Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då jag, för befrämjande af mitt ändamål, bemödat mig att följa den regel, jag för mig uppställt; har jag gjort, hvad jag förmått, för uppfyllande af min pligt. Alt jag härmed skulle ådraga mig missnöje, har jag aldrig kunnat tvifla. Men jag är ock öfvertygad, att missnöjet efter hand skall stillas, i den mån vanan vid en tillbörlig kritik hinner bibringa eftersinnande af dess nödvändighet och af skillnaden imellan dess för ali personlig eller förklenande syftning främmande anmärkningar och de anfall på heder och ära, hvilka man dermed ej utan djup okunnighet i ämnet förblandar — i den mån man vänjer sig att skilja den obildade egenkärlekens anspråk på ofelbarhet från den sanna hederskänslan, som ej kan undandraga sig pröfniugen af sina möjliga misstag — i den mån utbytet af stridiga meningar äfven i denna väg bildar sig till någon ting bättre, än ett utbyte af hätska tillvitelser och rekriminationer. Och säkerligen skola härigenom äfven, så fort omständigheterne det medgifva, misstagen blifva mera sällsynta, nit och skicklighet växa och de strängare fordringarne hos domaren kunna mera allmänt tillfredsställas. Imedlertid vore det föga oväntadt, om mig till last fördes det försök, sorn möjligen kan göras alt bringa de i fråga varande anmärkningarna under diskussion kos R. H. Ständer vid handläggningen af min berättelse. Men om man härmed söker bevisa, att sådana anmärkningar icke bordt af mig göras; så framkallar man derigenom den slutföljd, att i berättelsen ej borde finnas något, som icke kan komma under R. II. Ständers öfverläggningar; och detta trälfar allt, hvad den innehåller, utom det, söm angår lagförändringar. Just. Ombudsmannens berättelser skulle således icke kunna innehålla någonting om lagskipning eller ulöfuingen af det honom uppdragna åklagarekall. Men nödvändigheten att häröfver undvika diskusJust. -Ombudsmans Emb.-Berält. till 1850 års riksdag. ^ 130 sion är hvarken ny eller svårare, än etl sådant undvikande i hvarje ämne, som ej får komma under R. II. Ständers öfverläggning.
Fru Edling sjöng några visor af hr Nordqvist, hvilka, trots det som alltid lofvärda utförandet, ej väckte någon qympati och sedan Gilda (i Rigolettoqvartetten) hvilket hög * sopranparti ej lämpar sig för hennes tjusande mezzosopran, hvars märkvärdiga tänjbarhet dook medgaf sin lyckliga egarinna att äfven na ästadkomma särdeles vaokra effekter. Frk Volf, hrr Strandberg och Smith sekanderade med sina välljudande röster pä bästa sätt den behagliga sängerskan. Den sistnämnde qjöng daktigt hr Sjögrens daktiga » Bergmand », hvars djupa toner lyckades hr apotekaren och sångaren godt. Hr S. föredrog också Tscharkowskys » Saknad », ett det svartaste, dystraste stycke ryska mu * ikliterataren eger, hvilket vill säga mycket. Det är emellertid ett ypperligt stycke, nästan öfverträffande Beethovens ooh Schnmans melodier till samma text (af Qoethe). Den nattliga timbren i hr S: s dråpliga organ gjorde här afsedd verkan. En af denne sångares mest konstfalländade prestationer var det i makalöst präktig stil hållna föredraget af Jensens stolta säng: » Alt Heidelberg », der sångaren också visade en förtjenstfall teknik, specielt en hos basar förvånande rund och mjuk drill. Filharmoniska sällskapets konsert var denna gång utomordentligt lyckad. Här tog sig sällskapet icke vatten öfver huf-vudet, utan stod på fallt fast mark. Det formligen briljerade med sin starka sida: a capellasång. Att denna en tid alldeles förgätna fint musikaliska konstart nu åter kommit i blom är en sann lycka för vårt musiklifs allsidiga och sunda utveckling och förtjenar stort erkännande. Programmet var förträffligt yaldt; Dvoraks körer och hr Halléns damekör pärskild t verkligen förtjusande och utförandet beredde oss en sann öronffegnad. Sär-skildt damerna qjöngo som alltid i detta sällskap makalöst. Också skyr hr Hallén ingen möda för att riktigt dressera dem och ignorerar stundom en konventionel courtoisies små lagar för att få damerna att riktigt utmärka sig.
Man anmärker först, att då hvarje examens-pröfning skall afse att utröna en persons duglighet för inträde i ett ennete, en sådan pröfning bör föregå, men icke komma efter, såsom händelsen är med pastoralexamen. En förnyad embels-exameu befinnes icke heller nödig för öfrige Statens tjenstemän. Att domkapitlen äfvenledes ieke anse aflagt! pastoral-examen vara nödvändig för att värdigt sköta en pastors åligganden, visar dagliga erfarenheten, enär än den ene, än den andre förordnas till vice pastor utan sådant prof och fullgör sitt uppdrag, som ofta räcker många år, gemenligen lill domkapitlets och församlingens fullkomliga belåtenhet. Huru domkapitlen i öfrigt uppfatta nödvändigheten af pastoral-examen, kan man se af det faktum, att ingen gerna underkännes i denna examen. Domkapitleu inse mer ån väl, att sann presteriig duglighet och förtjenst i embetet icke tillförlitligt utrönas genom en .sådan pröfning, der den som halt mera tid att sköta sina studier reder sig ojemförligt bättre än den praktiske presten, som af omständigheter, dem han icke kunnat betvinga, förhindrats från mera vetenskapliga sysselsättningar. Det är sålunda en examen utan all betydelse. Afser man nödiga garantier för presthildningen, då må man söka dem, icke i pastoral-examen, utan i skäligen förhöjda lördringar för inträde i prestembetel. Såsom invändning häremot anför man prest-kandidaternes vanliga fattigdom, som hin drar dem alt långe qvardröja vid universitetet, och stiftens behof af adjunklsbiträde, ”sorn ofta gör ett öfverseende med svagare subjekter nödvändigt.” Hvad nyssnämnda fattigdom angår, tror jag den icke vara större hos presl-kandidaterna ån hos dem, som bereda sig lill filosofiska graden —• en vida längre och derigenom dyrare akademisk kurs. Alt stiftens behof af adjunklsbiträde ”gör ett öfverseende med svagare subjekter nödvändigt,” är mig ett besynnerligt tal. Det är väl icke sådana prester Svenska kyrkan behöfver, hvilka med underhaltiga studier endast på ett mekaniskt vis efter stadgade formulär skuiie kunna förrätta sitt höga kall.
Skriften frikändes visserligen från att vara pasquill, »varandes sådant scriptum generale, alludens ad passiones et vitia hominum in communi, men icke till en eller annan person i synnerhet; dock, emedan Lars Johansson samma skrift emot kongl. maj:ts ordning och stadga obedin och med en ofullkomlig herr landshöfdingens titel, som vid slika tillfällen här i staden brukligt är, låtit publicera, hvilken också i några stycken befinnes vara förarglig, offendera honestos aures och bonos mores, gifvandes han sålunda afundsmenniskom och illviljandom (hvem anar ej här Douglas?) occasionem calumniandi och andra enfaldiga anledning till hvarjehanda misstankar och domar, som herr landshöfdingens reputation icke tåla kan eller bör, och sådant allt på hans hedersoch bröllopsdag; ty pröfvar rätten skäligt, att Lars Johansson för ofvanbemälte excesser, erkannerligen ob petulantiam, och att han icke förut betänkt hvad snack och tal, oro, förtret och harm en sådan dikt under så höga och förnämliga brudfolks namn uppväcka kunde, förutom det han med fängelse hafver pliktat, må hålla sig från denna stadens societet och gemenskap på år och dag med förmaning att han emellertid anlägger sina gåfvor, ingenium, studier och förfarenhet till Guds ära, sin nästas uppbyggelse och sin egen heders uppkomst och förkofring». Den högättade Douglas gick fri, den stackars poeten var qväst. Så många af de tryckta exemplaren, som kunde öfverkommas, blefvo förstörda. Ja, ännu efter många år, och när begge makarna redan voro döda, var slägtens vrede och tidens ömtålighet så stor, att vid utgifvandet af Lucidors samlade skrifter hela arket B, som innehöll detta giljareqval, reklamerades af en grefve Gyllenstjerna, »och detta ark togs ur alla exemplar af boken och bars hem till honom, hvarefter hans grefvinna ej nöjde sig, förrän hon sjelf fick stå och se uppå huru en kammarbetjent kastade dem på elden».
Jag anser mig icke böra taga liden i allt för stort anspråk, och jag afbrvter derföre detta ämne, som jag skulle kunna fortsätta ännu en timma. Då K. M:t framlagt en sak till K. St:rs pröfning, anser jag att denna pröfning bör ske på sam vete och derefter ett öppet uttalande ske af hvad man anser vara det rätta. Jag måste derföre motsätta mig traktaten. Jag respekterar allas åsigter, och kan icke afgöra hvilkendera sidan har rätt, jag och med mig liktänkande eller våra motsåndare; det måste framtiden utvisa. Den röst jag afger är dikterad af den största kärlek icke blott till fäderneslandet, utan äfven till den konung, som styr detta land. Frih. Klinckowström, Rudolf: Innan jag börjar mitt yttrande rörande sjelfva hufvudlrågan, nödgas jag upptaga ett yttrande, som förekom i Hr Frih. Manderströms skriftliga anförande. Så vidt jag kunnat förstå den underlagda meningen, innebar nämnda anförande elt tillkännagifvande, att, om den Franska handelstraktaten skulle komma att afslås, Hr Frih. Manderström ansåge sig icke kunna återknyta de diplomatiska förhandlingar, som deraf skulle blifva en följd. Då en sådan sats redan en gång förut blifvit af samme värde talare på detta rum framställd, anser jag det vara af vigt, att genast i dess grodd bemöta densamma. Jag tror, att när det gäller Sveriges väl eller ve, hvarje enskild person — han må stå huru högt som helst — väger fjäderlätt. Sverige har fördragit förlusten af sin störste Konung, som föll på Liitzens blodsköljda Den 7 Februari f. ro. 351 valplats. Hela Sverige var då försänkt i sorg och tårar. Omlivärdt af fiender, sväfvade det Svenska statsskeppet i de största faror på ett stormande haf — det höjde sig för stormvindarne, men dess egen beskaffenhet gjorde att det åter reste sig och ingick i hamnen, segrande elter ett 16-årigt krig.
Då jag dessutom, vid 7l:sta §:ns behandling, ämnar föreslå, att klagorätt må äfven Kronans ombud beredas, och, för den händelse detta bifalles, anser tillfälle sålunda lemnäs, att i behörig ordning bevaka Kronans rätt, vill jag hemställa, att R. o. Ad. bifaller denna § med den förändring, att dess slutmening uppställes i enlighet med de uti 54:de §:n förekommande ord: ”eller, om rösterna utfalla lika, den som länder till den skattskyldiges förmån.” Gr. Lagerbjelke: Mot den nu föredragna §:n hafva 2:ne anmärkningar blifvit framställde, den ena i afseende å sättet för voteringen, antingen den skall blifva öppen eller sluten, den andra, huruvida, då rösterna utfalla lika, den mening, som länder till Kronans eller den skattskyldiges förmån, skall blifva gällande. Rörande den förstnämnda frågan eller voteringen, var en både liflig och långvarig öfverläggning inom Utsk:t. Man erkände visserligen äfven den slutna voteringens fördelar, samt att det, i motsatt fall, ganska ofta skulle kunna hända, att, då det gällde enskilda personers rätt, en eller annan ledamot i komitén funne obehagligt att deltaga uti inkomst-beräkningen, emedan han derigenom möjligtvis skulle kunna stöta en eller annan person; men å andra sidan fruktade man, att, om voteringen blefve sluten, det lättare skulle kunna inträffa, dels att en del personer, då de ansåge sig icke längre behöfva »stå för” sitt votum, kunde för vänskaps eller frändskaps skull ännu mer komma i frestelse att nedsätta beskattningen, dels att personer bland de taxerade, hvilka inom länet kunde vara, ehuru utan allt skäl, mindre väl omtyckta eller mot hvilka för en eller annan orsak afundsjuka rådde, möjligen skulle kunna blifva öfver all höfva onererade. Dessa fall böra likväl icke kunna inträffa, då voteringen är öppen och hvar och en får stå för sitt votum. På sätt jag nyss nämnt, skulle det deremot alldeles icke vara omöjligt att en eller annan gångnågon person genom sluten votering komme att ganska orättvist blifva ålagd en beskattning, hvilken han icke förmådde bära.
Att fisket sålunda vanvårdades, vore att tillskrifva den omständigheten att detsamma utgjorde allenast en binäring vid egendomen; och då Staten kunde påräkna högre arrende-afgift genom den större täflan, som komme att uppstå genom skiljande af arrendet utaf fisket från egendomen, samt i sammanhang härmed sådane föreskrifter lämpligen kunde meddelas, hvarigenom fiskets framtida bestånd betryggades, har motionären föreslagit, att Rikets Ständer ville hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla dels om förordnande att vid blifvande arrende-auktion kungsladugården Åhs kloster samt kronolaxfisket vid Åsbro i Wiske å måtte hvar för sig under särskilda arrenden utbjudas, med vanlig optionsrätt, deis ock om förständigande för Konungens Befallningshafvande i de län, genom hvilka Wiske å flyllihlill R. St. Prat. 1802 & 1803. 4 Sami. 1 Afd. 2 Rand. 11 Haft, 2 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 102. ter, att, då öfriga rättsegande ej derom framställt begäran, tidigt före utgången af innevarande arrendeperiod eller ofördröjligen, åvägabringa sådana bestämmelser rörande rätta tiden för fiskandet af lax i Wiske å, som 22 § af ofvanberörda nådiga Fiskeristadga afser. Hvad först vidkommer förslaget, att kungsladugården och kronolaxfisket måtte varda under särskilda arrenden upplåtna; så och ehuru Utskottet icke vill bestrida, att en sådan åtgärd möjligen torde lända till erhållande af ett högre arrende, finnér likväl Utskottet sig icke kunna understödja förslaget, dels emedan motionärens berörda antagande icke torde erbjuda tillräcklig ledning för ett Rikets Ständers beslut, hvartill, i en fråga af den speciela beskaffenhet, som förevarande, synes erfordrats en af vederbörande myndigheter verkställd utredning af omständigheterna, dels ock emedan skiljandet af arrendet, i stället att befordra hufvudsyftet med motionärens framställning, tvärtom synes egnadt att framkalla ett motsatt förhållande. Och enär, i fråga om framställningen i öfrigt, 22 § i Kongl.
Det påminner, ovillkorligt, om vänskapen mellan Goethe och Schiller: ty det bestod, alldeles likaså, i ett ömsesidigt upplifvande, utbytande, rådgifvande, stödjande, fullständiggörande; föranledt af personlig motsvarighetskänsla; närdt af det oinskränktaste och afundsfriaste förtroende; befästadt, i rigtningen åt samma lefnadsmål, af gemensamma productiva sympathier för stora, evigt varaktiga interessen. Och voro än Goethe och Schiller, i diktskönhetens egenskaper, de svenska motbildernes öfvermän: i den sedliga skönhetens voro de det icke. Den heliga öfverenskommelse, som mellan Creutz och Gyllenborg var träffad i deras ynglings-år, är ämnet för dennes till vännen rigtade skaldebref ”Ungdomens Försvar”; der han, bredvid bilden af deras ungdom, har uppställt en lika varmt målad af deras tillkommande ålderdom. För sin del besannade han den; och höll så det svurna löftet, att hvarken vid hans allmänna eller enskilda lefnad fanns någon fläck att anmärka; att intet afsteg, ingen dragning, ingen tvekan, oaktadt all hans rörlighet och eld, förmådde något ögonblick förvilla eller ens fresta hans rena själsadel, hans stränga oegennytta124, hans frimodiga redlighet. Korteligen: hans karakter var lika renstämd och högstämd, som hans lyra; och få hafva så, som han, varit berättigade att förmana sitt fädernesland: Du land, som varit hjeltars moder! Blif aldrig trälars usla bo. Den dygd, dig vunnit ärestoder, Låt evigt i ditt sköte gro. Än bör du verlden dygder lära; Låt fosterbrödra-tro och ära I helgd hos svenska hjertan bli! Dens namn låt evigt mörker gömma, Som, född i Sverige, vågar glömma Sig vara född att lefva fri. Sveriges unga skalder! sådan var den Gyllenborg, som af sin tids vittre, med sonliga känslor, enhälligt kallades ”fader”. Svenska fosterland! sådant var hans testamente. Gustaf den Tredje.
Ar arbetet så beskaffadt, att det ej kan aflemnas, eller kan sådant ej ske utan alltför stor kostnad eller olägenhet, nppgifve sökanden, hvarest arbetet inom staden är att bese Magistraten lemne, genom handlingarnes delgifvande samt särskild underrättelse, hvarest arbetet kan beskådas, handtverksföreningen tillfälle att inom en månad öfver ansökningen sig yttra, och läte, sedan arbetet under 8 dagars tid varit för beskådande tillgängligt, detsamma tillika med de anmärkningar, som kunna vara hemställda, oförtöfvadt bedömas af fem rättskaffens och sakkunnige män, som af Magistraten och stadens Äldste, antingen för hvarje särskildt tillfälle eller för någon viss tidrymd, af högst ett år, dertill utses, och bland hvilka icke må vara flere än två mästare i det handtverk, hvarå profvet skall afläggas. Sedan den granskning skett och handtverksföreningen yttrande afgifvit eller den derför bestämda tid förflutit, utan att tillfället till dess afgifvande begagnats, tage Magistraten ofördröjligen ärendet till pröfning. Har arbetsprofvet blifvit godkändt och förekommer emot ansökningen för öfrigt icke någon anmärkning, eller finnes gjord anmärkning icke förtjena afseende, utförde Magistraten, emot lösen af 2 R:dr, mästarebref eller, då fråga är om qvinna, bevis att hon till det ifrågavarande handtverkets utöfvande behörig är. Den som, på sätt nu sagdt är, vunnit behörighet till utöfvande af handtverk, varö berättigad att i stad eller å dess ego-område, efter hos Magi - Sammans. Lagsamt Allm. Besvärsoch Eknnnmi-Ulskoltels Betänkande iY:o 17. 11 stråten skriftligen gjord särskild anmälan, saint å landet utom stads ego-område, efter enahanda anmälan hos Kongl. Majits Befallningshafvande i länet, det handtverk idka. 24 § 1 mom.
Oaktadt det bättre priset i Passagerare-afgiften emellan Sverige och Pommern, tror jag likväl den personliga afgiften på förutnämde Post-Ång-Fartyg borde kunna nedsättas t. ex. ifrån 8 R:dr Pom. Cour., som den nu är, till kanske 6 R:dr samma mynt, som är något mera, än då PostJagterne begagnades. I fall denna nedsättning skedde, och Postgången förändrades på Stralsund, vore det säkerligen att vänta, det de fleste resande, som erna sig till och ifrån Sverige, togo vägen öfver Ystad, såsom då mera både beqvämare och mindre depensif, än resan öfver Köpenhamn och Lubeck; hvaraf följden således blefve en större inkomst för PostCassan, som jag nu tror icke utan förlust bedrifver Postgången på Greifswald eller rättare sagdt på Byn Wyk, belägen ungefär £ Svensk mil ifrån Staden, och hvarest är landningsstället för Ångfartygen. Anländ dit såsom Passagerare och, efter alt ifrån Fartygets Slup hafva uppklättrat 394 Den 3o December e. m. på ett gement Pålverk, ty Brygga kan det icke kallas, befinner man sig under bar himmel, i saknad af något ställe för en af sjösjuka besvärad Passagerare, att ingå och taga någon hvila eller njuta någon förfriskning, under det man länge nog väntar den ifrån Staden ned-reqvirerade Postvagnen, som emot en ganska dryg afgift upphämtar Passagerarne till Greifswald på en så högst dålig väg, att man icke vet, om man såsom evacuationsmedel bör gifva företräde åt slingringen af Fartyget eller Hollsteinarn. Samma förhållande i omvänd ordning och nästan svårare äger rum vid afresan ifrån Greifswald till Sverige. Vida angenämare för en Passagerare blifver deremot både embarqueringen och debarqueringen vid Strålsunds Brygga, till hvilken Fartygen helt tätt anlöpa, och hvarifrån man endast har några steg till Staden och sitt Qvarter, utan något besvär eller ytter-* ligare kostnad. Det torde dessutom vara gifvet, att en communication med en större
Frihm vill med uppmärksamhet omfatta denna för jordbruket så ytterst vigtiga sak, men jag kan ej annat än beklaga att så litet hittills blifvit i denna väg åtgjordt. Jag frågar, om det kan anses vara för jordbruket förmånligt att räntan frigifvits, eller att riksbankens inkomster ständigt användts till löpande utgifter, i stället för att konsolidera bankens ställning, så att den i behöfvets stund kunde ega någon samlad styfver till jordbrukets understöd. Vidare upp - Den 23 April e. m. 461 räknas såsom ett vilkor för jordbrukets framåtskridande Kommunikationernas utveckling. Jag kan naturligtvis icke annat än medgifva rigtigheten häraf, rnen jag frågar, om jordbruket hemtat någon förmån af det sätt, hvarpå jernvägsbyggnaderna hittills bedrifvits. Vi äro beröfvade våra arbetare, lönerna hafva stigit, och icke ens under dessa missväxtår hafva vi armar nog att inberga den knappa grödan. Ett annat vilkor är enl. Hr Frihms åsigt »beredande af säkerhet åt arbetet.» Jag fattar verkligen ej hvad dermed menas. Förstås dermed säkerhet för daglönaren, så tror jag, att under det nuvarande systemet hans ställning ingalunda är bättre än den skulle varit, om jordbruket konsoliderats och underlättats; menas åter dermed säkerhet för jordbruket, så veta vi alla af egen erfarenhet, huru dermed förhåller sig. Ett sista vilkor skulle vara »undanrödjande af alla hinder för menniskans fria verksamhet.» Jag hemställer endast, hvilken medborgare är minst förhindrad att verka i samhället, den som har skydd för sin verksamhet, eller den som är utsatt lör en täflan med öfvermäktiga grannar. Uti sitt anförande yttrar vidare Frih. Gripenstedt några ord, hvilka äro så märkliga, att jag anser mig böra ordagrannt citera dem: »Om det för någon verkligen uppstår en fördel genom det s. k. skyddet, hvilket endast består i det tvång, som utöfvas mot en annan, så måste denna fördel för den skyddade nödvändigt uppkomma genom olägenhet för den tvingade.» I anledning häraf tillåter jag mig uppläsa en strof ur en petition, som inlemnats till K. M:t i anledning af tullkomiténs tillsättande.
Men huru sistnämnda Utsk. skulle kunna bedöma Beväringens nyttiga eller skadliga inflytande på landets framtid, eller om den föreslagna organisationen af infanteriet och kavalleriet är lämplig, det kan åtminstone icke jag finna. Man säger visserligen, att om man skulle utse särskildt Utsk. för denna fråga, det skulle blifva svårt, om icke omöjligt, att inom de tre ofrälse Stånden finna lämpliga personer till detta; men jag är öfvertygad orri, att man dock skulle inom dessa Stånd kunna utsöka mera sakkunniga personer än som kunde erhållas i händelse Lag-Utsk:t sammanträdde med delegerade från andra Utsk. Härtill kommer, att inom R. o. Ad. alltid finnes rik tillgång på i dessa ämnen bevandrade personer, och att ett särskildt Utsk. skulle få tid att med mera sorgfällighet bedöma och behandla dessa frågor, än som nu blifver fallet. Jag har endast velat beledsaga gralläggningen med dessa få ord, emedan jag tagit mig friheten väcka ifrågavarande motion, och emedan jag på det högsta beklagar den utgång, saken har fått. Hr Lagerhjelm, Gustaf Reinhold: Jag anhåller endast att få i profit antecknadt, att jag, såsom Suppleant i Konstit.- Utsk:t, icke deltagit i dess beslut i denna fråga. Medan jag har ordet, ber jag få tillägga, att jag anser, det Konst.-Utsk:t visserligen kunnat hafva ganska goda skäl för sitt beslnt; men att Utsk:t icke anfort några grundade skäl dertill, det bör hvar och en vid genomläsandet af Utsk:ts Betänk, lätt finna. Utsk:t har visserligen sagt att frågan är af största vigt; men att denna representation icke skulle kunna bilda ett särskildt Utsk. för denna Den 3 Januari. 39 fråga eller inom sig ega medlemmar, hvilka dertill äro passande, vågar jag tro icke vara händelsen. Då härtill kommer, att Utsk:t uttalat den åsigten, att militärisk sakkunskap icke egentligen fordras för bedömande af militära frågor, utan att sådana kunna behandlas af hvem som helst, anser jag vara så mycket besynnerligare, som frågan rörer förändrad organisation af infanteriet och kavalleriet, beväringsinstitutionen och arméens vapenöfningar etc. Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos.