Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag får bedja om ursägt, för det jag vågar ytterligare besvära R. o. Ad., men saken är af den vigt, att jag anser hvarje bemödande å min sida tillständigt, för att tillvägabringa det resultat jag anser nyttigast för fäderneslandet. Jag får, i anledn. af hvad Hr Ribbing yttrat, blott anföra några ord. Han har trott, alt en stor säkerhet skulle lisjga deruti, att restlängderna, med åtföljande förteckning på qvittenserna, skulle på predikstolarna eller i sockenstämmorna uppläsas, samt att jemväl de skattskyldige derigenom skulle erhålla större säkerhet. Detta utvisar, alt Hr Ribbing icke vet huru det nu går lill med de restlängder, som afgifvas. Förhållandet är nemi. nu precist detsamma, sorn om Utsk:s förslag skulle antagas, emedan restlängderna jemväl nu uppläsas i sockenstämmorna oell undertecknas af vissa sockenombud, som intyga riktigheten. Jag frågar således om någon större säker het skulle erhållas genom de nya restlängderna, än genom de gamla hittills öfliga. — Gr. Spens har förespegla! det besvär', sorn vederfores den skattskyldige derigenom, att han nödgades resa lill möjligen andra ändan af fögderiet, för att få häradsskrifvarens annotation å erlagd skatt, ofta uppgående till så iinga belopp, alt del icke motsvarade r esekostnaden. Jag svarar derpå, att denna resa är alldeles öfverflödig, om den skuttskyldige vid uppbördsstämma!) infinner sig och erlägger sina utskylder, ty han erhåller' då genast häradsskr ifvar ens annotation. Jag kan således icke inse hvaruti del gyckel med den fattiga skulle beslå, sorn Hr Grefven omtalade. Det är naturligt, att den som icke förser sig med behörigt <j v i 11 o, får underkasta sig hvad lagen säger, nemi. att möjligen få betala andra gången, om han icke styrka kan, att iian behörigen erlagt siri skuld.
»Jo, att bjuda mig så här på sladden.» »Är du bjuden?», sa jag strålande. »Nå men så roligt det var!» »Det är möjligt det. Men jag ämnar alls inte gå. — Skylla på att de inte fått rätt på adressen! Känner sådana där öfverklass-snobbar, jag. Tänker visst inte krusa!» »Kära du», sa jag. »En ungherre är väl inte alltid att ta på hyllan.» »De kunde ha hört efter på byrån.» »Det är ju alls inte sagdt att de vet, att du arbetar på en byrå.» »Nå, än här då?» »Se så, min gosse, var inte sticklig nu. Tant Lova skulle bli så glad, om du kom med. I detsamma knackade Krycke på. »Jag skulle bara titta in och säga att vi träffas på middagen», sa han vänligt. »Doktor Holzen har nyss bedt mig, mest därför att hans Norrlandsvänner inte skulle känna sig så ensamma, det erkände han ärligt.» »Så hjärtans snällt!» sa jag. »Och du tänker värkligen gå på en sådan där öfversittarbjudning?» snäste Villy, »bjuden för andras skull!» »Ja, hvarför inte? Hur många tror du är bjudna för sin egen skull? Jag går gärna – af många skäl.» Villy brummade en hel mängd saker, puttrade och fräste som en gryta, men slutade med att rusa i väg hem för att se efter om han hade någon hvit halsduk, ifall han skulle besluta sig för att gå. Besynnerligt med karlar! Vara hur hyggliga de vill, så kan de alldrig räkna ut hur lång tid ett fruntimmer behöfver för att klä sig. Där satt Krycke så lugn och treflig jag någonsin kunde begära, utan att en smul känna på sig att jag satt som på nålar. Ändtligen såg han på klockan. »Åh», sa han skämtande, »ännu har fru Petterkvist god tid att göra sig vacker på.» »Förstås», sa jag litet närvöst, »men man har alltid litet att sy.» »Har man?» Han såg på mig tankfullt. Nog vet jag hvem han i det ögonblicket såg framför sig med nålen i hand. »Hvad jag tycker om kvinnor!» sa han sedan tvärt.
Trötta, som det anstår skåningar efter en halftimmes vandring uppför backar, stodo vi på stenbron och blickade ned i den af grönska fyllda ravin, som isolerar borgen. Genom ett porthvalf, där ett par små kanoner af uråldrig typ stå uppställda, kommo vi in på borggården, dar det höga tornet reser sig. På borgen finnes en landtlig restauration med ett gammaltyskt prydligt kök och dito skänkstuga; där beställde vi kaffe, och under de långsamma tillredelserna ströfvade vi omkring längs de gamla murarne, mot hvilka fruktträdens ljusa grönska och skära blomskrud behagligt aftecknade sig, uppe på bastioner, trappor och vakttorn, för att blicka ut öfver det leende landskapet med byar, sädesfält och skogklädda åsar. Vid återkomsten till terrassen, där restaurationen hade några stolar och bord, träffade vi en rödkindad piga, som irrade o m - kring med två väldiga muggar kaffe och ett stort stycke sockerkaka på en bricka. Serveringen var enkel; men den utsikt, vi hade framför oss öfver dalen, omgifven af blånande höjder och m e d Bambergs tak och spiror midt i sin gröna famn, gjorde i vårt tycke måltiden kunglig. På hemvägen mötte vi tre polisbetjänter. Vår vän från i går var icke m e d dem, men de hade tydligen talat m e d honom. De betraktade oss nämligen uppmärksamt och sade därpå till hvarandra m e d sänkta stämmor: » De äro svenskar! » — I allmänhet voro vi föremål för mycket vänligt intresse, som afspeglade den glada öfverraskningen öfver, att det kommit ett par utländingar till staden; ja, vi mottogo de artigaste hälsningar af några bland stadens fäder, som kommo ut från rådhuset. A. Blomberg VÅRA ILLUSTRATIONER. O ANDHAMN I ÄR VECKANS LÖSEN. pUSTAF härADOLFS-FESTSPEL I LTJTZEN. Det V * har hvilat en prägel af fest öfver den lilla, historiskt minnesvärda sachsiska staden Liitzen under de senaste veckorna.
Expeditioner hade väl äfven detta blifvit förvaradt, men endast för General-Fälttygmästarens enskilda efterrättelse. Uppsättandet och förvarandet af detta koncept vore dock lika litet någon skyldighet för General-Fälttygmästaren, som det varit eller vore hans åliggande att låta uppsätta och förvara koncept till så - 434 dana utlåtanden, som åtecknades sjelfva Förslags-Memorialen. Förfarandet härutinnan vore lemnadt åt hans eget omdöme. De uti Kongl. Maj:ts år 1819 utfärdade nådiga Tjenstgöringsreglemente för Dess Armée intagna föreskrifter om expeditionssöttet i Arméens lägre expeditioner kunde så mycket mindre tillämpas på General-Fälttygmästare-expeditionen, som 89 § i samma nådiga Reglemente uttryckligen stadgar, att i anseende till Brigad-Generalers och Inspektörers expeditioner, hvarmed, jemlikt Kongl. Brefvet den \ 8 Mars '184 7, General-Fälttygmästarens är jemförlig, skola »iakttagas de Instruktioner och Generalordres, som Kongl. Majit låtit genom Dess General-Adjutant för arméen i nåder' derom utfärda;» och hvarken genom Instruktion eller Generalordres hade blifvit General-Fältygmästaren gifven någon föreskrift, som ens antydde, att han skulle vara pligtig att såsom officiel handling förvara antingen konceptet till hvarje från honom utgången expedition eller ock en afskrift deraf. Stället, hvarest koncepthandlingar af nyssnämnde beskaffenhet blefvo efter General-Fältvgraästarens godtfinnande och beqvämlighet förvarade, kunde naturligtvis icke gifva dem en eljest saknad egenskap af offentliga handlingar, till hvilka en hvar skulle äga tillgång.
Ständer gjorda framställning om förhöjning af löner och pensioner för Arméen» befäl möjligen kunde komma alt medföra på afgången bland pensions-kassans i tjenst varande delegare, af hvilka många dels redan uppnått, dels voro nära alt uppnå den för pensions erhållande bestämda ålder och tjenstetid; alf, då Rikets Ständer vid förra Riksdagen för ifrågavarande ändamål anslagit endast 36,000 R:dr banko, dervid jemväl tagits i beräkning den förhöjning i vederlaget för rusthålls—afgifterna, som, efter verkställd undersökning, skulle tillfalla Wadstena krigsmanshus-kassa och således äfven till en del komma Arméens pensions-kassa tillgodo, hvilken ytterligare inkomst för åren 1852, 1853 och 1854, Bih. till R. St.
Hvad angår anmärkningarne mot Creditivernes lyftande af ConvoyCommissariatet, har Friherren icke heller såsom Revisor deremot gjort någon anmärkning; men då Friherren med den rätt, han såsom Representant äger, nu framställt anmärkningar härvid, anser jag mig skyldig förklara förhållandet, I afseende på lilla Creditivets utbetalning, erhöllo Fullmägtige af i8a3 års Ständer föreskrifter i enlighet med 63 §. RegeringsFormen, att när någon reqvisition af mindre Creditivet hos Fullmägtige skedde, skulle före utbetalningen del af hela Statsrådets tanka Fullmägtige meddelas. När nu reqvisitionen åtföljdes af ett ProtocollsTJtdrag, som visade, att hela StatsRådet varit närvarande vid frågans behandling, och att, sedan Kongl. Maj:t tillkännagifvit det föremål, hvartill Kongl. Maj:t äskade disposition å Creditivet, hela StatsRådet deruti enhälligt instämt, ansågo sig Fullmägtige ej kunna jäfva ett sådant ProtocollsUtdrag, som tydligen ådagalade den yttrade tankan, att StatsRådet tillstyrkt beslutet; och enär 76 Den 4 Maji e. m. reqvisition, enligt de föreskrifne formerne, således ordagrant upptog verba formalia, i RegeringsForm och AnsvarighetsLag, återstod för Fullmägtige väl intet annat, än att på StatsContorets reqvisition verkställa utbetalningen. Beträffande åter de till ConvoyCommissariatet skedde båda utbetalningar, den ena år 1824 den andra år 1825, så deltog jag uti det första beslutet, men vid tillfälle af det andra var jag ej närvarande, emedan jag då hade begärt och erhållit tjenstledighet. Jag är således opartisk, att yttra mig deröfver. Då ConvoyCommissariatet förut årligen ägde, att uppbära i mohn af behofvet 66,666
God fortsättning, Salmen Ella! Du får sätta henne i jernbur och så dra med henne kring riket, medan du sjelf vrider på spellåda. Sådant handtverk passar er bäst. Tvi sådant tattarfölje! Ut med dig, landsstrykare; när du sofvit bort ruset, må du komma igen. Men Ella gick icke. Han steg fram ett par steg, knöt näfven tätt intill Ukkos näsa, grinade vildt, spärrade upp sina ögon, tills de blodsprängda stirrade in i gubbens, knep ihop tänderna, som blänkte fram, hvita och hvassa som spikar, mumlade en hotelse och sprang ut, häftigt och utan att vackla, tog fart öfver gården, ginade rakt ned öfver fälten, styrde sin färd mot stranden och syntes snart i sin båt ett stycke ute på sjön. Ditåt låg Toimila. Ukko, bragt i uppror, lät vilda svordomar hagla öfver sonen; han gick af och an som ett rytande lejon, men »äiti» satt med nedslagna ögon och såg på sin långa psalmbok, inlindad i en hemväfd blå bomullsnäsduk. Hennes skrynkliga ansigte förändrade icke en min. De slocknande blickarne voro liksom inåtvända, hennes läppar rörde sig sakta. Hon bad. Och när några minuter förflutit, vågade hon ånyo fortsätta med läsningen, midt i meningen, der hon slutat. Och Ukkos sinne var alltjemt i uppror. Men småningom lugnade han sig, hans röst lät som en aflägsen åskas mullrande, när »äiti» läste. Den föraktade, usla qvinnan, hon begrep ingenting, hennes frid kunde ingen störa. Nå, så fick hon väl hållas. Ukko gick ut, luften derinne, full af »äitis» predikande tonfall, kunde qväfva honom. Der, derborta rodde Ella! Äh, till henne igen! Den dåren! Och man kunde ej straffa honom. Nej, han, Ukko, kunde det tyvärr icke. »Äiti» i stugan höll inne med läsningen. Kapitlet var just slut. Hon suckade så tungt. Hennes böjda hufvud reste sig litet, och hon såg upp rakt framför sig.
Domstols pröfning, måtte utan allt afseende lemnäs; Och sedan, i anledning af min tillika gjorda anhållan, om RiksRättens serskilda pröfning af omförmälda invändningar, RiksRätten, som fann dessa å Svarandesidan väckta frågor vara af den beskaffenhet, att de borde till öfverläggning förekomma, innan vidare behandling af sjelfva saken kunde äga rum, fattat och för Parterne afsagt det beslut, att då ConstitutionsUtskottet, under åberopande af 106 § RegeringsFormen, funnit, det Svaranderne borde ställas under tilltal inför RiksRätt, RiksRätten ansåge hvad invändt blifvit icke hindra målets handläggning, utan ägde jag andraga hvad vidare i saken aktades nödigt; så afgaf jag, till följd häraf, mitt slutliga utlåtande i hufvudsaken, hvarvid först erinrades, att den i svaroskriften bestämdt uttalade mening, att Rikets Ständers första, med Kongl. Maj:ts sanction försedda, beslut i lånefrågan ej kunde sedermera, genom ett enkelt tillkännagifvande å ena sidan upplxäfvas, utan den andras begifvande, anginge ett dittills icke omtvistadt ämne, hvilket, då det ej funnit rum i StatsRådets Protocoll och derföre icke kunnat af ConstitutionsUtskottet öfvervägas, ej eller finge lagligen utgöra föremål för min Embetstalan; och vidare, enligt dea grund för sakens utförande, ConstitutionsUtskottet anvisat, och för öfrigt med hämtadt stöd af Rikets Ständers, angående lånefrågan, vid tvänne tillfällen uttryckligen tillkännagifna åsigter, sammanfattades de anmärkningsvärda förhållanden, hvilka, å ena sidan qvarstående emot hvad svaroskriften å den andra innehölle, enligt min tanka, borde komma i öfvervägande , nemligen: att Rikets Ständers, vid Riksdagen åren 1828—i83o, fattade beslut, om upptagande af ett lån för Statens räkning tili förmån för fastighetsägare, anginge ett ärende, derutinnan beslutanderätten, enligt 66 och 76 §§ RegeringsFormen, med hvarannan jemförda, tillkomme Rikets Ständer ( -3 ) allena, likasom ansvarigheten för lånet, om det Blifvit upptaget, dem ålegat; att följaktligen Rikets Ständers då tillika gjorde underdåniga anhållan, om Kongl.
Utskottets Utlåtande N.o 26, i N:o 26. Ankom till Exped. TJtsk. den 9 April kl. 6 e. m. Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar vid Utskot tets Betänkande i\:o 3_, angående väckta motioner^ om LandsFiscals-tjensternas upphörande. Vällofi. Borgare-Ståndet har. genom ProlocollsUtdrag af den 20 sistlidne månad, återremitterat detta Betänkande på grund af dervid gjorda anmärkningar af flere Ledamöter, som hufvudsakligen erinrat, dels att Utskottet icke åberopat en af Grefve Gustaf Lövenhielm i timnet väckt motion, hvilken skulle vara så utförlig, att Utskottet deraf fått anledning till närmare utveckling af saken, dels ock att Utskottet underlåtit biträda RiksStånden med upplysning, införskaffad, enligt §. Riksdagsordningen, rörande resultatet af Rikets Ständers vid sisllidne Riksdag gjorda underdåniga framställning om LandsFiscals-tjensternas indragning. Till besvarande häraf, föranlåtes Utskottet vördsamt anföra, att Utskottet icke kunnat åberopa, eller till närmare utveckling af ämnet begagna den motion i samma fråga, som af Grefve Gustaf Lövenhielm skall vara väckt, enär någon sådan icke blifvit lill detta Utskott remitterad; äfvensom att Utskottet desto mindre ansett behöfligt, att, på sätt /p §•
Beträffande det nu förebafde amne angäeyde Lage farts-tidens förkorrtande,^ sa har Lag-Utskottet mera fastat sin upmärksamhet dera at nästan twä trediedelar fastigheter säljas och lagfaras utan ac Börd eller kiander a handel äger rum och at en förkorrtad Lagfart a desia köp bidrager til mera säkerhet och Besittning samt snarare odling af landet, än a de köp der Börd kan komma i staga, hwilken Lag-Utskotter icke trott sig t-lständigt utwidga utan bör snarare inskränkas. Ursäktandet af misi tid och arakal har Lag-Utskottet destomindre kunnat antaga, som Lagen tilförene stadgat Lagfarten inom Ting, och Kongl. Majtts Nådiga ?rvpolnmn innehåller enahanda ordalag. Den fräga som af åtskilliga ivärda Ledamöter ar ypvad, at bestraffningen för et döljt köp icke fwarar mot brottet, är latt besvarad, dä man eftersinnar, at Clkarkw ZigillsrL Förordningen utsätter et afpasiadt belopp pa afgift i inan af köpens storlek. Et köp af större wärde åstadkommer en större afgift och en mindre handel har et lika förhållande — kraporricm ar således rigtiq och bestraffningen efter min tanka sa mycket mera sckegusrs emot et begånget fei, som det icke allenast innefaccar döljande af hwad som zr6 bör hallas uppenbart, utan också mindskar Kongl. Maf-ts och Kronans inkomst medelst försummad (Sarwe Si^ilja-w afgift. Rörande tiden som blifwic olika uffatt för de orter som haswa trenne och de som färre Ting om äret, har LagUtskottet dels äsyftat enighet med Kongl. Majtts l?r-pr-lirion dels hast afseende dera, at i de orter der allenast et L twä Ting hällas om äret har tiden ändock kilförene warit dubbelt längre än den nu är föreslagen och förhalandet blifwcr således enahanda. Den omständigheten aler at i de orter der tre
Derigenom uppstår det förhållande, att räntetagaren, som icke äger rätt att bestämma, att han vill emottaga lösen för spanmål elter markegång, får emottaga en vara, som han icke kan magasinera, och som icke kan annorlunda än till underpris försäljas. Dä markegången är låg, så önskar räntegifvaren under ett svårt är, och räntelagaren måste dermed vara belåten, att contant efter markegång betala sin vara; men om deremot räntegifvaren vill leverera räntan in natura, så kan detta icke förvägras. Om så väl räntegifvare som räntetagare vore förbundne, den ena att emottaga, den andra att betala spanmålens värde efter markegången, så vore rättvisan ömsesidig. Nu deremot ligger fördelen på räntegifvarens sida, och det är på denna grund, som jag för min del icke kan annat än på det högsta afstyrka denna punkt af betänk. Frih. Palmstjerna har visserligen upplyst, att frågan om bestämmande af en viss vigt på spanmål i 7 punkten står i ett omedelbart sammanhang med den nu under öfverläggning varande fråga, och det har äfven blifvit sagdt, att man mäste medgifva, att Utsk:s sednaste redaction af litt. b. är vida alt föredraga framför den förra; men jag tager mig likväl friheten anmärka, att den vigt på spanmål, som vid markegångssättning skall af länets deputerade bestämmas, kommer att grunda sig på den vigt, sorn i de olika uppgifterna ifrån särskilda socknar vid markegångssättningarna insändas. Det är således räntegifvarne, som hufvudsakligen komma att bestämma den vigt, hvilken sedermera skall tjena till norm vid deras leveranser af räntespanmål. Jag tviflar derföre på, att en sådan vigt, särskildt bestämd för hvarje år, skall vara af beskaffenhet att kunna leda till ändamålet. Jag tror deremot att det vore bättre om man bestämde, en gång för alla, en viss medelvigt på spanmålen. Man har föreslagit 13^ Lii för råg, och 11^ LSf för korn.
Lättheten att få upplåtelse al byggnadsplats jemte ett stycke jord på kronoparks område förledde mången alt begagna sig deraf, utan att förut betänka svårigheten att uppodla och bringa till fruktbarhet de oftast små, oländiga och magra trakter, som de fingo åt sig upplåtne, samt saknaden af dagsverksförtjenst på från hemmet ej allt för aflägse ställen. Desse inlägshafvare med sina ej sällan stora familjer hafva, sedan arbetskraften, i följd af ansträngningar och nöd, tidigt aftagit, efter hand fallit fattigvården till last; men efter skogsregleringarne hafva en mängd intägter blifvit ullagde och i samma mon det ytterligare sker är anledning hoppas, att ifrågavarande församlingars utgifter för fattigvården skola småningom minskas. Inom de fleste samhällen är fastigvården nu ordnad i öfverensstämmelse med Eders Kongl. Maj:ls nådiga förordning af den 25 Maj 1847. I afseende på sedligheten får jag underdånigst anmäla att fylleriet väl är i betydligt aftagande, men att många våldsamheter älven på sednare åren varit följder af denna last, äfvensom att stölder fortfarande visa sig merendels vara föranledda af lättja samt dess följeslagare brist och liknöjdhet för framtiden. Af de vid länshäktet förde journaler inhemtas, att der varit förvarade: Ransakningsfångar. Straff-fångar för undergående af Lösdrif För hvarjehanda grofva brott För stöld. För andra förbrytelser. Spö eller ris. Fängelse vid vatten och bröd. Enkelt fängelse. vare eller försvarslöse. porfångar. Bysatte. Barn-, som åtföljt sina mödrar. Summa i länshäktet förvarade personer. jg 3 C 1 r1? 3 z' 4 Mankön. IT t2 Qvinkön. Qvinkön. 2 □ s ? . Qvinkön. Qvinkön. T. S ? 3 Qvinkön. Då sammanräknade fångantalet för näst förutgångne qvinqvennium ej uppgick till mer än 5,1(57, synes det således som moraliteten inom länet vore i aftagande, men under det sednare qvinqvennium hafva färre än under det förra varit häktade för brott af gröfre art.
Således, om den ifrågavarande procenten skulle upphöra eller efter annan beräkningsgrund utgå , kunde det ej ske med annat vilkor , än att Magistratspersonernes löne-inkomster ej förminskades. Men ersättningen för uppteckningsoch skiftesprocenten , eller densammas utgående efter annan beräkningsgrund , torde ej kunna genom något lagbud bestämmas , enär det är hvarje Stads borger* skaps och invånares rättighet att serskildt för sig bestämma , huruvida det nuvarande förhållandet skall fortfara , eller oro , i händelse det anses böra upphöra, Tjenstemännens derigenom minskade inkomster skola antingen genom förändrad procent-beräkning si LagUt&kottels Betänkande N;o 131. fyllas, eller genom Städernes invånares aer» skilda bidrag ersättas. Vid nu varande pro« cent-beräkning kunna visserligen tillfällen inträffa, dä kännbart lidande Sterbhusdelegarne derigenom tillskyndas ; men samma förhållande skall säkert lika ofta , om ej oftare ega rum, i fall beräkningsgrunden förändras, eller fyllnaden i Tjensternännens löner , genom årlig taxering på Städernas invånare fördelad , skall åstadkommas. Skulle Städernes borgerskap och invånare komma att i ämnet höras , så torde den nu gällande be-, räkningsgrundens bibehållande på de flesta ställen, om ej på alla, ådagalägga, att detta Icningssätt anses minst betungande. Meri huru denna fråga än må anses, lärer dock bouppteckningar och skiften i Städerna, hädanefter som hittills, böra af Magistraterne förrättas , helst den ordning och reda , i afseen* de på sterbhusförhållanden , som häraf uppkommer, vid jemförelse med tillståndet å landet , onekligen visar sig lända Sterbhusdelegarna sjelfve till gagn och säkerhet* Utskottet finner sig alltså böra tillstyrka, att Herr Mattssons ofvanberörds motion må förfalla. Stockholm den 7 November 1829. STOCKHOLM, Elment och Granbergs Tryckeri; 182g. LogUtikotitts Betänkand* N.o »3J. ji N:o 135. Ankom till Exped. Utskottet den 13 November 1829.
Då emellertid innevånarne uti den så kallade nya staden bestridt allt deltagande i sådana kostnader, som den efter eldsvådan i gamla stadsdelen fastställda nya tomt-reglering påkallade, under förmenande, att tomt-egarne i sistnämnde stadsdel ensamt borde dem vidkännas, samt tvist derom blifvit vid domstol anhängig, hvilken ännu vore oafgjord, och innevånarne i nya staden i följd häraf förklarat sig icke vilja medgifva en sådan gemensam ansvarighet af stadens innevånare, som utgiorde vilkor för lånet, med mindre än att innevånarne i gamla stadsdelen alsade sig allt anspråk på de i nya staden boendes deltagande i lörstberörda kostnader, och ej heller ingå på ett framstäldt, af gamla stadens innevånare för deras del antaget förslag, att desse sednare skulle ensamme vidkännas all betalningsskyldighet i och för lånet, intilldess något deltagande deruti kunde blifva nya stadens innevånare i laga ordning ålagdt, hafva tomt-egarne i gamla stadsdelen, uti en genom Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Skaraborgs län till Kongl. Majit ingifven skrift, i underdånighet anhållit, att, då stadens innevånare sålunda icke kunnat förena sig, att, emot sådan gemensam ansvarighet, som varit föreskrifven, upptaga ifrågavarande lån, Kongl. Majit täcktes till Rikets Ständer göra lörnyad framställning derom, att tomt-egarne i Lidköpings gamla stad måtte, emot deras gemensamma ansvarighet, lå tillgodonjuta det beviljade understödet. Vid öfverlemnande! af berörde underdåniga ansökning har Kongl. Majits Befallningshafvande, under förmälan hurusom, i följd af ofvan åberopade förhållanden, den beslutade nya tomt-regleringen, i saknad af tillgångar att bestrida dermed förenade kostnader, uppgående öfver 30,000