Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
När denna inbetalning skett, då är affären upgjord; sedermera kan Riksg:sKont. möjligen erhålla en försträckning af Banken i kontanta penningar, men då blir det en alldeles ny affär, som icke har med den förra att skaffa. Skulle åter affären upgöras så, att Riksg:sKont. icke betalade den skuld det har till Banken, utan utfärdade en kreditiv-förbindelse på detta belopp, gällande i tvenne månaders tid, så vore det ungefärligen detsamma som att A är skyldig B 10,000 Edr, att betala om en viss tid, och A kommer till B och säger: nog har jag 10,000 Rdr i säkra papper och vill Ni, så skall jag lemna eder dera, men jag såge helst att Ni tog min skuldsedel på denna summa. Då vore ju denna skuldsättning en fortsättning af den förra, men icke någon ny affär. Jag anser således, att Eiksg:sKont. bör, i öfverensstämmelse med BankoUtskrs förslag, med sina tillgångar kontant utbetala sin kreditivskuld till Banken, hvaremot den sedermera kan under de tvenne månaderna tilläfventyrs lemna kontoret försträckning, som icke har med kreditivskulden alls att skaffa. Då är hvar sak för sig upgjord och derjemte Banken skiljd från Riksg:sKont. , som den alltid bör vara i dylika frågor. Jag yrkar derföre, att, med afslag å PresteSt:s inbjudning, B. o. Ad. måtte bifalla Utsk:s förslag, derå jag vördsammast anhåller att Hr Gr. o. Landtm, benäget täcktes framställa propos. Uppå härefter framställd propos. beslöt R. o. Ad., att, med bifall till BankoUtsk:s Utlåt., afslå PresteSt:s i ämnet gjorda inbjudning. Föredrogs ånyo och lades till handlingarna BankoUtsk:s d. 8 och 16 dennes på bordet lagda Utlåt. N:o 34, i anledn. af erhållen återremiss af Mern. Föredrogos ånyo och biföllos BankoUtsk:s nedannämnde d. 8 och 16 dennes på bordet lagda Mern.:
Vi hafva redan, ehuru endast i några få fabrikater och handtverks-arbeten, i verklig förtjenst upphunnit de bästa utländska af dessa slag, och vi äga åtskillige näringsalster, som ådagalägga, att deras producenter äfven sträfva till samma mål; men huru skulle dessa för våra ögon liggande resultater kunnat uppkomma , om våra inhemska Näringsidkare icke materielt erfarit den högre skicklighet, till hvilken deras 370 Den 3o December e. m. utländska fosterbröder långt förut hunnit; och huru skulle denna erfarenhet kunnat vinna den allmänna inflytelsen på opinionen hos afnämare och tillverkare, som fordrats, för att väcka de förres hilliga anspråk på något bättre, än det inhemska, och de sednares ärelystnad och interesse att fylla dessa anspråk, om icke ett liberalare införsel-system heredt utvägen förden utländska skicklighetens alster i konster och slöjder, att äfven i Sverige blifva synlige. En successif gång från ett qväfvande Prohibitivsystem lill ett ordningsfullt liberalt, så i handel som i näringsgrenar, synes mig derföre vara det rätta retmedlet, till väckande af täflan om vinst, genom täflan i skicklighet; och när man, sorn den värde Motionären ganska träffande säger, börjat sin civiliserade samhällsålder med det förstnämda Systemet, är, efter min tanka, denna moderata väg till målet, hälsosammare, än en hastig, revolution-lik, öfvergång från ett förhållande till ett annat. Öfvertygelse!! hinner då åtfölja handlingen, håde som motif och som gillande, och man befarar icke då, att, i likhet med hvad som vanligen efter brådstörtande hvälfningar inträffar, finna luckor i Systemet att fylla, och reactiva begär att tillfredsställa. Uti Motionärens önskan, att alfvarlig uppmärksamhet må fästas på nödvändigheten - Den 3o December e. m. 371 ten att bereda tillgång på Theoretico-prak-* tiska läroanstalter för högre och lägre Näringsidkare, instämmer jag helt och hållit, såsom utgörande ett ytterligare medel till förädling i konster och slöjder.
Utffottets, i anled. ning af Kongl. Masts Nödiga Proposition till Riksens Ständer, cmgäende anstallter till Jern. werkö, rörelsens understöd, den 7 i denna mänåd asgisne wördsamma Attrande. Uti anmärkningarne yttras den öfwertygelse, att stadgandet om belänings tiden för Jerncffecler, ej kan höra till Bankens Grundförfattningar; och yrkas - ll följe deraf, samt af an. förde flere wigtiga skäl, ett uttryckligt stadgande, till oafbruten belänings.rättighet i Banken, alla tider pä äret, ä berörde cffecter, jemte lika bestämd flere ärs frikallelse för Lärlingarne ifrän förbindelsen att länen återbetala. Efter Banco.Werkets är 1776, till eg'N> skap af en rättskaffens Banco.inrättning, äter« ställde primitiva skick, har det warit, och för. blifwer framgent, Bankens första och förnäm, sta äliggande, att widmagtbälla ett oföränderligt wärde emot Specie Riksdaler, ä dest säsom ett Rikets mynt cirkulerande Sedlar: Stadganden, som för möjlig fortgäng af ett sädant 0. afbrutet bemödande, befunnits nödwändige, an. ser Banco-Utskottet, med skäl böra räknas för Grundförfattningar i Banco förwaltningen. Af dylik beskaffenhet är stadgandet om be. läningens upphörande pä e^portable essectcr en wist tid af äret.
Om detta Memorials meddelande åt de Öfrige Respective Stånden , och remitterande till StatsUtskottet, anhålles vördsamhgen. Herr von Hartmansdorff Af föregående Riksdagars handlingar haf jag tyckt mig finna, att Utskottens Betänkanden, i anseende till formen mera likna alband* lingar öfver ämnet, än de tydligen uttryckta förslag till beslutet deröfver, så snart det icke är fråga om anslåendet eller besparingen af någon viss summa, om uteslutande eller förändrad redaction af något vis6t lagrumFöljderna deraf äro, att den afhörande Riksdagsmannen ej utan desto starkare minne kan vara viss på hvad han bifaller eller afslår, då pro* position till det ena eller andra afTalemannen görns, att ExpeditionsUtskottet ej heller genast kan inse hvad som är meningen, att en inskränktare eller vidsträcktare tydning der* af möjligen skulle kunna göras, om ej Utskottet på granskningen af de ölriga Utskottens Betänkanden använder en tid, som eljest skulle kunna besparas eller bättre begagnas. Till afhjelpande af dess olägenheter, vågar jag vördsamast föreslå: Den 3 Februarii, 85 Att Högloflig Ridderskapet och Adeln måtte anmoda samtlige Utskotten, att alltid i slutet af deras Betänkanden, synnerligen då de äro af vid träcktare omfattning, göra en kort framställning af deras förslag, hvilken må tjena Stånden till öfversigt af det hela, och till bestämd rättelse vid beslutets fattande; samt att detta sammandrag för att genast falla i ögonen på den läsande, måtte urskilj i från den öfriga texten, antingen genom en bredare mariginal eller anföringstecken i brädden. Om detta förslags meddelande åt de öfriga Stånden anhåller jag ödmjukeligen. Bilagor lill PleniProtocollet för d 3 Febmarii, förmiddagen. No i. Friherre Åkerhjelm, Gujlaf Fredric:
Ar det endast för de 2 procenten, som deremot skola betalas, eller sker insättningen för assignationerne sädinge de gä, eller hvad har den reglementariska tanken i delta afseende varit? Om en viss summa vid denna riksdag varder bestämd till creditiv för den nya sorlens privatbanker, så bIifver då den andra frågan: huru denna summa skall utminuteras? Den kan icke blifva större, än att den uteslutande kommer att gifvas åt de banker, som redan linnas. Ett särskildt departement i Banken mäste af R. St. bekostas för att hålla conlrollerne med alla de särskilde bankerne, och denna kostnad skulle väl också bestridas af de der 2 procenten, som Riksbanken skut - le vinna? Men jag frågar: hvilka controller finnas väl uti PresleSt:s beslut, eller hvilka controller har väl Frih. Raab uppställt öfver beloppet af de utaf privatbankerne utfärdade depositionsbevis? Några sådane finnas alldeles icke. Det är likväl en ny sorls sedlar, 2 eller 3 procentssedlar, som skulle komma att löpa i rörelsen och som icke borde sakna nödige controller. Nuvarande privatbanker få icke utgifva sådane der 3 procentssedlar, och likväl har faran i delta afseende, hvad dem beträffar, icke varit så stor, enär de, i anseende dertill att en cassahållning af riksmynt för dem skulle varit alltför lung, hade måst utgifva sina egne sedlar. Nu behöfves icke några sådane omvägar, om privatbankerne få rättighet att utgifva assignationer ända ned lill 10 r:drs valeur, hvilka genast äro ett slags riksmynt. Men då nu icke några controller finnas på desse privatban kernes sedlar, huru skall man kunna hindra privatbankerne att utfärda depositionsbevis till ett vida större belopp, än som är beräknadt, ja, lill ett så stort belopp, som i rörelsen kan gå? Det är visserligen sant, att detta kostar 2:nc proc.; men då bankerne sjelfva få 5 procent, så uppkommer deraf ju alltid en behållning af 3 proc.
Till följd häraf har detta mål blifvit hos Kongl. Hofrätten anhängigt, hvarvid, uti afgifvet memorial, advokatfiskals-embetet, som ansett åtalet, så vidt det afsåge den felakliga föreskriften i Konungens befallningshafvandes ut - 35 slag, redan vara till fullo utredt, äskat, att landssekreteraren, med afseende u den del af åtalet, som rörde honom enskildt, måtte, innan slutligt påstående afgafs, uppgifva och styrka, för hvilka i omförmälda mål delägande parters räkning exemplar af utslaget utskrifvits, samt å hvilka tider dessa utskrifna exemplar af parterna eller deras kommissionärer blifvit uttagna. Uti häröfver afgifyen förklaring har landssekreteraren, under fortsatt yrkande, att åtalet i dess helhet gälde honom ensam, men ej landskamererare!!, väsendtligen anfört: alt landssekreteraren öfverlemnade till Kongl. Hofrättens bedömande, huruvida lian oräLl förfarit, som icke, i enlighet med Kammarkollegii kungörelse den 1 Februari 1808, låtit utskrifva särskilda exemplar af ifrågavarande utslag: att han icke kunde erkänna skyldighet hvarken för sig, att utan lösen utfärda alla dessa utslag, eller för kronobetjeningen, att utan ersättning deraf besörja afskriften att då flertalet af socknarne inom
Att det ej vore möjligt eller i något fall annat än skadligt för en Låntagare, att annoncera det, ■Bihang till Riks. St, Prat, 1&33. 6.U Sami, tt Hl4 BancvVttftotieti Betänhandtn. han fått äfslag på en Discont ansökning. Meri om 2fyen dessa olägenheter kunde förutsättas, nemligen att en lånsökande, af förtrytelse eller Ovilja, införde skälen till afslag i en Tidning *amt klandrade åtgärden , så vet jag icke hurti Directionen häraf kunde vara blottstäld. Alla Domstolar och hvarje offentlig person kart på samina sätt vara utstäld för klander; men La» gen och den klandrandes eget äfventyr motverka missbruk häraf: att annonce i en Tidning , som tilläfventyrs hade för afsigt att skada en annans Credit, då den innehölle ett Discontafslag , hvarken interesserade allmänheten eller kunde rubba den misshandlades välfärd, tyckes Vara klart; men skulle den individuella Crediten samt menniskors namn och rykten med dylik sorgfällighet vårdas i detta afseende; så kunde man falla på den tankan , att Lagsökningar och utmätningar med flere executiva åtgärder, som äro offentliga, borde hållas hemliga , för att ej störa GäldenärenS Credit. De hufvudsaktiga hindrCn för beviljande af Diskontlån och svar till dem som fått afslag, i fall de begära det, har jag förestält lmig vara följande: i:ö Hvarken Låntagare eller Cautiönister &ro kände, och vederhäftighets-bevis kan ej ensamt Uppfylla den säkerhet sorn fordras. 2:0 Låntagaren har ej med den noggrannhet uppfyllt sina förbindelser hos Direktionen, att Lån nu kan honom meddelas. 3:0 Då hvarken Låntagare eiler Caution!'; ISanco-Utsiottett Bettini anden* n| (efter vederhäftighets-beviset ega fastighet teller förmögenhet, Iean ej så betydligt Låt» Botn blifvit sökt (teller hagot lån) beviljas. 4:0 Lånsökanden Och Cautionister äro förUt högt tecknade och ej nog kände för att f* Vidare Lån. 5.0
Här har talats om att fråga vore att tillåta fångbevakningen att nedskjuta tångarne. Hvem har yrkat något sådant? I det Kongl. Förslaget medgifves endast »det våld, som nöden kräfver», för att förhindra en rymning. Hr Olivecrona har sagt, att man skulle genom det våld, som användes för att förhindra rymning, liksom straffa en förseelse. Det är ett lika stort misstag, som att påstå det en förseelse bestraffas, när individen använder sin rätt till nödvärn. Man säger, att denna § oriktigt influtit under rubriken nödvärn. Såsom jag förut nämnt, skulle man kunna säga, att denna § talar om samhällets nödvärn; men jag vill endast erinra om, att en rubrik ofta icke kan, utan alltför stor vidlyftighet, upgifva alla de särskilda ämnen, som ingå under densamma, och vid sådant förhållande måste inskränkas till angifvande af hufvudsaken. Om rubriken nödvärn skulle anses för inskränkt, så är deremot den af Hr Olivecrona föreslagna rubrik alldeles för vidsträckt. För öfrigt får jag erinra derom, att det ofta kan vara minst lika angeläget, att med våld förhindra rymning af en ransakningsfånge, som en straffånge, — en för mord eller rån eller annat dylikt groft brott tilltalad, — som en för någon mindre förseelse till kortare tids fängelse eller straffarbete dömd person. Lagberedningen har i sitt förslag till fängelselag funnit ett motsvarande stadgande om rättigheten att med våld förhindra fångars rymning ur straffinrättning tillräckligt motiveradt med de orden, att den »ansett det vara oundvikligt, att medgifva bruk af våld till förhindrande af rymning, då sådan ej kan på annat sätt förekommas.» Precist detsamma, som kan åberopas i afseende på straffången, gäller äfven i afseende på ransakningsfången. Dessutom torde vara uppenbart, att denna § alldeles icke utesluter, utau Den 24 Mere e. m. tvertom framkallar föreskrifter af vederbörande myndigheter, nar och under hvilka omständigheter vapen få användas af fångbevakningen.
Efter sex veckor rymde hon tillbaka till Upsala och spred ut, att Grane hållit henne i Stockholm och tänkt i framtiden gifta sig med henne. En afton i Maj kom Grane långsamt drifvande nedför åpromenaden. Det var månsken, och genom de nyutspruckna träden, som stå i en lång allé längs utmed ån, föll månens gulhvita dager och bildade fantastiska figurer på de släta sandgångarna och långt bort på de klippta gräsplanerna. På Flustret spelades ouvertyren till »Den Stumma». Orkestern var skral. Pianot lät skramligt, och klarinetten skar i öronen med sin gälla ton och lät, som om den haft på sitt parti ett solo med ackompagnemang. Åns vatten låg i en mörkare skugga, blott på en enda fläck midt i strömfåran syntes en smal strimma af gungande ljus. Grane var ute för att träffa någon kamrat, hade gått och drifvit från kafé till kafé, men misslyckats i att träffa någon och gick nu ensam nedåt promenaden. Han mötte alt färre människor, ju längre bort han kom. Endast med långa mellanrum kunde han upptäcka en ensam vandrare. Först var han förargad öfver att få tillbringa aftonen ensam. Just denna kväll var han så särskildt upplagd för att ha roligt, för att få ställa till något riktigt originelt. Men småningom vek denna känsla för en annan. Det var så länge sedan han var ensam med sig själf. Aftonens milda svalka omgaf honom, och han hämtade andan djupt af välbehag. Och han började tänka öfver sig själf. Hvad gjorde han egentligen? Hvad tänkte han på? Det var dock en tid, när dagarna ej gingo så spårlöst förbi som nu. Det föreföll honom, som om han hölle på att förlora intresset för sig själf. Han ryckte till och påskyndade sina steg. Där promenaden slutade, fortsatte ån mellan kala åkerland och förlorade sig i mörkret långt bort mellan de öde stränderna. Länge stod han och stirrade på detta. Länge, länge. Det kom en varm, vek stämning öfver honom, och tårarna trängde sig fram i hans ögon. Det var så mörkt där borta. Och i detsamma kröp månen in under ett moln. En ilning som af köld gick genom hela hans kropp. Sådant var hans lif. Ja, sådant var hans lif. Först gick det en kort stund i ljus mellan gröna stränder.
Då således alltid någon större del af deni icke torde motsvara förhoppningarna, bör denna slags undervisning aldrig betraktas såsom institutets hufvudföremål, för att undvika faran af missnöje nied detsamma, som eljest allt för lätt i framtiden kan uppstå, ofta kanske till stor del vållad af husbönder eller förmän sjelfva, af hvilka alltid en rättare är beroende, och som tilläfventyrs kunde hafva allt för stora fordringar af en från institutet utgången larling. Meri af huru långt större vigt för landet, dels genom den säkrare framgång, som deraf med bestämdhet är att förvänta, dels genom den vidsträcktare genomgripande verkningskrets, som derigenom står öppen, är det icke, att vid institutet uppfostra bildade inspectorer och förvaltare för större egendomar, dem man hittills i Sverige saknat, och att der lenina tillfälle för söner af större possessionater, eller den bildade classen i allmänhet, att förvärfva såväl en praktisk sorn vetenskaplig kännedom om landtbruksyrket,— den allravigtigaste, friaste och skönaste bland alla näringar, hvilken hittills bos oss blifvit allt för mycket förbisedd af mängden bland dem, hvilka försynen gifvit vid handen, den stund de föddes till arftagare af större egendomar, de skönaste tillfällen att föröka egen förmögenhet, medan de bidraga till talrika niedmenniskors lycka och välfärd, till hela deras fäderneslands framsteg och trefnad, en lycka, hvilken de sällan veta att värdera, ofta aldrig tänka på, förrän deras verksammaste lefnadsperiod redan är tilländalupen. — Visserligen har Sveriges landtcultur under sednare åren stigit och fortfar att stiga; men huru hastigt gå icke för närvarande Englands, Skottlands, norra Tysklands och Frankrikes framsteg, ja, så hastigt, att man synes med möda kunna följa dem, hvilket hvar och en måste erkänna, som hvart 5:te år varit i tillfälle att med uppmärksamhet beresa någon del af dessa länder. Hvilka institutioner hafva icke der bildats till befrämjande af landtbruket och deraf beroende näringar?
Aett par Secler warit l prcpietairens ägo, och med afseende pä de sörmäner den sömma ätsöljdt, b»fwit högre betald än annan Jord, genom Förlämiigarnee älerlagande och Grufwe driftens upphörande , redm förlorat mera än ^ af sitt wärde; hälst en Tomt som, äbvggnaden oberäknad, wanttgen gäll i köp för ivo Nidr Banco, ärligen haft ctt päräkna mi-st 25 R:dr samma mynt t utbyte eller rewenue af Grufman, hwilket dä komme att upphöra, fä lära Riksens HögloftStänder täckas inse, att ehwad Grufwe driften mä kunna pä Bergslagets enskildta bekostnad ortsättoS eller mätte nedläggas, det i bagar händelser icke är med rättwtsa, och an mindre med billighet enligt, att Jorden bemstoS med andra onera än den förut dragit, utan att fastmera anledning more att päränka, huru de personer, som t förlitande pä lagligen ingängne ofhandlmgars hälgd, nedlagt deras förmögenhet u!i samma Jord, kunde hällas skadeslöst för den förlust de utan allt egit Den ro Ianuarii. 515 sörwällande, endast för Statens fördels skull fä gmom Fötläningars intagning widkännas Om Högloft.
De till detta mål hörande handlingar skola tillhandahållas det Rikets Ständers Utskott, till hvars handläggning frågan varder öfverlemnad; Och Kongl. tylaj:t förblifver Rikets Ständer med all Kongl. Nåd och Ynnest städse välbevågen. Ar och dag som ofvan. CARL. C. J. Thyselius. Bih. till B. St. Proposition JW 24. Utdrag af Protokollet öfver Ecklesiaslik-Arenden, hållet inför H. M. Konungen i Stats-Rådet å Stockholms Slott den 24 Oktober 4862. Närvarande: Hans Excellens Herr Justitie-Statsministern, Friherre De Geer, Hans Excellens Herr Statsministern för Utrikesärendena, Grefve Manderström, Statsråden: Herr Friherre Gripenstedt, Grefve v. Platen, Lagerstråle, Malmsten, Thyselius, Bredberg, Thulstrup och Reuterskiöld. Derefter uppläste Departements-chefen, Statsrådet Thyselius, till justering af honom, i öfverensstämmelse med af Kongl. Maj:t förut fattade nådiga beslut, uppsatta förslag till följande nådiga Propositioner till Rikets Ständer, nemligen: l:o) angående försäljning till enskild person af en komministersbostället Hof Dalbogård i Kronobergs län tillhörig del i den sä kallade Spetsamossen; och 2:o) —■ —# — H. M. Konungen täcktes, uppå Stats-Rådets underdåniga tillstyrkande, berörda förslag i nåder gilla, samt befallde, att, i enlighet dermed, nådig Proposition, af den lydelse bilagan litt. C. till detta Protokoll upptager, skulle till Rikets Ständer expedieras. Ex protocollo C. A. Th. Ädelgren. Kongl. Maj:ts Nåd. Ank. till Exp.-Utsk. ilen 10 Nov. 1862 kl. 10 f. m. Kongl. Majits Nådiga Proposition till Rikets Ständer angående utbyte af Komministers-bostället Svensbohl i Rudskoga socken emot Sergeant-bostället Höjdebråten i Nysunds socken; Gifven Stockholms Slott den 24 Oktober 1862.
Yid io:de Punden, om Indelta Arméens Befäl. Af H:r Eckerman: I afseende å Höglofl. Ulskottets framställde Förslag, till lönereglering för Indelta Arme'en, anser jag mig böra derjemte vördsammast föreslå, att R. St:r hos K. M:t uti underd. anhålla, att K. M:t med bibehållande af de föreslagne hufvudgrunderne , och proportionerne emellan lönerna, täcktes i Nåder låta Arme'ens lönereglering gå uti verkställighet, på sätt K. M:t finner lämpeligast, eftersom de påräknade tillgångarne för afsedde ändamål kunna disponeras. Af H:r Öfv. Lieuten. v. Heijne: Då i följd af de anmärkningar som i RiksStånden blifvit gjorde vid Utskottets första Betänkande om Löneregleringen för Indeldta Armeen , Högl. Utskottet nu antagit den grundsatts min förra Reservation innefattade, nemligen att Löneregleringen bör verkställas inom hvarje Regemente och icke generelt öfver hela Arme'en, och hvarigenom intet af hvad Indelningsverket tillhörer af boställsafkastning eller Räntor kan öfverflyttas från det ena Regementet till ett annat: är väl Indelningsverket om detta förslag af R. St.'r antages bibehållit uti det skick det nu .befinnes ■— men för de rubbningars återgång som hittills ägt rum uti detta IndelningsVerk har Högl. Utskottet icke framställt något förslag, men Väl uti detta sednare Betänkande däremot tillstyrkt en sanction af R. St:r till den första och yäsendtligaste y. > Betänkande n, N:o 23g. 163 rubbning af IndelningsVerkets grundprincip — nemligen den i8o5 vidtagna utvägen att fråntaga cn del Boställsägare rättigheten att öfver sine boställen sjelfve disponera — hvarigenom — (man invände hvad man vill deremot) det factum ligger öppet för hvar och en, att mängden af desse genom publike
Men, om man än kunde förevisa tjenliga garantier för dessa fall, vore det rätt att intaga demi grundlagen? denna lag stadgar visserligen rättigheter och former, tillhörande de bägge Statsmakternas inbördes föl hållanden till hvarandra och verkningssätt hvar för sig; men stiftarena stödde den dock ytterst på ett förtroende dem emellan, hvars innerlighet ger Staten hälsa och kraft. Nu ifrågavarrde inuovation, åter, har sitt ursprung i ett misstroende! ett sådant framskjutet från ena sidan, alstrar naturligen ett motstycke från den andra; — och misstroendet införes i Reg.F., såsom lagprincip, samtidigt med den oföränderlighet man vill gifva åt några få tull-satser. Mätte ej ens den ekonomiska lagstifningen någonsin sakna det förtroende emellan Regering och folk, som endast ett allmänt tankesätt förmår ingifva, och hvarförutan all lag är en död bokstaf. Lagstiftarena af år 1809 förbehöllo den ekonomiska lagstiftningen åt den styrande makten, hvars enhet och hvars uphöjning öfver små intressen äro nödiga för att bringa hvarje serskild del af ett sammansatt Statshushållnings-system till öfverensstämmelse med de öfriga delarna och med det hela; — men de stödde ytterst hela Stats-byggnaden på grunden af ett allmänt och uplyst tankesätt! och huru kan en Regering med större säkerhet erfara om ett sådant finnes eller ej, äfvensom inhemta dess verkliga innehåll, än då nalional-representationen, från alla Rikets delar förenad, öfverlemnar detsamma i sin Konungs händer? — Aldrig har detta förtroende varit af större vigt vid den ekonomiska lagstiftningen än i närvande tidpunkt, utmärkt ej blott för brytningen af gamla former och en ny tid, utan ock för ett nyfödt lif i alla grenar af industrien. 224 Den 1 Februari f. ui. Med ali benägenhet att befordra stadga uti tnll-satserna kan jag, pä dessa skäl, dock icke annat än afstyrka nn ifrågavar:de sätt att vinna detta vigtiga ändamål. Att föreslå ett annat sätt, hörer icke lill nu föredragna ärende. Mot de befarade vådorna af oftare inträffade förändringar i tull-satserna tillerkänner Utsk. åt Konungen den makt att, der R.