Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Rör pensionens förhöjning har man endast sagt, alt han fortfarande utöfvar en berömvärd verksamhet, och då han icke gjort något särdeles utomordentligt för fäderneslandet, finnér jag inga skäl för förhöjningen. Skulle det här åberopade skälet, den stegrade lefnadskostnaden, anses giltigt, så måste det gälla för alla andra. Således anser jag att någon förhöjning icke bör beviljas, men då min åsigt icke kan göra sig gällande förenar jag mig med dem, som yrkat, att pensionen måtte bestämmas till 2.000 Rdr. Gr. Löwenhjelm: Ibland sina skäl för afslag å ifrågavide punkt har Hr Printzensköld åberopat sin tvekan om Hr Palmstedts vetenskapliga värde. Mig såsom en gammal part tillkommer det icke att bedöma hans värde som vetenskapsman, men mig tillkommer att tala sanningens språk, hvartill hörer, att Frih. Berzelius för mig lofordat Hr Palmstedt, och denna auktoritet är lika god som hvilken annans inom detta Stånd yttrade omdöme. Hr Printzensköld har talat om Hr Palmstedts remunerationer, men han bör ihågkomma, att jag talat icke blott om de tjenster Hr Palmstedt gjordt enskildte utan äfven det allmänna, och jag kan intyga, att denne man, under den tid han stod under mitt förmanskap ådagalade en sällspord oegennytta, hvilket är mig ett nöje att bär uttala. Den Chalmerska slöjdskolan står till honom i stora förbindelser. Jag anhåller således, att R. o. Ad. ville bevilja den före slagna pensionen, hvilken den åldrige mannen troligen icke kommer att under många år upbära. Hr Printzensköld: Ehuru jag här den största högaktning för den siste talarens varma förord för förhöjning af Hr Palmstedts pension, kan jag likväl icke dela hans åsigter. Jag bestrider in galunda Hr Palmstedts vetenskapliga bildning, men en sådan upenbarar sig vanligen i utgifvandet af vetenskapliga skrifter. Den förtjensten har Hr Plagemann, men mig veterligen har Hr Palmstedt ingen annan förtjenst än hvarje annan skollärare.
Derigenom att Herr Lefréns och min motion äfven blifver remitterad, få Utskotten sig ålagdt, att afgifva ett Betänkande, som i ett sammanhang afhandlar ej blott frågan om publiciteten utan äfven om ett < reglemente för verkställigheten och en Lag emot de förbrytelser, som dervid af åhörare möjligen kunde begås. Om den första frågan afslås förfalla de andra af sig sjelfve; antages åter den förra, så inåste åfveo de sednare stadfästas. J)rn 2.1 Maji e, m. Det år således angelägit att motionen varder till bägge Utskotten remitterad, jemte Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse. Friherre Anckarsvärd'. Jag kan ej förstå, på hvad grund Friherre Cederström och Herr Lefrén begära remiss af deras motioner, innan Ridderskapet och Adeln, genom beslut, förklarat om frågan anses vara af allmän beskaffenhet, hvarigenom Ridderskapet och Adeln skulle frånkänna sig rättigheten, att för sin del ensamt afgöra, huruvida offentlighet vid dess öfverlåggningar, skulle ega rum eller icke. Åtminstone anser jag frågan ej kunna remitteras till något Ständernas gemensamma Utskott, utan vara hvarje Stånds enskildta angelägenhet. Så vida Herr Grefven och LandtMarskaJken vidare framställer proposition om remiss, yrkar jag, att den må ske till RiddarhusUtsfcottet, men ej till något annat. Herr Rosenblad'. Den af Herr Lefrén våek-2 ta motion angår offentlighet, ej endast vid Ridderskapets och Adelns öfverläggningar, utan vid samtelige Riksens Ständers. Då frågan således år af allmän beskaffenhet, lärer den komma att hvila pä bordet till nästa Plenum , innan remiss deraf kan äga rum. Herr hej ren :
DIREKTÖR BRUHN (böjer sig fram). Menar ni att man fruktar det? SAIMA (dämpadt, liksom drömmande). er det. Vet ni hur det käns att hissna? Tyst, jag skall säga Man står ensam på en klint åt hafvet till, högt uppe vid fyrtornet, med alla bärgknallarne under sig, som stora, stora vågor... och vårstormen sveper omkring en, ljum men frisk, mättad med lukten af ljung och svälda knoppar. Vinden har dragit sig tillbaka utåt sjön; den håller andan, och för en minut blir det lugnt omkring en. 96 (Med kraft.) Men så stryker det en svartgrön krusning kommer! öfver vattnet, det fräser upp mot stenhällen och stormen Just innan den griper en, hissnar man till... En sådan underlig känsla... skrämsel för något öfverväldigande skönt. DIREKTÖR BRUHN. Kärlek. SAIMA. vara någonting annat, någonting stort och fritt och laglöst som stormen. Med makt att skrämma och med makt att rycka en med. Ja... ja... kanske. (Raskt.). Fast nej! Detta skulle DIREKTÖR BRUHN. Och hvad kallar ni det? SAIMA. Det har intet namn. DIREKTÖR BRUHN. Och om det mötte er? SAIMA. Jag ville brottas med det. DIREKTÖR BRUHN. Och om det vore starkare än ni? SAIMA. Jag njuter af stormen emedan jag trotsar. 97 DIREKTÖR BRUHN (med lidelse). sina armar och tvinga dig att tillhöra honom. SAIMA Men om du utmanar honom, skall han gripa dig med (reser sig häftigt). Nej. DIREKTÖR BRUHN. till förbud och moral. Kärleken är laglös som stormen den känner icke SAIMA. denna försiktiga halfhet jag afskyr den. Och jag är inte den som böjer mig och gör offer; jag begär. DIREKTÖR BRUHN Jag har ingen moral! Men denna fadda hyllning, (går emot henne). Saima! SAIMA. ingenting mer än sandkornet på marken. Du ger mig Åh, du känner mig inte! Du är ingenting för mig,
Med anledning häraf hade samtlige Riksdagsfullmäktige af Bonde-Ståndet från Westerås län samt fullmäktigen från Fellingsbro härad af Örebro län vid 1847 och 1848 årens riksdag Stats-Utskottets Utlåtande, JV:o SOS. 9 riksdag anhållit, att, sedan Statsverket, såsom de förmenade, genom nyssberörde indragning kommit i besittning af 458 dagsverkstunnor, den knektetunna, som bordt tillkomma hvardera af 932 rotar vid Westmanlands regemente, men hittills utgått med endast 24 sk. pr tunna, måtte från och med år 1848 på det sätt rotarna tilldelas, att först och främst förenämnde 458 tunnor spanmål finge in natura till rotarne återgå och sedermera af annan kronans behållna spanmål för öfriga rotar anvisas återstående 474 tunnor, att antingen utgå in natura eller ock af staten årligen lösas efter markegångspris, hvaremot rotarne sjelfva skulle till knektelegomedels-kassan årligen inbetala den för berörde spanmål af Statsverket hittills erlagda och till samma kassa ingående lösen 466 R:dr banko. Häröfver yttrade sig dåvarande Stats-Utskott på det sätt, att, i anseende till ärendets outredda beskaffenhet, Utskottet saknade skäl att, med anledning af den gjorda framställningen, tillstyrka någon Rikets Ständers åtgärd, helst rotehällarne i allt fall hade sig obetaget att, der dem så godt syntes, i ämnet göra underdånig framställning hos Kongl. Maj:t, då, efter vederbörandes hörande och i händelse anspråken i nåder pröfvades vara uti större eller mindre mån med rättvisa och billighet öfverensstämmande, ärendet kunde genom allåten nådig proposition komma under Rikets Ständers pröfning; hvilket Stats-Utskottets Utlåtande blef af Rikets Ständer hi fallet.
Sjelfva floden har ett jemnt lopp, nästan alltid samma bredd, samma djup, bädden är fri från grund och stenar, och vore man säker, att ingen slump skulle drifva fartyget mot ett annat dylikt, ingen tillfällig vindpust föra det mot stranden, så kunde det lemnas på egen hand, för att göra resan från Strassburg till Rotterdam. Annorlunda förhåller det sig med Donau. Här finnas sandbankar, klippor midt uti floden, verkliga fall och forssar, till och med vattenhvirflar, och man får verkligen gunga på dess böljor samt höra deras brusande dån, hvilket på Rhein endast erfares – i beskrifningarna och i poetiska utgjutelser till Rhengudens ära. Med denna flodens karakter står dess stränders i öfverensstämmelse. Donautrakten kring Regensburg är väl en öppen odlad slätt, och denna sträcker sig nedåt floden ända till Straubing och mynningen af Isar, så att blott på venstra stranden spridda berg och landthöjder visa sig, bland hvilka sednare en, vid Donaustauffen, ungefär en mil nedom Regensburg, bär det blifvande tyska pantheon, «Valhalla».24 Men ungefär vid nämnda punkter vidtaga de vanligen skogbeklädda, här och der med slott, ståtliga kloster och ruiner af fordna borgar bekrönta berg, som ända till närheten af Wien på båda sidor innesluta Donau-dalen, än speglande sig i dess vatten, än aflägsnande sig från dess stränder, för att låta dessa pryda sig med behagen af ett alplands dalar. Så genomfar man en bergränna, afbruten af täta sidodalar, uti hvilken vattnet brusar fram mellan klippor och stenar, der det fordras skicklighet hos styrmannen, för att föra den snabba ångbåten helbregda ned till det lugnare vatten, som vidtager vid Passau. Denna stad har ett det mest romantiska läge på en udde vid lnnflodens utlopp i Donau.
Dessa försvarslöse personer skola, på Fattig vårds-styrelsens anmälan, af Konungens Befallningshafvande ställas under Krono-betjeningen» eller Magistratens serskildta tillsyn, och böra för öfrigt: 1:0 anvisas af Konungens Befallningshafvande ett visst districts Lagsamt Allm. Desv.- ock Ekon.-Utskottens Betänkande, N:o 56. 11 socken eli'r härad, utom hvilket de icke få aflägsna sig ulan vederbörandes tillstånd; 2:0 inställer sig minst en gång i månaden inför Fattigvårds-styrelsen inom församlingen, för att der erhålla betyg öfver sitt uppförande, så vida icke han eller hon är, genom laga förfall, hindrad, hvilket i sådan händelse styrkas bör; 3:o personligen inlemna detta betyg till Krono-betjeningen eller Magistraten, som bör hvarje halft år insända till Konungens Befallningshafvande förteckning öfver alla inom staden eler dBtiiclet sig uppehållande försvarslöse personer, med anteckning olver deras uppförande; och 4:o genast på Krono-betjeningens eller Magistratens kallelse tillstädeskomma, för alt. redovisa för sitt uppförande. Skickar s g person, ställd under serskild tillsyn, oförvitligt en viss tid, bestämd i förhållande till anledningen för denna åtgärd, och styrker han sådant med bevis från Fattig vårds-styrelsen, ege då, på landet Konungens Befallningshafvande, samt i stad Magistrat eller Polismästare, alt förordna, det den serskilda tillsynen må upphöra. v I afseende på försvarslöse personers införande i mantals-längderne, Fal tig vårds-styrelsens myndighet öfver deni, deras arbels-skyldighet och deras utskyider, gäller hvad här ofvan, angående tjenstlöse personer, stadgadt är.
Men om allt detta må man vara af hvad tanka man vill, så är dock visst, att då, under det Rättegången berodde på Högsta Domstolens afgörande , Arfvingarne ingåfvo till EcclesiastikExpeditionen underdånig ansökning, att ett annat sätt måtte dem förunnas, till uppfyllandet af SöndagsSkole-inrättningens behof; att, säger jag, då denna ansökning gjordes , ämnet också fick en administratif fråga, som, oberoende af den juridiska, borde i administratif väg både föredragas och afgöras. Kongl. Maj:t är otvifvelaktigt högsta vårdaren af alla Inrättningar ad pios usus; och i denna egenskap var Kongl. Maj;t också berättigad att pröfva sättet för uppfyllandet af SöndagsSkolans behof; en pröfning, som ingalunda ingrep i Högsta Domstolens magt, emedan, ehvad Högata Domstolen hade faststäfdt, eller upphäft Te - Den 10 Julii /, m. 39* stamentet, påföljden deraf icke verkat annorledes, än att, i förra fallet, Konungens föreskrift för Inrättningens behof ägt rum, men, i sednare händelsen, förfallit. Det är åtminstone visst, att af den Resolution Regeringen gaf, hindrades Högsta Domstolen ingalunda att ändock meddela Dom, som också Domstolen säkert gjort om icke ändrings-sökanden sjelf lagt hinder derföre, derigenom, att ändrings-sökandet återkallades. Med urskiljning af den olika egenskap, hvari Regeringen och Högsta Domstolen här ägde att handla, finner man lätt, att Demarcations-linien emellan båda var igenom den nu anmärkta Resolutionen ingalunda öfverträdd; ty Högsta Domstolen kunde fastställa Testamentet; men frågan om SöndagsSkolans behof och sättet att detta behof uppfylla, var alltid en fråga, som ensamt tillhörde Konungen, att i administratif väg afgöra; eller, jag frågar, hvilken annan magt, än Konungen, skulle det väl tillhöra, att då inrättningar göras ad pios usus, så orimliga att de tarfva rättelse, meddela den?
Den som kommer i 83 samtal med en sådan svensk-amerikanska har mycket svårt ett föreställa sig, att hon för helt kort tid sedan var t. ex. ladugårdspiga på en svensk herrgärd — d. v. s. så länge samtalet rör sig på engelska. Jag minns, hur öfverraskad jag blef, då en ung, mycket elegant klädd dam, som tjänstgjorde som uppasserska i en bekant läkares mottagroiogssalong och som jag hade en ganska angenäm konversation med, plötsligen afbröt sig och på den bredaste skånska bonddialekt frågade, hvarifrån i Sverige jag var. Det var ju angenämt att träffa en landsmaninna, men nog mäste medges, att illusionen af en bildad k finna genom detta intermezzo blef betänkligt störd. Den omtalade förvandlingsprocessen har emellertid andra och bekvämare utvägar än språkstudier. Kläder äro en viktig faktor inom fruntimmersvärlden, och en stilig amerikansk dress gör betydligt till att förändra den nykomna svenskans utseende. Beklagligt nog använda de svensk-amerikanska tjänstflickorna alltför samvetsgrant sina besparingar till en fullt modern utstyrsel. Men så kunna de också visa sig på gatan och i danssalongen som verkliga ladies — om man undantar gången och hållningen, ty det är saker som ej efterhärmas så lätt. Icke ens namnen få vittna om en förgången period. De gamla hederliga Mina och Fina och Stina finnes ej längre. I stället har man miss Jane och miss Nanny och miss Lizzie etc. med tillbörligen förvrängda tillnamn enligt känd schablon. Oförklarligast må synas för en svensk husmoder, som af egen erfarenhet vet, hur ohyggligt svårt det stundom kan vara att inlära nå- got hos en jungfru, att de nykomna svenskamerikanskorna kunna sköta sina för dem nya plikter. Ja, bär ser man, hur långt man kan komma uied god vilja. De måste lära sig, och därför går det. De veta, att detta är enda vägen till framgång, och uppiggade af den nya atmosfären, den nya omgifningen, uppbjuda de hela sin energi att öfverkomma de första svå- righeterna. Dessutom må man komma ihåg, att hushållsmaskineriefc icke är så inveckladt i Amerika som här.
Låt henne ega vilja, men en slapp vilja, det är det eländigaste man kan se – och det vanligaste. Hvilken himmelsvid skilnad på att våga och inte vilja, samt å andra sidan att vilja och inte våga! Låt det komma fram. Jag kan föreställa mig, hvilket godmodigt bondgrin, du fick åt mina 24 öre14. Tror du jag bryr mig om det? Jag önskar, att du kunde se, hur jag sjelf breder ut min bruzelianska mun till ett godt grin åt mitt påhitt – och så en imaginär kastagnettknäppning med fingrarne åt alltihop. Åh, det käns så skönt att kunna skratta eller bli utskrattad af hvarandra; sådana löjen fruktar man inte. Och det fins inte spår till tvång. Ja, jag är ond på mig sjelf, att jag nämnde det ordet »vänskap». Det är så banalt, har varit etiketten på så mycken faddhet, att det sjelf fått en bismak deraf, och dessutom har man tillagt det en mängd bibestämningar, hvilka jag ej kan tillerkänna giltighet, om ordet skall tillämpas på mig. Det ger ej intrycket af, hvad jag menade, och det fins inte heller något annat ensamt ord, som säger det. Men jag vill klargöra min uppfattning, så att du vet, hvad jag ville hafva sagt. Det jag säger, är icke allmänna fraser, jag talar icke om andra, jag talar om dig och mig. Du upprepar mina ord: »och så att känna sig tillbakastött af en brutal konstform känna sig eländig i den tanken, att man ej varit trofast». Jag skref det der i en vemodig stämning, sådan den ofta kommer öfver mig, jag skref det visst omedvetet för att betäcka ett möjligt återtåg, det sades under förkänningar af kommande samvetsförebråelser, med ett ord: vid tanken på, att det kunde vara jag som drog mig tillbaka. Ty jag är alltför mycket skeptiker, för att obetingadt tro på vare sig mig sjelf eller andra. Detta var kärnan. Du tycks ha uppfattat det så, som skulle jag redan i förtid känna »Skuffelse» vid tanken på, att du kunde glida undan. Men så är det ej. Trots min »blodhundsförbittring».
M:t skäligt i Nåder föreslå Rikets Ständer, del antagas måtte en så lydande författning, angående sammanläggning af straff: »Med upphäfvande af 11 punkten i Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 stadgas som följer: § 1 Har någon föröfval flera brottsliga handlingar, och stå de ej till hvarandra i det sammanhang, att de innefatta fortsättning af en och samma förbrytelse, ulan äro, hvar för sig, till särskilda brott att hänföra; då skall han för hvarje brott, ändå att de af samma slag äro, till särskildt ansvar dömas, der ej för vissa fall annorlunda i lag stadgadt är. § 2. Då någon antingen, på sätt i 1 § sägs, för flera brottsliga handlingar eller ock genom en och samma gerning gjort sig, enligt lag, till flera särskilda straff skyldig, skall, i afseende å straffens sammanläggning, iakttagas: l:o. Att, om någon iir lill dödsstraff förfallen, i nämnda bestraffning jemväl anses inbegripna böter eller frihets-straff, hvartill han kan hafva gjort sig skyldig; 2:o. Att med straff-arbete på lifstid ej eller må förenas annat frihels-slrafl eller böter; 3:o. Att, i de fall, då någon är för flera brott på viss tid skyldig till straffarbete eller fängelse med eliel1 utan arbete, eller tili olika sådana straff, må, vid förening af straffen, tiden för del af dem, som längst är, ej öfverskridas med mera än två år. Varder till följd häraf strafftiden kortare, än om de särskilda straffen skolat hvar för sig verkställas, bör, i händelse straff-arlerne äro olika, afkorlningen ske å den lindrigaste af dem ; 4:o alt, vid förening af fängelse vid vatten och bröd med annat frihets-straff på viss lid, hvartdera straffet skall utan minskning ådömas.
Att vaktmästare-korpsen vid tullverket vore en förfelad tjenstemannagrad ansåg motionären vara utan allt tvifvel. För att erhålla en sådan tjenst fordrades icke något annat, än att vara välfrejdad och gynnad af någon tullkammareföreståndare, hvadan vaktmästarne vid tullverket oftast vore personer utan all bildning; på grund hvaraf de icke heller kunde, om de än sjelfva derom bemödade sig, uppehålla sitt anseende såsom tjenstemän; och för att, om möjligt, äf ven hos dem sjelfva nedsätta anseendet, vore de underkastade förmännens orlofssedel', hvilka årligen under namn af personela berättelser skulle till styrelsen afgifvas. 4 Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande M 74. I anledning häraf har motionären afgifvit följande förslag: »a) Den s. k. inre lullbevakningen bör vid hvarje större tullkammare utgöras af en öfveruppsyningsman, två uppsyningsman (den ene för utrikes och den andre för inrikes sjöfarten) samt så stort antal underuppsyningsmän, som anses erforderligt, hvarjemte för uppassningen i tullkammaren bör finnas två vaktmästare. b) Vid hvarje mindre tullkammare bör finnas en uppsyningsman och nödigt antal underuppsyningsmän samt en vaktmästare. c) För kompetens till öfveruppsyningsmans, uppsyningsmans och underuppsyningsmans befattning fordras, att den sökande genomgått antingen något allmänt elementarläroverk på reala linien eller ock någon teknisk skola.
Den erinran, att jag skullé hafva bestridt bevisningen af de Calomniei , somt ängirigo mitt Embete, är vederlagd uti dé tryckta Protocollerne i Målet, och af mina Försvarsskrifter, sorn bevisa, att jag ieke en, utan mångs Den 2 g November. /aidiga gånger och snart sagt i hvarenda till Allmänheten utgifven Skrift, offcrit.eligen provocerade honom att förvandla sina Calomnier i rigtiga angifvelser; att upgifva dem hos Justitia^ Ca cellerert och der förete bevisen, om han hade några. Han ingeck likväl aldrig deri, ocH då Forum för fel elier brott i mitt Embete var Cancellie Rätten 3 men Kämriers - Rätten aldrig kunde (ig dermed befatta, så kunde jag icke heller mera öppet förfara, än då jag, å enå sidan, sjelf hänviste miri Angripare till det ställe der ban ägde förete bevisningen, och deremot bestred honom att vid Kämners - Rätten utdraga Måiet på tiden. Aldrig har jag befarat någori bevisning; och må deti fritt träda fram, som ärligen tilltror sig beviså, att jäg, vetandes ellef viljandes, felat i tjensteri. Jag skall välsigna bvar och en som åt klandrafen af mina Embetsgöromål bär uppmaningen att förete bevisen 5 men jag skall också aldrig tro, att Calomnier kasta skugga; ty örn så vore, skulle dagen vara värd ingen ting. — Jag bör också erinra; ätt jag icke varit dömd pa Fästning, utan blott till Fängelse; samt att det var för brist pä tjerilige rum i Hufvtfdstadéh 3 som jäg flyttades till Waxholmeri; l ' v / , Det har varit mig öbeskrifVeiigen smärtsamt att mötas af den största obehaglighet intim det Stånd, der jag väntade — jag bekäriher det —• ett odeladt försvar inför AllmänheSeri. t)å jag påminner mig deli godhet 5 hvar* 6 g Den ig November. med Hoglofl.
Allt instämmer uti den säkra och obehageliga sanningen at Riket blifwit inweckladt uti en betydelig skuld, betydelig til dess belopp och ända betydligare til dess utgörande. Den primitiva anledningen til en sadan skuld matte wäl icke warit Rikets eller dess Kepreleutantors ensak, annorlunda, än den wanliga patriotisms, som alltid eldat Swensta Folket, hwilken endast förmädde dem at skulden garantera och salunda derföre cautionera. Här instämma nu bade Lag och billighet, at Lautionikeu fullt in fullo coutruterar Gäldenärens skulder; men hwilken Borgens — man finnes wal fä efterlåten, at han icke af Grldenärens tilgängar reclamerar fina förstotter. Hafwa Riksens Ständer af sbrenämnda anledning godwilligt antagit sig godtgörandet af Kronans gäld samt upfyllandet af denna förbindelse nu äskas, sa lliÄerar mig redan den wid alla stiften lysande rattwisan at Kronans mest umbärliga tilgängar anwändas til lättande af deras bekymmer, som sä nitiskt tilbudit sina offer. Bland Kronans umbärliga tilgängar räknar jag nägon del af de Krono-lägenheter i Riket, som hitintils genom arrenden llisponeralle, aldrig kunnat afgifwa de prolluötioner, som de wisterligen i fierfaldiga afseenden stulle upfylla, om besittningsrätten försäldes, men lika fullt en för Kronans behofwer angelägen och betydelig ränta förbehölls. Alla tiders erfarenhet har stadgat den grundsatts, at säkerheten af Jordagande-rätten, alltid til den grall upmuntrat idogheten, at Jorden winner mängdubblade afkastningar pä säkrare grunder, än wista ärs llispo5ition8-Lid medgifwer. Da twänne sä hufwudsakeliga föremäl härmed kunna winnås:
Anna: » SKALL JAG GE HÅKAN ELLER ERIK MITT JA? BÅDA ÄLSKA MIG, BÅDA HA FRIAT, UTSTÄLLNING OCH FÖRSÄLJNING AF DEKOLANDSORTEN ÅTFÖLJD AF LIKVID BÅDA TYCKER JAG OM — MEN JAG KAN JU E J GIFTA MIG MED MER ÄN EN. Hur SKALL JAG RATIONSVÄXTER FÖR BONINGSRUM fortgår ännu en kort tid i n:r 9 BibGÖRA? » Gunhild: » SÖK ATT UTFORSKA, OM EJ NÅGO lioteksgatan. N OCH 40 ÖRES PORTO. GOD ELLER DÅLIG EGENSKAP FINNES HOS DEN ENE, UNDERVISNINGI KNYPPLING MEN SAKNAS HOS DEN ANDRE, OCH GÖR DITT L V L NAS. SVAR TILL BIKUPAN K Ä A M. LARABERGSGATAN I ENLIGHET DÄ » MED! » 21, ELLER ARBEFSMYRAN, DROTTNINGGATAN 57, FREDSGATAN 32, STOCKHOLM. Atta dagar senare: STOCKHOLM. ALLM. (554) Anna (KOMMER INSTORMANDE MED STRÅLANDE (G. 87892) ANLETE): » NU VET JAG, HVEM JAG SKALL TILLHÖRA. DET BLIR ALLT ERIK, DU! » Gunhild: » ÄNDTLIGEN! TÖRS MAN FRÅGA, PENSION I TYSKLAND, I EN VACKER HVAD SOM AFGJORDE SAKEN? » Anna-. » JO DU!