Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
— Ung, ståtlig, vackert växt, klädd i silfverbrokad, guld och juveler, en prydnad för tronen bredvid den lille oansenlige, allvarsamme kuDg Umberto med de rynkade ögonbrynen och de skräckinjagande, väldiga mustascherna. Sedan såg jag henne vid ett besök i Monteverdis atelier vjd Piazza Indipendenza. Den ansedde skulptören hade allegoriserat henne som Italia, en förtjusande bild, enkel och stor i hållning och i uttrycket lika mycken höghet, fri från all uppstyltning, som mjukt behag och elegans. Ansiktet var ej precis realistiskt porträttlikt, men likväl så likt i det stora hela, att man ej kunde misstaga sig på hvem Italia var. Vid riksdagens öppnande en solig decemberdag såg iag en skymt af henne, då hon åkte upp i en vagn af guld och glas för att dekorera tronen. Och ett par dagar senare kom hon åkande — mindre ostentativt — på Monte Pincio under promenadtimmen. Konungen körde, drottningen satt bredvid honom och hjälpte honom att helsa sina trogne underså- tar eller låt oss säga medborgare, ty kung Umberto har själf sagt, att han ingenting annat är än den främste ämbetsmannen blanett fritt folk. Kungen satt, allvarsam som vanligt, med bart hufvud, hatten i handen, de hvita mustascherna yfvigare än någonsin, ögonen rullande omkring, så att en hvar af de helsande skulle få en liten blick, men likväl ingen bli öfverkörd. Drottningen åter log och säg glad och vänlig ut. Skönheten var ej densamma som på porträttet i senaten, men blickens och leendets älsklighet hade åren ej tagit ifrån henne, ej heller elegansen i sätt och i klädsel. Drottning Margherita är ju berömd, äfven för att hon klär sig bättre än nå- gon annan af jordens kvinnor. På Theatro Dramatico — där man för öfrigt gaf endast operor på den tiden — kom hon in, då uvertyren var i full gång. Orkestern tystnade ögonblickligen och stämde så upp någon slags folksång.
Nu är jag färdig att gå, men först skall du tala om detder, som du lofvade meddela mig i förtroende ... – Jo, vet du, Petrus, sade Johanna i hviskande ton och lade sin hand på ynglingens arm, – fröken Maria har länge varit mycket besynnerlig till lynnet, fastän ingen annan än jag märkt det. Då hon är i sällskap, visar hon sig glad och munter, helst då unge herr Adolf är närvarande, men då hon om qvällarne befinner sig ensam med mig i sin kammare ... ack du, jag kan icke beskrifva, huru sorgsen hon då är ... – Gråter hon, Johanna? – Nej, du, hon gråter icke, ty hennes ögon äro så sorgsna, att de icke kunna gråta. Hon sitter tyst och blek och stilla och låter mig handtera sig som ett barn, då jag skall kläda af henne. Jag söker ibland muntra henne med glada ord, men jag tror knappt, att hon ens hör, hvad jag säger. I förgår qväll, då jag kom in i hennes rum, hade hon öppnat fönstret, fast det var grufligt kallt, och stod och stirrade ut i mörkret ... – Jag undrar rätt, hvad hon då såg på? sade Petrus. – Hon såg visst på ingenting, men jag stängde fönstret och frågade, om fröken ville taga lifvet af sig, eftersom hon utsatte sig på det viset för vinterkylan. – Hvad svarade hon på det? – Hon svarade ingenting, utan kastade sig i sängen och gömde sitt ansigte i hufvudkudden ... – Bevars väl, hon har bestämdt blifvit galen, du Johanna ... – Och så låg hon länge, och då hon slutligen såg upp, var hon blek som döden, och hennes ögon hade en så besynnerlig, men på samma gång så innerligt vacker glans. Då kunde jag icke hålla mig längre, utan satte mig på stolen bredvid sängen och grät. Jag förstod då, att hennes hjerta är bedröfvadt intill döden af någon hemlig sorg, som Gud gifvit henne. Men hon lade sin arm kring min hals och frågade med mild och sorgsen röst: “Hvarför gråter du, Johanna?“ “Jag gråter, derför att fröken är så ledsen“, svarade jag.
Silfver in natura indrages till Banken, när Banco-fullmägtige så nödigt prof har blifvit att uttrycken i början af förevarande punkt borde närmare bestämmas sålunda, att Banco-fullmägtige berättigades att draga vexlar på all egande eller betingad tillgång i Hamburg; att den uti andra perioden förekommande föreskrift om tiden, då Vexlar skola afgifvas, mera innefattade ett raisonnement, än ett stadgande och borde utbytas emot en bestämd föreskrift om den minimi-kurs, hvartill vexlar få afgifvas; att bestämmandet af beloppet å de afgifvande vexlarne, jemte kursen å desamma, voro göromål, hvilka både borde och kunde utöfvas af deputerade; att, i fråga om indragning af silfver in natura, det stadgande vore nödigt, att sådan indragning icke skall, utom när Bankens säkerhet sådant fordrar, verkställas förr än Bankens egande tillgång på specie-mynt blifvit, genom utvexling emot sedlar, så medtagen, ait myntning anses ound - va; och skall alltid inf örskrif vet silfver mot sjöfara assureras anmärkt: Banco-Utskotlets Utlåtande, N.o 3g. 5 gänglig för uppfyllandet af Bankens förbindelser till allmänheten; samt att offentlighet bör lemnäs åt Bankens vexel-operationer. Till undanrödjande af dessa anmärkningar, har Utskottet uppgjort förslag till en förändrad föreskrift, rörande tiden och sättet för vexlars angifvande från Banken. Uti nämnde punkt är bibehållet det stadgande om indragning af silfver in natura, hvilket förekommer uti punkt a:o> af memorialet N:o 22, emedan Utskottet fortfarande hyser den öfvertygelse, att, i dylika fall, Banco-fullmägtige hora ega fria händer att handla efter sig företeende förhållanden. Då några anmärkningar icke blifvit framställde emot punkterne 3:o och 4:o, äro desamma af Utskottet bibehållna; dock, hvad den förra punkten angår, med en mindre redactions-förändring.
Staten dervid icke böra vidkännas någon uppoffring; och derföre säger Utsk. i fortsättningen, att bolaget bör för det nya lånet betala lika hög ränta med den, som Staten kommer att gifva för det jernvägslån, som ör i fråga att uptagas. Ordet »upo/jfring» har således ieke, såsom Gr. Mörner antagit, afs:de derpå att Staten lemnar lånet; ty Staten gör derigenom alldeles ingen upoffring, utan häntyder uttryckligen på räntefoten för detsamma, enär det just är den sorn skulle hafva medfört upoffringen, ifall den blifvit lägre än hvad Staten sjelf i ränta betalar. Nu frågar jag eder mine Hrr, behöfva väl de motiver Utsk. sålunda anfört för sin tillstyrkan af lånets beviljande indragas i skrifvelsen till Regeringen? För Utsk. var det nödigt att framlägga dem inför R. St:r, som det tillhörde att pröfva frågan, men uti skrifvelsen till K. M., med tillkännagifvande af Ständernas beslut, iiro de fullkomligt öfverflödigt; och jag anhåller derföre att förslaget måtte återremitteras, för att undergå den rättelse som sakens beskaffenhet fordrar. Efter nu först till godkännande af förev:de skrifvelse-förslag framställd propos., som_besvarades med starka Nej jemte några Ja blef detsamma på grund af de gjorda anmärknme återremitteradt. Föredrogs och godkändes Exped.Utslcs under N:o 193afgifna, den 15 dennes på bordet lagda Förslag till R. St:rs underd. Skrifvelse till Ef. M. ang:de regleringen af utgifterne under RiksStatens 3:dje Iiufvudtitel. F'öredrogs och godkändes Exped.Utsk:s nedannämnde den 15 dennes på bordet lagde Förslag till §§ i Riksdags-beslutet:
Visserligen utveckla itskilliga af dessa lärarinnor ett aktningsväxdt nit och intresse, men de salrna ofta förutsättning för att bli goda lärarinnor, och om än i skolornas högre klasser meddelas en bättre under~isning, dels d kompetenta lärarinnor, dels af l ä ~ a r e vid allmänna läroverken, så Iran resultatet af. undervisningen i dess helhet under sådana förhalllaiiden icke bli tillfredsställande. t: l 119 - Men afven där skolans tillgångzzr inedgifvit anställandet alf en duglig lärarepersonal, har bon sällan kunnat aflöna den s i, som billigheten och hennes eget välförstådda intresse fordrat. Flickskoleko~it6n har härom yttrat, att man vid anrikblicken. af flickskolps lönef örhållanden måste ~~&amp;c ?gifva tiglhete~z C$ det phstdendet, att 7~ost9zacZerna för den sve9zs7ca Jlic7cs7~02eznzcZ~.vis~zi9zg~2. till ic7~e rilzgcl del. bestrides kirarimzorm D. Med endast få undantag har lönen varit nätt och ja,mnt s i stor, att den räcke till att fylla de nödvändigaste behofven. Därom vore ej så mycket att säga, om. lärarinnan efter nigra år kunde erhålla någon löneförhöjning, m e n detta iiitraffar jämförelsevis sällan. Under de senare åren ha flere skolor till och med nödgats icke obetydligt nedsätta lär ?rinnornas löner, hvillcet varit så .,mycket# kännbarare, som lefnadskostnaderni under tiden rätt be$dligt ökats. På ' l&amp;rarinnor i fi-ämmande språk ställes därjämte numera vanligen .den fordran, .att de under längre eller kortare tid skola h i idkat språkstudier: i utlandet. m Under ofvan angifna f örhållanden blir det svirt för hvmje lararinpa, som ej eger annan tillgång än. sin lön, a.tt draga sig fram, för att ej tala o k dem, som under studietiden .iiödgnts skiddsiitta sig eller som hafva fattiga anhöriga att bisprings.
Ehuru det ingalunda kan förnekas, att silfrets gång till eller från ett land till en viss grad anvisar handelsställningen för tillfället (och jag vill gerna medgifva, att detta hos oss kanske mera än i de flesta andra länder är fallet), sfi tror jag likväl, att man icke så uteslutande får betrakta silfret såsom en mätare på handeln, som motionären tyckes vilja göra det. Och skälet härtill är, att Deu 30 November f. m om också handeln, under en längre tid, vore aldrig så gynnsam, så skulle, i enlighet med sakens natur, ett obegräusadt hopande af silfver ändock icke komma att ega rum. Ty såsom villkor att denna vara skulle komma att qvarstanna i landet, fordras också nödvändigt, att densamma med fördel må kunna användas; men någon annan användning finnes icke för silfret än antingen till förbrukning för lyxens behof, eller ock för att begagnas såsom bytesmedel, vare sig i form af pregladt mynt, eller i form af sedlar, hvilka i metallens ställe utgifvas. Begge dessa ändamål, för hvilka silfver erfordras, äro emellertid, såsom hvar och en finner, på ett naturligt sätt begränsade. Utöfver ett visst qvantum åtgår ej till lyxartiklar, och när det cirkulerande myntet stigit till det belopp, som rörelsen kräfver, kan detta ej heller gerna vidare ökas, åtminstone vore sådant icke någon vinst, utan i stället en förlust. Redan häraf följer således a priori, att den qvantitet silfver eller ädla metaller, som ett land eger, icke kan utgöra en pålitlig måttstock för dess handel eller dess rikedom; och erfarenheten bestyrker dessutom denna sats. England, hvars handel otvifvelaktigt är den mest blomstrande, och hvars rikedom är i jemn till vext, ökar visst icke oupphörligt, eller i samma förhållande, sitt förråd af ädla metaller. Det är en sanning, att England i närv:de tid utgör deu mellanhand, genom hvilken nästan hela verldens omsättning af ädla metaller passerar, men ungefär samma qvantitet, som deraf till England införes, blir också derifrån till andra länder exporterad.
Personers välfärd ej må äfventyra genom hinder och uppehåll uti deras, efter Banken ägande, intecknade Fordringar. Bankens rättighet att på egen Auction försälja sina Fastighets-Panter, hvarvid en Egendom alltid för Bankens räkning före Auctionen mäste uppbjudas och erhålla Laga stånd, medförer, så vidt Banco-Utskottet kunnat inse, ej i och för sig sjelf någon olägenhet för Bankens MedCreditorer , utan tvärtom i de flesta fall den förmån, att en Egendom, som på Banco Auction försäljes, erhåller en ökad begärlighet, emedan ostridig rättighet till Laga Fastas erhållande är i förväg derigenom vunnen. Emedlertid har försäljning in loco af Bankens Panter, uppå yederbörandes af särskilta anledningar derom gjorda anmälan, alltid fått äga rum, enär sådant med Bankens säkerhet och hittills gällande Författningar kunnat förenas. Det är således egenteligen genom den föreskrift uti 1766 års Reglemente, som icke tillåter en i Banken Pantsatt Egendoms-försäljning i Orten, i annat fall än då dess värde ej öfverstiger 3 å 4,000 3140 Den 2 2 Juli.' 4,000 D:lr S:mi, och hvilken summa år i8o« blifvit till högst 3,000 R:dr utsträckt , som olägenhet och förlust för enskilde kan uppkomma, och någon gång verkeligen inträffat.
Hvad af det öfriga medgifna provisions-förrådet icke under vistandet i Svensk hamn ombord användes, må, derest det ej till qvarblifvande förtullas, med fartyget äter utföras. § 16- På det Skeppare och besättningar å Svenska krafvel-fartyg, större eller mindre, må komma till säkert åtnjutande af den fering, som uti Kongl Maj:ts år i 748 utfärdade Reglemente dem till uppmuntran blifvit tillagd, skola Skeppare och besättning vid den tullkammare, der lossning sker, af den tuli, som för fartygets medbragta last inflyter, mot behörigt qvitto, erhålla dess föring, utgörande vid fart från Östersjön, för en Skeppare 2 R.dr, för en Styrman 88 öre och för de öfriga af besättningen, så väl som gossar, hvardera 60 öre; från de vid Nordsjön, Kanalen och Atlantiska hafvet belägna Europeiska orter, för en Skeppare 10 R:dr 78 öre, för en Styrman 5 R:dr 38 öre och för det öfriga Skeppsfolket, hvarje person iR:dr 32 öre, samt från Medelhafvet, Levanten och andra aflägsnare orter, för Skeppare 13 R:dr 50 öre, för Styrmannen 6 R:dr 75 öre och för hvardera af den öfriga besättningen 5 R.dr 38 öre, men då tullbeloppet för medförda varor icke uppgår till minst 75 R.dr, bestås Skeppare och besättning ej någon föring, från hvilken förmån äfven inhemska på klink byggda samt utländska fartyg äro uteslutna. Skeppare, sorn komma från Medelhafvet, men tillika intagit last uti Vestersjöhamnar, njute föring, såsom från Medelhafvet, när tullen för de derifrån i Svenskt fartvg medbragta varor stiger till en fjerdedel af tullbeloppet för de varor, som annorstädes blifvit inlastade. Vid ett annat förhållande bestås endast den mindre föringen § '17- För gods, som under transporten genom tillfällighet tagit skada, må ej någon minskning i tullen tillåtas, så vida godsegaren sjelf vill detsamma disponera.
Herr Uggla, Göran Guft-af.- Under åberopande af hvad Herr Grafve af Ugglas anfört, anser jag för min del en påminnelse till Bevillnings Utskottet i afseende på handläggningen af det mål, hvarom en värd Ledamot nu väckt fråga, vara så mycket mer öfverflödig, som, enligt hvad jag såsom Ledamot 1 nämnde Utskott har mig bekant, Utskottet Ridd, och Ad, Prof, V B. i A/d. 3. 4. is Den i April. redan till slutelig pröfning förehaft samma mål, derutinnan Utskottets beslut ej allenast blifvit fattadt utan och justeradt, hvadan således säker anledning icke saknas till den slutsats, att Expeditionen i ämnet skall innom få dagar till Rikets Ständers Plena inkomma. Friherr# Staél von Holstein: l anledning af de upplysningar tvänne värde Ledamöter lemnat, afstår jag för denna gången från vidare fullföljd af yrkande om påminnelse till Bevillnings-Utskottet. Vid förnyad föredragning af Banco-Utskottets den 10 sistledne Martil afgitne , samt den 17, 19 och 24 i samma månad på bordet lagde förnyade Betänkande, i anledning af Återremiss om förlängning i praescriptions-tiden för låns omsättning i Banco-Discont - Verket, tillkännagaf Herr Grefven och Landt-Marskalken, att, enligt nu mera från Presteoch Bonde-Stånden ankomne Prötocolls-Utdrag, bemälte Stånd bifallit Utskottets Betänkandej i anledning hvaraf Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om icke Ridderskapet och Adeln behagade äfven för sin del uti enahanda beslut instämmaj hvilket bifölls. Föredrogs å nyo och gillades följande från Allmänna Besvärs-; och Oeconomis-Ut - Den t April, sköttet inkomne, samt eler» 24 sistledne Martil eftermiddagen på bordet lagde Betänkanden: l:o Af ilen 2f sistledne Februarii, i anled* ning af väckt fråga om jemkning i Roteringert vid Vesterbottens Regemente. 2:0
Att de värde talarne dock misstaga sig i denna föreställning, derom skola de blifva fullkomligt förvissade om de vilja åtfölja mig på ett besök å något af våra fängelser, der jag skall visa bemälde Hrr många sådana biografier, som ådagalägga att det för Kyssen, om han ville göra ett infall i vårt land, skulle vara lättast genom löfte om belöningar locka sådana ännu i frihet vistande förlappade menniskor, att förstöra våra jernvägar, och jag påstår att Kyssen skulle vara dummare än hvarje annan fiende, om lian icke gjorde det, ty det finnes ju något som heter krigslist, och som jag förmodar hvarje militär känner till och erkänner som tillåten. Den f> Juni e. m. Jag instämmer fullkomligt i den af Hr Gripenstedt uttalade åsigt, att man icke bör bortrycka befintliga medel från de ändamål, hvarför de äro afsedda. Men jag är rädd för skuldsättning; alltsedan jag trädde ur barnskorna, har jag fruktat den, emedan jag trodde att med detsamma jag beträdde den banan, skulle min sjelfständighet gå förlorad. Om denna min åsigt att den enskildte mannens sjelfständighet minskas i samma mån han fortgår på skuldsättningens bana, är riktig, så torde förhållandet vara enahanda i afseende på Staten; och det är derföre jag skulle önska, att vi sluppe beträda denna bana, men, om det är nödvändigt, att det åtminstone måtte ske med största varsamhet. Hr Gripenstedt har visserligen försäkrat, att vi kunde, utan att öka skatterna, bestrida utgifterna för dessa banor. Jag frågade vid ett af de allmänna sammanträden, hvad garanti han kunde framlägga för att detta löfte skulle hållas. Jag fann icke någon tillfredsställande sådan i hans svar, att Sveriges inkomster under de sista 11 åren ökats med 12,000,000. Jag kan nemligen icke fatta annat än att folkets skatter med detsamma hafva blifvit ökade, ty äfven den indirekta skatten utgår, ehuru den icke är synlig för allas ög:m, likväl ur folkets fickor. En annan talare, Frih. Sprengtporten, har till mig framställt den frågan, om det af mig anmärkta jäfvet vore tillämpligt endast i jernvägsfrngan.
Köpebrefvet på dessa egendomar var författadt i mitt namn och köpeskillingen, tvåhundratusend daler kopparmynt, särskildt kvitterad, en ringa del af den rikedom, jag framdeles hade skördat, om ej afunden mellankommit, nära förhanden att utbryta mot förmögne medborgare. Jag hade med möda åtnjutit en månads ostörd sällhet i mitt lyckliga giftermål, när i januari månad det påföljande året en riksdag börjades, den för så många familjers välfärd fatala 1765 års riksdag. Partierna hade under den förra till någon del balancerat hvarannan, i denna voro demokraterna allrådande. Med lika kännetecken som under början af franska revolution utmärkte sig deras våldsamma regering i vårt fädernesland. Lika principer voro rådande. Upphäfvandet af all åtskilnad medborgare emellan, jämnlikhetens fast(st)ällande, i hvilken alla landets invånare ifrån den högsta till den lägsta under namn af odalbröder skulle åtnjuta lika anseende, lika förmåner, eller, rättare sagdt, alla blifva lika nedrige, lika usle, lika fattige. Denna tilltänkta revolution, som icke hunnit att utföras till alla delar, verkstäldes till en början mot rike medborgare eller alla dem, som voro misstänkte att vara det, mot alla med ett ord, dem man kunde komma åt, vanliga talesättet under denna afskyvärda riksdag, som påskyndade med stora steg frihetens förlust. Regeringssättet, som blifvit föraktligt under den förra, blef under denna senare förhatligt genom brytandet af fast(st)älde kontrakter med kronan, allmänna säkerhetens förstörande under en rättegång75 af ständer, på en gång anklagare och domare. Alla dessa medel hade varit otillräckliga till den allmänna välmågans ödeläggande, om icke genom våldsamma operationer i finanserna kursens hastiga fall från 108 till 48 mark beröfvat alla egare af fastigheter och speciemynt två tredjedelar af deras egendom och försatt alla dem, som med någon skuld i kopparmynt voro häftade, i största förlägenhet och fattigdom. I dessa senares antal var min svärfar.
»Ta mig fan skall jag inte fram! Sköjten är stationerad i Henningsvær, ett af Lofotens största, beläget på öar under Lofotens största fjäll, sagans och värklighetens imponerande stenjätte, Vaagekallen. Ur det trånga, stenkastbreda sund, där tusentals farkoster ligga, lämnande en spottbred ränna öppen, kryssade vi i går som vanligt ut till sjös. Vädret hade föregående dagar varit stillt med solsken. Nu var fiskets sista (officielt) dag, påskafton. Luften tjock. Vinden stark SSV kuling, längre fram på dagen snöstorm. Vaagekallens skyhöga vägg var borta — inne i tjockan. Fiskarebåtar voro ute för att draga garn och taga upp nattståndna linor. Nu sågo vi icke den härliga synen af tusenden på en gång milslånga sträckor utanför Lofotväggen, men en och en dykande upp med sitt oljeklädda folk och sina vippande master. Sköjtens kapten, Sven Antonisen, en broder till den berömde föraren af den berömde räddningssköjten »Colin Archer«, stod i styrluckan och lät sin bitande blick gå rundt. Hans stora mustascher bildade samma profillinie som hans ta-mej-fan-skuta. Rodret låg säkert i hans hand. Seglen stodo fulla och det fräste framför bogen och sprutade öfver däcket. Sjögångens tjusning grep oss, och vi sjöngo ombord, medan störtsjöarna gingo öfver oss. Sörensen slog kana i den hala backe, som däcket bildade. I ett enda tag ratschade han från för till akter, gjorde eleganta hopp för skoten och satte sig framför styrluckan. Pedersen grinade med alla sina tänder och Olsen gick i det inre och snaskade smörrebröd. Vi ha tänkt på det där sedan. Icke en minut slappnade vår forskning efter fiskebåtar; icke en sekund gick, utan att flere par blickar borrade sig in i den jagande snön — men hvarför skulle vi sjunga? Strax efter vår utsegling ströko vi förbi en arbetande nordlandsbåt. Fem män drogo linor och togo in torsk. Båten arbetade lätt i sjön, var ännu icke fyld med fisk. Seglen voro nere. Ett par tre af männen sutto vid årorna.
Sin kärlek till folket har hr S. ådagalagt genom benämningarna »öfverklass» och »underklass», men det är också det enda demokratiska elementet i Strindbergslitteraturen. Ty icke vill man väl på fullt allvar dit räkna en och annan betraktelse öfver »folkets» svårigheter och några teckningar af arbetsklassens sträfsamma och hårda vilkor? Legio äro de författare, som genom sådana skildringar talat till medmenniskors hjertan utan att derför göra anspråk på att vara »demokrater». Eller kanske bitterheten i hr Strindbergs utgjutelser gör honom till demokrat? Bitterhet går igenom allt hvad han skrifver, och då vore det väl märkvärdigt, om han icke också skulle vara bitter, när han talar om orättvisorna mot folket. Bittrast är han i alla fall, när han talar om egna utståndna orättvisor; hans eget jag ligger honom tydligen ändå mera om hjertat än folket, hvilket, om man vill vara uppriktig, nog icke ligger honom så synnerligen om hjertat. Hr Strindberg har allt ännu qvar samma aristokratiskt fina näsa, som tyckte, att Upsala »luktade bondqvarter», när dess egare gjorde sitt första inträde i lärdomsstaden. Och samma aristokratiska högmod, som gjorde, att den nybakade studenten Strindberg föraktfullt rynkade på bemälda näsa åt professorerna, derföre att de »voro bönder och icke hade någon enda stockholmare ibland sig», finns allt qvar i oförminskadt mått hos Giftasförfattaren Strindberg. De bevingade orden »öfverklass» och »underklass» äro för öfrigt icke hr Strindbergs uppfinning. Äran af densamma tillkommer det numera aflidna originalet f. d. rådmannen N. H. Qviding, som begagnade denna indelning af samhällets medborgare i sin 1871 utgifna »Slutlikvid med Sveriges lag». Och efter vi kommit in på frågan om hr Strindbergs originalitet, så må anmärkas, att hans könsåskådning rubb och stubb är hemtad från den judiske läkaren Max Nordau; således är icke heller den originel. Och ännu mindre originel är den argsinthet han visar mot hustrun och äktenskapet; den har funnits, så länge stackare, som stått under toffeln, hafva funnits, således ganska länge.