Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag hade derföre icke trott, att jag skulle blifva missförstådd, då jag i dag upprepade, att en af orsakerna, hvarföre så starka påkänningar skett pä Bankens metalliska cassa, var den stora lånetillökning, som på en gång skedde efter sistförllulne riksdag, dels till följd af Stäudernas beslut och dels till följd af de anordningar, som af Bancofullm. straxt efter denna riksdag gjordes. Jag lägger icke Bancofullm. till last, att de följde Ständernas beslut, men jag lägger deni till last, att de derutöfver genast anordnade medel, som först långt derefter hade bort kunna disponeras för sådant ändamål; och derföre att jag nämnt båda dessa saker på en gång, har jag derföre icke gjort mig skyldig lill Hr Rosenblads förebråelse att hafva klandrat en Bancofullm:s åtgärd, som det icke kunnat uraktlåta. Hvad sjelfva saken beträffar, så förenar jag mig helt och hållet med Hr von Hohenhausen. H. Ex. Hr Gr. Björnstjerna: Såsom ordförande i BancoUtsk. skyldig att deltaga i utarbetandet af det bancoreglem. för Fullmäktige, som skall grundas på R. o. Ad-.s och de öfriga Ståndens beslut i delta ämne, anser jag mig böra fästa uppmärksamheten derpå, att om vi nn skola votera in denna proportion af 2 till 5, så kommer den att stå i fullkomlig motsägelse med det af Etsk. föreslagna minimum af Bankens silfverfond till 2J millioner. Då flera ledamöter uppkommit sedan jag förra gången yttrade mig, torde R. o. Ad. tillåta mig att helt kort förnya min calcul. 2.' millioner silfver svara mot 10 millioner r:dr r:gs, och efter proportionen 2 till 5 skulle således den motsvarande sedelstocken utgöra 25 millioner r:gs. Om nu denna sedelstock skulle genom uttagande af silfver minskas till 20 millioner, så skulle, för bibehållande af proportionen 2 till 5, metalliska cassan endast vara 8 millioner, eller 2 millioner silfver. Men en nästföljande § säger, att den skall vara minst 2].
Jag anför detta blott för att visa, huru man får lof att litet taga sitt förnuft till hjelp, när nyan vill tillämpa grundlagen. Samme värde talare har sagt, att genom frånskiljandet af frågan om indragningsmagten från juryfrågan skulle förslaget blifva ett annat, än det Utsk. framställt. Gr, Björnstjerna har redan på f. m. visat, att ett förslag genom hvilken betydligare anmärkn. som helst förändras till något helt annat än det, som först framställdes. Sålunda hafva R. o. Ad., såväl som de öfriga Stånden, nyligen gjort sådana förändringar, t. ex. i Constit.Utsk:s förslag ang:de Statsrådets sammansättning, att Utsk. helt visst icke hade velat framkomma med en sådan redaction som den, hvilken tilläfventyrs kan blifva af det förstärkta Utsk. fastställd. Icke desto mindre har Constit.Utsk. gjort behörigt afseende pä dessa anmärknrr, ehuru ideerna då voro sammanfogade i en och samma och följaktligen hade ett vida naturligare samband än nu, då de innehållas i arne särskilda §§, emellan hvilka intet annat sammanhang finnes än det, som Constit.- Den 18 December e. m. 343 Utsk. godtyckligt tillskapat. Förslaget må sålunda andras huru som helst, så blir det likväl Constit.Utskts förslag, nemi. det förstärkta Utsk:s. För öfrigt bör jag ännu en gång högtidligen förklara, hvad jag redan en gång förut gjort, att jag alldeles icke klandrar Constit.Utsk. för dess åsigter i detta fall, emedan jag sjelf har förr varit af samma tanka, men kommit derifrån genom ytterligare meditation öfver saken; oell jag vågar hoppas och tro, att det med tiden skall gå på samma sätt med de flesta försvararne af Ulsk:s nuvar. åsigt. Samme värde talare har sagt, att Constit.Utsk. icke äger rättighet att återtaga, hvad det föreslagit. Det återtager också ingenting, utan låter endast förstärkta Constit. Utsk. afgöra, huruvida förslaget skall förfalla.
Af S:t Paeders Klosters och Nöbbelöfs Kyrkor utgår ingen aflöning till Kyrkoherden, ej heller till Skollärare, Orgelnist, Klockare eller Orgeltrampare, Afgiften till Barnmorskorna har sin orsak uti Kongl. Maj;ts Nådiga Bref till Konsistorium , daterad t Helsingborg den a3 Augusti i8o5 och intaget i Konsistorii Cirkulär N:o 98. - 411 — Angående Räkenskaperna för Hellestads, Dalby och Dondernps Kyrkor. På grund af Rikets Ständers Revisorers gjorda allmänna anmärk* »ingar vid Kyi koräkenskapei na i Lunds Stift och Malmöhus Län få vi, för Hellestads, Dalby och Bonderups Kyrkor, i djupaste underdånighet afgif va följande Fork lai ing t Vid Kyrkorna hafva inga kapitaler legat ofruktbaia längre, än till dess de kunnat utlånas mot behörig säkerhet. Inventarieförteckningar hafva Kyi koräkenskaperna blifvit bifogade, upptagande alla vid Kyrkorna befintliga böcker. PA grund af Kongl. Majlis Kådiga Bref af den s3 Augusti i8o5 och derpå gruudadt sockrnstämmo-protokoll, utbetalas till Sockriarnes Jord eguni mor hvad för dem i Räkenskaperna finnes upptaget. Lii ligt Kongl. Mejtts Kådiga Bref af den 12 November i8iq, stbetalas till Oigelnisten i Dulby hvad i Dalby Kyrkas Räkenskaper finnes upptaget. Enligt sockenslämti obeslut af den c) September 1827, § 2, utbetalas al D.lby Kyrkas kassamedel Två (2} Rdr B:co lill Orgeltramparen derstädes, såsom i Ky 1 kor äktnskaperna finnes upptaget. Angående Räkenskaperna för Silfåkra och Refvinge Kyrkor.
Hela Swensta Nationen, för twänne är sedan i Räder hörd, hade ock atstagit den dä förestagna anstallt i a-seende pä Salpetter - lewereringen; och trodde Hwr DiAsrlstelm rj sig tilständigt, at nu häruti inga, utan tilstyrkte, at med anstallterna matte fa pä förra foten förblifva. Gr e five Mörner. Om Höglosi. Ridderskapek och Adeln skulle bifalla den af mig förestagna penninqe afgift i stället för Salpetter, sa »vöre det blott äitssrenLsn emellan det Kronan betalar för Säl» petter'lewereringen och det pris hwartjl Salpetter» blcswe för Jordbrukaren utsatt, som skulle betalas. Om hwarje Socken skulle anlägga en Salpetter-lada, ware saken pä tjenligaste sätt afhulpen. Det wvrc latt för hwar och en, at kaga Salpetter-svi dén luida» sina hus, och en sadan anläggning kunde blifwa för, manlig för hela Socknen. Frihe rre D ol I. Et sadank Åtagande, som Hemliga Utskottet föreslagit, kan omöjeligen bereda någon ny rama; all farhäga derom försvinner i ansten» de til sakeus egenskap ak wara et Lami-nK, och en »vidtagande anstallt, ak Kronan sär et wihk czv.imum Salpetter, emot det hon betalar en »vis och ursart betalning. Det ar ansördk, at wld de tilfallen Rikets Jnnewanare ar 1798 hördes om delta ämne, skola de assagt sig allt ingående med Krona» och yttrat sm »villja, at blifwa »vid der förr manliga sätt. Dec är sa mes en del orter, men dec ar laugt ifrån allmänna meningen. Pä mangsalldiga stallen äro ventlinge en. bud gjorda ok lösa sig isral» det Hemmanen åtföljande onus, hwilka anbud icke kunnat anragas innan Kronan inser säkerheten at med dem och bwad hon sjelf betalar sa den nödiga gvsnrierea.
Men då della embete, som beskrilves redan i Kongl. Kansli-Ordningen den 22 September 16(51 och således funnits i mer än två århundraden, hitintills utan veterlig svårighet blifvit såsom ordinarie beställning tillsatt; dä det för dess innehafvare, ganska olla och långt före mannaålderns gräns, ledt till vidare befordran till högre embeten, såsom Stals-Råds-, Presidents-, Justitie-Råds-, Justilie-Kanslersoch Landshöfdinge-embeten: äfvensom det visat sig, all hinder icke mött för Revisions-sekreterares förflyttning till Häradshöfdingen embete, då han funnit det för sig önskligt ; — i följd af hvilka förhållanden ock för närvarande, med undantag af en Revisions-sekreterare, hvilken redan i många år för sjuklighet åtnjutit tjenstledighet, alia nuvarande ordinarie innehafvare al Revisions-sekreterare-embelet lära vara utnämnde sedan 1859 års början, — så synes erfarenheten icke tala för något framstående behof af en förändring i Revisions-sekreterarnes hittills varande ställning, och det så mycket mindre som de skäl, på hvilka en sådan förändring i sistberörda afseende skulle stödja sig, synas med lika vigt kunna gälla för de flesta andra mera betvdande statsembelen. Bih. till Ii. St. S/eri/ve/se, N:o 123. Men om ock nägra svårigheter i ulöfningen af dessa besvärliga befallningar skulle hafva funnits vid elt eller annat lillfälle möta, sä böra dock dessa, i Rikets Ständers lanke, icke föranleda till en rubbning af den stora och vigliga grundsats, alt doman; icke i andra läll, än då sådant för kortare tider är oundvikligt, böra försättas i beroende ställning genom förordnande all endast på viss tid eller tillsvidare förvalta sina embeten. Om äfven Revisions-sekreterarne icke i ordets egentliga mening kunna sägas innehafva domare-embeten, ingriper likväl deras embetsålgärd så djupt i den högsta domaremagtens verksamhet, att deras ställning med skäl bör anses lika med domarnes.
Utskottet vill dock ej emot den inom Riks-Stånden allmänt yttrade opinion, sorn så bestämdt gifvit sig tillkänna, nu vidare påyrka en satts, som förmodligen i sinom tid kommer att göra sig gällande, och anser sig, på grund häraf, böra förändra sitt, enligt 4-de punkten, gifna Förslag sålunda: ett å lånen må beräknas \ proc. årlig ränta, efter den method, sorn vidare genom det Reglementariska kommer att bestämmas. Med anledning af näst derpå följande Femte Punkt, hvarest Utskottet föreslagit årliga inbetal nin g s-skyldighet c n till Sitt för Hundrade af hvarje låns ursprungliga summaj har blifvit framstäldt, dels att den hittills brukliga methoden, att genom amortissement liqvidera Bankens Lån, vore, såsom Anmärkaren sig uttryckt, orimlig, samt tilldanad af enskildes egennytta och intriger, och att hellre direct Capital-afbetalning och serskild ränte-betalning måtte bestämmas, hvilket skulle medföra mera ordning och lättnad för enskildes räken BiVi. till Rits. St. Prot. 1828 1829. 6:te Sami. 2 B. 4 y:de Häftet. 5o Banco-Utskottets Utlåtande N.o 82. skaper och troligen äfven för Bankens; dels att lånepåkostnader mätte, serskildt-för sig, och icke genom afdrag å inbetalnings-summorna, liqvideras, hvarigenom Gäldenären blefve i stånd att sjelf något närmare följa sitt Låns successiva förminskning. Hvad den första anmärkningen angår, hvars egenlliga mening Utskottet funnit svårt att fatta , får Utskottet endast hemställa , om det icke är enklare och lättare för Gäldenären att en gång för alla bestämdt veta, det 6 eller 7
citerar: nDen Mand bar aldrig levet som klog p&amp; det er blevet han först ej havde kloer. " P;. iv. Fr&amp; % Riksdage %. Vid innevarande tirs riksmiite hafvu som vanligt ett stort antal motioner blifvit viickta, och hiii. nedan meddelas en förteckning pk sadana, som mera direkt, beröra kvinnornas intressen. Vid en geiiomgiieiide granskning af samtliga förslag, finner man, att de allra flesta afveii indirekt giilla dessa intressen, och mer eller mindre afse kvinnornas ekonomiska, sociala eller moraliska förhallanden och lifsvilkor. Skattefrågor i alla former, banklagstiftning, kyrkolag, tulloch lrommunalstadga, ändring i giftermå.1~- och iirfdabalk om giftoriitt och förmynderskap, fideikommisssätt, nykterhetsfrågor m. fl. iirenden sträcka ju sina verkiiiiigar äfven till de orepresenterades djupa led. Bland motioner om och för kvinnor m&amp; dock siirskildt nämnas: om anslag till imdervisning i kvinlig slöjd i flickskolorna (2 motioner); om pensionering af kras« och lararinnor i småskolan och bitriiden i folkskolan (i bada kamr. ); om förhöjning af folkskollararen och lärarinnors aflöning; om upphafvande af den reglementerade prostitutionen; om anslag till utbildande af sjuksköterskor; om uyph&amp;fvau.de af s. k. ntagelottn, att vid skifte af arffallen landsfastighet, bror har riitt att systers lott till sig lösa m. fl. Om kvinnans inväljande i kyrkoråd och skolr&amp;d Iiafva tre siiiskilda, motioner blifvit viickta, hvarförutom till riksdagen afgifvits en kongl. proposition i samma syfte. Det är således all anledning att hoppas att denna af behofvet påkamllade och tidsenliga reform nii blifver genomförd. Som bekant liar denna fråga redan länge stått på dagordningen och framkallat uttalanden från offentliga myndigheter samt meningsbyten inom pressen och vid enskilda och offentliga ciiskussionsmöton.
Den straffränta Ulsk:n ålagt bank bolagen, bör vara i conseqvens med hvad i 11 § stadgas-, eller att, dä bolag utlånar penningar pä bestämd tid och låntagaren icke pä dagen betalar sin skuld, så måste han erlägga stralfränla under de 2:ne första månaderne elier för fa I lot iden med | proc. per månad och derefter (i proc. till betalning sker. Samma förhållande anser jag böra äga rum dä en bank ej kan inlösa sina sedlar. I annat fall fortgår man strängt oell orättvist mot privatbanken, och får jag, pä den grund nu blifvit anförd, yrka ändring uti 14 § i öfverensstämmelse härmed. Frih. Hamilton: Jag medgrfver, alt den anmärka. Hr Aminoff framställt är rättsenlig, det den enas åliggande icke bör vara starkare lin den andras; men dä likväl sä mängas rätt och väl beror pä att privatbaukerne alltid fullgöra sina förbindelser, och sköta sig väl, och att man alltid må vara säker att de göra det, så kan jag för min del icke tillstyrka någon minskning i ansvarsbestämmelsen i delta fall, helst dä, så sträng den än må vara, den dock tjenar bestämdt till all på privatbaokdirectioucrne hålla ögonen öppna. Särskildt mäste jag förena mig med llr Nordenanckar i det svar han afgifvit pä Hr von Hartmansdorffs framställning, rör:da den 14 §, ty hvad der afses, mäste bestämdt vara för att icke en hel bank skall upphöra, derföre alt möjligen inträffande mindre omständigheter gjort det för densamma svårt all för en dag eller någon kort tid inlösa sina sedlar med bancomynt. Delta hör visserligen icke inträffa och sträf!' är derföre utsatt, men att slraxl stänga banken för den minsta händelse, kunde åstadkomma en rubbning, som vore högst menlig för allmänheten; och dä dessutom, pä sätt Hr Nordenanckar äfven omförmält, den enskildes rätt i 15 § är förvarad och kan göras gällande mot hvarje privatbanks - Den 25 Januari e. m. 511 directeur och sedan mot hvarje enskild delägare, sa torde icke mera hehiifvas.
Jag hemstäl ler, om icke den person, som uppställer ett yttrande af denna beskaffenhet emot den, som icke yttrat sig mot honom, och som slutar med att förklara sina egna yttranden för nära nog skamlösa slutledningar; — jag hemställer, säger jag, om det icke mäste erkännas, att ålderdomssvaghet föranledt ett sådant yttrande. Jag anser mig derföre icke berättigad att finna mig förnärmad af detta Herr Dalmans anförande, utan anser, så vidt detta anförande rörer mig, tillräckligt, att det blifver uteslutet ur Protocollet tilli - afö Den 19 Fehruarii f. m. ka med det ifrågavarande anförandet den 25 Januarii; ty med ålderdomen följa svagheter, och man Iian icke rättvisligen anse dem på samma sätt, som om dé varit begångne i mannaålderns kraft och styrka. X händelse, derföre, att Ridderskapet och Adeln nu skulle upptaga saken till afgörande, och Grefve Horn afstår fran den begärda bordläggningen, likasom Herr Hjerta redan gjort, anhåller jag endast om proposition på uteslutande ur Prolocollet af Herr Dalmans anförande så väl i dag, som den 25 Januarii. Herr Dalman har väl, till stöd för silt bestridande af en sådan uteslutning, åberopat 5o § Riksdagsordningen, och det är sannt, att denna § tillägger hvarje Riksdagsman rättighet att fritt yttra sig öfver alla frågor, som komma under öfverläggning, och om lagligheten af allt, som inom Ståndet sig tilldrager; men RiddarhusOrdniqgen tillägger dock Ridderskapet och Adeln rättighet att ur Protocollet utesluta ett anförande eller en hel öfverläggning, då Ståndets värdighet sådant fordrar; och detta inträffar i förevarande fall mer än i något annat, Herr Rosenqvist:
Biskoparne icke må vara skiljda från det kyrkliga lif, som tillhör deras befattningar; men då Biskoparne, hvilka, hvar inom sitt stift, det åligger att vaka öfver bildandet af ett upplyst och nitiskt presterskap och öfver själavårdens behöriga handhafvande i försanilingarne, derigenom och utan all behöfva sysselsätta sig med pasloralvården inom någon viss församling hafva tillfälle lill en vidtomfattande presterlig verksamhet, med hvilken, oin den skall vederbörligen bestridas, Biskopen svårligen kan förena ett närmare deltagande i prebende-pastoratens skötande, sorn ock följaktligen i allmänhet lärer hvila på de såsom biträden åt Biskoparne anställde prestmän; alltså och under förutsättning att, vid den ifrågaställa regleringen af Biskoparnes inkomster, tillgång skall yppas att bereda aflöning åt särskilda Kyrkoherdar vid de nämnda pastoraten, samt jemväl öfverskott derutöfver möjligen blifva att tillgå, fä Rikets Ständer, under anmälan af sin önskan, ali Biskoparnes prebende-paslorat i sådan egenskap må komma att upphöra, hos E. K. M:t i underdånighet begära, att uti det förslag lill Biskops-lönernas reglering, om hvars afgifvande vid nästa riksdag Rikets Ständer nu anhållit, aflöning för särskilda Kyrkoherdar i nämnda pastorat må upptagas, äfvensom alt derefter tilläfventyrs återstående öfvcrskoltsmedel af de åt Biskoparne nu anslagna inkomster i samma förslag afses lill förbättring af del svagast aflönade lägre presterskapets inkomster. Rikets Ständer framhärda 4c. Stockholm den 18 Mars 1857. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 21 Mars 1857. Preste-Ståndet den 21 Borgare-Ståndet den 21 lionde-Ståndct den 21 Rike/s Ständers underdåniga Skrifvelse, angående berättelsers afgifvande om fortgången af de med Stuts-bidrag understödda arbetsförslag. (Stats-Ulsk:s Utl.-de N:o 39, 14:o). S. A. K.
I hans krets är det ju på högsta modet att håna äktenskapet som institution och förlöjliga den kälkborgerliga dygdesamhetens pockande på någonting så absurdt som äktenskaplig trohet. I allt detta finns ingenting nytt för honom, som sitter i sin soffa och ser syner. Det är fakta, som han länge varit förtrolig med, och aldrig ha de hittills väckt hans moraliska indignation. Han har själf ingen öfverdrifven vördnad för det regelrätta och vet alltför väl, att hans eget lif icke gått fram öfver dygdens stig, där det finns så många stenar, som fresta egenrättfärdigheten. Men han är läkare, har alltid haft en djupt inrotad aktning för naturens lagar och ett hjärta som ömmar för andras ve. Därför uppröres han nu, då han ser allt med ett par förvånade barnaögon. Hans sinne blir vekt af svårmod och genom hans själ draga mörka aningar om den unga drottningens öde. Han ser henne darrande af fruktan för framtiden hör hennes röst, då hon skildrar för Elisabet Eyben sitt första intryck af det nya fäderneslandet. Det började med skämt och skratt, men det slutade med gråt. Den stela etiketten vid det första mottagandet skrämde henne. – Ack! Dessa herrar och damer, som sändts för att lyckönska – de ha verkligen icke bidragit till att muntra upp mig! Det är ju idel liflösa beläten? De likna vaxdockorna i Westminster Abbey. Stackars barn! tänker han och hans ögon tåras af medkänsla. Stackars frysande barn, som kanske för första gången stått skälfvande inför lifvets köld! – Och det stiger inom honom en längtan att skydda henne, undanrödja snarorna på hennes väg vara hennes riddare och bära hennes färger i kampen mot enhvar, som äflas att bereda henne lidande och ofärd. Han glömmer, att hon är drottning och han själf en man af ringa samhällsställning. I sin inbillning är han den starke, och då han sveper sin kappa omkring henne, genombäfvas han af en oändlig sällhet; men det finns ingenting otillbörligt i den förnimmelsen, ty också i drömmen står hon högt öfver hans sinnens begär.
St. afgaf och hvaruti sjelfva frågan var om denna metods antagande pä lasaretten. Då nu denna fråga förfallit genom 2 Stånds beslut mot 2, efter milt förmenande, så synes det mig vara öfverflödigt alt 366 Den 3 Maj. begära anslag dertill. Det hade ej varit öfverflödigt om beslutet i Ekon.Utsk:s betänk, varit, att som lasarelterna ej hade några medel, så behöfves först medel fås derför; men i sådant fall bade dock Ekon.Utsk. kunnat och bordt sammanträda med SlalsUtsk. och frågan gemensamt af dem behandlas. Min öfvertygelse om sjelfva kurens otillförlitlighel grundar sig på de försök, som i Wisby och dess lasarett med mycken omsorg blifvit anställda. Jag hyser således ej något förtroende derför; men vore jag för min del af en annan tanka, så skulle ingen vara mera beredd än jag att tillstyrka R. St. att, genom antagande af denna kur, söka bota den värsta landsplåga, näst den moraliska som landet lider af. Frih. Cederström: Att börja med får jag i min ordning uttrycka min förundran öfver hvad Hr von Troil yttrat, nemi. huruledes del ej vore värdi ali lill det här obetydliga ändamålet anslå någonting, då man hade åtskilliga andra mycket vigtigare saker alt bekosta. Antager man alt en hög grad af inrotadt fylleribegär utgör en ganska stor olycka för individen samt alt sådant jemväl, när detta beklagliga förhållande fått utbreda sig, har mycket svåra följder för del allmänna; så kan jag, helst det ej lärer kunna förnekas all delta onda äger en bedröflig och nedslående verklighet hos ett beklagligt antal individer i vårt land, ej finna annat, än att det mäste vara särdeles angeläget alt använda alla möjliga medel lill del ondas hämmande. Mig synes således, alt StatsUtsk. ej hade bordt kasta ifrån sig frågan, under åberopande af sådant, som alldeles icke utgör några skäl för dylik förkastelse.
ning derom göras hos Direction, hvarvid bifogas de SäkerbetsHandlingar detta Reglemente bjuder, och hvilka äfven i ansökningen böra finnas uppräknade. 7 $. Om Directionen finner Lånehandlingarne fullständige och den erbjudnc Panten fullgod, samt bifaller Länet, utassigneras antingen hela summan, .eller delar deraf, i den mohn penningar i Cassaa äro att tillgå, för att Låntagaren eller Dtn 19 Julii e. m. Ses men är ej tillräcklig Summa i Cassari då inne, kan Låntagaren, om häri finnér sig belåten att vänta, erhålla Protocollsutdrag öfver Lånets utgifvande så snart Cassabehållningen det medgifver, och må han äfven i afräkning derå genast erhålla hvad som möjeligen kan vara inneliggande, samt vidare, efter hand, återstoden så fort incassering sker. Ett så beskaffadt Protocollsutdrag, gäller dock endast i den persons hand, till hvars fördel det blifvit utfärdade Kamereraren tecknar dock alltid vid sådane händelser, genast på Proiocollsutdraget, huru :tor Summa som blif it i afräkning lemnad, och behålle han vid sista summans ut~ lemnande samma Protocollsutdrag. dess lagligen antagne Fullmägtig, tillställas. Afslås Låneansökning, äge han då sine Handlingar återtaga. Samma rätt äge äfven Lånsökande, hvars ansökning blifvit bifallen, ehuru penningar ej genast kunna erhållas om denne sedermera icke skulle finna sig belåten, att afvakta den tid, då lånet kan utbetalas. 5o4 Den j ^ Julii c. m. Afalås Låneansökning elier vill Lanta» gare ej vänta tills penninuarinflyta, behöfver ej Pro;ocollsutdr3g utfärdas; utan äge Sökanden då sina handlingar återtaga.