Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vet man dä att specifik granskning eger rum, så upgifver man icke lätteligen några andra fisken än sådana, om hvilka man i orten känner alt de till intet duga. Hr von Troil: Antingen R. o. Ad. återremitterar ifrågavar. betänk, eller icke, skulle jag för min del tro att utgången blir densamma, ty om jag icke misstager mig, så är betänk, af tre Stånd bifallet. Jag skulle tro att, utan att, som man säger, bortskänka Statens egendom, ifrågavar. betänk, skulle kunna godkännas. Jag ber endast att få fästa upmärksamheten derå, att såsom egendom lärer väl icke gerna kunna betraktas sådana fisken, hvilka efter flere föreg:de auktioner icke kunnat bortarrenderas. Man har sagt, att man icke vill öfverlåta åt Regeringen att slumpa med kronans egendom. Men jag hemställer om icke det blir Ständerna, som komma att slumpa med denna egendom, i händelse en dylik förteckning skulle komma att åtfölja betänk.; ty omöjligen kunna Ständerna känna de ifrågavar. fiskena, omöjligen kunna Ständerna bestämma, huruvida det ena eller andra af dem förtjenade att afskrifvas eller icke. I det hänseendet måste man hafva förtroende till de auktoriteter, som handlagt frågan. Den åtgärd, som här skulle blifvit företagen, är blott en formalitet från Ständernas sida. Derföre har jag för min del trott, att man gerna kunde öfverlemna afgörandet åt Regeringen. Man har talat om Hof-jagt-varfvet, hvilket vid förra riksdag ifrågasattes, att Staten skulle afhända sig. Jag tillhörde äfven då StatsUtsk. och var bland dem, som motsatte sig afhändandet från kronan af denna dyrbara egendom, men det gjorde jag derföre att det var en verklig egendom. Ifrågavar. fisken kan jag icke betrakta som sådan. En riksdagsman från Norrland med mycket anseende, har inom Utsk. uplyst, att i den provins han bebor, Vester-Norrland, finnes mellan 3 å 400 sådana fisken upgifna i Jordeböckerna, om hvilka man har liten eller ringa reda, hvaraf de flesta icke kunna utarrenderas, och några för endast 4 ä 5 sk. 4S Den 20 Februari. om året.
Sedan Allmänna Besvärsoch Ekonomi-utskottet ansett nödigt att för behandling af dessa ämnen sammanträda med Stats-utskottet, hafva Utskotten tagit desarmma i öfvervägande och få nu deröfver afgifva sitt utlåtande. Med Statssamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottens Utlåtande, N:o 68. 5 Med anledning dels af Kongl. Maj:ts nådiga proposition angående reglering af utgifterna under riksstalens 8:de hufvudtitel, dels åtskilliga väckta motioner, hafva Rikets Stander redan beslutit angående de förändringar, som efter Rikets Ständers åsigt inom elementar-läroverken böra ifrågakomma, samt anslagit de medel, som dertill ansetts nödiga; och som Utskotten anse sig icke böra med ytterligare förslag i detta ämne, under innevarande riksdag, till Rikets Ständer inkomma, hemställa Utskotten vördsamt, att ofvannämnde motioner icke måtte föranleda till någon Rikets Ständers åtgärd. Stockholm den 2 Augusti 1848. Ank. till Exp.-utsk. den 3 Aug., kl. Ii f. m. Utlåtande, i anledning af väckt fråga om Umeå lärdoms-skolas utvidgande eller bibehållande dervid af det derstädes redan anställda antal lärare. Uti en inom högv.
Stals-Kontoret, bör, lika litet som hvarje annan förvaltning, undantagas från de vanliga gransknings-åtgärderna, hvilket likväl för närvarande är händelsen, då Öfver-Revisions-Departementet, vid sin granskning i allmänhet, endast tillser, att hvarje post är försedd med Kongl. Stats-Kontorets anordning, behörigen qvilterad, men deremot icke kan sträcka sin åtgärd till kontroll öfver det anordnade beloppets rätta beräkning i enlighet med fastställda stater o. s. v. Kongl. Stats-Kontoret står sålunda i afseende på sina förvaltnings-åtgärder i allmänhet under ingen annan revision, än den, som Rikets Ständers Stats-Utskott eller Revisorer verkställa, hvilken åter icke kan sträcka sig till specialiteter, helst om, på sätt Kongl. Stats-Kontoret yttrat, de så kallade Kammarskrifvare-böckerna, hvilka likväl äro de enda böcker derstädes, som specielt upptaga anordningsbeloppen, skulle undandragas Rikets Ständers Revisorers och Statsutskotts granskning. Revisorerne anse för sin del nödvändigt, att vederbörliga reqvisitionshandlingar, såsom verifikationer, åtfölja den ifrågavarandé hufvudboken, och att ett sådant verifikationssätt icke är omöjligt, visar sig deraf, att det vid flera förvaltningar är vedertaget bruk. Kan t. ex. Kongl. Krigs-Kollegium verkställa sådant, oaktadt det föregående årets handlingar finnas vid årsräkenskapen såsom verifikationer bilagda, så bör elt likartadt förfarande kunna äga rum äfven uti Kongl. Stats-Kontoret. — 24 Vid anställd jemförelse emellan stats-utgifterna och anslagen derför, under de ifrågavarande båda åren, hafva Revisorerne funnit följande omständigheter förtjena uppmärksamhet, nemligen:
Om du visste hvad jag är trött af att försöka att hålla mig uppe — kämpa mot malströmmen, mot denna ångest, som första gången högg sina klor i mig, då jag hörde min far säga: du skall få se, Dagny, att jag slutar som min far som vansinnig och själfmördare. Först ångesten för honom; och när det slutade, som han förutsagt — jag försöker ibland tro, att det kanske inte slutat så, om ej affärsbekymren stött till — ångesten för mig själf. Denna ångest har varit som en mara utan misskund och förbarmande, har gripit mig med knotiga benrangelsflngrar och ej släppt sitt tag, utan sammansnört strupen om natten, drifvit ångestsvetten i pannan och fått hjärtat att klappa som en jagad fågels. Hvad äro alla lidanden och kval i världen, jämförda med en dylik ångest? Den är öfver en, omkring en, utom och inom en, den hugger sig fast i hjärna och hjärta, öfver allt och allestädes: man kan inte fly den, man för den med sig, man bär den under sin kappa, som spartangossen bar det vilda djur, hvilket bet honom till döds. Det är dessa onaturliga kval, denna förfärliga ångest, som ge mig mod. Om jag inte ständigt grubblat på detta arf, hade jag kanske ej reflekterat öfver huruvida jag var olik andra eller ej, utan kanske ansett det som bevis på originalitet och begåfning, i likhet med hvad andra gjorde. Nu däremot hade jag den ständiga känslan: Månne den eller den märkte något? Sade eller gjorde jag något besynnerligt just nu? — Det är förfärligt att ständigt gå omkring som sin egen detektiv. Nämnde någon, utan den ringaste tanke på mig, orden »vansinnig», »galen», »tokig» stack det till i den sårbara punkten, och ångesten väcktes, om den slumrat ett ögonblick. Och dessa ord nämnas så ofta, ingen, utom den, som brännes af dem, anar hur ofta. Använde jag ett själfgjordt ord, en djärf liknelse, som slog min omgifning, skrämde det mig. Åh, den ångesten, den ångesten!
Hans förvåning blef därför mindre än hans bittra missräkning, då lördagens morgon kom och han, till svar på sitt i frågande ton framkastade förmodande, att Lena väl nu slagit alla flyttningstankar ur hågen, fick en bestämd försäkran att hon visst inte gjort det. I afton vill jag ha ut min lön, tillade hon, och i morgon går jag. Det kokade i Tuominen af harm. Han kände en nästan okuflig lust att kasta sig öfver henne och slå henne, tills hon skulle be som en nåd att få stanna kvar, men han betvang sig. Om han nu gjorde det minsta felgrepp, så var han oåterkalleligt förlorad, det kände han instinktmässigt, och med henne också hans på nytt gryende välstånd. Han måste finna på någonting, för att hålla henne kvar, men hvad? Medan han ännu betänkte sig på hvad han skulle säga eller göra, betraktade han henne ofrånvändt, där hon rörde sig innanför disken, flinkt aftorkande det ena glaset efter det andra. Han kunde inte göra klart för sig hvad det var, som så behagade honom hos henne, men ju längre han såg på henne och ju mer han tänkte på, att hon kanske redan i morgon skulle lämna honom, desto högre kände han den gamla begärelsen stiga inom sig, lusten till hennes friska, fylliga kropp. Och därmed uppflammade också såsom en stor, klar låga en tanke, huru han skulle besegra hennes motstånd och hålla henne kvar. Han skulle gifta sig med henne det var det enda kloka han kunde göra. Inte hade han ju ämnat gifta sig ännu, åtminstone inte i Amerika, där en karl måste vara lös och ledig för att komma någon hvart. Men komme tid, komme nog också råd. Här i landet var det ju inte så svårt att bli kvitt en hustru, om man ville bli fri igen i värsta fall reste man bara sin väg till andra ändan af landet. Hufvudsaken var att nu förmå henne att stanna kvar och hålla affären i gång. Alt detta drog i snabba, orediga konturer genom Tuominens hjärna, medan han betraktade sin tillernade hustru och af ren tankspriddhet slog i åt sig samt tömde två stora glas whisky. Och som om de gifvit honom mod att genast göra slag i saken, sade han utan alla omsvep:
Ett sädant besiul skall lisma wäre barn och efterkommande, att äfwen genom werksamma dygder sörwärfwa Nationens agtninq, och de skola ej knnna förcbrä ost, atr hasma brutit en länk ur kedjan as deras anor. Delta memorial skulle hwila pa bordet, för att bli,wa Konungens Nådiga Proposition foljaktkiq till dei Urkokt, hwarlill densanima kunde komma atk hänwlsas. Grefwe körner6öran: Da NN genom den frän Kongl. Maj:l i dag ankomne Nådiga Proposition en! fräga af den största wigt och inflytelse ar wäckt, fordra ej allenast fonnalikekcrne att densamma lill ett Uiskotl mä hänwisas, matt sakeus nödwändighct begär därjemte all srägan med skyndsamhet mätte behandlas. I anseende härtill och dä de as grundlagarne såsom nud hwarje Riksdag nödige Uiskotl äro tillräckligen systclfatte, dä detta ämne: ej synes egcmeligen kunna hänföras under något af vesta Utskotts befattning, och dä Riksdago-Ordningen tydeligen tilläter Riksens E tänder att för frägor as sadan beskaffenhet förordna särskilta Utskott, sär jag den äran proponera, atk Herr Landt-Marskalken behagade förestå Ridderskapet och Adeln, atk för sin del widtaga bestin om nedsättande af ett sädant serskilt Utskott till hwilket den upläste Nådiga Propositionen kunde sä remitteras. Första Del. N.o 7. Af - 93 Den i Naji. Äfwenwäl, medan jag innehar ordet, utbeder jag mig fi i afscnde pä elt annai ämne, nemligen Riksens SländerS saltade bestiit om en adresi kill Kongl. Maj:t rörande dek af Hans Kongl. Maj:i widtagne steg de» 17
Vid denna § är yrkadt af Pehr Nilsson från Christianstads län, att det må vara bränvinsbrännare tillåtet att, i stället att förskottsvis erlägga tillverkningsafgift, anskaffa och till Konungens Befallningshafvande aflemna till vederhäftigheten af domaren eller kronofogden i orten styrkt borgen för afgiftens betalande inom tre månader efter tillverkningens slut; af Anders Pehrsson frän Christianstads län, att bränvinstillverkare, som vill erlägga afgiften i förskott, må ega att derför ställa af Konungens Befallningshafvande, domaren eller kronofogden i orten godkänd borgen af minst två personer, de der, en för begge och begge för en. borga såsom för egen skuld, att afgiften inom tre månader efter tillverkningstidens slut varder till vederbörande uppbördsman erlagd; af Ola Olsson från Blekinge län, att borgen må få ställas för afgiften och densamma betalas till Kronofogden i orten; af Jöns Persson från Blekinge län, att tillverkningsafgilten må få erläggas hos Kronofogden eller anses erlagd, då bevis frän postkontor företes, att beloppet blifvit under öppen rekommendation pä postkontoret aflemnadt, för att insändas till landtränteriet eller landshöfdinge-embetet; samt af O. Torell frän Elfsborgs län, att det må sia bränvinstillverkare fritt att från närmaste postkontor direkte till landtränteriet insända afgiften; att postkontorets qvitto å de afsända medlen må gälla som bevis, att afgiften blifvit betald, intill dess qvitto frän ränteriet, kommer tillverkaren till handa, samt att det äfven må stå tillverkare fritt att till Kronofogden i orten inbetala afgiften, då tillverkaren företer det i 8 § föreskrifna bevis. Hvad först angår motionärernes förslag, att bränvinstillverkare. i stället att behöfva förskottsvis erlägga afgiften, skulle berättigas att för densamma ställa borgen, så, enär bristande ordning och punktlighet i uppfyllande af ingångna förbindelser utgör en hos oss allmänt öfverklagad olägenhet, hvars afhjeipande just utgör kreditlagstiftningens svåraste uppgift, synes allt skäl vara för handen att undvika en bana, som utan tvifvel skulle öka nämnda olägenhet.
Det är på detta sätt jag förstått förslaget tvärtemot andra Talare, Den yttrade farhågan, att dessa lån skulle motverka realisationen, kan jag icke dela. lag skulle i sådant fall vara den förste att bestrida förslaget, ty jag anser realisation lien framför allt vara nödvändig, för alt vinna ordning och reda i alla våra förhållanden. Att dessa lån åter, såsom andra Talare yttrat, skulle förstöra Bancosedlarnes credit, kan jag icke eller förstå; ty då Banken upplånar sina egna sedlar på ena sidan, och utlånar dem på den andra, sker det utan alt öka sedelstocken; och om värdet af dessa Bankens förskrifningar blefve föränderligt på Börsen, kunde det likväl icke verka på Bancosedlarnes värde, som bero. af silfverfonden. — Grefve von Schwerin har upplyst, att Bankens inrättning redan är grundad på upplåning, och alt saken således icke är ny. Jag känner visserligen, att en opinion finnes, från hvilken Ben 20 Novem 1)er f. m. 23[ jag icke eller säger mig alldeles fri, som önskar, att inga creditsedlar må utgifvas af Banken, utan snarare af PiiksgäldsContoiret för Statens räkning; men jag medgifver, att detta är en opinionsfråga af mindre betydenhet.
Strussenfelt, på anförde skäl, och deribland förnämligast, att alla straffbestämmelser äro uteslutne utur CivilLugen och i stället, enligt planen för arbetet, böra finnas i Criminal-Lagen, hvadan den förra icke kan antagas ulan i sammanhang med den senare, och att innan 1734 årslag kan fork laras hafva upphört alt vara gällande lill efterlefnad , man mäste tillse, det någon lucka icke uppkommer, geuom saknad af Lag för de oeconomiska frågor, hvilka upptagas i Byggninga-Balken och IJandels-Bulken af nuvarande Lag, men utur Lagförslaget blifvit*uteslutne, yttrat sig för den åsigt, att Rikets Ständer nu endast borde till prce/iniinairt afgörande företaga frågan om ärendets behandlingssätt, och Lag-Utskottet således med Betänkande härö) ver inkomma, men att deremot den definitiva granskningens företagande måste uppskjutas till nästa Riksdag. Enär det skulle leda till mycken lättnad vid den blifvande slutliga granskningen, om, på sätt Rikets Ständer begärt uti deras vi<l sista Riksdag aflåtna underdåniga skrifvelse, Nio i/[5, en åskådlig uppställning utarbetades, innefattande jemförelse af de väsendtligaste skiljakligheterne emellan den gamla Lagens stad gand en, och de, hvilka lill antagande i stället nu föreslås, ‘hafva Herr Friherre Ehrenborg, Herr Frihere Boye, Herr Grefve Cronhjelm och Herr von Hartmansdorff yrkat förnyande af omförmälde underdåniga skrifvelse, för hvars uppfyllande numera icke mötte samma hinder och svårigheter som hittills; dock tillstyrkte Herr Friherre Boye härvid en sådan inskränkning, att jemförelsen blott måtte sträcka sig till sjelfva principfrågorna och deras hufvudsakliga tillämpning, emedan en utsträckning deraf till ulla detaljfrågor skulle göra verkställigheten nära nog omöjlig, och medtaga en oberäknelig tidsutdrägt.
Ständer om beviljandet af ytterligare medel för denna reglerings verkställande må göras; dock att, enär afsedt vore att inskränka de anslagstillökningar, hvarom anmälan borde ske inom den tillgång, som dertill för närvarande vore att påräkna, nu endast må äskas en summa af 4,000 Rdr, såsom tillökning i statsanslaget för polisen i Stockholm, hvaremot tillgång till det efter förslaget ytterligare erforderliga belopp 6,000 rdr, borde beredas på det sätt, att af de efter medeltal för sistförflutna fem år till ungefärligen samma summa beräknade vitesoch ensaks-böter, hvilka, enligt nu gällande föreskrifter, polisbetjeningen såsom åklagare tillfalla, men hvilkas öfverlemnande till allmänna barnhus-inrättningeu Öfver-ståthållare-embetet föreslagit, i stället bildas en kassa, från hvilken fyllnaden i polisbetjeningens aflöning efter nya staten borde utgå ; tillstyrkande Statsrådet derjemte, att Kongl. Majct må förklara Sig vilja, i sammanhang med den reglering, som af den nödig ansedde anslagningstillökningens beviljande komme att blifva en följd, i nåder förordna om redovisning för detta anslag , i öfverensstämmelse med hvad af Öfver-ståthållare-embetet i sådant afseende föreslagits. L ands-staten. b) Det af koinmitterade för beskattningsväsendels, samt uppbördsoch redogörelseverkets förenklande, till följd af Kongl. Maj:ts den 26 sistlidne Januari meddelade nådiga befallning, under den 26 derpåföljande Maj i underdånighet afgifne betänkande och förslag angående en förändrad Jöne-reglering för lands-staten i riket, utom för Landshöfdinganre, i sammanhang hvarmed jemväl nu i underdånighet anmältes.
Pr. I Band. 36 De)t 21 Februarii. I dess nu varande skick, icke öfverensstämma, med tidens upplysning och Nationens förädlade begrepp om rätt och billighet. Det mäst ojäfaktiga beviset på denna för mig åtminstone tillfredsställande slutsats är, att 1818 års Ständer vid afgörandet af då yppad fråga om deras afskafiände, lära stadnat tvänne Stånd mot två. Jag förmodar således att under den sedan förfiutne tid af 5 år, allmänna begreppet om dessa inrättningars olämplighet nog stadgat sig, för att nu med framgång kunna yrka och åstadkomma deras afskaffande, det vidtfrägdade folkets nu församlade representanter till oförgätlig ära och i synnerhet till den tjenande allmänhetens behöfliga moralförädling. General-Assiflancen och Nummer Kotteriet äro dessa otjenliga inrättningar, som ej sällan räcka hvarandra en hjelpsam hand, och derföre kunna hänföras under samma ämne och såsom lika brottsliga bröder, samfällt åklagas och dömas. Då Gener al Assiflancen lockar lättsinnet att förvandla ofta stulet gods till contanter, är det Nummer Lotteriet sorn lika ofta var tjufvars egentliga mål, ehuru AssistanCen var medlet att hinna dit. Sålunda vågar den förra mot lag och rätt att tillhandla sig hvad orättfångit är$ och det sednare att 6åsom rätt och välfången egendom mottaga detsamma. Den förra är således det lockande medlet, det sednare, det ofvertalande ändamålet. På samma sätt äro pr ei] erler Den 31 Februarii, 563 och tillvaratagande af orättfången egendom förbjuden, under rättvist sträng påföljd i allmänhet, men hvem öfverläder mer oförsynt detta förbud än Gener alAssiftaucen ? som mottager af aldeles okände personer utan undersökning huru varan är bekommen hvad som hälst, tillika taxerande den efter behag och godtycke
För denna ballastning förfärdigades och användes dessutom 250 lastvagnar. Utom de räler och sliper, som på den lj, mil långa banan till Jonsered blefvo använde, utlades sådana å provisionella sidobanor på en längd af 6,600 fot för afhemtning af grus och sten till jernvägs-byggnaden i allmänhet. På den fullbordade eller för trafiken öppnade delen af banan blefvo under årets lopp 2:ne broar fullbordade, nemligen en större träbro öfver Säfve å med 5 spann, samt en mindre af gjutet jern öfver Gullbergs å i närheten af Götheborg. Emellan öfre ändan af den fullbordade banan eller Jonsered och Snipebro utfördes följande hufvudsakliga arbeten under år 1856. De betydliga och kostsamma bergsprängningarne utmed sjöarne Aspen, Flodasjön och Säfvelången fortgingo utan afbrott hela året, och för att undvika de djupa sjöfyllningarne, som för banans utläggning till en början varit påtänkta, indrogos dessa sprängningar djupare i de mot sjöstränderna utskjutande bergsuddarne. De pålningar och fascninbäddar, som för grundens formerande i sjövikarne voro behöflige, fullbordades under året och alla arbeten af svårare beskaffenhet pådrefvos, så att jerbanäns fort - ~ 126 — sättning från Jonsered skulle före 1857 års utgång kunna öppnas för allmänna trafiken till Alingsås och vidare till Wårgårda, 6j mil norr om Götheborg. På jernvägs-linien emellan Götheborg och Snipebro eller på den del, som under året bearbetats, hade förekommit icke mindre än 13 brobyggnader, och voro utaf dessa 6 stycken uppförda af sten, 3:ne af valsade jernplåtar på fästen af ohuggen sten i murbruk och 2me af träd på murade stenpelare. Som jernvägs-linien i denna kuperade terräng korsades af ett stort antal mindre vattendrag, hade, utom broarne, under året äfven blifvit uppförde 4 kulvertar eller större hvälfda vattenledningar under banan, samt 89 större och mindre aflopps-trummor af sten.
I det hon händelsevis kastade ögonen mot himlen, fick hon se en liten hvit sky, ej olik den fantastiska skepnaden af en drake, och som pilsnällt kom ilandes upp öfver dalen. Straxt derpå hördes ett starkt hvinande dån, som lät Susanna se uppåt höjderne, hvarifrån hon såg likasom en rökstod hvirflande uppstiga. I samma ögonblick var Harald vid hennes sida, i det han sade allvarsamt och hastigt: «Till marken! kasta er ned till marken, genast!« Susanna ville protestera, men blef i detsamma omfattad af Harald, lyft från jorden, och i nästa ögonblick fann hon sig liggande på densamma, med ansigtet mot marken. Hon kände en häftig lufttryckning, hörde helt nära sig en knall, såsom af ett pistolskott och derpå ett starkt brak och rasslande, hvarpå följde ett dån, liksom af en småningom bortrullande åska, och allt var stilla! Helt bedöfvad af hvad som föregått, upplyfte Susanna sitt hufvud och blickade omkring sig, i det hon långsamt uppreste sig. Det rådde nu ett dödt lugn öfverallt; ej en gång ett grässtrå rörde sig. Men helt nära henne hade tvenne träd blifvit kastade omkull, och stenar hade lossnat från klipporna och rullat ned i dalen. Med oro såg sig Susanna om efter Harald, som ingenstädes syntes till, och hon tänkte på berättelsen om Aasgaardsreija. I sin ångest ropade hon hans namn och kände stor glädje när hans röst svarade henne. Hon fick då se honom ett litet stycke derifrån, i det han långsamt uppreste sig vid en kantig klippvägg. Han var blek och tycktes känna plåga. Sysselsatt med Susannas säkerhet, hade Harald kommit sjelf att för sent antaga den ödmjuka ställning han låtit Susanna intaga, och hade blifvit af hvirfvelvinden fattad och hårdt slungad mot nämnde klippkant, hvarvid han fått en svår stöt öfver venstra nyckelbenet och axeln. Han försäkrade likväl den nu för honom mycket ängsliga Susanna, att det icke hade något att betyda, att det snart skulle bli bra igen, och tillade skämtande: «Men hade jag icke rätt uti, att Aasgaardsreija icke är att leka med?! Och vi ha ej sluppit den ännu.
Så snart genom en slik undersökning är utrönt, huru stor behållning Banquen äger, dels uti fordringar och dels uti redbara, penningar , anser jag den anstalt, först af alla, böra vidtagas, som Högstberörde Kongl. Propositionutgifver, såsom ett säkert sätt till Speciemyntets bibehållande inom landet, nemligen de större myntsorternas förändring tili bn halt, som gjorde dem jemngoda med Hamburger Banco. Jag är fullkomligen af den tan-' Ika , att så länge vår Riksdaler är en enda bkilling bättre, skall ingen strafflag, af aldrig ■å svår beskaffenhet , kunna förekomma dess Indragande ur landet , eller nedsmältande r Den 2 Januarii. 43 Verkstäderna, genom snikna och ovärdiga människors egennytta. Min tanka är således den, att, så lort sig göra låter, bör allt det i Banquen befintliga disponibla Silfver uppmyntas i nya Silfvermynt, till ett efter dess åsätta valeur så noga uträknadt inre värde, att ej någon utförsel deraf, utan förlust, skall kunna äga ruin, samt att allt det; i Banquens hvalf befintliga Silfvermynt smältes , och efter enahanda myntsort ompräglas j äfvensom till sälle lemnäs åt enskifta, att få gammalt Silfvermynt emot det nyare utbytt, med iakttagande af den skillnad i qvantiteten , som blir en följd af den nya Mynt • ordningen, 3:0 Utom de till Banquens förstärkande uti den Nådiga Propositionen föreslagna utvägar, hvilka jag alla för min del anser ganska nyt. tiga och väl beräknade , föreslår jag ytterligare, att så snart de lån förfalla, hvilka Banquen beviljat på Jernoch Koppar-upplag och ej blifva på dagen inlöste, må Banquens Fullniägtige lemnäs rättighet, att på utrikes ort emot hårdt mynt försälja alla sådana varor , och sedan lånsummorna med alla omkostnader blifvit afdragna , öfverskottet Bruksägarne uti Silfvermynt tillställa, 4:0