Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan Kongl. Maj:t under år 1858 för sänkning af sjön Weselången med flera vattendrag, belägna dels inom Marks härad af Elfsborgs län och dels inom Weddige socken af Hallands län, anvisat ett statsbidrag af 50,000 Riksdaler, att med 40,000 R:dr såsom lån och 10,000 R:dr såsom anslag utan återbetalningsskyldighet utgå af de för befrämjande af utdikningar och aftappningar af sanka trakter och sjöar till beredande af odlingsföretag vid 1856 1858 års riksdag beviljade medel, under vilkor att efter 5 års förlopp från slutet af år 1858 borde å lånebeloppet årligen inbetalas 8 procent, deraf först skulle godtgöras 3 procent ränta å hvad af lånet som efter hvarje inbetalning återstod oguldet samt det öfriga utgöra kapitalamortering; så har uti motioner, afgifna inom Preste-Ståndet af Herr Prosten O. E. Rabe (motion N:o 76) samt inom BondeStåndet af Riksdagsfullmägtigen Johan Peter Andreasson (motion N:o ,318) framställning blifvit gjord, af den förre, att det erhållna låneunderstödet, om icke till hela dess belopp, åtminstone till en större del linge förändras till anslag utan återbetalningsskyldighet samt af den sednare, att hela lånet måtte till anslag förändras och äterbetalningsskyldigheten således bolaget efterskänkas. Rörande detta företag och dess beskaffenhet upplysa ifrågavarande tvänne motioner att sedan, för åstadkommande af berörda sjösänkningsarbete, år 1854 bildats ett bolag af egarne till de hemman, som angränsa sjön Weselången, lät samma bolag verkställa en förberedande undersökning af arbetet och deröfver upprätta kostnadsförslag. Enligt de beräkningar, som då gjordes, skulle, om sjöns yta sänktes 12 fot under förutvarande vattenstånd, landvinningar och jordförbättringar erhållas till en vidd af omkring 2000 tunnland. Kostnaden härför ansågs skola uppgå till omkring 168,000 R:dr, deri jemväl inberäknade kostnaderna af expropriationer af qvarnar och fiskverk till ett belopp af 43,000 R:dr.
November, på bordet lagde memorial N:o 56, med förslag till ändring i Regerings-Formens 39, 40, 41, 42 och 43 §§., blef samma memorial till Utskottet åter hänvisadt, med följande, såsom Ståndets gemensamma tankar, förklarade anmärkningar: l:o Att ordet sina framför ordet rådslag borde utgå utur förslaget lill förändrad redaction af 39 §. 2:o Att, till följe af den utaf Constitutions-Ulskoltet föreslagna uteslutning af sista meningen af nuvarande 39 §. Regerings-Formen, den i 91 §. Regerings-Formen nu befintliga hänvisning till 39 §. borde utgå utur den 91 §. I allt öfrigt blef Utskottets uti memorialet N:o 56 framställda förslag godkändt till grundlagsenlig behandling vid nästa Riksdag. S. D. Föredrogos ånyo och bi föllos Lag-Utskottets, dels den 7 och 16, dels den 13 och 16 sistlidne November på bordet lagde Betänkanden och Utlåtanden: N:o 143, öfver väckta motioner, angående gemensam lag för inrikes och utrikes vexlar. N:o 148, i anledning af återremiss af Utskottets Betänkande N:o 104, öfver väckta motioner 0111 upphäfvande eller ändring af Kongl. Förordningen den 24 Juli 1813 mot fylleri och dryckenskap. N:o 149, i anledning af väckt motion om ändring af sättet för verkstäl lighet af fängelse vid vatten och bröd. 3 N:o 150, i anledning af väckt motion om upphäfvande af Kongl. Förordningen den 7 October 1805, angående ansvar för militär-tjenstemans öfverfallande, samt 0111 ändring af 18 Capitlet 9 §. Missgernings-Balken. S. D. Föredrogs ånyo och bifölls Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets, den 7 och 16 sistlidne November på bordet lagde Betänkande N:o 112, i anledning af gjorda anmärkningar vid Utskottets Utlåtande N:o 31, rörande tullen i Öresund. S. D.
Jag vill icke vidare aptaga R. o. Ad:s tid med att bemöta de öfriga inkast, Hr von Hartmansdorff gjort emot förslaget, föreställande mig alt de skola af R. o. Ad. ej anses vara af sådan beskaffenhet, att Ståndet derutaf funne sig förhindradt att bifalla ett förslag, som enl. min tanke obestridligen är ett, om äfven obetydligt, steg framåt på förbättringarnes bana. Hr von Hartmansdorff: Jag befarade nog, att Frih. Raab ej skulle understödja mig längre än min mening passade in med hans egna åsigter, och har således icke till något annat förhållande satt min förtröstan. En talare har omförmält, huruledes en stads förtroende till sin Riksdagsman vore mera värdt än dennes förmögenhet. Om hon icke anses hafva något värde, hvad, frågar jag den värde ledamoten och Ståndet, är orsaken dertill, att en mängd af R. o. Ad:s ledamöter nu låtit vid sin anmälan till pollets erhållande anteckna sig såsom Possessionater, i st. f. Löjtnanter, Kaptenen m. m.? Det torde icke heller hafva fallit ur R. o. Ad:s minne, att, för några Riksdagar sedan fanns det inom BorgareSt. en representant, om hvilken det berättades, att han varit så fattig, det hans kommitenter måste kläda upp honom innan han kunde skickas hit. Att BorgareSt. vid detta tillfälle antagit, äfven för Stockholm de allmänna valens grundsats är fullt öfverensstämmande med de tänkesätt, Ståndet flerfalldiga gånger uttalat. Jag hoppas alltså att R. o. Ad. icke vid denna omständighet fäster mera afseende än hon förtjenar. Propos:n lill antagande af ifrågavande förslag blef härefter framställd och besvarad med starka Ja, blandade med Nej, hvarefter Hr Gr. o. Landtm, förklarade det han funnit Ja öfvervägande. 10:de punkten, innehållande förslag lill ändring i 1 i §:n 3 mom. Riksd.Ordn., ang: de grunder ne för rosth er ökningen vid Riksdagsmanna-val i Släderne. Hr von Hartmansdorff:
I anledning hvaraf Hans Excellence förklarade att, enligt hvad han tyckt sig finna, Ja •öfverrösta?. iVé/, samt att propositionen således vöre af Ridderskapet och Adeln bifallen. Ben 4 Julii. 73 Friherre Hjerta, Axel, reserverade sig emtrt Ridderskapets och Adelns beslut. Hovs Excellence Herr Grefven och LandtM<, r'kalken hemställde derefter, örn Ridderskapet och Adeln behagade instämma i Friherre Boijes anhållan att anmoda Grefve von Rosen af trycket utgifva dess, angående Götheborgs förändrade belägenhet, afgifne yttrande. Ropades Ja. Då nu å nyo föredrogs BancoUtskottets den 27 sistlidne Junii afgifne, samt den 2 dennes förmiddagen på bordet lagde tvänne Utlåtanden : 1) Om anslag från Banken till inköp af silfver. , 2) Angående afbetalning i silfver på Bankens fastighets lån y fann Ridderskapet oc'h Adeln att, enär berörde frågor redan blifvit af Ridderskapet och Adeln afgjorde, Utskottets ofvannämnde Utlåtande borde läggas till Handlmgarne. Vid förnyad föredragning af Statsutskottets den 1 i denna månad aflåtne , samt dagen derefter på bordet lagde tvänne Memorial, innefattande RiksStåndens särskilta Beslut , så väl i fråga om Riksens Ständers Revisorers rätt att indraga creditivet å Banken för Allmänna Magazinslmättningen3 som ock huru - Den 4 Julli. vida det för Manufaktur DiseontFonden ställds creditiv å Banken må kunna af Riksens Stän_ ders Revisorer indragasj fann Ridderskapet och Adeln för godt, att, på sätt Utskottet föreslagit, öfverlemna dessa frågor till det förstärkta Statsutskottets afgörande, genom omröstning öfver de af Utskottet uppgjorde propositioner, hvilka af Ridderskapet och Adeln gillades.
Frånvarande i förra plenum när denna motion väcktes, blef jag verkligen förundrad, då jag af tidningarne samma afton såg att en sådan motion hade blifvit väckt och att någon eller några ledamöter af R. o. Ad. sökt bereda framgång åt densamma. Emedlertid hafva nu så 16* 244 Den 2 April. många talare vederlagt motionärens tolkning af grundlagens bokstaf, att det för mig är alldeles öfverflödigt att vidare ingå i någon deduktion af betydelsen af ordställningen: sammankomma hvarje, hvartannat, hvart tredje eller hvart fjerde år. Jag tror icke att den kan hafva mer än en betydelse. Jag har endast begärt ordet för att betaga de åberopade prejndikaterne allt det värde, de skulle kunna anses hafva, genom att läsa upp, huru grundlagen lydde den tiden, då de flesta af Frih. Cederström åberopade fall inträffade, nemi. då R. St. utsatte en längre tid ån 5 år. 2 § i Riksd.Ordn. lydde då sålunda: ”R. St. skola i kraft af rikets antagna R.F. hvart femte år sammankomma, uti hvarje riksdagsbeslut bestämme R. St. dagen då de till följe liäraf åter sammanträda. ” Nu ligger det klart att föreskriften då innebar någonting annat än nu, ty efter riksdagens slut skulle då 5 år räknas till den påföljande riksdagen. För min del instämmer jag med de Hrr, som yrka att motionen icke måtte remitteras. Gr, Sparre: En Jurist har här yttrat, att en praxis, som hade varit följd i fordna tider, skulle Jurister äfven fortfarande följa. Jag, Mine Hrr, hemställer om icke sednare tiders åsigter hade bragt saken derhän, all man funnit den förra praxis vara oriktig. Om så skett, och så har här inträffat, så måste det vara oriktigt alt nu, derföre att liden emellan riksdagarne är betydligt förkortad, vilja återgå lill en tolkning, som icke är riktig och som man derföre frånträdt. Jag kan för min del icke förklara huruledes man skulle kunna försöka alt kalla sådant sophismer. Jag tror att det andra bemödandet snarare skall kunna stämplas med detta namn.
Expeditioner till Konungen, Rikets Ständers, angående tiden för leverering af KronoArrenden. XXXII. 15. angående förändring i stadgandet, alt Rotehållarne vid Bålsmanshållet skola personligen sig vid Generalmönstringar inställa. XXXII. i5. — med anhållan om ändring af 4 § i underrå ttelserna till 1826 års TullTaxa. XXXII. i5. — angående godkände förslag till ändringar i Rikets Grundlagar. XXXII. i5. XXXVII. A. n5o. — om Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes förpligtande att till JustitiasCanzleren och JustitiseOmbudsmannen insända exemplar af de från Kongl. Majrls Befallningshafvande utgående Allmänna Påbud och Kungörelser, ro. ro. XXXII. 15. — om LandsFiskalstjensternes indragning vid nuvarande innehafvares afgång. XXXII. 16. i frågan om dispositionen af de till Barnhusinrättningen i Malmö gjorde donationer. XXXII. 3a3. — i fråga om tillåtelse för Capitainen af Robsahm, att med 33J procent inlösa sin borgensförbindelse för KronoFogden Karströms uppbördsbrist. XXXII. 323. — angående förändring i stadgandet om Lä ste - *77 ste-afgift för Fartyg, sorn förses med Turkiska Pass, m. m. XXXII. 3a3.
Jag vill vid detta tillfälle endast uppehålla mig vid formen för frågans behandling. Såsom jag uppfattat, har Gr. Horn framställt ett förslag, att R. o. Ad. nu skulle fatta sitt beslut ang:de BondeSt:s inbjudn., men att, i händelse inbjudn. ej blefve antagen, den skulle komma att hvila, tills svar på H. Ex. Hr Gr. af Wetterstedt® förslag från StatsUtsk. kunde inkomma. En sådan behandling synes mig icke innebära något annat än ett försök till undersökning, huruvida nu en större pluralitet (innes för Utskts förslag, än då det förra gången var under R. o. Ad:s pröfning. Jag är öfvertygad, att Hr Gr. icke insisterar på detta förslag, och tror, att han vid närmare eftersinnande måhända skall finna en sådan propos. obehöflig. Jag tvekar icke att för min del tillstyrka remiss af H. Ex. Hr Gr. af Wetterstedts motion, hvilken synes mig innebära ett sätt att undanrödja det hinder för antagande af Utsk:s förslag, som, enligt hvad Gr. Posse nämnt, varit det giltigaste. Efter detta hinders undanrödjande synes mig förslaget ej kunna möta något betydligt motstånd, och de, sorn öppet och ärligt önska förslagets framgång, synas äfven böra eftersträfva undanrödjandet af det hinder, som motverkat förslagets antagande. Några värda ledamöter hafva ansett remiss af Gr. af Wetterstedts motion ej kunna medgifvas derföre, att R. o. Ad. kunde anses hafva i ämnet fattat sitt beslut. Jag kan icke dela Hrr Stuarts och Dalmans i detta afseende yttrade tanke, emedan R. o. Ad:s beslutanderätt i förevar, fråga ännu synes stå öppen, då vi nu lagligen kunna vidblifva vårt beslut eller också ändra det i öfverensstämmelse med BondeSt:s inbjudn. Således synes mig frågan vara öppen och något låga kraft ägande beslut icke ännu vara fattadt, i följd hvaraf Gr. af Wetterstedts motion ej skulle kunna remitteras.
Jag anser Lagstiftaren äga rättighet, att, genom förändrade beskattningar, åt hvilken industrigren som hälst söka gifva den rigtning, han anser för det helas bästa vara erforderlig; men jag anser honom handla i strid mot rättsgrunder, och således i den uppenbaraste motsägelse mot samhällets fordringar, af det oeftergifliga vilkor för dess trefnad, att äganderätten icke störes, med mindre att intrånget uti den, är pröfvadt och erkändt, såsom ett oeftergifligt behof för det helas högre fördel. Då man, i stöd af gällande författningar, ifrån sednaste lagstiftning ägt rättighet att bedrifva bränvinsbränningen med hvad slags apparat som hälst, så handlar lagstiftningen orättvist, då den till följd af ändrade åsigter, förbjuder begagnandet af hvad man förut tillåtit; och jag tillerkänner icke lagstiftningen någon annan än styrkans rätt, att tillvägabringa sådane beslut, till enskildtes lidande, med mindre, än att ersättning, eller full betalning, vid detta tillfälle anslås för egare till de bran vinsapparater, hvilka såsom följd af gällande stadgar blifvit anskaffade, och genom nya påbud nu varda afskaffade; ätt, till följe af ett lagstiftnings-infall, bjuda, att den, som med Den 14 September f. m. dryg kostnad, i stöd af författningarnes helgd, anskaffat ett dyrbart pistoriskt bränvinsapparat, bör utan ersättning afyttra det för kopparns värde, är och blir ett våld; och då jag tror det constitutionella systemet framför allt annat innebära noggrannhet i rättvisa emot alla, såsom vilkor för dess bestånd, så tror jag äfven, att detta system ej verksammare kan undergräfvas, än om lagstiftningen alltför synbart uti sina stadgandeu åsidosätter denna rättvisa, till den följd, att det allmännas förhoppningar i denna del nödgas vända sig till Verkställande Magtens för sådane händelser önskansvärdt upplystare begrepp, och klarare uppfattning af fordringarne för det allmännas bästa, under möjligaste afseende å enskild rätt. All obetänksam uppoffring af i en rörelse nedlagdt capital, är såsom lagstiftningsåtgärd ganska betänklig öfverallt, men uti ett fattigt land mera än annorstädes vådligt.
M. af en sådan beskaffenhet som den ifrågavrde. Ty att R. St:r skola begära hos K. M. att Han skall låta åboerne åtnjuta rättvisa, det behöfves alls icke, emedan Konungen svurit sina undersåter att Ilan skall skipa rätt och R. St:r behöfva icke påminna honom derom. Jag förbi ifver således vid min vördsamma hemställan att förslaget, såsom alldeles onödigt och öfverflödigt, måtte förkastas. Gr. Sparre, Erik: Det har hittills gällt såsom en allmän regel hos R. o. Ad., att icke i otid till K. M. ingå med skrifvelser, aldraminst i sådana ärender, der skrifvelse redan förut af R. St:r till K. M. a flå t i ts. Så är förhållandet i förev:de fall. Betänk, uplyser, att vid en föreg:de Riksdag R. St:r i särskilda skrifveJser anhöllo, dels att instrukt. för stipendii-inrättningens styrelse och reglemente för utlåningen af inrättningens medel måtte utfärdas, dels att undersökning måtte anställas till utredande af Kongl, och Hvitfeldska stipendii-inrättningens samt åboernes ömsesidiga förhållanden. Betänk, uplyser vidare, att, i anledn. af dessa skrivelser, åtskilliga åtgärder blifvit vidtagne: att vederbörande auktorileter blifvit hörde, och att slutligen, d. 14 nästl. Mars, Landsh:n i Götheborgs och Bohus län och Consistorium i Götheborgs stift inkommit med Utlåt:n, hvilka voro bifogade slipendii-kuratorernes i ämnet afgifne yttrande. Jag hemställer huruvida det är R. St:r värdigt att, då vederbörande myndigheters Utlåt, för en så kort tid som 6 veckor sedan till K. M. inkom mit, ingå med en påminnelse om frågans ytterligare behandling, då den utan allt tvifvel kommer att i behörig ordning af K. M. afgöras.
Oftast hafva dessa för förstöring blottstälda arkif genom sin ålder och fullständighet varit af stort värde; och jag har derföre låtit mig desto angelägnare vara att uppmana vederbörande domhafvande till vidtagande af de åtgärder, som på dem berodde och kunde vara egnade att emot förstörelse betrygga så dyrbara skatter, samt, der Domhafvanden ej tilltrott sig att af Häradsboerne kunna utverka de för ändamålet erforderliga medel, vändt mig till Konungens Befallningshafvande; men afvaktar ännu underrättelser, i hvad mån dessa bemödanden röna framgång. I sammanhang härmed torde lämpligen böra omnämnas det särdeles otillfredsställande skick, hvaruti jag fann Kongl. Göta Hofrätts aikif. Detta förvarades i en träbyggnad, som, utom det att han var blottställd för eldfara, i följd af byggnadsämne och belägenhet i granskapet af andra bebodda trähus, befanns gammal och förfallen samt till utrymmet alldeles otillräcklig. Hedan vid inträdet i förstugan möttes blicken af böcker och handlingar uppstaplade i högar på golfvet, och dermed voro äfven, inne i rummen, icke blott hyllorna ulan äfven golfven öfverfyllda. Denna brist på utrymme hade haft till följd, alt under långliga tider någon inven tering af arkifvets innehåll ej kunnat verkställas, eller förteckning deröfver upprättas, — ett lörhäll,inde, så mycket mer att beklaga, som derigenom ej mindre Kongl. Hofrättens egna domböcker och protokoller vid inträdande behof icke utan största svårighet kunna tillrättaskadas, än ock rättsökande parters till Kongl Hofrätten ingifna original handlingar, kartor och kartebeskrifmngar, löpa fara att blifva förlagda och komma åsido, så att de kanske aldrig mera af egarne kunna återfås. För att bereda lämpligare och rymhgare förvaringsrum åt detta dyrbara arkif skola utan tvifvel medel begäras hos Hikels näst sammanträdande Ständer; och jag har, i denna förmodan, funnit särskild anledning att här vidröra ämnet.
Också hon betraktade det klara månskenet. – Hvarför har du låtit illuminera så grant, min älskade Constance, har du haft sällskap? frågade John. – Nej, endast min far. Men sedan han var gången efter att hafva berättat för mig de senaste nouvellerna, som voro trista nog, blef jag spökrädd. Jag lät tända öfver allt för att öfvertyga mig om att det vackra bohaget ännu finnes kvar, och att jag ej sitter i ett sköfladt hus. – Det kommer du aldrig att göra, min ömma vän, det får inte ske, jag vill det inte, jag vill det inte, ropade John och stampade i golfvet. – Hvad hjälper antingen du vill det eller ej? sade Constance och höjde lätt på axlarne. Men något måste göras, och jag har gjort det. Jag har skrifvit till grefve Lagerbjelke och bedt honom inropa mina juveler och öfriga smycken på auktionen. Han gör det säkerligen för min räkning. – Detta var onödigt, min älskade Constance. Det kommer inte till auktion. Det är omöjligt, att man låter det ske. Hvad sade din far? – Han var mycket misslynt. – Min älskade Constance, vredgas inte på mig! Du skall få se, att allt går bra. Jag har en aning härom, jag vet att det ej kommer att ske. – Det sägs så ofta, och ändå sker allt som tänkas kan och så mycket mera, svarade Constance. – Och om det sker – John hade kommit alldeles fram till Constances stol. Utan att tänka på hvad han gjorde, grep han fatt i fliken på hennes ljusblå schal, som fallit ner från hennes blottade axlar, och stod och skrynklade till den i handen, medan han talade. – Om det skulle ske – rösten skälfde och händerna darrade – om det skulle ske, så har jag blott ett att göra, min älskade Constance, nämligen att gifva dig det största prof uppå min kärlek och ömhet – Constance vände långsamt på hufvudet och såg på honom med sin underbart strålande blick. John släppte schalen och lade sin tunna och genomskinliga hand öfver sina ögon, som om han icke uthärdade att se på Constance, medan han talade. Han upprepade de sista orden:
Enär alltså Kongl. Majrts förslag i detta ämne, hvad utsträckningen af ifrågavarande arfsrätt angår, hufvudsakligen öfverensstämmer med Rikets Ständers vid sisthålina riksdag fattade beslut samt de särskilda bestämmelser, Kongl. Maj:t dertill fogat, synts Utskottet både nödiga och nyttiga, har Utskottet ansett sig böra tillstyrka Rikets Ständer att, utan afseende d Per Östmans motion, bifalla Kongl. Maj:ts ifrågavarande Proposition. Stockholm den 18 December 1865. Reservationer: Af Herr Olivecrona, K., som instämt i det hufvudsakliga af den föreslagna lagförändringen, ehuru han icke, för sin del, kunnat i allo godkänna de för samma lagförändring anförda grunder. Af Doktor Petrelli: »Ganska önskvärdt bör det visserligen erkännas vara, om åt oäkta barn kan beredas en billig förbättring uti deras ogynsamma ställning. Men lill ett sådant önskligt mål synes mig att man bör söka komma på en helt annan väg än den, som anvisas uti Kongl. Majlis nådiga Proposition om antagandet af en författning, angående arfsrätt för oäkta barn. Uti de motiver, som finnas vidfogade den Kongl. Propositionen, har hans Excellens Justitie-Statsministern medgilvit. att arfsrätten uti vår lagstiftning hittills hufvudsakligen ingått såsom en familjerätt, samt derjemte förklarat, att han icke kan tillstyrka att en annan grund för familjen än det lagliga äktenskapet skulle erkännas. Jag utgår ifrån samma premisser, men önskar att konseqvensen deraf må vidhållas, och derför kan jag icke för min del egna bifall åt den föreslagna arfsrätten för oäkta barn. Ty ge nom erkännandet af en sådan arfsrätt icke blott rubbas den hos oss hittills gällande principen för rättighet till arf, utan tages äfven ett steg till undergräfvande af äktenskapets sedliga betydelse för samhället. Skulle man dock, oaktadt de antydda betänkliga följderna, icke dess mindre vilja tillerkänna oäkta barn rätt till arf; så borde man väl också konseqvent genomföra hvad som ur ett sådant erkännande härflyter och icke låta bero vid de inskränkningar, som den Kongl.
De hafva fått inflytta i landet under vissa vilkor, de veta detta och måste underkasta sig det; men han anser dem vara för samhället nyttiga och tillstyrker deras emottagande i följande ordalag: ”Jag anser det vara en samhällsfördel, att den uti riket befintliga aktningsvärda församlingen af Mosaiska trosbekännare i möjligaste måtto införlifvas med rikets öfriga invånare, på det att lika fördelar af det lagbundna samhällets bestånd malte gifva alla dess medlemmar lika interesse för det allmännas väl.” Han tillstyrker till en början, alt Judar må få bosätta sig i alla rikets städer, och på landet, när de derstädes ega fastighet. Han vill icke genast tillåta dem att bekläda embeten, men han vill att, sedan de under en generation lefvat i åtnjutande af nämnde friheter, de då äfven borde kunna komma i fråga til! embeten. De öfrige auktoriteternas vittnesbörd öfverensstämma fullkomligt härmed och jag tror icke, att någons egen erfarenhet kan jäfva delta. Här bar blifvit anmärkt, alt det skulle vara en olycka för Sverige, att genom Judarnes utsläppande på landet öka folkmängden i ett land, som vore öfverbefolkadt. Jag har ännu icke drömt om, att detta skulle kunna vara förhållandet med Sverige, och jag tror, alt en resa genom Sverige skall öfvertyga en hvar, att Sverige ännu eger stora tillgångar obegagnade för alf föda en betydligt ökad folkmängd. Man har sagt att det vore en olycka för ett fattigt land, att kapitaler der finge inträde, emedan i ett fattigt land kapitalerna oftast missbrukades. För min del kan jag icke fatta detta raison nement och vill icke en gång söka till att vederlägga del. Jag anser att kapital tillök n ingen i ett land är en lycka, och en desto större lycka ju fattigare landel är. Vidare har man dragit i tvifvelsmål, huruvida Judarnes emancipation skulle befordra folkets lycka, sedlighet och dygd. Man har sagt, att Judarne under nuvar. förhållanden visat sig serdeles laglydiga, sediga och dygdiga; men att det vore naturligt, eme dan de voro inskränkta inom några få orter i samhället, och således lätt bevakade.