Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad särskildt denna hana angår, har upmärksandielen redan förut under diskussionen blifvit fästad på densamma, äfven såsom något helt för sig. Hen kommer ock att betydligt öka trafiken på den vestra hanan, när denna väl en gång hl i r färdig. Ytterligare skall linder dea vestra hanans byggande, såvidt nemi. denna hana snart skall blifva färdig, en stor lättnad uti ifrågavarande hänseende genom denna hanas anläggning beredas, emedan man då på mycket närmare håll än nu är i tillfälle att få de materialier rn. m. hvad som till hanan behöfves, sedan man nemligen fört dem sjövägen till Örebro och sedermera, med begagnande af Hallsbergs-banan, kan komma midt på den vestra banan. I öfrigt känna vi, att från flera delar af Bergslagen blir trafiken på denna hana säkert ganska betydlig, äfvensom att detta är den första hana, som egentligen bereder någon slags fördel åt öfre delen af Nerike. Afven denna omständighet anser jag, att man icke, då man ser saken från billighetens synpunkt, hör glömma. Jag anser således att det icke är skäl att utan i förväg lägger något hinder för denna hanas fullbordande. Södra delen af Sverige har redan nytta af jernvägarne. Huruvida norra Sverige komtner snart af dessa fördelar i åtnjutande, är ganska osäkert; och då man således nu är i tillfälle att till någon del bereda lättnad för åstadkommande af jernvägar i norra Sverige, så föreställer jag mig att 11. o. Ad. icke bör förkasta detta förslag samt icke heller belasta detsamma med några särskilda kostnader för de orter, som kunna deraf hemta något gagn. Jag för min del tillstyrker således bifall till Utsk:ts förslag. Frih. Åkerhjelm: Samtlige talare, som här yttrat sig för Hr Bddts förslag, hafva, i likhet med honom, i afseende på sättet för dessa bidrag, yrkat att desamma skulle åstadkommas genom teckning. En talare, Hr Brakel, har förklarat, att, efter hans öfvertygelse, skulle denna sak ganska lätt kunna åvägabringas af Landshöfdingen i Örebro Län.
Mig synes det blott bevisa att de voro ”lika goda kålsupare” men att han var fegare än hon när det kunde komma i fråga att bränna sig. Om det tarfvades flera bevis behöfvde jag ju blott tänka på hvad han sjelf berättat mig om fröken Rosenschöld. Äfven det skulle bevisa dygd å hans sida, men motsatsen å hennes. Jo, jag tackar! Samma slags dygd som Eva visade då hon räckte äpplet som Adam bet i. I går hade Uno möte med Fina igen. Ingar, som är mycket svartsjuk, hade hört när de talades vid. Sjöstrand har den ena pigan på apoteket, och båda paren hade slagit sig ihop för att gå på kyrkogården.221 Der är icke så litet effektsökeri hos Axel Lundegårdh. Så var det effektsökeri att han log så sarkastiskt när han på tåget sade farväl till sitt fädernehem, så var det effektsökeri att han förstörde 700 kr på 6 veckors badsejour, vidare var det det som föranledde honom att skrifva ett afskedsbref till modren, fullt af fraser, fastän han redan sagt henne farväl vid afresan, det var effektsökeriets begär att framkalla rörelse hos andra. Mot all vana hade ryktet icke öfverdrifvit i fråga om Axel L.s depenser i Lysekil. Jag har hört närmare genom Nathalia Morin, som är underrättad genom sin bror och sin far. Brodren har de unges förtroende, fadren de gamles.222 Det sägs att Axel L. för närvarande håller på med en roman, som skall heta ”Sista glaset”. I fjol skref han någonting för Figaro, hvarför han fick 60 kr. Han hade med fadrens och häradshöfding Hallbergs borgen lånat 500 kr. före Lysekilsfärden, de skulle räckt både till badsejouren och något till terminen i Lund. De ströko åt och han hade dessutom så mycken skuld att han behöfde 300 kr. för att komma hem.223 Modren lånade dessa 300 kr. af Helene Håkansson. Fadren tror att der icke blir något af honom och är mycket ond för hans uppförande. Säger dock att om han ångrande ber om förlåtelse, vill han fortfarande hjelpa honom. Kyrkoherden har fått skräddareräkningar från Lysekil, men vägrar att betala dem.
Manda påskyndade deras gång, och utan att se sig för rusade de af med sådan hastighet, att Minna i förbifarten knuffade till biskopssonen och det med ett sådant eftertryck, att hon höll på att själf falla omkull, hvarvid den lilla tärnan uppgaf ett rop. Gossen stannade och räckte ut handen, för att fatta tag i flickan. Vid denna rörelse nedföll kappkragen, och hans ansikte blottades. Manda bekymrade sig icke det minsta om systern, utan fäste ögonen på gossen. När hon fick se hans ansikte, vände hon honom tvärt ryggen, fattade systerns hand och sade i vresig ton: “Se så, Minna, nu ska vi skynda oss hem.“ De gingo framför gossen genom vallporten, öfver bron och ut till gamla staden. Manda smågrälade på Minna för det denna varit nära att falla omkull, och då Minna ville skjuta skulden på Manda, blef systern ond, och fara var det, att hon på ett uttrycksfullare sätt gifvit luft åt sin vrede. Slutligen yttrade Minna halfgråtande: “Du är alltid elak emot mig, när det icke är som du vill. Nu blef du ond på mig för att biskopens gosse var så förskräckligt ful, och därför grälar du på mig; men inte rår jag för, att han hade ett sådant där otrefligt ansikte.“ “Biskopens gosse“, såsom Minna kallade honom, var inte på längre afstånd ifrån de små damerna, än att han hörde allt hvad de sade. Han hade i början varit road af deras käbbel; men då Minna yttrade sig om hans fulhet, drog han samman ögonbrynen och mumlade något mellan tänderna, hvarefter han tog ut stegen och skyndade om dem. Han kunde likväl icke afhålla sig ifrån att kasta en blick på den, som kallades Manda. Hans steg vände sig till Kalmar slott. Inkommen genom vallporten till detsamma, följde han vallen åt och trädde in i det yttersta af de gamla förfallna vakttornen. Här voro några skolgossar upptagna med det oskyldiga nöjet att söka bryta loss stenar, för att därmed bygga sig en fästning.
Fordrar sedan sterbhusdelegare eiler annan rättsegande i boet, att uppgiften genom edgång sannas må; då skall det ske. 13 §. Sedan bouppteckning slutad är, skola sterbhusdelegare i stad inom fjorton dagar', och å landet sist å den allmänna rättegångsdag, som näst efter en månad infaller, ingifva båda exemplaren öppna till Rätten i den ort, der den döda sitt hemvist hade; och varde i protokollet anmärkt att de till Rätten inkommit. Ena exemplaret skall bland Rättens handlingar förvaras, och det andra till sterbhusdelegarne återställas, med bevis derå, att det iugifvet varit. 14 §. Vill sterbhusdelegare, att det exemplar af bouppteckning, som i Rättens vård förblifver, skall försegladt vara; gifve det Rätten tillkänna; och läte Rätten det under sitt insegel förvaras. Ej må det sedan öppnas der ej Rätten finner för sig nödvändigt att upplysning deraf söka, eller sådan upplysning äskas af annan, hvars rätt derå beror: öppnas i detta fall bouppteckning; varde den, då upplysningen inhemtad är, genast åter förseglad. 15 §. Har den döda lemnat efter sig egendom på flera orter: varde uppteckning å hvarje ort hållen. Om sådan särskild uppteckning skall anmärkning göras i bouppteckningen å den ort, der den döda sitt, hemvist hade; och anses förty denna liufvudbouppteckning ej slutad förr, än de särskilda uppteckningarne hållna äro. Då hufvudbouppteckningen till Rätten ingifves efter hvad i 13 § stadgadt är, skola de särskilda uppteckningarne tillika aflemnas. 16 §. Ej må Rätten i pröfning af boupptecknings beskaffenhet ingå, utan att klander derå göres af sterbhusdelegare eller annan rättsegande i boet. 17 §. Är bouppteckning ej hållen inom tid, som i 2 eller 3 § sägs, och finnes *) Det af Lagberedningen här begagnade ordet “hemgift0 utbytes mot “hemföljd", hvilket förekommer i lfi kap Giftermäls-Balken. Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
KammarRälten för år i832 utan, men för år i833 med anmärkningar granskade Räkenskaper, rörande användandet af de på RiksSlatens Sjunde HufvudTitel, till pensionerande af Mili La i re Embetsoch Tjenstemäns samt Underofficerares med vederlikars i fattigdom efterlemnade Enkor och Barn, anvisade medel. Och har någon anmärkning icke förekommit mot dessa Räkenskaper, hvilka utvisa följande förhållande: Debet: Enligt hvad StatsUtskottets vid sistförflutne Riksdag under N.'o a5a afgifne, utaf Rikets Ständer bifallne utlåtande innehåller, har Förvaltningen af de till Strömrensningar och lättade Vattencommunicationer anslagne medel redan blifvit granskad för åren i832 och 1833. Men då bland StrömrensningsFondens utgifter äfven förekommer bidraget till Directionen för Segelfarten mellan Wenern och hafvet för år i833, med 20,920 R:dr, hvarför någon redovisning i ofvannämnde utlåtande icke finnes upptagen, hafva Revisorerne nu trott sig böra upplysningsvis meddela ett Utdrag af den Berättelse, som af serskildt utsedde Revisorer under d. 18 December 1834» för år i833, blifvit afgifven. Enligt samma Berättelse utgjorde Götha-Elf-Fondens Inkomster för år 1833: Directionen bestridt följande utgifter nemligen: Utgifter för Segelfarten i Götha Elf, icke direct gagnande arbetet, såsom ersättning till Wenersborgs Stad för afslådda inkomster af Segelfarten, Jordersättningskostnader, Ränta å belånte medel, Fartygsomkostnader, Bogseringsoch Lotsningslnrättningen å Götha Elf samt till liquiderande af Skuld vid i832 års slut m. m. 29,595: 6. 3. Egentliga kostnader under året till Segelfartens förbättrande, såsom Aflöningar och Dagsverken, åtgång af malerialier och redskap m. m 19,855: 11. 2.
Resolutionen af d. 21 Julii 1795, samt då man af drager den kostnad, sorn skulle hafva uppgådt till en Couriers afsändande ' ifrån Genua och tillbaka med aflörandet af de till 1801 års låneomsättning hörande documenter (innehållande Statsobligationer för 8 millioners värde, som Lagersvärd ansåg säkrast att personligen medföra, och hvilket motiverat hans *) Hvilket äfven kan bevittnas af Kongl. Secret. och Ridd. Sylvan, då han förmodligen connnissionerad af RiksgäldsContoiret. frågade i Stockholm Lagersvärd med hvad gratification eller resekostnadsersätlning, han skulle anse sig vara belåten, och hvarpå denne svarade ; att han åinöjde sig med allt hvad som RiksgäldsContoiret kunde anse billigt och skäligt för dess reseomkosinaders betalande. Dm i Martil. resa till Sverige) så reduceras dess 1 contanta penningar erhållna gratificationer till hvad här ofvanföre är änfördt, eller en fjerdedel mindre än dess lagliga fordran i Gennesiska lallen, hvilka ej kunna compensera förlusten af liqvidationssättet. Enligt den år l8[8 gjorde utredning af Lagersvärds fordran uti Genuesiska Lånet var den, den 3 Augusti 1816. Summa Lire fuori 109,052: 9: 2, Härutaf har Herr Lagersvärd genom det af Stän derne föreslagne betalningsrktt uti diverse Poster erhållit - 5i,ioo: 3. Åtel stod fordran således furoi di B:co 57,932; 8: lia N;0 6. Herr Vuljfrath, Carl Gustaf Herman'. Vid nuvarande Riksmöte hafva redan tvänne värda Ledamöter inom detta Hus, fästat uppmärksamheten på behofvet af ett stadgande, som kraftigare, än våra förut gällande Författningar , med Lagarnas hägn omgärda våra ek©- Den i MdHiii Skogar: afven jag iriser nödvändigheten häraf, men med dessa värde Ledamöter kan jag likvä l icke instämma i sättet för demla Läglörändririg.
Formernas visa långsamhet, lagens mångfaldiga försigtighetsmått, långt ifrån att skada parternas intressen, sträfva att befästa dem; då föremålet för tvisten icke kan förskingras, kan det icke eller vara någon verklig fara, om domen faller äfven efter en längre tid.» »Uti kommerciela frågor åter, hvarest föremålet är rörligt, är det peiponen, man söker. Dervid är alltid fara för förskingring. Derföre är det nödvändigt, att formerne äro hastiga och lagens tillämpning skyndsam.» »Formaliteter äro föga passande för kommerciela förhandlingar, (säger den odödlige författaren till LiEsprit des Lois): dessa förhandlingar förekomma hvarje dag, för att hvarje dag efterföljas utaf dylika af samma natur; derföre måste de ock kunna afgöras hvarje dag. Helt annorlunda är förhållandet med sådana handlingar i lifvet, hvilka visserligen ega ett stort framtida inflytande, men hvilka mera sällan förekomma. Man *) Corps de Dr. Comm. pag. 98 och följ.; se jemväl pag. 88 och 89. Kongl. Majus Nåd. Skrifvelse, N:o 40. 33 gifter sig merendels icke mera än en gång; man gör icke alla dagar donationer och testamenten; man blir icke myndig mer äu en gång.» »Att det finnes speciela domstolar för handelsfrågor är sålunda lika mycket grundadt på sakernas natur, sorn det är i lagskipningens eget intresse.» »Nästan alla handelstvister hvälfva sig kring faktiska frågor, hvarest affärsmannens erfarenhet är lika nödvändig som domarens integritet. Huru kan man hoppas, att domare, ovana vid handelsaffärer, skola vara skickliga att afdöma tvister, der beskaffenheten af ett tyg och de invecklade detaljerna af en mängd operationer, ellér der granskningen af en räkning, ofta utgöra tvistens grund. Domare, vande vid alla de former, som den civila lagskipningen fordrar, huru skulle de vexelvis kunna förändra system och dagligen öfvergå från de vanliga långsamma civilprocedurerne till skyndsamheten af de kommercielä.
På grund af hvad jag nu anfört, och då mig synes att redan tillräckligt stora anslag för förbättrande af läkarnes ekonomiska Den 22 Augusti e. m. 95 ställning blifvit beviljade, får jag anhålla om bifall till Utsk:ts förslag. Frih. af Ugglas: Jag erkänner ganska villigt, att R. o. Ad. vid föreg:de punkter af detta Betänk, varit särdeles frikostiga mot läkarekorpsen, men jag kan icke finna hvad inverkan sådant kati hafva på förev:de fråga. Som jag förra gången yttrade, utbildas år för år sjukvårds-inrättningarne inom länen, och det är derföre alldeles nödvändigt att söka sammanhålla dessa. Det är äfven alldeles nödvändig att vid de större sjukhusen någon finnes, som kan kontrollera de der anställde läkarne. Utan alt vilja förringa läkarnes nit och benägenhet att uppfylla sina skyldigheter, kan man ju dock tänka sig att en läkare behöfver tillsyn. Det är ju möjligt alt missbruk kunna innästla sig vid en sjukvårdsanstalt, — missbruk, som svårligen upptäckas af andra än dem, som sjelfva ega erfarenhet vid dylika inrättningars förvaltning och skötsel. Hvarföre har man ansett nödvändigt att tillsätta en chef i hvarje län för landtmäteriet, för skogsskötseln o. s. v., örn ej derföre att tillsyn är behöflig. Frågan förefaller mig så klar, att jag icke kan fatta att man kan ifrågasätta nyttan deraf, och då den ej eger något sammanhang med löreg:de punkter, anhåller jag fortfarande om bifall till min motion. Hr Fahnehjelm: Jag skall icke länge upptaga R. o. Ad:s tid. Jag vill endast fråga den siste värde talaren, huruvida jag misstagit mig, då jag anförde att landshöfdingen, genom provincialläkarens sjelfskrifvenhet inom lasarettsdirektionen, hade vid sin sida inom denna direktion en person, af hvilken han kan hemta råd och upplysningar. Frih. af Ugglas: Det af den siste värde talaren omnämnda förhållande afhjelper icke de af mig påpekade olägenheter, ty det finnes mångå städer, som hafva lasarett, men hvarest icke någon provincialläkare är stationerad, och dessutom är sjukvården inom ett län ej inskränkt endast till vård och tillsyn å befintliga lasarett.
Ty det är vi, som väl med lefnadssätt och exempel hos barnen lagd, och vi hafva något att bygga vidare genom enkelhet, måttlighet, allvar och trohet inympa en oskälig beundran för ytan och ett på. Det är icke så roligt att se sina fel skola sätta en gräns för ytligheten. Det är lika omotiveradt förakt för innehållet, hvilket och svagheter i ansigtet, och oftast nöjer man ju vi, som uppfostra barnen! Det beror i allt i en framtid skulle kunna störta barnen sig med att så der i allmänhet medgifva dem. icke ringa grad af oss, huru ett kommande i olyckor, för hvilka vi skulle hisna, när vi » Jag har nog också mina fel », heter det, slägtes öden gestaltas. blott tänkte derpå. Och äfven derför är » men », tröstar man sig genast, » hvem har icke Det beror på oss, om våra barn och framdet första steget i detta hänseende, att vi det? Åtminstone vet jag då, att jag inte tidens män och qvinnor skola blifva ytliga, sjelfva ej få låta vårt omdöme om menniskor har det eller det felet », o. s. v. Men den, njutningslystna varelser, som med stora steg och om lifvet så mycket bero på ytan af som allvarligt vill lefva ett nyttigt lif och hasta mot ytterligheternas afgrund, eller alltingen. icke ett ytligt, innehållslöst, låter sig icke varliga tänkande menniskor, som vilja lefva Det är hos mången en inrotad fördom, att, nöja med en så ytlig sjelfkännedom — ty till glädje och nytta för hvarandra. Allt när en menniska hunnit till mognare år, kan sjelfpröfningen kan nog också vara ytlig — detta beror på oss, hustrur, mödrar, arbetanhon icke förändras till det bättre. Hon är, utan undersöker litet närmare, försöker få de och icke arbetande, begåfvade och icke som hon är — hon är nu en gång sådan — rätt på motiverna till sina handlingar, jemför begåfvade qvinnor, de som verka i vida kretuppfostran, omständigheter hafva gjort henne dem med det rättesnöre, en hvar hederlig sar och de som äro trogna i det lilla.
I öfrigt är af boställsskogarne inom Länet en areal af 2,800 tunnland uppmätt och till trakthuggning indelad. De återstående boställsskogarne, särdeles på slätt bygden, vårdas deremot i allmänhet illa och så, att deras kubikinnehåll årligen minskas, hvilket förhållande under det ständiga ombyte af innehafvare och arrendatorer, som vid dem äger rum, icke torde förändras förr ari jemväl dessa skogar ställas under Jägeristaten speciella uppsigt och vård. Den uti E. K. M. förnyade nådiga Mi litie—boställsordning den 23 Januari 1836, särskildt hvad de åt Militie-slaten anslagna boställen angår, gifna föreskrift att, vid laga afoch tiliträdes-husesyner, förslag till hushållning med boställenas skog bör upprättas och, der fullständig karta öfver skogen finnes, densamma indelas till trakthuggning, har icke visat sig tillfyllestgörande, enär ganska få boställsskogar äro uppmätte och å karta lagde samt tid vanligen saknas för Jägeribetjeningen att före synen verkställa tillräckliga undersökningar, hvarigenom de föreslagne hushållningsplanerna kunde erhålla någon fullständighet, hvilken i öfrigt ej står alt vinna utan föregående uppmätning och afmattning. Å kronohemman äro skogarne, der de finnas qvar, i allmänhet vanvårdade, hvaremot med kyrkors, läroverks och fromma stiftelsers skogar ett omvändt förhållande äger rum. Af de inom Länet ännu icke till skatte löste rekognitionsskogar äro följande temligen väl vårdade, nemligen: Strossa grufve-allmänning i Ramsbergs socken 1,806 tunni. Lamfly allmänning i Nora socken 89 » 12 kappl. Ånsjö och Kallklints grufve-allmänning i Hjulsjö socken 508 » Gyttorps 17 Gyttorps norra allmänning 157 tunni. 15 kappl. Dylta svafvelbruks allmänning 5,552 » 29 » Ämenes och Lerbäcks allmänning 471 » 16 »
Ni är imellertid ung och lifvet är långt, ni skall hafva god tid att finna er lycka, ehuru den icke kommer att få det utseende ni nu föreställer er. Jag fann miss Spencers ord grymma och förhatliga, jag ville icke ens låna någon uppmärksamhet deråt, men imellertid var det mig en tröst att åter kunna tro på hennes uppriktighet och deltagande; jag fann mig så djupt olycklig, det var så hårdt, att icke ega en enda vän eller förtrogen, jag kastade mig derför utan vidare betänkande i hennes armar och grät och snyftade som ett barn. Hon afbröt mig icke, bon blott skakade på hufvudet med en generad min, och först då jag uttröttad reste mig upp, sade hon med matt röst: — Jag förmodar, att detta förefaller er som en stor sorg; men herre Gud, det går ju egentligen intet ondt åt er, och ni kan ju alltid hoppas på tiden, den medför så många förändringar. — Ni menar, att den gamla ladyn kan dö? — Nej, det menade jag icke, hon är endast sextio år och har troligen ännu en lång lefnad för sig, men ert eget sinne och tycke kan förändras, min vän. — Jag skall älska Percy, så länge jag andas. — I det fallet beklagar jag er, men låt oss nu icke längre tala härom. Ni skall nu ändtligen äta den här kakan, som jag alltjemt sitter och håller framför er, och sedan gå till sängs, då ni först badat edra rödgråtna ögon. Det var mig imellertid omöjligt att följa hennes råd. Jag åt hvarken någon kaka eller gick till sängs, och sedan den beskedliga miss Spencer aflägsnat sig helt villrådig och förundrad öfver min bedröfvelse, och jag hade stått en stund i det öppna fönstret och sett huru aftonrodnaden färgade hafvet i alla skiftningar ifrån purpur till blekgrått, och skymningen sänkte sig allt djupare öfver nejden, svepte jag en schal omkring mig, gick sakta utför trappan och kom utan att möta någon ned i parken. Qvällens svala vind fläktade öfver min heta panna och lugnade mitt upprörda sinne, den häftiga smärtan byttes i en nödtvungen resignation. Jag vandrade långsamt framåt den nästan mörka allén, der
Men 1111 är samtidigt ett förslag uppgjord t, att äfven med ytterligare uppoffringar bereda de fördelar åt alla bankens tjenstemän, sorn bankens enkeoch pupill-cassa nu endast leranar en del af samma tjenstemän. I händelse delta förslag ej skulle, såsom det borde, emottagas af de bankens tjenstemän, som för närvar, äro delägare i enke-cassan, så vore det icke skäl alt göra någon ytterligare donation åt den afdeln., som för sig ensam ville behålla alla de fördelar, som R. St. beredt försina tjenstemän i allmänhet inom banken. Det är derföre jag anser delta utlåt, icke nu böra afgöras, och om uppskofvet sker under form af återremiss, har jag ingenting deremot. Då sålunda itne talare yttrat sig för återremiss, lärer man kunna antaga ali densamma beviljas, och för sådan händelse tager jag mig blott friheten understödja den åsigt, som Hr von Troil yttrade, att nemi det icke går an för ett verk, sådant som banken, att sjelft stifta lagar sig till fördel genom sina principaler. Jag skulle tro, att betänk, bort stanna vid den delen af tillstyrkandet, som innehåller att en viss tid af 3 år borde utsättas, hvarinom fordringarna borde anmälas, men att från lills.ty 1 — kandet helt och hållet borde utgå sednare delen, der det heter: att dessa fordringar, i händelse de icke inom berörde lid anmälas, få ur bankens räkenskaper afskrifvas och till full ägo åt enkeoch pupill-cassan aflemnas. Jag tror ieke, att man äger vara domare i sin egen sak, och på den - 388 Den u6 Augusti e. ra. na grund får jag motsätta mig ett sådant försök af banken oell dess principaler. BancoUtsk:s utlåt. N:o 55 återremitterades. Vid förnyad föredragning af BancoUlskrs den i5 dennes på bordet lagda utlåt. N:o 56, i anledn. af väckt fråga om förhöjning uti minimibeloppet för lån mot pant af guld och silfver, blef samma utlät, af R. o. Ad. bifallet. Föredrogs ånyo
Hafver råd tillhopa, håller dom; gör dig middagsskuggan såsom en natt; fördölj de fördrefna, och utrödj icke de flyktiga. Låt mina fördrefna hafva herberge när dig; Moab, var du deras skärm för förderfvarenom, så får plågaren en ända, förstöraren vänder åter, och förtramparen låter af i landena. Men en stol varder tillredd af nåde, att en skall deruppå sitta i sanning, uti Davids hyddo, och döma, och söka efter rätt, och främja rättvisona. Men vi höre af Moabs högmod, att han fast högmodig är, så att ock hans högmod, stolthet och vrede är större, än hans magt. Derföre skall en Moabit gråta öfver den andra; allesamman skola de gråta, öfver den stadsens KirHareseths grundvalar skola de halte sucka. Ty Hesbon är vorden en ödemark; vinträt i Sibma är förderfvadt; herrarna ibland Hedningarna hafva förtrampat hans ädla vinträ, och äro komne allt intill Jaeser, och draga omkring uti öknene; hans vinqvistar äro förskingrade, och öfver hafvet förde. Derföre gråter jag för Jaesers skull, och för vinträt i Sibma, och utgjuter många tårar för Hesbon och Eleale; ty en sång är fallen uti din sommar, och uti dina and; Så att fröjd och glädje återvänder på markene, och i vingårdomen fröjdas eller ropar man intet; man trampar intet vin i pressomen; jag hafver gjort en ända, på sången. Derföre lommar mitt hjerta öfver Moab, såsom en harpa, och mina inelfver öfver KirHares. Då skall uppenbart varda, huru Moab är ledse vid altaren, och huru han till sina kyrko gången är till att bedja, och hafver dock intet kunnat skaffa. Detta är det Herren på den tiden emot Moab talade. Men nu talar Herren, och säger: Uti tre år, såsom en legodrängs år äro, skall Moabs härlighet, som stor och mycken är, klen varda, så att der skall ganska litet qvart blifva, och icke mycket.