Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag instämmer i de föregående talarnes åsigt, att jernvägen genom Östergötland är af stor vigt för hela landet, och att alla skäl tala för att denna bana måtte fullbordas så fort som möjligt. Jag säger så fort som möjligt; ty i den allmänna så väl som den enskilda hushållningen kan man inse att ett företag skulle vara nyttigt och vinstgifvande, och ändå nödgas uppskjuta detsamma af brist på tillgångar; och sådan tror jag denna frågas ställning vara. Vi veta att det på senare tider varit svårt att anskaffa penningar och att våra negociationer i den vägen icke varit lyckliga; orsakerna dertill tror jag mindre vara att söka deri, att våra skulder äro så stora eller att vår kredit är störd, än i det sätt hvarpå dessa negociationer bedrifvits och sammansättningen af den styrelse, som haft sig dem uppdragna. Då Sverige icke under en lugn ställning i Europa kunnat upptaga goda lån, kan man väl icke tro att sådant skall låta sig göra nu, då penningemarknaden öfverallt är nära nog uppoch nedvänd. Ett sätt att afböja vådorna af en sjunkande kredit är alltid att hushålla väl, och dertill räknar jag att icke besluta1 stora företag, hvartill pennin - 360 Dea 17 Maj f. ni. gar skola anskaffas till hvarje pris; ty sådana blifva alltid dyra. Dessa grundsatser hafva också blifvit följda af Utsk:t, sorn endast i fråga om 2:ne dylika arbeten tillstyrkt anslag, och det först efter votering, der, som vanligt, de flesta rösterna gjorde sig gällande. Jag har nu angifvit de skäl, som föranledt mig att afstyrka anslag till denna bana, säker att representationen vid ett annat tillfälle skall bevilja dessa medel. Jag yrkar bifall till Utsk:ts hemställan i denna punkt. Frih. Klinckowström, Endolf: Då den talare, sorn först yttrat sig i denna fråga, om icke angripit, åtminstone velat berigtiga åtskilliga siffror, hvarmed jag i en reservation sökt att utreda Statsverkets tillstånd och behof, så må det ursäktas mig att jag ber att med några ord få uppehålla mig vid dessa tablåer.
För att med rättvisan till grund — den enda rätta och beståndande — kunna åstadkomma en önsklig och af behofvet högeligen påkallad förminskning i bränvinssupandet är således nödigt, jag uprepar det än en gång, att söka tillvägabringa ett surogat, på en gång billigt och hälsosamt. Alt nedsätta eller till och med helt och hållet borttaga tullen på vin, skulle i alla fall blifva allt för dyrt för de samhällsklasser, inom hvilka bränvinssupandet är allmännast, gör mesta skada och kräftartadt inverkar på så väl det närvande som blifvande slägtet. Underlättandet af införseln af vin, skulle således blott falla de mera bemedlade till godo, och dess allmänliggörande såsom dryck dessutom ytterligare och utöfver behofvet sätta oss i beroende af utländniogen. Inom landet och af egna produkter måste således den dryck beredas, sorn skall kunna täfla med bränvinet och uttränga dess öfverflödiga bruk — och mig veterligen innehafver ingen dryck mera egenskapen att kunna göra detta, än ett godt, tillräckligt starkt och kraftigt öl. I större skala beredt kan dess försäljningspris blifva billigt, och sker tillverkningen efter den Baijerska eller annan godkänd method, blifva ock dess egenskaper de af mig antydda. Dylika öltillverkningar tillvägabringas dock icke utan upoffringar för tillverkarne, åtminstone i början. Upmuntran till nämnde företag blifver således en på rättvisa och billighet 'grundad pligt från Statens sida. Staten tilIgodonjuter nemi. förökade inkomster genom den förhöjda bränvinsskatten. Hvad är då mera i sin ordning än att en del af dessa inkomster användas i den riktning man afsett genom bränvinets högre beskattning, nemi. dess förminskade konsumtion? Af denna anledn. och på grund af hvad jag ofvan anfört föreslår jag: Att R.
Harlin, under sin tjenstetid sig åsamkat, få Revisorerne, efter derom inhemtade underrättelser, upplysa att Landshöfdinge-embetet i förstnämnde län, genom utslag den 11 Maj innevarande år, föreskrifvit att, sedan Landt-räntmästaren Tollin med döden afgått samt hans konkurs blifvit utredd, och då någon tillgång till ytterligare godtgörelse för den, från och med år 1838, i krono-räkenskaperna upptagna ränteribalansen icke vore att förvänta eller någon annan person numera kunde till densammas ersättande lagligen förpligtas, borde återstående beloppet af Tollins proprie-balans, utgörande 10,880 R:dr 2 öre, hvaraf 2,767 R:dr 75 öre vore riksgälds-medel, afskrifvas i ej mindre Ostgöta Landt-ränteris än öfriga verks räkenskaper; varande detta utslag under stäldt och nu beroende på Kongl. Kammar-rättens pröfning. Såsom ytterligare afbetalning å Landt-räntmästaren Harlins uppbörds-balans, har under sednast förlidne månad till Riksgälds-kontoret influtit ett belopp af 995 R:dr 64 öre, hvarefter återstoden af de Riksgälds-kontoret tillhöriga medel, som innefattades uti sistnämnde, i början af 1840-tatet yppade, ränteri-balans, utgör 13,276 R:dr 78 öre.
Maj:t icke lärer sakna tillgång för anvisande af dylika tillfälliga reseunderstöd, ansett anslaget böra till 3,000 Riksdaler inskränkas; hvadan Utskottet tillstyrker, att Kongl. Majits ifrågavarande nådiga framställning måtte i den mån bifallas, att till resestipendier för artilleri-officerare beviljas ett årligt anslag af 3,000 Riksdaler. c) Af ofta åberopade Statsråds-protokoll inhemtas jemväl, hurusom, med hänseende till olämpligheten af de målskjutningsplatser, som för närvarande vore för de särskilda artilleri-regementena upplåtna, Generalfälttygmästaren i underdånighet föreslagit, att artilleribefälets skjutöfning ar. hvilka hittills verkställts af hvarje regemente särskildt, framdeles måtte få utföras gemensamt å en för sådant ändamål lämplig plats, samt att dessa öfningar, hvilka skulle bivistas, under en regementsofficers befäl, af så många kapitener och examinerade subaltern-officerare, som den öfriga tjenstgöringen tilläte, finge taga sin början efter vapenöfningarnes slut och fortfara två, högst tre veckor. Derigenom skulle en årlig skjutskola uppstå, hvarest den tid, som ej upptoges af öfningarne på fältet, borde, såsom vid arméens skjutskolor eger rum, enligt bestämd plan fördelas mellan föredrag i såväl theoretiska som tekniska delar af artilleri-vetenskapen, samt beräkningar af de 14 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 51. vid skjutningarne erhållna resultat, grafiska konstruktioner, m. m.: och skulle dessa öfningar, på sådant sätt anordnade, enligt Generalfälttygmästarens tanke särdeles väl uppfylla sin bestämmelse och derjemte medföra andra för vapnet väsendtliga fördelar. Då emellertid ett sådant tillfälligt vistande under kortare tid å annan ort, än den vanliga, alltid skulle för de officerare m. fl., som kunde komma att till deltagande i dessa öfningar beordras, medföra ökade lefnadskostnader, hade Generalfälttygmästaren ansett billigheten fordra, att någon godtgörelse derför dem bereddes genom erhållande af dagtraktamente under kommenderingstiden samt skälig rese-ersättning, den sednare beräknad enligt den för Statens jernvägar gällande tarif.
Så reste han sig upp och, stödd mot armbågen, betraktade han ännu en gång hennes ansigte så uppmärksamt, som om han velat läsa hennes lifs historia deri. »Din mun tycks mig af den käre guden skapad för kyssar och leenden» — han rynkade ögonbrynen — »men det är som om djefvulen redan förstört hans verk genom att sätta dit det der vemodsdraget, som inte passar.» »Så är det kanske också,» sade hon sakta. »Bikta dig nu. Berätta mig något om dig sjelf.» »Jag kan inte.» »Seså! Nu ligger jag och lyssnar och väntar. Berätta mig hvad du vill — och förtig hvad du vill.» Hon måste lyda. Det var som att med egen hand rifva upp gamla sår på nytt. Men hon måste göra det, när han så ville. Hon försökte samla sina tankar. Det blef några ögonblicks tystnad. Men hon hade en nervös förnimmelse af, att han väntade, och hon började, brådstört, hufvudstupa: »Jag är född i en af Tysklands halfstora städer af en gammal preussisk adelsslägt. Min far dog tidigt, men min mor lefver. Sedan mitt tionde år har jag bott här i Paris. Jag skall inte trötta er med en skildring af mina uppväxtår. Jag vill endast i förbigående nämna, att jag redan som barn lärde känna och lärde mig älska den samtida tyska literaturen - er diktning framför allt. Jag var mina föräldrars enda barn och jag blef väl en smula bortskämd, kan jag tro. Min uppfostran blef ett lappverk af tysk och fransk skolbildning. Men jag kom tidigt ut i verlden, och det skärpte min blick. Jag hade från barndomen svärmat för allt som var stort och fritt; och jag såg endast låghet och förtryck rundt om mig. Jag var ju årsbarn med Juli-revolutionen, men när jag vuxit upp, hade dess maskstungna frukter redan fallit till jorden, och min ungdom inföll under den europeiska reaktionens värsta tryck. Deraf alstrades väl min gränslösa frihetskärlek. Jag minnes, hvilket oförgätligt intryck det gjorde på mitt sinne, då jag, ännu ett barn, för första gången läste er Harzresan. Det var särskildt den andra af bergsidyllerna, som grep mig så djupt, att jag icke kunde sofva om natten.
Naumann yttrade, att anmärkningen om den större enkelbeten, klarheten och ofta äfven fullständigbeten i Norska Lagens stadgande, jemförde med Förslagets, bade, efter Justitierådets tanke, sin tillämpning äfven på Förslagets 100 och 101 §§, jemförde med Norska Lagens § 63; ocb ansåg Justitierådet jem väl, att hvad Tyska Lagen i Ari 661 mom. 4 innehåller för det fall att konnossementet ej är stäldt till order och skepparens åliggande i sådan händelse att fraktgodset utlemna, kunde förtjena jemföras. § 103. Justitieråd?,! Naumann yttrade: »Ett mycket omtvistadt ämne, som lagstift ningen i särskilda länder på sednare tider sökt reglera, synes mig hvarken i 103 § eller annorstädes i Förslaget hafva fått någon tillfredsställande lösning, nemligen den fråga: huruvida öfverlåtelse af ett lill viss man eller order stäldt konnossement har alldeles samma betydelse som om de i konnossementet förtecknade varor traderades med eganderätt.» »Det'är bekant att slika konnossementer i handelsverlden betraktas som negotiab'3 papper och endosseras likasom vore de vexlar. Man anser konnossementets 23 öfverlemnande som en slags symbolisk tradition af sjelfva varorna, om ock dessa ännu liro på sjön. Vanligen trasserar afsändaren vexel på beloppet på emottagaren. En slik vexel, säger man, skulle emottagaren icke med säkerhet kunna före varornas ankomst betala eller acceptera, om icke konnossementets emottagande vore för honom liktydigt med emottagande af sjelfva fraktgodset». »Denna köpmän emellan numera hyllade åsigt, ehuru (som bekant är) mycket bestridd, ligger till grund för åtskilliga stadganden i nyare Sjölagar. Men fullt genomförd skulle den utau tvifvel leda till obillighet.
Under ärendets handläggning är det förhållande af vederbörande myndigheter ulredt, att Förmyndare-kammarens öfrige inkomster under en längre följd af år i allmänhet varit tiilräcklige att betäcka Förmyndare-kammarens omkostnader och utgifter, så alt Allmänna Barnhuset oftast fått oafkorladt uppbära hela den på Förmyndare-kammarens lånerörelse uppkomne räntevinsten, hvadan hela den nya pålagan kommer att lill Barnhuset ingå. Ehuru samhället alltid ansett forsin pligt att vårda och befrämja de omyndigas fördel, så har dock nu. genom det ifrågavarande stadgandet, en del omyndige blifvit betungade med en skatt, som icke bereder dem någon motsvarande fördel, utan alser ett ändamål, hvars ombesörjande hela samhället borde hafva sig ålagdt. Men ännu i ett annat hänseende är stadgandet obilligt, nämligen demi innan, alt afgiften skall utgå äfven i den händelse, att de enskilde förmyndarne för de af dem utlånte medlen icke kunnat erhålla högre ränta än 4J procent. Sådant förhållande har någon gång inträffat; och dessa omyndiga erhålla då lör sina medel endast 4f procent, under det att de omyndige, hvilkas medel af Förmyndare-kammaren sjelf förvaltas, åtnjuta 4£ procent. Denna olikhet i afkomst ökas ytterligare deraf, att de förre omyndige måste till sina förmyndare, som för medlens förvaltning hafva besvär och ansvar, betala högre arfvode, än de sednare, hvilkas förmyndare för sådant besvär och ansvar äro frie. Olämpligheten af ifrågavarande stadgande ökas ytterligare genom de ledsamma följder, som den nya afgiften skulle kunna medföra. Då den vållar alt förmyndarne icke kunna, genom all sjelfve bereda utläningstillfällen, förvärfva sina myndlingar lika stor fördel sorn förr, skola de troligtvis, serdeles i tider af ymnig penningetillgång, då den allmänna räntefoten sjunker ned mot 4 * procent, sällan underkasta sig det med utlåningen förenade besväret och ansvaret, och de omyndige oftare än hittills få åtnöjas med Förmyndare-kammarens låga utdelning. Redan detta är en förlust, ehuru den ej drabbar mera än en och annan omyndig.
N:o 225, i anledning af väckt motion om tiondegifvares rätt att lösa den till Professorerne i Lund anslagna tionde-spanmål efter markegångspris, med förhöjning af 16 sk. per tunna, bifölls. S. D. Föredrogs ånyo och tades till handlingarne Iionstitutions-Utskottets Memorial N:o 39, med infordradt utlåtande, angående Talmannens i Bonde-Ståndet vägran al proposition på ett inom Ståndet väckt yrkande i afseende på behandlingen af Särskilda Utskottets Memorial N:o 11. S. D. Vid förnyad föredragning af Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomiutskottets Betänkande N:o 14, i anledning af väckt motion om ändring af 8 § i Kongl. Förordningen om Kyrko-råd, den 29 Augusti 1843, blef Utskottens i detta Betänkande framställda förslag till underdånig skrifvelse bifallet, med den ändring, att orden: "Uteblifver den sålunda kallad är —• sakens beskaffenhet öfverensstämma” utbyttes till: ”Uteblifver den sålunda kallad är, utan laga förfall, bote 3‘d sk. banko till Fattigvårdens kassa. Uteblifver han förfallolöst, sedan han andra gången kallad är, bote dubbelt. Uraktlåter han tredje gången att kallelse efterkomma, åligge Kronans Betjente i orten att, på Kyrko-rädets anmodan, honom inställa." S. D. Föredrogos ånyo Särskilda Utskottets nedannämnde Memorial och Betänkande: N:o 14, med Ordnings-stadga för större brännerier. A/slogs på den grund, att utfärdandet af slik Ordnings-stadga ansågs höra till den del af Bränvins-lagstiftningen, som af Kongl. Maj:t ensam beror. N:o 15, i anledning af motion om förklaring af Kongl. Maj:ts nådiga Kungörelse den 1 sistl. Juni, rörande ansvaret för bränvins tillverkning på söndagarne, under den tid af nästkommande höst, då bränvins-bränning är medgifven.
Jag gaf honom bläcket, angelägen att bli af med honom, och så blefvo vi ensamma. – ”Debet och kredit,” sade jag leende då Brandes såg bort på bordet, der jag räknat upp min kassa. – ”Gör ni upp på hotellet?” – ”Ja.” – ”Jag tänkte just fråga om ni icke i sista stund beslutat er för att stanna längre.” – ”Nej jag reser i morgon. – Vi stodo vid klädskåpet, jag stödjande mig med ryggen upp deremot. Han såg på mig med lysande ögon. Så måtte jag ha sett ut när jag var ung flicka sade han. – Hå, det trodde jag inte. – Hade jag inte haft håret så då? – Nej. – Jag hade sagt att jag brukade ha det så förr. – Ja, men det var förra vintern, när jag var i Stockholm. – Hvad det klädde mig och hvad jag såg ung ut! – Det gladde mig att han tyckte så. – Och det skrattade han så muntert åt. Och så kysste han mig som den mest förälskade tok, och det tydde just inte på motvilja. Men han hade inte glömt hur dumt jag burit mig åt. Jag fick hela kaskader af godmodiga elakheter öfver mig under hvarje uppehåll. En sådan lustig menniska han är i alla fall! Det bröt fram med en sådan envis bitterhet emellan smekningarne. Jag hade sagt att han var ”latterlig” och det kunde han icke glömma. Hvad var det för latterligt i det? Säg! – Nej, det var ju inte. Han visste ju att jag gripit till det bara som ett slags sjelfförsvar, för att värja mig emot det som ville taga mig fången. – Ja men det var så orättvist att jag gjort honom förebråelser. Om det varit mig emot hade jag ju endast behöft draga hufvudet tillbaka. – Jag visste det ju, jag visste det. Hvarför skulle han tala om det nu! – Och så haglade det öfver mig hån och förebråelser. – Jag stod alldeles stilla och stirrade ut i tomma luften. Han kunde få uttömma hela sitt förråd af bitterhet öfver mig; jag ämnade icke försvara mig. Så tystnade han. ”Saa gode og saa dumme,” sade han. Menade han qvinnorna eller mina ögon? Jag vet inte.
I de händelser, då Kongl. Maj:t i Nåder finnér nödigt alt, för längre eller kortare tid, påbjuda bränvins-bränningens inställande, skall pannerymds-afgiften förminskas med en sjettedel för hvarje månad, ett slikt förbud varar. §. 33. Distillerings-pannor af högst sex kannors rymd, kokrummet inbegripet, må, utan serskild afgift och beräkning, nyttjas på de vilkor och för den tid, som 1 §. omförmäler. Apothekare i Riket tillåtas att för pharmaceutiska behof, utan serskild afgift, betjena sig af distillerings-pannor, tili högst 20 kannors rymd oell och der Apotheks-rörelsen gör bruket af flera pannor af nöden, må likväl ej öfver två sådane nyttjas, nemligen en på 20 och en på högst 12 kannor, utan allt afdrag af kokrummet. §. 34. En procent af den summa, som genom Bränvins-bevillningen inflyter, skall innehållas och till Kongl. Maj:ts och Rikets Stats-Contoir ingå, för att, enligt hvad af Kongl. Maj:t, efter Pröfnings-Comitteens underdåniga förslag, för hvarje Län fastställes, användas till ersättning för det ökade besvär och Expeditions-Utskoltels Forslag till und. Skrifvelse j N;o 367. 82g de kostnader, hvilka med debiteringen och redovisandet af denna bevillning äro förenade. Fjerde Artikeln. Om ansvaret för öfverträdelse af hvad rörande Branvins-bränningen förordnats. §. 35.
M. täcktes af gunst oell nåd medgifva sökanden att från statsverket återbekomma, hvad han sålunda skulle hafva genom arrendet förlorat, eller 7,112 r:dr banko. Efter det ej mindre E. K. M:s befallningshafvande i nämnda län, än ock Kongl. Kammar-kollegium, med anledning häraf, underd. utlåtanden afgifvit, har E. K. M., som, på grund af hvad utredt och anfördt blifvit, dels angående de för meranämnde kronofiske till förena erlagda virla lägre arrendesummor, dels och beträffande samma kronofiskes betydligen förminskade afkastning, jemte inträffadt dröjsmål med Mörrums åns i 1 § af arrende-kontraktet omförmälda uppmuddring, behagat i nåder föreslå Rikets Ständer att, med behjertande af John Svenssons genom besagde arrende iråkade' bekymmersam ina belägenhet, förunna honom den eftergift, att arrendeafgiften för nästlidet år, äfvensom för det nu löpande sista arrendeåret, blefve till hälften nedsatt, under förbindelse för för John Svensson att fullgöra, hvad arrende-kontraktet i öfrigt stadgar. Hvad E. K. M. sålunda behagat i nåder föreslå, hafva Rikets Ständer i öfvervägande tagit; och som upplyst blifvit, alt, genom inträffade omständigheter, hvilka vid arrendets ingående omöjligen kunnat förutses och tagas i beräkning eller sedermera utaf arrendatorn afvärjas, fisket undergått en så betydlig försämring, att derifrån orsaken måste härledas till det obestånd, hvari arrendatorn sig befinner, hafva Rikets Ständer för sin del medgifvit, det arrende-afgiften för Mörrums krono-laxfiske må varda till hela sitt belopp så väl för år 1847, som för nu löpande sista arrendeåret eftergifven, under förbindelse likväl för arrendatorn att fullgöra, hvad arrende-kontraktet i öfrigt stadgar. Hvilket Rikets Ständers få, såsom svar i ämnet, hos E. K. M. i underd. anmäla. Rikets Ständer framhärda &e. Stockholm den 26 September 1848.
Konungen, ytterst förlägen, framstammade några knappt hörbara ord till riksrådet Tessin, som förgäfves sökte dölja öfverraskningens och harmens rodnad, hvilken brann på hans kinder. Kronprinsen blickade, missnöjd och frågande, än på sina föräldrar, än på sin guvernör, under det drottningen såg omkring sig med sträng och stolt uppsyn. Långt bakom senatorerne blef hon varse Linné, Tilas, Rosenstein, Dalin och Klingenstjerna, stående bredvid hvarandra. Dit ilade hon nu, förbi de högre embetsmännens väntande och bugande skaror, dem hon endast i förbigående bevärdigade med ett nådigt småleende och en temligen vårdslös böjning på hufvudet. Medan drottningen med hela elden af sitt lynne och hela hänförelsen af sitt snille inlät sig i ett långt och lifligt samtal med de lärde, sökte konungen på bästa sätt hålla rådsherrarne vid godt mod. Då och då kastade han en förstulen blick till den flock, hos hvilken drottningen uppehöll sig, liksom ville han uppmana henne att återvända till senatorerne; men hon låtsade ej förstå honom, utan skämtade med Dalin och rådgjorde om sina snäcksamlingar med Linné och Tilas, tills Konungen omsider hunnit säga några ord till hvardera af Riksens Råd och, efter en afmätt afskedsnickning, närmade sig corps diplomatique. Nu böd Lovisa Ulrika farväl åt sina vittra och lärda gunstlingar och vände sig, hållande sin son vid handen, till de utländska sändebuden. Knappt hade Adolf Fredrik aflägsnat sig, innan ett halfhögt, men lifligt och knotande, samtal uppstod mellan senatorerne, hvilkas flock, kringgärdad af Rådets stora anseende och den vördnad, hvarpå det gjorde anspråk och ingaf, befann sig på tillräckligt afstånd från alla öfrige, som uppvaktade på couren, för att ej behöfva frukta obehöriga lyssnare. Rådsherrarne uppmanade hvarandra inbördes att vara på sin vakt mot en herrsklystnad, som började med enskilda förolämpningar och hotade att ej stadna, innan den makt blefve kufvad, som rikets grundlag och ständerna anförtrott åt senaten.
Ifrån denna natuiliga orsak torde man äfven få härleda, att i vår Statsförfattning det stadgande saknas, att Konungens civil-lista vid hvarje Regentombyte för hela Regeringstiden till summa bestämmes och anslås; och det är ifrån denna Lagstiftningsbrist, som den mindre behagliga händelse nu inträffar, att den enskilte Representanten framkallas uti en ställning, emellan tillfället, att fien 5 Julli f\ mi sorn StatsUtskottet behagat yttra, ådagalägga underdånig vördnad och tillgifvenhet för en älskad Konung, och samvetets röst som påminner om Representantens pligt att framför allt afse de representerades förmåga i bredd med behofvets vigt vid beviljandet af ökade Statsanslag. Vid jemförelsen emellan anslagen för första HufvudTiteln åren 1810 och 1818, tror jag att man skall finna full anledning att fästa uppmärksamheten vid dess jemt stigande ziffertal. Herr Grefve von Essen har väl till Riksens Ständer framställt, att de för Kongl. Maj;ts Hofhållning anslagne 020,000 R;dr B:co befinnas otiliräcklige, och att den uppgifne bristen skulle utgöra omkring 100,000 R:dr B:co; men Herr Giefve von Essen, hur icke ådagalagt att Konungen i och för denna uppgifna brist vöre uti något trångmål eller verkligt behof, och en så> dan framställning [lärer också näppeligen kunna göras , då man genom beräknandet af de 200,000 R:dr B :co, hvilka till Kongl. Maj;t årligen utgå från RiksgäldsContoiret, med tillägg af5oooR:r B:co. Konung Carl XIlI;s LifränteCapital genast finner den uppgifne bristen betäckt, och dertill ett öfverskott af ro5,ooo R:dr E:co. Då hvarje Svensk man är ögonvittne till Hans Maj ts Konungens enskilta frikostigheter, så visar det sig tydligen, att den värde