Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var ej långt lidet på året, blott så långt att våren höll på att öfvergå till sommar. Det var i körsbärsblommornas och häggblommornas hvita tid, då syrenklasar pryda höga, rundklippta buskar och då äppleblommorna dofta. Dessa män, som direkt från gata och kaj kommit in i blommornas rike, erforo en besynnerlig verkan däraf. Tre par näfvar, som hittills hållits resolut knutna, sänktes, och tre par klackar dundrade litet mindre mot stenläggningen. Från torget sågo de en stig, som slingrade fram uppe i bergen. Utmed densamma växte unga körsbärsträd, som bildade bågar och hvalf med sina hvita kronor. Hvalfven voro sväfvande lätta, och grenarna orimligt svaga, alltsammans spädt, fint och barnsligt. Denna körsbärsväg drog ovillkorligen männens blickar till sig. Hvad var detta för en opraktisk håla, där man planterade körsbärsträd, där hvem som helst kunde taga bort bären. De tre Pettrarna hade förut betraktat den som ett orättfärdighetens fäste, fullt af grymhet och tyranni. Nu började de skratta åt den och smått förakta den. Men den fjärde i laget han skrattade ej. Hans hämndlystnad sjöd allt vildare, ty han kände, att detta var staden, där han borde hafva bott och verkat. Det var hans förlorade paradis, detta. Och utan att fråga efter de andra, gick han raskt uppåt gatan. De följde efter, och då de märkte, att här fanns endast en gata, och då de utmed denna sågo endast blommor och åter blommor, växte deras förakt och deras godlynthet. Det var kanske första gången i sitt lif de fäst uppmärksamhet vid blommor, men här kunde de ej annat, ty syrenklasarna sopade mössorna af dem, och körbärsblommornas blad regnade ned öfver dem. »Hvad tror ni det bor för slags folk i den här staden?» sade Långe-Petter eftersinnande. »Bin,» svarade genast Träsko-Petter, som fått sitt namn däraf att han en gång bott i samma hus som en träskomakare. Naturligtvis fingo de småningom se några människor. I fönstren bakom klara rutor och hvita gardiner syntes några vackra, unga ansikten, och de sågo barn leka på terrasserna.
Kammar-Collegium anställande inventering å alla under vård af Kongl. Myntets Embetsoch Tjenstemän varande behållningar i Guld och Silfver, samt undfå ett exemplar af det Inventarium, som vid sådan förrättni«g blifvit begagnadt. Banco-Utskottet har inhemtat, att Bankens förstnämnde fordran, Silfv. R:dr 86o5: i2 sk., härledande sig från en, för mera än 3:ne år sedan, till Kongl. Myntet skedd leverering utaf Bankens hemfallne Guldoch Silfverpanter, ännu qvarstår aldeles oförändrad. På den senare Räkningen, som upptager beloppet af Kongl. Myntets i Banken förskottsvis infriade attester, hade, mot slutet af förlidet år, Bankens fordran uppstigit till R:dr 36,407: 38 sk., eller nära det tillåtna maximum; och funnos hos Banken qvarliggande, såsom oersatte, åtskillige utöfver 2:ne år gamla Mynt-attester, oaktadt Kongl. Mjntet år 1827 begagnat den i Ban•o-Reglementet tillåtna utvägen att, genom lö Banco-lJtskottftt Memorial* N:» 25. omyntade Silfver-Plantsars aflemnande, med en Summa af R:dr Silfy, 18,248: 33. minsta sin skuld å denna sistnämnde Räkning. Förmedelst dylik leverance af omyntadt Silfver, för ett belopp af R:dr 14,827: io sk., är Bankens fordran för oliqviderade förskotter, ' vid början af innevarande år reducerad till R:dr 26,720: 36 sk. Att Kongl. Myntets liqvidationer med Banken skulle på sådant sätt verkställas, var visserligen ej beräknadt oehafsedt, då, i sammanhang med 1777 års Realisation, den anstalt vidtogs, att Banken skulle med dess Silfvermynts-sorter förskottsvis infria Kongl. Myntets utgifne
Kronprinsen, Universitetens dåvarande Kansler, den 22 April 1853, blifvit uttryckligen föreskrifvet, att medicine-kandidat borde, för att kunna till undergående af licentiat-examen emoltagas, tjenstgöra vid hufvudstadens kliniska inrättningar minst ett år (en föreskrift, hvarigenom stadlästades den redan utbildade praxis, enligt hvilken dylik tjenstgöring äfven förut egt rum innan licentiat-examen absolverats), hvaremot, i fråga om klinisk tjenstgöring vid barnbördshuset, lick förblifva vid hvad derom tillförene vore stadgadt; samt Carolinska Institutet alltså fått åliggandet att undervisa Universitetens läkare-elever både före och efter licentiat-examen: — började man likväl allmännare inse behofvel af den medicinska undervisningens ordnande i sin helhet. Under tiden bade Rikets Ständers uppmärksamhet äfven varit riglad på ifrågavarande ärende. Vid pröfningen af Kongl. Maj:ls nådiga Proposition vid 1840 års riksdag angående förböjdt anslag lill Carolinska Institutets stat, föreslog Stats-Utskottet, efter att hafva påpekat den vidsträcktare verkningskrets och det inflytande på den medicinska undervisningen Institutet erhållit, all Rikets Ständer måtte icke allenast bifalla Kongl. Maj:ls nådiga Proposition, utan äfven ytterligare anslå 400 R:dr B:ko löneförhöjning till hvardera af de sex professorerne vid Carolinska Institutet, under vilkor likväl, "att vid den organisation Institutet nu erhölle, en yngling, som vid Universitetet genomgått en förberedande filosofisk kurs, sedermera måtte kunna vid berörda Institut fullborda sin bildning i medicinska yrket till erhållande af Medicine doktors grad."
slottet, till hvilken utom öfriga medlemmar af det k. huset inbjudits svenske och norske ministrar och statsråd, riksmarskalken, serafimerriddare, diplomatiska kåren, hofstaterna, riksdagens samtlige ledamöter, justitiekanslern och justitieombudsmannen, en mängd högre och lägre embetsmiin, ledamöter af akademier och lärda samfund, officerare, industriidkare, konstnärer, publicister m. fl. till ett antal af omkring 2,400 personor. Framemot kl. 9 började de inbjudna gästerna anlända till slottet. Här mottogos de vid ingången till Stuck-salen af konungens förste hofmarskalk grefve N. von Rosen. Kl. / 1U anlände de kungliga personerna företrädde af sin uppvaktning. Konungen bar generalsuniform med briljauterade ordnar, kronprinsen sitt husarregementes uniform, prins 3 4 Oscar flottans och prins Carl lifgardets till häst uniform. Hvita hafvet, der omedelbart efter de k. personernas ankomst gafs cour för diplomatiska kåren, var som vanligt anordnad till danssal. Efter sin nyligen genomgångna restauration och med sin rika elektriska belysning var salen verkligen bländande. Kl. 10 / tog dansen sin början och varade till kl. / 12, då supé intogs: af de k. personerna, statsråden, diplomatiska kåren m. fl. 1 drottningens stora och lilla matsal, af de dansande damerna och kavaljererna i gästvåningen 2 tr. upp samt af de öfriga inbjudna i de s. k. ordenssalarne. Under supén föreslogs i de särskilda matsalarne konungens skål. För öfrigt voro rikliga buffeter anordnade på flere ställen i våningen, äfvensom i den 2 tr. upp belägna rymliga vestibulen, som var smakfullt dekorerad med växter och blommor. Konungen förde i 1. fransäsen kronprinsessan vis a vis kronprinsen och statsrådinnan Loven. Kronprinsen dansade 1. vals med fröken A.
Ståts-Utskottet, som tagit detta ärende i öfvervägande, får i anledning hära! erinra, att Rikets Ständer, i sammanhang med sitt, angående de uti ordinarie'räntan ingående persedlars omsättning och förenkling vid 1853—1854 ärens riksdag fattade beslut, förklarat, att hvad deruti stadgades, icke skulle i någon män inverka på frälseräntors beskaffenhet eller utgörande med mindre vederbörande blefve om förändringen ense, i hvilket fall uträkningen finge lösas hos Häradsskrifvaren samt stadfästas af Kongl. Majits Befallningshafvande; hvilket beslut derefter blifvit af Kongl. Majit i nåder gilladt; och dä Utskottet lika litet funnit anledning att förorda någon förändring i nämnde stadgande, tillkommet med afseende ä Statens pligt att skydda enskild egan Jerätt och lagligen förvärfvade rättigheter, som att tillstyrka den af motionären alternativt föreslagna åtgärd, att nämnde forsellön måtte af Statsverket erläggas, får Utskottet hemställa, det motionärens framställning ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Stockholm den 21 Februari 1860. Reservation anmäld af Riksdags-fullmägtigen C. J. Svensén från Calmar liim Stats-Utskottets Utlåtande N:o 72. 11 Ank. till Exp.-Utsk. den 25 Febr. 1860, kl. 8 e. m.
Man hade, såsom ofvan blifvit anmärkt, år 1G53 förordnat alt, för beredande af mera jemnhet i skjutsnings-besväret, skulle de, som afsides lrån de stora vägarne bodde, hos Länsmännen hafva hållhäslar i beredskap, men dessa hållhästar lingö då icke af andra begagnas än af dem, sorn reste i Konungens ärenden och hvilka färdades fritt. Nu logs steget fullt ut och förordnades, att med dessa hållhäslar skulle bestridas jemväl vanlig gäslgifvarc-skjuls. Då likväl legan bestämdes lill 8 öre för land och 16 öre lör stad samt dessutom 1 öre för en kärra per mil och denna lega, med inberäkning af kärrpenningar, efter jemförelse emellan markegångsprisen 1751—1752 och 1735 med dem som gällde för 1854, 1855 och 1856 å spanmål och hö, motsvarande 51 sk. 11 1^2 r:st. för land och 1 R:dr 12 sk. 4 r:st för stad, om spanmål tages lill värdemätare och 57 sk. för land samt 1 R;dr 21 sk. 11 rist., allt Banko, för stad, om hö blir värdemätare, bör det med allt skäl kunna antagas, alt den skjuts-skyldige den tiden ansågs fullt ersatt för sitt besvär, helst tillfällena till biförtjenst då icke kunde vara särdeles Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o HO. 9 särdeles stora. Det dröjde likväl icke länge innan klagomålen emot skjutsbesväret åter läto höra af sig. Anledningen dertill var, att den år 1734 bestämda lega genom myntförsämring efter någon tid icke kom att stå j ett tillbörligt förhållande till besväret. Uppå Rikets Ständers tillstyrkan förordnades derföre den 23 December 1756, att legan skulle höjas till 12 öre för land och 24 öre för stad.
Hr von Hartmansdorff har sagt att en brist i statsintraderna, som skulle uppkomma genom ränteförenklingen (alltid förutsatt att den skulle komma att medföra en sådan myntförsämring att penningevärdet skulle förfalla till ingen ting) skulle komma att ersättas genom bevillning och osäkerheten skulle blifva så mycket större, som svårigheten att kontrollera skattebeloppet, måste ökas. Jag kan icke förstå, att denna osäkerhet, kan blifva större än den nu är vid hvarje riksdag. Således anser jag icke eller att detta kan blifva ett skäl emot förslaget. Hr von Hartmansdorff medgifver visserligen, att myntförsämringen möjligen icke kan komma att så snart inträffa, men att krig eller dylika olyckor nöd vän - Den 7 September e. m. SI vändigt skulle medföra ett sådant förhållande. Jag gör mig ett bättre begrepp om samhällets nuvar:de utveckling, än att hvilka olyckor som hällst skulle kunna blifva anledn. lill en myntförsämring. Det kan icke undgå min förundran, att en af Bankens tjenstemän kan hysa sådana farhågor, att man under närvande tidsförhållanden, sedan sekretessen i bankofrågor blifvit undanröjd, med den publicitet, som nu i dessa ämnen råder, skulle kunna tillgripa sådana medel, hvarigenom myntförsämring skulle inträffa. Jag får säga, att det öfvergår mitt begrepp. Man frågar huru räntegifvarne skulle kunna få penningar till skatternas afbördande annorlunda, än genom försäljning af sina ränlepersedlar. Jag frågar deremot: huru skulle Kronan få penningar annorlunda än genom försäljning af den räntespanmål, som för närvande skall bevaras? Om Kronan får dessa penningar genom försäljning af räntespannemålen eller, om det är räntegifvaren, som försäljer spannemålen för alt skaffa sig penningar lill kronoutskylderna, så måste det blifva utan inflytande pä sjelfva förhållandet. Hr von Hartmansdorff säger att en så (ill sägandes tvungen varuförsäljning skulle endast blifva till fördel för fabriker och sladsboar, men, hvarigenom skulle denna fördel för dem uppkomma mera händanefter än hittills. Att räntegifvarne måste sälja, för att tillfredsställa räntetagarne, är hvad som sker beständigt.
Jag ber R. o. Ad. behjerta denna omständighet, och då det icke kan nekas, att R. o. Ad:s beslut i denna fråga leder till mycket mindre besvär och till större tidsbesparing, än en återremiss skulle göra, så får jag vördsamt anhålla att, i fall R. o. Ad. icke har någonting emot mitt förslag, detsamma måtte af Ståndet varda bifallet. Den 9 ,A ugu st i e. m. 197 Frih. Cederström: / Om man, såsom Gr. Mörner, utgår från den grundsats, att önskligt vore, att för dem, som emot 5:te eller 30:de §§:ne sig förbrutit, stadgades samma straff, som enligt 42:dra §:n år stadgadt, eller kommer att föreskrifvas, för de minuthandlare eller utskänkare, hvilka göra sig skyldige till de i §:n omnämnda förbrytelser, så synes mig, att ett bifall till 43:dje §:n med dess nuvande lydelse vore tjenligt, emedan 42:dra §:n i alla händelser kommer att innehålla straffbestämmelser för de förbrytelser, som minuthandlare eller utskänkare begå; men då jag finner, att åtskilliga ledamöter, i anseende till 42:dra §:ns ännu oafgjorda innehåll, hysa betänklighet vid att bifalla 43:dje §:n, återstår enl. min tanka ingenting dernäst tjenligare, än att, i likhet med hvad Frih. Raab föreslagit, utsätta i 43:dje §:n enahanda straffbestämmelser och bötesbelopp, som 42:dra §:n innehåller. För min del hoppas jag nemi., att dessa bestämmelser må af Utsk. åter blifva föreslagne och af R. o. Ad. godkände. Ty jag kan icke föreställa mig, att den af Ståndet beviljade återremissen af 42:dra §:n afsåg dessa bölesbeslämmelser, utan fast mera de anmärkn:r, som emot ordaställningen af nyssnämnde § blifvit framställde. Frih. af Ugglas’ anmärkn. att, derest det af Frih.
Brådskande skyndade jag mig upp, redan härjade lågorna i flere hus, snart kastade sig elden öfver ån, inom några timmar stod äfven mitt barndomshem i lågor. Dagen efter branden besökte vi de rykande ruinerna af vårt hem. Jag skulle just gå ut genom en liten port invid den mur på hvilken kakelugnen i min kammare ännu reste sig bränd och naken. Jag kastade en sorglig blick uppåt, som ett farväl åt detta hem, som varit vittne till min barndoms och ungdoms glädje och sorger; då brakade det hastigt öfver mig, och inför mina fötter nedstörtade den förbrända kakelugnen med sin skorsten. Förskräckt hastade jag undan, men återvände snart till stället, för att nogare betrakta det skedda, och öfverst på stenhögen låg den förbrända kakelugnsdörren, hvilken af elden var till den grad förstörd, att den mera liknade ett nät af ståltråd, än ett sammanhängande stycke. Salik Sardar Khans Maka. Solen går ned! Brinnande purpur på molnen, Flytande guld vid himlens rand, Skimmervågor, viggar af färger, Glödande skyars fria lek, Hvad sägen j väl? Viljen j väl Herrligt berätta om dagen, Dagen som klar uti vestern bor, Hatar dunklet, forskar i djupet? Viljen j locka längtan dit? Hvad viljen j mig? Öster du natt! Slumrande rosor på bäddar, Svällande, veka, söfver du. Sakta vaggar dimmiga slöjan, Sagornas tärnors lätta drägt, I aningens land. Rosornas lund, Öster, du sagornas hembygd, Kulna, sorgsna Suomi-sångens, Rika, varma, blomstrande syster, Dunkelt glödande öster, du, Du lockar mig mer. Sköna voro Ben Hamouns trädgårdar, sköna voro dess rosor, men skönast trädgårdarnes drottning, Ben Hamouns dotter. Innerst i trädgården stod på lätta pelare hennes palats, af doftande jasminer och fylliga rosor väfdes dess väggar, dess tak var ett hvalf, strålande af guld och purpur och dyrbara stenar. Drottningens statsfruar voro unga sköna tärnor i skära hvita drägter, hennes hofjungfrur voro rosor och liljor och blommor utan tal.
Revisorers förhällandc och anmärkningar wid Realisations - frägan, som den hwilken rörande Herner Banco Fullmägtiges blifwit afgifwen, 21. — rörande Stats-Utskottets efter Presteoch Bonde-Ständens anmärkningar wid dest först aflcmnade förstag till Deras Maj.ters Konungens och Drottningens sanik H. K. HKron-Prinscns Hofoch Skall-Stater, jems kade Förstag till berörde Stater, 51. — med äterremist ä Constitutions - Utskottets Memorial med föreslagen tilläggning till 49. L. Riksdags - Ordningen, 52. rörande Stats-Utskottets yttrande om föreslagen indragning af de sä kallade Proste-tunnorne, ^2. — rörande Constitutions - Utskottets förstag till förekommande af paria vota wid omröstningar i RiksStändens Plena, 5Z. om Stats-Utskottets Betänkande rörande Kronobemmans försäljande till Skatte, 53. — rörande Allmänna Beswärsoch LeconomicUtskottets Betänkande om förestagen ändring i ffyttUingstidcn för tjenstehjon, 5z.
Memorial till Rikets Ständer, i anledning af åtenemisser af Memorialet N:o 4 4, innehållande f örslag till ändring af åtskilliga stad gauden i Regerings-Formen och Riksdags-Ordningen, i afseende pä behandlingen af en del regerings-ärenden. Till Konstitutions-Utskottet hafva ankommit utdrag af samtlige Riks-Ståndens Krolokoll den 12 i denna månad, angående behandlingen af Utskottets, i dess memorial :o 11 afgifna förslag lill ändring af åtskilliga stadganden i Regerings-Formen och Riksdags-Ordningen, i afseende på behandlingen af en del regerings-ärenden; utvisande dessa protokolls-utdrag: att Höglofliga Ridderskapet och Adeln såsom dess gemensamma tankar till Utskottet hänvisat de anmärkningar: l:o att Konungen borde äfven i den föreslagna Re gerings-Rälten ega tvä röster, och 2:o att redaktionen af det föreslagna 2:dra momentet i 17 §. Regerings-Formen borde erhålla sådan lydelse, alt deruti mera oförtydbart uttryckes, att i den särskilda stadga, som af Konungen och Rikets Ständer gemensamt stiftas, kommer att bestämmas, hvilka slag af besvärsmål fortfarande skola tillhöra Kongl. Maj:ts nådiga pröfning och hvilka af Regerings-Rätten skola afgöras; att Högvordiga Preste-Slåndel återremitterat memorialet, med förklarande såsom Ståndets gemensamma tanke* att, i stället för den äfven lill sin benämning olämpliga Regerings-Rätten, en organisation för de till Kongl. Maj:t nu ingående besvärsmålens pröfning borde föreslås, hvilken komme att med Siats-Rådet och dess verksamhet stå i samband och förening; och att i ekonomiska lagstiftnings-frågor preliminära betän kanden alltid borde från denna Institution infordras; att Välloflig a Borgare-Sländet godkänt Utskottets förslag om en Regerings-Rätt, men i afseende på särskilda delar af förslaget framställt nedannämnde, såsom Ståndets gemensamma tanka förklarade, anmärkningar: vid 2:dra momentet i 47 §.
Den främmande sjönk ned deri, och det föreföll, som om hon upplösts till en askhög, så lätt och ljudlöst föll hon ihop, liksom man kastat en tom liksvepning på stolen. Hon teg alltjemt, och ingenting utom de brinnande orörliga ögonen, som lyste likt tvenne eldkol i en hög af svartnad aska, visade, att det var ett lefvande väsende framför honom. Gubben kände sig slutligen underlig till mods vid denna ihärdiga tystnad; och då han länge förgäfves väntat på ett svar, återtog han ändtligen med en röst, så fast och högtidlig, som om han velat besvärja en ande: — Hvad vill ni mig? Qvinnan ryckte till, liksom hon vaknat ur en djup sömn, reste sig häftigt, vände sina hemska ögon emot honom och sade med en hes, rosslig stämma och tydlig ansträngning, i det hon genast föll tillbaka ned i stolen igen: — Jag vill bikta mig för er. — I denna natt? Just nu? — Ja, i denna natt. — Nå väl, jag hör er min fru, — sade prosten öfverraskad och tillade, då han såg henne återfalla i sitt förra dvallika tillstånd: — Och måtte jag kunna visa er det deltagande och gifva er den tröst, hvaraf ni verkligen synes vara i behof. Hon svarade ingenting, men förde de långa knotiga händerna öfver ansigtet och andades tungt och med svårighet. Den gamle prosten framtog imellertid ur sin bordslåda ett vaxljus, som han tände, och ersatte dermed den nedbrunna och flämtande veken i staken, tog en flaska vin, som han hade förvarad i ett hörnskåp, och hälde deraf i glaset, som stod bredvid ölstånkan af trä på bordet. — Drick litet, jag tror det skall göra er godt, ni ser alldeles medtagen ut, — fortfor han vänligt, i det han försökte föra glaset till hennes läppar. Dessa läppar voro torra och fasttryckta vid tandraden som på ett lik, och han förvånades, att några dagars sjukdom kunnat så förhärja hennes ansigte. Hon drack och tycktes känna sig något upplifvad, ty hon sträckte på sina styfva lemmar, lutade sig emot stolens ryggstöd och sade långsamt:
Och då fråga är om användande af icke mindre summa än öfver 3^5,000 R:dr för ett GarnizonsSjukhus till en Garnizon, som icke består af mera än 3ooo man, tyckes det, som Utskottet bordt fästa något mera uppmärksamhet vid detta förhållande, och innan det för Ständerne framstälde en så mörk tafla af förvaltningsåtgärderne med ifrågavarande byggnad, hafva lemnat vederbörande tillfälle, att genom förklaringars afgifvande åtminstone försöka, att mildra den stränga dom, som allmänna opinionen redan fällt öfver dessa åtgärder. Jag yrkar derföre, att Utlåtandet må återremitteras, på det vederbörande må få förklara sig öfver hvad Utskottet lagt dem till last; och i sådant afseende tyckes, utom hvad Utskottet anmärkt, behöfva förklaras, huru Committerade, under åberopande af Kongl. Maj:ts Nådiga tillstånd i Skrifvelse deri 21 November 1824, sorn dock innehöll, att behörige Entreprenadauctioner först skulle hållas, kunnat utan ali vidare auction antaga Byggmästaren Arsells anbud, hvilket, såsom orden i Prötocollet lyda, "något skulle un - Den i September f. m. "derstiga” Architectens, till beloppet ej åberopade, förslag.
”Det hör en alltid ... Nå, Malena, sätt fram någon välfägnad ... Är j kanske nära kungens person?” ”Ja, så är jag!” svarade kungen. ”Kan jag tjena er med något – är j kanske icke nöjd?” ”Om jag är nöjd eller inte ligger föga vigt på. Dessutom, skall j veta, är jag en man, som sett för mycket i min dar att inte veta spara på tungan. Aldrig uttalar jag mej om höga öfverheten Gutår – skål för kungen ... Se, nu har mor tagit fram hvad huset förmår.” Det på bordet framsatta bestod af smör, ost och bröd samt en liten ännu oskafven lemning af en fårbog. Kungen gjorde sig genast en smörgås och lagade till en tjock ostskifva för att breda ofvanpå. Med onda ögon hade gubben åsett att knifven gjorde så stor inskärning i osten, men då han nu såg hvart skifvan skulle ta vägen, förlorade han alldeles tålamodet. ”Skäms j inte”, utbrast han, ”att lägga två sofvel på ett bröd – menar j att vår Herre ger en sina gåfvor för att en i onödan skall sköfla bort dem?” ”Du har rätt, gamle man – och den lärdomen jag nu fått, skall jag ärligt lära ut bland kungens folk ... Gif dig tillfreds: jag lägger ner osten så länge.” Och hans maj:t åt bara smörgåsen. Ett sådant bevis på hörsamhet blidkade gubben: han blef språksammare och de hade mycket tal mellan sig om kriget och ställningen i landet, tills kungen, som druckit ur samma kanna som gubben, gjorde sig färdig att gå och betala förtäringen. ”Jag tar inte en styfver af kung Carls folk – kungen behöfver nock sina styfrar.” ”Som j vill då, kära far ... Tack för era hederliga tänkesätt och för en rolig stund ... Farväl och Guds fred – kanske träffas vi än en gång.” ”Det tror jag inte blir något af med den spådomen!” sade gubben till hustrun, när han dragit igen dörren. ”Hvem vet, far ... Det var visst en stor herre.” ”Det säger jag inte emot. Men att han skulle låta höra af sig igen, det fäster jag mig aldrig vid.” En fjorton dagar derefter kom likväl gubben på andra tankar.