Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I fråga om tidningssättning t. ex., är det obestridligt, att qvinnan är lika godt om icke bättre på sin plats än mannen. Hon har öfver hufvud taget en stark pligtkänsla, arbetar både fort och ordentligt samt är intresserad af livad hon har for händer. Åtskilliga förslagsställare hade uppträdt med diskus-sionsfrågor af allmän politisk och social natur (försvarsvä-sendet, kommunala rösträtten m. m. ), men de blefvo, riktigt nog, icke föremål för någon behandling, emedan de icke an-sågos tillhöra ett allmänt publicistmöte som sådant och emedan en samverkan i dylika ämnen endast kan tänkas mellan publicister, som ha samma politiska grundsatser och höra till samma sida. Mötets allvarliga förhandlingar fingo icke undanskjuta de fraterniserande kollationerna och de festliga samqvämen. För landsortspublicisterna hade man anordnat en treflig ut-flygt i hufvudstadens omgifningar samt en mycket lyckad fest å Hasselbacken. Afslutningsfesten firades å Blå porten, som numera hör till det Stockholm som gått. För dem af mötets deltagare, som icke ville binda sig vid mötets » officiella » program, erbjödo sig en mängd olikartade förströelser. Landtbruksmötet i Humlegården och Akademien för de fria konsternas exposition, » Pariserlif * å Djurgårdsteatern och » Storhertiginnan af Gerolstein » (Rohdeska truppen) å Huralegardsteatern, Hammers museum för arbetets historia, » ett af de största enskilda i verlden, närmare 6,000 n: r » samt Byströms villa med sina konsthistoriska samlingar, » en af de egendomligaste, dyrbaraste och skönast belägna i Norden ». I Manégen lockade Ch. Hinné med » representationer i den högre ridkonsten, hästdressyr och gymnastik af damer och herrar samt 75 hästar ». Berns ’ salong bjöd på soirée musicale af kammarmusikus Zeller med orkester, Blanchs kafé på en ny elegant inredd lokal med fullständig luftvex-ling och orkester af F. W. Ringvall. Last but not least vännen C.
Delta jemknings-stadgande torde rätteligen kunna anses såsom ett medium, då liär tillförene hela bränvins-skatten blifvit erlagd på förhand när anmälning skett senare än mantals-skrifningen. Husbehofs-brännaren skulle ej behöfva sätta någon borgen för den senare hälftens vederbörliga erläggande, men fabriks-brännaren skulle för densamma satta antaglig borgen. 18:0 Hvarje person, vare sig husbehofseller fabriksbrännare, skulle, vid anmälandet till ny bränvins-bränning, genom bevis styrka, att föregående årets bränvins-skatt blifvit erlagd, såvida anmälandet skall anses leda till någon brännings-rättighet. 19:0 Till undvikande af lagbrott, så väl med, som utan afsigt, anser jag, att till bränvins-förordningen bör vidfogas i stentryck, ritning och beskrifning på all slags här i landet nu kände och begagnade bränvinsb ränni ngs-red skaper. 20:0 All afvikelse ifrån föreskrifter i bränvins-förordningen förverkar redskapen, och medför det ytterligare ansvar, som blifvande Lagstadganden böra uttala. Landshöfdinge-Embetet är första forum för sådan angifvelse och redskapen träder genast ur verksamhet efter dess fällande utslag. Begäran att till fabriks-bränning få begagna nya inventioner, som icke uti Bränvins-förordningen äro upptagne, göres äfven hos Landshöfdinge-Embetet, som remitterar målet till Bränvins-Comitéen, hvars yttrande underställes Kongl. Majit. — Nya uptäckter, som egaren vill uteslutande för sin enskilda del använda, behandlas enligt Patent-förordningen i Handels-Collegium. 21:0 Taxerings-Comiléerne åligga, att årligen anmärka och anmäla hos Landshöfdinge-Embetet, huruvida dem är kändt, att inom deras områden något missförhållande emot Bränvins-förordningens anda synes vilja göra sig gällande till andra resultater, än samma Förordning åsyftar, för undvikande af missbruk och mannamon. 32:0
: \ t~rv5~cn togo vi " her Vhihus Iiy, och jag önskar, att du der sett .oss jngn frin gard till gard, fran handelsliotl till hniidcldiod efter n9got atban. Slotli en fingo \ .i spaning om att en korg hvetebröd kommit till en botlzfr n Mora. I spr9ngmarsch ilade vi dit och slogo oss likt glul&gt;an&lt;le iilfvac ned kring korgen, somliga sittande lkl disken, andra p5 en Iar. Ha~delsnia~incn satte fram vatten, och SS begynte ni9ltiden. Elnia at 7 (sliger sjii) ganska stora bröd. Men nu kommer det rör.mde i iifventyret. En annan handelsmans hnstrii hade sett rara swöft9g och kom ut, fragande om hon ej finge bjuda p9 kaffe, eftersom det föll sig s i riil, att hennes man dagen förut varit vid filwden och fht @ d d e incd sig helii. Sagdt och gjordt! Efter f3 minnier sutto vi vid den goda qrianans kaffel) ord, der den sköna drycken med smör och bröd inniundigades med en aptit, som om hvetelxödskorgen fran blora aldrig funnits till. Efter in9ltiden spelade \ .ärden p5 orgel och hans hiistrii sjöng en munter kRrleksrisa friån Viiigaker p i minst i 5 verser allt beledsngadt af orgeln. Htim vi vid HYcka bruk fingo skada det nya porfyrverket, huru vi rodde ined 119t öfver till Orsa och derifriii följande morgon till hlora, der kamrater rskades, samt hur vi ytterligare f3rclades med hgans hjelp öfver land och \ atten, tills vi hamnade i Falun, det f3r du förestilln dig. Jag har aldrig funnit nigot sirdeles vackert i Falun, men ungdomen, som lockas af allt nytt, fann det \ .ara ett stort nöje bara att sandra 1i9 starlens gator.
För några år sedan dömde Stockholms Rådstufvurätt för våld å matmoder en piga lill ansvar, enligt sednare momentet af nyss anförda §, men sälte straffet till Femton, i stället för Sexton, dagars fängelse vid vatten och bröd, af det anförda skäl, att ’ O O ^ ' * fjorton par ris, det andra straffet som lagen i nämnda § alternativt utsätter, förvandladt i vatten och bröd, efter den i 5 Kap. 1 § Straff-balken grundade beräkning af fyra daler silfvermynt för hvarje par ris, motsvarade, enligt tariffen i Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, femton, ej sexton dagars dylikt fängelsestraff. För detta domslut, som, då anmärkning deremot gjordes, af Rådstugurätten försvarades med ofvan anförda skäl, förordnade dåvarande Justitie-Ombudsmannen åtal emot 22 Rådstufvurättens i beslutet delaktige ledamöter och i utslag den 10 Juli 1855 förklarade Kongl. Svea Hofrätt, vid det förhållande, att, enligt de i ofvan åberopade 1841 års Kongl, Förordning lagda grunder, femton dagars fängelse vid vatten och bröd svarade mot fjorton par ris, något ansvar för anmärkta domslutet icke kunna Rådstufvurättens ledamöter ådömas. Åtalet fullföljdes till Kongl. Maj:t, som under den 5 Oktober 1858 meddelade nådigt utslag, innehållande att, ehuru, vid det förhållande, att stadgandet i 15 Kap. 2 § Missgernings-balken icke blifvit genom Förordningen den 10 Juni 1841 ändradt, den bestraffning af fängelse vid vatten och bröd, hvartill i fråga varande tjenstehjon för den henne till last förda brottslighet gjort sig skyldig, rätteligen bordt, jemlikt nämnda lagrum, till sexton dagar bestämmas, Kongl. Maj:t dock, med afseende å hvad Rådstufvurättens ledamöter andragit, icke fann skäl att göra ändring i det beslut, hvaruti Kongl. Hofrätten i målet slädnät.
ImfvudsuliliAen öfverensstummunde, förslug mutte Xiliets 8tunder meddeius, nemligen: 1:o. utt iinstltuiiuiiie vict sumtiiAe tili Luvuiieri indeidtu, Ileridnu oell ulsntnu iieFementen oell Lordset', nieci nnduntu» ut ^enltiunds Ilust. luAure-Lorjts' 1:a 8^vudron oell Lolius Xuns lieAemeiites södru liutuljon, mu ingä cien öfverensliommelse, utt Aemensumt oelt tili iiliu Ileio^jl tor Iivurje lrelt rnstliuii erslittu uliu 1'örinster oell sliudor, sorn u de livurt oell ett sudunt XeAemente elier Lor^s' tiilliörunde i>evuiin»s-, Ileliludnuds-, ^ersonellu utredniilASoell reintvAS-^erseeilur, ltvillius unsliutfninA oell underlndlunde, jemlilit Auilunde torluttninAur, linstlluiiurlle uilAAU, littnnu nncier liriA intrutlu trun oell meri cien tici, du XeAementet eiler Oor^sen, elier oelv nuAon elei derut', för fuittjenstAörinA ,ljlpi>rvter, tili dess numnde tjenstAörinA u^jtltör, elier cist uteommenderude oeti under liriAkt ej utAunAne rnun»liujtet till liemorten äterliommer; 2:o. utt, ined uilduntuA ut' iiostliullurne vid forntnumndu 8^vudroil ut' demtiunds IliistjuAure-dor^s, ej uilenust de rustunde tor uilu nummer vid ötriAU indeidtu ileridnu Luvulieri-keAementen nett (iorpser, titun oeli, i liundeise llän tiuvuiieri till Inlunteri pä viss tid 1'örvundiad indeidt trujl^ slinlle, elter inAun«et liii-st-rueunee-eontruets tiiiunduiöjlunde, tili ouvuiieri uteiAu, iinstltutlut-ne för de nummer, ltvillius munsliu^ före utinott ut' liriA tiliulvent^rs liomme utt u nvo usl^sutt:, ätuAU siA enuliundu ersuttninASsli^ldiAliet tor Iivurje indeidt leeridet (iuvulleri-iieAementes eiler Oor^s' lnistur, sudetninnill rinA oell lnistllesluA, sonr i törru ^nnliten, i utseende tivttnrens utredning, ur onlförmuid; 3c» L^onA/. tVäÄAa ?ro/)osr'rron, -V.'0 9. 3:o. att clen er8ättn>nn, Ii vi liven 8äluncla, ekter lien ena elier anclra ak köre8taenlle 2:ne ^iunlrter, Iruiille clralilia veclerliöranlle ru8tliällure, leire ina Ironlina i trana att ulAä köiaän 8aväl körlu8ten 8om clet lielo^ji, lrvilIret Irri^körvaltninAen Ull llen8amma8 AocltAöranlle kör8lrott8vi8 erla»t, li likvit lielioriZen 8t^rirt.
Medgifvandet att de enskilda bankerne skulle få hålla sin vexlingskassa hos Riksbanken, borde ock för sistnämnde bank Den 21 Mars. 495 bereda en fördel, genom att skaffa den en inkomst för vexlingens bestridande, då deremot, på sätt Fullmägtige föreslagit och reservanterne förordat, Riksbanken blott skulle nödgas åtaga sig ett besvär utan någon ersättning. Genom att öfvertaga vexlingen för de enskilda bankerna skulle dock Riksbanken någon gång kunna blifva nödsakad att inlösa en så stor massa enskilda banksedlar att en alllör stark tryckning på bankens egen vexlingskassa derigenom skulle kunna uppkomma. Men af denna påtryckning kan stor fara uppstå, och det är derföre man måste vara högst försigtig att icke utan de aldra största garantier låta Riksbanken börja inlåta sig i dylika transaktioner. Det är icke ofta man får tala i dylika frågor och någon vill lyssna dertill, derföre bör man yttra sin tanke fullt ut, då tillfälle dertill gifves. Den nu föreslagna åtgärden är visserligen i och för sig sjelf icke så lärlig, men då den genom sina följder i en framtid" kan medföra rubbning i myntvärdet, måste jag mig densamma på det kraftigaste motsätta. Jag yrkar bifall till Utskits förslag. Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad, lörmälte Hr Gr. o. Landtm., att derunder hade yrkats, dels att Utsk:ts Utlåt, måtte bifallas och dels att R. o. Ad., med afslag derå, skulle antaga det förslag, som af Frih. Nordenfalk i hans viri Utlåtit lögade reservation afgifvits och lydde sålunda: »På fullmägtige må ankomma att tillåta emottagande, vid liqvider och insättningar i R. St:rs Banks diskontkontor, utaf enskilda sedelutgifvande Svenska bankers sedlar, under sådana vilkor, som fullmäktige kunna för bankens betryggande mot förlust finna nödigt föreskrifva.» Härefter framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till Utsk:ts Utlåt., hvarvid svarades talrika och starka ja jemte åtskilla nej, och sedermera propos. på afslag derå samt antagande af Frih.
Majit i Nåder stadgade belopp eller tolf R:dr för björn, nio R:dr för varg och sex R:dr allt Banko för lodjur; och har beslutet härom vunnit Eder Kongl. Majrts Nådiga fastställelse. — 15 — Uli elen i Hernösands stad för Länet inrättade sparbank uppgår insättningarnes belopp till 3522 R:dr 3i sk. Banko. Af de inom Länet befintlige 5g särskilta socknar äro numera 22 försedde med sockne-magasiner, hvaremot i de öfrige så kallade sparlårs-inrfittningar dels redan blifvit vidtagne, dels komma att äga ram, sedan reglementen derföre, under den 7 Maj 183 f, vunnit Eder Kongl. Majlis Nådiga fastställelse. Sistnämd# magasinerings-anstalt, som i flere fall och i synnerhet derigenom anses förmonligare för orten, att, medelst densamma, el t större qvantum spanmål blir, i behofvets stund, att påräkna, än genom sockne-magasinerna, enligt nu gällande reglemente för desse, har vunnit allt mer och mer förtroende, och är fråga jemväl väckt, att, utom hemmans-ägare, som redan äro det, göra torpare och andre hvilka å landet besitta jord, delaktige i sparlårs-inrältningen. Å landet finnes icke någon privilegierad krog. § 5. Städer. Hernosands städj belägen på Hernön i granskapet af Ångerman-elfvens utlopp i Bottniska viken, har två goda hamnar invid staden, förenade genom deL emellan Ön och fästa landet löpande sund, som fordom kunnat med fartyg genomfaras. Handel och sjöfart, handtverkerier och strömmings-fiske, jemte ringa jordbruk, äro de närings-fång, hvarpå staden i synnerhet grundar sitt bestånd.
»Åh nej, kära, käraste mamma,» svarade Adrian, »tvärtom.» »Nå så säg det fort, om jag någonsin var dig kär,» bad Elfrida med sammanknäppta händer, »ty jag plågas nästan lika mycket, som när jag i denna stund för nitton år sedan, födde dig till verlden.» »Ack goda mamma,» suckade Adrian, du har aldrig framfödt mig, du.» »Är du vansinnig gosse!» ropade Elfrida, och såg på Adrian med en ny art af förtviflan. »Åh nej, åh nej, käraste, goda, jag är nog klok, men du, du min goda, bästa, du är icke, min moder!» »O! han yrar, är sjuk, är vansinnig,» jemrade sig Elfrida, och kastade sig i den nära stående soffan. »Ack mamma lilla, käraste mamma, sansa dig!» bad Adrian, »jag är icke sjuk, jag är icke vansinnig, jag yrar icke, låt mig blott få berätta och hör på mig, så skall mamma snart få veta hvad som händt.» »Jag hör,» svarade Elfrida med till ytterlighet spänd uppmärksamhet. »Jag hör,» sade hon, men ack! hur gerna hade icke hon en kort stund derefter sagt »jag dör,» ty när Adrian talat ut, så fanns i verlden icke en önskan för Elfrida, mer än döden, den kalla döden, ty den var dock icke hälften så grym, som det jernhårda, barbariska ödet. Döden klippte blott utaf kärleksbandet för en kort tid, den slet icke borrt det, brännde upp det, trampade det under fötterne, förintade det, visade icke hånskrattande att det aldrig funnits, att det blott varit en synvilla, en hägring, en dröm från hvilken man vaknat, en af lifvets största, skönaste illusioner, som för evigt flytt, och för hvilka man velat gifva hela sitt usla lif om den kunde blifvit till verklighet igen, ja, om villan blott än en gång kunnat dåra. Elfrida hörde, ty man både ser och hör och känner, sedan hjertat ligger dödt och kallt i bröstet. Elfrida hörde och Adrian förtäljde:
De hade nemi. vid frågans granskning funnit, alt den äldre domstolsinrätlnifigen i Sverige endast hade 3:ne instanser, hvilket antal äfven 1734 års lag syntes hafva åsyftat att bibehålla, enär den såsom allmänna rätter och domstolar blott benämnde Häradsoch Lagmansrält på landet, samt Kämnersrätt och Rådstufvurätt i staden och öfver dessa Hofrätt, som vore Konungens högsta nämnd, emot hvars dom ingen ägde att vädja; att den revision, som blifvit inrättad, till följd af tillåtelsen att anhålla om Konungens pröfning af Hofrättens domar, och, tid efter annan, på olika sätt organiserats, väl efter hand iklädt sig egenskapen af en allmän domstol och i sjelfva verket vore att anse såsom en fjerde instans, redan innan den i nu gällande grundlag erkändes och stadgades såsom sådan, under namn af Konungens Högste Domstol: men den tillökning i instansernes antal, hvilken sålunda tillkommit, har, enligt båda de förflutna riksdagarnas Ständers intyg, långt ifrån att gagna de rättsökande, fastmer endast åstadkommit långsamhet i lagskipningens gång, utan att öka dess säkerhet. Frågan vore derföre blott, huru en instans lämpligast må kunna åter borttagas, och skyndsamhet vid lagskipningen befordras, utan säkerhetens förnärmande, och allmänna meningen hade häruti uttalat sig iden nästan enhälliga önskan, att Lagm:soch Kämnersrätterna måtte afskaffas, såsom begge öfverflödiga, och derjemte, isynnerhet de förra, hinderliga för lagskipningen. R.
Nu har Const.Utsk. framställt blott 3:ne förslag till underd. skrifvelser, hvarföre kunde det icke lika gerna hafva föreslagit 30 sådana? Om man summerar ihop alla anmärknme i Ilr Billströms med Heres reservationer, så torde man komma ett godt stycke på vägen till detta antal. Vid 1841 års riksdag såg man 72 anmärkmr efter 107 § gjorda emot Konungens rådgifvare. Utsk. hade då lika gerna kunnat föreslå 72 underd. skrifvelse!'. Delta visar lill hvilka ytterligheter man kan komma, när man går utom de gränsor, hvilka en nödig försigtighet fordrar och som äfven af grundlagen äro föreskrifna. Om sådana skrifvelser finge ega rum, hvad innebure de annat, än underd. tillrättavisningar åt Konungen och Hans rådgifvare; men, säger man, skola då aldrig dylika framställningar kunna göras? Jo, jag tror alt de kunna det på grund af enskilda motioners behandling i Allm. Besv. o. Ekon.Utsk. De blifva då endast önskningar eller besvär, hvilka Svenske män alltid haft rätt alt till thronell framföra. Annat är om en sak framkommer i form af underd. önskan genom Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk. och annat om hon framlägges i form äf anmärkn. ifrån Const.Utsk. Det sednare är hvad jag velat undanrödja, icke att hindra tjenliga framställningar på behörigt sätt hos K. Men det förhåller sig med denna fråga såsom man vanligen säger: det är intet ondt, som icke har något godt med sig. Hvad’ godt har då detta tilltag ifrån Const.Utsk. medfört? Jo, följande: Jag har vid åtskilliga tillfällen sökt visa obehörigheten af den makt StatsUtsk. sökt tillvälla sig att, på grund af Riksd.Ordn:s 37 § 2 mom. göra motioner. Då har Ståndet i allmänhet tyckt att grundlagsöfverträdelsen icke varit så farlig; man kunde väl låta saken hafva sin gång och icke bry sig derom emedan sådant skett förr.
De skäl, hvilka för en sådan öfverflyttning af Cassaförvaltningen och den dermed förenade betydliga Utlåning3-försorg blifvit anförde, aro hufvudsakligen hemtade från Herr af Sillens, L. G., vid Utskottens Betänkande N:o 7 r fogade reservation, hvaruti yttras, att enhet och enkelhet i Uppbördsoch Redogörelse-verket samt nödig besparing skulle vinnas, då man, så vidt möjligt är, till ett ställe sammanförer Stats-Inkomsterne, ehuru de för serskilda ändamål är© anviste, och låter dem sedan åter utgå till de administrerande Verken, hvadan ock Herr af Sillen föreslagit, att Militise-Boställs-Cassans nuvarande Capitalfond måtte till Riksgälds-Contoiret öfverlemnas, samt ej mindre den årliga räntan från samma fond, än de från orterna ingående så kallade reservmedels-räntor och Säterifrihetsmedel, deremot till Kongl. Stati-Ciontoiret leverera*. Bil. till Stmlss. Ost.-Utsh. Uti. N:o 117, 27 Utskotten hafva tagit dessa anföranden under noggrann pröfning; och ehuru flera skäl blifvit framställde för bibehållande i oförändradt skick af Militbe-Boställs-Cassans hittills varande < förvaltning genom Kongl. Krigs-Collegii försorg, hafva Utskotten likväl icke ansett dessa skäl vara sä vigtige, att de borde kunna hindra den detta Collegiurn förestående reglering till per sonal och omfattning; hvadan Utskotten ock vördsamt skolat tillstyrka, att Militiae - Boställs - Cassan må kunna förflyttas till Riksgälds - Contoiret, om Kongl. Maj:t skulle så för godt lin na vid en möjligen inträffande förändrad organisation af Kongl. KrigsCollegium; Och böra, för en sådan händelse, Fullmägtige i Riksgälds-Contoiret bemyndigas att oftanämnde Cassa emottaga och framgent förvalta. Några Ledamöters serskilda mening varder härjemte öfverlemnad. Stockholm den ig
VIII. B. 45. Å. 174. XIV. U. 41. XV. A. 233. XVI. B. .38. A. i59. XVII. E. i 34. B, 164. A. 4o5. — N:o 129. i anledning af väckt motion, om anslag för underhållet af en väganjäggning till Norrige. VIII. B. 45. A. 178. —- N:o t3o. i anledning af väckt fråga, om praemier af allmänna medel för uppförande af Gråstensbyggnader å Landet. VIII. B. 45. A. 178. — N:o t3t. i anledning af vackt motion, om Statsanslag till en stängsel omkring de vid Gamla Upsala kyrka varande Fyra Ättehögar, VIII. B. 45. Å. 178. IX. U. 348. A. 357, *— N:o j32. innehållande anmärknings-anledning emot Föredraganden för KrigsÄrendena. VIII. R. i43. — N:o i33, i anledning af återremiss på N:o 38. VIII. B. 297. A. 33o, — N:o i34- i anledning af återremiss på N:o 42. VIII. B, 297. A, 331, E. 344. IX. 27 r. .— N:o 135. i anledning af återremiss på N:o 46. VIII. B, 297. A. 33o, —■ N:o 136. i anledning af återremiss på N:o 47* VIII. B, 397. A. 33o. ( '97 / SlatsUIskottets Memorialer, Betänknnden och Utlåtanden: N:o 137. i anledning af återremiss på N:o 55. VIII. B. 297. A. 33o. — N:o i38. i anledning af återremiss på N:o 58. VIII.
Våra radikala svärmare, som noga böra skiljas frän de förra, erkänna väl ej öppet Den 17 December. 237 att monarkiens fall star elem i kikaren, ty man framstår ej med satser som efter våra lagar möjligen kosta lifvet eller friheten; men deras sakförare, Tidningsbladen, hafva dock öppet framhållit, under hycklande för vårt konungahus, alt republikens tid inom några årtionden äfven hos oss borde vara inne. De hafva jublat vid tidningen om thronens fall och republikens införande i Frankrike; cle hafva tagit parti af nästan alla upresningar i andra länder mot den lagliga makten. Vi hafva sett dem som i skrift ville skydda denna makt, ela radikalismens hydra mot densamma för två år sedan reste sina hufvuden, ■— benämnas ”de ramlande monarkiernas skötebarn, ”Adelsväldets, penninge-aristokratiens och jesuitismens koryphéer, ”sorn kring all verldens landamären utsända sina frenetiska förban”nelser mot tidsandans republikanska segertåg” *). Samma blad hafva nu med värma, i snart sagt dagliga allehanda-arliklar, arbetat för delta förslag. Jag hemställer lill en livar hvad värde sådana förespråkares ord kan tillmätas. Väcka de ej misstroende, förtroende ingifva de ej. Begreppet af en ärftlig thron står efter min upfattning aldrig tillsamman med del af en allmän valrätt. Man har länge lemnat obestridt alt konungamakten, som måste hvila på ärftlighetens grundsats, behöfde till sitt stöd erkännandet äfven af andra ärftliga politiska rättigheter och skyldigheter i samhället, samt tillika trygga sig vid det föreningsband som samhälls-organismen lemnar just i sina korporationer af yrken och sina naturliga klasser. Beviset för denna sats hörer till statsläran och ligger utom gränsen af detta mitt vördsamma anförande. Vi se den äfven antagas, der man minst väntade det. Hos en af våra nyaste politiska författare, hvars åsigter synas ledda af den mäst demokratisk-liberala anda, läsas följande ord: ”Man har svårt att göra sig ett begrepp om monarki ”utan Adel och monarkien kan utan Adel knappast bestå” **). Uttrycket är märkligt, såsom en oskyldig bekännelse ifrån detta håll.
Af Johannes Andersson från Elfsborgs län, om rättighet för rättsökande och parter, att till domstol eller annat embetsverk omedelbart insända skrifter, m. m. Då man vet, hvilka omkostnader och besvär rättsökande parter i landsorterna och i synnerhet allmogen få vidkännas, för att fullfölja mål i Hotoch Öfverrätter jemte andra embetsverk, så torde det icke vara ur vägen att påyrka, att, då parter skriftligen kära och svara i nämnde instanser, det borde tillåtas dem vara berättigade att sända saken eller målet direkte till sjelfva rätten eller embetsverket, så att man kunde slippa att blottställas för både osäkra och obilliga kommissionärer, hvaraf många parter blifvit både uppskörtade och bedragne; eller ock att kommissioriärers arfvode i sådana fall, med tillämpning af rättvisa och billighet, stadgades genom en taxa, som borde lånda till efterlefnad, såväl vid Hofoch Öfverrätter som vid andra embetsverk. Emellertid vill jag härmed vördsamt föreslå, antingen, alt en sak eller ett mål måtte få direkte insändas till omförmälda rätter eller embetsverk, för att derstädes emottagas af en utaf rätten eller embetsverket tillsatt person, vare sig aktuarie eller registrator, hvilken borde få sig ålagdt att, omot vanlig lösen, lemna diariibevis till sakegare, som sådant äska; eller ock, att Rikets Ständer vålle besluta, att en på billighet och rättvisa grundad taxa utarbetades, hvarefter vederbörande sakegare och kommissionärer hade sig att rätta, i afseende på arfvode för anförtrodda och utförda uppdrag. Om remiss häraf till behörigt Utskott anhålles. Stockholm den 11 November 1865. Joh. Andersson, från Elfsborgs län. Motioner i Bonde-Ståndet 1865. Af Johannes Andersson från Elfsborgs län, om rättighet för en hvar att upprätta uträkning öfver s. k. augmentsränta.