Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den enda möjligheten ali kringgå dessa hinder för Filialbankerna, att bedrifva uppoch afskrifnings-rörelse i större skala, är alt gifva dem en större kreditivrätl hos Banken, hvarigenom de efler behof kunna lyfta medel, utan att hafva någon serdeles stor summa inneliggande. Tvingas de deremot genom de direkta lån de få, att taga medel ifrån Banken, sä är det klart, alt de också måste se sig om att sprida dessa medel på sådant sätt. att de gifva ränta och icke ligga obegagnade i deras kassor. Då är det äfven tydligt, alt den mindre förmånliga diskontrörelsen och ätskillige andra lånerörelser, som icke böra gynnas, blifva företrädesvis bedrifna. Derföre tror jag all såsom grundsats, den föreslagna ändringen i della mom. vore rigtig, men jag tror äfven, att man icke behöfver gä så långt, som Hr Mannerskantz föreslagit, nemi. alt Filialbankerue skulle hafva rättighet, att begagna alla sina medel såsom kreditiv, ty otvifvelakligt kan, utan någon olägenhet någon del af summan tagas i form af lån, så att Riksbanken har en bestämd ränteinkomst deraf. Jag tror, att om man hade kastat om siffrorna och bestämt en tredjedel såsom lån och •§ såsom kreditiv, så hade man i den delen gjort allt hvad som behöfls, och lill och med om endast halfva summan medgåfves såsom kreditiv. Jag skulle således vilja hemställa, om man icke skulle vilja förena sig derom, att af den summa som Riksbanken försträcker lill Filialbankerne, hälften kunde lemnäs i form af direkt kreditiv och den andra hälften såsom lån. Frih. Tersmeden: Jag medgifver visserligen att Filialban kerna böra vara bättre belåtna, om de förstå alt sköta sin rörelse, med att få kreditiv på Riksbanken än lån.
Jag tillstyrker derföre R. o. Ad. att, med afslag å inbjudningen, godkänna voter:s-propos:na ; beroende del sedermera på förstärkta Utsk. att å förhållandet göra det afseende Utsk. kan finna för godt. R. o. Ad. vidblef sitt förut i äranet fattade beslut samt godkände voter:s-propos:na. 146 §:n. R. o. Ad. lät bero vid Utsk:s utlåtande i denna punkt. 147 §:n. Så väl 37 sorn 38 voter:s-propos:na blefvo af R. o. Ad. godkända. Dessutom beslöt R. o. Ad. att låta bero vid Ulskrs slutliga yttrande i anledn. af R. o. Ad:s förklaring, alt de hänvisningar till andra §§, som uti en del §§ finnas intagna, borde rättas efter de förändringar i §§:nes numerering, som blifva en följd af R. o. Adis fattade beslut. Hr von Hartmansdorff: I öfverensstämmelse med hvad si väl jag uti ett par föregtde punkter yttrat, som äfven hvad andra ledamöter anfört, får jag anhålla, att R. o. Ad. måtte fatta och meddela de öfriga Stånden följande beslut: att R. o. Ad. vill fästa MedStåndens uppmärksamhet på nödvändigheten att i lind. begära K. M:s nåd. godkännande af de reglementariska föreskrifterna i beviiln.föroidn:n, såsom stöd hvarför R. o. Ad. bland annat åberopar MedStåndens beslut i 4> §:n af betänk. N:o 1^2, hvarigenom ett stadgande i q §:n af K. kungörelsen d. 3o Sept. 1812 blifvit upphäfvet, och i I2j §:n, hvarigenom större makt och myndighet än tillförene blifvit ledamöter af Taxeringsoch Pröfnings-comiteer tillagd; så att, i händelse K. M. antager de beslutade förändringarna, kungörelse derom må utfärdas. Då nu ett uppehåll uppstod innan propos. framställdes, anmälte sig ånyo Hr von Hartmansdorff och yttrade:
Jag finner det visserligen vara billigt, att de personer, som icke annorlunda bedrifva hästhandel, än alt de afyttra egna och grannars hästar, varda från den i förevar, punkt af 14 § föreslagna bevilln. befriade. Men om den af Utsk. föreslagna redaktion antages, fruktar jag att man icke med beskattning träffar de personer, som verkligen borde vara en dylik bevilln. underkastade. Enligt §:ns ordalydelse, åtminstone såsom jag förslår den, åligger bevillmn endast de ^hästhandlare, hvilka blott och bart såsom yrke idka dylik handel. Om t. ex. en hemmansägare, som far omkring för att afyttra sina egna hästar, derunder jemväl uppköper och åter afyttrar andras hästar, kan det väl icke sägas att han idkar hästhandel såsom egentligt yrke, ty jordbruket är ändock hans hufvudyrke; fri från bevilln. derföre bör han väl ej vara, men sådant skall dock inträffa enligt §:ns lydelse. Jag hemställer derföre om icke ett tillägg vore behöfligt, så alt punktens lydelse blefve: ”Hästhandlare eller sådane, hvilka såsom yrke eller binäring sälja och byta etc.” Om R. o. Ad. delar denna åsigt, torde en återremiss af denna punkt till Bevilln.Utsk. böra äga rum. Gr. Hamilton: Jag fruktar att genom antagande af det tillägg, den siste värde talaren föreslagit, man skall åter komma i den förlägenhet Utsk. sökt undvika. Förändringen föranleddes af en motion utaf en riksdagsman från Jemtlands län, hvaruti denne beklagat sig öfver den beskattning, såsom för hästhandel, som pålagts en del hemmansägare i nämnde län, hvilka, enär boskapsafvel icke der lönar sig så bra som i andra delar af riket, slagit sig på att uppföda hästar, som de, enär de icke i orten kunnat få dem afyltrade, nödgats försända ända ned till Stockholm. Det vanliga dervid är alt icke alla, som hafva hästar att afyttra, resa ut, utan innevånarne uti en ort uppdraga åt en ibland sig alt medtaga och försälja deras hästar.
Erik Andersson föreslår derföre, förutom hvad här ofvan i fråga om hushållningen med kronohemman särskildt blifvit omförmäldt, att en författning må utfärdas, hvarigenom stadgas, det Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, Skogs-styrelsen och jägeribetjeningen åläggas hålla närmare tillsyn å efterlefnaden af hvad författningarna stadga i afseende på skogens vård och återplantering jemväl å sådana Kronans hemman, hvilka äro åt arrendatorer upplåtna och hvarest ordnad trakthuggning är införd, samt att den innehafvare eller arrendator, som i sådant afseende sig förbryter, skall kunna af jägerioch kronobetjent åtalas lika som annan skogsåverkare och vara underkastad det ansvar och den ersättningsskyldighet, lag och författningar i thy mål stadga. Utskottet, sorn icke är i tillfälle att bedöma, huruvida de förhållanden, hvarom motionen innefattar uppgift, verkligen ega rum, saknar till följd deraf giltig anledning att förorda den af motionären påyrkade framställningen om påminnelser till vederbörande att sorgfälligare handhafva dé gällande skogsförfattningarnas efterlefnad, och får, i afseende på motionärens förslag om förändrad lagstiftning angående rättigheten att anställa åtal för öfverträdelse af stadgad nyttjanderätt till kronooch boställshemmans skogar, erinra, att det redan enligt 23 § i 1805 års Skogs-ordning i fråga om skogshushållningen å sådana hemman tillhör ”kronoeller skogseller jägeribetjente att noga uppsigt hafva, och 64 Santmans. Stats-, Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Betänkande N:o 50. förelupne missbruk vid allmänna domstolar lagligen åtala"; hvadan motionärens yrkande i denna del uppenbarligen beror på ett missförstånd.
De åter, som strängt och juridiskt hålla sig vid grundlagsparagrafen, skola ovilkorligen stanna på denna stötesten, och för några veckor sedan yttrade såväl ett StatsRåd som många andra hö’ga auktoriteter att de tviflade om man med bibehållande af Grundlagens helgd kunde samtycka, men Deu 23 September f. m. 317 »la force des choses» tvingade dem att se till, om det ändå icke kunde gå an att bifalla. Afven med fara att man skulle anse mig vilja förneka den helgd, hvari Grundlagen bör hållas, får jag öppet förklara, alt jag icke har någon vördnad för det reglementariska och det öfverflödiga stipulerande, som finns i våra Grundlagar, så högt jag än skattar de principer, som der äro nedlagda, genom hvilka folkets och regeringens rättigheter bestämmas, och hvilka måste hållas i helgd, såvida samhället skall ega bestånd och trefnad. Redan för 30 år sedan — jag ser ännu här en aktad ledamot, som då innehade Hr Gr. o. Landtm:s plats — förklarade jag, uti mina från trycket utgifna grundlagstolkningar, att jag icke ansåg något sundt förnuft finnas i den 83 §, som före skref att Grundlagen skulle tolkas efter ordalydelsen. Denna paragraf har qvarstått allt sedan Grundlagen stiftades, man har hyst en slags fruktan för att vidröra hvad man ansåg vara ett palladium för grundlagen, eller för det egentliga palladium. Man skulle icke få tolka annat än Grnndlagen och likväl har sedan den tiden funnits många tolkningar der man satt Grundlagen åsido, när frågorna varit af en starkare natur än vördnaden för lagen, och, säger jag, detta med rätta. Först och främst får jag med historien till hjelp förklara att af de papperskonstitutioner, som under sednare tiden blifvit förfärdigade, har ingen uplefvat längre tid än vår Grundlag, d. v. s. 50 år, med undantag af den Engelska. Och hvarföre just den Engelska?
Uppå dessa jemte de flera i min förrnämnda skrifvelse andragna skäl och då härtill kom, att Konungens Befallningshafvande, enligt särskilda författningar, ägde makt att föranstalta om vårdande af spädt eller minderårigt barn, hvars moder vore häktad och skulle undergå kroppstraff eller afföras till allmän arbetseller korrektionsinrättning, ansåg jag mig föranlåten alt fullfölja anmärkningen emot Konungens Befallningshafvandes förfarande vid ifrågaställda tillfälle, såsom emot lagens bestämda föreskrifter stridande, på det att rättelse deri för framtiden i lika beskaffade fall måtte iakttagas, samt ersättning till den enskilda, för hennes lidande, och till staten för bennes underhåll längre tid i häktet än vederbort, i laga ordning beredas; hvarföre jag ock, i skrifvelse den 30 Mars 1841, med öfverlemnande af de till målet hörande handlingar, anmodade Advokatfiskals-embetet i Kongl. HofRätten att, i omförmälde afseende, inför Kongl. HofRätten emot Konungens Befallningshafvande anställa och utföra den talan, hvartill lag och målets beskaffenhet gåfvo anledning. Efter Advokatfiskals-embetets, till fullgörande häraf, föregångna åtal emot Landshöfdingen och Landssekreteraren, hvilka för den i ofvanberörde måtto anmärkta åtgärd voro ansvarige, har Kongl. HofRätten, genom utslag den 11 Oktober 1842, jemte förklarande, att då, efter hvad upplyst vore, landshöfdingen under rättegången allidit, åtalet i hvad det honom angeck komma att förfalla, beträffande
M:t med und. anhållan om en särskild förordning om bestämmande af introduktions-afgifterna, och får jag derföre föreslå, att R. o. Ad., med förklaring att Utsk:ts hemställan i denna punkt förfallit till följd af R. o. Ad:s beslut rörande 2:dra mormt i 2:dra § af förslaget till ny Riddarh.-Ordn., måtte i underd. skrifvelse hos K. M:t anhålla, det K. M:t täcktes i nåder förordna, att de i K. Kungörelserna d. 21 Juni och d. 8 Aug. 1815 stadgade introduktions-algifter skola förhöjas till följande belopp, nemi.: 500 rdr till Riddarh.-kassan, 250 rdr till Adliga Kadettskolefonden och 250 rdr, allt rmt, till Adliga Jungfrustiftet. Sedan, uppå Hr Grrns o. Landtmms framställning, öfverläggningen härefter förklarats slutad, anmälde sig och yttrade: Frih. Klinckowström: Jag anhåller, att Gr. Hamiltons nu väckta motion måtte blifva hvilande på bordet. Hr Nordenfelt: Det är en ny företeelse, att, då under öfverläggningen om ett ämne förslag att förändra en punkt framställes, detta skall hvila på bordet. Så har icke förut skett, och jag anhåller att ej heller nu må så tillgå. Hr Ramsay: Lika med den siste värde talaren, kan jag icke finna, att Gr. Hamiltons förslag, som är löranledt af ett förut fattadt beslut, kan anses såsom en ny motion; och jag får till detsamma yrka bifall. Frih. Klinckowström: Jag begärde Gr.
Stockholms län med en befolkning af 117,193 personer, deraf 5,037 i städerna, har två ordinarie och en extraordinarie Provincial-läkare, stationerade i Stockholm, Norrtelje och Sigtuna, en Provincial-kirurg, likaledes boende i Stockholm, fyra Distrikt-läkare, med befordringsrätt, i Botkyrka, Harg, Södertelje och Wermdö, den sistnämda sedan flera år obesatt, två Stadsläkare, don ena tillika distrikt-läkare samt två Bataljonsläkare, don ena tillika extra Provincial-läkare, hvarförutan den vid Hammarby lazarett anställda läkaren i någon mån för den speciella sjukvården i angränsande socknar torde kunna påräknas. I sammanhang härmed har Eders Kongl. Maj:t. genom nådig remiss don 5 Juli 1858, anbefallt Kollegium, att, efter vedei'börandes hörande afgifva underdånigt utlåtande öfver Östhammars stads äldstes med fleras gjorda underdåniga framställning om en Provincial-läkares anställande i Östhammars stad, för Frösåkers härad, i anledning hvaraf Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, vid handläggningen af nu ifrågavarande allmänna regi ering yttrat, det en ytterligare Provincialläkare vore högst behöflig inom det nuvarande norra provineial-läkare-distriktet, som, med en längd af omkring sjutton mil, till en icke ringa del utgörande skärgård, innefattar inemot 50,000 personer; att likväl icke blott Frösåkers härad, utan jemväl Närdinghundra härad, samt Häfverö och Singö socknar, jemte Östhammars och Öregrunds städer, tillsammans innefattande en folkmängd af 23,463 personer, borde utgöra ett nytt distrikt, men att Östhammars stad icke skulle blifva så lämplig station, som det en mil mera sydligt och mera centralt belägna Hargs bruk, der dessutom egaren, Hofmarskalken, Baron Carl Oxenstjerna, emot vissa vilkor, utom andra betydande fördelar, jemväl erbjudit att åt en blifvande Provincial-läkare upplåta fast bostad, i följd hvaraf Eders Transport R:dr 37,500: — Bilt. till B. St. Maj:ts Nåd. Skrifvelse N:o 51 Transport
Ridderskapet och Adeln samt Högvördige PresteStåndet meddelad, föranlåtes Utskottet häraf att nu hos sistnämnde båda Riks-Stånd vördsamt anhålla om deras yttrande, huruvida de vilja om Borgareoch Bonde-Ståndens beslut i detta ämne sig förena, till hvilken .anhållan Utskottet hemtat anledning af de uti ingressen till Höglofl. Ridderskapets och Adelns beslut i frågan, sådant detsamma blifvit Utskottet genom tillhandakommet Protocolls-Utdrag delgifvet, förekommande uttryck , att återstående hufvudsakliga Riksdagsärenden till deras slutliga afgörande erfordrade ”betydligt längre tid” utöfver de trenne första månaderne efter aflåtandet af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition om Stats-verkels tillstånd och behof, och att underdånig anmälan om detta förhållande bord e hos Kongl. Maj:t göras, hvilka uttryck synas antyda ett närmande till den af Borgareoch Bonde-Stånden yttrade åsigt. Stockholm den 27 April 1840. Memorial till Herrar Fullmäktige i Rikets Ständers RiksgäldsContoirj angående Rikets Ständers beslut> i fråga om prenumerations öppnande å Bihanget till Riks-Ständens Protocoll. Uti till Rikets nu församlade Ständer aflålet Memorial (^N:o 3j) har Expeditions-Utskottet anmält de åtgärder, som i fråga om prenumerations öppnande å Bihanget till Riks-Ståndens Protocoll blifvit vid föregående Riksdagar vidtagna: att nemligen prenumeration blifvit öppnad så väl å alla till Bihanget hörande Samlingar, sorn å hvar och en af dem serskildt; att antalet af de till prenumeration afsatte exemplar blifvit bestämdt till 4o; att priset Blifvit prenumeranterne beräknadt efter En skilling
Herr Regerings Rådet Hallenstjerna tillstyrkte deremot bifall till Konungens Proposition, i grund af det oberoende från alla håll, hvilket Herr Regerings Rådet ansåg såsom första villkoret för en god lagskipning. Till frågans afgörande företogs slutligen votering öfver följande Proposition: »Den, som bifaller att 103 §s stadgande, enligt Konungens Proposition, utur RegeringsFormen uteslutes, skrifver Ja, Den det ej vill, skrifver Nej Vinner Nej, eller stadna två Stånd emot 2, upkommer ny öfverläggning om de förbättringar, som vid 103 § kunna göras.» Vid sedlarnes öpnande befunnos rösterna hafva utfallit, som följer: Bidderskapet och Adeln: Ja. 3. Preste Ståndet Ja 1. 1 Efter ordet anförde följer i protokollet intet referat av Tingstadius yttrande, ej heller någon hänvisning till bilaga. Tingstadius’ mening rörande § 103 återfinnes emellertid i bilaga n:o 4 1/2 vid protokollet den 12 augusti (se om denna bilaga ovan sid. 390). Bonde Ståndet Nej 6. Herr Regerings Rådet Hallenst jerna: Sedan Utskottet således icke medgifvit att 103 § må försvinna, anhåller jag att få upläsa följande: (införes N:o 7)1 Om opinionsdomstolen el. nämnden skall bibehållas föreslår jag at den genast vid Riksdagens början väljes och samma dag sammanträder, på det under Riksdagens lopp inga cabaler måtte få tillfälle formera sig, i afsigt at skilja en eller flere af Högsta Domstolens ledamöter från sina embeten. At då den sammanträder sex de älste i hvart Stånd att börjas med Adeln inträda innom skranket at förrättningen fullgöra, derefter de yngre. Det må då stå hvar och en fritt at votera el. icke: de som icke 2 votera förklara dermed en el. flere hafva förvärkat det allmänna förtroendet och utsätta på voteringssedeln deras namn, men så snart 16 icke voterat, uphör förrättningen och anses då omdömet emot Högsta Domstolen icke allmänt; och således blifva alla dess Ledamöter bibehållne.
Att det hittills stadgade sätt för banko-låns sökande och liqviderande icke utgjort hinder deremot, vill synas tillräckligen ådagalagdt af det förhållande, att de för fastighetslån anvista tillgångar varit så flitigt anlitade, att lånsökande stundom fått vänta ända till 18 månader, innan tillgång funnits till beviljade iåns utbekommande. Förslagets användande skall, efter mitt förmenande, medföra en betydlig tillökning i Bankens tjenstemäns göromål, hvaraf, under förutsättning att regleringen af arbetet inom Banken är så verkställd, att hvar och en tjensteman [har full sysselsättning för Bankens räkning i sin tjenst, och så får man väl antaga den vara, följden skulle blifva, antingen att Bankens egna ärenden eftersattes, eller ock att tjenstemannåpersonalen mäste ökas, i hvilketdera fallet som helst, till Bankens förlust. Men ännu betänkligare förekommer mig det ansvar Banken skall iklädas, att ersätta den förlust, som af en eller annan orsak kan låntagare tillskyndas genom det ombudsmanskap, Banken sig åtager. Med någon erfarenhet i penningeförvaltning, tvekar jag ej att uttala den öfvertygelse, att hvilka kontroller man än lyckas utfinna, de likväl icke alltid skola blifva tillräckliga, helst vid en så vidsträckt lånerörelse, som Rikets Ständers Banks, derifrån årligen lära utgifvas omkring 300 fastighetslån och hvilkas total-antal uppgår till 8,000. Att Banken är till för allmänhetens skull medgifves; men dess hufvudsakliga ändamål lärer likväl vara utgifvande af mynt och detta mynts upprätthållande i värde. Hvarje åtgärd, som motverkar detta ändamål, är således skadlig för allmänheten, så väl låntagare, som icke låntagare j och då förevarande förslag i sig innebär en sådan egenskap, samt derjemte synes overkställbar^ afstyrker jag dess antagande, icke förvillad af det lockmedel, Utskottet i betänkandet inlagl, att åtgärden skulle medgifvas endast intill nästa riksdag, enär erfarenheten visat, att hvad en gång blifvit antaget, lättare bibehålies, än afskaffas. Det torde ej höra fördöljas, att Herrar Banko-fullmäktige afstyrkt det föreslagna ombudsskapet.” Hih. till 11.
Deremot har sillfiskets bedrifvande med sättgarn, som i allmänhet nyttjas å andra kuster vid Kattegatt och Nordsjön, såsom t. ex. vid Bua i Norra Halland, der sillfisket visat sig vara i tilltagande, funnits för sillfisket användbart, utan att medföra de olägenheter, som vadarne. Visserligen kan med sätt - Statssamt Ålim. Bes v. och Ekon.-U '.skottene Betänkande, N:o 71. 29 garn icke fångas så mycken fisk, som med vaden, men deremot medtaga icke garnen sillynglel och blifva således ej för fisket så förödande sorn vaden. Garnen hafva dessutom flera fördelar, som vaden'saknar. De kunna nästan öfverallt begagnas och botten-vegetationen skadas ej af dem. V adén är kostsam alt anskaffa och underhålla samt fordrar betydlig manstyrka för att kunna skötas,- garnen deremot äro icke dyrare, än att nästan hvar och en fiskare loide kunna förskaffa sig, och icke större, än alt han, med obetydligt biträde, kan handtera desamma. Då det, efter hvad sålunda förekommit, är sannolikt, alt det sätt, hvarpå sillfisket idkats i Bolms Län, varit, mer än tillfälliga omständigheter, verkande dertill, att den större sillen aflägsnat sig från kusten, synes det ock troligt, att ett bättre förhållande med denna näring skall inträda, om den bedrifves med mera omtänksamhet och under beräkning att, i stället för en rikare, men sällan inträffande, afkastning, erhålla en måttlig men säker. Efter hvad erfarenheten ådagalagt, har sillfisket varit mera gifvande efLer 2 lill 3 år på hvarannan iöJjande strängare vintrar, under hvilka år, då sillen ofta söker slränderne, siilynglet under den egentliga fisktiden, eller Februari och Mars månader, varit oåtkomligt med rådarne och fördenskull fått oanlastadt ökas och tillsäxa. Otn det ytterligare några år lemnades i fred, egde man således ej ogrundad förhoppning, att antalet af fullmogen eller aflingsför sill skulle i Bohuslänska skärgården tilltaga, helst det visat sig, att sillen i äldre tider gick på hösten in i skärgården.
I en af hans för nära tjugo år sedan utgifna tendensromaner berättas, fastän på ett något dunkelt sätt, huruledes Richard Furumo, som är den idealiserade Almqvist, skuffar sin bäste vän, som dessutom var en bra man, men på något sätt stod i vägen för hans menniskoförlyckligande planer, i strömmen och låter honom der omkomma, samt att detta framställes som en väl beklaglig och för den ädle poetiske mördaren påkostande, men dock nödvändig och berömvärd gerning. När vi i den äkta Törnrosens bok framdrogo denna åsigt, sade oss flera af A:s vänner, att vi missförstått stället. Men ehuru A. den tiden liksom efteråt skref många artiklar emot oss, fann han aldrig för godt att beröra denna punkt. Man ser att propheten redan tidigt, åtminstone hvad grunddragen beträffar, var färdig med sin lära; man ser ock att hans Går-an sträcker sig vida, till upphäfvandet ej blott af den äkta tron mellan makar och af vigseln, eller det så kallade ceremonihelgade, utan ock till afskaffandet af trohet emot samhället, trohet mot gudomlig och mensklig lag, trohet mot löften, eder, aftal, beseglade documenter. Också följer ganska rigtigt det ena af det andra, och A. hade den förtjensten, att någorlunda gå till botten med sakerna, och sålunda göra sig sjelf till ett varnande exempel. Och det behöfdes ingenting mindre än stöld, förfalskningsbrott och tredubbla förgiftningsförsök, för att skaka Radicalernes öfvertygelse om mannens rätta charakter och läror. Men flera af de rättrognaste påstå ändock, att de frisinniga idéerna äro lika heliga, fastän deras ifrigaste förfäktare vanligtvis råka vara bofvar; – andra åter, såsom tidn. Upsala, proclamerar ännu (då första upplagan af denna artikel skrefs), att allt är förtal och löst prat, och att det är gement att kasta misstankar på den ädla själen.