntan å de lyftade förskottssummorne, under det belopp, hvartill räntan å desamma blifvit, genom de afslutade Contracterne, bestämd, för den, sedermera inträffade, händelse, att de åtagna lefveranserne ej inom utsatt tid fullgjordes, icke varit af behof påkallad, samt att Contracterne således bordt i detta afseende, efter ordalydelsen, fullgöras.
Omsider och när, ulan afseende å dessa uppmaningar, stenkastningen fortfor samt de angripande 54 nalkades närmare intill truppen och syntes vilja öfvergå till ytterligare våldsamheter, lät befälhafvare!! emot dem aflossa några skott, hvarefter de allägsnade sig. Emellertid fortfor stenkastning emot Stadshuset och den der posterade vakt, ibland hvilken flera skadades och af hvilken äfven, vid det att de angripande syntes vilja i huset intränga, några skott aflossades, med den påföljd, att vidare angrepp der upphörde. Ifrån högvakten vid Kongl. Slottet ankom slutligen en militärförstärkning, som likaledes med stenkastning öfverföils, och, när dermed, oaktadt flera gånger upprepade varningar, icke upphörde, af befälhafvaren beordrad, lossade flera skott emot den å angränsande Mariegatan befintliga folksamling, ifrån hvilken angreppet fortfor, men hvilken derefter, likasom det å öfriga ofvannämnda ställen samlade folket, småningom skingrade sig, så att ungefärligen vid midnattstiden lugnet var återstå 1 Idt. Så vidt utrönas kunnat, hade, under dessa tilldragelser, tre personer blifvit dödsskjutna och flera sårade. Under ransakningen har någon anstiftare till, eller deltagare uti sjelfva våldsgerningen icke kunnat upptäckas vidare, än att en sedermera förrymd och icke ertappad skeppskock, vid namn Lars Olsson, uppgifvits såsom särdeles verksam vid våldet; men för delaktighet idet oljud, som föregått och åtföljt våldsamheterna, hafva blifvit tilltalade förre gardisten Lars Fredrik Fritzberg, boktryckeri-konstförvandten Carl Magnus Blanxius och kardmakaregesäilen Johan Wessman, af hvilken likväl Fritzberg under loppet af ransakningen afvikit och sedermera icke kunnat ertappas.
Men jag skulle gerna medgifva detta anslag, äfven med förutsättning, att det aldrig återbetalades, endast jag vore Den ai Maji f. m. försäkrad, att det onda, som accorderne medföra, derigenom hämmades, och att de sålunda kunde antingen alldeles upphöra eller bringas inom viss föreskrifven gräns. Men då erfarenheten af 17£)3 års AccordsRegleinenle i detta afseende inger ett skäligt misstroende, och jag icke sett något nytt förslag till sådan controll ens vara uppgjordt, samt Utskottet icke heller sagt, på hvilken fond, antingen genom Bevillning eller lån, berörde summa skall anskaffas, så kan jag ej annat än bestrida detta anslag, intilldess Utskottet upplyser, hvarifrån medlen skola tagas, och huru vidare missbruk genom accorder för Militärtjenster hädanefter må kunna förekommas. —- Jag anhåller, att detta mitt anförande måtte få åtfölja återremissen af Utlåtandet till StatsUlskottet. Herr Franc Sparre, Bengt Erland, hade inlemmat ett Anförande, som upplästes, så lydande: Vid reglerandet af IngenieurCorpsens Stat har Secréteraren vid samma Corps icke till någon löneförbättring blifvit uppförd, och jag anser mig derföre pligtig tillkännagifva, att han är den i hela Corpsen, som jag anser företrädesvis dertill mest berättigad. Han har väl icke dertill blifvit uppförd i Kongl. Majrts Nådiga Proposition, men det bör jag anse såsom mitt fel (dock a5 II, 6 Den 21 Maji f. m. oskyldigtvis), ty jag var frånvarande i tjenste-angelägenheter, när det Nådiga projectet uppgjordes, och derigenom icke i tillfälle att bevaka hans angelägenhet. Jag gör mig den förhoppning, alt, om underdånig anmälan af beliofvet då blifvit gjord, han äfven i Nåder blifvit intagen bland dem, som till löneförbättring behöfde ihågkommas. Förhållandet är korteligen detta:
Förvidga din pauluns rum, och utsträck tapeten åt din tjäll; spar icke, förläng din tåg, och befäst dina pålar. Ty du skall brista ut på högra sidon och den venstra, och din säd skall ärfa Hedningarna, och bo uti de förödda städer. Frukta dig intet; ty du skall icke till skam varda. Var icke blödig; ty du skall icke varda till blygd, utan du skall förgäta dins jungfrudoms blygd, och din enkodoms neso icke mer ihågkomma. Ty den dig gjort hafver, han är din man; Herren Zebaoth är hans Namn; och din förlossare, den Helige i Israel, den alla verldenes Gud kallad varder. Ty Herren hafver låtit dig vara uti det ryktet, att du äst såsom en öfvergifven och af hjertat bedröfvad qvinna, och såsom en ung hustru, den bortdrifven är, säger din Gud. Jag hafver uti ett litet ögnablick öfvergifvit dig; men med stor barmhertighet vill jag församla dig. Jag hafver, uti vredenes ögnablick, som snarast gömt bort mitt ansigte för dig; men med eviga nåd vill jag förbarma mig öfver dig, säger Herren, din förlossare. Ty detta skall vara mig såsom Noahs flod; då jag svor, att Noahs flod icke mer skulle gå öfver jordena; alltså hafver jag svorit, att jag icke skall vredgas öfver dig, eller näpsa dig. Ty bergen skola väl vika, och högarna falla; men min nåd skall icke vika ifrå dig, och mins frids förbund skall icke förfalla, säger Herren, din förbarmare. Du elända, öfver hvilka alle väder gå, och du tröstlösa, si, jag vill lägga dina stenar såsom en prydning, och lägga din grundval med saphirer; Och din fenster göra af christall, och dina portar af rubiner, och alla dina gränsor af utkorada stenar; Och all din barn lärd af Herranom, och stor frid dinom barnom. Du skall genom rättfärdighet beredd varda; du skall vara långt ifrån öfvervåld och orätt, så att du icke skall torfva frukta dig derföre; och ifrå förskräckelse, ty det skall icke nalkas dig.
För öfrigt skola Revisorerne vid deras förrättning noggrannt iakttaga hvad så väl Riksdags-ordningen i afseende å dem innehåller, som den för Banko-fullmägtige utfärdade ansvarighetslag stadgar och förmår; börande Revisorerne doldt och förtegadt hålla hvad som rörer enskilde personers förhållanden till Banken, eller för öfrigt, i afseende å detta verks förvaltning, enligt Rikets Ständers beslut, tyst vara bör. § 5. Revisorerne vare det förbjudet att, med undantag af de i 8 och 9 §§ af denna instruktion omförmälda arfvoden och ersättningar, ingå i någon slags disposition af Bankens medel, under hvad titel eller till hvad behof det vara må. Revisorerne 4 Banko-Utskottets Memorial JVst 67. ega icke heller att på annat sätt, än i ofvanstående 3 g stadgadt är, befatta sig med befordringsärenden eller frågor om tillsättning af tjenster, löner eller pensioner. § 6. Till befordrande af revisionsförrättningens skyndsammare gång kunna Revisorerne sammanträda på afdelningar för ärendenas beredning, men alta frågor om anmärkningar eller anmälanden skola slutligen in pleno föredragas och afgöras. Uppstå vid öfverläggningarne skiljaktiga meningar, skola Revisorerne till protokollet afgifva sina röster, hvilka, enligt Riksdags-ordningens 66 §, beräknas per capita, med afgörande röst för Ordföranden, då rösterna äro lika; hvarje Ledamot dess reservationsrätt dock förbehållen. § 7.
Kühlen är min kusin – och nu hoppas jag att ni anser mig ega rättighet att beskydda henne.” ”Obestridt – för sådana rättigheter drager jag mig baklänges, och tillägger den välvilliga önskan, att kusinskapet måtte befria er lika lätt från alla de rivaler, som ni möjligen eger och bestämdt framdeles får!” ”Fördömde väderhane!” Dessa ord frammumlades i vredgad ton af den, hvilken, enligt Blendas egen tillåtelse, ännu en gång utgifvit sig för hennes kusin, allt under det han skyndade tillbaka till den unga flickan, som orörlig stod qvar och väntade. ”Ack, så lyckligt, så lagom ni kom!” utbrast hon med en röst, som fullkomligt förrådde hela den glada hänryckning hon erfor. Och utan all ceremoni fattade hon denna gång den rätta armen. De började gå framåt. ”Ja, i sanning lyckligt!” svarade grefven. ”Men min gud, så ni darrar!” ”Nu efteråt, ja Men hörde ni icke, min kusin, att jag var tapper?” ”Jag följde er på icke längre afstånd än att jag verkligen uppsnappade några ord.” ”Tyckte ni om dem?” ”Visserligen – men nog vet jag hvad jag skulle tyckt bättre om.” ”Hvad då?” ”Ni torde misstycka!” ”Icke det ringaste!” ”Är det visst det?” ”Säg hvad ni behagar!” ”Nåväl, jag skulle tyckt bättre om att ha visat någon liten försigtighet, min lilla kusin! Då ni tog emot den der mannens arm, kunde han ej gerna tro annat än att han var igenkänd.” ”Men jag trodde ju jag tänkte begriper ni då icke hvad jag tänkte, kusin Jean?” frågade hon med en viss förtrytelse. ”Jo, ganska väl!” ”Nå?” ”Men huru kunde ni föreställa er att jag skulle visa en sådan brist på grannlagenhet, eller rättare ha den djerfheten att presentera mig under tystnad?” ”Åh?” ”Jag är dessutom ej nog inbilsk att förmoda det sympatien skulle ha ersatt dagsljuset, och hvad som händt bevisade äfven att jag blifvit ganska strängt straffad, om jag vågat förlita mig på en dylik inbilskhet.”
Bet, N:o 154. lier till högre belopp åtfölja, bestridas en eller flere andra Tjenster; men då, i öfverensstämmelse med Kongl. Brefvet nen 24 Marlii 1824, rörande förändrad reglering af Stats-Contoirets Slat, Embetsoch Tjenstemännen derstädes, efter att hafva tillträdt de i nya Staten bestämde förbättrade iöningsvilkor, icke få innehafva andre Tjenster på Bikets Stal; då Kongl. Majit dessutom, uti Skrifvelser af den 2 November 182.4 och 1 r Januarii 1825, angående Förvaltningens af SjÖ-Ärendena samt Krigs-Hof-Rältens nya Organisation, förklarat, att, endast med vissa undantag, Embetsoch Tienstemännen derslädes icke hädanefter få bestrida andra Tjenstebefaltningar, sedan de kommit i åtnjutande af den för . Tjenstemannapersonalen i nämnde Verk stadgade högre aflöningen, samt då det är att emotse, att, i den nion de öfriga Embetsverken undergå en ny reglering och tillökta löner för dem kunna blifva anslagne. Kongl. Majit lärer läckas äfven lill dessa Verk utsträcka berörde föreskrifter; så anser Utskottet Herr Grönhagens nu väckta Motion icke böra å Rikets Höglofliga Ständers sida för närvarande till någon åtgärd föranleda. Stockholm den i Oclober 182g, Allm, Besv.- och Oecon.- ZJtsk. Bet., N:o j55. 3 N:o 155. Ankom till Exp. Utsk, d. 6 Oct, 1829. Betänkande, i anledning aj väckt jr äga 0111 inrättande af en Landtbruks - Schola.