Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den omständighet att ränta dervid ej kunde uttryckligen förskrifvas lärer väl vara utan all betydelse, enär ränta till 30, 40 å 50 procent för år nästan alltid på förhand afräknas vid dylika försträckningar. Att åter upplifva skilnaden emellan utrikes och inrikes vexlar, skulle, jemväl möta svårigheter, helst en sådan lag lätteligen kunde gäckas i anseende till det mindre bestämda i en sådan begreppsskilnad. Utskottet kan för öfrigt icke föreställa sig alt Svenska köpmans-korpsens kredit hos utländningen skulle ytteist bero af fängelset. Vöre det ett sådant hot, som upprätthölle nämnde kredit, så borde det väl, för att vara verksamt, någon enda gång hafva gått i fullbordan; men, så vidt Utskottet kunnat inhemta, har sådant icke på långliga lider inträffat. Härvid bör ock erinras, att bysättnings-lagarne i sådant fall väl äfven borde hvila på enahanda principer hos oss, som hos de folk, med hvilka vi stå i handelsgemenskap; men detta är ingalunda förhållandet. Enligt Svensk lag befrias gäldenären, såsom redan är nämndt, ur häktet, så vida han afträder sin egendom till konkurs och beedigar sin stat. Så i allmänhet icke i utlandet, ehuruväl derstädes fängelsetiden pä flera ställen är inskränkt till ett visst maximum, som i några länder är beroende af skuldsummans belopp. Ville man nu påstå, att utländningen icke känner den Svenska lagstiftningen i denna del, utan tror att den i sjelfva verket i detta hänseende är strängare än den är, så får dock Utskottet, som lemnar derhän huru pass värdigt det vore för vår affärsrörelse att grunda sin kredit på ett uppenbart misstag om vår lagstiftning, erinra, att ett sådant misstag väl äfven hädanefter kunde fortfara, enär, enligt Utskottets förslag, rätt att erhålla bysättning å gäldenär fortfarande skulle qvarstå i lagstiftningen, fastän icke vidare såsom tvångsmedel till betalning. Möjligen skulle dock ett annat, vida mer rationelt undantag i ifrågavarande hänseende kunna ifrågasättas, nemligen att bibehålla den nu gällande bysättnings-lagen mot en gäldenär, som är köpman.
Hvar är jag? Jan. Anna, vakna opp, kära barn! Känner du inte igen oss? Far och mor och Anders och alle di andre dine vänner? Se, du är ju ve körkan. Anna. Kyrkan? Der är presten ... Men han läste inte rätt det var oriktigt namn på henne ... Åh hvarför sticker ni mej så i hjertat? Och mitt fattiga hufvud ... Anders (^afsides till Bengt^) Gud hjelpe oss! Jag tror, hon är tokig. Anna (^står en stund liksom i djupt eftersinnande; derefter gifver hon till ett anskri^) Jo, jag mins ... jag mins tydligt nu ... det var han och hon ... hon, men inte jag! Gud! kunde han svika mig, och han talte nyss om tro och kärlek! (^Hon dignar ned på knä och sänker hufvudet mot bröstet^) Jan. Stackars den fattiga flickan! Hon är så vek te sinnes. Detta blir visst hennes död, om det inte blir nånting ändå värre. Anna (^sjunger^) Godnatt nu, min väna lilja, Blommande i Nordanskog! Somna sött och dö, du lilla, Se'n kärvännen dig bedrog. Ej allt dig dock förlåter: I mossan graf du får, Och när som natten gråter, Skänks ditt minne ock en tår. Annika. Det är slut, slut med all vår glädje! Hör, Jan, hon är från vettet! Hon är från vettet! Anders. Nej, tro inte det, kära mor. Det har allti varet hennes sed te sjunge så i sorg som i glädje. Anna (^reser sig upp och sjunger^) Lull lull! hur den blomman lyste Allt om morgon stolt och glad; Kom så ungersven och kysste Hennes skära silfverblad. Om afton stod hon glömder Och lutande i mull, Till sorg och qvida dömder Allt för sin kärleks skull. Anders. All denne jämmern har jag på mitt samvete, jag som dröjde så länge att gå och tale ve Prosten. Annars hade lysningen inte blitt åf. TREDJE SCENEN. De Förre. SVEN, LISA, OLA i Gyllby och mera Landtfolk ^komma ur kyrkan^. Anna (^sjunger^)
ursprunglig jemlikhet öfverensstämmer med fadrens, samt visar, att hans undergerningar härflyta af en kraft, som hvarje tro ende kan undfå. Jesus förklarar, att hans egenskap af Guds son icke innebär att han är Gud eller höjd öfver mensklig hetens sfär. Beteckningen „Guds son“ och „Guds söner“ i bibeln. Sonen förklarar i allmänhet, att fadren är större än han, skiljer i alla hänseenden uttryckligen mellan sig och Gud. Samma skilnad iakttaga nya testamentets författare öfverallt. Kritisk-exegetisk granskning af de föregifna bevisen för Jesu gudom. Arten af sonens enhet med fadren. Den öfversigt vi uti föregående kapitel lemnat af messiasidéens utveckling hos judarne intill Jesu tid torde för läsaren redan hafva gjort klart, att nya testamentets Kristuslära på det innerligaste sammanhänger med denna utveckling. Och då vi funnit, att de judiske skriftlärde förkunnade, att Messias är idealmenniskan, den första af alla skapade varelser, fullkomligt syndfri och rättfärdig, af Gud förutbestämd att först i den yttersta tiden lemna de pre-existerande själarnes himmel, för att besegra det onda, uppväcka de döde, hålla domen öfver verlden och lägga grunden till det eviga riket – men under allt detta betraktade honom såsom blott menniska; så gäller det nu att genom en förutsättningslös granskning af nya testamentets urkunder erfara, huruvida dessa fasthålla det rent och uteslutande menskliga uti Messias-begreppet eller om de uti detsamma inlägga det absoluta guds-begreppet, hvilket den kyrkliga dogmatiken dermed förenat. Vi öfvergå således till en framställning af nya testamentets kristologiska ställen 44, hvilka vi ordnat under en följd af rubriker, begynnande med Jesu egna utsagor om sonens förhållande till det absoluta; derefter fortgående till de ställen, som positivt redogöra för hans plats uti idéernas system, samt slutande med sådane antropologiska ställen, hvilka vid en jemförelse med de kristologiska kasta ytterligare ljus öfver dessa. Sonen förnekar, att han är det absoluta goda: „Och då han utgången var på vägen, lopp en till och föll på knä för honom och frågade honom: Gode mästare, hvad skall jag göra, att jag må ärfva evinnerligt lif? Men Jesus sade till honom: Hvi kallar du mig god?
Domstol rättfärdiga både moliverna för sina rådslag och sin uppfattning af den constitutiouella ansvarighetens fordringar: — en förmon, som icke förunnas dem emot de många anmärkningar, hvilka med en, såsom mig synes, ofta nog minutiös klander-begärlighet, blifvit samlade i det nu ändtligen afslutade betänkandet. För min del har jag, angående det speciella af de till Riks-Rätt förvisade målen, afgifvit yttranden och reservationer lill Utskottets proloeoll, hvilka åtfölja remisserna till Riksens Ständers Juslitise-Ombudsman, till följd af dess derom gjorda begäran. Beträffande åter de talrika anmärkningspunkter, som föranledt Utskottets beslut om anmälan efter 107 §. Regeringsformen, tillåter hvarken den för det nyss justerade betänkandets afgång till Riksstånden medgifva tidens korthet, ej eller det tillbörliga utrymmet för en reservation, mig att ingå i detaillerad utveckling af de skäl, som grundlagt mitt i de flesta af dessa punkter från Utskottets majoritet afvikande omdöme. Äfven i dessa fall ålnöjes jag att i Utskottets protocoll hafva förvarat min mening, och derest dessa protocoll varda, till följd af Utskottets dertill gifna tillåtelse, af trycket utgifne, så vill jag förmoda, att detta sker med den oväld, att äfven minoritetens yttranden varda i hvarje sak utan stympning offentliggjorda, och följaktligen icke, hvad mina enskildt angår, här behöfva framställas. Endast hvad vissa principer vidkommer, må mig tillåtas tillkännagifva: - Constilulions-UtsJiOltels Memorial, A';o 13. 7 l:o att jag icke kunnat deltaga i Utskotlets beslut, att för ett och samma mål, på en gång tillämpa ansvar efter 106 och 107 §§. Regeringsformen. Detta förefaller mig både såsom ett yrkande af tvänne domar i en sak och såsom ett slags misstroende lill den lagliga vägen, att nå det önskade målet.
Det är redan svårt att emot den ringa aflöningen erhålla lotsar, och skall denna aflöning förminskas genom den ifrågasatta befrielsen för ångfartyg, skall denna svårighet ännu mera ökas till stort men för dem som behöfva lots. Då trafiken med ångfartyg är långt mera lönande än den med seglande fartyg, synes också billigt att dessa fartyg åläggas att bidraga till lotsarnes underhåll. På grund af hvad jag anfört anhåller jag om bifall till Utsk:s Betänk. Gr. von Platen, Baltzar: Hufvudsakligen instämmer jag i hvad redan blifvit yttradt för afslag å Utsk:s Betänk., mea icke destomindre anhåller jag att få fästa mig vid ett eller två af Utsk:s anförda skäl och äfven hvad den sista talaren yttrat. Utsk. antyder, att det icke varit sällsynt att ångfartyg varit blottställde för olyckor derföre att de icke haft kronolots ombord. Jag bestrider detta. Man kan lika väl säga, att i allmänhet olyckshändelser med ångfartyg äro sällsynta, och jag tror att det skulle vara ganska lätt att bevisa, att olyckor inträffat under det lots varit ombord som då sådan icke funnits der. Den största olycks - Den 6 Mej e. m. 543 händelsen inträffade sistl. höst; men, om jag icke misstager mig, har detta icke att göra med ifrågavide ämne, ty, så vidt jag vet, var detta vid angörning af land och innan lots ännu kunnat tagas. Den sista talaren har sökt visa nödvändigheten af att hålla lotsar för dem som angöra våra farvatten. Äfven jag inser vigten deraf, men jag tror icke att de lämpligaste lotsarne erhållas derigenom, att man tillförsäkrar dem betalning antingen de upfylla sina skyldigheter i påpassning eller icke. Jag tror att det förhåller sig med lotsar som med andra menniskor, att vinsten för dem har ganska mycket att betyda, och att således den upmuntran de erhålla genom upfyllandet af sina åligganden, äfven skall göra dem mera dugliga. Jag måste äfven instämma i en annan talares yttrande, att lotsarne äro till för trafikens skull, men icke tvärtom.
Undantag från denna regel har Utskottet dock trott böra ega rum för 8, 40 och 43 §§., emedan fördem, såsom behandlade i memorialen N:ris 56 och 57, alteinatiflydelser af det slag, som nedan omtalas, torde komma i fråga. Den emot Riksdags-Ordningens Usta §. svarande har blifvit ställd i spetsen för Regerings-Formens föreskrifter om national-representationen. Den har fått ordnings-numern 48. Efter 49:de §., som handlar om Lagtima Riksdag och sådan Urtima, som Konungen sammankallar, har Ulskollet ansett Comlilulions-Utskoltets Memorial, N.o 68. 5 böra flyttas nuvarande 91, 92, 93, 94 och 95:te §§. Regerings-Formen, hvilka handla om vissa fall, då Urtima Riksdag af Stats-Rådet eller andia vederbörande måste kallas, och i sammanhang dermed hafva föreskrifterna örn den tid, till hvilken Urtima Riksdag efter anledningen och kallelsen bör sammanträda, fått sin plats; hvarefter följer stadgandet om Riksdags-orten samt, såsom ock rörande Riksdags-ort, det nu i Riksdags-Ordningens 8 §. upptagna. Föreskrifterna om Riksdagsmans rätt till arfvode; om påföljd af hans uteblifvande; om valdistricts ansvar för försummelse att ställa Riksdagsman, och om sältet för de lill Riksdagsorten anlända Riksdagsmännens legitimation åsyfta säkerhet derom, att behörige Riksdagsmän måtte vara tillstädes, då Riksdag öppnas. Dessa föreskrifter hafva derföre fått sin plats näst framför stadgandet om Riksdagens öppnande. Den ordning, i hvilken de nu föreslagna 62—79 §§. följa hvarandra, torde icke behöfva serskild förklaring. Bland de speciella ämnen, hvilka vid Riksdag förekomma, har, likasom före tillägget af ett senare moment till 56 §.
Mången torde förundra sig, om vi påstå, att de trenne tidehvarf, som i vår vitterhets häfder kallas det Stjernhjelmska, det Dalinska och det Gustavianska (eller Gustaf den Tredjes), äro blott skiftande skepnader af ett enda, hvars innersta lynne alltigenom bestämmes af en och samma grundsyftning. Men sådant är verkliga förhållandet. Ehuru mer och mer klarnande, var i denna syftning en och samma instinkt eller förkänsla, af formvärde, af urväljande studium, af smak och konstförstånd; med blicken rigtad på Europas mest bildade folkslag, och med lågande fosterländsk nitälskan, att äfven svenska snillet och svenska språket engång skulle, efter fullbordad uppfostran, täfla med hvarje annat folks om skönhetens pris. Det var alltså – i grunden – Stjernhjelms verk, som fortsattes genom Dalin, och som ändtligen uppnådde genom Kellgren och Leopold sin fulländning. Den väsendtligaste olikheten uppkom visserligen, då man efter Dalin antog såsom axiom, att den fransyska konstsmaken af Ludvig XIV:s tid vore, i hufvudsaken, alldeles densamma som den antikt-klassiska, och tillika en denna sistnämndas fullkomning, till en för alla tidsåldrar oföränderlig lag och föresyn. Men grundväsendtlig var skillnaden likväl icke. De Gustavianska vilterhetsidkarne, med rättmätig sjelfkänsla af sina framsteg i skönhetssinne och konstodling, ansågo den så; och detta må dem icke förtänkas. Ty sannt är, att tiden från Stjernhjelm till Dalin var öfverlägsen i vitter mångbeläsenhet och litterär-historisk kunskap, hvaremot tiden från Dalin till Leopold inskränkte sig till nästan blott vissa latinska och fransyska författares kännedom; lika sannt är dock, att denna sednare tid, oaktadt sina misstag i uttydningen eller tillämpningen af sin egen sträfvan, öfverträffade föregångaren i rikare fond af poesi och talent.
Ett år derefter skildes jag ifrån henne. Hon hade fört mig till en judisk handlande i den lilla staden Ipoly-Sagh, der jag stannade qvar. Denne man, som bodde fattigt och dåligt och såg snuskig och obetydlig ut, egde imellertid stora rikedomar. Hans fartyg gingo till nästan alla Europas hamnar, och han hade kontor i alla Ungerns större städer, men sjelf vistades han här i ett ruckligt hus vid den lilla Ipolyfloden, utan att på något sätt eller i något afseende tyckas njuta af sina rikedomar. Med denna man skulle jag ega en olycklig likhet påstod min mor, och denna tillfällighet hade varit orsaken till hennes tvist och skilsmessa ifrån hennes man och hennes stam. Nu mottog mig imellertid den rike köpmannen med välvilja, jag fick lära mig räkna och skrifva och ansågs ega ovanliga anlag för handeln; inom några år egde jag hans fulla förtroende, och som jag egentligen icke tyckte om det stillasittande och enformiga lifvet på ett kontor, så användes jag nästan uteslutande till resor i affärer på alla de orter, der vi egde handelsförbindelser. Detta lif behagade mig, och jag skulle troligen ständigt hafva stannat i hans tjenst, om icke en vedervärdig händelse hastigt låtit mig fly Ipoly-Sagh. Jag vet icke icke, huru det kommer till, men jag har i hela mitt lif varit utsatt för obehagliga missöden, olyckor af denna afskyvärda art, som väcka löje i stället för deltagande. Det ar sannt, att jag i alla händelser föredrager dem för de mera obotliga och fruktansvärda, ty den verkliga skadan till lif och lemmar är naturligtvis den värsta, men imellertid är jag ganska känslig för åtlöje och försmädelser, och vid detta tillfälle var det lika öfverraskande som sårande för min stolthet och min sjelfkärlek. Ehuru snål och fnaskig min principal var i allt, som rörde hans hem och hans egen person, så hade han likväl en enda dotter, för hvilken han ingenting sparade. Hon vistades i Pesth hos en slägting, och först flera år, sedan jag varit i huset, kom den vackra Rebecka tillbaka till sin far.
Drottningens död, skulle för evärdeliga tider, utan minsta afseende på myntets och varuprisens förändrade förhållande, vara Kongl. Maj:t och Kronan frånskilj'de, emot åtnjutande af en så ringa in - Stats-Utskottets Betänkanden. 1718 komst, som arrendets beräknande efter kronovärdi medförer; samt ofvanåberopade Resolution af år 1769, icke innehöll något derom, att Thorshälla Stad borde för kommande tider varda frikallad från den af Kongl. Kammar-Collegii Förordnade beräkning af arrendet efter Markegång; funne Kongl. Kammar-Rätten sin pligt vara, att, med underdånig anmälan häraf, hos Kongl. Maj:t underdånigst hemställa, om icke Kongl. Maj:t skulle i Nåder täckas låta utgå Nådigt Förordnande i denna del för framtiden, och om icke deruti den yrkade förhöjningen efter markegång kunde i Nåder anbefallas, såsom både billig och till tidernes förändrade förhållande lämplig. Efter det ärendet, i sådant skick, blifvit till Kongl. Kammar-Collegium i Nåder remitteradt, för att, sedan vederbörande hörde blifvit, utlåtande afgifva, har välbemäldte Kongl. Collegium, jemte insändande af Magistratens i Thorshälla och Kongl. Majus Befallningshafvandes i Södermanlands Län yttranden, derutinnan bägge dessa Authoriteter, under åberopande af Kongl Brefvet den i4 Februarii 1713 och Kongl Resolutionen den i5 November 1796 förbehållit Staden rättighet att, såsom hittills, uti Penningar i^i4 Ståts-Utskottets Betätikanäen. utgöra räntan för ifrågavarande hemman, för egen del, i underdånighet anfört, att nämnde hemman blifvit, genom Hennes Maj:t Enke Drottningen Hedvig Eleonoras Resolutioner den i3. Maji 1709. och den 14 Februarii 1710, Staden Thorshälla för dess bättre Uppkomst, till brtik och nyttjande upplåtne, emot en årlig afgift af 118 D:ri5 ör. 5^- pn.
Beträffande förenade mötes-passevolansfondernas af Revisorerne omförmälda äldre fordringar, får Kollegium, under åberopande af hvad Kollegium rörande Kronans fordran i aflidne Regements-qvartermästaren Kapitenen von Essens konkursmassa här ofvan anfört, i afseende på de öfriga fordringarne, med hemtad ledning af hvad Kollegii Advokat-fiskal inberättat, i underdånighet tillkännagifva: att Hof-intendenten Westins konkurs, enligt borgenärernes beslut, skall fortgå så länge han uppbär sin innehafyande lön, deraf borgenärerne åtnjuta hälften; att, sedan f. d. gamla mötes-passevolansfondens fordran hos K rit] s-kom m issa rien Invenius blifvit i de efter honom och hans trunne löftesmän yppade konkurser afslutade, hufvudsakliga pröfningen af den hos Kollegium anmälda fråga om fordringsbeloppets afskrifning heror på erhållande af åtskilliga såsom nödiga ansedda upplysningar i afseende å konkursmassornas slutliga utredning; och att, efter det Enkefru A. W. Rosenborg och hennes löftesman Majoren A. I. Rosenborg afträdt sin egendom till borgenärer, urarfva-konkurser jemväl yppats vid gäldenärernes död; varande de begge första konkurserna, äfvensom urarfva-konkursen efter Enkefru Rosenborg, enligt granskade redogörelser, slutligen utredda och de förenade mötes-passevolansfonden i dessa konkurser tillkommande utdelningar till fonden inbetalta; hvaremot urarfva-konkursen efter Majoren Rosenborg, till följd af rättegång, enligt hvad uppgifvet blifvit, ännu är under utredning. Hvad Rikets Ständers Revisorer i öfrigt anfört och framställt i afseende på förvaltnin - — 278 — gen och redovisningen af de under Intendents-afdelningen ställda anslag och fonder, anser Kollegium till svar å Kollegii sida ej föranleda. Kollegium framhärdar med djupaste vördnad, trohet och nit, Stormäktigste Allernådigste Konung!
Detta vittnesbörd, i fråga om en sådan sjukdom, som choleran, torde gälla med ännu mera styrka i hänseende till andra, mildare sjukdomsformer; och den ofantliga utbredning, som den homöopathiska methoden. redan vunnit i alla delar af verlden, kan, då det gäller en erfarenhetskunskap, omöjligen förklaras genom annat, än en på erfarenhet stödd insigt i denna methods öfverlägsenhet och företräde framför den ganda medicinen. Jag har yttrat, det homöopathien bör vara för statsmannen ett föremål af lika hög vigt och betydelse som för menniskovännen och veteuskapen. Det bör icke, det får icke vara för Styrelsen likgiltigt, huru sjukvården skötes i landet; och resultatet af en jemförelse emellan mortaliteteu vid den ena eller andra methoden, måste bestämma Regeringen i fråga om företrädet methoderne emellan, samt utgöra grunden för dess åtgärder. Vi ega hos oss, i saknad af offentliga sjukvårds-anstalter efter homöopathisk princip, intet tillfälle att kontrollera förhållandet, samt anställa en jemförelse i stort emellan resultaterne af den homöopathiska och allopathiska behandlingen. Omdömet derutinnan måste således stödja sig på erfarenheten i andra länder, och denna visar ej blott en betydligt ringare dödlighet med den förra, än med den sednare, utan äfven en både kortare tid och ojemförligt mindre kostnad för hvarje patients vistande å sjukhuset. Oafsedt minskningen i dödligheten, bör den ekonomiska vinsten ådraga sig statsmannens synnerliga upmärksamhet. Med skäl är det anmärkt, att denna vinst är flerfaldig. Den inskränker sig nemi. icke till blotta besparingen i kostnaden för hvarje patients underhåll å sjukhuset jemte medikamenter, utan, genom att på betydligt kortare tid återställa den sjuke till verksamhet, bereder homöopathien derjemte en nationalvinst i den återstäldes arbetskraft, som ofta är enda medlet till hans familjs underhåll och försörjning, På samma gång lemnar, i fråga om sjukhus, det snarare utskrifvandet derifrån så mycket flere tillfällen för andra patienter att kunna der intagas samt komma i åtnjutande af eu vård, hvarifrån de eljest skulle varit utestängde.
Maj. fall finge beg.agnas till afsalu vid svåra år, utan större tillökning i pris, än sorn svarar emot magazinerings-kostnaden, och en högst måtteUg vinst, till Fondens förkofran. £.. t <t• .; , • t • * < 1 C111 i . ! Säkerhet, att Utländskt Brännvin aldrig får infötskrifvas, (icke en gång från Pommern) skall visserligen lära enskildte, att vid ymniga år förvara det qvantum, hvarmed behofvet under mindre lycklig årsväxt någorlunda kan fyllas, och Kronans Brännvins-tillgång endast behöfva anlitas, tiil förekommande af allt för höga Brännvinspris, hvilka jag, ehuru jordbrukare, skulle anse mycket olämpeliga i ett Land med det climat som Sverige, hvarest den Folk-class, som icke har tillverknings-rätt, må hända af alla, är i största behofvet af en sup, såsom dess enda tillgängeliga förfriskning. Hvad nu sluteligen rörer andra Näringars upplifvandetill beredande af en utvidgad inhemsk SjannmdlsConsurntion; så är i den vägen så mycket af andra Riksdagsmän anfördt, att jag för min del endast vill tilläga den önskan, att den utsigt för våra Bergslager, som öppnats medelst Gjuteriers anläggning, så må understödjas, att Svenskt Gjutgods må blifva en betydlig export-vara, och Bergslagerna derigenom sättas i tillfälle, att till någon del ersätta den saknade afsättning, som uppkommit genom nedlaggda eller inskränkta Stångjerns-smiden. Den if) Maj. : i 5*1 Men annu har jag icke uppgifvit det Spannmålspris, som i min tanka vore lämpligt att söka underhålla. Att stadga det t BancoSedlar, utan afseende pä Coursen, vore i min öfvertygelse orimligt, och skulle förfela hela ändamåletj — ty det är solklart, att Spannmålspriserna böra höjas eller sänkas i samma mon, som representativa myntet försämras eller förbättras, i förhållande till Sillver.