Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om ock dessa personers ekonomiska ställning vore sådan, att hvarken staten eller kommunen kunde uttaga någon den ringaste direkta afgift, hade dock arbetaren eller handtverkaren i konsumtionsskalt, på sitt med svett och bekymmer förvärfvade bröd, till Staten betalt en ganska dryg och lika stor bevillning, som den rike grannen för sina lifsförnödenheter erlagt. Den fattige visste dock icke att, eller huru han beskattades; ty afgiflen låg i det fördyrade brödet, och derföre har man icke fruktat att bibehålla skatten, derföre har man prisat beskattnings-melhoden. Staten hade emellertid så småningom genom en smygande och orättvis beskattning utsugit arbetarens krafter; och då slutligen armodets oerhörda tillväxt samt lefnadsmodets och trefnadens försvinnande bland de arbetande klasserna i utmärglade, hotande gestalter uppväcker samhällets förskräckelse, då ser man farans orsak endast i bränvinets förderfliga inflytelse, under det man förbiser, att denna inflytelse var oemotståndligast för den utarmade och betryckte, och att fylleriets offer endast undantagsvis träffas hos välmågan och den trefna belåtenheten. Jag anmärkte vidare den stora hopsamlade spanmåls-tullen, 700,000 R:dr Banko, de derutöfver vid införseln uppburna allmänna afgifter och huru dessa ofantliga summor samt ännu mera det å flera millioner tunnor inhemsk spanmål, efter tulloch öfriga afgifter, uppdrifna pris, träffat massan af nationen, dess arbetare, under missvext-år, då prisen i allt fall voro stegrade; och slutligen erinrade jag om misshushållningen, att genom införselsafgifterna fördyra hela vår spanmåls-konsumtion, för att med we/£o-behällningen af infarsels-tullen understödja inköpet af den med tullens Ä/oz/to-belopp och andra afgifter fördyrade spanmålen.
Men jag skulle, såsom drängen i pjesen, sägande i min enfald: «då skulle väl min herre fråga: hvarföre har du sagt si, hvarföre har du sagt så» – här kunna berätta allt, hvad jag har i minnet af dylika småsaker, om ej äfven den konsten att komma fram dermed vore gammal, känd och tråkig. Derföre vill jag blott i korthet nämna, att högra flodstranden mellan Ehrenbreitstein och Braubach är det aldra skönaste land. Bergen, som här något aflägsna sig från floden, äro till spetsen beklädda med vingårdar. Nedanom dem vidtaga åkrar och närmast floden ängar, beggedera tätt beskuggade af rika fruktträd, mellan hvilka de trefliga byarne framskimra. Synbarligen råder i dem välmåga. I Oberlahnstein t. ex. hade församlingen nyligen byggt ett skolhus, stort och ståtligt som en universitetsbyggnad. Från Braubach deremot uppåt tränga bergen fram ända till floden, så att man endast med möda kunnat anlägga vägen vid deras fot. Ännu visa sig på deras sluttningar sparsamma vingårdar samt här och der en lund af fruktträd; men ofta upphöra de alldeles, och man ser blott kala berg, omvexlande med andra, hvilkas spetsar äro prydda med löfskog, under det att en eller annan inskärning, vid mynningen af någon sidodal o. s. v., lemnar litet utrymme för åkerbruk. Ungefär detta utseende hade hela vägen, från Boppart till St. Goar, båda belägna på venstra stranden, ehuru jag valde den mera romantiska vägen på den högra, emedan den öfverallt håller sig vid flodens brädd. På båda sidor äro bergen metallrika och gifva jern, koppar, bly, hvarföre befolkningen uppehåller sig genom bergshandtering. Tätt vid St. Goar ligger Rheinfels, ett fäste, som i Ludvig XIV:s krig uthärdade en belägring af 24,000 man, men i revolutionskriget uppgafs utan svärdsslag. Ruinen är den största vid Rhein. Midt emot finnes den lilla orten Goarshausen, och öfver den ruinerna af borgen die Katz, som, likasom hela landsträckan, fordom tillhört grefvar till det beryktade Katzenellenbogen.
Likafullt tyckte hon ibland, att hans tankar om glädjen voro gamla bekanta, som hon sett smyga omkring i vesterländska hem och städer men förklädda i osköna, moderniserade drägter. Det syntes henne, att hon der hemma ofta upptäckt Österlandets glädjelära förstucken i beskedliga visor och diktböcker liksom den urgamla klassiska harpan i ett modernt pianinos banala omhölje. Emin frågade henne, om hon på fullt allvar kunde tro, att en race som så öppet upphöjt nuets stilla lycka till religion, kunde vara så hatfull och blodtörstig som man påstod. Nej, denna race var som kamelen; kamelen var det mest medgörliga och fredliga djur, men uppretad råkade den i tygellöst ursinne samt bet och förtrampade sin egen herre. De kristnes upprörande plundringståg i korsfararnes tid hade lagt grunden till allt hat, all fanatism som ännu lefde kvar i Orienten, beständigt ropande på hämd. Ursprungligen hade araberne icke hatat de kristne. Han berättade om Saladins högsinta och fördomsfria mildhet mot de kristne. Han drog till och med i dagen den gamla sägnen att Harun er-Raschid skulle ha skickat Karl den store nycklarne till Den heliga grafven. Han påpekade kalifen Omars skonsamhet då denne eröfrade Jerusalem. Men det hade varit Österlandets största olycka, att det haft de kristnes Jerusalem inom sina råmärken, liksom det skulle ha blifvit Vesterlandets olycka, om muslimanerne haft sitt Mecka i midten af Tyskland. Emin talade kanske partiskt till förmån för sin egen race, men bakom hans hat till Europa framlyste hela tiden något fördomsfritt själsstort, som verkade rent af bedårande. Det som i synnerhet rörde Nelly ända derhän, att hennes ögon fyldes af tårar, var den aktning hvarmed han yttrade sig om den religionsstiftare, för hvars skull korsfararne drogo till Palestina. Det stack bjert af mot de tanklösa omdömen som hon i Vesterlandet hört om Mohammed, hvilken der oftast utan vidare skildrades som en lumpen bedragare. Ovilkorligt rycktes Nelly med af Emins lifliga skildring.
Frarngilngen var dess mer akta, soin den var alldeles op8verkad af kritiken; publiken tog sig friheten - liksom senare med Fru Marianne och nu nyligen med Hodern - att vara entusiastisk innan iinnu ntigon enda " ansedd kritikern gifvit lof. Och det &amp; r tyvgrr inte ofta som deii lasande allmanheten a r SA v8gsani. Ett utt.ryc.k af de mhnga varma sympatier, som Pengar i de mest olika kretsar vann At sin författare, var den inbjudning frtln fru Sofi Adlersparre att gasta hennes hem, som hösten 1885 förde Ernst Ahlgren till Stockholm. Detta blef hennes första langre vistelse i hufvudst.aden; hon hade ffirut der endast gjort tre kortare besök, det senaste 1878 för att göra Edvard Backstroms personliga bekantskap. Det var en samkv&amp;msafton i Nya Idun niimda hast. Ett lifligt samtal var i full gAng, dil en hög, svartklädd gestalt syntes Ufver alla de viilbekanta ansigtena, en gestalt kring livilkeu sorlet med ens danipades. Hvem var denna främmande? Ett adelt hufvud, litet, findanadt, som pil en antik staty; huru vackert det satt pil den smarta, valvuxna figuren! Det mörka hAret var uppsatt i en enkel grekisk knut - ej heller i detta afseende stördes harmonien. De tjocka, som med kol tecknade ögonbrynen, der, öppna, intelligenta pannan, den förnamt och kraftigt formade näsan, munnen med de p i en gAng vana ocb energiska linierna - allt detta angaf mod och lifskraft. Men ett djupt veck fanns mellan de hvarandra narliggande ögonbryn&amp; ';. de milste ofta sammandragits af smarta; fina filror, sildana, som blott ilrslingt lidande ristar, syntes kring muncen; och melankoli Iilg pil djupet af dessa iakttagande stillblil ögon. Sil borde den tragiska singgudinnau framstallas eller Elektra - ett Peende bredde just d&amp; ett SA vackert uttryck öfver de stranga dragen a t t man strax tillade: ' eller Antigone ".
I allmänhet anser man det såsom en skam för Sverige, att hafva de smutsiga och trasiga småsedlarne. När en utlänning träder på Svensk botten och får i sina händer en packa sedlar, hvilka äro så stinkande, att han vämjes dervid och sä söndriga att en Svensk ofta tvekar, om de äro gångbara eller ej, så är lian färdig alt bedöma folket efter dess mynt och att anse oss med förakt. Jag har för min del blygts, då jag med utlänningar kommit hem till Sverige, och sett hvilka miner de göra åt vår fattigdom. Jag skulle önska äfven för denna orsak, ehuru ringa den må synas, att vi blefve befriade ifrån småsedlarne. Sedlar på högre värde kunna icke borttagas, ty de äro behöfliga och nödvändiga, när man vill försända större summor på längre afstånd, men för skillingssedlarne, för de små värden, som gå man och roan emellan i den dagliga rörelsen, der anser jag silf - 70 Den 4 Mars e. m. ver vara att föredraga. Jag tillstyrker alltså vördsamt, att R. o. Ad. måtte bifalla betänk. Frih. Cederström: Jag kan icke neka, att jag med någon förundran afhörl den skarpsinnige talare, som nyss uppträdde, hafva yttrat sig så, som lian gjort. Han har framställt för R. o. Ad. den supposition att örn Svenska bonden varit bekant med Sveriges silfvermynt och dess värde, sä hade icke den bankrutt, som 1830 skedde, kunnat äga rum. Uet har verkligen förvånat att få en sådan uppgift, såsom ett skäl till att indraga småsedlarne och utgifva silfver såsom skiljemynt i Sverige. Jag var närvar, vid beslutet och gick icke in derpå, utan satte mig deremot med all min förmåga och beklagar mycket att salig Konungen gaf dertill sin sanktion, men alldeles icke var det obekantskap med silfvermyntet och dess värde, som bidrog till R. St:s och deribland äfven BondeSt» beslut, ty BondeSt., såväl som de öfrige Stånden, hade en majoritet af personer, som hade åtskilliga skulder, hvilka de tyckte det vara mycket bättre att betala med ett underhaltigt mynt än med det vanliga.
Celestines växt hade blifvit något mera utbildad och fyllig, och när man med blicken hade stannat på den lilla täcka foten och började derifrån fortsätta vägen uppåt, var det nästan omöjligt att kunna lösrycka sig från denna runda sköna vad, som, hvilande på det finaste smalben, liknade en på silfverhufvudet balanserande champagnebutelj. När vinden, någon vacker söndagsmiddag, satte Celestines hvita men styfva kallikoklädning i rörelse på Lidköpings gator, var det, som såge man antikens retande aningsrika former framskymta och genomandas den stela marmorns draperier, vinden månde komma från hvilket streck som helst. Sålunda var Celestine lik sig i ett fall; men hon var det äfven i ett annat och det är dit vi skola komma i ett annat kapitel. ”I afton – lofva mig att i afton – elaka menniska – det är säkert – men var tyst då – ja säkert?” ”Skäms, Adam, och håll ej ett sådant oväsende när han vet att hans mor är sjuk och så väl behöfver lugn och hvila”, sade Celestine till en lång fjorton-årig pojke, som på gården roade sig med att kasta stenar på några svin, hvilkas högt grymtande missnöje trängde genom hela staden. Adam lyssnade ej till den bannande rösten, utan fortsatte sitt påbörjade favoritnöje, förföljande flitigt, ehuru något skefbent, de stackars fyrfotingarne kring den lilla gården. ”Vet han då ej, att hans mor så godt som ligger i dödens käftar?” fortsatte Celestine. ”Dödens käftar”, svarade Adam, ”det vill säga detsamma som i era, hvilka beständigt äro i rörelse från morgon till qväll och mumsa i sig hvad huset förmår.” ”Han skulle skämma sig, Adam. Det synes att Herr Hultbergs käppar, dem Adam under rabulisttiden i Stockholm fick smaka, icke förmått göra folk af honom. Gå han nu in i köket och baka semlorna färdiga åt sin mor till middagen, hvarom hon bedt honom.” ”Ja så, jag skall baka semlor åt mamma. Får jag på samma gång baka litet palt åt mamsell?” sade Adam, i det han med ett oförskämdt löje lade en särdeles tonvigt på ordet palt.
Bergmarks, angående, Lieutenanten B., underd, anhållan omj förlängning å arrendet af Klabböhle KronoLaxflske, I. s. 620—Ö22, Bergs, om liquiderandet af f. d. Handlanden P. W, skuld till Götha Canal-Bolags Discontverk, I. s. 741— 744. R. d. B. §. 19, Bergsmän, om rättighet för, att med penningar lösa Kronans Tionde-Tackjern I. s, 372—333. — Sexmans befrielse, om, från deltagande i skjutsningsbesväret, I, s. 532, R. d. B, §. 44. •— Tings-Rätterues afskafiande, angående, II. 2. s, 126, 127. 11. d. B. §, 27, R. d. B. §. 44. Beslutet, Memorial till Riksens Ständer medi svar på 6 Register'. ålerremiss af Förslag till I §, af Riksdags-, I, s. 585^ 587 • Beslutet,' Memorial till Borgareoch Bonde-Stånden, med svar å åtcrremiss af Förslag till 7 §. af Riksdags I. s, 6x4-—615> Borgare-Ståndets svar. I. s. 615» Bonde-Ståudets D;o I, s. 6l6. Bevillningsmedel, om afskrifning af åtskillige i Götheborgs Räntcris räkenskapar balanccrade; underd, Skrift veise. I. s 94—98, R. d. B. §. 19, — afgift, om restitution af erlagd, för Svenska Spelkort, som exporteras. II. s, 189. Bevillningarne i allmänhet angående, samt förordning om allm, Bevillningen för år 1824 och de påföljande åren till nästa Riksdag, II, 2. s. 94—rol.R. d.B. §. 11.
Lagsamt Ailm. Besv.- och Ekon.-Utskottcts Betänkande M 14. behandlaJt inom en månad efter det ärendet lill ordföranden inkommit; att, der syn på stället erfordras uti ett under vintren anmäldt ärende, med densamma icke må uppskjutas längre än till påföljande Maj månad; och att ordförande skall plikta 20 R:dr för hvarje dag, han utan laga skäl uppskjuter med förrättning utöfver nämnde tid.» Dä berörde § innehåller föreskrift, att, ntir besvär öfver skifte till ordföranden i Ägodelnmgsrätten inkommit, eller någon eljest vill söka denna rätts åtgärd i de frågor, som till dess upptagande höra, det åligger ordföranden att inom åtta dagar derefter utsätta tid och] ställe lill rättens sammankomst; hvilken föreskrift måste vara tillräckligt verksam för beredande af skyndsamhet åt ifrågavarande ärendens behandling; samt underlåtenhet att iakttaga densamma betraktas lika som andra förseelser i tjensteutöfning, för hvilka ansvarsbestämmelser icke saknas; finnér Utskottet Svensséns och Lars Gustaf Anderssons omförmälda yrkande icke förtjena afseende. 15 §: Herr Wahlbom och nyssbemälde Lars Gustaf Andersson hafva anfört, att då det, enligt nuvarande lydelsen af denna §, icke åligger landtmätare alt förr, än vid det till behandlingen af anförda besvär öfver landtmäteriförrättnmg utsatta sammanträde tillhandahålla Agodelningsrätten charta och öfriga handlingar, som saken röra; så hände det icke sällan, att, när besvärsskrift vore så knapphändigt affattad, att af densamma icke inhemtas kunde, i hvilka afseenden ändring söktes, eller från hvilken dag besvärstiden borde beräknas, rättens ordförande, okunnig härom och om inom skifteslaget funnes hemman eller lägenheter, hvilkas rätt borde af allmänna ombud iakttagas, utsatt tid och ställe för Ägodelningsrättens sammanträde, utan att veta, att besvärstiden kunde ännu icke vara tilländalupen, eller att allmänna ombud bort kallas, eller att olagligheter förelupit, hvilka kunnat afgöras utan sammanträde på stället, samtidigt med annat likartadt mål, hvarigenom kostnader kunnat besparas.
Med anledning häraf, hafva för så väl 1848 som 1849 särskilda hufvudböcker öfver dessa medel blifvit uti Kongl. Krigskollegium upprättade och derefter aflemnade till Kongl. Kammarrätten, hvarest desamma äro utan anmärkning granskade; men då dessa räkenskaper icke, på sätt Kongl. Maj:t i nåder föreskrifvit, blifvit till Rikets sednast församlade Ständer och deras Statsutskott öfverlemnade, hafva Revisorerne ansett sig tillkomma granskningen af samma räkenskaper. De utvisa följande förhållanden: Uelict. år 1848. år 1840. Balans från föregående året: Tillgångar - 55,846: 32. — Uppbörd: Statsanslag 150,000: Anmärkningsmedel — - 37: 47. S:r 150,037: 47. Balans till påföljande äret: Balans frän föregående året: Utgifter: Aflöning - 35,255: 38. 9. Proviant 5 38,264: 47. 8. Transport: 73,529: 38 . 5. — 127 — Transport: Fourage Kommendering till Marieberg Reseoch traktamentskostnader Transportkostnader Sjukvårdskostnader Extra förplägning - Beklädnadsslitnings-ersättning Skrifmaterialier « Extra utgifter Marschkostnader rS:r 111,737: 38. 3. 383: 41. 6. Återlefva'ering till Kongl. Statskontoret — 35,000: Balans till påföljande året: — Utom den här ofvan synliga, år 1849 skedda, återlefverering till Statskontoret af 35,000 R:dr, hvilka medel derifrån till Riksgäldskontoret ingått, har, utaf den vid samma års slut balanserade behållning, 2,916 R:dr 15 sk. 3 rst., en summa af2,651 R:dr 23 sk. 3 rst, blifvit under innevarande år till Riksgäldskontoret återlefvererad.
St. begärde förhöjning i kronoskjutslegan i likhet med gästgifvarskjuts; men Regerin - Den i Juli f. m. gen har icke medgifvit denna för annan händelse, än i fredstid. I afseende å hållskjutsen, så qvarstår den ännu med alla sina förderfliga följder för vår uppväxande allmoge, och Regeringen har visat sig så litet benägen att bidraga till förminskning och afskaffande af denna hållskjuts, att hon afslagit ett enskildt bolags anbud att öfvertaga densamma m. m., ehuru vi alla lära öfverensstämma deri, att en sådan entreprenad vore mycket önskvärd och kunnat blifva ganska nyttig. Huru har enväldet i den ceconomiska lagstiftningen varit begagnadt? Har ej systemet varit i denna del vacklande; hafva ej de ceconomiska författningarna varit i många fall felaktiga, fordrat förklaringar, dessa åter förklaringar o. s. v.? Hvad har Styrelsen gjort för vår handel, vår sjöfart och vårt jordbruk. Finska h ndelstraclaten torde vid bedömandet deraf tjena till någon ledning. Slutligen beder jag att få möta ett inkast under en föregående debatt. Jag ansåg mig då icke kunna ingå i något närmare bedömande af Styrelsen och förbehöll mig detta till den dag, då dechargebetänk. skulle förekomma; ty då först trodde jag mig kunna äga grundlagsenlig rätt att yttra mig deröfver, äfvensom möjligen officiel kunskap i detta fall. Jag yttrade tillika vid nämnde tillfälle, att om nationen icke ägde förtroende för ministeren, borde inga andra anslag än de högst oundvikliga beviljas. Man tog detta vilkorliga yttrande såsom ovilkorligt, och man vidtog samma manöver, som dagligen brukas, att nemi. fråga, hvar man skulle finna bättre personer i stället, då troligen ingen Styrelse i verlden skulle kunna uppfylla de stegrade fordringar, sorn numera från vissa håll å henne framställas.
Låt oss holz, 315 gram rothoh inknytes i en derföre tänka på något annat sätt emot påse och kokas tillsammans med haldenna olägenhet. Att ungdomen vill men under en tygbit och tyngd i 3 och bör få roa sig, är ju allmänt medtim. Sedan upplösas 130 gram jcrngifvet, och derifrån kan den tjenande vitriol i kokande vatten, när det är väl klassen omöjligt blifva ett undantag, upplöst hälles det öfver den kokande men då vi sysselsätta dem hela dagarne halmen och kokar 1 timme. Ligger i eller lemna blott en helgdagsafton i spadet öfver natten. veckan fri åt dem — månne de ej 3) Svart: Betning: Till 2 Ti halm hafva skäl att önska öfverskrida gräntages 2 lod jernvitriol och 2 lod kopsen. Husets döttrar roa sig nära parvitriol, sönderstötes och löses väl i nog hela veckan någon del af dygnet, kokande vatten, hvarefter halmen nedde äro ofta borta på nöjen halfva nätlägges deruti och kokas sålunda i 2 terna. och här kommer jemförelsen! timmar, hvarefter halmen upptages och En jemförelse, som ej kan verka godt betan slås bort. Nytt färgspad slås i å nägon sida. Om nu mau toge sig grytan (jern-), och halmen samt 2 Ti till att någon gång under veckans lopp rothoh nedläggas och kokas i 3 timmar; tillåta sin tjensteflicka ett väl valdt nöje, ligger i spadet öfver natten samt sköljes om hon fick några timmar af onsdagsväl i varm sodalösning. eftermiddagen till att reparera sina klä- 4) Grönt j 2 Ti halm; 10 gram brilder och söndagseftermiddagen fri till jant grönt upplöses i ljumt vatten samt kl. 0 med viikor att icke smyga sig ur öses i små portioner öfver den kokande huset senare, och om husets dotter unhalmen.
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt, och då stadgandena om testamentsfriheten icke äga och icke heller tillförene i vår lagstiftning ansetts äga något oskiljaktigt sammanhang med reglorna om giftorätt, men den utsträckning, testamentsrätten vunnit, deremot anvisar en utväg att förändra det i lag stadgade förhållandet angående egendomsgemensamhet emellan makar, hemställer Utskottet vördsamt, alt ifrågavarande motion måelt lemnäs utan vidare afseeend. Stockholm den 23 Januari 1863. Reservation: af Riksdagsfullmäktigen Paul Andersson från Jemtlands Län. N:o 27. Ank. till Exp.-Utsk. den 3 Febr. 1863, kl. 2 e. m. Betänkande, i anledning af väckta motioner om förändring i föreskrifterna angående Nattvardens begående. Dessa motioner,- som blifvit till Lag-Utskottets behandling öfverlemnade, hafva blifvit väckta, inom Höglofl. Ridderskapet och Adeln, af Herr Friherre Alströmer, J. (motionen n:o 174) och, inom Högv. Preste Ståndet, af Herr Doktor Emanuelsson (motionen n:o 27.) Lag-Utskottets Betänkande Jtä 27. 19 Begge motionärerna utgå från en erinran om det missbrukande af den heliga Nattvarden, som blifvit en följd af den lagstiftning, hvilken gjort medborgerliga rättigheter och förmåner i viss mån beroende af nattvardsgång; men motionärernas förslag äro dock af väsendtligen olika utsträckning.
Jag är oell har alltid varit af den tanke, att det icke öfverensstämmer med grundlagens ordalydelse, alt afslå ett Const.Utsk:s betänk, vid första riksdagen då det förekommer; men jag måste idet fallet underkasta milt omdöme andras beslut. När nu Ståndet har förklarat såsom sin gemensamma tanke, att betänk. Nio 85, på grund af hvilket allena vi ägt att upptaga Utskis förslag till pröfning, blifvit förkastadt, så följer äfven deraf, att det nu ifrågavar. förslaget mäste förfalla. Hade åter det förra förslaget blifvit anlaget, då hade Ståndet ägt rätt att taga i öfvervägande icke allenast Ulsk;s förslag, ulan äfven reservationerna; men då för närvar, icke någon ändring kan ske på grund af Utsk:s förslag, så följer också deraf, att någon sådan icke kan ske på grund af en reservation, hvilken måste förfalla i och med betänk.; och jag ser intet annat nu mera att göra, än att R. o. Ad. yttrar samma tanke som öfver betänk. N:o 85, hvilket lärer vara detsamma som RorgareSl., efter hvad jag tyckt mig höra, beslutat. Hr Le fre'n, Joli. Pehr; Jag tänker olika med Frih. Cederström om formen. Jag tror att vi äro oförhindrade att förklara såsom vår gemensamma tanke hvilken reservants åsigt som helst, om den öfverensstämmer med vår egen, Frih. Cederström har sagt, att PresteSt. förklarat Gr. Spens’ reservation såsom hvilande. Detta måste vara ett misstag, PresteSt. har endast förklarat den såsom sin gemensamma tanke. Jag deremot är icke af samma tanke, som Gr. Spens. Hans förslag innehåller arne stora oriktigheter i sjelfva dess grund, nemi. i:o att presidenten i domstolen icke har rösträtt. Jag finner det både oskäligt och oriktigt, alt den som äger ordförandeskapet icke skall dela ansvaret sä väl sorn de andra ; och 2:0 att det frångått den princip, sorn vår nu gällande grundlag fastställt i afseende på sättet att utse Riksrättens ledamöter. Reg.F;n innehåller uti 102 §:n, att de äldste Statsråder, de äldste