Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Man får t. ex. veta, hur georgier och armenier på- stå sig hafvn innehaft sina områden sedan Noaks tid, smnt ' att attlingar finnas bland dem hiirstaminande, i rakt nedstigande led fran flyktingar vid Jerusalems förstöring, m. m., hvillret bevisar folkens, urtlldrighet. Föråldrade seder, klädedräkter och bohag beskrifvas oclrs&amp; med mycket lifliga fiirger. Det marks val, att den talangfulla författarinnan med Mar blick och det varmaste intresse har sett sig omkring. För den mognare ungdomen bör det resiiltat af hennes forskningar, som här gifvas den, blifva till både nytta och nöje. Fru HolmPrid. E n tidsbild af Mathilda Lönnberg. Pri-elönt vid Iduns store pristäfling 1594. Illustrerad af Viktor AwZdn. Med ganska lifliga färger s l r i l ~ a s här den tid, då Erik X1 och Knut långe lago i strid med hvtunndra. Händelserna vanda sig egentligen kring Hohfrid Ingemmsdotter, en faderoch moderlös rik arftagerslra, hvilken som barn upptages af Johan Sverlrersson och efter hans död uppfostras i Askaby Idoster. Vid femton års Alder kominer hon &gt;som fullviixt mön till lagmannen på Bjällbo och blir hiix förenad med dennes son Sune. Det är konung Knut långe, som ställer till detti pnrti för att därigenom vinna lagmannens och hans sons. vänskap. Hohfrid sjalf h m natii$@vis intet att säga vid uppgörandet af denna giftermålsaff gr. Det är uteslutande konungen, som i faders ställe råder öfver henne och hennes många gods. På ett af dessa gods bosätta sig de nygifta. 31en herr Sune, som ej mycket bryr sig om sitt unga vif, hedrar honne siillan med sin nitrvnro. Mellan jakter samt besök hos riinner och frandor i lzonungens hird delm h m sin tid. En dag vid ilterkomsten hem hKn ett liingre besök i Vestergötland, öfverraskas han emellertid af sin makas fiigring.
Yill och kan han påkosta sig bättre underhåll, eller större beqvämlighet, än i häktet allmänneligen bestås; vare det honom tillåtet, så vidt ej derigenom ordningen inom häktet störas eller säkerheten i den häktades vård äfventyras kan. 24. Häktas qvinna, som spädt barn häfver, och kan det ej annorstädes uppehälle och skötsel njuta; då må hon det hos sig hafva och till dess föda undfå hälften mot hvad henne sjelf bestås. 25 Blifver häktad person sjuk; njute på allmän bekostnad vård och läkemedel efter sjukdomens beskaffenhet. Kan han ej inom häktet vårdas; varde då förvarad å annat ställe, der han tjenlig vård njuta kan. 26. Ej skall häktad person till arbete tvingas. Yill han arbeta; håfve der lof till, om han sjelf tjenligt arbete sig förskaffar, eller tillgång dertill inom häktet finnes. 27. Häktad person vare ej förment att läsa eller skrifva; dock må han ej bref afsända eller emottaga, utan att han lof dertill fått af häktets föreståndare. Sådant lof må ej vägras, der den häktade medgifver, att brefvet läsas må, och dervid finnes, att det ej innehåller något, som kän brottets upptäckt eller ransakningens gång hindra, eller hvaraf ordningen inom häktet störas eller säkerheten i den häktades vård äfventyras kan, ej heller der brefvet är stäldt till Konungens Befallningshafvande eller annan, som tillsyn öfver häktet häfver. 28. Häktad person vare ej heller förment att besök emottaga, utan gifve häktets föreståndare dertill lof, om ej sådan omständighet förekommer, som till vägran af brefs emottagande föranleder efter 27 punkten; ege dock föreståndaren viss tid utsätta, å hvilken besöket ske skall, så ock låta en eller flera personer dervid när vara, om så nödigt finnes. 22 §. Sedan nya lagen blifvit gällande, komma följande §§ i Rättegångs-Balken af 1734 års lag att lyda sålunda: Kongl. Maj:ts Nåd.
Jag för mitt del kan ej inse något wädligk för Riksens SkänderS Landas följa af den stäga, fom nu av »väckt; »nen tror, at om ej Höglosiige Ridderstapet och Adeln ftulle willja deruti inga, torde Laron I)e Leer behaga begifva sig deristän; men i fä» dant fall wäZar jag wäcka en arman staga, och föresiä, at nu mera, dä wi hafwe sä långt emellan RiksLagama, Fullmägtige, sä wäl i Lan^uen som Riksgälds - Loutoiret, i stallet för at, som förut, sitta stan Riksdag til Riksdag, mätts tvid hwarjs Revition ombytas. Hans LxcsUsncs Grefwe Ruurk förklarade sig gerna för sin del assia ista» hwad han angående konoraira Ledamöter yrkat, men conkorrneraäo sig i säoant fall med Grefwe körner, rös rande ombytande wid inträffande Revisioner. Gre fwe Uorner xrojeÄeraäe^ ak wid hlvarjs Revision den äldste mätte Mgä. Herr Ii! inglporr, Qsrät, föreslog, a! det matte ste genom lottning. Hans LxeeNenos Grefwe Ruurk instämde deruti, at de »natte lotta sins emellan, och emsäg detta, hwad Ridderfiapets och Adelns Full Mgtiga anginge, wara et Ståndets Oscouomicumz ej rörde de andra Stånden., H89 Friherre Os 6eer, lobert. Enär Rididerstapet och Adeln ej skulle behaga antaga mit förslag, sä conlormcrsw jag mig med Grefwe Mörner» En och annan -yrkade , at ombyte mätte D »vid hwarje bevilion. Grefwe Illkimilkyn» ^äolpk fnstämde med Grefve Norner § men ansäg ombytm för täta, om de witz hwarje bevilion werkställdes. Herr Grefwen och Landk-Marstalken.
Detta är väl just ett bevis på, att man börjat inse, att de f. n. äro allt för ansenliga. Hvad en annan värd talare anfört, att man icke borde fästa alside vid, att de Kongl, personerna upburit löner af Staten derföre, att de omedelbarligen blifvit använda till för Staten välgörande ändamål och att de Konung Oscar tillkomne medel användes i oell för artilleriets behof, så går jag på sätt och vis in derpå, emedan jag har mig bekant, att de utdelades till underhåll åt personer inom artilleriet, men äfven vet jag med säkerhet, att de till stor del kommit hans Adjutanter till godo. Hvad den siste värde talarens yttrande beträffar, eller att jag begagnat mig af ett »svepskäl», då jag åberopade den omständighet, att de Kongl, personerna kunde på den militära banan förskaffa sig bidrag till sitt anslag, så vill jag icke låta detta helt och hållet med tystnad förbigås. Hr Grin påstod, att de på denna bana icke kunde nog hastigt komma till åtnjutandet af en med deras samhällsställning i någorlunda proportion varande löneinkomst, utan att de skulle varn nödsakade att en längre tid qvarstå i subaltern-graden och tillbringa sina dagar i en aflägsen landsort, alldeles beröfvade ett bildande umgänge. Jag, för min del, tror ej, att detta påstående med fördel kan användas. Jag hemställer till Hr Grin, om vi icke, bland Konungens rådgifvare, hafva talande bevis på, att man verkligen kan förvärfva sig bildning, äfven inom subaltern-graden. Det har äfven blifvit yttradt af samma talare, att man i andra länder ej får se prinsar af det Kongl, huset gå den vanliga vägen, för vinnande af befordran. Jag är likväl öfvertygad om, att Hr Grin på sina utländska resor många gånger vid helsobrunnar varit i tillfälle att se Kongl, personer, som innehaft både Kaptensoch Majors-grader. Jag vädjar till en värd ledamot af detta hus, Frih. Hamilton, som samtidigt med mig var i Carlsbad, om man ej der såg en mängd prinsar upträda, som blott innehade lägre militärgrader. Jag vill bland andra nämna Hertigen af Wurtemberg.
Stadgandet om en viss proportion, som Banken bör bibehålla emellan dess metalliska cassa och sedelstock, är visserligen här endast i allmänhet uttryckt; men då Utsk. i punkten N:o 2 yttrat, att denna proportion bör fastställas såsom 2 till 5, och det utan afdrag för depositioner samt lånen på guld, silfver och exportabla effecter; så tror jag, att Utsk. i sin för öfrigt berömliga omtanka, att äfven under de mest oförmånliga och brydsamma omständigheter garantera silfverutvexlingen gått något öfver höfvan för långt, och att ett sådant stadgande möjligen kunde motverka ändamålet; och detta ändamål tror jag säkrast skulle befrämjas, örn Bancostyrelsen erhölle den Den 5 Maj f. m. i33 föreskrift, att framför allt annat vaka deröfver, att den metalliska cassan alltid blir i tillräcklig styrka för att, när så påfordras, bestrida utvexlingen, och Bancostyrelsen sålunda lemnäs rättighet att, efter sig företeende omständigheter, använda de under dess disposition stående medel och utvägar. Med dem och de garantier, som Utsk. i öfrigt tillstyrkt, tviflar jag icke, att en omtänksam styrelse skall kunna tillse, det tillgångar icke saknas; men på det man icke alltför mycket må förlita sig på Bancofullmägtiges någon gång olika åsigter, tillstyrker jag, att en viss proportion må fastställas, under hvilken den metalliska cassan ej bör sjunka och vid hvars inträffande det genast bör vara Bancofullrnägtiges skyldighet att vidtaga åtgärder till metalliska fondens förstärkning. Denna proportion behöfver dock, efter min tanke, ej utsättas högre än som i till 5, och i intet fall öfver i till 4) förutsatt, att lånerörelsen och Bankens öfriga functioner blifva sådana som nu, eller ungefär sådane, som Utsk. föreslagit. Detta är hvad jag velat nämna, med tillägg, att det i intet fall vore Bancostyrelsen betaget att, då den finner sådant förmånligt, förstärka Bankens metalliska fond. Hr Cederschjöld:
ex. tre gånger om dagen i stället för två gånger i veckan eller en gång om dagen, vidare att en omlastning skulle i detta fall anses vara af ingen betydenhet, då motsatsen alltmera framträder såsom en frukt af den erfarenhet, man haft der jernvägar finnas; vidare att all trafik så väl af passagerare som varor, från särskilda punkter af landet först skall samlas i dessa städer, samt icke vara bestämd för några andra punkter än dem ångbåtarne anlöpa, samt att den olika hastigheten i fortkomst skulle vara af ingen inflytelse, då med ångvagnen rosan från Orebro till Stockholm skulle till — ryggaläggas på 6 eller 7 limmar i stället för 15, från Westerås på 3 eller 4 timmar i stället för 5 eller 6, o. s. v, under det kostnaderna för persontrafiken och en del varors transport ej skulle blifva så ansenligt tyngre. Men förnämligast 24 Bil. lill Slats-Ulskottels Utlåtande M 62. synes man förgäta, att ångbåtstrafiken endast eger rum om sommaren samt blott mellan några få punkter vid sjön Mälaren och Stockholm, då deremot ångvagnen framgår året om och genom hela landet; detta, jemte de tätare afgångstiderna, skulle utan tvifvel här åstadkomma samma verkan som öfverallt eljest, nemligen att jernvägstrafiken, oberoende af sjöns närhet eller snarare just på grund af denna, blefve särdeles stark. Med all säkerhet lärer man kunna antaga, att den rörelse, som till och från ifrågavarande städer och orter nu eger rum pä axel, skulle behöfva anlita jernvägen. Att denna rörelse icke är obetydlig, kan man sluta deraf, att t. ex. vid Kolbäcks gästgifvaregård, mellan Köping och Westerås, under år 4856 utgingo, endast i riktning från vester lill öster och tvärtom, 4,577 hästar. Verkligheten synes också här, i afseende på den vida olullkomligare fortskaffningen medelst vagn och släda, ingalunda bekräfta den förutsättning, Utskottet gjort i afseende på jernvägen, nemligen att sjökommunikationen, då den är öppen, nästan tillintetgör kommunikationen till lands.
Deras pilar äro skarpe, och alle deras bågar spände; deras hästahofvar äro såsom stenar, och deras hjul såsom ett stormväder. De ryta som lejon, och ryta som ung lejon; de skola fräsa, och taga rof, och behållat, så att ingen undsätter det. Och skall på den tiden fräsa öfver dem lika som ett haf; när man då ser uppå landet, så är det mörkt af ångest, och ljuset skin intet mer för mörkrets skull. Uti det året, då Konung Ussia blef död, såg jag Herran sitta på en hög och härlig stol, och hans klädefåll uppfyllde templet. Seraphim stodo öfver honom, hvardera hade sex vingar; med två betäckte de sitt anlete; med två betäckte de sina fötter, och med två flögo de. Och den ene ropade till den andra, och sade: Helig, Helig, Helig är Herren Zebaoth; hela jorden är full med hans äro; Så att öfre dörrstocken bäfvade af deras rops röst, och huset vardt fullt med rök. Då sade jag: Ve mig, jag förgås; ty jag hafver orena läppar, och bor ibland ett folk som orena läppar hafver; ty jag hafver sett Konungen, Herran Zebaoth, med min ögon. Då flög en af Seraphim till mig, och hade ett glödande kol uti handene, det han med en tång tog af altaret; Och kom vid min mun, och sade: Si, härmed hafver jag kommit vid dina läppar, att din missgerning skall varda ifrå dig tagen, och din synd försonad vara. Och jag hörde Herrans röst, att han sade: Hvem skall jag sända? Hvilken vill vara vårt bådskap? Men jag sade: Här är jag, sänd mig. Och han sade: Gack åstad, och säg till detta folket: Hörer, och förstår det icke; ser, och märker det intet. Förstocka detta folks hjerta, och låt deras öron lomhörd varda, och förblinda deras ögon, att de intet se med sin ögon, eller höra med sin öron, eller förstå med sitt hjerta, och omvända sig, och varda salige. Men jag sade: Herre, huru länge?
Uti sitt sakrika och högintressanta verk » La répartition métrique des impots » (Paris 1380) har A. Toubeau samlat talrika fakta, hvil ka tala för möjligheten, rättvisaa och den ofantliga allmänna kulturförordelen af en » metrisk skatt. » Denna senare term kan öfversättas med jordyteskatt och innebär, att hvaije odlingsbar kvadratmeter i hela landet skall betala en viss skatt » hvilken skall vara i det närmaste den samma för alla trakter samt skall vara landets enda skatt. Förbättringen gent emot det nuvarande allmänna beskattningsystemet är, att jordyteskatten icke är en skatt på det bruk man gör af en gifven jordyta, sålunda icke träffar och betungar arbete, uppfinningar och förbättringar — utan är en skatt på det jord utrymme, hvarpå medborgaren gör ansqråk som sin egendom. Därför kan den metriska beskattningen jämföras med den rumshyra, som en husegare tar af sina hyresgäster. Han lämpar hyran efter rummens storlek, antal och läge — ej efter hyresgästens inkomster. Den metriska beskattningens möjlighet grundar sig (enligt Toubeau) på det bevisade faktum att det, från v&amp;r närvarande kulturståndpunkt, icke finnes god och dålig jord, utan att det blott finnes goda och dåliga jordegare, odlare. Älven den sämsta jord — sandfält, moras, klippa, hed o. s. v. — kan bevislingen förbättras, omskapas och göras fruktbar — blott man bedrifver en tillräckligt intensiv kultur, d. v. s. på ett tillräckligt litet jordstycke använder tillräckligt stort kapital och stor mänsklig intellegens och vård. Man kan mäta ett jordstyckes yta, men ej dess fruktbarhet uti intensiv småkultur; ty jorden är just så litet och så mycket värd som odlarens insigt, flit och kapital. — Med en metrisk genomsnittsskatt af 25 francs på hektaret kunde Frankrike afskafia sina stadstullar, spritoch socker-skatter, fönsteroch dörrskatter, personligaakatter, fastighetsskatter och grundskatter — hvilka alla nu p&amp; ett fruktansvärdt satt betunga äkerbruk och kultur samt inkräkta på det allmänna välståndet.
I afseende på tryckningen, får jag underställa It. o. Ad. och äfven StatsTJtskts ledamöter, ifall återremiss beviljas, om det icke ganska väl kan gå för sig, alt fullmäktige i Riksg.cont. åläggas att jemte revisionsberättelsen trycka vederbör, embelsverks förklaringar, så framt de inom 3:ne månader efter slutad revision varda till Riksg.cont. aflemnade. — Förra gången jag hade ordet, glömde jag att göra en anmärkn., hvilken jag nu torde få framställa. I den gällande instructionen, likasom i det nya förslaget, igenfinnas följande ord: ”Finna revisorerne något af R. St. faststäldt anslag vara öfverskridet eller till annat ändamål draget, eller ock något i öfrigt vid förvaltningen alt erinra, vare sig i allmänhet eller särskildt för revisionsåren” etc. Dessa ordalag äro så vidsträckta och obestämda, att de kunna begagnas till hvilka anmärkntr som helst. Erfarenheten har ock visat, att de blifvit begagnade till sådana, hvilka ingalunda tillhöra räkenskapers granskning, utan hvarigenom revisorerne intränga på området af Konungens makt att organisera, t. ex. i förslaget all upphäfva K. Krigshofrätten, hvilket, om minnet ej feiar, kom ifrån Ständernes revisorer. Första oformligheten bestod deruti, att med anledn. af räkenskapernes granskning sätta domslolens upphäfvande i fråga; den andra var, att utan riksdagsmans motion eller Konungens propos. framlägga ett sådant förslag till Ständernes afgörande, hvilket jag också anmärkte, då revisionsberättelsen hos oss förevar. När man sett de åtgärder och beslut, som dessa ord i den gamla instructionen föranledt; så tror jag det vore skäl alt taga bort dem i den nya. StatsUlskls utlåt. N:o 3io återremitterades. Den a3 September e. m. 621 Företogs till pröfning Consl.Utskts den 19 dennes på bordet lagda mern. IST:o 42 > rör:de StatsUtskts anledn. till anmärkn. i fråga om den Jemtland åren i832 och i833 meddelade undsättning af spanmål. 11. o.
N:0 gifves uti den angående landväga kommunikationer upprättade bifogade tabell N:o 8, och angående vägarnes beskaffenhet må nämnas, att då den väsentliga grusningen af vägarne skett sommartiden inom de flesta härader i länet, men olämpligheten deraf blifvit allt mer och mer insedd, hafva väghållningsskyldige i de härader, der man sålunda tillvägagått., varit enligt Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes föreskrift hörde i frågan vid Härad srätter ne år 1860 och med några få undantag öfverenskommit om vägarnes egentliga grusning och lagning våreller hösttid, hvilket så mycket säkrare bör verka fördelaktigt på vägarnes beskaffenhet, som detta visat sig vara fallet inom några härader, hvarest man redan i många år verkställt den hufvudsakliga väglagningen å endera af sistnämnde tider. Under ifrågavarande år 1856—1860 hafva följande nya och förbättrade vägar blifvit fullbordade och afsynade, nemligen: omläggning af vägen från Alkärrseruds bro till Södra Ås gästgifvaregård i Fryksdals härads nedre tingslag till något mer än f:dels mils längd med ett statsbidrag af 4,500 E:dr Runt; omläggning af bergslagsvägen till Dalarne från Långbanshyttan förbi Långbansände till Gräsås, i Fernebo härad, på en sträcka af 1 mil 12,300 fot och med ett statsbidrag af 33,750 R:dr R:mt; omläggning af landsvägen emellan Molkoms och Brattfors gästgifvaregårdar i Nyeds härad 20,892 fot. Dertill har erhållits 15,000 R:dr R:mt i statsbidrag. Dessutom har inom Vester-Sysslets fögderi 2|:dels mil väg blifvit betydligt förbättrad på kommunernas bekostnad. I öfrigt upptagas så väl statsbidragen, som kommunernas tillskjutna kostnader för dessa vägars anläggning och förbättrande uti den åberopade tabellen. Några vägpenningar uppbäras icke. De broar, sorn under perioden blifvit anlagde eller förbättrade, hafva tillhört det vanliga vägunderhållet.
Med Thorild egde han den likhet, att äfvenledes vara ett dubbelväsende af poetisk och philosophisk natur; samt att äfvenledes i sigte äga ett högt ideal af Poesiens och Philosophiens innerliga förening till vis Skönhet eller skön Vishet, utvecklad ur ”känslan” såsom det äkta philosopherandets egentliga princip 172. Men hans verldsåskådning befann sig på en annan grad; den bildning, som tillhörde den gradens spher, afslutades i honom; han sjelf var kulminationen af denna bildning; hvilken ock derföre, i och genom honom, ansträngde all sin kraft, att stadfästa sig till evärdelig fortvaro. Deraf, att han sålunda var fulländaren af en bildnings-epoch, som tog afsked med honom, följde jemväl, att han inom sin art var mera fullfärdig, än hans motståndare var inom sin. Detta var, vid striden emellan dem, Leopolds fördel. Thorilds åter bestod deri, att vara den närmaste förebådaren, ja (i viss mån) begynnaren af just det bildnings-tidehvarf, som undanträngde det förra, och som hos honom, med beundran för det divinatoriska i hans snille, igenkänner sitt första utkast. Ännu en erinran. Män, sådana som Thorild och Leopold, kan man öfverträffa i kritisk reflexions-klarhet och litteraturhistorisk omsigt, utan att ett ögonblick förgäta, huru djupt man i allt annat är dem underlägsen. Det förra är ingen förtjenst; det härrör blott från den omständighet, att man blifvit född några årtionden sednare i en tid, som onekligen har i reflekterande och historisk själsodling gjort framsteg. För öfrigt är den beklagliga förhetsning, till hvilken både Thorild och Leopold mot slutet af sin tvekamp fördes, ett bland de otaliga bevisen på sanningen af dessa Luthers ord: ”Non docendo, sed disputando amittitur veritas; hoc enim malum disputationes secum adferunt, quod animi quasi profanantur et rixis occupati, guæ præcipua sunt, negligunt”.
Nio 13 inhemtas, nyligen varit föremål för anmärkning af Rikets Ständers Revisorer. Uti sitt i anledning häraf afgifna underdåniga utlåtande anföres af General-Poststyrelsen, bland annat, att priset å utländska tidningar under loppet af mindre än 30 år undergått liera nedsättningar; att ytterligare nedsättning ej kunde ske utan uppoffringar å Postverkets sida, hvartill den närvarande tidpunkten i anseende till en mängd förestående vigtigare reformer, ej vore lämplig, men att Styrelsen vore betänkt på att så snart som möjligt uppgöra nytt förslag angående inrättande af en Postverkets tidnings-expedition för såväl insom utländska tidningar. De af Styrelsen i detta afseende anförda skäl har Utskottet funnit giltiga och får alltså, på ofvan anförda grunder, vördsamt tillstyrka, att Herr Palanders ofvan omförmälda yrkanden ej måtte lill någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Då, på sätt Utskottet ofvan sökt visa, Postverkets inkomster under den närmaste framtiden för en mängd vigliga reformer till den grad tagas i anspråk, att för deras verkställande betydliga statsanslag torde erfordras, anser sig Utskottet för närvarande ej kunna förorda den minsta eftergift i Postverkets nuvarande inkomster och får derföre hemställa, det måtte såväl Prosten Lundholms motion om fribrefsrätt för Kyrkoherdar och deras vikarier som Nils Janssons motion om fribrefsrätt för Länsmän af Rikets Ständer lemnäs utan afseende. Stockholm den 13 Februari 1860. Reservationer: Af Herr Lagerhjelm, Gustaf: »Sedan det Höglolliga Bevillnings-Utskottet fattat beslut att tillstyrka Rikets Ständers bifall lill Kongl. Maj:ts nådiga Proposition af den 27 Oktober 1859, hvari Kongl. Maj:t i nåder föreslår Rikets Ständer, att från och med år 1863 förändrade bestämmelser rörande brefvigten må ega rum, enligt hvad l:sta punkten af detta Betänkande närmare belyser, så hade det, enligt min förmening, varit med full konseqvens öfverensstämmande att, jemlikt hvad en enskild motionär inom det Vällolliga Borgare-Ståndet föreslagit, nedsätta portot för enkla bref till 10 öre.