Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Här har blifvit sagt, att denna afgift vore en slags Consumtionsafgift; men rubriquen i Ständernas beslut visar, att det är för Bränvinsbränning, icke för BranvinsConsumtion ; detta synes ytterligare deraf, att i Stockholm och Götheborg Brännvinsbränning ej var tillåten , utan af MagazinsDirection begagnades. Har Allmänheten icke erlagt denna Bevillning å 8- Sk. person? Här är sagt att återbetalningen af denna erlagde Bevillning skulle förorsaka alltför mycket besvär för Uppbördsmännen samt till ringa del komma de beskattade till godo, utan till det mästa stadna i Kronobetjeningens händer, jag medgifver, att vid sådana restitutioner efter flere års förlopp icke alla kunna få sin ersättning; många äro döda, andra bortflyttade m. m. samt att härigenom visserligen något kai* Den 8 Mäjit f. m. obehörigt stadna hos Uppbördsmännen; men deremot är jag fullkomligen öfvettygad , att utkräfvandet och indrifvandet al det, som ännu icke är uppburit i de 5 återstående Länen, skulle förorsaka mycket mera besvär och obehagligheter för Uppbördsmännen, än restitutionen åt de 19 Län, sorn redan betalt, skulle medlö't så mycket mera, som det nu är tärnmeligen uppdagadt, att ett Redactionsfel är orsaken till bela oredan, samt att af dessa, nu a£ den fattigare Classen af Medborgare utprässade styfver , blott de två tredjedelarne ungefärligen komma Staten till godo, men det öfriga, hvilket efter den proposition, sorn blifvit ingilven , torde belöpa sig till 10 å t2,®oo R;dr, tillfaller KammarRättens Revisorer, hvilka hafva det bruk, att då intet ansvar ar stadgadt på obehöriga observationer , försöka både likt och olikt för att komma åt Penningar. Men af alla inkast finner jag det till och med sårande, att en restitution skulle förorsaka en ökad Bevillning af 200,000 R;dr. Huru kan en sådan tanka äga rum? är icke rättvisan den första pligt, man har att iagttaga?
Äfvensom att sådane som försökt att rymma från denna förbättringsanstalt, genast efter ertappandet också fördes på fästning; ochharRiksdagsFullmäktigen Olof Carlsson uti ett sedermera ingifvet Memorial, som till Lagsamt Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskotten blifvit remitteradt, såsom tillägg till förstnämnde Memorial, föreslagit att hos Kongl. Maj:t underdånig anhållan gö - LagUtskottets Bttänkandtn• 53 res om ett sådant Reglemente för Wadstena Correctionslnrättning, att dehsamma icke måtte komma att förvandlas till ett förvaringsställe för oförbätterlige, förhärdade hofvar, hvilkas rätta plats synes vara Rikets fästningar, emedan icke på andra ställen deras afhållande från rymning är möjligt, heldst östergöthland i annat fall skall vara att beklaga framför alla andra Landsorter, emedan ingenstädes utom der finnes en mängd brottslingar från fremmande Orter hopsamlad, utan nödig trygghet mot tillfällen till rymning. Med instämmande i de åsigter, sojn. grundlagt framställningen i detta ämne, hafva Utskotten funnit sig ega anledning att erkänna behofvet af en förändrad organisation af Wadstena Correctionslnrättning; hvadan Utskotten tillstyrka, det Riksens Högloft. Ständer genom underdånig Skrifvelse hos Kongl. Majit anhålla, att sådane åtgärder och förbättringar med nämnde Correctionslnrättning måtte vidtagas, hvarigenom densamma måtte på ett mera tillfredsställande sätt kunna uppfylla det dermed åsyftade ändamål, hvilket, enligt Utskottens tanka, säkrast skall inträffa, om dervid till föresyn tages de i andra Länder, särdeles i Norra Amerika, varande Inrättningar af samma slag. Betånkanden. Utlåtande i anledning af anmärkningar vid Utskottets Betänkande N.o 203, ofver Kongl Maj-.ts Nådiga Broposition angående vidtagande af ytterligare anstalt till förekommande af fångars flygt. Då Utskottets berörde Betänkande blifvit föredraget hos Högv.
Att det hägn, som Landets Religion bör njuta, mätte i Z:n utmärkas genom följande tillägg: sä widt derigenom icke tillskyndas mehn och skada för den rena Evangeliska läran, icke störes samwetets lugn ete. Dä alla band pä samwctet snarare tjena att tillskapa skrymtare, än rätta Christna, dä twänget, laugt isrän att skänka öfwertygelse och förbättra hjertat, ofta födt af sig fanatiska secter och blodiga förföljelser, dä ändtligcn Religionen säkrast förswaras genom sin egen gudomliga kraft, anser Utskottet en fri Religionsöfning, med iakttagande af de i ij:n föreskriftte förbindelser, ej wara wädlig för Religionens sanning, ej kunna betagas ett Samhälle, der hwarjc nyttig, lugn och laglydig medlem njuter skydd. Memorial N:o 25. 399 Äfwen har cn Högwördige Ståndets Ledamot önskat, att 10 F mätte, såsom ett echo frän förflntne barbariska tider, alldeles ntgä. Denna § är ock wisserligen ej ny. Den är redigerad i öfwerensstännnelse med 2 An i 1720 ärs Negerings-Form och utgör en del af den gamla Habeas Corpus, som Britten sä högt wärderar. Men Utskottet har trott, att en god lag ej föräldras, och att, om äfiven den personliga säkerheten skulle under en wällviljande Regent njutas ostörd, utan att »vara genom Grundlagen befästad, skall Nationen dock känna sig mera trygg för en framtid, mera oberoende af »växlande grundsatser i styrelsen, dä hon ser genom ett uttryckligt stadgande beivarade hivarje individud personliga rättigheter, dess lif, des; frihet och »välfärd. Z 28. Anmärkningen härwid har, i htvad desi sörsta del angär, föranledt ett redan afgifivet förslag till rättelse.
Af lemlar har jag här sett tre arter, nämligen Myodes obensis, M. torquatus och Arvicola obscurus. Dessutom skall här, enligt tschuktschernas utsago, förekomma en liten mus, efter all sannolikhet en näbbmus. Myodes torquatus erhölls för första gången den 12 januari, Myodes obensis den 13 februari. Båda arterna bragtes derefter ofta om bord af tschuktscher, och icke sällan sågos under vintern lemlar springa på snön. Myodes obensis tycktes förekomma betydligt talrikare än den andra arten. Egendomligt är, att alla de nio exemplar af Myodes torquatus, som jag under vintern erhöll, voro hanar. I motsats mot dessa båda lemmelarter tyckes icke Arvicola obscurus om vintern visa sig ofvanom snön. Af den senare hemtades åtta stycken från den mellan Jinretlen och Beringssund belägna byn Tjapka den 8 maj. Derpå erhöll jag ännu en från den 5 engelska mil öster om Jinretlen belägna byn Irgunnuk. Sällsyntare i dessa trakter öfvervintrande landdäggdjur äro vargen, som af oss blifvit sedd ett par gånger, samt vildrenen. Fotspår efter den sistnämnda sågos den 23 mars uti bergstrakten 15 –20 engelska mil söder om Jinretlen. Enligt tschuktschernas utsago stanna några få renar qvar vid kustbergen, då deremot största delen mot vintern flyttar längre söder ut. Dessutom lefva här om vintern ytterligare tvenne däggdjur, ehuru man endast ser dem om sommaren eller hösten, emedan de den öfriga tiden ligga i dvala. Dessa äro landbjörnen och murmeldjuret (Aretomys sp.). Någon Murmeldjur från Tschuktsch-landet. landbjörn sågo vi icke, men väl funno löjtnant Hovgaard och jag den 8 oktober spår af detta djur omkring 2–3 engelska mil från kusten. Tschuktscherna säga, att landbjörnen icke skall vara sällsynt om somrarne. Murmeldjuret förekommer talrikt. Den 26 maj bragtes det för första gången om bord af en tschuktsch, och följande dagen såg jag sjelf ett sitta på toppen af en liten kulle, uti hvilken det hade sin boning.
Den bjuder, att det understöd en Regering behöfver, bör tagas af den årliga revenuen, utan afseende på Stånd och andra tillfälligheter, der oviljans verkningar kunna möjligen störa rättvisan; att en större förmögenhet, som njuter vidsträcktare hägn, kännes skyldig till en förhöjd afgift, likväl ej så, att loflig omtanka qväfves eller de förmögnare tvingas att lemna Riket, utan med en lindrigt progressift stigande bevillning , som i det hela gör en betydlig vinst för Statscassan, utan att förfördela någon. Denna billighet i methoden skall natur.' ligen småningom bidraga till en öppenhjertigare uppgift af hvars och ens inkomst, rigta allmänna uppmärksamheten på de förmögna* 222 Den 29 Mars. res taxeringar, föda förtrytsamhet öfver hvaf» je oredligt förhållande, och derigenom bereda allmänna opinionen att med en sådan stäm* pel af vanära och förakt brännmärka försnillningar emot Staten, hvarigenom dylika brott slutligen blifva högst sällsynta. Ilä millionairen nästan var fri för all beskattning, väcktes allmänna uppmärksamheten mindre deruppå, ty det var lagen som frikallade, och denna stora ojemnhet i taxeringen anmärktes af ingen. Deremot, då efter 1810 års Bevillningsförordning, den förmögne ålades en betydligare afgift, höjdes allmänna rösten, oin det mindsta förmodades vara undanhållet, ojemnheten i tyngdernas fördelande öfverklagades, sjelfva hufvudprincipen för beskattningen klandrades, och ehuru detta missnöje i s;g sjelft var lika besynnerligt, sorn om någon deröfver skulle beklaga sig, att man kommit billigheten så nära som möjligt, och skulle påstå, att det vore bättre, att icke ålägga Capitalisten någon skatt, efter icke alla missbruk vid hans taxering kunna förekommas, så fägnade likväl dessa klagorop den uppmärksamme, som insåg hvilken controll just derigenom bereddes, och den verkan det slutligen skulle hafva på National-lynnet. Att tro sig alldeles kunna förekomma lagbrott, är en orimlighet.
Men han satt fortfarande tyst och lät henne tala. Och hon fann intet annat ämne än det, hon framför alla andra borde undvikit. För tillfället hade hon endast en klar förnimmelse, att tystnad var det omöjligaste af allt. — Har ni reda på, hvarför er hustru är stött på mig? Jag lär ha sagt något, påstås det; hvad, kan jag inte utfundera. — Hon tog åt sig ett yttrande om Juno Ludovisi. — Är hon tokig? — Nej, hon är klok, mycket klok. Det är jag, som är tokig. Ser ni då inte, att jag älskar er! Han grep hennes hand och lutade sin panna mot den. Hon sökte draga den undan, men han höll den kvar öfver sina ögon och brast ut i passionerade, sönderslitande snyftningar. Hela hans kropp skakade. Bittra ord kommo öfver hans läppar. Känslor, som han i åratal stängt inne, gåfvo sig plötsligen luft. — Det var lika mycket ett hjälplöst barns klagan som en mans bön om en kvinnas genkärlek i de afbrutna satser, han framstammade. — Hela mitt lif har varit förfeladt. En oförstådd barndom — tvingad in på en bana, som är mig osympatisk, insnörd i konventionella former, hela min dag fylld af praktiska värf — jag, som är en drömmare — en svärmare. Inte ett ögonblick förstådd i mitt hem, under tolf långa år, tolf år, Wanda! Det ljöd för hennes öron som en bön om hjälp, och hon kände detta oändliga medlidande, detta behof att trösta, som hon skulle känt gent emot ett misshandladt barn. Och hon älskade honom! Med en oöfverlagd rörelse drog hon hans hufvud till sig och smekte hans hår. Så böjde hon sig ned och tryckte en lång kyss på hans ögon. Men lika oemotståndligt hon gifvit sig hän i stämningen, lika plötsligt slet hon sig lös ur den. Hon reste sig upp och stod blek framför honom, i det hon strök handen öfver pannan för att tvinga sig att vakna. — Jag kan inte tänka, så länge ni sitter här och ser på mig. Å, se inte på mig. Gå! — Wanda, Wanda! — Nej, nej, hur kan ni tro, hur kan ni vilja? — Jag skall resa bort redan i morgon, det är det enda möjliga.
Stora Kopparbergs betgslag, afhjelpa Dahl-allmogens klagomål öfver skyldigheten att in natura afbörda deras ofvanoinför,malde kolskatt, en, sådan, förmedling; måtte, enligt bergslagets vikande, beviljas, mot skyldighet att afstå alla al bergslaget åberopadeprivilegier, så vidt de röra allmogens ofv&u åberopade leverer.ingsskyldighet af hemmansrhntcoch mantalseller qvarn,tulls—kolen, antingen dessa kol hittills levererats i Fahlun eller till bergslagets verk i Avesta; fco att antingen, på sätt fö.tit varit föreslaget, räritekolen må framgent med penningar gäldas, efter blifvande. markcgångspuV. men helst efter en gång för, alla fixerad! pris, grundadt på föregående 20 fits mai kegaigs-medelpris, eller i annat fall med spanmål till det qvantum å hvarje hemman, som vid jemförelse af flera å s medel-markegångspriserå dessa varor kan blifva bestämdt, samt att mantals-penningarne må i kontant till det för orten stadgade belopp af 8 sk. b :ko för hvarje mantalsskrifven person irgfi 8:o, att för den händelse alt detalj-bestämmelseina i förevarande fråga ej skul le, före uppgörandet af stats-regleringen, vid innevarande liksdag medhinnas, Rikets Ständer ville, med godkännande af den sökta r&nteförvamihiigen, i underdånighet anhålla, att Kongl. Majit täcktes låta, genom Dess befallningshafvande i Stora, Kopparbergs län, så skyndsamt sorn möjligt, bringa saken till verkställighet samt att Rikets Ständer måtte, finn och men delar förmedlingen vidtager, anvisa de i. följd deraf nödiga medel till statensreglerande; att för så vidt den åsigt skulle af Rikets Ständer emot förmodan hyllas, att, oaktadt motsvarande vedergällning erbjjudes, så beskaffade förändringar SlataUtskottets Uttalande.
La Jeune Indienne), som uppfördes på ”den mindre Kongliga Theatern”, höra ej omedelbart till vår målning; om än visserligen till denna tidsålders helbild. – Det för skådebanan uppfinningsrikaste och mest theatraliska (eller praktiskt-dramatiska) snillet ägde, bland alla skalderne i hans gille, Gustaf sjelf. Man läse de i Geijers ”Gustavianska Papper” (Del. III: 2, sidd. 75–88) gifna grunddragen till en karakteristik öfver denne Konung såsom Dramatisk Författare. Äfven efter sitt ”affall” förblef Geijers själ nog stor, att göra honom sann och full rätt. Jag behöfver således nu blott hänvisa till hvad der yttras; och underskrifver jemväl det omdöme, att ”Siri Brahe och Göran Gyllenstjerna ännu är, i plan och talspråk, den bästa svenska original-dram, som vår theater äger”. Den vittra Kritiken handhades af landets högsta areopag på ett sätt, hvari ett verkligt framskridande röjes. Väl förkunnades 1788 (N:o 25) med en ton af triumf, – ty detta vore ju ett nederlag för Thorild, – att Ossian ändtligen bevisats vara ”falskt contrabands-gods”, och Macpherson en ”lurendrejare” (Artikeln heter: Tvisten om Ossians skaldedikt afgjord”; består i ett utdrag ur månadskriften London Magazine för November 1782; och stödjer sig egentligen på Shaw’s påståenden). Deremot hafva Tyskan, och Tyska Poesien, ansenligt stigit i crediten; med dem, äfven Orimmet (sjelfve Kellgren hade nu, såsom vi sett, börjat icke-rimma). I bok-annoncerna, der tillförne – utom svenska, och någongång latinska – sällan andra än fransyska böcker plägat förekomma, anmälas, numera, nästan lika många tyska.
Men om min första stöt hade varit så stark, att kulan skulle uppkastas öfver den högsta punkten som längden af tråden tillåter henne att nå, skulle densamma icke mer falla tillbaka som förut, utan fortsätta sin väg på den andra sidan af cirkelperiferien, och rörelsen skulle således fullkomligt förändra sin natur. Två stötar, som äro mycket lika hvarandra, men den ena något svagare, den andra något starkare än en viss gränsstöt, kunna således åstadkomma två helt olika resultat. I mekaniken är man mycket van vid att studera just sådana gränseller kritiska moment, och det visar sig, att för att göra sig en klar föreställning om något fenomen är det just af viktighet att undersöka detsamma i närheten af en sådan gränsställning. Författarna till denna pjes ha tänkt sig att det kunde också bli af intresse att skildra verkningen af ett sådant kritiskt moment på två människor, som äro mycket lika men ändå icke fullkomligt identiska med hvarandra. För att förstå författarnas mening måste man således visst icke tänka sig, att Karl i den ena och Karl i den andra pjesen är en och samma människa. Den ena har något mer idealitet och något bättre omdöme om det väsentliga och oväsentliga i lifvet än den andra. Men dessa olikheter äro så obetydliga att i hvardagslifvet skulle vi knappast kunna skilja den ena Karl från den andra. Hade allt gått bra för dem, hade fadern fått lefva ännu ett par år så att sonen hunnit få en fast ställning vid hans död, skulle sannolikt båda Karls öde fallit ungefär på samma sätt. Efter all sannolikhet att bedöma, hade båda två blifvit frejdade vetenskapsmän, möjligtvis professorer vid något af landets universitet eller vid tekniska högskolan; båda skulle sannolikt kommit att gifta sig vid ungefär samma ålder och gjort ungefär samma val. Men nu inträder ett sådant kritiskt ögonblick i deras lif, och det lilla knappast märkbara företräde, som den ena af dem har framför den andra, är tillräckligt för att åstadkomma att den ena springer öfver den kritiska punkten och den andra faller tungt tillbaka.»11 Omarbetningarna togo mycket längre tid än själfva det första nedskrifvandet. När vi skildes för sommaren voro vi icke ens ännu färdiga därmed. Missräkningar och sorger. Det hade varit meningen att vi skulle tillbringa denna sommar tillsammans.
Dock — den gamla, goda sagotiden är försvunnen, kattor förbli kattor och vindsrummet i Noaks ark förblef en dammig skräpkammare, ett sjukhem för obotliga husgerådssaker, ett hospital för gamla möbler, som nått den högsta möjliga grad af bristfällighet och som man ändå icke vill kasta ut, af ett slags sentimental tillgifvenhet och hänsyn till fromma erinringar, som äro förknippade med dem. Der stod en murken sönderbruten vagga, hvari min mor en gång i tiden hade vaggats; nu låg min morfars högtidsperuk deri — synbarligen blifven barn på nytt af idel ålder. På väggen hängde morfars paradvärja, en enarmad eldtång och annat jernskrammel. Ej långt derifrån stod på en hylla min salig mormors uppstoppade papegoja, numera utan en enda fjäder och icke längre grön utan askgrå; med sitt enda återstående glasöga blängde hon så att man kände sig helt hemsk till mods. Här stod också en stor, grön mops af ihåligt porslin; bakdelen var afslagen och kattan tycktes hysa stor respekt för detta kinesiska eller japanesiska konstverk; hon gjorde allehanda devota kattreverenser inför denna bild, som hon kanske höll för ett gudomligt väsen — kattor äro så vidskepliga! I ett hörn låg en gammal flöjt, som en gång i tiden tillhört min mor; hon brukade spela på den som ung flicka, och det var just denna vindskammare, hon brukade välja till konsertsal, för att icke med sin musik störa sin gamle herr far i hans arbete, eller möjligen för att hålla honom i okunnighet om det sentimentala bortkastandet af tid, hvartill hans dotter gjorde sig skyldig. Kattan hade nu valt flöjten till sin käraste leksak, och hon fick den att rulla af och an på golfvet genom att rycka i dess bleknade sidenband. Bland vindskammarens antikviteter funnos också jordglober, de underligaste planetbilder, kolfvar och retorter, som ledde tanken hän mot astrologiska och alkemistiska studier. I kistorna funnos också, under morfars böcker, många handskrifter, som voro förknippade med sådana hemliga vetenskaper. Men de flesta böckerna voro medicinska luntor.
December erhöllo samtliga Collegierne och HofRätt.rne befallning att inkomma med underdåniga Betänkand-u om de utvägar, som inom dessa verk kunde vidtagas till det åsyftade ändamåLta vinnande, S_dan, tid efter annan, dessa betänkandem hunnit inkomma, behagade Kongl. Majit dem 4 October 1811 förordna ledamöter till dem af Riksens Ständer Föreslagna comitéo, och dertill i Nåder kalla Presidenterna i Dess och Rikets Krigs-, Kammar-, Bergsoch CornmerceCollegier, samt Förvaltningen af Sjöärendcrna StatgContoiret och KammarRäiten, jemte en ledamot från hvarje Collegium, den. Presidenten egde att utse; och skulle denna Comité sammanträda under ordförande af StatsMinistern för Utrikes Ärenderna, samt till Kongl. Majit i underdånighet insända 4*54 Serskildta. Utskottets Betänkande», det förslag i ämnet, som sluteligen kund© af densamma utarbetas. Till C o milén öfverlemnades de från Collegierna o:h Yerken inkomna underdåniga yttranden, äfvensom en, till följe af Kungörelsen i tidningarne insänd prisskrift, hvilka handlingar bl eivo af Committerade granskade, hvarefter deras underdåniga Betänkande, den 2 Maj 1812, afgafs samt den 12 påföljande Juni i Nåder meddelades Rikets då församlade Ständers Statsutskott. De lili Comitén förde Protocoll, hvaraf Serskildta Utskottet haft del, synas, äfvensom sjelfva Betänkandet, ådagalägga, att de fleste af Committerade hyst den öfvertygelse, att någon hufvudsaklig förändring i allmänna ärendernas behandlingssätt icke kunde tillstyrkas, och att Coilegisrnas samt Embets.- verkens bibehållande i deras dåvarande skick vore i Grundlagen försäkradt.
Följakteligen bar resultatet blifvit, att icke endast använda räntemedel; utan sedan 1808 har man fyllt bristen uti LänsLazaretternes inkomster af Hospitalfondens Capitalbehållningar, med så mycket som svarar emot skillnaden emellan 212,091 R:dr och 82,602 R:dr, hvilket visar, att, om det så hade fortgått, det hade blifvit en bestämd undergång för Hospitalsfonden. I afseende på Herr Hjertås tillvitelse om misshushållning, är jag mycket tillfredsställd, om jag misshört mig. Sluteligen kan jag ej lemna obesvarad den premiss Herr Hjerta framställt, på hvilken han yrkar bifall å Utlåtandet, nemligen, att Seraphimer-Gillet undanhållit Revisorerne granskningen affonderne, nemligen så vidt det icke angick Statsmedel. Jag är öfvertygad att räkenskaperne äro af den beskaffenhet, att de kunna framställas för hvilken autoritet och hvilken publicitet som helst, men orsaken, hvarföre de ej ansetts kunna granskas af Riksens Ständers Herrar Revisorer var för principens skull. Så länge principen var, att Revisorenle endast skulle granska Statsme62 II. 8 Den i5 Februarii f. m. del, måste väl Gillet också följa den, oell ej medgifva granskning af de enskilta fonderne. Om man måste antaga det som en grundsanning, så, då prasmisserne förfalla, förfaller äfven härledningen deraf. Herr Hjerta: Det är rätt ledsamt att mina uttryck skola fattas på ett så vidunderligt sätt, att det blir annat än jag sagt. Jag liar aldrig sagt, att Gillet gått in på sina capitaler, dem känner jag ej, och vill ej känna. Jag har yttrat mig om de Hospitalernes särskilda fonder, som komma af arf efter vanvettige, hvilka finnas på Hospitalen, och så vida Gillet ej frångår Författningarne är det också skyldigt att icke använda capitalen, utan endast räntan. Således bör jag förutsätta, att ej Capitalet är anlitadt. Derföre har jag yttrat, att då fonden måste gå i ökning, jag icke kan begripa, att icke tillgångarne skulle motsvara beliofvet.
Och se’n Gustaf Erikson! gamla tiderna! så att Lübeck är mig en fädernes-stad, der jag anser alla som förvandter ifrån forntiden. – Jag lefver dock i djupaste enslighet här; och undviker med all möjlig flit alla de godhjertiga skådare, som vilja fånga mig till sina matsalar. Klopstock är en kakistokratisk storborgare. Cramer, en Munsiör. Wieland, en politisk käring. Goethe, en hofdrängisk lufver. I Hamburg fann jag icke en enda fri man: hvarken fransk, eller tysk. Men här, i Lübeck, presenterar man hvarann för mig såsom ”demokrater”; enfaldigt, och utan en skymt af betänkande. Man gör sig stolt deraf. – Kort: jag ville lefva och dö här. Lübeck den 27 Mars 1794. — Gud nåde mig, om jag skulle skrifva efter andras tycke och mening! Det vore, att slitas i stycken ... eller också, att icke bli annat än en liten menings-spegel för alla själars små egna physionomier. En vän, från Göteborg, skrifver: ”Qvinnokönets naturliga Höghet är det sämsta du har skrifvit”; hvilken ett-arks-bok jag sjelf dock läser, och läser om igen, som ett kärleksbref. Gud välsigne alla hufvuden; men också mitt med! Jag håller med ”Rytarne” (i tredje delen af Kritik öfver Kritiker), att jag är jag. Vore hvar och en det: så skulle vi se i verlden flera menniskor och färre apfigurer. Annars: hvem är då den, som skall bli modellkarlen? Låt honom först ställa upp sig, så få vi se. Här passar utropet: lefve friheten! Om jag skref det Ni och Ni och Ni och Ni tänkte: så fick Ni ju – veta intet? Nu skrifver jag det jag tänker; på det man må ha det nöjet, att läsa något nytt, och undra, och kanske vinna litet mera vett. ... Den omnämnde vill inte ha detta nöje? Godt! hvad kommer det mig vid? Men hvad Svenskarne ändå äro för ett naturligt folk!