Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
St:s Bank, utan är öfverlygad, att ett väl organiseradt privatbanksystem komme att mer än tillfredsställande aflösa statsbankens functioner, emedan det ligger i privatbankernas eget interesse att upprätthålla myntet. Men om man organiserar dessa hanker så, att de öfversvämma landet med sedlar, utan annan fond än inteckningar och solidariska förbindelser, så ser jag deri en fara, icke blott för beståndet af realisationen, utan för hela vårt penningeväsende. Jag har förut yttrat, att min öfvertygelse är, att i händelse de för realisationen stadgade grunder icke rubbas, så står realisationen fast; men då Ständerna i detta afseende äga husera, huru de behaga, så kan man icke vara säker, att ej vid en kommande riksdag något maniement kan vidtagas med Banken, hvarigenom dess soliditet lider. Sådant bevisar icke misstroende till sjelfva realisationen, men till den lagstiftande personalen, hos hvilken jag i sanning anser föga garanti finnas. Det synes mig altså nödvändigt att försvaga det inom Representationen så mägtiga interesset vid att, på Bankens bekostnad, lemna låneunderstöd, och detta anser jag blifva följden af uppkommande privatbanker, såvida de äro säkert och klokt fonderade; hvarförutan åter jag anser dem komma att verka fullkomligt motsatt. Man har sagt, att det stadgande, jag och de af samma åsigt med mig påyrkat, skulle tvinga privatbankerna att äfven indrifva sina fordringar i silfver. Sådant kan jag likväl icke finna; ty bankerna måste naturligtvis vara skyldiga att emottaga sina egna sedlar, och följden blefve altså, att inbetalningarna till bankerna finge ske antingen med deras egna sedlar eller med silfver, såvida bankerna icke ville emottaga btcosedlar. — Gr. Horn har, jemte förklarande, att han anser de solidariska bankerna vara de bästa, sagt, att han tviflar, det sådana kunna grundas på utländska capitaler. Jag är af en motsatt tanka i sjelfva principen; jag hoppas, att actiebanker isynnerhet skola uppstå, och just grundade på utländska capitaler.
Då dessutom, med tillämpning af omförmälda stadganden, uppbörden af afgiften och kontrollen i och för bestämmande, huruvida befrielse från afgiftens erläggande i angifna fall skall få åtnjutas, är invecklad och ofta förenad med väsentliga svårigheter samt besvär, finner jag mig på dessa skäl böra föreslå att, derest lastpenningeafgiften icke från och med nästinstundande statsregleringsperiod varder helt och hållet afskaffad, denna afgift må från och med samma tidrymd nedsättas till ett belopp af 50 öre pr nyläst och bestämmas utgå af ett fartyg hvarje gång det med last från utrikes ort ankommer till Svensk hamn eller från sådan hamn med last afgår till utrikes ort. Med hänseende likväl till det obilliga förhållande, som genom full tillämpning af detta förslag skulle uppstå derutinnan, att mindre fartyg och båtar, hvilka emellan närmare belägna utländska orter och Svenska hamnar verkställa ofta förnyade resor, men i följd af sitt inski’änktare lastrum kunna för hvarje resa påräkna endast en ringare förtjenst, varda af last Tull-Komitéens Betänkande. 5 34 penningeafgiften jemnförelsevis i högre mån betungade än fartyg af större drägtighet och som idka fraktfart emellan Sverige och mera aflägsna länder, får jag tillika föreslå att, i öfverensstämmelse med hvad i fråga om fyroch båkafgifters erläggande är genom Kongl. Förordningen angående Lotsoch Fyr-Inrättningen i Riket af den 9 Juli 1862 stadgadt, däckade fartyg och båtar under 6 nylästers drägtighet samt odäckade fartyg och båtar under 9 nylästers drägtighet må från lastpenningars utgörande befrias.
Alla öfriga nuvarande uti jordeboksoch hemmantalseller ordinarie räntan inbegripna persedlar förvandlas till en bestämd penningeränta, att, jemte till penningar förvandlade bråktalen samt nuvarande silfverskatten och skatte—titeln penningar, utgå enligt i allmänhet stadgade grunder. Christianstads län. Af nuvarande räntepersedlarne hade Kongl. Majit ansett spanmål samt dessutom penningar lämpligen böra såsom särskilde sk atte-titlar bibehållas; och som deputerade och Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i länet häruti instämt, får, i öfverensstämmelse med hvad Kongl. Majit nu föreslagit, Utskottet tillstyrka Rikets Ständer besluta, att: l:o Såsom hufvudränte-persedel inom Christianstads län bestämmes:, spanmål; 2:o De öfriga föga betydliga persedelräntorna förvandlas tillbestämd penningeränta, att, jemte till penningar förvandlade bråktalen och nuvarande skutte-titeln penningar, utgå enligt i allmänhet stadgade grunder. Blekinge län. Kongl. Majit hade ansett ätt a.f nuvarande räntepersedlar spanmål och dessutom penningar lämpligen kunde komma i fråga att såsom särskilde skatte-titlar bibehållas; och då deputerade i länet häruti instämt och Kongl. Majlis Befallningshafvande icke ansett sig hafva något att tillägga, får Utskottet, i likhet med hvad uti den Kongl. Propositionen blifvit föreslaget, tillstyrka, 40 Stats-Ulskollets Utlåtande, JYs 92. att Rikets Ständer besluta, att: l:o Till hufvudränte-persedel inom Blekinge län bestämmes: spanmål; 2:o Den öfriga nuvarande, föga betydliga räntepersedeln bräder förvandlas till bestämd penningeränta, att, jemte till penningar förvandlade bråktalen och nuvarande skatte—ti teln penningar, utgå enligt i allmänhet stadgade grunder. Hallands län.
Banco-Reglementets §. 87 mom. 3 stadgar: ”tjenstemännen vid BancoDiscont-verket antagas och constitueras af Banco-Fullmägtige efter af Direetionen afgifvet förslag; och ega Banco-Fullmägtige, när så fordras, ifrån tjensten och densamma åtföljande förmoner entlediga den, med hvilken Direclionen linner Verket icke vara belåtet.” Enär Banco-Fullmägtige alltså varit berättigade att, på sätt som skett, uppå Directionens anmälan, skilja Matton från Kamererare-tjensten i DiscontVerket, har Utskottet funnit något afseende icke kunna fästas å Mattons anhållan om restitution af lön och pensions beräkning; men då Directionen öfver Banco-Discont-verket vitsordat, alt ”Matton, sin tjenstepligt likmätigt, på ett nitiskt och beredvilligt sätt, tillhandagåit med upplysningar och anvisningar, hvarigenom underlättades Directionens egna bemödanden att utreda och förebygga de missbruk och bristande controller, som genom förre Bokhållaren Nylanders åtgöranden, före Mattons tillträde till Kamererare-tjensten, funnits hafva egt rum,” har Utskottet, med ömande för Mattons medellösa belägenhet, ansett honom, vid nu uppnådde 59 år, af hvilka 29 äro tillbragta i Discont-verkets tjenst, böra erhålla något understöd från det Verk, han så länge tjenat, och får alltså hos Rikets Höglofl. Ständer hemställa, att af de 553 R:dr 16 sk. B inco, hvilka nu linnas oanvände å Banco-Fullmägtiges Dispositions-räkning N:o 2, ett belopp af 333 R:dr 16 sk. samma mynt må tills vidare årligen tilldelas förre Kamere raren Matton samt hans hustru och barn. Stockholm den 15 September 1840. Banco-Vtskottets Betänkande, N.o 82.
Konungen late samtelige Riksens Stander deras 1'i-ivUcAllei-, Förmäner, Rättigheter och Fribeter ätnjuta; beroende det pä samtelige RiksStändens öfwerenskommelse och Konungens bifall at läta dem undergå de förändringar och jemkningar, som Rikets behof kunna fordra. Jnga npa ?riviiLAiLr, et Riks Ständ rörande, kunna utan Konungens och alla Riks-Ständenö »vetskap och samtycke utgifwaö och meddelas. Friherre 8ilfver8cb»lll, chiiis förestog, at Regerings-llormk-n och de öfriga nu upläste handlingar mätte fä ligga pä bordet öfwer morgondagen, dä til och Med et uelibeiLtions?1enum til söndagen kunde utsättas. RopadeS t77ej och Ja. Friherre k,itlssnciMi!K«ckm: Dä den öfwertygelsen numera syneS wara allmän, at antagandet af en Lonscitution, utropandet af en Konung, äro lika werkelige som skyndande nödwandigheter; dä man äfwenwäl tämmeligen mangrannt tyckes inse, at detta stora ändamäl skulle, vin icke förfelas, ätminstone widt aflägsnas, i fall det nu framlagde xiojecc fintzL xuuct.nvis venriler^s^ sä »vägar jag »vördsammast - 4Z0
Brot. 1862 åf 1863. 4 Sami. 1 Afd. 3 Band. 3 Iläft. 8 58 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 141. af de frostförande, vattensjuka trakter, som till stor mängd och omfattning förekomma inom dessa län. Vigten af frostländiga trakters utdikning i allmänhet hade ock längesedan blifvit af Kongl. Majit och Rikets Ständer erkänd och betydliga summor blifvit anvisade af Statens medel till befrämjande af dylika arbeten. Ehuru äfven de norra länen vid fördelningen af dessa medel kommit i nådig åtanka och synnerligen då de hemsökts af missvext, hugnats med större anslag för beredande af tillfälle till arbetsförtjenst, hade det likväl legat i sakens natur att vid fördelningen af de för hela riket beviljade medlen endast en proportionel andel, någorlunda afpassad efter alla länens antal, kunnat komma de norra till godo. Då derjemte icke blott afhjelpandet af frostländigheter, utan vinnandet af odlingsbar mark företrädesvis varit med dessa anslag åsyftadt, och vid medlens fördelning hufvudsakligast afseende bort fästas vid största landvinning för lägsta kostnad, hade också deraf blifvit en följd att, då arbetsprisen i de södra länen i allmänhet ställt sig lägre, än i de norra, utdikningsoch odlingsföretag i de förra oftast måst gifvas företrädet. I alla händelser hade dessa hitintills för hela riket gemensamt beviljade anslag, hvilka måhända någorlunda motsvarat behofvet inom de södra länen, der myrtrakternas mängd och utsträckning genom en tidigare odling mycket förminskats, deremot endast i ringa grad kunnat fylla behofvet inom de norra länen, hvarest vattensjuka och frostländiga trakter förekomma i stor myckenhet och till en sammanhängande utsträckning af stundom flera qvadratmil. Icke heller hade allmogens håg och ekonomiska ställning inom de norra länen tillförene påkallat eller möjliggjort utförande af de vidlyftiga och dyrbara utdiknings-arbeten, hvilka numera med stigande förtroende motsåges.
Man undrar alls ej öfver att detta veka barn med de tusen möjligheterna p&amp; godt och ondt, med sin känsla af svaghet, sitt behof af stöd och sin ibland frambrusande djerfhet, med denna ömtålighet för tryck och denna retlighet, som blir till inbundet trots och ingrodd hätskhet inför familjetyranniet och öfvermaktens godtycke — man undrar ej öfver att detta barn blef styfsonen i familjen, blef en Hagurs son, som småningom sköts ut ur det regelrätta hemmet Det är en skarp blick, som ur minnet uppdragit konturerna till. denna af så egendomliga motsatser sammansatta yngling. Man läser ej denna sjelfskildring utan det största intresse. / Jag skall ej försöka gifva någon resumé öfver karaktären, endast citera ett par rader: » Ensamheten måste för honom bli en ökenvandring, ty han egde icke nog stark individualitet att kunna gå för sig sjelf; hans sympati för menniskorna skulle bli obesvarad, emedan deras tankar icke kunde gå jämnt med hans; och sedan skulle ' han gå omkring och bjuda ut sitt hjerta åt den först - kommande, men ingen skulle ta emot det, ty det var dem främmande, och så skulle han draga sig tillbaka i sig sjelf, sårad, förödmjukad, förbisedd, förbigången. » Med dessa rader afslutar Strindberg skildringen af barnets sjuklighet i viljan, som finner ett slags njutning i sjelfplågeri. Som barn teg han med allt som kunde ådraga honom beröm, höll sig undan och blef förbigången — men grämde sig i tysthet deröfver. Från åren af religiöst grubbleri skrifver han: » Hans nya jag stod upp mot hans gamla, och de lefde i oenighet som olyckliga makar hela hans lif framåt utan att kunna skiljas. » Detta är ju den tanke,.som förmått Strindberg att skrifva • Återfall. Det är farligt att börja citera. Man frestas att sätta sig ned och skrifva af för att på det viset utminutera författarens tankar. Men jag har väl skäl att antaga att hvarje vän af svensk literalur redan läst Tjensteqvinnans son. Boken hör till dem, som man både roas och lär af. Vid sidan af skildringen af hemmet står den af skolan.
EetanJcanden. nyssnämnde 2:ne Städer, Linköping och Ö* rebro böra, pä hvardera stället, delas i 2:ne lättare och mindre Postvagnar, med anspann af allenast 2:ne Hästar, och blott en dubbel stol för två resande personer, utom Postillonsplatsen; kommandes af dessa 4 mindre Postvagnar den ena från Linköping öfver Jönköping att gå till Helsingborg, och den andra att taga vägen genom Eksjö till Nöbbelöf, Stocketorp, Vexiö, Christianstad och Ystad, lamt å behöriga ställen aflemna Postväskorna till vanliga sidoposterna åt Carlskrona och Carlshamn, likasom från Ör bro den ena mindre postvagnen går igenom Christinehamn och Carlstad till Norrige, och den andra genom Mariestad, Skara och Alingsås till Götheborg. Genom dessa Postvagnars regulaira framoch återgång fyra serskilda resor i veckan skulle ett antal af 16 till 20 resande med mera snabbhet och större beqvämlighet, än nu för tiden sker, kunna åtfölja Bretposten, till ansenlig lisa för Gästgifveri-skjutsen 5 hvarförutan Postverket i allmänhet,som med rotfrihet oh flere andra betydeliga förmoner för Fostförarne, ännu är i samma oförändrade skick, som det i Drottning Christinas tid aldraförst inrättades, i flere angelägna delar kunde förbättras till Postcourserna, efter senare tiders förändringar, anlagda nya Städer och kortare väg)ar m. m. 5 dertill efter min tanka i synnerhet hörer, att all postförSel hädanefter på de allmänna vägar ovillkorligen bör verkställas på lätta spjäl-kär - Best), och Ekon. Utsk. Betänkanclen. 761 ror med en Häst och dubbel stol för tvänjie personer, så att en resande derpå alltid bredvid rostföraren bör tunna inrymmas, och den tyngd af ettSkeppund, med Postväskan och den resande inberäknade alltid forslas af Bref-Posten, som Allmänna Lagen i iö Cap. 5 §. Byggningsbalken i allmänhet förereskrifver, och hvilken hittills vid Postverket aldrig varit utkrafd.
Till en början kan man således för sig betrakta frågan huruvida, såsom Utskottets pluralitet beslutat, hufvudstadens bangård bör förblifva å den fordna Fatbursjön, eller om skål förefinnas att önska dess förflyttande längre in uti staden; och då Utskottet icke åfventyrat försöket att bestrida de stora och våsendtliga fördelar för hela landet, för den resande allmånheten, för ali varutrafik på den vestra och den blifvande norra stambanan och slutligen för Stockholms stad af bangårdens förläggande på en så central punkt som möjligt, hvarifrån varor kunde med jernvågsspår föras till alla stadens hamnar, och der ofvannämnda stambanor kunde med hvarandra förenas, helst Utskottet medgifvit, att “planen onekligen förekommer att vara “på en gång enkel till sin hufvudtanke och storartad uti såttet för utförandet11, utan äfven erkånnt att “det icke finnes mer ån en mening om fördelarne af att två eller “flere jernbanor kunna å samma ort förenas med hvarandra11, kan det måhända anses mindre angeläget att hår upprepa förslagets alla fördelar, hvilka dessutom redan finnas upptagne, bland annat, uti 1859 och 1862 årens jervågskomitöers betånkanden och nu nyligen icke minst af Herr Friherre Ericson, uti hans sedermera tryckta föredrag den 21 Mars detta år, blifvit ytterligare framlag de, ån att upptaga och närmare undersöka de anmärkningar mot och betänkligheter vid förslaget, på grund af hvilka Utskottets pluralitet ansett sig böra afstyrka Kongl. Maj:ts Proposition i denna del. Utskottet anser det rigtigt att “från det inre af landet kommande varor må “kunna omedelbart lossas och lastas i fartyg eller magasiner11, “och det år således11, säger Utskottet, “af en framstående vigt, att bangården på norr blir förlagd så nära 92 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 87. “Saltsjön som möjligt/1 — Utan att nu uppehålla mig vid inkonseqvensen deraf att
Mig synes, att, ehvad Ständerne än nu må besluta i detta ärende, står det likväl fast som en enskilt laglig rättighet för Staden Nyköping, att från år i8i5 till år 1824 af Kronan uppbära de Stadsutskylder, hvilka böra utgöras af den, till Residencehus för Landshöfdingen, derstädes inköpta Stadsegendom. Jag anhåller om återremiss af Utlåtandet, för alt få utredt, om några sådana Stadsutskylder för nämnde tid af Landshöfdinge-Bostället i Nyköping utgått, och kommit nämnde Stads Cassa tillgodo. Om det derefter Den 12 Februarii p. m. 223 utredes, att slika Stadsutskylder för detta Statens hus icke blifvit under sagde tid erlagde, så anser jag att Ständerne böra erkänna denna Nyköpings Stads lagliga fordran af StatsYerket till betalning, och anvisa medel derföre; men beträffande i allmänhet Stadsafgifters utgående för Kronans StadsEgendomar, så anser jag genom 1823 års Ständers i Utlåtandet citerade beslut och de jemväl deri omförmälde Nådiga Skrifvelser från Kongl. Maj:t till KammarCollegium och StatsContoiret af den 29 Januari 1824» vara bestämdt, att Städerne icke tillkomma att af Kronans bus i Städerne stadsutskylder vidare uppbära, och att Staden Nyköping följagteligen ifrån och med Sr 1824 icke kan tillerkännas någon rättighet till de sökta inkomsterne af Landshöfdinge-Residencet derstädes. För öfrigt ber jag att få fästa de Herrars uppmärksamhet, hvilka påstått Städernes rätt, att uppbära lika utskylder af Kronans som enskiltes hus, på obilligheten deraf, enär, på sätt jag nyligen anmärkt, Städerne af de institutioner, för hvilka Staten bekostar hus i Städerne, äga vida större fördelar, än som motsvaras af några mindre betydliga Stadsinkomster, hvilka förloras genom borttagande af Stadsonera för Statens hus. Jag förnyar min anhållan om återremiss. Herr von Hartmansdorff, August:
Då menskliga lynnet i allmänhet visar benägenhet för att i det aldra längsta bibehålla innehafvande magt, och att så länge som möjligt fördröja dess öfverlemnande åt annans förfogande, sä kan det svårligen förnekas, att ju H. M:t genom sitt åtgörande uti denna vigtiga fråga ådagalagt prof på en mer än vanlig storsinthet, på, samma gång han visat det stora förtroende II. M. hyser så väl till E. St:s kärlek för konungahuset, som äfven till den vishet och klokhet, hvarmed de skulle tillvägagå uti denna för Riket högst maktpåliggande angelägenhet. Ingen kan högre än jag upskatta vigten deraf, att våra Grundlagar obrottsligen efterlefvas, helst jag anser detta utgöra säkraste värnet så väl för konungamaktens helgd, som äfven för folkets frihet och sjelfständighet. R. o. Ad:s prot. bära ock tillfyllestgörande vittnesbörd derom, att jag vid alla tillfällen, då jag trott någon öfverträdelse af Grundlagarne vara att befara, deremot nedlagt min högtidliga protest. Men just derföre att jag vid alla sådana tillfällen protesterat emot de åtgärder, som jag funnit vara stridande mot Grundlagarne, har jag äfven ansett det vara min pligt, att genöm detta mitt yttrande uttrycka, det jag för min del ej, i likhet med åtskilliga andra medlemmar af representationen, funnit den K. Propos. om Riksstyrelsens förande under konungens sjukdom vara emot Grundlagarne stridande. På grund af hvad jag nu anfört, och då K. M:s åtgärd att genast öfverlemna åt R. St. att taga den författning om Rikets styrelse, som de nyttigast funno, i st. f. all begagna sin i Grundlagen förvarade obestridliga rättighet alt under 12 månaders tid låta dröja med ett sådant öfverlemnande, obestridligen varit i många afseenden för Riket af utomordentlig vigt. anser jag, såsom jag redan yttrat, E. St. för denna K. M:s åtgärd böra uttrycka sin underd. tacksamhet uti den beslutade underd. skrifvelsen: anhållande jag fördenskull att detta mitt yttrande måtte blifva till Ex.- ped.Utsk. remitterad.
Lån hittills varit utan exempel; att den ej kunde annorlunda anses än •isons oförenlig med Banquens egenskap, dess BantoUttkottets Uttånkanden, 819 tillständig® rätt samt de vid utlåningar af dylik art afsedde och beräknade ändamål 5 och att afvikandet från den grundsatts, det sådan ränta för ett Rån bör eriäggas, som vid des* meddelande blifvit utfäst, kunde i flera afse£ riden leda till betänkliga prsejudicater, Med åberopande häraf och enär Rikets Ständer, uppå RancoUtskottets tillstyrkande, redan faststäidt de förändrade grunder , enligt hvilka , till betydlig lindring för Uddevalla Stad, den årliga afbetalningen på dess först erhållna Rån från nästkommande års början får verkställas, så framt Capitalskulden dessförinnan till uppgifvet belopp nedsättesi enär vidare förekommer, att Herr Bagges Motion åsyftar tillgodonjutande af en ännu lägre ränteafgift, än tom för Götheborgs Stad blifvit begärd och afslagen$ och enäy, hvad Städern® Norrköping och Borås beträffar, Statsoch Bancoötskottens gifna förslag, att ränteheloppet måtte bestämmas till 3 procent, har sin grund Uti desse Städers iråkade beklagansvärda ställning och deras innevånares ådagalaggde oförmåga att kunna andra eller högre vilkor fullgöra, finner BancoUtsko.ttet sig al desse förhållanden ej kunna hemta något giltigt skäl 3tt tillstyrka bifall för den af Harr Bagge sökte förändring uti ränteberäkningen, hvarken för Uddevalla Stads först erhållna B ån eller för det lånebiträde, Stadens Kyrka vid sista Riksdag efter begäran och uppå då föreslaga® grunder undfått. Hvilket dwl, «»a Rancolftskottets Btlan\anden~. dersiälles Rikets Ständers närmare upplysta bep rofvan de. Stockholm den 35 Oclaber 1833* K: O 654. Ankom den6 Nov. 1823.
Men nu äro ju £ landtmän, och jag hemställer, om den återstående åttondedelen, bestående af fabriks - 422 Deii 21 April e. m. idkare, vetenskapsmän, fiskare, sjömän och dylikt, eger tillgångar nog att skydda alla Sveriges landtbrukare, att åt dem bereda större behållning af deras jordbruk. Jag tror det icke. Äfven om lagstiftningen ginge eder önskan till mötes, skulle den gifna följden blifva den, att hvari lagstiftningen medgaf eder, fingen J sjelfva betala. För den händelse att i Sverige, likasom i England och Frankrike, en stor dividend af befolkningen utgjordes af rika fabriksegare, af sådane, sorn egde förmåga att betala, skuile ett sådant system, som skyddssystemet kunna tillämpas, men hos oss är detta omöjligt. Men, vore det möjligt, så begriper jag sannerligen icke, hvarföre J fordren så litet; J fordren ju nästan endast nominella tullsatser, 3 öre pr skålp. smör; 15 öre per kubikfot råg, då varuvärdet å dessa artiklar varierar under ett enda år med 100 procent. En sådan tull kan ju ej bidraga att för landtmanrien underlätta hvarken skatternas utgående eller räntans utgående eller njutningsbegärets tillfredsställande, om något öfverskott finnes, sedan skatt och ränta äro betalta. Detta är den praktiska sidan af saken. Men denna fråga har äfven till en viss grad en politisk anstrykning, ty jag hemställer till eder, Mina Hrr, om det är troligt, att den regering, som under loppet af flera riksdagar följt frihandelssystemet ända derhän, att den flera gånger strukit tullar, hvilka 11. St:r åsatt, och varit så ömtålig, att Franska traktaten skulle blifva godkänd, skulle vara så litet ömtålig för tullfrågans afgörande, att den skulle medgifva frihandelssystemet vara origtigt, och att den sjelf handlat grundlagsvidrigt, då den bortstrukit tullar, som R. St:r bestämt. Jag hoppas emellertid att R. o. Ad:n, som har den ovanskliga hedern alt förut hafva gifvit impulsen till frihandelsrörelsen här i landet, skall under dessa sista dagar af sin politiska tillvaro lifligt erinra sig detta.