Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Civil-departementet, anslagen för . 90, 151. s Civil-departementet, cxlra anslagen till föremål, tillhörande ip4> 338. Civile tjensterniins uppförande å allmänna indragnings-staten Civ l-ingeniörer , anslag lör bildande al Co/onier, arbetsoch straff-, anslag för bildande af Gommitteer , tillsatta sedan t Sop, kostnaderna för . Corn mend a nts-staten, reglering af , , Commerce-collegium, om bildande af Comminister i Ryd och Näs, låne-uhderstöd åt . Corn missionsla n dt m. ätare, delaktighet i civilstatens pensions-kassa för Conradsfors bruk, eftergift af räntan å lånet till återuppbyggande af Consistoriernes räkenskaper, formulärer för Crediliv, till betäckande af kostnader för krigsrustningarne . 163, 184- „ motion, angående användandet af samma kreditiv Z20, 3a5. Creditiv-summor, angående de i Regeringsformens 63 § föreskrifna 215, 266. Cronstrand, kapiten, innehållning å lönen för 206. Dagsverken, ränte-, befrielse för rustållare inom Kungsörs län från utgörande af i58, 243. Dagsverksskyldigheten till boställen och kungsgårdar, reglering af u5o. Dahls häradsboer, rättighet till utsyning från Ombergs kronopark för 2/(8. Dalarö skans, ersättning till kommendanten för upphörda sportler 14. Dana-arf efler kollega scholae Ekelund, eftergift af kronans rätt till 28. „ efter Christina Bengtsson, flito 24. „ efter Mårten Hippel, dito 44* Degebergs landtbruks-instilut. anslaget för 90, 1 5r. Depositioner, penninge-, i stället för kautioner vid tjensteroch arrenden, införande af . 77. Depositionsmedel, angående användandet af under Statskontorets förvaltning slående . 156.
Justitie-Ombudsman, Rikets Ständers, dess Embets-Berättelse, utgifven år 1864: T. 29. R. 29, B. 155, 175, A. 175; B. II. 612, 620; III. 163, Å. 172, 173; U. V. 244, 297, 331, A. 340, E. 561. — —, dess Embets-Berättelse till innevarande Riksdag: I. 29, R. 29, B. 155, 175, A. 175; B. II. 612, 620; lil. 177, A. 177, E. 429. — —, angående öfverlemnande till honom af handlingar, rörande Ledamoten af Ridderskapet och Adeln, Under-Löjtnanten vid Kongl. Göta Artilleri-Regemente August Gerhard Muhls arrestering, då han med Herr Grefvens och Landtmarskalkens tillstånd på kortare tid lemnat riksdagsorten: II. 108, 109, 154, 158, A. 163. och hans Suppleant, angående val af Elektorer till deras utseende: II. 3; V. 512. — valet förrättadt: II. 149; V. 547, 548. och hans Suppleant, protokoll vid val af dem: II. 156; V. 552. — —, i anledning af verkställd granskning af hans embetsförvaltning från sednaste till innevarande riksmötes början: B.
A. upptagna allmänna föreskrifter och stadganden i 4 Art. 5 Afd. af i83o års. XX. B. 95, 158. Å. 216. XXI. U, 75. A. 114. XXII. B. 83. A. 99. B. 23o. A. ?.56. — med reglementariska stadganden, motsvarande 5 Art. t Afd. i i83o års. XX, B, 442, A, 54o. XXI, U. i35, A. i57. — med reglementariska stadganden, motsvarande Afd. 1 af Art. 4 i i83o års. XX, B. 442. Å. 54». XXI. U. i58. A, 235. XXII. E. 293, >— med reglementariska stadganden, motsvarande 6 Art. i i83o års, XX. B. 559. Å. 58k XXI. U. 25o, 36q. XXII, A. 68. y — angående nödiga förändringar i de föreskrifter, som innefattas i 5 Art. 2 Afd. af i83o års. XX. B. 55g. A. 582, XXI. U. i35, A. i57, — om stadganden i, angående belåningen af actier och publika papper. XXI. B. i5g. A. 238. — om stadganden i, rörande diskont-rörelsen på namn och reverser, XXI. B. i5g. A. 238, XXII. U. 295. A. 297. — angående stadganden i, rörande lånerörelsen genom handelsoch närings-diskonten. XXI. B. i5g. A. 238. — om upptagande deruti af ett stadgande, som berättigar Fullmägtige att anhålla om Kongl. Majlis biträde för upptagande af utrikes creditif till förstärkande af Bankens silfverfond. XXI. B. 2i3, 366. XXII. A. 6, 55.
THORIN. Törs du gå på någon annan, då? HANNA. Nej. Ser du, Wille, jag vet inte riktigt, hur det ­ 60 ­ THORIN. Ja, men, då få vi väl lof att gå på femte, då. HANNA. snart komma hem, och om jag då ä' ute... THORIN. aldrig sluta förrän framåt tolf. HANNA. i hufvudet... Någon kommer nog snart. THORIN. när man ä' en flundra, så ä' man också dum som en flundra. HANNA. Käraste Wille THORIN. Ajö! HANNA. Nej, gå inte än! THORIN. Någon kommer ju snart. HANNA. jag... Om det också inte var för din skull, som THORIN. sagdt, så var det nog för min skull också? (Skrattar.) Som du stilat upp dig! Hör du, allvarsamt Någon! Jaså, på det viset... (Paus.) Ja, Det förstås, men i kväll, efter jag har ondt Men sådana där tillställningar bruka ju Jag vet inte, om jag törs alls. De kan ­ 61 ­ HANNA. Också? THORIN. få mig »olyckligt kär». Naturligtvis. Af välvilja för mig. För att HANNA. Hvad pratar du för något? THORIN. (Härmar henne.) Ä' jag lika söt som Bertha Lindfelt? Säg någon ordentlig komplimang! En målargesäll får ju alltid lof att vara olyckligt kär. Det hör till yrket, det. HANNA. Nej men, Wille, skulle jag...? THORIN. närliga utveckling, vet jag. Som vän och bedin plikt att göra mig olycklig. HANNA. var mest för dig i världen och allting annat bara småsaker. THORIN (skrattar). Herre Gud, konsten, ja! Den ä' stor. Den går upp i himlen. Men jag ä' liten. Det rår jag inte för, och jag tycker om småsaker. Jag vill ha värme. Ser du, Wille, jag trodde alltid, att konsten Af pur omtanke och intresse för min konstI fall Bertha Lindfelt skulle vara på retur. skyddare af de fria konsterna ä' det ju rent af
Vi gingo raskt framåt, jag hänryckt af omgifningarna utan att se för fötterna. Hvar Carl hade sina ögon, vet jag icke; men jag tror att han betraktade mig, åtminstone kändes det så. Allt nog, vi sågo icke framför oss, och följden blef, att innan jag visste ordet af, låg jag framstupa och hade slagit ansigtet i en sten. Jag kan icke begripa huru det tillgick, men det säkra är att blodet rusade ur min näsa. Det var trefligt, skulle jag tro. Jag var öfvertygad att jag krossat näsan. Hvilken ryslig föreställning då man är sjutton år och skall till en badort. Jag storgrät. Med ett: »Kors så ledsamt,» skyndade våra reskamrater förbi, utan att vidare bekymra sig om oss. Der satt jag med min blödande näsa. Carl sprang efter vatten. Huru han fick sådant, vete Gud; men inom ett par sekunder var han tillbaka och blötte på mitt blesserade ansigte. Den unge mannen var tröstlös, sade att felet var hans, att han aldrig skulle förlåta sig sin ouppmärksamhet etc. etc. Under det Carl sålunda anklagade sig för att vara upphofvet till olyckan, upphörde min näsa att värka; men jag kände att den såg hemsk ut. Det var ju alldeles rysligt prosaiskt att slå näsan i en sten. Om jag ändå vrickat min fot eller något dylikt, så att Carl måst bära mig afsvimmad ombord, så hade mitt äfventyr fått något pikant; nu deremot: att falla som en groda – fi donc! Men trots det tarfliga i sjelfva händelsen var det dock något romantiskt i situationen. Föreställ dig din vän Maria sittande på en tufva och Carl knäböjande framför henne, med en vattenpyts i ena handen och hennes hand sluten i sin andra, talande hjertliga och deltagande ord. På ena sidan bullret från Motala verkstad och på den andra kanalens glänsande vatten emellan träden. Du behöfver icke skratta, då du tänker på att jag höll en våt näsduk öfver mitt svidande ansigte, du behöfver blott erinra dig att det var första gången jag såg en ung man på knä vid mina fötter, och du kan sedan öfverlägga med dig sjelf hvad jag dervid skulle erfara.
Märkligt var att fiskalen och hans äkta hälft alltid kallade hvarandra pappa och mamma, ehuru de, såsom är nämdt, icke egde eller egt barn. Så gick tiden om. Men en dag kunde gubben icke mera stiga upp. Då blef det svårt för mamma att vara ensam. Piga hade de gamla aldrig haft, och fru Sandgren var ännu så rask och ordentlig, att hon ej kunde uthärda att se en vårdslös menniska smutsa hennes golf och kärl. Det var då hon beslöt sig att taga en fosterdotter, som skulle få ärfva det lilla, som kunde finnas efter dem. Hennes val föll på en fattig norska, Sofia, en äldre flicka, och denna tycktes till en början visa sig värdig den oväntade lycka, som härigenom tillföll henne. Det var en särdeles egen, allvarsam, sträng och kall menniska, denna Sofia eller, såsom hon kallades, Fia; och jag kunde aldrig förstå huru den soliga gumman Sandgren förmått fästa sig vid denna frostbitna natur. Men hvarje menniska torde ha något för främmande ögon doldt behag, som uppenbarar sig i hemmet, och sådant var väl förhållandet också säkerligen här. Efter lång, ehuru knapp märkbar strid med sjukdomen slog belöningens timma för den gamle stadsfiskalen: han fick nu för sig sjelf en annan vrå än den, som så länge utgjort hans lyckliga verld på jorden. Fiskalskan, hvars sinne längesedan höjt sig öfver det, som ögat här skådar, glömde aldrig och sade det äfven ofta, att vi på jorden endast äro främlingar och gäster och att hon för hvar dag väntade att med Kristi nåd få flytta till pappa, som, hur lycklig han än kände sig i himlen, ändå skulle bli lyckligare och ”liksom mer hemmastadd”, då hon kom efter. Emellertid, under afvaktan på denna kära flyttning, beredde hon med egna händer åt gubben, der han nu bodde, en liten trädgård. Dit flyttade hon sina herrligaste nejlikor, sina största aurikler och sina blåaste förgät-mig-ej; och hon gjorde byteshandel med blomsterstånd på alla håll för att få sin inhägnad på kyrkogården så rik som möjligt efter årstiderna. Och hvar sommarafton mellan 8 och 9 såg man gumman komma med sin lilla vattenkanna i hand, gå öfver torget fram till kyrkogårdsporten och så vidare till bestämmelseorten – detta år efter år. Jomfrue
En sådan, till en icke obetydlig tidsutdrägt ovilkorligt ledande åtgärd, bör icke vidtagas i ett ärende, af den beskaffenhet som delta, såvida ställningen af ordalagen icke alldeles oundgängligen skulle kräfva en dylik försigtighet. Eör min del kan jag icke inse denna nödvändighet. Man har fruktat att de innebära en antydan om ett förestående krig, att de utvisa en hos Regeringen inneboende benägenhet dertill och uttala en anmaning till Svenska folkets ombud att häruti instämma. Sådan är likväl icke min uppfattning Den 11 Maj. 523 af deras innehåll; och jag anhåller derföre vördsammast att med några ord mig må tillåtas för denna min åsigt redogöra. Åled djup och allvarlig vördnad har den länkande samtiden vitsordat, med samma känsla skall ock en rättvis efterverld erkänna väldet af den fredliga, visa och tillika kraftfulla regeringspolitik, hvilken framlidne Carl XIV Johan i lifstiden följt. Mod och försigtighet ledde jemväl hela Hans förfarande emot främmande makter. Värt under Hans spira så långvarigt lyckliga och aktade fädernesland skall, om det känner tacksamhetens förbindelser, aldrig förgäta dessa höga förljeuster. Med sann glädje och tillfredsställelse ser jag nu, i den K. skrifvelse!), icke ett afvikande från den vördade fiidshjeltens, den landsfaderlige Carl Johans åsigter, utan tverlom ett troget vidhållande deraf. K. M. har i förevar, nåd. skrifvelse uttryckligen förklarat sig hysa ”den litliga önskan, att den närvar, politiska ställningen i Europa icke måtte för de förenade rikena medföra någon rubbning af de utaf fredens lugn härflytande fördelar”. I dessa ord uttalar K. M. den bestämda åsigt, att fredens välgerningar äro oss dyrbara och ej utan nödvändighet må uppoffras; K. M. har derjemte yttrat, det ”en nödig försigtighet fordrade, att icke vara oberedd pä händelser, som af nämnde politiska ställning tilläfventyrs föranleddes”. Jemväl dessa uttryck tillkännagifva en fredälskande omtanka, men icke en böjelse af krigslystnad.
Hon behöfver skakas upp. Hon anklagade oss också. SIGRID. jag säger åt dig! Annars kommer hon i ett af sina anfall af slapphet, och ber mig förlåta henne, fast det är jag, som varit häftigast. Och då kan inte jag häller vara konsekvent, utan säger, att jag felat, och ber henne om Det ha vi öfvat oss med så länge nu, att det nästan blifvit ett behof. WOLFF, hårdt. Nej, hör du... Du kan väl låta bli vet jag, när förlåtelse. Och så smeka vi hvarandra in i eländet igen. Du får inte resa. SIGRID. Du också! WOLFF. Vet du, hvarför jag har kommit hem nu, Sigrid? SIGRID. Hvad menar du? WOLFF. För att be dig bli min hustru? ANDRA AKTEN SIGRID, tar ett steg tillbaka. Gustaf! WOLFF. men jag har väntat, ty jag visste, att du skulle vänta. SIGRID. Du vet, hur länge jag har tänkt att säga dig det, Gustaf, det där skulle du inte ha sagt nu. Det var inte rätt af dig. WOLFF. nu tvingar du ju fram det själf. Du har också hållit af mig. Och om du gör det ännu, så stannar du. SIGRID. Jag tänkte dröja tills allt hade blifvit klart här. Men fresta mig att svika min pligt. Bed mig inte Gustaf. Det är inte rätt af dig att WOLFF. och ingen annan. Eller har du också blifvit reaktionär... du, med din styrka och själfständighet... du, som öfvermodern skald skulle kunna tänka sig Nog trodde jag, att du var så pass ny i dina åsigter. SIGRID. Om du älskar mig, är det din pligt att följa mig träffar de kraftigaste och konsekventaste kvinnor, som en Jag vet inte hvad som är nytt eller gammalt, bara att jag bör gå nu, för att få arbeta fritt och hänsynslöst och finna mig själf. Ser du, jag går inte bara för Kristofers skuld, utan för min egen skuld också. Men Kristofer Kära Gustaf, jag vet inte, hur andra skulle göra. VÄRFLOD behöfver mig, därför går jag med honom. Jag kan förlorad. inte bli din hustru med dåligt samvete, medan han går WOLFF.
Den 4 December, det bllfwa nödwändigt, att de nuwarande klefwa, ä Landet af en Krono Betje»! med kirräde al en Nämdeman, samt i Staden af en Radman och Stats Betjent upmätte, och kamitale! dera ristadr, hwarsöre dc§? böra answara mid ett lämpeljgt wike och att genom en Nådig Författning Kopparslagare Klifwa älagde, alt pa hwarje panna de hädanefter förfärdiga, kill fällt halla, eller omlaga, pästämpla innehållet jämte Kopparslagarens namn. Det enda sätt att möjeligen kunga förekomma lönnkrogar, är att eg mara för sparsam med tillåtelsen, samt att ej börja afgistcn söx högt. Hill minsta asgiften ffulle nedsättas till 2 N:d och sa i tilltagande, tili och med ZO R:d alt efter taxerings Comitöens kepröfwande, sa är mycket troligt att Staten vern kas skulle erhälla en ej obetydande inkomst, utöfwcr hwad för Krögerier i allmänhet ulf Bewillnings Förordningen är antagit, Sluteljgen och da Slars Vberket ej kan umbära de paräknade Z6o,ooo R:d blir ock en följd, atk ehuru BränwinS bränniiigens inffränkning eller instälning för något gr ffulle äga runi, mäste der oaktadt dcn manliga asgiften ucga, om ej Stats Werket skall WidkäimaS en betydande brist, hwilket förhållande äfmen lärer böra utsättas. Alt denna afgift, erlagd pa sätt nu är sörestagic, ffall komma att Utgöra öfwer den paräknade summan, är mer än troligt.
Ståthållarn och de öfriga herrarne hade redan slutit sig till knektarne. Fullständiga rustningar buros af få; af de fleste endast de vigtigaste vapenstycken. Enevald Fincke följde med fotfolket. När han tågade förbi Tannila bugade han sig djupt och sänkte sitt svärd för damerna. Nu skulle äfven herr Erik bege sig bort, för att upphinna de öfriga, och han slöt nu, med ett varmt famntag, hustru och dotter i sina armar. Fru Metta hade svårt att rätt vara lugn och sade: "Gud bevare eder herr Erik då J gån emot sådana röfvare och vilda djur, som icke hafva försyn hvarken för hög eller låg. Käre herr Erik utsatt eder dock icke för de värsta ulfvarne. Afslå icke heller hvad jag af eder ber: bär dock denna lilla silkeslapp under harnesket, se, låt mig sticka in den här. Den är vigd och signad och hvarken pil eller svärd biter derpå, men om den skyddar mot böndernes klubbor det vet jag icke, så att J bör väl se eder före emot dem. Gud signe eder, käre herre, att J må komma oskadd ur denna svårighet." Sigrid slöt sig snyftande till sin faders bröst. "Nå nå, barn, icke förtjenar det så der mycket sorg, min lilla flicka. Nog har din gamle far varit med, der det gått hetare till än det nu kommer att göra. Gråt icke, Siri min flicka." Nu kastade han sig på sin häst och vinkande med handen ännu ett farväl, hastade han att upphinna truppen. I böndernas läger herrskade larm och oreda. Man visste att Fleming nalkades med knektarne, men hvad som borde göras, ens för att möta första angreppet, förstod ingen. Till hären hade slutit sig en stor mängd sådane, som endast sökt tillfälle till plundring, och för hvilka resningens egentliga ändamål var alldeles likgiltigt. Desse tänkte med förskräckelse på att nödgas mäta sig med Flemings knektar. De åter af bönderne, hvilka uppriktigt ansågo sig strida för att afskudda ett olidligt förtryck, sågo med bekymmer att deras anförare icke tycktes veta hvad de borde företaga sig.
Kvinnans bestämmelse är lika storartad som mannens, men den är därifrån skild, och då hon icke förmår uppfatta betydelsen af denna olikhet, utan eftersträfvar en hennes eget väsende fördunklande likhet med mannen, måste hon förlora sitt eget värde, dock utan att i stället kunna förvärfva sig det, som tillhör hennes förebild. m Efter A d o l f Böttger. 1| u ringa klockorna påsken in Y ft I a u a bygder och länder, 4 Och jubel fyller de frommas sinn, ' Att våren återvänder! Nu spritter jorden af salig lust, Dess fåll i grönska blandas, Den blåa sippan sitt öga just Slår upp, och skogen andas. Nu sprängas fängslade knoppens band, Och ljuset flammar och bäfvar: Oändlig kärleks helge and ' Utöfver vattnen sväfvar. J. N — g. Våra studentskor. Ett litet bidrag till den svenska kvinnoemancipationens historia af S. I. n:r 4 af denna tidning för innevarande år mötte oss den uti Iduns spalter ovanliga synen af ett manligt porträtt. Det var bilden af aflidne riksdagsmannen Carl Johan Svensén. Porträttet åtföljdes af en skildring af Svenséns verksamhet i nämnda egenskap för befordrande af den svenska kvinnans intressen i socialt och ekonomiskt afseende. Där erinrades bland annat om denne mans kamp för att bereda kvinnan tillträde till våra universitet och rätt att där aflägga vissa examina, en kamp, som, enligt hvad vi alla veta, kröntes med den framgång, att begreppet studentska, som för blott 25 år sedan endast innefattade en dunkel framtidsdröm, i dag betecknar en lifslefvande verklighet. Denna artikel ingaf oss tanken att något efterforska de praktiska resultaten af denna betydelsefulla reform, mot hvilken, då den af Svensén drogs under riksdagens pröfning, så många röster varnande höjde sig. I den öfvertygelse, att ämnet skall intressera mången af Iduns läsekrets, bedja vi att här få framlägga en del af hvad vi funnit. Däraf skall ock i någon mån visa sig, huruvida reformens motståndare fått rätt, eller om deras mörka spådomar kommit på skam.
«Den Helige Andes utgjutelse» (279), «Maria med barnet och de tre botfärdiga syndare» (307) samt «Carl I:s barn» äro sköna stycken af van Dyck, det första och sista märkbart skiljande sig från det andra, som är starkt i Rubens’ manér, sådant detta visar sig i hans nyssnämnda arbeten. Icke jemförligt med något annat, än «handtvagningen» i Esterhazyska galleriet är «hertig Adolf af Geldern och hans far» (299), denna snarlik «Moses» (296), båda af Rembrandt. Hans lärjungar, Ferdin. Bol, med ett «porträtt» (270, b) och en «spående Zigenerska» (300), samt Govaert Flinck, med en «Abraham och Hagar» (301) och «H. Anna med Maria» (301, a), sluta sig med rätta till nyss uppräknade stormästare. Af hvad som vidare förefinnes, utgöres större delen af landskapsstycken af nästan alla ofvan nämnda mästare i denna gren af måleriet. En «storm» (356, a) af Backhuysen är utomordentligt skön. Ett «sjöstycke» (353) af Ruysdael är en sällsynthet – och en vacker. Uti serskildt rum äro, liksom af italienska skolorna, äfven för konsthistorien vigtiga stycken från tyska måleriets äldsta tid uppställda («Dritte Abtheilung – Dritte Classe»). De tillhöra nästan alla Kölner-skolan. Ännu återstår att påminna om en mindre samling ur alla skolor från 18:de seklet, i nummerföljd med italienska afdelningen såsom dess «Sjette Klass – Akademiker». Till densamma höra goda stycken af Nicolas Poussin, Adrian van der Werff, en «Madonna» (472) af Mengs, af Angelika Kauffmann hennes eget skönt målade «porträtt» (475) samt några «stadsvuer» af Canaletto. Förf. ser med ledsnad tillbaka på det ringa antal, han känner och förstått att utmärka bland dessa rika samlingar.
Revisorerne ansågo fördenskull det vara af synnerlig vigt och ledande till ordning, att Stats-kontoret, lika med; öfrige verk, läte öfver sin enskilda rörelse årligen upprätta och afsluta en hufvudbok, hvilken sedermera Lill kammarrättens revision öfverlemnades. Häröfver har Kongl. Stats-kontoret hufvudsakligen anfort: att det icke hade någon enskild rörelse; att, då riks-hufvudboken egentligen kunde anses för Stats-kontorets hufvudbok, Stats-kontoret ej kunde inse, hvartill en serskild hufvudbok för verket skulle tjena; att den öfverklagade sentidigheten af riks-hufvudbokens afsfutande skulle okas, om först en hufvudbok för stats-kontoret och sedan en riks-hufvudbok skulle upprättas; att statskontoret än mindre kunde inse, huru en granskning i kammar-rätten skulle StaisUtskottets Utlåtande, N:o 206.
Skulle äler några ibland dem icke finna delta med sin fördel förenligt, så står det dem öppet, på sätt i S punkten är nämndt, hvilket icke eller i min tanka kan förvägras, bibehålla, intill slutet af deras tjenstetid, de ,lönevillkor, som genom fullmakten blifvit dem försäkrade. Emot det förslag, som nu är framstäldt, har hittills ingen mer än Frill. Cederström gjort anmärkntr. Jag hade tänkt att bemöta dem, men sedan Frih. Palmstjerna har baft ordet och gjort det fullständigare och bättre än det hade varit mig möjligt, så skall jag icke dermed upptaga R. o. Ad:s tid. Han bar nemi. upplyst, att det alldeles icke är fråga om någon tertialtionde, alt den der liqviden af räntorna alldeles icke gör någon svårighet, och att det icke går an att, såsom Frih. Cederström ansett nödigt, införa hela förändringen på en gång. I afseende på Frih. Cederströms yttrande, att den föreslagna förändringen skulle föranleda ett högst besynnerligt räkenskapssätt, så medgifver jag visserligen, alt detta till en början blefve förhållandet; men då man besinnar, alt då målet en gång är vunnet, en betydlig inskränkning af räkenskaperne derigenom åstadkommes, så betviflar jag icke, alt en hvar, som dermed har att bestyra, gerna skall underkasta sig en tillökning i det redan myckel besvärliga laudsbokhålleriet. Jag tillstyrker således för min del pä det lifligaste bifall till ifrågavar. betänk., med de förändringar i afseende på 5 punkten, som Gr. Cronhjelm bar föreslagit, och hvaremot jag icke bar något ali anmärka. Hr von Hartmansdorff, Aug.: Vid delta ärendes behandling måste tillses, huru man kan förlika räntegifvares och räntetagares ömsesidiga anspråk, samt tillika statsverkets fördel och säkerhet. Ilar allt detta blifvit i Utsk:s betänk, iakttaget? Åtskilliga talare hafva sökt visa att så är; Frih. Cederström deremot, att sä icke är.