Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Uti denna beräkning har nämligen äfven upptagits 8,100 Riksdaler årligen lill bestridande af den utaf Kongl, Majus Befallningshafvande i Stora Kopparbergs län föreslagna arfvodes-för höjning för dervarande storskifteslandtmätare; men då aflöningen för bemälde landtmätare, till följd af den genom Kongl, brefvet den 11 Juni 1858 dem beviljade arfvodes—tillökning, med inberäkning af den bestämda ersättningen för öfverarbete, redan uppgår lill enahanda belopp, som först innevarande år, med afseende å lefnadskostnadernes vitsordade étegring och den yppade svårigheten att, i brist af sökande, återbesätta lediga platser, i nåder beviljats afvittringslandtmätarne inom WeSter-Norrlands och Westerbottens län samt de icke mot aflöning efter taxa arbetande landtmätarne inom Norrbottens län, synas omständigheterne icke påkalla den för storskifteslandtmätarne nu ifrågaställda ytterligare arfvodes-förböjning, helst beviljandet af en sådan förhöjning otvifvelakligt skulle från afvittringslandtmätarne framkalla anspråk på tillgodonjutandet af enahanda förmån. Deremot torde billigheten fordra att den ende qvarvarande landtmätaren vid afvittringen inom Jemtlands län, hvilken derstädes tjenstgjort i nära trettio år, kommer i åtnjutande af förhöjdt arfvode, i likhet med äldre afvittringslandtmätare i allmänhet. Med iaktta — tagande häraf, och dä erfarenheten ådagalagt att, i följd af uppkommande ledigheter, besparingar å anslagen kunna påräknas, anser jag det årliga behofvet för storskiftesoch afviltringsverken under nästa statsregleringsperiod böra i jemnt tal beräknas till 150,000 Riksdaler, och hemställer alltså att Eders Kongl. Majit täcktes föreslå Rikets Ständer att det å Riks-Statens Sjette Hufvudtitel lill Skiften och Afvittringar uppförda anslag af 63,000 Riksdaler mätte för nästa statsregleringsperiod ökas med det för enahanda ändamål erforderliga beloppet 87,000 Riksdaler årligen.
Desto olämpligare är det att biträda den af Utskottet anvisade väg, Jag anser, att Ståndens beslut, sådana de i sin helhet blifvit Utskottet en gång meddelade, utgöra enda rätta grunden för voterings-propositioner ehvad enskilde riksdagsmän, efter deras från Ståndens beslutande majoriteter möjligen afvikande meningar, må deremot bafva anmärkt, och tillstyrker alltså, att Rikets Ständer må, med godkännande af Utskottets i memorialet IM 23 uppställda propositioner, bifalla den första och med ogillande lägga till handlingarna sednare delen af förevarande memorial. Al II err Lektor Sondén: »Oaktadt inom Stånden gjorda anmärkningar mot de i betänkandet JVs 23 uppställda voterings-propositionerna har Utskottet icke funnit skäl att åtskilja den kommunal-afgift, hvarom tre Stånd beslutat, från den bevillning hvilken enligt Bonde-Ståndets beslut fortfarande bör utgå, men deremot har Utskottet funnit sig föranledt att uppställa tvenne voterings-propositioner hvaraf den ena blott rörer afgiften för minuthandel med, den andra för utskänkning af, bränvin. J båda afseendena har jag varit af olika mening med Utskottets pluralitet. På de af flere talare inom Stånden afgilua, och al Herr Hasselroth i dess reservation utvecklade, grunder anser jag alt kommunal-afgiften samt bevillningen böra i särskilda voteringar bestämmas. Deremot anser jag de skäl öfvervägande, hvilka tala för sammanförandet af minuthandelsoch utskänknings-afgiften i en gemensam votering. Utom hvad Utskottet sjelfl, i nu algifna betänkande samt Herr Kapten Hjärne i sin reservation lill styrkande deraf anfört, vill jag blott erinra, att den frihet Utskottet nu velat förbehålla hvarje enskild röstande att följa sitt lycke i alla fall måste i viss grad begränsas af Ståndens beslut, och att derföre denna frihet icke bör utsträckas derhän att den grund, hvarpå Ståndens beslut hvila, kan uppbäfvas.
Till sist tyckte hon den var ett hav, på vilket de seglade ifrån varandra. Han begagnade ord, som hon inte förstod, tänkte tankar, som hon inte kände som sina. Och värst av allt, han bjöd till att hålla av henne, den där herremannen, som hon inte kände. De nedfällda ögonlocken blevo brännröda av tårar. Och Sten talade allt vidare — eldade upp sig allt mer och mer. Han hade ingen aning om att han var så vältalig — han likade att höra sin röst. Och så var det så härligt att stå här mitt i furuhavet med sin flicka — om hon så var den grova Karin — eller den fina Karin. Kyssa henne ville han, kyssa! Som magnet till järn drogs hans arm till hennes liv. Men Karin ryckte sig häftigt loss, drog klädet över huvudet och ilade tillbaka uppöver branten — och försvann in i huset. Sten blev så sårad och så häpen, att han inte kom sig för att följa henne — något, som han ju inte heller kunde. Bland Stens första »hyvlingsförsök» hade varit att lära sig röka cigarrett, nu var han mästare i konsten. Han blossade flera å rad, medan han funderade. Visst skulle han fria ordentligt —? Det var ingen annan råd! En hederlig karl lät inte en flicka vänta i åratal och sedan ..? Nej, det gjorde han inte. Men han kände sig mycket ädel efter det beslutet. Mycket ädel. Hela dagen var krönet tomt. Sten tyckte, att om han bara fått se Karin stå där, skulle hans »offer» varit mindre kännbart. Söka upp henne var han för stött till. Så släppte han in ett helt knippe sol i föräldrarnas liv genom att börja berätta om staden. Under tiden låg Karin instängd och bara grät och grät. Till sist hade också hon fattat ett beslut. Klockan var inte mycket, när Karin påföljande morgon kom ner till Sten — »stora vägen omkring» den här gången. Hon var en helt annan i dag än i går. Glad, hurtig, utan skymt eller spår av tårar. »Jag ju rent glömde av i går att be dig vara välkommen hem», sa’ hon och räckte fram den stora handen. »Ja, välkommen hem då, du Sten! Men jag blev så perplex ... jag hade just tänkt skriva ...» »Om vad?» Karin såg ned — och drog litet häftigt in andan.
Det förra var ändamål i planen vid förra riksdagen, och det sednare kan, i ett land, der rörelsecapitalet redan förut är alltför otillräckligt, aldrig försökas, ulan att sätta i fara allmänna lugnet. 2:0 Då Utsk. (pag. 20) föreslår, att ”Banken skulle äga ”att försälja eller förpanta sina intecknade fastighetslån,” men sättet icke tillika föreskrifves, så skulle också kunna hända, att denna operation, i stället för att öka sifverfonden, helt simpelt förde till indragning af ytterligare 4 millioner sedlar, uppburna såsom köpeskilling eller förpantningssumma; och någon ersättning derför åt rörelsen kunde icke förebäras såsom befintlig i de skrinlagda papperen, vare sig inteckningarna eller banco-obligationerna. 3:o Föreskriften att, då dessa förutgående utvägar voro använda, men proportionen derigenom icke återvunnen, ”minska eller inställa Bankens utlåningar” tål sannerligen ett närmare begrundande. När man tänker sig det fall, att silfverfonden vore nedsjunken till 1 emot 5, och man altså antagit en förminskning i sedelstocken af 11 millioner, samt man vidare aniar, att genom fastighetslånens försäljning eller förpantning emot sedlar en ytterligare förminskning i sedelstocken ägt rum af 4 millioner, så återstår blott hälften af sedelstockens primitiva belopp; men hurudant måste man då också tänka sig allmänna tillståndet? Och hvad sannolikhet återstår väl för utsökningsmagtens förmåga att indrifva discontlånen? Mig synes likväl troligt, att under ett sådant tillstånd en utsläppning blir angelägnare än en indragning. Den penningebrist, hvaröfver redan nu en allmän klagan länge varit hörd i alla landsorter, och för hvilken oemotsägliga bevis ligga öppna, dels i allmänna .penningeräntan, högre här än i alla andra länder, och dels i den officiella uppgift, ang:de fastigheternas intecknande, som JustitieStalsministerns tryckta rind. berättelse till K. M. lemnar, upplysande, att inteckningarna uppgå till 70 millioner tinder ett rörelsecapital af 3o, samt ändtligen äfven i alla disconlers anlitande; detta onda antyder sjelf sitt enda hjelpmedel, som består i främmande capitalers inkallande.
Ständer måtte genom en underdånig skrifvelse anhålla derom, att Kongl. Majrt, under ömsint behjertande af det i landet öfverhandtagande yppiga och öfverflödiga lefnadssättet, hvilket otvifvelafetigt undergräfde folkets välfärd och motarbetade möjligheten och varaktigheten af en myntförbättring, täcktes låta utfärda en Förordning, hvaruti, jemte framställning af de menliga föijderne af detta lefnadssätt, Kongl. Majrt ville uppmana och anbefalla alla högre och lägre Embetsman samt alla, hvilka på ett eller annat sätt kunna på andra inverka, att genom iakttagande af ett tarfligt, måttligt och sparsamt lefnadssätt gifva goda exempel bland deras underhafvande och anhörige samt menige man, så att fäderneslandet och dess barn ännu en gång måtte återkomma tilt sin fordna belåtenhet och ej sälja sitt väl till ulländningarne. Inom Hedervärda Bonde-Ståndetr af Nils Månssén från Malmöhus Län, med hvilken flere af Ståndets Ledamöter sig förenat; att Rikets Högloflige Ständer mätte hos Kongl. Majrt i underdånighet begära utfärdande af en Författning, sorn i möjligaste måtto inskränkte utländsk här adopterad yppighet och förbjöde till bruk och nyttjande de varor, som nu eller framdeles ej få i Riket införas, vid påföljd, för den häremot bryter, att, utom böter, anses förlustig medborgerligt förtroende; och har Motionairen förmodat, att härigenom tillfälle till täflan och förkofran kunde beredas landets näringar och fabriker, hvadan han derjemte hemställt, att, genom ändamålsenliga stadganden, en gräns borde sättas för inhemska industri-idkare att ej egenmägtigt låta öfver värdet betala sine producter; af Lars. Larsson från Elfsborgs Län, med hvilken Olaus Ericsson frän Bohus
Äfven om stadsdomstolarne bibehållas, blifva ej flera än 208 tingshus behöfliga — tio nemligen afräknade för hufvudstaden; oell föryltringen af omkring 100 tingshus — de blifva ännu 83 derutöfver, örn städerna ingå i planen — betäcker åtminstone någon del af kostnaderna för husrum åt 21 nya domstolar, sådana planen upptager. Men i qvittning på dessa kostnader går härförutan en besparing af vida större betydenhet: besparingen i fängelsebyggnader. Då alla brottmål, som angå häktade personer, företagas omedelbarligen hos länsdomstolarna — hvilket låter sig göra, äfven om sladsrätterne bibehållas — ; behöfva fångar aldrig för ransakning forslas till andra orter än länshäktena; och alla andra ransakningshäkten blifva öfvertlödiga, således äfven alla nu å landet befintliga häradshäkten användbara lika med tingshusen till afdrag på kostnaden för landstingrätternes residentshus. Om det ändamål skall vinnas, för hvilket cellbyggnader till ransakningshäkten användas; så måste man i möjligaste måtto undvika fångarnes *) I Upsala slott och äfven i några andra till landshöfdinge residentser använda slott, vore troligen godt tillfälle att inreda runi för landslingsrätter. 44 forslande under ransakningstiden. Skall den häktade lagforas vid underrätt; då bör der äfven finnas häkte, så att han ej förr flyttas från stället, än ransakningen är slutad. Derföre är ock nied planen till ny reglering af domsagorna förenad en sådan plan till reglering af ransakningshäktet!, att i hvarje domsaga skall vid tingsstället linnas ett cellhäkte för så många fångar, som på en gång vid domstolen äro tilltalade, och hvilka alla skola i detta häkte qvarblifva från ransakningens början till dess slut. Att beräkna antalet af celler, som för detta ändamål behöfvas, kan icke med noggrannhet låta sig göra. De fångar, som hittills finnas förvarade i länshäkten och större kronohäkten, skulle vid förslagets realiserande komma att fördela sig imellan dessa och de nya domsagohäktena.
Har Lagmansrätt dömt till syn, men saken ej med slut afhulpit före den 1 Januari i85o; varde den till vederbörande Hofrätts behandlig öfverlemnad. 4:o i sammanhang härmed varda nedannämnde lagrum upphäfne eller ändrade, på sätt, som följer: Rättegångsbalken. 1 Kap. Af 1 §, sådan den lyder i Kongl, förordningen den 18 December 1823, ändras första punkten sålunda: Underrätt å landet är Häradsrätt. Der dömer Häradshöfding med Tolf Bönder, som i häradet bo och dertill valde äro. 2 oell 3 §§ varda till all kraft och verkan upphäfne. Följande §§ ändras till denna lydelser 4 §. Underrätt i stad är Rådstufvurätt. Der äga stadens Borgmästare och Rådmän döma. 6 Lag-Utskottets Betänkande, N.o 56. 5 §. Öfver dessa är o Hofr atter, dit rättegångssaker från Underrätterna komma måge, som framdeles i denna balk sägs. 8 §. Häradshöfding skall denna ed svärja inför Hofrätten. Är han fjerran derifrån stadd, eller kan han sig der ej infinna, förr än ting skall hållas; förordne Hofrätten, hvar det ske må. Nämndeman lägge eden af ä tinget. Borgmästare och Rådman gore ed sin å Rådstufva, i närvaro af Konungens Befallningshafvande, eller den han i sitt ställe förordnar. 10 §, sådan den lyder i omförnsälde Kongl, förordning, ändras sålunda: Nu häfver Häradshöfding förfall, att han sitt embete ej förrätta kan; kungöre det Hofrätten. Prof vas det lagligt; förordne Hofrätten en skicklig man, som embetet i hans ställe f örestår. Samma lag vare om Borgmästare, der Rådstufvur ätten utan honom ej domför är. Häfver Nämdeman förfall och varder förthy Häradsrätten ej domför, eller saknas eljest fulltalig nämnd, i andra full än det, som i i3 kap. 4 $ sägs: kalle Häradshöfding af de bönder, som närmast bo, en eller flere, efter thy som behof vet fordrar.
De äro ställda på sk:r och r:dr. Om nu ingen sedel blir ställd på mindre belopp än 5 gånger enheten, så blir deraf en följd, att man vid sådana liqvider måste skicka metalliskt mynt. Jag skulle då tro, att minsta sedelmyntet kunde nedsättas måhända till 1 r:dr btco eller i r:dr riksgts. Jag får således göra denna anmärkning vid Utsk:s förslag. Då i öfrigt betänk, innehåller, att småsedlarna ännu någon tid skulle bibehållas, tror jag, att det kunde något längre utsträckas. Visser!, medförde detta någon kostnad, men utan den råkar man i svårigheter; och skulle de ersättas genom sedlar utur privatbankerna, så få de i alla fall ej gå i Kronans uppbörd. Huru nian vänder sig, uppstår alltid någon stridighet, hvilken är hjelpt, om sedlar på mindre valörer få utgifvas. Kostnaderna för dessa sedlar måtte åtminstone betäckas af vinsten. Frih. Ehrenborgh, Casp. Wilh.: Ehuru jag föresatt mig att icke yttra mig, när någon annan talare yttrat, hvad jag gillar, anser jag mig befogad att anföra något i detta ämne, då jag i går sade, att Utsk. förbisett en hel hop förhållanden, som möjligen kunde leda till mindre lyckliga följder för landet. Anledningen, hvarföre jag sade detta i går, tager jag mig nu friheten att utveckla vid denna punkt, hvilken jag anser icke böra vara sådan den är. Utsk. har utgått från den princip, att silfret bör utgå från Banken i rörelsen, i stället för att det rättaste, efter min tanka, vore, att sådana åtgärder vidtoges, hvarigenom silfret blefve tillgängligt för sedelinnehafvaren, när det påfordiades, men att sedlarna blefve qvar i rörelsen. Med den af Utsk. antagna princip befarar jag, att silfret forceras ur Banken i rörelsen, då man likväl bör söka göra så liten rubbning som möjligt i nuvar. förhållanden, för att icke öka den fördom, som mot realisationen existerat och hvilken varit och ännu Den 6 Maj f. m. au jir sä stark, att många befara följderna af denna realisation, ehuru jag icke hör till deras antal.
Visa gode män motvilja eller försummelse, eller vägra de att meddela de upplysningar om boet och dess förvaltning, som, någon af Borgenärerne Lag-Utskottets Betänianden. 531 Askar, dä åge Rätten att genom vitén tillhälla gode männen, att inom kort tid deras skyldighet fullgöra. - Låta de sig deraf ej rätta, skilje Rätten dem frän befattningen och välje Borgenärerna andra gode män. Emot stadgandet i 4 §.; Att, om gode männen vägrade att utur det guldbundna boet utlemna gods, som hörde annan till, hade Agaren att lita till Konungens Befallningshafvande eller derom stämma till Laga Domstol, är påmint, att en så beskaffad tvist borde såsom lyftningsfråga af Concours-Domaren upptagas och pröfvas, samt Agaren förbindas att sin rätt edeligen fästa; men, di den tvist, som här förutsattes, icke angår någon fordran, hvarföre betalning af Galdenärens tillgångar sökes, utan rörer ägande-rätt till gods, som Gäldenären endast i förvar innehaft; så finner Utskottet, att emot de för ett Laga Rättegångssätt i allmänhet stadgade grunder, en sådan tvist icke kan till Concours-Domarens upptagande höra, eller den yrkade rättigheten behöfva genom bevakning i Concoursen förvaras, utan att, efter hvad förut stadgadt varit, dermed bör förfaras i den ordning Lagförslaget uppgifver. X sammanhang med 5 §. är det stadgande föreslagit, att hvad Gäldenären sålt, men ännu finnes i dess hus, ej mätte få utan Borgenärernas tillstånd utletnrtas, samt dem vara obetaget, att en sådan vara, eller, om den inom 30 dagar före Cessionen blifvit af Köparen hemtad, behålla eller återtaga emot betalning af hvad Köparen kan styrka sig hafva utgifvit.
Betankanclen. 163 randes KronoBetjeningen, närhet erfordras, på Pastors begäran lemna handräckning till beslutens verkställande, deröfver Konungens Befallningshafvande hand håller,” Då nu häraf är uppenbart, så väl att Anders Andersson misstagit sig i begreppet om ett ovillkorligt behof af Socknestämmo-besluts fastställande af Konungens Befallningshafvande, hälst det i allmänhet blifvit medgifvet, att, äfven före utgången af tiden till ändrings sökande i sådane beslut, få dem till verkställighet befordrade, som ock, att den af Anders Andersson i fråga ställde skyldighet för KronoBetjeningen, att om verkställigheten af SocknestämmoBeslut besörja, redan linnes stadgad; så anser Utskottet, under lemnad hänvisning till den anförde §:n i Kongl. Förordningen, den 26 Februari 1817, sig icke behöfva något vidare utlåtande öfver Anders Anderssons Motion meddela. Dock varder Utskottets yttrande Riksens Höglofl. Ständers egen pröfning vördsamt understäldt. Stockholm den 5 April 1823. i64 Besv. och Ekon. TJtsk. Betänkanden; N:o 45- Antora den u April 1823. Utlåtande, angående väckt fråga derom, att deltagandet i allmänna byggnaders å landet uppf ärande och underhäll måtte beräknas efter Hemmanens, vid årliga BevillningS‘Taxeringarne, åsatte värde. I^iksdagsFulImägtigen fran Örebro Län, Olof Andersson, som, uti ett från Hederv.
Ehuru denna lullafgift å en så beskaffad artikel borde kunna synas alltför hög, har likväl utskottet uppsatt densamma till 5 r:dr. Arliklarne kött och smör hafva hufvudsakligen utgjort föremålet för en liflig byteshandel ined 94 Bevillnings-Utsliottets Utlåtande, N:o 13. våra fordna bröder å andra sidan Bottniska viken, Finnarne, hvadan det synes, så väl från ekonomisk, som politisk synpunkt mindre väl betänkt att genom en så beskaffad tull-lagstiftning afklippa det sista bandet mellan oss och dessa våra fordna anförvandter, hvilka sedan 1843 varit nödsakade att söka sitt stöd i merkantilt hänseende hos sitt nya öfverherrskap. Under sådant förhållande har behofvet för vår handelsflotta icke kunnat fyllas af landets inskränkta produktion. Af dessa och flera skäl anhåller jag, att tullbestämmelsen måtte stadgas till den af Kongl. Majit föreslagna, 4 r:dr per tunna. Lin. På de skäl, som jag förut haft äran anföra för en billigare tull å alla råämnen, behöfliga för den inhemska industrien och till uppmuntran för vår vidsträckta fiskerinäring, såsom varande i behof af ganska mycket lin till sina garneller fiskredskap, så anhåller jag få tillstyrka antagandet utaf afdelningens förslag, nemligen 16 sk. för ohäckladt och 40 sk. för häckladt per lispund. Ost. Tullen härå har af Kongl. Majit blifvit föreslagen till 1 ridr per lispund, men af afdelningen förhöjd lill 1 ridr 12 sk. och af utskottet ytterligare till 1 ridr 24 sk. Då denna artikel, serdeles af de gröfre sorterna, utgör ett behöfligt födoämne, äfven för de arbetande klasserna, så vida den från utlandet, synnerligast Holstein och Holland, kunde emot måttlig tull få införskrifvas, helst produktionen inom lan det af dessa slag till qvalitet är högst ofullkomlig och i allmänhet till qvantitet alltför ringa, så torde hvad af Kongl. Majit blifvit föreslaget, snarare kunna betraktas såsom för högt, än för lågt, men hvilket jag dock utbeder mig att få tillstyrka. Porslin.
Denna öfvertygelse uttryckte R. o. Ad. under sista riksdag, genom det vackra föredöme att erbjuda offret af dess sjelfskrifna riksdagsmannarätt, såsom den för närvar, utöfvas, på det hindret för en nyttig reform måtte undanrödjas; men ingalunda kunde Svenska Adeln medgifva, att dess historiskt och politiskt vigliga, samt för den conslitulionella monarkiens ärftlighctsprincip oumbärliga element skulle från nationalrepresentation utgå. Man må säga hvad man vill om denna Adelns concession, så innebar den endast en villkorlig eftergift för den nya tidens fordringar att mäta sin styrka med den gamla. Det var nödigt att vela om reformen kunde betjena sig af offret, och det skall lända R. o. Ad:s förutseende till heder, att den vågade lemna sin existens på spel i radikalismens händer, för att återvinna densamma åt fäderneslandet med stadgadt anseende. Det var nödigt att medgifva experimentet, på det man en gång måtte klart inse den radikala reformens ringa halt, och alt ögonskenligen förvissa sig om democratiens sträfvande till ett helt annat mål, än den conslitulionella monarkiens befästande. Jag röstar mot förslaget. Hr Munck af Rosenschöld, Nils Rudolph, uppläste ett så lydande anförande: Det torde icke tillhöra oss nu att punkt från punkt genomgå nu föredragna förslag. De, hvilka intressera sig för fosterlandets väl, lära både haft tid och vilja nog att redan undersöka detta förslags halt och deröfver fatta sin öfvertygelse, en öfvertygelse, som aldrig kan vara Ögonblickets barn. Nu är frågan icke om theorier, utan om handling och beslut, och det är med afseende på detta beslut, som jag har begärt ordet. Mina Hrr! Utgjordes denna Höglofl. församling blott af samma ledamöter, af hvilka den bestod vid sista riksdag, skulle jag endast såsom Benjamin Constant uti Franska deputerade kammaren velat yttra: ”La parole, la parole a perdu son pouvoir dans ce chambre lä”, och inom mig dölja min sorg öfver fäderneslandets olycka.
Finnes endast hos Stockholm, 2 Stureplan 2 ofrivilligt lutar sig fram för att lukta på d e m; vidare näckrosor, hvitsippor, löfkojor o c h linneor, violer, orangeblommor och prästkragar m. m. Allt är så beundransvärdt väl efterhärmad t naturen och så smakfullt, att det måste väcka alla damers förtjusning. Fröken Boström, som längre fram kommer att härstädes gifva en kurs i tillverkning af dylika blommor, noppas sålunda så småningom kunna uppamma en inhemsk industrigren på detta område. Och denna borde sannerligen kunna blifva lönande, då man betänker, till hvilka kolossala belopp införseln från utlandet af dylika konstgjorda blommor belöper sig. Riksoch Allxn. telefon. vågat hoppas, konduktören, alla hade varit medpassagerarne så vänliga, och stationspersonalen, och Lotten hade många att tacka och nicka åt till afsked. Men Daniel hade ingen annan fått lyfta eller bära, Lotten höll » Frisk? men Barnet vara små armar hvilade tillitsfullt kring Allt var kolonien, i ordning hade för de ankommande. lika och slöto sig till Lotten, som med ifver tog i tu med att hjälpa dem att packa upp deras små tillhörigheter, kvällsvard och lade dem därefter alla till A n n u tolf barn väntades följande dag, och lofvade att stanna, tills de kommit. Lille Daniel förorsakade henne mycket bekymmer. hade Doktorn, redan egentligen sig, som samma blott för bodde afton att i närheten, besökt kolonien, men Lotten begagnade tillfället att visa modern, » Det barn till en skollofskoloni, » utbröt han. sjukhuset » Men skulle han, och det genast. » han är så klen, han har knappast kunnat stå ut med resan andra, han och bedja hans mor tvekande. inte åtagit sig att sköta hohar blott blifvit ja, måste vi nog skicka satt länge, Lotten uppe vid alla gått Daniels bädd. P å morgonen var han sämre. följde när ängsligt hvarje Lottens Logogryf. Maj är nu kommen, den dagliga, unga, Kommen med blommor af skiftande slag; Tufvorna grönska och fåglarna sjunga, Himlen är blå och så l.juflig är j a g. Hör, huru träden för fläktarne susa!