Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
En af hans drängar, sade han, hade dagen förut fått en liten beskedlig handskmakare att dricka med sig ur stora dryckeskannan på “Gyllene Råttan”, och då detta, förstås, hade ansetts nedsättande för hela skrået, hade drängen af höga rätten dömts till dugtig bastonad. Nu tyckte han, att han i sin tur kunde visa sig rar. Det torde likväl vara sällan, som en föresats hålles, när det vattnas i munnen för ölet, som skummar i fylda stop. Hur det var tyckte mäster Hvittlock snart att Fibiger lemnade en väl rymlig plats på bänkhörnet. Justitiesvärdet, som dinglade i en rem om halsen på honom, flyttades helt oförmärkt till en spik på väggen och snart frågade han icke efter, om det var öl eller mumma, som räcktes honom. Samtidigt med mäster Hvittlock hade Anders Barberare inträdt i rummet och tagit plats för sig sjelf vid ett ledigt bord. Hans bleka ansigtsfärg och bandet kring pannan tydde på, att han ännu icke var fullkomligt återstäld från det sår, han fått af korpral Tistels bardisan, den qvällen, då Elsa fängslades. Samtalet mellan borgarene, hvilket han till en början icke tycktes fästa sig vid, vardt småningom allt högljuddare. — Så mycket du vet, rödgöling, — skrek Fibiger, — att tar du den gången miste, råkar du mine näfvar! — Förstår du det? — Och mine också! — skrek Jonas Värme, i högsta diskant. — Nå, nå, go' vänner, — sade mäster Hvittlock undfallande, — skulle jag säga ut min innersta mening, ville jag helst slippa från det der lilla kräket, ty sällan, ska' jag säga, har jag haft en så'n räddhåga. — Ser man på bara! — skrek Fibiger och torkade med rockärmen bort ölfradgan ur skägget, — har man icke der redan prof då satans spel. Få se om inte något sattyg sker, innan dygnet gått om. — Alldeles som att hugga i blåner, — återtog mäster Hvittlock med ett hemlighetsfullt grin. Han sänkte nu rösten och beskref, som det tycktes för Anders, någonting af synnerligt intresse. — Alldeles som i blåner, — återtog han derpå högt.
Hvad, som mest bidragit att bevara denna allmänna landssed, att barnen undervisas i deras hem, befordrades genom tvänne omständigheter, egna för Norden, nemligen boningarnes afskiljda läge i de flesta trakter, samt årstidernas egna beskaffenhet, såsom vintrarnes och vinter-aftnarnes längd, hvarigenom familjerne blifva allt mera slutne inom sig och barnens läsning blifver nära nog ett behof för hela familjen. Huru urgammalt detta behof varit i Norden, derom vittna ännu qvarlefvande af Rune-iilteraturen. Det finnes ett folk, härstammande från Skandinavien, och som flyttat ännu nordligare, på hvilket således dessa förhållanden varit ännu mera inverkande: Isländarne. Det är bekant, alt läsning är för dem ett ovillkorligt behof; att, när Catholicismen utsläckt all fri utveckling af själsförmögenheterna i det öfriga Skandinavien, de genom tvånget af dessa natur-förhållanden bibehöllo och bevarade en rik och herrlig litteratur; och att slutligen ännu i dag utgör den, den mest bildade allmogen i verlden. Då Engelsmannen Henderson tillägger, att orsaken dertill är, att de icke hafva några Skolor, bör man erinra, att hvarje stuga är der en Skola, som uppstår af sig sjelf. Statssamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Betänkande, N:o 5. Dels genom uppkomsten af en gift dagsverkarehop utan husbönder , dels genom uppkomsten af en obesuten del af allmogen förmedelst hemmansklyfningens öfverdrift, med ett ord genom prolitarers uppkomst på landsbygden, brötos dessa förhållanden i Sverige. Inom familjer, der uppehället för dagen utgjorde det uteslutande behofvet och ett bekymmer, som upptog alla andra, uppväxte en mängd barn, som icke åtnjöto tillräcklig föräldra-undervisning, hvarigenom försvann småningom den fordna kunskapen bland denna dagsverksklass, slägte efter slägte.
gifvit vackra prof Till Kamraten e t t år s e d a n var det skref fölsjälf: utkonstnärer o c h skalder, o c h vi skola icke vara den framtid, talang hon af s o m g a f rika löften är sin o c k förh o n tecknade en b l o m m a, en mänskligt anlete, ju hvar känhade ungo c h där röjdes som Dock drömmerskans Men en mjukhet ner bäst luckorna i formades måla var för o c h en själf dikter, utmärkelsen täflingspris. små ha publicerats i Kamraten litterära i ord: begåfning, den dessa unga artist! Sjutton år ha sedan den oktoberafton, då jag gjorde mitt inSom rära ett prof begåfning liten dikt, sedan. år! Och på d e n skördade ungas meddela som Hon ett var hon då vj skref här redan inappast ä n starkare, e t t till littesist för t v å fyllda en år sjutton än vemodigare I taga VID PIANOT. sakta, men själf. » Ja, » frågade — ha är redan för när hon fick » Bevars, och reda när förlofva mästarinna! äran, har Hon gaf Jag den Jaså, nom, berätta? » sak, få ett allt är O, som en gifta oss så på, o c h bröllopet 24 september. N u är det odrägligt! honom gränslöst? » härom dagen, då frågade » D u älskar v ä l mig Anna och sade: » H v a d d u ser l u g n ut, E l l e n lilla, det ty men är bra, d å äro rest, har tagit fästman! längre känner, att öfver kommer j a g fått ett hela s o m m a r e n varit som nu Ack, älska tager du lilla dig så sådan » trofast m e d u p p till b r ö l - moderlösa, högt som för h v a d måtte vill o c h du förlorat! så du kan ej m ö t a eller f ö r d o m, men D u har j a g har en lefver utan kanske har s o m förr att hjärta?
I alla Europas större arméer är också detta iakttaget för sjukvården, och samma corps, som besörjer denna under krig, qvarstår äfven under freden med alldeles samma slutna och från statens öfrige sjukvårdsväsende fristående krigsorganisation. I dessa arméer, der trupperna äro stående, lörlagde i garnisoner och kaserncrade, stundom med ständig omflyttning, således i ständigt behof af egna läkare, hvilka derigenom hafva full sysselsättning och praktisk utbildning i sitt yrke, är denna ordning ganska riktig och till och med nödvändig. 1 vårt land med våra egna förhållanden och med vår kringspridda indelda armée, boende 16 blandad med den öfriga befolkningen, kunna militärläkarne endast vid våra få värfvade trupper stän digt besörja sjukvården, men vid de indelda blott då de äro till möten och kommenderingar sammandragne. Huruvida derför äfven hos oss en dylik fristående militärläkare—organisation skulle under fred vara lämplig, har varit föremål för olika åsigter. Under sista Pomerska kriget inrättades 1806 en militärisk fältläkare—corps, med en inför konungen ansvarig chef, som hade rättighet att förfoga öfver corpsens hela personal. Denna organisation, som äfven var afsedd för freden, upphörde likväl straxt efter krigets slut 1810; fältläkare-corpsens chef entledigades och den militäriska sjukvården ställdes under samma myndighet som har inseende öfver den civila, eller under det nuvarande sundhets-kolle gium, och hvars militära disciplin blef den s. k. extra-ordinarie fältläkare-corpsens (stipendiaters och pensionärers) egentliga chef. Först då krig utbröt, skulle förordnas särskild chef för arméens sjukvårdsväsende, hvartill måste tagas en till dylika bestyr ovan regements-läkare, och som derigenom frånträdde sin förra beställning. Den 1839 nedsatta komité för militär-sjukvårdens ordnande väckte fråga om anställande af en särskild chef lör arméens sjukvårdsväsende jemväl under freden, och afgaf i denna riktning ett förslag, som af sundhets-kollegium understöddes och vid 1850 års riksdag, i följd af det nämnda kollegiets framställning, blef Rikets Ständer meddeladt, utan att likväl då hos dem vinna åsyftad framgång.
Banco innehållas förskottsvis af hvarje Leverant, 16 sk. per Lispund, så att ej mer än 1 R:d 8 sk hädanefter utbetalas, under vilkor likväl, att för de inflytande Medlen behörig redo göres inom hvarje Län. 7:0 Sfäder ne i Riket, i mån af deras jordägor och hemmantal, skola vara förbundne att från a 816 års början, lika med Landet och emot samma pris och vilkor, till Kronan utgöra Saltpetter in natura, och kunna de om tillverkning deraf samt om Saltpetter-Ladors upprättande antingen sjelfve föranstalta, eller derom med en eller flera nästgränsande socknar sig förena. Vore vissa hemmantal Städernas Jord ej åsatte, så bör Landshöfdingen i Länet, efter inhämtade upplysningar om Jordagornes beskaffenhet, låta, enligt Ortens undervisning och Skattläggnings-Method jorden och ägorna uppskatta, ägande Kammar-Gollegium att Den 8 Murs. S*3 att sedermera fastställa det Hemmantal, h varefter Saltpetter-skatten kommer att utgöras. 8:0 Det må vara Städerna och Landet tillåtet att Inrikes, när sorn helst, och Utrikes efter 1816 års slut, afyttra den Saltpetter, luttrad eller oluttrad, som utöfver deras åliggande Saftpetter-skatt, Jean af detn tillverkas, hvarvid dock, då utförseln sker till Utrikes Orter, innehållet af de med främmande Magter slutna förbund, angående hvilka varor äro för krigsförnödenheter att anse, noga iakttagas bör. 9:0 Kongl. Majus Nådiga Författning af den 3:dje Mars 1812, om Saltpetter-tillverkningen i Småland och Göinge Härader af Christianstads Län, som härigenom ingen ändring undergått, kommer att derstädes till efterrättelse fortfara. a0:0 Om Beloppet af Hedian på det Lån • 2,000 Rid.
2Bib fanering af ffattlagbe 2ttj6lqroarnar, ebmab be brifmas af eib, matten eder minb, få i ©tdberne forn pd Sanbet, bör beraS mdrbe, lifa forn för 23ruf, SOlanufacturier ocf; anbra bplifa Smrdttningar utrönas, t förbådanbe tid ben affomjl, be gifma fine dgare, bmarmib Cimarnar» nes beldgenbet i mer eder minbre fdbeSrifa orter, mib flörre ederminbrc betpbliga ©tdber, D-marnflenarnes antal ocf; gdng, antingen för bela året, flörre eder minbre bel beraf, beloppet af ben tud, forn tages, ocb be§ pdrdfnabe drliga intdgt, böra i protocodct anmdrfas cd; mdrbet ber» efter, i förf;dilanbe tid örtens gdngbara pris, BefldmmaS. Gunnanbo inga anbre Omarnar imber ©genbomsmdrbet innefattas, dn be, forn unhcr ©årbenS ffattldggning dro uttrpcfligen begripne, eder i febnare tiber fdfom buSbebofSinrdttnirtgar tidfomne. §. 69* 2Bdrbet d giflerier, forn utgöra fdrffilbe i ^orbebof upptagne Sd» genbeter, utan att mara i femmanen* ffattldggning inbegripne, eder bafma ingått i beras uppjfattningsmdrbe, befldmmes fdlunba, att BebÄff» ne affaflningen utrdfnas tid Capital genom gern procent.
Och båda kände, att från detta ögonblick voro de fiender för lifvet. – Hvad är det du har skrifvit? – Jag har skrifvit ett genmäle på dina sofismer, sade Grane kort. För öfrigt är jag ej skyldig dig någon redogörelse, för hvad jag har skrifvit. Men att jag skrifvit, ville jag själf tala om för dig, så att du inte sedan skulle komma och beskylla mig för att hafva handlat bakom din rygg. – Jaså. Randers skrattade kort och gick tillbaka till spegeln, där han med borsten likgiltigt strök utmed sitt hakskägg. Han hade återvunnit väldet öfver sig själf, och rösten lät kall och lugn. Grane fortfor: – För resten kan du gärna få veta, hvad jag har skrifvit. Jag skulle möjligen ha kunnat göra en psykologisk utredning af den sinnestämning, som föranleder ett dylikt skrifsätt, och jag skulle möjligen däri kunnat inskjuta ett och annat, som hade gjort skriftställaren bekant, så som han förtjänade. – Och du skulle därigenom ha kunnat skära vackra lagrar äfven inom skandalskrifveriets nu så högt uppburna fack. Af en person med dina åsigter hade det varit en konsekvens, som man kunnat vänta sig. – Jag har icke gjort det. Grane höjde rösten, och hans läppar darrade. – Men om jag inte gjort det, så har det därför inte varit af någon skonsamhet emot dig. Men jag vill det inte. Jag föraktar det. Kan du komma dig upp i verlden på det sättet, så gärna för mig. Jag är dig egentligen tacksam. Ty hade inte du varit, skulle jag sannolikt ej fått energi nog att säga, hvad jag nu har sagt. – Nå, hvad är det då för märkvärdigt du har sagt? – Det är ingenting märkvärdigt als. Men det har varit nyttigt för mig. Ty det har skaffat mig luft, och det var hvad jag behöfde. Det är du och dina likar, som ha satt min galla i gång. Och det tycks, som om entusiasmen i våra dagar hade sitt säte i gallan. Randers hade satt sig och såg nu med ett retsamt smålende upp på Grane: – Jag vill göra dig uppmärksam på, att man inte brukar komma upp till en person på hans rum för att öfverösa honom med personliga grofheter. – Grofheter?
Embetsberättelse den 15 Nov. 1847. ny vederbörlig indelning af Bergsbrukens 5 val-distrikter enligt 1846 ars tillverkningsvärden, såsom ibland annat synes af Kongl. Kollegii den 15 Juli till Kongl. Statskontoret aflålne bref angående hegardt meddelande, ”så fort ske kunde”, af en del för rösträttighetens beräknande nödige prisuppgifter; och var det tillika i omedelbart sammanhang härmed, som dels tillförlitlige upplysningar ifrån vederbörande i Stockholms jernvåg infordrades om 1846 års gängse priser å jern-manufaktur af alla slag samt å vissa andra brukseffekler, dels ock, genom Kongl. Kollegii Ledamöters försorg, måste ifrån de fleste Bergmästare, eller andre vederbörande, förmedelst brefväxling, anskaffas åtskiilige uppgifter antingen örn sådane Bruk, som nyligen hade ombytt ägare, eller a ngaende flere andre särskilda på ägarnes valrnannarätt inverkande förhållanden, hvilka i Bergmästarnes, vid början af året upprättade, förteckningar öfver Bruken samt deras ägare icke behörigen observerats, eller dä af dem icke ens kunnat, för bristande kännedoms skull, meddelas. Sedermera, och enär Borgare-Ståndets Kanslidirektion, uti ankommen skrifvelse, hade gifvit Kongl. Kollegium tillkänna, att bergsbrukens fjerde valdistrikt också vore i ordningen att inom sig utse en Revisor till den statsrevision, som blifvit utsatt att den 15 innevarande September taga sin början, fann Kongl.
Sjökaptener och Styrmän af handelsflottan, hvilka under krigstid såsom befäl eller underbefäl å Flottan användas, äfvensom till maskinislofficerare befordrade maskinister skola under tjenstgöringstiden erhålla lön och dagtraktamente, i likhet med deras vederlikar å Flottans ordinarie stat, samt dessutom, till anskaffande af uniformspersedlar m. m., i ekiperingspenningar ett belopp, motsvarande tre månaders lön. Öfrige å flottan såsom sjöbeväring anställde maskinister skola erhålla sjöaflöning och månadslön; öfvermaskinislerna såsom flagg-underofflcerare och undermaskinisterna såsom underofficerare af lägsta grad, så vida de icke heldre önska tjenstgöra för månadshyra, i hvilken händelse de erhålla aflöningsförmåner till lika belopp med hvad de å enskildes ångfartyg bevisligen sednast åtnjutit. § 35. Allt beväringsmanskap befrias i krigstid från erläggande af personel bevillning och mantalspenningar för det år, hvarunder det gör minst tre månaders garnisonseller fälttjenst; äfvensom detta manskap skall ega lika rätt lill gratialer och pensioner, som ordinarie soldater och sjömän i lika belägenhet. De af landtoch sjöbeväringen, som varit i egenskap af befäl eller underbefäl använde, skola jemväl åtnjuta samma förmåner i anseende till gratialer och pensioner, som tillkomma Ärméens eller Flottans eget befäl och underbefäl inom mot svarande grader. § 36. Beväringsmanskapet skall njuta den sorgfälligaste omvårdnad till bibehållande af helsa och krafter; äfvensom de, hvilka genom håg och fallenhet för krigareyrket, ordentlig lefnad och god vandel under tjenstgöringen sig utmärka, skola ihågkommas till lämplig vidare befordran inom krigareståndet. Allmänna bestämmelser. § 37. Af de i g 15 omförmälda afgifter skall, under benämning: ”Allmänna Beväringsfonden” bildas en särskild tillgång, att, efter Kongl. Maj:ts disposition och emot vanlig redovisning användas till bevärings-inrättningens ytterligare utbildande. § 38. Den stående
Proposition, N:o 59. i möjligaste matto bestämda grunder för deputerades åtgärder, söka, så vidt ske kan, göra desamma oberoende af personernes enskilda åsigter, och detta ändamål torde otvifvelaktig! till stor del också kunna vinnas, så snart man utgår från den grundsats, som redan blifvit i underdånighet föreslagen, att persedlarnes lösningspris icke skall bestämmas efter det värde, de för året anses ega, utan efter det medelvärde, som å dessa persedlar, under de sista 10 åren, verkligen varit gällande. Åtgärden förvandlar sig derigenom från ett bemödande, såsom för närvarande är fallet, att, på grund af endast ofullständigt kända förhållanden, söka förutse hvad, som skall blifva årets allmänna priser (hvilket naturligtvis, äfven med den bästa vilja, måste vara ganska svårt och osäkert] till en enkel efterforskning af ett gifvet faktum —•. eller att finna hvad, sorn under en viss förfluten tid verkligen utgjort det allmännast gällande priset på de persedlar, som komma att i markegångstaxa!) bibehållas, och till ledning härför torde alltid tillfyllestgörande och tillförlitliga uppgifter kunna beredas. Det årspris, som sålunda skall sökas och bestämmas och hvilket kommer att vid beräkningen af de sednaste 10 årens medelpris ingå i stället för det litte årets pris, som uteslutes, bör likväl, enligt min underdåniga tanka, icke föreställa det pris, sorn kan anses vara ett medium för hela det sista året, utan bör uttrycka det pris, hvartill de skattdragande sjelfva verkligen kunna beräknas hafva fått afyttra sina effekter, i allmänhet sker likväl detta, till den ojemförligt största delen, under de första 6 månaderna efter skördens inbergande, eller under tiden från och med början af Oktober till och med slutet af Mars, och jag anser derföre, att endast de pris, som under dessa 6 månader egt rum, böra tagas i betraktande vid bestämmandet af det årspris, sorn skall ingå vid uträkningen af medelpriset.
Delta ojemna förhållande har Molionairen sökt att få afhulpet; men de sammansatte Utskotten hafva, på anförde skäl, Lagsamt Allm. Besv. och Oecon. Ulsfc. Utlåtande No 10. 7 deremot icke ansett sig kunna tillstyrka bifall dertill. — Dessa skäl kan jag dock, för min del, icke gilla, emedan de, efter min tanka, lätteligen kunna undanrödjas. Sannt är det väl, alt besväret är lika stort, vid utfärdandet af omnämnde bevis, för egendom af mindre eller högre värde; men då fråga icke är eller bör vara derom, att i det bela minska arfvodet eller lösen, för elén person, soni utfärdar dem, utan blott, såsom redan liämndt är, att fördela detta arfvode emellan dem, som det utgöra, efter d^ras förmåga dertill, lärer häraf intet hinder kunna uppstå emot den föreslagna billigare förändringen uti Expeditions-Taxan. Hvad åter angår det Taxerings-bevis, som de Högloft. Utskotten uli Betänkandet omtala, såsom erforderligt, i fall Expeditionslösen korame att utgå efter egendomsvärdet, så, då fråga nu är om stadsegendom, blifver det lätt att af Debetsedlen för det föregående året utröna, till hvad värde den ifrågavarande egendomen blifvit till Krono-bevillnirtg upptagen. Denna Debetsedel borde den, som gra va lions-be viset begärer, vara förbunden att ovilkorlig! medhafva och uppvisa för utfärdaren deraf. Då de Iiöglofl. Utskotten emedlertid funnit för godt att föreslå ett maximum af ic» Udr., hvaröfver ofta omtalade lösen icke borde få gå, om ock beviset utfärdades för flera stadsegendomar på en gång, skulle jag anse det vara lika billigt, att äfven ett minimum utsattes; och jag tror, alt detsamma borde antagas lill i K dr. för egendom af 5oo Rdrts värde och derunder.
Ny utvidgad hägnad är åter på den skoglösa orten nästan overkställbar, och man finner häruti sjelfva stötestenen, till följe hvaraf en stor del af landels bördigaste, af naturen eljest gynnade landskap i denna stund förete ej blott ett stationärt, utan, hvad värre är, ett sig årligen undergräfvande tvåskiftesbruk, då i stället å samma sträckor, under bättre ordnade egofrids-förhållanden, ett för samtid och efterkommande mera båtande åkerbruks-system säkert redan skulle gjort sig gällande.” ”öian tvifvel har sednare tiders skiftes-verk varit ett af de mest afgörande och inflytelserika steg, som från lagstiftningens sida varit tagne till jordbrukets utveckling; men stegel är, hvad slättbygden angår, ej mera än halft, så länge den genom skiftesålgärden mångdubblade slängselskyldigheten pä det mest tryckande sätt der motverkar jordbrukarens åsyftade frihet att, oberoende af alla grannskaps-förhållanden ordna och lyfta sin hushållning till ett bättre och mera vinstgifvande skick. De olägenheter och kostnader, ett laga skifte medför, borde icke eller ökas genom skyldighet för delegarne att kringgärda sina egor, en kostnad desto mindre gagnande, som på många orter hela vinsten af ett laga skifte varit ökade hägnader.” ”Då byarne lågo oski flade, voro deras egor" delade i två gärden, af hvilka det ena besåddes och det andra låg i träde lill gemensamt bete. Byarne skiftades och hvarje delegare skilje sig nu icke allenast från sina grannar, utan delade äfven sin jord på gamla viset i två lika delar, för att vexelvis gagnas lill gärde och träde med bete; och hela fördelen af skiftet blef således ökadt stängselbesvär. Så länge man bibehåller denna indelning, hvilken möjliggöres och betingas af hägnaderna, kan ett rationelt jordbruk icke upstå.
För öfrigt skulle jag tro, att man härvid ej bör vara så noga i nuanceringen af ordalagen, ty hufvudsaken är, att K. M. måtte inhemta den opinion från R. St , att de icke anse spärrningarna mot cboleran böra gå så långt som hittills skett; och jag tror, att man till K. M. bör öfverlemna att i öfrigt vidtaga sådana mått och steg, som omständigheterna påkalla, utan några speciella föreskrifter från R. St:s sida, genom hvilka man dessutom blott föranleder lill sådana olikbeter i besluten, att medelst tidsutdrägten föga vinnes i sjelfva saken. Frih. Boye, Ludv.: Då jag nu hört den siste talaren inskränka den af honom motionerade und. skrifvelse!! till sådana generella ordalag, att man borde till K. M. öfverlemna att efter omständigheterna göra någon ändring i den vidsträckthet, spärrningsanstalterna hittills haft, förenar jag mig med motionären. Jag hoppas, att K. M. då icke skall fråntaga de städer, som hittills vetat bevara sig från sjukdomen, de medel, sorn dertill bidragit. Posten i dag vittnar, att i Lidköping, genom hvilken stad en af de största stråkvägarna emellan de cholerasmiltade orterna går, har man, genom vakt vid tullarna, dock utan att hindia communicationerna, utan endast medelst den vaksamhet att följa resande för att hindra dem från all beröring med stadens invånare, hittills bevarat sig. Jag bor sjelf i Norrköping, och samma utväg har der blifvit begagnad med samma framgång. Jag kan derföre ej tänka mig en hårdare olycka, än örn Konungen af den und. skrifvelsen, i fall den affattas i så generella ordalag, som nu här blifvit föreslaget, kunde hänföras att fråntaga dessa städer den utväg, hvarmed de hittills skyddat sig. Frih. Ehrenborgh, Gasp. Willi.: Jag förenar mig desto hellre i Gr. Frölichs nu gjorda förändring af sin motion, som jag tror, att K. M. redan i den sist utfärdade författningen om cboleran gifvit den säkraste ledning för sakens rätta bedömande.