Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Se Tjenste-accord. Actie-bolag, om nedsättning i bevillning för. Se Bevillning. Actier och publika papper, rörande belåning af. XXII. B. 460. XXIII. .86. XXIV. L 363. XXV. U. .63, 245, 283. A. 344- Adelige personer, om skyldighet för Doincapitlen att till Riddarhus-Direetionen insända uppgifter å. Se Cirkuläret. Adelsia..e-Regemen te t, angående arrenden af dithörande kungsgårdar och boställen. Se Arrendatorer. Adjunclen i historien vid Upsala Universitet, om bestämmande af vicarie-arfvode åt. Se Arfvode. Adjuncter, Preste-, om förändring i lönevillkoren för. Se Lönevillkor. Adlerbrandt, Thure, yttrande. III. 292. Adlersparres, frami. H. Ex. Hr Statsrådet, Enka, angående pension för. V. 21. R. 64- B. 378, 421. Se vidare Hufvudtitlarne, Indragningsstaten. Adlerstam, Gustaf Ulrik, yttranden. III. 348. IX. 176. XI. 3. — angående fyllnad uti ersättningsbelopp för. Se Ersättningsbelopp. Adress till H. M. Konungen, för besvarande af Kongl. Majlis Tal vid Riksdagens början, Bonde-Ståndets inbjudning, angående. II. .76, 3.6. A. 355, 4>3. — förslag till, hos Ridd. och Adeln. II. 372, 373. A. 462. — angående delgifvande af Ridd. och Adelns svar på BondeStåndets förenämnda inbjudning. II 4*3- A4^4- Advocal-corps på stat, angående organiserande af. II. 5.6. IV. R. i43. XIX. B. 71. A. 3cj8.
Det är genomfestligt med folk som äro olyckligt kära. – Tyst, då! Mia knuffade henne och rynkade ögonbrynen. Han kommer hit. Elin blef bjuden kaffe. Hon stod och serverade sig, när Felix kom fram och helsade på Mia. – Jag har den äran att gratulera, fröken Bruun – Tack Mia var nervös och rodnade med nedslagna ögon, ett ängsligt, intetsägande leende kring läpparne. Hon var mager och outvecklad, med fnasslig, blek hud och en kort, bränd lugg, som missklädde henne. Felix stod och synade presenterna, en efter en, och visste inte, hvad han mera skulle säga. – Herr Danner har inte sett det stiligaste. Elin Bieler stack sin böjda handled in under hans ansigte. – Ne-ej Han såg mycket intresserad ut. Är det också frökens? – Ja, jag har fått det från mormor – Hör Mia. – Magda och en flicka i hvit piquéklädning kommo bort till dem. Den hvita, som hade skrattat, när hon gick öfver golfvet, såg strax högtidligt förnärmad ut, det första hon fick syn på Felix, och hetsade flyktigt med ögonlocken. Hör, Mia, ställ för all del om, att vi få börja dansa så fort som möjligt – matsalen är ju allt utrymd. – Hur många kavaljerer har ni kunnat skrapa ihop? – fröken Elin satte pince-nez’en på och tittade genom dörren ut i salongen. Gudskelof, begge “prestapågarne“ äro då med som reserv – Elin, då! – Och så är det informatorn på Nygård, och doktorn – han är förstås i sista stadiet som dansör – och löjtnant Berg och – Alla tingsherrarne – Ack, hvad jag väl mins häradshöfding Lexow! Ja, lilla Mia, det var förstås innan ni kommo hit Han kunde sätta lif i det! – Fröken Elin glömmer mig. Eller får jag kanske inte räknas med? – Gud bevars, herr Danner! Jag trodde bara inte, ni ville göra oss den äran att dansa med oss – flickor. Den hvitklädda fnissade. Men när ni nu vill, så mycket bättre. Felix smålog tvunget. Fröken Elin är bra glömsk, som inte mins alla de gånger – Ack ja, förr i verlden!
Jag tager mig friheten hemställa till It. o. Ad., om Sländerne, utan att skänka bort capilalet, ville använda endast räntan af dessa 4 millioner efter 5 proc., d. v. s., 200,000 r:dr b:co om året under 14 år, t. ex. till anslag för inrättande af techniska realskolor i landet, af samma art som technologiska institutet; till landtbruksinstitut^-, till andra praktiska undervisningsanstalter för folknäringarna i landsorterna, till understöd för sådana machineriers införande, som möjligen kunde användas i de orter, der man ser att eljest husfliten måste småningom undanträngas i följd af machineriernas naturnödvändighet, om jag så får säga ; till utomlands redan utbildade nya industrigrenars coloniserande här i landet genom uppmuntring till inflyttningar m. m.; om man sökte att på detta sätt följa med menniskosnillets, veltenskapens, arbetsfärdighetens, m. e. o. tidens oupphörliga gång framåt, till utveckling af de obestridliga anlag, som det Svenska folket, ej mindre än andra, äger att kunna utveckla i denna riktning; om man för sådana ändamål ej försummade något, som med dessa 200,000 r:dr örn året kunde uträttas; — jag vågar, säger jag, fråga en hvar af eder, mine herrar! om J icke tron, att efter 14 år afkastningen af det intellecluella mouvement, som härigenom skulle åstadkommas, skulle blifva vida större än den afkastning, som en blifvande generation kunde hemta af Svea canal. Det är visserligen sannt, att genom Götha canal har för 2:ne provinser, och isynnerhet för en provins, en högst betydlig förkofran uppkommit. Sådant kan af ingen bestridas; men det är lika sannt och ostridigt, att många finnas, som anse alt den ena linien af denna canal, eller Östgötha linien, aldrig hade blifvit af, om Ständerne då kunnat förutse hvad som då troddes omöjligt, men nu förespeglas såsom en ganska lätt sak, nemi. öppnandet af en annan communicalion emellan hufvudstaden och de vestra orterna.
Häraders erfarenhet under de sednare ären bekräftat, hwarest öfwerenskommelser om egen Saltbitter »tillwerkning, Ladors anläggande och inköp af dertill nödige karl blifwit träffade och i werket ställde, r824 Den !8 Julik. de, att denna handtering, utom hwad til! inköp af Pannor och Saltbitter, Ladorms första inrättning och anläggning algar, fordrar föga förlagcr och kostnader samt wid gansta matteliga priser, wida under de nu gängse, inbringar ät anläggarne ester fa ars förlopp en Icke vbetydelig afkastning, som, om den cn widare utwidgades, ssulle öfweroa till en i bade allmänt och enskilt hänseende gansta lönande näring, sardeies för anläggningar inwid Städerne, hwarest öfwerstödig tillgång i allmänhet finnes pa sadane ämnen, som, rätteligen tiliwarawgne och begagnade, i betydelig matto befordra Saltbitterns danande. Da erfarenheten jemwäl besannat, att wedätgängen icke öfwerstiaer, med nu warande föga kännedom oin lindrigaste och fördelaatiaaste sattet för denna tillwerkning, en fjerdedelS Cubik-famn för hwarfe 2:ne Lispund, och Utstoltet af de wcttenskapligc undersökningar och anställande försök, uti denna handtering, som Kongl. Maj:t i Nader täkts uppdraga at en särskilt dertill förordnad Direction af sakkunnige
Madame de Staël såg ut till att vara mycket echaufferad; hennes klumpiga, groft skurna, men uttrycksfulla ansigte var högrödt under den perlomvirade turbanen, och rodnaden bredde sig ända ned på skuldrorna mot den högblå cachemirssjalen. Hon såg förnämt pröfvande, en smula kallt på Mademoiselle de La Feuillade och afbröt ett ögonblick samtalet. Derpå — liksom hon icke fäste någon vigt vid henne — återtog hon plötsligt, vänd till Madame Récamier: — Jag säger dig, Juliette, jag hatar honom. Af hela min själ önskar jag, att han nu lede ett afgörande nederlag ... Hennes ton var så lidelsefullt bitter, att den slog Edmée, och i samma ögonblick trots det, att intet namn var nämndt — förstod hon med en slags intuition, hvem det var Madame de Staël så talade om. Hon kände, att hon rodnade ända till hårfästet. Madame Récamier smålog och drog upp sina vackra skuldror med en blid, languissant, liksom förlåtande rörelse, hvilken var henne egen. Ingen af damerna tycktes fästa något afseende vid Edmée. De gingo förbi henne utan att stanna, och då de kommit ett par steg längre bort, hörde hon ännu engång Madame de Staëls djupa, lidelsefulla stämma: — Och du vet, att jag har älskat honom! Att der var en tid, då det blott hade berott på honom, och jag hade offrat honom allt. Men han! Att visa mig — mig — denna förnärmande likgiltighet ... Det var om Bonaparte hon talade. Var der väl någon annan man i verlden, man talade så om, utan om honom? I det hon såg de båda damernas musslinsdraperier försvinna under trädens kulörta lyktor, knöt Mademoiselle de La Feuillade händerna och bet sig i läppen så hårdt, att blodet sprang fram, blott för icke att brista i gråt. Hon hade sedan, den stund af aftonen, som var kvar, så mycket som möjligt undvikit sällskapet och skylt på hufvudvärk och värmen för att förklara sitt förstörda utseende.
– Nå, på några preludierande invändningar är jag beredd. Men dessa draga endast ut på tiden och jag behöfver gå till hvila. Kort och godt: jag är känd för att vara en slösare, som ofta kastar ut penningar i onödan. Se här fem tusen kronor. Ni kan taga dem nu genast! Hammar log åter. – Nu konsul Brauner går ni åtminstone från edra vanor. Fem tusen kronor är i sanning en spottstyfver i jemförelse med hvad som just nu står på spel för er. – Må tusan taga er och edra dumma anspelningar. Jag har inte tid att höra på dem. Vill ni taga tio tusen kronor? Hör ni, tio tusen, kontant, besinna att detta för en man i er anspråkslösa ställning är en hel förmögenhet, besinna, att ni ej på många år – ja kanske aldrig – kan spara in ett så stort kapital! Vill ni? – Nej! – Godt, då tala vi ej vidare derom. Ni får skylla er sjelf. Redan i morgon dag kommer jag att begagna hela mitt inflytande öfver polismästaren för att utverka ert afsked. Och sedan, hvart vill ni komma? Hvad förmår en afdankad poliskonstapel emot mig, emot en man i min ställning? Ni tror kanske att jag, som ni, slungar ut ett tomt hot. Men deri bedrager ni er. Polismästaren skall af vänskap till mig efterkomma min önskan, och skulle han ej göra det, så bör ni veta, att jag eger medel att tvinga honom, hela hans ekonomiska välstånd är beroende af mig. Ni vet således hvad som väntar er. – Jag vet det och afvaktar lugnt hvad som komma skall. Ni har varit uppriktig emot mig, till och med i högre grad än jag vågat hoppas. Detta ger mig mod att framställa en fråga till er: Känner ni en viss Arnold Lindqvist? Brauner spratt till. Han kastade en skygg undrande blick på detektiven. Hvar hade denne fått detta namn ifrån? Brauner hade i förlitande på att den person, som i verkligheten hette så, aldrig mera skulle göra anspråk derpå, användt detta namn vid flera tillfällen, dels vid sina kärleksäfventyr, dels i en del affärer, der han ej velat synas. Han letade i sitt minne och fann hvad han sökte. – Jag känner ingen med detta namn.
Man har anfört såsom skäl för dess bibehållande, att den vore att anse såsom 4« Bil.t.Bev,-,Lags.Al!m.Besv.o.Oec.'Utsh.Bet.Nild. tillkommen i följd af ett contract, ing§nget emellan Staten och Jordegaren, då brännvinsbränningen upphörde alt vara ett regale; och att densamma således, för fortfarandet af den jorden härigenom förunnade förmon, äfven borde fortfara; Jag deremot tror mig härutinnan icke böra erkänna något annat contract, än det emel* lan Staten och alla dess medlemmar ingångna, sorn innefattas i 60 §. -Regeringsformen, hvarigenom förpaktande af Kronans inkomster samt monopolier till Dess eller enskildes vinning blifvit, utan alla vilkor och undantag, afskaffade; och är derföre af den öfvertygelse, att Rikets Ständer, de der "allena utöfva Svenska Folkets rätt ätt sig beskatta,” kunna, örn dem så nyttigt synes, borttaga ifrågavarande bevillningsafgift, utan någon rubbning i den jorden nu åtföljande bränn vinsbrännings-rättigheten.’’ I fråga om 8:skillings afgiften för hvarje ^,000 R:dr Egendomsvärde förenade sig med Herr Grefve Oxenstjerna, Herrar af Geijerstam och Akrell, Prostarne Sifvertsson, Grape, Wahlström och Gumalius, samt Herr Cron och Fale Burman från Norrbottens Län.
Denna sats skulle läras icke blott såsom en vacker, men betydelselös sentens, utan såsom en grundsats, för hvars realiserande man dagligen öfvade sig och sökte förvärfva sig skicklighet, De öfningar, som nu ega rum med beväringsmanskapet, skulle få en vida större betydelse, än hvad de under närv:de förhållanden ega, om ett stort antal af bevaringsynglingarne redan förut, genom en långvarig öfning vid skolorna, hade skicklighet i exercis och manöver. Härtill kommer ytterligare den omständighet, att militärexercis lättare lä res af gossen, än af ynglingen. I vårt nationallynne ligger en afgjord böjelse för det krigiska. Detta uppenbarar sig redan uti gossarnes lekar, af hvilka de krigiska äro de, som omfattas med det lifligaste intresset. Och det finnes väl knappast någon enda af eder, Mina Hrr, som icke i sin barndom deltagit i dylika lekar. De anlag, som sålunda finnas hos en hvar Svensk gosse, behöfde blott ledas af en lärare, för att utvecklas till en skicklighet, som i lärans stund kunde blifva ett värn för fäderneslandets sjelfständighet. Jag för min del kan icke annat än på det högsta förorda förslaget och upmana Utsk:t att betrakta frågan från den dubbla synpunkten, — individens utveckling och det allmännas försvar. Det är med särdeles tillfredsställelse jag afhört det sakrika yttrande, Guvernören vid KrigsAkademien nyss afgifvit. Hr Thulstrup har förklarat det vara Styrelsens öfver KrigsAkademien afsigt, att, så snart förhållanderna sådant medgåfvo, indraga de lägre klasserna; men att, förr än den nya Skol lagen visat sina resultater, sådant icke kunde ske. Äfven åsyftades att organisera KrigsAkademien i öfverensstämmelse med elementarläroverken, så att man ifrån de sednare kunde förflyttas till den förra. Efter ett sådant förklarande tyckes det af motionären önskade mål hafva allt möjligt hopp om framgång. En sådan organisering af KrigsAkademien är jemväl af vigt derföre, att den verkligen blefve en specialskola, i st. f. att den, under nuv:de förhållanden, nästan hufvudsakligen varit en elementarskola, der de första grunderna uti humaniora skolat inhemtas.
— Gerningsmän och öfrige på landet, som af Konungens Befallningshafvande försedde med antagningsbref, ej ega löner och bär förut icke äro nämnde .. — 24* Förordnanden och Antagningsbevis för Städérnes Betjente, Gevaldiger, uppsyningsman, Lin-, Hamp-, Tjäru-, Bradoch Jern vräkare, Pack husoch Vågkarlar,Stadstjenare, Parmmätare, Mälare, Jernbärare, Vindragare, Åkare, Timmer och Murkarlar, Fiskare, . Packare, Politieoch Executionsbetjenle, Extra Ordinarie Slatsbetjente med' deras vederlikar, som ej äro borgare, då dé häfva Ion på Stat &c. • I Spectacler, Befälhafvare, Öfverstar, Consistorier och andre Verk af hvad namn dé vara må, sorn dertill ega Kongl. Marjts Nådiga tillstånd, så väl som af Magistrater och de flere, hvilka ega att bortgifva beställningar oell sysslor med lön på Stat, böra förses med stämpladt papper, Charta; Sigillataerecognition inbegripen, till fern procent af lönen. — Stadsmäklare: i Stockholm och Götheborg 20: — i de öfrige städerne , , 5: — Notårii Publici och Skepps-Clarerare i Slockholm och Götheborg 16: — i de öfrige Städerne . .. 4: — IIof-Rälts-Commissarier 5: — Gerningsmän och öfrige på landet, sorn, försedde med Antagningsbref af Konungens Befallningshafvande, ej ega löner och &c.. .. — 24. Förordnandens —- med deras vederlikar, då de hafva lön på Stat &c. *3 , Bcvillnings-TJtsict ets Bet, N:o i3.
Här nämligen, och särdeles i dess Skaldekonst, framvisar sig den skäraste afspeglingen af svenska folklynnets egenheter; antingen de betraktas i sig sjelfva och i sin ursprungliga sammanflätning med Nordens naturlif, eller i sina beröringar med andra folkslags odling. Ingenting vore då öfverflödigare, än att här enkom utlåta oss i något förord och loftal öfver värdet, vigten, nödvändigheten af förtrolig bekantskap med det svenska snillets bemödanden i vittra yrken. Hufvudvinsten af allt det studium, som en bildad nation egnar åt sina häfder, beslår tvifvelsutan deri, att hon lär känna sig sjelf i sin forntid, för att kunna rätt begripa sig i sin nutid, och sedan, af dessa bägge kunskapers förening, skörda helsosamma tillämpningar för sin framtid. Förhåller det sig så: då är äfven visst, att också på detta fält uppväxer för svenska national-medvetandet en oberäknelig vinst; och det med hänsyn, ej blott till en ästhetisk, utan jemväl till en allmännelig historisk sjelfkännedom. Ännu finnes ingen skildring af Iduns lefnadsöden i Svithiod, sådan vi önska den; ehuru möjliggjord genom aktningsvärda förarbeten. Men vi kunna åtminstone föreställa oss dess utkast; och dermed ungefärligen förutse de lärdomar, än manande, än varnande, än bedröfvande, än uppmuntrande, som af denna målning engång skola gifvas.
Den är ordagrant öfverensstämmande med hvad jag mångfaldiga gånger yttrat ifrån denna plats förut till R. o. Ad. och som icke är genom en bokstaf skildt från grundlagens tydliga innehåll. Vi stå således nu på den punkt, alt Utsk. rätteligen förfarit med att förklara sig icke kunna till sammanjemkning upptaga de förslag till representationsförändringen, hvilka i grundlagsenlig ordning kommit Utsk. tillhanda, i grundlagsenlig ordning blifvit af Utsk. pröfvade och förkastade, och således på, grund af 81 § Reg.F., icke kunna komma till allmänhetens kunskap egentligen och rättligen och lagligen annorlunda, än genom särskildt tryck med Const.Utsk:s tillstånd och jemte moliverne lill Utsk:s afslag, enligt 81 § i Reg.F. och 84 § i samma grundlag. Att Const.Utsk. tvertemot grundlagens tydliga bestämmelse tillåtit sådana förslag att såsom reservationer åtfölja till RiksSlms plena upplysningsvis och således, tvertemot hvad grundlagen bjuder, derjemte åtagit sig tryckningskostnaden för sådana förslag, således lagt delta på statsverket, i st. f. att det bort träffa den enskilde, allt delta är afsteg ifrån grundlagen som ligger Utsk. till last, men som ieke förändra R. St:s rättighet och skyldighet i afseende på grundlagsfrågors behandling. Nu har deremot PresteSt. och Ii. o. Ad. vid det af Const.Utsk. afgifna förslag lill representationsförändring gjort, i form af gemensamma tankar, förslag till jemkningar. I anleda, deraf har Utsk. inkommit, genom sitt betänkande N:o 36, med ett förslag till denna samman jemkning. Deruti linnes infördl det förra förslaget och nya förslag, som tillkommit efter sarnmanjemkningen. Detta är, mine Hrr, hvad som ifrån Utsk. inkommit och som skall pröfvas af Ii. St., så framt icke RiksShn vilja sälta grundvalen på sidan och låta falla en grundlagsfråga, hvartill de icke enligt grundlagen aga rätt. Det finnes här intet annat medel, än alt yttra sig öfver hvilketdera alternativet, det förra eller det sednare förslaget, som R. St. godkänna, alt hvila till nästa riksdag.
Med upmärksamhet dera, alt sä beskaffade ämnen, hwilka emellan Fidei - Commisiarier, och medarfwingar kunna yppas, mäste enligt Rättegängs - Ordningen behandlas, hafwa Riksens Stander wäl ansett, att ofwan anförde omständigheter sällan stola sig yppa utan att nägon punct i Fidei-Commisi Författningen innebär motsägelse antingen mot nägot annat stadgande deruti eller mot desi och Lagstiftningens ändamäl, i hwilka fall, om tillämpningen stall blifwa möjlig och för wederbörande gagnelig, förordnandet bör sä förklaras, att motsägelsen häfwes, men som en sadan förklaring swärligen kan meddelas af Domaren, hälst, enligt berörde stiftelsers särskilda egenskap, ofödde personer, som icke kunna höras, anses redan äga werkliga rättigheter, hwara förklaringen kan werka, samt stiftaren sjelf desiutom dä frägan yppas gemenligen ej mera ar till, hafwa Ri sens Ständer med afseende ä den mera widsträckta magt Konungen äger, att urtaga och afgöra ansökningar att bryta Dom ater som wunnit laga kraft och återställa laga rid som försutten är, ansedt de ofwananförde eller andra dylika ämnen om Fidei-Commisiers rätta mening ock möjligt bästa tillämpning böra hos Eder Kongl. Majit i underdänighet anmälas, pä det Eder Kongl. Maj:t med Desi Högsta Domstol, i likhet med annan förklaring öfwer Allmänna Lagar och Försa Mingar, mä dermed efter sig företeende anstandigherer kunna förfara, och ä hwilket beslut Riksens Ständer altsä i underdänighet utbedja sig Eder Kongl. Majsts Nädiga sanction samt framhärda etc.
— Hvad åter angur den meningen, alt mindre lagöfverträdelser, hvilka, efter en sträng tolkning af 106 §:n, skulle gifva anledn. till anmälan inför Riksrätt, äfven borde förekomma Consl.Utsk. såsom anledn. lill en anmälan efter 107 §tn; så kan jag icke annat an yttra den opinion, jjag redan baft tillfälle att härstädes uttala, jieml. alt det måtte vara bevis på bristande nit, skicklighet och drift, om Consl.Utsk. finner det vara ådagalagdl, att i flera läll motivet för Statsrådets åtgärder ej varit landets val, då öfverträdelsen agde rum, och alt i alla fall det alltid måste anses för brist på skicklighet, att icke följa lag, då den kan följas, hvilket således skulle kunna gifva anledn. lill en anmälan efter 107 §;n. Jag tycker att den nya förändringen af 106 <$:ns ordalydelse, sådan som den af R, St. blifvit uppfattad, är fullt så tillämplig och användbar, som den behöfver vara. Jag kan ej finna annat, än att blifvande Consl.Utsk., efter hvad som förelupit vid denna riksdag, ej Jär finna anleda, att efter 106 §:n anmäla andra än ver k lingen stora lagöfverträdelser och deremot öfverlemna alla de mindre lill R. St., för att låta deni pröfva 0111 de anse Rihets väl kräfva, att dessa åtgärder föranleda en anmälan efter 107 §:n, och jag finner ingen omständighet nu vara för handen, som påkallar en sådan af grundlagen, sorn här blifvit föreslagen. Hr Cederschjöld har efter min tankeså fullständigt visat olämpligheten af att på R.
Det har blifvit sagdt, att 120 § i bancoreglem. skulle slå i strid med 112 §, enär i den förstnämnde stadgas, ”alt dä metalliska cassan ej öfverstiger J af sedelstocken, må denna sistnämnda i intet läll, genom någon af Bancostyrelsen beroende åtgärd, ökas”, hvaremot den 112 § ålägger Fullmäktige, ”att, då de så tjenligt finna, förstärka Bankens metalliska cassa, medelst inköp af silfver” &c., hvilken förpligtelse ännu mera ökas af åtskillige andra stadganden, der det heter, att Bancofullm. i tid böra söka att vidtaga sädane åtgärder, sora kunna leda till den metalliska cassans förstärkning. Man kunde dock, enligt min förmening, dä man velat lemna dessa förskotler, hafva gjort det på ett sätt, att icke den utelöpande sedelstocken hade derigenom blifvit förökad; men den metalliska cassan ändock förstärkt. Man kunde nemi. hafva indragit de medel, som varit anvisade lill lånerörelsen samt de Bankens räntemedel, som på annat håll varit anvisade, och nyttjat dem till dessa förskotler; man kunde hafva upptagit län af allmänheten, äfvensom man hade kunnat försälja de obligationer, som innehades af Bancofullm., m. e. o. begagnat andra utvägar, än man gjort. Jag får på dessa skäl pä det högsta tillstyrka, att hvad Utsk. föreslagit, måtte af R. o. Ad. blifva gilladt. Frih. Raab: Här gäller i sanning en ganska vigtig principfråga, den jag visserligen icke anser mig mäktig att nu utreda, men hvarå jag dock har velat fästa uppmärksamheten. Ilär gäller nemi. att å ena sidan biträda den mening, som anser en indragning i sedelstocken, såsom varande det enda möjliga räddningsmedlet lill silfvervärdels upprätthållande, eller ock att å andra sidan sluta sig till dem, som söka att i det yttersta, när penuingebristen är som störst, upprätthålla den utelöpande sedelstocken.
125 pparmacopé, pär Äongl. 9ftaj:t, efter bet ©unbpetöfodegium afgifnoit pttranbe i ämnet, förflarat ©ig icfe finna ffäl att ännu förorbna om någon åtgärb d ©meriged ftba för tillmägabringanbe af en fåban pparmacopé. Deremot, för att bereba en få nära öfmerendifämmeffe forn möjligt i grunberna för Oiifenad färjftlba ppartnacopéer, par $ongl. 9Jtaj:t, imber förutfättning af enqpanba beflut i danmart, melat tneb SBibfommanbe mäeft fråga jentmäl beröm, att i be tre norbijfa 9itfena ett gemenfamt fpftem för mebicinalrcigten måtte antagad, få ocp bå i ©merige becimal Då Äotigl. förorbitingen ben 5 9)laj 1763 röranbe amjnebefigt Olitet och befé 5lntalet eraminerabe barnntorpFot i J>eta rtfet 1860 till 1,323, af ^milfa fannoö i 0todl)olm 102 0$ i be öfriga ftäberna farnt på tanböbpgben 1,425. 0amma år blefmo mib unbermidnittgö SBlanb befia bafma i 0todl)olnt 27 od) t ©ötfjeborg 12 lärlingar, Arnilia gjort ftg färbeleé mai lanbo för funffap od) färbighet i ben egentliga barntnocffe Unber år 1839 oaccinerabeö i hela rifet 103,538 barn och unber ilningen. följanbe året 103,582.