Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Fnllmägtige6 tid och i anseende till ansvaret alltid varit af en lika stor och vigtig omfattning, och att vid så beskaffade jemförelser, om de böra och kunna äga rum, så hade Fullmägtiges i och för Discontutredningen tillökte göromål relativt till deras myckenhet, bordt afvägas, emot dem som frångått deras handläggning. Hufvudsakliga pröfningen torde vara den: huru RiksgäldsFullmägtige svarat emot Rikets Ständers förtroende, uti den dem uppdragne förvaltning af FilialDisconternes utredning? och huruvida sådane utvidgade., mödor i68 Den ii April e. ni - oth omsorger åtföljdt detta uppdrag som förtjena särskildt bflöning? Den förstnämnde omständigheten är redan af Rikets Högloft. Ständer erkänd, och Högloft. StatsUtskoitet har nu vitsordat att Fu 11— mägtiges förvaltning varit af en oförmodadt besvärande och brydsam beskaffenhet. Detta instämmer ock med sanna förhållandet, och det hade måhända berodt på Fullmäktiges eget oinpröfvande, att efter den Reglementets strängare tillämpning, sorn 1820 års Revisorer yrkat, rakt afslå de mångå hun. diade ansökningar som inkommit, rörande Låneomsättningar, och sålunda i betydlig nion underlätta och förminska göromålens vidlyftighet. Hvad följder häraf uppstått är nu mera lika fullkomligen kändt, sorn att Fullmäktiges kloka och förutseende förvaltning i möjligaste måtto skyddat låntagare från undergång, samt Discontutredningen från förluster af både capital och räntor. Det är som jag tror härutinnan Herrar RikgäldsFullmägtige gjordt sig förtjente af Rikets Högloft. Ständers både bifall och belöning, hvik>n så mycket mindre torde böra dem frånkännas, sorn de sjelfva genom sin förvaltning tillvunnit inrättningen de ökade tillgångar hvarifrån] en sådan belöning kommer att utgå. J[3en 11 April t., m. 169 Jag anhåller således hos Högvälborne Herr Grefven och LandtMarskalken samt Högloft.
Karl Johans hela ömhetskänsla hade gått ut öfver gossen. ’Farfar’ och han voro så innerligt goda vänner, men nu – för att ’riktigt argas’ höll Johanna gossen ute så mycket som möjligt. Fastern släppte in honom och låfvade honom slantar, om han ville smaka på all farfars mat, eljes kunde han fa ondt af den. Johanna blef ursinnig. – Ja, gräl, strid och kif voro numera hvardagsgäster i huset. En dag rent körde Johanna fastern på dörren, men hon svarade, att hon visst inte tänkte låta ’kommandera sig af en tocken där ...’ resten mumlade hon för sig själf. Samtidigt blef modern utan vidare krus hemskickad och for lika tyst och betryckt som hon kommit. Systern, som tack vare löftet om ett hederligt utstyr, fått fästman, blef befald att fara och hälsa på slägten. Kort därefter sade drängen upp tjensten, hvilket inte gjorde Johannas lynne lättare. Karl Johan tyckte, att det blef allt mer och mer hämskt. Numera tordes han aldrig vara ensam, och på nätterna måste lampan brinna utan skärm, eljes skrek han, så grannarna kommo till. Efter drängens afresa gret och snyftade Johanna dagarna i ända. Till sist sade hon sig inte längre stå ut i ensligheten. Hon skulle fara till sta’n och hälsa på en gift syster, för att muntra upp sig litet. Så tog hon gossen och sina bästa kläder samt for. Ja, det var ett riktigt ’komediantspel allt igenom’. Fjorton dagar senare kom det bref, att allt gått efter beräkning. Hon, drängen och gossen voro nu på väg till Amerika. Gubben testamenterade hon åt fastern, ’efter som hon var så kär i’n’. Sedan upptäcktes, att hon, med hjälp af en bränvinsadvokat, realiserat bokstafligt allt hon egde. ’Gossen på bärget’ hade inte ens en kaka bröd att sticka i munnen, ty skörden var såld på förhand. Ruinen var fullständig. En höstmorgon några månar senare kom ett sorgligt tåg ut från gården, där ’gossen på bärget’ lefvat de två sista åren af sitt lif. Fyra karlar buro en säng, i hvilken låg en sjuk, och bredvid sängen gick nämdeman med allvarsamt ansigte.
Utskotts Utlåtande f i anledning af Rikets Högloft. Ständers till StatsBancooch Riksgälds Verkens öfverseende förordnade Revisorers Berättelse 0111 Riksgälds-Verket, i den elef som angur det ander sistnämnde Verk lydande GeneralAssistance-Contoir; såsom ock öfver de hos Riks-Stånden väckta Motioner i samma ämne. R ikets Höglofl. Ständers till StatsBancoi och Riksgälds-Verkens öfverseende senast församlade Revisorer hafva uti deras under den ig nästledne November till Rikets Höglofl. Ständer afgtfne ocii till Stats-Utskottet remitterade Berättelse om Riksgälds-Verket anfört, huruledes af den anledning, att det under sistnämnde Verk lydande General-Assistance-Contoir, sedan Lönerne derstädes, vid 1815 års Riksdag, blifvit förbättrade, icke kan uti dess nuvarande skick, med den senast bestämde Fond af 200,000 R:dr -Banco underhållas, utan betydlig förlust för Riksgälds Contoiret, fråga hos Revisorerne blifvit väckt om vidtagande af någon föränd) ing tued forstberorde Contoir, men att, då, för upP" Stats-Utskottets Betänk anden. 17 37 rättandet af något förslag härtill, ärfordrades en vidlyftig och noggrann undersökning om Inrättningens föremål, beskaffenhet och organisation, den Revisorernes inskränkta tid, sorn måst delas åt mera angelägne och magtpäliggande förrättningar, icke kunnat medgifva, Revisorerne mast låta bero dervid, att blott anmäla förhållandet till Rikets Höglofl. Ständers närmare öfvervägande. Jemväl äro Motioner, rörande General-Assistance-Contoiret, inom jme Riks-Stånd väckta och till Stats-Utskottets åtgärd remitterade. Hos Högloft.
Karlberg i underdånighet anhållit, att arrendet af dessa hemman måtte i Nåder förlänga» på ytterligare 3o år, räknade från midfastan 1846, då nuvarande arrendetid t i Ilända går, eller ock att åborätt till hemmanen kunde honom i Nåder förunnas, emot utgörande af det för samma hemman bestämda årliga arrendebelopp, nemligen för Hogsta med Lombarudd, 3 mantal, r3q tunnor, 17 i/3 kappar samt för Norrby, 1 1/2 mantal, 81 tunnor, eller tillsammans 020 tunnor, 17 r/3- kappar, hälften råg och hälften korn; hvarförutan sökanlen erbjudit sig att i sådan händelse lill Kongl. Majrt och Kronan afstå den vid Hogsta befintlige, honom tillhörige cai'meters byggnad med flere enskilde lius, bran Iförsäkrade för 4000 ftdr B: c o; varande af sö-kanden i underdånighet anfördt, alt hans år iSaS aflidne fader, Hof-Föuriren Jacob Karlberg, till hvilken om för malde hemman år 1816 blifvit på arrende upplåtne, i och för deras uppbjelpande ur ett förfallet skick, an vändt 16,000 Rdr Pigs; att i anledning af den vid i8a3 års Riksdag väckte fråga om nedsättning i arrendet för berörde kronohemman, Rikets Ständer, vid det om hemmanens beskaffenhet och afkastning utredde förhållande, funnit det för Hogsta och Lombarudd nlfäste arrende vara vida högre, än sorn nied arrendatorns bestånd möjligen kunde utgöras, hvarföre så väl Rikets Ständer medgifvit, sorn Kongl.
Att några af de uppgifne olägenheterna kunna inträffa genom Auctioners verkställande af Länsmän, vill Utskottet visserligen icke bestrida; men Utskottets tanka är likväl, att de hvarken skola blifva allmänna, eller medföra någon särdeles våda, då Länsmän, lika med andra Tjenstemän, äro underkastade ControJl af både Förman och Allmänheten, samt således icke kunna undgå beifran för sina förbrytelser. Utskottet, som, i följd af hvad anfördt är, till afslag får anmäla Herr Huldbergs Motion, underställer likväl vördsamligen fliksens Högloft. Ständers pröfning sitt nu gfgifna Utlåtande, Stockholm den 5 April 1823. Utlåtande, rörande väckt fråga om behof af Krigsårticlarnes omarbetning och förbättrande. f T56 Ben). neli Ekon. Utsk. Betcinkanden. Uti ett tiil Hederv.
Maj:t, på lika sätt, som med Fyrbåks anläggningarne vi Holmön i Qvarken. och Östergarnsholmen på Gottland blifvit i Nåder förordnadt, täcktes anbefalla undersökning till utr rönande så v^l af behofvet utaf en Båks anläggning vid Måsesten, som ock, om berörde ställe är dertill tjenligt , hvarefter Eders Kongl. Maj:t lärer i Nåder finna för godt, att till verkställighet låta befordra en sådan för menskligheten gagnande inrättning. Rik 1040 Den 11 Juli. Riksens Ständer framhärda med djup undersåtlig vördnad, trohet och nit Stormägtigste Allernå(Jigste Konung! Eders Kongl. Majus un deida nigste, tropligtigste tjenare och undersäter På Ridd. och Adelns vägnar Carl Mörner, h. t. Eandtmarsk. På Borgare-Ståndets vägnar H■ Schwan, h. t. Talman. På Prest-Ståndets vägnar J. A. Lindblom, n. v. Talman. På Bonde-Ståndets vägnar Lars Olsson, n. v. Talman. Uppläst hos Samtcliga Rilts-Stånden den 11 Juli. Stormägtigste Allernådigste Konung!
När utskottets ledamöter genom förfall hindras att sin befattning utöfva, skall af vederbörande elektorer en suppleant utses att ledamotsbefattningen i utskottet under tiden fullgöra. § 92. R. O. § 79. Då ledamot af utskott två gånger å rad från utskottets sammanträden, utan laga förfall, sig afhållit, bör ordföranden sådant hos vederbörande kamare anmäla, på det annan ledamot i utskottet må, i föreskrifven ordning, inväljas. • • C. Arendernas beredning. % 93- R. O. § 57. Alla utskott skola inom fyra dagar från den, då de utsedde blifvit, samman niom. 1. träda och sätta sig i verksamhet. De böra, så fort sig göra låter, afgifva de yttranden, som på dem ankomma. § 94. R. O. § 29. Gransknings-utskottet å lagtima riksdag åligger att äska de i Konungens mom. 2 statsråd förda protokoll, med undantag af dem, som angå ministeriella ärenden och^±07°6 kommandomål, hvilka endast i hvad som rörer kända och af utskottet uppgifna händelser kunna fordras. Efter tagen kännedom af dessa protokoll, skall utskottet afgifva utlåtande ej mindre öfver anmärkningar, — som inom någondera af Riksförsamlingens kamrar tilläfventyrs blifvit emot ledamöter af statsrådet, i och för utöfningen af deras rådgifvarekall, väckta, än ock öfver de anmärkningar, som Riksförsamlingens revisorer af statsverkets tillstånd, styrelse och förvaltning, kunna i deras berättelse hafva emot Konungens rådgifvare framställt. Finner utskottet härvid, att någon statsrådets ledamot, eller någon för tillfället förordnad föredragande, eller den embetsman, som i kommandomål konungen råd gifvit, uppenbarligen handlat emot rikets grundlag eller allmän lag, eller tillstyrkt någon öfverträdelse deraf, eller underlåtit att göra föreställningar emot sådana öfverträdelser, eller dem vållat, och befrämjat genom uppsåtligt fördöl - Kongl. Maj:ts Nåd. Skrifvelse, N:o 83.
Förlust vid försäljning af en häst 166 32 D:o vid d:o af pappersspån — 116 16 i Afskrifning för makuleradt Chartee-papper . 242 7 Difference, uppkommen genom runstycksbråk • • 3 9 — 1 Netto-behållning: Debet. Kassa-behållning 51 29 25 14 11 Tumba'Bruk med Jordegendom, Åbyggnader sta Inventarier och fa250,000 250,000 __ Rudimaterier, Förråder och lösa Inventarier . 102,672 41 ? 99,487 29 9 Papper under arbete till påföljande år . 4,700 10,000 — Fordringar hos främmande . Debet. Utgående Balance ... 1 Sedelpapper: 22,900 Blanketter med valören 33,^ R:dr å 18 R:dr 33,500 ' d:o d:o 16$ R:dr å d:o 126,300 d:o d:o 6f R:dr å d:o 1.299.000 d:o d:o 2 R:dr å 7 R:dr 1.051.000 d:o d:o 32 sk. å 7 R:dr 3.854.000 d:o d:o B Sk 5 å 4} R:dr 1.576.000 d:o d:o BSk 6 5 d:o För Läne-Af delningen: 18,500 Blanketter . å 12 R:dr Diverse Papperssorter : Postpapper N:o 1. 11 Ris .5 16-f R:dr N:o 2. 10» Ris 5 13»R:dr Regalpapper 11 Ris . å 30.
Roye har, genom en slags citation af hvad som kan äga rum vid en juridisk behandling vid eil domstol, velat visa, huru ifrågavar. sak bör behandlas. Hr Frih. har exempelvis anfört, att en domare, som gifver ett Uppskofsittslag, derigenom icke binder sig till det sätt, hvarpå han hufvudsakligen skall afgöra målet. Det ar väl sannt, alt domaren icke alltid hinder händerna på sig genom ett Sådant beslut; men det kommer derpå an, om icke uppskofsanledningen innefattar ett bevis, att lian möjligen går ifrån hvad han eljest, och derest han icke bundit sig just genom uppskofsbeslutet, ämnat och bort besluta. Så tror jag förhållandet vara här. Hr Frih. har åberopat den absurditet, det skulle innefatta att binda händerna på sig sjelf. Det må vara, att så är för den, som vill hafva händerna fria på sig sjelf; men här är icke så mycket fråga om att binda händerna på sig sjelf som på andra. Sådan bär min afsigt varit, och jag skulle vilja binda händerna på dem, som, när man punkt för punkt går igenom statsrégleringen, säga, att utgifter bora utgå af Öfverskotten; hvilket jag får lemna till svar å hvad Hr af Billbergh ställt tili mig. Det Sr gifvet — jag förklarar det —, alt jag önskar binda händerna icke allenast på mig sjelf, utan äfven på andra. Aila sorn icke önska det, må votera nej. Frih. Boye: Undandragande mig att vidkännas dert förtydning af mina ord, som Frih. Palmstjerna framställt, begifver jag mig genast lill ämnet. Jag har kallat grundsatser omedborgerliga och absurda derföre, att jag trott, att jag bevisat, att så vore. Ett af två måste hända. Antingen finnas Öfverskott, eller finnas inga. Finnas öfverskott, så är frågan väl den: Skola vi, genom en förutfattad grundsats, betaga oss förmågan att göra ett annat bruk af Öfverskotten, än Utsk. velat? Utsk, vill helst använda dem för Riksg.cont. Nå väl! äro icke händerna bundna, när jag ge11 H. t
Juvelsmycke », » Signora Luna », Kapellet » (en oändligen tack fiskaridyll), » Araminta May » jemte mycket annat, ingående i den allmänt bekanta cykeln » Törnrosens bok », samt åtskilliga mindre skrifter: » Om enheten mellan epism och dramatismo; &gt;Om poesi i sak »; » Om de gamles och nyares vitterhet »; » Svenska fattigdomens betydelse »; » Svenskens förhållande till literatur »; » Menniskoslägtets saga *; » Svensk språklära » samt den i så många år i skolan begagnade » Rättstafningsläran. » Mången torde klandra att vi vågat upptaga Almqvist på denna förteckning och med dygdig harm utropa: Karlen anklagades ju för mordförsök samt rymde bort för att undandraga sig straffet! Visserligen är detta sant; men hur kunde Sv. Akademien ana att något dylikt skulle inträffa? Almqvist var ryktbar längt före den sorgliga anklagelsen. — Deremot neka vi alls icke att det var en lycka för akademien, att der icke, åtminstone på den tiden, funnos några profeter. Carl Michael Bellman, f. 1740 f 1795. — Att här tala om B: s skaldeförmåga är naturligtvis alldeles obe-höfligt. Hela Skandinavien känner och beundrar den. Men — invänder kanske någon akademist — i § IX af Akademiens statuter föreskrifves: » Akademien väljer alltid till sine Ledamöter them, som äro kände för goda seder » och Bellman var en missaktad dryckesskald. Hvad först och främst den nyssnämnda paragrafen beträffar, så fanns på Bellmans tid i akademien .mer än en ledamot, som visst icke skulle gått in i Goodtemplarorden eller i Frälsningsarmén, om dylika små trefliga sällskap för nytta, nöje samt munterhet utan skoj redan då existerat. För dpt andra var B. ingalunda någon missaktad dryckesskald. B. var under hela sin lefnad känd och värderad bland alla klasser af nationen. Det var senare tiders skumögda och vattensigtiga kritikaster förbehållet att söka draga ned i smutsen den store natio-nele skaldens minne.
Skilnaden är klar; upphäfvandet af förbudet i sislberörde afseende medförde inga faror, enär kändt var, att den fordna regenlslägten icke ägde anhängare i landet, samt alt den nya dynastien tillräckligt lång tid rotfästat sig i folkets kärlek, vördnad, tillgifvenhet och undersåtliga förtroende, för att på intet sätt kunna annat än vinna vid jemförelsen med den ur Sveriges åsyn och minne nästan utplånade ätten; men upphäfvandet af nu ifrågaställde lagbud, som för öfrigt icke heller har något det ringaste gemensamt med det andra, onödigtvis inblandade, företer vådor af allvarsammaste art, som redan här äro antydde, men som, efter hvad man finner, icke så tydligt för enhvar på förhand visa sig. Visserligen har Hr Gr. förklarat: ”att undantagslagar kunna ej evigt gälla”. Men hvad är det väl som stämplar det öfverklagade lagbudet såsom varande undantagslag? äro då kanske också successions-ordn. och mycket annat som gäller särskilda förhållanden, likaledes undantagslagar? Likväl lära vi ej, af den anlednm tänka oss förpligtade att röra vid dem och ändra den, bör man hoppas. Slutligen kan jag ej lemna obemäldt det yttrande, att den store Gustaf II Adolf kämpade för en oinskränkt trosfrihet och stupade för den. Han stridde och dog i försvaret för vår rena evangeliska lära, densamma, från hvilken affall nu yrkas böra fritt äga rum. Lålom oss, med den tacksamhet oss evigt höfves, ihågkomma denna odödliga hjeltekonung och hans verk, samt, då frågor yppas, som synas lända till inre oro och söndring, erinra oss hans uppmaning till Sveriges folk att väl bevara sin enighet: — ”Äro Svenskarne” sade han, ”sinsemellan enige, då kunna de i trygghet lefva inom sina klippor och skär, och då skall dem ingen lätteligen med fördel antasta”. Åtskilliga ledamöter yttrade härtill bifall. Hr Prytz, Lars Adolf, anförde skriftligen:
Herrnlmtare och Svedenborgare anses väl af mången såsom särskilda sekter. Men de äro det icke. De betrakta sig sjelfva såsom medlemmar af samma kyrka och bruka nådemedlen tillsammans med andra Lutherska lärans bekännare. Detta är äfven ganska lätt förklarligt. Ty då Lutheranismen icke upställer någon annan trosgrund eller rättesnöre för tron och lefvernet, än Guds Ord; så inrymmer den dymedelst så mycken frihet, att alla söndringar hittills funnits obehöfliga. De skola äfven alltid förblifva det för dem, hvilka icke för väsendtligt anse annat än det, som Guds Ord klart och bestämdt innehåller. Ett ganska talande bevis på deras obehöflighet har motionären lemnat, då han redan i motionen ofta åberopat och uti sina yttranden hänfört sig lill kyrkans symboliska eller bekännelseböcker, med hvilka han förklarat, att både han sjelf och de af honom s. k. Dissenters i Palarna och Norrland, fullkomligt i läran öfverensstämma. Dessa böcker äro dock det enda menniskoord, hvarefter Lutherska kyrkans tro, bekännelse och lära böra bedömmas. Härmed torde för enhvar opartisk vara ådagalagdt, att lika litet som söndringar uti vår kyrka böra betraktas såsom likgiltiga, lika litet äro de att anse för nödiga. Det är ganska anmärkningsvärdt, huru de olika folkstammarnes lynnen synas inverka på deras religiösa och politiska författning. Så visar det sig, att Katholicismen, merendels i förening med politiskt envälde, omfattas framför allt af de någorlunda oblandade stammar, som ännu finnas af Cellisk härkomst, i Irland, Bretagne och de s. k.
Uppå den erinran, som blifvit gjord, att Stats-Utskottet äfven bordt föreslå aflöning för den Cancellie-betjening hvaraf det särskildta Utskottet sig begagnar, får Utskottet lemna det svar. att som något förslag dertill icke blifvit i enlighet med 24 §, i Riksdagsordningen uppråttadt, och Utskottet meddeladt, har Utskottet icke heller kunnat derom sig utlåta, utan lärer bestämmandet deraf böra nu, likasom skedde sisth Riksdag, uppskjutas tills mot Riksdagens slut, för att kunna meddelas i förhållande till de tjenstgörandes moda, hvarom ännu saknas nödig kännedom. Om Borgare-Ståndet, såsom i återremissen år tillkännagifva, finner sig i Stats-Utskottets Betänkanden. ^43 behof af en Vaktmästare, utom de 3:ne, som i det upprättade Forslaget finnas upptagne, lärer sådant vara af Ståndet, beroende, äfvensom då Bonde-Ståndet, uti till Stats-Utskottet nu ankommet ProtocollsUtdrag, tillkännagifva sig hafva behof af en Vaktmästare utöfver de förut föreslagne 4:a, aflöning för denna tillökta Vaktbetjent lärer böra bestås; Och som BondeStåndet, i sammanhang härmed, för Utskottet uppgifvit, att då vid Riksdagens början, skriftligt Contract upprättades angående hyra för de rum i Bergstrahlska huset, som nyttjas till Bonde-Ståndet Klubb, löfte lemnades att utöfver de 150 R:dr, hvilka såsom månadtlig hyra bestämdes, Nårings-Idkerskan, som uthyrer Rummen skulle undfå 10 R:dr B:co per månad, för ett särskildt rum i samma hus, dit hon sjelf måste flytta, men svårighet blifvit gjord vid denna utgifts godkännande, af den som liqviderar Riksdagskostnaderne, hemställer Utskottet, om icke äfven denna utgift må få af Riksdags kostnads-Summan godtgöras. Detta allt öfverlemnas vördsamligen till Riksens Höglofl. Ständers bepröfvande.
Mammon dyrkades nu som i alla tider, men utan offentliga öfverstepräster och altaren; den stora allmänheten lefde i en lycklig okunnighet om mäklarnes hemliga spel. Ruben Zevi nödgades företaga många resor och befann sig våren 1642 på väg till Prag, då han råkade ut för ett äfventyr. Det var en mödosam färd, denna korta resa till Prag. Landet var härjadt intill bara mullen, städer och byar nedbrända, åkerfälten förvildade, mångenstädes bevuxna med ungskog, befolkningen nästan utdöd af krig, flykt, hunger och pest. Det olyckliga landet var för ögonblicket befriadt från svenskarne, men kejsarens trupper, som inmarscherat i deras ställe, voro icke en hårsmån bättre, snarare grymmare. Invånarne vågade sig ej fram ur sina gömställen. Vågade någon visa sig, föll han i händerna på röfvarebanden, som utplundrade hvad där fanns öfrigt ända in under fästningarnas murar. Näst Italien fanns på denna tid intet land så illa beryktadt för sina röfvare, som de böhmiska bergen och skogarna. Desertörer från alla de krigshärar, som våldgästat landet, rotade sig tillsamman, drifne af hunger och roflystnad, till skaror af tjugu, femtio, stundom hundra man, och skydde inga våldsgärningar. De små städerna voro icke trygga för dem, än mindre byar och gårdar, där sådana undantagsvis funnos ännu. Invånarne bundos och tvungos genom all upptänklig tortyr att uppgifva de ställen, där de gömt sin egendom. Det var Tillys och Wallensteins, slutligen äfven Banérs soldater, som infört dessa sinnrika pinomedel. Några inhällde gödselvatten i de olyckliges mun; det var »den svenska drycken». Andra skrufvade flintorna från sina pistoler, inträngde offrets tumme i öppningen och skrufvade till. Andra strödde salt under uslingens sårade fotsulor, drogo ett tagelstrå genom hans tunga eller vredo kring hans panna ett snöre med många knutar.
Jemte förmälan att revisorerne, under läsningen af fullmäktiges protokoller, fästat sin uppmärksamhet dervid, att bemälde personer under hela den tid, de lästa protokollerna omfattat, i anseende till fortfarande och genom företedda läkarebetyg styrkt sjuklighet, hvar 5:dje månad sökt och erhållit tjenstledighet, hafva revisorerne yttrat, att desse personer, i händelse de, enligt hvad af läkarebetygen ville synas, icke skulle kunna återvinna sin helsa och ånyo inträda i tjenstgöring, borde med sina innehafvande löner förflyttas å pensions-staten, helst det, hvad boksluts-kamererare-tjensten beträffade, ingalunda kunde vara med göromålens säkra och behöriga gång förenligt, att denna vigtiga och maktpåliggande tjenstebefattning under åratal bestriddes af vikarier. I sammanhang härmed har Utskottet ansett sig böra för Rikets Ständer anmäla en af fullmäktige hos Utskottet gjord framställning om beredandet af tillåtelse till ofvanbemälde kamererares och kammardrängs, af revisorerne ifrågaställde, förflyttning på Riksgäldskontorets pensions-stat, hvarigenom de olägenheter, som, enligt hvad erfarenheten visat, vore förenade med deras bibehållande vid tjenste - 48 Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 78. befattningar, dem de genom iråkad sjuklighet blifvit urståndsatte att vidare bestrida, komme att upphöra.