Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Deremot instämmer jag med den siste talaren deruti, att, sedan R. o. Ad. ogillat ötskis förslag till 15:de §:n, gärdet icke an, att i 2:dra mom. af 14:de §:n åberopa just det stadgande, som R. o. Ad. afslagit; men, för att gå lill sjelfva hufvudsaken, behagar R. o. Ad. påminna sig, huruledes, sista gången frågan här förevar, R. o. Ad., efter en ganska allvarligt genomförd debatt, beslöt, att de föreslagna anktionerne skulle ega rum för städerne, men icke för landet. Huru mycket man än må ifra mot dessa krogar, lära väl dessa komma att finnas, och då är det i högsta grad lämpligt, att dessa krogar eller utskänkningseller utminuterings-ställen. komma att föreslås af dugligt och redbart folk, och raan bör då icke ställa så till, att någon redbar och bra karl icke vill åtaga sig detta yrke. Om en duglig person åtager sig att bålla utskänkningsslälle i stad, men den krogrättighet, hvilken lian innehaft, skulle, vid förnyad auktion, gå så högt, att han måste afstå från dess inropande, finnes vanligen en eller annan dylik lägenhet ledig, hvaraf han vid auktion möjligen, kan blifva innehafvare och der fortsätta rörelsen. Dessutom är det i städerne vida lättare, än på landet, att utbyta yrke, om man der icke får eller kan fortsätta krogrörelse. Deremot är det otänkbart, att en person med samlad förmögenhet, med kapitaler alt nedlägga i rörelsen, skall inropa en krogrätligliet på landet, då han väl vet, att han, efter 3 års förlopp, kan vara skiljd från densamma, utan att kunna värja sig deremot. För K. Befhide är det nästan icke möjligt, att, om han än hade rättighet dertill, pröfva eller bestämma, hvilken som är den tjenligaste personen, utan i de fleste fall mäste den antagas, som gjort högsta anbudet. Om åter författningen tillerkänner K.
— N:o 23. i anledning af väckt motion om tillägg till 9 § i Kongl. Maj:ts nådiga förordning den 16 November 1849, angående iakttagelser i afseende på passagerare-ångfartygs byggnad oeh utrustning m. m. III. B. 252. A. 345. E. 413. — N:o 24. i anledning af väckt motion om poät-expeditionens i Wittsjö socken förflyttning till Markaryds socken i Kronobergs län. III. B. 252. A. 345. — N:o 25- i anledning af väckt motion om användande af manskap ur Arméen vid Statens jernvägs-arbeten. III B. 252. A. 345. — N:o 26. i anledning af väckt motion om indragning af kronofogde-tjenstsn i Herjeådalens fögderi. III. B. 252- A. 346. U. 505, 614. — N:o 27. i anledning af väckt motion om upprättande af ny jordeboks-liggare för Malmöhus län. III. B. 252. A. 346. — N:o 28 i anledning af ifrågasatt förändring i föreskrifterna om upprättande och aflemnande till presterskapet af förteckningar å personer, som för brott blifvit sakfällde eller under framtiden ställde. III. B. 252, 346. A. 348- •— N:o 29. i anledning af återremiss af Utskottets Betänkande N:o 4. III. — N:o 30. i anledning af väckta motioner i afseende å de vid större allmänna arbeten anställde personers religionsoch sedlighets-vård. IV. U. 209-V. 62, 81. E. 175 — N:o 31 i anledning af väckt fråga om Kronofogdeljeusternas indragning. IV. U. 38, 125. — N:o 32. i anledning af väckt motion till beredande af ersättning åt boställshafvare för kostnad, nedlagd å boställens grunddikande III.
För min del kan jag ingalunda gilla det förfaringssätt, som tyckes hafva gjort sig gällande inom Utsk:t, att nemi., när stora anslag blifvit begärda, man afprutat en del och beviljat en ganska betydlig återstod, men deremot, då endast ett ringa belopp begärts, helt enkelt afslagit framställningen. Frågan, huruvida ett anslag skall beviljas eller icke, synes mig böra bedömas efter dess Den 24 Angnsti. 123 större eller mindre behöflighet och ej, såsom det förefaller mig att Stats-Utsk:t vid åtskilliga tillfällen ansett — efter det begärda beloppets storlek. Jag anhåller om bifall till den föredragna punkten. Frih. af Ugglas: Jag vill förmoda, att det är på grund af ett verkligt behof, som framställningen om ifrågav:de anslag skett, men della behof har icke blifvit pröfvadt på ett för mig tillfredsställande sätt. Det är visserligen sannt, att man, som den förre värde talaren yttrade, inom Stats-LItsk:t afvikit ifrån den princip, som jag nämnde vid ett föregående tillfälle, då jag hade ordet. Denna afvikelse har egentligen egt rum i afseende å Fahlu läroverksbyggnad. Dermed förhåller sig dock så, att R. St:r vid förra riksdagen beviljade anslag för en läroverksbyggnad i Fahlun till halfva beloppet af den derför beräknade kostnad. Denna byggnad, hvarå kostnadslörslaget då uppgick till 88,000 rdr, befanns vid närmare grannskning alldeles otillräcklig, och ny ritning uppgjordes jemte kostnadsförslag, belöpande sig till ej mindre 171,000 rdr. Till betäckande af denna kostnad eger Fahlu stad statsanslaget från föregående riksdag 44,000 rdr, samt 44,000 rdr, hvilka K. M. förklarat böra tillhandahållas ur stiftets byggnadskassa; hvarjemte kommunen af egna medel tillskjutit 42,000 rdr. Wid sådant förhållande förefaller det mig, som staten icke borde undandraga sig att nu såsom lån lemna ytterligare 40,000 rdr, helst i motsatt fall ifrågavarande af R. St:r redan en gång såsom angeläget ansedda arbetslöretag ej kan komma till utförande.
Oberäknadt att Filial-bankerne, enligt hvad Utskottet inhemtat, förbehållit sig assignations-rätt på Riks-banken vid tillfällen, då deras kassa icke medgifver inlösen af de å dem antingen af Riks-banken och dess Låne-kontor eller af Privateller Filialbanker utställda anvisningar, hvilken fria assignations-rätt lätt skulle kunna till Riksbankens skada missbrukas, — helst den kontroll på denna rörelse, Rikets Ständer afsatt genom stadgandet, alt liqvid en gång i hvarje månad skall uppbäras, icke är betryggande, emedan liqvidations-räkning och nya anvisningar kunna från en ort samtidigt hit afgå, samt anvisningarnas innehåll användas för liqvids uppgörande, — förete sig emot de enskilda bankernes obegränsade anvisningsrält på Riks-banken och dess Låne-kontor så betänkliga omständigheter, att Utskottet blott af denna orsak anser utsträckning af rörelsen lör Riks-banken böra undvikas; och då derjemte förekommer, att genom Riks-bankens inblandning med enskilda banker, öfver hvilkas verksamhet den förra icke kan utöfva någon granskningsrätt, beräkningarne af sedel-stocken skulle blifva missledande; att remitterandet månadsvis af öfverskotts-medel skulle antingen medföra samma kostnad och äfventyr, som vanliga penninge-försändningar med posterna, eller ock föranleda förlust för Riks-banken af tillverknings-kostnaden för de brukbara sedlar, som makulerades; samt slutligen alt Riks-banken, genom Postremiss-rörelsens utsträckning till Privatoch Filial-banker, sannolikt komme att tillskyndas sär - 24 Banko-Utskottets Utlåtande N.-o 40. skilda kosfnader för ökadt Ijenslemanna-biträde inom Banko-verket, m. m.; så bar Utskottet, i öfverensstämmelse med den utaf Banko-fullmäktige i förevarande hänseende i o • n • • . uttalade åsigt, funnit utsträckning af postremiss-rörelsen i den syftning, 2 morn. af åberopade reglements-§ innefattar, icke böra ega ruin, utan lieinstälier, att ofvanstående 2 mom. af Banko-reglementets 29 § måtte från blifvande reglemente uteslutas.
Tidens bästa tankar gjorde hon till sina, att föra ut dem i verkligheten blef hennes lif s stora mål. Behofvet af en större utveckling för människan inom barnet, hvilket under förra hälften af detta århundrade framkallat den grundliga ändring i gossarnes undervisning, hvarigenom studiet af de klassiska språken tillbakaträngdes af kulturhistorien och naturvetenskaperna, som nu alltmer fingo sin berättigade plats såsom uppfostrande led i undervisningen, detta behof började äfven göra sig gällande för kvinnan. Att utbilda henne till en själfständigt tänkande, kännande och viljande personlighet, som med allvar och duglighet vore i stånd att utfylla en plats i lifvet antingen som hustru eller ogift, detta var grundtanken i den reformation ino m flickskolan, som fröken Zahle ville åstadkomma. För att realisera denna idé har hon sökt utsträcka skoltiden öfver konfirmationsåldern, då undervisningen till följd af flickans större mogenhet kan få en för hennes framtidsuppgift mera direkt betydelse. Därnäst sökte hon göra själfva undervisningen mera metodisk och pedagogisk än förut var vanligt. Detta sista genomfördes så- väl teoretiskt som praktiskt i hennes skola, teoretiskt genom lärostoffets omsorgsfulla förberedande och afvägande IDUN 178 1897 Kvinnan har i alla tider varit just sådan, som mannen velat hafva henne. B. E. Malmström. efter lärjungens uppfattningsförmåga, praktiskt genom införandet af s. k. klasslärarinnor, hvilka utgöra en förbindelseled af oskattbart värde mellan skolan och hemmet. At dessa lärarinnor är den särskildt pedagogiska delen af skolans aibete anförtrodt. De verka som moderliga väninnor med deltagande vänlighet och hängifvenhet hvar inom sin klass, söka påverka hvarje elev efter dess individualitet, deltaga med sitt intresse i barnens arbete, dela deras glädje och deras små sorger, leda deras sånger och lekar, värna och uppmuntra allt godt inom dem. Dem kallar också fröken Zahle sina stödjepelare, de äro uttryck för hennes kärlek till och omsorg för hvarje enda liten barnasjäl, som är anförtrodd åt hennes ledning och vård.
Den påstådda öfverdriflen skulle egenteligen bestå deri, att Stats-Utskottet påräknat högre behållning än vederborde af de till Riksgälds-Contoiret inflytande .Bevillningsmedel. Men som denna beräkning möjligen äfven tillhörer BcvillningsUtskottet, så har StatsUtskottet icke yrkat, att den mätte på dess framställning fastställasj utan, sedan Utskottet enl. grundlagen bestämdt uppgifvit den summa, som genom bevillning bör utgöras, har det blott omdömesvis uttalat sin mening, alt den gamla bevillningen icke behöfde ökas, utan i hänseende till en ersättning, och uppgifvit skälen derföre. Det är detta omdöme som Betänkande!), N.'o 335. 107 Hr Lagman Ståhle ansett vara obehörigt, oell förvillande. Antingen Statseller Bevillnings-Utskottet är behörigt att uppgöra för slags-be rahn ingen öfver beloppet af de till RiksgäldsContoiret inflytande bevillningsmedel bestämmer grundlagen lika litet, som den utstakar livilketdera Utskottet bör uppgöra förslagsberäkningen öfver de bevillningsmedel, som ingå till StatsContoiret. Men gifvet är, att Stats-Utskottet allena beräknar och till RiksStåndens fastställelse föreslår de sednare bevillningsmedlens belopp, jemte de öfriga iukomst-titlarnes f såsom StatsUtskottets Betänkande N:o 123, s. 25 och följande utvisar. Ville man således, från likheten i sak, sluta till likheten i behandling: så borde den af Hr Ståhle klandrade beräkningen äfven tillhöra Stats-Utskottet allena. Men då det icke tvistar med Bevillnings-Utskottet om denna rätts utöfning, utan till den grad inskränker sina anspråk, att det blott tillåter sig ett omdöme, så torde StatsUtskottet i detta fall hafva gjort mindre, än hvartill det varit berättigadt, och ingalunda mera.
8amt till 1686- oek traetaments-penningar för Livile Ombets-oeb Vjen8temän 8,000. ville Kongl. Naj:t, enligt Vöredragandens oek 8tat8-Hädet8 underdäniga tlll8tvikande, as kikets 8tänder ä8ka, .att ifrågavarande analag ma varda med igvssberurde belopp foiliöjda. L/etts 8edan lkiketa 8tänder vid sista Kiksdagen beslutat, att den sä kalla,le (lentonal-afgiften, aom a löner, arsvoden m. m. erlägges, skulle öfverll^ttas till Allmänna Ne villningen, att i förening med densamma uppbäras, k vare - mot L kiksstatens 8jette Ilnsvudtitel borde uppföras anslag, svarande emot medium as livad denna afgift för 10 ar, eller under Lien 1821 till oek med 1880, utgjort, nemligen till ^Vadstena Krigsmanskus-Oassa 84,000 Nair, oell till Vmiralitets-Krigsmaus-Lassan 5,000 N:dr, tillsammans 39,000 N:dr; oell Niketa 8tänder tillika förklarat dessa ersättningar köra vid k varje Riksdag, pä grund af det under den förslutna tiden adagalagda lorkällande, till beloppet bestämmas; lenie 8tats-Oontoret, i dess underdäniga berättelse, angående 8iats-Verkets tillstånd ock bekof, gifvit tillkänna, att, enligt kvad Nikskufvudkoken utvisade, olvannämnde eentonal-kevillning, som till Niksgäkls-Lontoret ingär, stigit 23 är 1835 611 38,325: 1836 611 43,138: ocli 1837 611 44,438:
Under de korta mellanstunder, som mina ernbelsgöromål lemnat mig tillfälle alt deltaga uti R. o. Ad:s öfverläggningar, har jag hittills blott varit åhörare på detta rum. Jag har dertill först haft det nämnda skälet, nemi. att jag blott haft tillfälle att fragmentariskt kunna afhöra dessa discussioner, och således utan att kunna följa dem i deras sammanhang. Dertill har kommit ett annat skäl. nemi. att jag ej kunnat vänta, att en stämma, som aldrig blifvit hörd inom detta Hus, skulle kunna tillvinna sig någon uppmärksamhet och verka på besluten, hvartill ytterligare kommer det 3 skälet, att jag måste bekänna, att jag i afseende på defi vigliga punkt, som nu måste tagas i öfvervägande, är något tveksam om livad som är det rätta. Emedlertid, då jag förmodar, att det snart kommer lill votering ronde förevar, hufvudpunkt, och då jag derom bör afgifva mitt votum; så anhåller jag att med några få ord få motivera detsamma. Man liar ofta talat om det rationella och irrationella i förslaget. Någre talare hafva tillstyrkt allmänna valen såsom det enda rätta; andre åter hafva ansett ståndsvalen såsom det mest rationella. För min del måste jag bekänna, att, ehuru jag tror att det linnes vissa allmänna principer, som böra läggas till grund äfven för bestämmandet af en nationalrepresentation och dess organisation ; så anser jag dock dessa hufvudgrunder så generella, att de i afseende på det speciella måste modifieras af erfarenheten och af de särskildta förhållanden, sorn förefinnas hos hvarje folk, och som äro olika hos sä 1 sk i Id ta folkslag och uti hvarje tidehvarf, i följd hvaraf intet i detalj utarbetadt förslag till nationalrepresentation kan betraktas såsom allmänt riktigt.
Åtminstone torde den af förslaget anvisade utvägen att, i stället för suspension, fråntaga embetsmannen såsom böter ett eller ett halft års löneinkomst, med skyldighet för honom att det oaktadt under tiden förrätta tjensten, ej innefatta någon serdeles verksam eggelse till nit och håg vid fullgörande af de lönlösa embetsgöromålen. Då dessutom mången embetseller tjensteman till sin och sin familjs uppehälle saknar andra tillgångar, än dem en ofta knapp löneinkomst honom bereder, skulle, om han dömdes att i böter utgifva beloppet af denna inkomst under ett halft eller kanske ett helt år, ej sällan inträffa, att han saknade utväg att på en gång anskaffa den höga bötessumman och följaktligen måste underkasta sig ett förvandlingsstraff, hvilket är vida mera förödmjukande än suspensionsstraffet och således i högre grad gifver skäl för de anmärkningar, som föranledt detta sednares uteslutande. På det domaren derföre ej, vid bestämmande af ansvar för ett begånget tjenstefel, måtte sättas i nödvändighet att antingen utsätta endast ett i förhållande till felets beskaffenhet alltför ringa bötesbelopp eller ock tillämpa ett straff, hvarigenom, ehvad det bestämmes till höga böter eller embetets förlust, den felandes och hans familjs framtida välfärd skulle kunna spillas, synes suspensionsstraffet, genom hvars användande den felande ej undginge en allvarlig tillrättavisning, utan att derföre se hela sin framtid förlorad, lämpligen böra bibehållas. På grund af hvad sålunda anförts, hemställes, att ifrågavarande två §§ måtte erhålla denna lydelse: 15 §. Serskilda straff för embetsman äro: l:o. Ovärdighet att i Rikets tjenst vidare nyttjas; 2:o. Afsättning; och 3:o. Mistning af embete på viss tid. 16 §. Afsättning och mistning af embete medföra, den förra påföljden för alltid och den sednare under den i domen bestämda tid, förlust af det embete, hvari förbrytelsen skett, så ock af de rättigheter eller förmåner, som med embete följa. Om rättighet till pension gälle hvad serskildt stadgadt är.
Han hade vidtagit både denna och alla andra upptänkliga åtgärder, för att, i händelse kuppen misslyckades, från sin person afvärja om icke misstankarne, så den bindande vissheten om delaktighet i sammansvärjningen. Han stoppade biljetten till sig, gick hvisslande några steg öfver golfvet, förtöjde sig derefter i sin länstol och afvaktade lugnt, bläddrande i Plinii naturalhistoria, skymningen, då flere af de sammansvurne skulle infinna sig hos honom. Den förste, som kom, var Gustaf Drake. – Har ni skrifvit detta bref? var herr Bengts första fråga, i det han räckte biljetten till Drake. Sedan Drake genomögnat den, framtog han sin breftaska och räckte Skytte en breflapp, skrifven med samma stil. – Och jag, förklarade Drake, – ämnade fråga er, om ni skrifvit denna biljett, som en obekant person i dag lemnat min betjent. Innehållet i begge är ungefär detsamma. – Detta är besynnerligt, utbrast herr Bengt. – Lilje, Frisendorff och Graan, hvilka alla jag vid middagstiden träffat, hafva erhållit alldeles dylika varningar, fortfor Drake. – Men det båtar föga att söka utfundera gåtan. Ers excellens, jag har, som ni vet, nyss återvändt från ett kort besök på Sjövik och kan till er frambära en hjertlig helsning från er kära dotter ... – Tack, min vän! Då ni leder samtalet på familjesaker, erinrar jag mig, att jag icke uttryckt, huru djupt jag beklagar er hustrus dödliga frånfälle. Ni lär ha erhållit underrättelsen derom i går ... – Ja, inföll Drake i temligen salvelsefull ton, – min stackars Agnes dog i Köpenhamn ... hon hann ej längre mot södern, den arma flyttfågeln, innan naturen återkräfde sitt lån ... – Emellertid vet jag, sade herr Bengt med en lätt dragning på mungiporna, – att detta hårda slag ej skall beröfva oss det verksamma biträde, vi af er vänta oss: ni bär ert öde som en man ...
Jag böjer mig fram för att uppfänga litet af hennes sakta gnolande, men hon märker det och tiger ögonblickligen. Jag lätsär vara alldeles likgiltig därför, fast iag ej vill förneka, att jag känner mig litet nyfiken och inom mig är förargad öfver den skalkaktiga blick, som hon sänder mig under de långa ögonhåren. Slutligen känner jag mig dock helt trött och lutar mig därför tillbaka för att sofva. Innan jag ännu alldeles förlorat medvetandet om det, som försiggår omkring mig, hör jag ett sakta och dämpadt gnolande: » Det var en dröm ». jag Vi ha visst passerat många stationer, innan jag åter vaknar. Den gamla damen är nu i ett ifrigt samtal med en ung man, som visst har kommit in i vår kupé på någon mellanstation. Den unga flickan har ännu nothäftet framför sig, men händerna äro ihopknäppta öfver knäet, och hennes stirrande, frånvarande blick säger mig, att hennes tankar äro långt borta. — De två andra samtala högt och lifligt, men hon tycks icke lägga märke till nå- got af deras ord, förrän den unge mannen plötsligen säger: nan, en dotter till en häradshöfding, boende i N. Berg var visst häradsskrifvare hos fadern för ett par år sedan. » Den unga flickan trycker sig härvid tätt intill vagnens kuddar, men jag kan se, hur hennes bröst arbetar, och hur krampaktigt hennes händer ha gripit tag uti skinnremmen, med hvilken fönstret dragés upp och ned. » Men, fru Lindahl, nu måste ni berätta mig litet ifrån R. — Har det då icke händt någonting nytt däruppe. » » Nytt? Å, det händer just aldrig någonting uti vår lilla stad, det minns ni väl ifrån er » förvisning » där. Ty ni ansåg det ju som en förvisning? » Han skrattar och skakar på hufvudet. » Ånej, det gjorde jag väl icke, det är ju ganska trefligt i R., fast det i alla fall felas något, det finns icke detta — detta — » » Hufvudstadslif », supplerar frun leende. Han nickar, öppnar munnen för att säga något, men tiger. — Det blir nu en kort paus.
Då Höglofl. Utskotten afstyrkt den af Herr Grefve Gyllenborg föreslagne Brobyggnaden vid Qvicksund, hafva de åberopat såsom motiv för afslag, att detta Sund kommer att på Strömrensnings-FondenB bekostnad utvidgas. Ehuru jag,för min del, anser en Bro på detta ställe vara beBih. till Riks.St. Prat,rgzg och isis4:de Sami. 2:a A> *:a Häftet, 3 34 Statssarrit Allni, Besv-6. Otc.- Utsk.Utl, N‘6t)i höflig och önskansvärd, vågar jag dock icke påyrka något Stats anslag dertill, utan inskränker mig blott till den önskan, att Landt-communicationen icke måtte försvåras genom Färjestad lets utvidgning. Jag har den öfyertygelsen, att det påbegyntaoqh kostsamma Strömrensnings-arbetet vid Qvicksund är icke blott mindre nyttigt, utan kan möjligen hafva flere menliga följder. Till styrka för detta påstående får jag vördsammast anföra följande anmärkningar. Då hufvud-ända målet med Sundets utvidgning egentligen är att minska, om ej alldeles förekomma det Strömdrag, hvaraf Mälare-Jakterne och Ängfartygen här som oftast besväras, så måste ock med detsamma föresattsen vara, att till detta ändamåls vinnande sänka fjärden Galtens vattenhöjd, hvaraf strömdraget helt och hållet beror. Och sorn skillnaden emellan vattenytans höjd i Galten och i Bläcken vissa tider och i vissa omständigheter är alltför olika och uppgår stundom till Nio å Tolf Tum, då den deremot ibland är ingen, så måste ock utgräfningen rätta sig derefter, örn eljest seglatiorten alltid skall vara obehindrad. Ty de omständigheter, som inverka på dessa vattenytors relativa höjder, äro ej allenast Våroch Höstfloderne i de Strömmar, som afbörda sig i Galten, utan äfven andra, som till och med bero af vattnets olika höjd i Östersjön. Då t. ex, denna eller Östersjön är så låg, att relativa höjden emellan vattenytorne der och i Mälarn Statssarnt Allm.
Första dygnet dref Gösta omkring i skogen, jagad af samvetskval. Han kunde ej uthärda att möta en människas blick. Men han tänkte ej på att dö. Han ämnade draga till fjärran land. – På söndagen steg han dock ned från höjderna och gick fram till Bro kyrka. Än en gång ville han se folket: Löfsjö härads fattiga, hungrande folk, som han drömt om att tjäna, då han suttit vid Broby-prästens skamhög, och som han kommit att älska, då han sett det draga bort i natten med den döda Nygårdsflickan. Gudstjänsten var börjad, då han kom till kyrkan. Han smög sig upp på en läktare och såg ned på folket. Grymma kval grepo honom då. Han hade velat tala till det, trösta det i dess fattigdom och hopplöshet. Hade han blott fått tala i Guds hus, han skulle, så hopplös han var, ägt ord af hopp och frälsning för alla. Då lämnade han kyrkan, gick in i sakristian och skref den kungörelse, som hans hustru redan kände. Han hade lofvat, att arbetet skulle återupptagas på Ekeby och säd där utdelas till de mest behöfvande. Han hade hoppats, att hans hustru och kavaljererna skulle uppfylla hans löften, då han vore borta. Kommen ut, såg han en kista stå framför sockenstugan. Den var grof, i hast tillyxad, men prydd med svart krusflor och kransar af lingonris. Han förstod, att det var kapten Lennart. Folket hade väl bedt kaptenskan att påskynda begrafningen, så att den stora mängden af marknadsbesökande skulle kunna öfvervara jordafärden. Han stod och såg på kistan, då en tung hand lades på hans axel. Sintram hade kommit fram till honom. »Gösta,» sade han, »om du vill göra en människa ett riktigt spratt, så lägg dig att dö. Det finns intet knipslugare än att dö, ingenting, som så lurar en ärlig man, som intet ondt anar. Lägg dig att dö, säger jag!» Förfärad lyssnade Gösta till hvad den elake talade. Denne klagade öfver väl lagda planers förolyckande. Hela Löfsjö härad hade han velat fördärfva. Öde bygd hade han velat se vid Löfvens strand.
SeDamöter Dertill roäljaö på allmän DlåDftuga, få roäl af SSorger jPapet, font öfrige inom ©tabén ffattffrtfne inroånare af De ©tånb odj Slaf er, font, enligt btt»aD förut ffaDgaDt är, ega i §apermgen Deltaga och f>voilfa, Der få tillgång är, böra i ©taDeti ega $u» odj £omt. §. 123. ©etta roal förrättas antingen på Det fätt, att De roäljattDe, genom ali* mätt omröfhnng, utfe famtltge SapeftngSmännen, eller att De roalberättigaDe inom froarje Slaf utfe Det antal af SeDamöter, font af Denfamma bör utgö* ras; funnanDe äfroen Denna rättighet uppDragaö åt Slectorer, forn antingen af De roäljattDe gctttettfamt eller af fjroarje Slaf färjPtlDt utfeö; Doc? fFall, i Detta ftflnämnDe fall, SlectorerneS antal inom (jroarje Slaf utgöras i förf)ålfattDe till antalet af Def §ajcermgsmän. §- 121.