Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det återstår likväl att vederlägga några emiure omständigheter , som blifvit anförda lill understöd för Hen 2J Juli c. m. förslaget, såsom Frih. Boyes anmärkning, att inteckningshandlingarna icke skulle kunna pantsättas hos enskilda, emedan gäldenären förbehållit sig att endast hafva att göra med Banken såsom credilor. Detta är icke enligt med förhållandet, enar skuldsedlarna äro ställda till Banken eller ordres. Frih. Cederström har enskildt upplyst mig om meningen af hans yttrande, som jag icke kunde fatta, och jag har deraf inhemtat, att Frih. motsatt sig det vid den ifrågavar. pantsättningen gjorda förbehåll, att uppsägningsrätten icke skulle få begagnas derföre, att de förpantade skuldsedlarna härigenom skulle blifva af annan art, än de icke förpantade. Detta verkar emedlertid ej till någon svårighet, så länge Banken icke är i concurstilIstånd, och sådant hoppas jag skall aldrig inträffa. — Jag tillstyrker således bifall till Hr v. Troils redactionsförslag uti ingressen och för öfrigt oförändradt antagande af Utsk:s förslag i denna y:de punkt. Frih. Palmstjerna, Carl Otto: Då detta ämne redan blifvit afhandladt ända til] trötthet, skall jag inskränka mig till ett par anmärkningar, helst det synes, som de olika meningarna numera närma sig till en förening om antagandet af Hr v, T roils förslag. Mot detta förslag, hvad ingressen angår, har jag ingen anmärkning, men väl mot i mom. om öfverlemnande af Bankens inteckningar till Bdksg.cont. emot obligationer. Jag tror, att många grundade anmärkningar härvid kunna göras, som föranlåta mig att icke instämma i förslaget. Först torde det vara mycket ovisst, huruvida icke Riksg.contts obligationer skulle förlora i credit, om flera millioner ytterligare utgåfves. Jag förmodar meningen vara, att innan denna utväg begagnades, skulle de redan till Banken utfärdade statsobligationerna vara använda, och då skulle Riksg cont. inalles hafva 8 millioner utelöpande obligationer, fonderade på statsanslag af bevillningen. För dessas credit har man således intet att befara; men annorlunda blefve förhållandet, om ännu ytterligare obligationer skulle utfärdas utan fond.
Rikets Ständer, som derjemte icke funnit något hinder möta, att ja de vid 1826 års extra Roteringsjemkning i Blekinge tillkomne omkring 2$ nya ordinarie Båtsmansnumer må disponeras till understöd för båtsmanshållet i provincen, hafva alltså, för sin del, bifallit; att Riket nu och framgent bibehåller de i,5oo Indelnings-Båtsmän, som Blekingska provincen hittills uppsatt; att Indelnings-Verket till sina hufvudgrunder och dess rätta tillämpning återföres så, att tillskotts-räntetagare framdeles komma i åtnjutande af sina räntor, till det belopp, som efter markegångsförvandling motsvarar den effectiva rustning, de för räntorne prestera, men öfverskottsgifvarne likväl åtnjuta tio års ytterligare anstånd med ränteförhöjniugen och derjemte skälig lindring i räntebeloppet, der hemman befinnas deraf Expeditions-Vtskotlets Förslag till und. Skrifvelse N.o 253. 449 deraf vara mera betungade, än andra med dem jemngoda i orten; samt att, till betäckande af den brist, sora för ränLetagarne, förmedelst berörde lindring uppkommer, må, jemte Kronans behållna indelningsöfverskottseller reservräntor, användas de i E. K. M:s Nådiga Skrifvelse omförmälde omkring a5 nya ordinarie Båtsmansrotar, att från och med nästinstundande år komma den gamla Båtsmans-Indelningen tillgodo. Hvilket Rikets Ständer, i anledning af E. K. M:s högstberörde Nådiga Skrifvelse, få härigenom hos E. K. M. i underd. anmäla. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 39 Uppläst och godkänd hos Ridd. och Adeln den aa Dec. i834- Presle-Ståndet den 22 Borgare-Ståndet den 22 Bonde-Ståndet den 29 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse> angående undersökning om tillkomsten och användandet dels af den till stapelstäderne utgående tolag och dels af de så kallade stadsandelarne i uppstädcrne.
Med förbigående af äl dre stadganden, hvaribland till och med förekommer, att contanta skatter borde utgå med viss andel hvarje vecka, må i sådant afseende nämnas Kongl. KammarCollegii Circulärbref af den 11 Maj 1724 och 20 December 1729, hvarigenom förordnades: alt Mantalspenningarne i hela Riket, utom den del af Kopparbergs Län, hvarest de efter vanligheten borde utgöras med Kol in natura, skulle erläggas i medio af Mars och denna utskyld ofelbart vara indrifven inom den 1 Maj under skatteåret; att den uti penningar utgående Hemmantalsräntan skulle i Upsala och Stockholms Län samt Södermanland och Westmanland betalas ena hälften i medio af Mars och inom den 1 Maj samt andra hälften under loppet af Juni månad, men, om vid sistnämnde tid någon rest i anseende till oförmögenhet förekomme, densamma inom September månad clareras; att hela Hemmantalsräntan i Östergöthland, som der kallades sommarskatten, skulle betalas i Juli månad och uti Kopparbergs Län utgöras efter gammal vana och bruk i bergslagen; att uti Calmar, Kronobergs, Jönköpings, Elfsborgs, Skaraborgs, Örebro, Götheborgs och Bohus Iiin, Skåne, Halland, Blekinge och på Gottland skulle halfva Hemmantalsräntan erläggas i Maj och Juni samt andra hälften i September och October månader; att i de Län, der hela Jordeboksränta!) utginge i contant och Jordeboksspanmålen samt tionden erlades in natura, skulle både penningeräntor och spanmål uppbäras från December månads början till Thomasmässan; samt att i de Län, der Jordeboks-räntepersedlarne och någon del af Hemmantalsräntan årligen förvandlades efter markegång, skulle altsammans lösas med penningar ifrån Thomasmässa till Kyndelsmässodagcn året derefter, så att till sistnämnde dag hela föregående årets skatt vore erlagd. Hvilket allt bekräftades genom 1739 års UppbördsReglemente. Med undantag af de lörändringar: att i Westerbottens
— Då skatt utgör en skydds afgift för egande rätten, så är den ej orättvis till dess grund, emedan all slags fast och lösegendom njuter lika vård och beskydd af Statens Dagar. Men det är efter rätts begrepp orättvist, att den ena medborgaren, som nedlägger sin förmögenhet i fastighet, skall derföre erlägga skydds, afgift, och den, som förvandlar sin ofta vida större tillgång i lösegendom eller bibehåller den oförvandlad i Capitaler, skall derföre vare skatt, fri. — Detta synes Utskottet till någon del insett, .och derföre skattlagt de personer, som förvandla en del af deras förmögenhet i Vin, Caffe, The, Sidentapeter, Sängar, Soffor, Stolar och Gardiner, äkta förgyllning på meubler, mahogeny eller andra utländska trädslags soffor eller stolar, sidenklädnlngar, Capotter, Peliser, Pälsar m. m. mindre klädespersedlar, hufvudbonader, halsdukar, band med mera af Siden, samt Kort och Tobak. Ar det rättvist att denna slags lösegendom skall beskattas, så måste det tj vara orättvist hvad jag föreslagit, att utestående fordringar, capitaler och all lösegendom bör påläggas afgift till Staten. Höglofi. Utskottet har ansett, att ett Capital, som icke lemnar någon ränta, ännu mindre någon vinst, samt ej sällan saknar en bestämd redbarhet och varaktighet, jämväl i det ögonblick den utgör ett föremål för beskattningen, ej bör beskattas. — Om denna grundsats vore rigtig, det jag likväl ej tror, hvarföre har Utskottet derifrån afvikit och på sätt iag förut nämnt, vill beskatta kläder och meublerj som säkert hvarken lemnar ränta eller vinst, — och ej eller eger bestämd Bcvillnlngs-Utskottels Betänkanden. 71 redbarhet och varaktighet. — Ehuru det beror af hvar och ens ftia val, att, enär så ofta den behagar, omsätta och förvandla dess förmögenhet i fastighet, contanta penningar,’ utestående fordringar, frulctgifvande eller olruktbärande, redbar och varagtig eller oredbar och ovaragtig lös egendom.
Mig torde tillåtas erinra att, enligt hvad en längre tid varit vanligt, Rikets Ständer för understöd till vägauläggningar och kanaler plägat bevilja minst tvåtredjedelar af arbetskostnaden att utgå såsom anslag utan återbetalningsskyldighet, emot det att de bolag eller menigheter, som åtaga sig arbetets utförande, förbinda sig bekosta återstoden, samt att det ock endast på sådant sätt kan blifva möjligt att bilda bolag, enär erfarenheten visat, att aktieegarne, i anseende till arbetenas dyrhet och den långa arbetstiden, icke kunna på flera år påräkna ränta å sina i sådana företag nedlagda penningar. Såsom ytterligare skäl för förhoppningen att Rikets Ständer skola bevilja de erforderliga medlen torde få citeras följande af Stats-Utskottet vid 1856—1858 årens riksdag, i anledning al då väckt fråga i samma syftning, om anslag för båtledens utsträckning från sjön Åsunden genom sjöarne Erlången, Juttern och Krön till Wimmerbytrakten, gifna — saken varmt förordande — yttrande. I Statsutskottets den 10 November 1857 afgifna betänkande N:o 158, pag. 46, yttras nemligen: “Med begagnande af de flera nära hvarandra liggande och nästan sammanhängande samt hufvudsakligen i samma rigtning sig sträckande sjöar, hvilka söder om den midt i Östergötland belägna sjön Roxen genomskära denna provins och en del af norra Småland, synes visserligen en både naturlig och ändamålsenlig kommunikationsled genom och mellan nyssnämnda landsorter böra åstadkommas, och Stats-Utskottet tror sig kunna antaga, att denna kommunikationsled inom en föga aflägsen framtid skall vara både öppnad och allmänt begagnad för transporterandet af samma orters naturprodukter. Utskottet tager alltså för gifvet att Rikets Ständer, som under seduaste riksdag beviljade ett ingalunda obetydligt bidrag af allmänna medel, för att, jemte den sedermera påbörjade sänkningen af några bland ofvan uppräknade sjöar, bereda en båtled mellan dem, framdeles icke skola vägra att med ytterligare statsbidrag understödja samma kommunikations-utsträckning till dess nu uppgifna ändpunkter.“
Statsråds-protokollet afgifna yttranden och förslag om norra stambanans sträckning öfver Edsberg och Almarestäke till Örsundsbro, föreslagit, att Rikets Ständer måtte antingen till denna stambanas byggande från den af Kongl. Maj:t föreslagna norra stambanan, till Upsala öster om Sigtunafjärden, af det för norra stambanan äskade anslaget anvisa ett belopp af 1,600,000 R:dr, motsvarande kostnaden för bibanan Örsundsbro—Upsala, med rättighet för Kongl. Maj:t att, om så skäligt pröfvades, af det för norra stambanan återstående beloppet, 4,250,000 R:dr, använda högst 1,500,000 R:dr, för att fullborda banan till Upsala, öster om Sigtunafjärden, eller ock till ett enskildt bolag såsom lån erbjuda den till bibanan Örsundsbro äskade summa 1,600,000 R:dr på de billigaste vilkor, som kunna medgifvas, med förpligtelse för bolaget att öfvertaga byggandet af en jernväg till Upsala från den punkt på norra stambanan, som Hans Excellens Herr Grefve Manderström och Statsrådet Herr Grefve von Platen föreslagit; af Friherre Stjernstedt, J. W., som (i motion N:o 257) föreslagit, att Rikets Ständer för byggandet af norra stambanan från Stockholm till Upsala öster om Sigtunafjärden måtte anvisa 4,700,000
Länets utskeppning af sådana produkter har, på sätt jag nedanföre kommer att i underdånighet ådagalägga, under nu ifrågavarande sex år stigit i en förvånande grad; och om man redan förut trodde sig äga giltiga skäl till fruktan, att skogarnes stärka afverkning omsider kunde leda dertill, att länet komme att sakna skog till eget behof, så borde det sedermera inträffade förhållandet gifva en ökad anledning till farhåga i detta afseende; men härvid bör dock i betraktande tagas, att en icke så obetydlig del al de från detta län exporterade trävaror hemtas från angränsande trakter af Jönköpings och Kronobergs län, att skogarne i Calmar län, sammanräknade med de närmast belägne inom besagda 2 län, ännu upptaga ganska stora vidder, sannolikt öfverstigande 50 qvadratmil, och att barrskogen i dessa trakter har en stor förmåga af återväxt. För närvarande och så länge jordbruket i skogstrakterne fortfar att endast till yttersta nödtorft bedrifvas, kunna deras invånare icke umbära de inkomster, som skogshandteringen dem bereder, och hvilka inkomster under sednare åren måhända ökats dels genom en större afverkning och dels genom förhöjning af skogsprodukternes salupris; och om äfven, å ena sidan, kan sägas, att skogen ä”att anse såsom ett kapital, lemnande en viss årlig afkastning, hvilken icke för något år bör öfverskridas, så vida man icke, till mehn för framtiden, vill se kapitalvärdet förminskadt; så förekommer deremot, å den andra sidan, att den med skog beväxta marken icke sällan är af den beskaffenhet, att densamma, sedan skogen är undanröjd, kan med fördel användas till åker eller äng och i sådan egenskap sannolikt gifva en vida större årlig afkastning, än hvad den förut derå växande skogen kunde lemna.
Med anledning af en utaf Malmö stads Äldste till E. K. M. i underdånighet ingifven samt af Magistraten i nämnde stad och E. K. M:s Befallningshafvande i Malmöhus Län förordad ansökning att antingen undfå ett ständigt Stats-anslag till understöd för stadens fattigvård, eller ock att, i händelse sådant icke kunde medgifvas, rättighet måtte åt staden öfverlåtas att, till bildande af fond för dess fattig-arbets-inrättning, uppbära de Dana-arf, som 43 ExpecUtions-TJtskoltets Förslag till und. Skrifvelse , N.o 26. derstädes kunde falla, samt att, om bifall härtill icke kunde i allmänhet lemnäs, förenämnde arbets-inrättning åtminstone måtte erhålla E. K. M:s och Kronans rätt till ett Dana-arf af 940 R:dr Banco efter allidne arbetskarlen Tufve Perssons efteriemnade enka, Anna Sophia Andersdottersom i Malmö den 12 October 1835 med döden algått, utan att elter sig lemna några kända lagliga arfvingar; har E. K. M., som icke funnit skäl i Nåder bifalla den af Malmö stads Äldste gjorda underdåniga anhållan om årligt understöd af allmänna medel för stadens fattigvård eller om rättighet att för densamma använda de inom staden fallande Dana-arf, uti en till Rikets Ständers Statsutskott allåten Nådig Proposition af den 13 sistlidne Januari föreslagit Rikets Ständer att till meranämnde fattig-arbets-inrättning öfverlåta E. K. M:s och Kronans rätt till nyssberörde efter allidne arbetskarlen Tufve Perssons jemväl aflidna enka fallne Djna-arf; och, likasom Rikets Ständer tillförene vid serskilda tillfällen medgifvit, att så beskaffade arfsmedel linge inom de orter, hvarest desamma utfallit, användas till understöd för allmänt nyttiga företag, hafva Rikets
Omöjligheten sålunda gifven att planmässigt grundlägga och uppföra Slussen, föranledde till de bekymmerfullaste öfverläggningar inom Directionen och till rådplägningar med Sakkunnoge, hvarefter ett Beslut mäste tagas af ganska kostsamma följder, och än vågsammare beskaffenhet3 det, att uti en möjligaste vattentät så kallad Pråm af 190 Fots längd, 60 Fots bredd och 10 Fots höjd, mura sjelfva Slussen, och den, på förut afjämnad botten , nedsänka med biträde af förenämnde Ångmachiners oafbrutna pumpning, hvilket syftemål ändteligen mot slutet af October Månad innevarande år fullkomligen lyckades, så att bemälte Pråm då oskadd befanns på botten i Planmässigt läge, med deruti då fullkomnad grund - Den 3 o December. 635 timring , Sluss-Trösklarne med deras Förbind nings. Hvaif, ett hvarf Srfäcksten längsefter och vid ändarne af Slussen med tillhörande Bakmur, Samt derofvanpå lagd ytterligare ett hvarf Sträcksten , hvarjemte bemälte Pråm så med annan Sten belastades, att dess otubbade läge ar lörsäkradt. Hvad jemte ofvan i korthet beskrifna Arbete förledna Sommar och Höst medhunnits, inhämtas och vidtsordas af härjemte bifogade Canal Verkets Revisorers Berättelse, h varaf ock, att, hvad utöfver den Contanta tillgången den 3Q sistl. April åtgått till kostnadens bestridande , ytterligare Lån måst upptagas ; af hvilken anledning och till de flerfaiidiga utgifter, som dels vissa Vinter-Arbeten , dels förberedelserna till nästa Sommars kraftfulla Arbeten påfordrade, Directionen underdånigst under den 20 sistl.
Men jag återkommer dertill, detta kan dock icke ske utan stor svårighet och många kadliga följder för landet och dess industri så länge Bankens silfver Don 15 Mars f. m. 455 visar cn fortfarande benägenhet att utströmma — emedan det industriella lifvet af brist på näringsmedel derigenom blir försatt i ett knapphetstillstånd, som oupphörligen fortfar; — och derföre, att man långt ifrån att hafva ett stadgadt myntvärde får detta i verkligheten underkastadt ständiga förändringar, ehuru till namnet detsamma. Och ehuru Banken till sista skillingen med silfver inlöser sina sedlar, kan likväl hända att Banken slutligen måste uphöra med sin funktion att förse landet med dess behof af mynt, hvaraf då kommer att blifva total brist, till dess andra utvägar påfinnas för dess afhjelpande. Den egentliga faran är således icke, att Banken skall uphöra alt betala sina sedlar med silfver, utan att landet skall uphöra att ega ett mynt af stadgadt värde. — Och i min reservation har jag sökt visa, att då rätta anledningen till det ofördelaktiga tillstånd, hvari Banken och landet blir försatt genom de ofta återkommande starka silfverutvexlingarne, måste anses vara det, att ett missförhållande emellan landets export och import fortfarande eger rum, så kan ingen annan bättre utväg finnas än den, att på ett det aldra kraftigaste sätt befrämja den Svenska industriens uphjelpande, hvarigenom blott detta missförhållande skulle kunna förebyggas. Man må föreslå hvilka andra utvägar som helst, de kunna icke medföra annan verkan än blott hjelpa för ögonblicket, då den, af mig föreslagna, deremot hjelper på ett fullt varaktigt och tillförlitligt sätt. Och så särdeles stora behöfver ansträngningarne icke vara, för att utjemna bristen 1 den Svenska byteshandeln med utlandet, ty om man efterser och sammanräknar, dels huru mycket silfver som ifrån Banken uttagits, och dels beloppen af de lån, som blifvit i utlandet uptagna, och fördelar detta på de 16 år, som förflutit efter realisationen, så skall man finna att det icke erfordras särdeles mycket årligen för hela riket för att fylla hvad som brister.
Del är visserligen Sanni å en annan sida, att sedan Staten blandat sig så mycket in i näringarna, i individernes rätt alt använda sina krafter till förkofran; så borde Staten äfven afhjelpa de olägenheter, hvilka derigenom uppstå; men granska vi förhållandet närmare, så linnes dock industrien, med den riktning hon tagit, ligga till grund för fattigdomen till en stor del. Vi äflas, vi sträfva att förädla tillverkningen af våra varor, vi söka att göra dem så litet kostsamma för producenten som möjligt; men jag hemställer, om det är rättvist, att vi så sällan fråga efter den menniskokraft, som användes lill dessa varors producerande. Fordom var det icke så. Det var ett hushåll, som arbetade för sig. öfverskotlet blef användt för hushållets behof. Ofverskotlen voro då mindre, men jemte öfverskolten hafva behofven inom hushållen, lil - Dcn 9 September f, m. lika med civilisationen och retelsernas samt njutningarnas mängd, ökat sig så, alt öfverskolten till barmhertigheten äro mindre än förut. Ai belskraflerne tillhöra icke hushållen; de äro nu utanför deni. Arbetaren hörer ej längre till familjen; han njuter ej samma bröd. Jag aflönar en daglönare för det arbete han för dagen uträttat. När aftoneu är inne, så har förbindelsen å ömse sidor upphört. Arbetaren får då sörja för sig sjelf, och den, af hvilken lian blifvit begagnad, bryr sig ej mera om honom. Jag tror, att deri ligger en stor grund för den ökade fattigdomen. Då sålunda husbonden har till föremål, att göra sig sjelf rik, utan att afse behofvcl hos andra, så må lian också bidraga till ett sådant behofs fyllande. Jag tror, att Utsktn dervid ej kunnat sträcka sig längre än sockenvis eller på sin höjd pastoralsvis. Här är sagdt, alt länen borde utgöra districter för fattigvård, eller att arbetshus borde finnas för hvarje län. Jag tviflar på nyttan deraf. Jag bekänner uppriktigt, ali jag har en ganska stor fruktan för dessa s. k. arbetshus.
Detta Stadgande, hvars verkliga iakttagande skulle controleras, så väl genom de årliga Bolagsstämmorna, som genom de hvarje månad till Stats-Secretei arén för Handeln och Financerne ingående redovisningarne, skulle på ena sidan, såsom mig synes, bereda allmänheten en tillräcklig säkerhet mot eljest möjliga förluster vid Bankens upplösning, och likväl på den andra lemna åt Bankrörelsen den grad af frihet, som erfofdras för att göra densamma tillräckligt lönande för delegarne. I hänseende åter till de solidariska Bankerna, hvilka genom delegarnes solidariska ansvarig - Hör till Bancooch Lag-Utsk. Betänk. JV.o 2. liet lemna allmänheten cn garanlie, hvilken Actie-Bänkerna sijkna, skulle det här föreslagna stadgandet måhända vara mindre behöfligt. Likväl skulle jag, för att ännu ytterligare mot förluster betrygga innehafvarne af dessa Bankers creditsedlar, vilja yrka, att äfven de solidariska Bankerna alltid borde vara försedde med åtminstone tjugufem procent,af sina utelöpande sedlars belopp i co n tan ta penningar och räntebärande papper m. m., hvaröfver con trolén* likasom vid Aclie-Bankerna, tillhörde de årliga och månadtliga redogörelserna.” Herr Sahlin förenade sig med Herr Professor Grubbe, och Herr Fahlhem hufvudsakligen med Herr Biskop Hedrén och Herr Professor Grubbe. Herr Doctor Hvasser: ”Jag reserverar mig emot detta Lagförslag i sin helhet, emedan jag fruktar, att det strängt reglementariska system, man härvid följt, skall motarbeta Bolags-Bankers uppkomst, i stället att uppmuntra tili deras fria bildande, och sålunda verka just emot det ändamål, som åsyftas. Mig vill synas, att Rikets Högh Ständers åtgärd vid denna sak, som icke kan vara annat än ett önskningsmål, borde inskränka sig endast dertill, att i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t framställa de allmänna grunder och vilkor, som Rikets Ständer anse nödiga för organiserandet af ifrågavarande Banker, om de skola blifva för landet nyttiga, samt de garantier för allmänhetens betryggande, utan hvilka de icke synas böra tillåtas.
Det var nog vackert sagdt, och hade jag bara ej retat att han var så snål och liknöjd för allt, som ej liörde till detta lifvet, hade det kanske gjort annat intryck. Nu svarade jag retsamt: ' Det ar nog godt och väl, herr prost, men jag lär inte koinina in i himmelriket därför, att Lars tagit min arfslott! ' Och s % gjorde jag ett gnppande och gick, utan att frliga vidare efter hvarken hans r %d eller hans tröst. : i:: i: e J a g var nu så ensam på jorden, som hade jag spruckit ur en sten, ingen frågade sannerligen efter antingen jag lefde eller dog, än mindre om jag hade roligt eller ledsamt. Sk, har man bara hiilss och friskt mod, har man nog af. Jag tackade Gud a t t jag fick reda mig på egen hand. Någon riktig ro hade jag dock inte p&amp; mig, jag flyttade allt längre och längre från hembygden. Det var precis, som det står i den gamla visan: ' mitt bröd det var smått sknret ocli kastat omkring världen '. E n gång var jag likvisst p % ett ställe, där jag riktigt trifdes, jag tjänade där nigra å r och min matmor sade ibland: ' Jag vill inte bli utaf med dig för mycket godt, det har varit en sidan märkvärdig tur med svinen allt se ' n du kom hit ' !&gt; sTur nied svinen !&gt;. upprepade jag; Barma Britta. Usch d %! ! » » Åh, hon pratar, jag tanker hon föraktar inte grisen, när han står och fraser gulstekt på bordet. Nå, had.e ' jag tur i ett, s % hade jag otiu. i ett annat. Sonen dar i huset fick mig kar och,. Så roligt, Brittaw, afbröt jag, &gt;så roligt! B, Jo, vackert roligt, hur skulle det passat ihop, han en rik bondson ocli jag en fattig tjänstepiga. J a g förstlr bara inte, hur dkt någonsin kunde komma i lians sinn. Han var ju hela nio %r yngre an jag. Åh, hur jag ser honom fur mig, fast det är SH länge, längese ' n. lian hade sådana blåa, blåa ögon och.