Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I sammanhang härmed, kunna Revisorerne icke underlåta att framställa en eftertrycklig anmärkning emot den åsigt, som synes allt mera vilja göra sig gällande, särdeles vid anläggandet af barmhertighetsoch uppfostrings-inrättningar, den nemligen: att använda betydliga summor till inköp och inredning eller ock nybyggande af präktiga boningar, icke blott för att beqvämligt inrymma de personer, som inrättningen afser, utan fastmera för att åt förvaltningspersonalen, isynnerhet den högre, bereda mångå och praktfulla boningsrum, hvaraf följer, att, sedan de stora byggnaderna äro färdiga och förträffligt inredda, fonderna befinnas deraf betydligt medtagna, , och de återstående tillgångarne blifva otillräckliga för inrättningens ändamålsenliga underhåll och fortgång. När man derefter, för att förekomma en sådan stiftelses fullkomliga upplösning, nödgas inskränka utgifterna inom förhanden varande tillgångar, föreslås äfven inskränkning i inrättningens verksamhet och minskning uti de personers antal, för hvilka inrättningen är bildad, hvaremot någon indragning af förvaltningspersonalen eller minskning i dess löneoch boställsförmåner icke sättes i fråga. Genom hvad sålunda blifvit i detta ämne anfördt, hafva emellertid Revisorerne icke så mycket velat klandra hvad sorn redan skett och vidare ej kan hjelpas, som icke mera framkalla någon förändring hädanefter i de anmärkta förvaltningsprinciperna i allmänhet, så att de tillgångar, sorn finnas eller kunna beredas för stora och samhällsvigtiga föremål, matte i framtiden bättre och ändamålsenligare användas. — 213 — Upsala Kong'1. Universitet. Räkenskaperna för år 1848 äro i Kongl. Kammarrätten granskade med anmärkningar, hvaremot de för år 1849 derstädes ännu icke undergått revision. De utvisa följande förhållande; [Debet. år 1S48. år IS49. Uppbörd: Balans till påföljande äret: Credit* Balans från föregående året: Balans till påföljande året:
Från Bevillnings erläggande af den årliga vinst eller behållning, snm, enligt npprättadt bokslut, hvarje District-Bolag af Dykerioch Bergnings-försorgen tillflutit, vare Bolagen intill nästa Riksdag befriade ; ankommande uppå då snmmanfrä‘dande Rikets Ständers Beslut, om och till hvad belopp Bolagen må tillförhindas att utgöra en Bevillning, som dock icke får öfverstiga hvad för Actier i allmänhet är eller framdeles kan blifva fastställdt. 46 Bil.t.Stats-s.ÅllrnlBesv.o.Oec.Ut$k.Utl.tJ:o 55 Förteckning uppå sådane Instrumentalier och Bergaingsredskap, hvilka, uppå hvarje Dykeri-Hufvud-Station med derunder lydande Depöts, anses behöflige och böra till det antal, soffi 1 förhållande till Districtets storlek kan pröfvas lämpligt, i brukbart stånd finj nas upplagde. JernAnkare om 5 Sä* vigt med ketting af jern, boj och bojrep. D:o om 3 Sä:s med d:o d:oi VarpÅnkare om högst 2:ne och minst 1J Sä:8 vigt, med ketting, boj och bojrep, 6-tums Ginlöpare, af 100 å 120 famnars längd med tillhörige blockställ och skifvor af metall, eller metall-bussade, samt ett lika bussadt kastblock till hvarje ställ. 3-tums Ginlöpare, af 60 famnars längd,’ samt Block m. m. lika med nästföregående. Kappståndare ("Gångspel) med tillbehör af spakar och vidhängande surrningståg. Taljlöpare af 30 famnars längd med tilli hörande Block, Stoimpumpar. Bil.t.Stats-s.Allm.Besv.o.OecUtsk. Utl,N:o 53. 4^ Ordinaira Skeppspumpan Släggor, Grofva Berg-borrar. Dessa t vänne sistnämnde persedlar j för ått hvar som helst på en Holme kunna slå hål i Bergen för kappståndarens surrning. Berghakar.
Meningen med det nu ifrågavande arbetshuset är också, enl. hvad jag serskildt känner, icke allenast att bereda tillfälle till arbete för de fattige inom Carlstad, utan äfven att för den betydliga mängden af tidtals tillströmmande tiggare ifrån Wermlands aflägsnare skogsbygder, der det bittraste armod är rådande, och der befolkningen stundom icke har annat än barkbröd, syrgräsvälling och sådant mera till sitt lifs ytterst knappa uppehälle, kunna under deras tågande igenom Carlstad bereda en eller annan dagsuppehälle, utan att sådant behöfde vara förenadt med det förnedrande tiggeriet. Meningen var, att, om möjligt, bereda dessa nödlidande medmenniskor tillfälle till sådant arbete, som läge inom deras förmåga. Jag fortfar i mitt vördsamma yrkande om återremiss, under anhållan att SlatsUtsk. behagade taga denna fråga i ett gynnsammare öfvervägande än hittills skett. Hr von Hartmansdorff: Hr Bildt har yttrat, det jag skulle i denna fråga vara mera bevågen för Wermdlänningar än för Rospiggar; men jag tror mig kunna bevisa motsatsen. Den, hvilken talar så ofta som jag, och som gjort det under så många Riksdagar, finnér sällan något eller åtminstone något likartad! ämne, hvari han förut icke yttrat sig. Så förhåller det sig äfven med denna fråga. Då man plägar åberopa mina yttranden dels emot mig, dels på sned: så är jag numera varskodd, och har derföre vanligen med mig prot. från föreg:de Riksdagar, för att kunna beslå mina värde motslåndare. Så nödgas jag göra vid detta tillfälle. Hr Bildt har nemi. sagt, att jag bestridde efterskänkning lill Norrtelje stad af det efter enkan Sandelin fallna dana-arf. Men till bevis pä motsatsen anhåller jag få upläsa ett af mina anföranden, d. 21 Febr. 1851, sålydande: ”Jag tillhör icke dem, hvilka anse R. St:r handla klokt, om de visa sig karga mot våra småstäder. Det är en olycka för riket, att vi hafva så få städer af någon betydenhet.
Då nu t. ex-, såsom nästa år blir händelsen msd 3 marknader, de ursprungligen bordt insättas 249 Den 14 April. dgn 26 Junii, sorn är Lördag det året, borde de flyttas till Fredagen; men det är dagen efter Midsommar, dagen efter helg, de böra således flyttas tillbaka till Lördagen, och så i cirkelgång, just enligt författningarne. Det ät klart att de i sådant fall måste flyttas till antingen Tisdagen den 2 i eller Tisdagen den 29, men till hvilkendera, säger icke Författningen, och kan ej säga det, ty det vore alldeles omöjligt, att upptaga alla de möjliga fallen af variationer, som genom Sondagsbokstafs och Påskfullmånes föränderlighet kunna uppkomma i ett calendarium. Likväl är möjligen denna tid af en vecka mer eller mindre, icke åtminstone likgiltig. Obestämdheten blir kanske ibland större, än en vecka då det nu äfven blir fråga om stora marknader. Men Författningarne böra icke ingå i dessa specialiteter. Det är mycket bättre, att bestämdt lemna Embetsman frihet att bestämma valet, i administrativ fråga än, att skrifva en för vidlyftig Författning. Alltsammans beror på att frågan vid ett sådant val ötverlemnas till en lämpelig Authoritet. Högloflige Utskottets Förslag, att med fullkomligt förbigående af all Herrar Landshöfdingars åtgärd öfverlemna marknads utsättningen ensamt åt Commerce-Collegium och Kongl. VettenskapsAcademien, utesluter deremot den authoritet, som bäst och ofta ensam kan berömma Landthandelns behof hvil - Den 14 April. ti vilket sorti mindre skadar, då märt från de ursprunglige dagarne måste flytta mark^- naderne många dagar, men med lika skäl kan flytta dem fram som tillbakars, eller ock med obetydliga afsteg från stränga ordalydelsen kan erhålla flere data att välja på.
Till följd af särskilda remisser dels till Lag-Utskottet samt dels till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet, åligger det, jemlikt 43 § Riksdags-ordningen, Sammansatta Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet att afgifva yttrande i anledning af nedanomförmälda motioner, hvilka blifvit väckta inom Höglofliga Ridder skåpet och Adeln: af Herr von Koch, N. S., (motionen M 67); samt inom Hedervärda Bonde-Ståndet: af Gustaf Bjerkander från Skaraborgs län (motionen M 25); af Olof Olsson från Slängserud af Wermlands län (motionen JVS 150); af Olof Olsson från Olebyn af Wermlands län (motionen AU 123); af Gustaf Jonsson från Calmar län (motionen JW 138); af J. W. Lundqvist från Skaraborgs län (motionen JW 2); af Gustaf Hedström från Westerbottens län (motionen M 74); af L. J. Fahlander från Westerbottens län (motionen JV3 324); af Peter Larsson från Gotlands län (motionen M 181) och af Johannes Andersson från Jönköpings län (motionen M 119). Herr von Koch, som utgår från den åsigten, att vägunderhållet hädanefter, som hittills, bör vara en börda å jorden eller kommunen, anser lagstiftaren endast böra tillse, att denna börda icke må, i samma mån som folkmängd och odling tillvexa, blifva för mycket tryckande. För vinnande af detta ändamål borde, enligt motionärens tanke, väghållniögsbesväret sålunda »fixeras», att hvarje hemman ålades Bih. till fl. St. Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk:s Betänkande N:o 2. fortfarande fullgöra eller bekosta hvad detsamma, då »fixeringen» sbedde, i medeltal under t. ex. tio nästföregående år fullgjort eller bekostat, hvaremot all den ökade kostnad, som sedermera kunde uppkomma, skulle bestämmas att utgå efter en för nuvarande tidsförhållanden mera rättvis och lämplig grund, än det gamla hemmantalet kan utgöra för nya eller ökade pålagor.
Dessutom har i sjelfva begreppet af konvention legat en svårighet, emedan den, som icke velat derpå ingå. icke kunnat härtill tvingas, till följd hvaraf stundom allt förblifvit i sitt gamla skick, och ännu oftare en del af en församling med Pastor haft viss öfverenskommelse, under det en annan del ut - 16 Kongl. Maj:ts Nåd. Proposition M 46. gjort sina afgifter efter författningarne, då i sjelfva verket föga varit vunnet, hvaremot de misslyckade underhandhngarne varit tillräckliga att framkalla bitterhet och öka oredan Dessa olägenheter synas mig kunna undanrödjas, om både löntagare och löngifvare ville, i stället för konvention, underkasta sig en för femtio år i sender verkställd lönereglering af en nämnd, hvars pluralitet utgjordes af opartiske, länsvis och för en längre tid utsedde personer, och hvilken hade att bestämma det ordinarie presterskapets löner med afseende på gällande författningar, förut utgående afgifter inom församlingen, samt de afgifter, som af öfrige pastorater inom orten under likartade förhållanden utgå. Huruvida vederbörande skulle kunna på ett sådant förslag ingå, måste väsendtligen bero af nämndens sammansättning, och jag har i detta hänseende föreställt mig, att nödig säkerhet vöre vunnen, om ordförande utsåges af Konungen efter förslag af Landshöfding och Biskop gemensamt, vidare Stiftets Konsistorium och länets Husbållnings-sällskap egde att utse hvardera en ledamot, samt att slutligen, jemte dessa trenne, — som borde tillsättas för tre år och så att en hvarje år ur nämnden utginge, — för hvarje lön som skulle bestämmas, i nämnden inginge tvänne inom församlingen eller i dess grannskap bosatte män, af hvilka församlingen och löntagaren eller, i händelse af ledighet, i hans ställe Kontraktsprosten hade att välja hvardera en. Kronofogden eller Länsmannen i orten borde dessutom vid förrättningen vara tillstädes för upplysningars meddelande, dock utan att i besluten deltaga. En olägenhet af detta förslag vore visserligen, att nämndens ständige ledamöter måste hafva rese-ersättning och traktamente för förrättningarne, men då icke, efter de första årens förlopp, särdeles många löneregleringar årligen kunde förekomma, synes mig härpå intet synnerligt afseende vara att fästa.
är bara med En man den bar; det syntes snart Att han vårt tredje skulle. Han stötte emot land med fart Och steg se ' n ur sin julle. tacksamhet. CHARAD-GÅTA. Hur mitt andra vi än må lefva, skola vi mitt hela till sist blifva mitt första. med toä 1, j u är en viktig sak, I hvarje ordnad stat det finns och måste vara. Mitt andra nämnde man förut med mycken smak Bland gudaskaran — nu det nämns bland hundars skara. Mitt hela står på vakt i en gudinnas gård; Dess anblick vacker är, men stolt och kall o c h hård. Valborg. Men dock, o v e! det icke var En konung, som hon tänkte, Ty frän hans hand, som lyste bar, Vårt jjärde högblått blänkte. Nej, blott en enkel hafvets man, Men ur hans ögon lyste En trofast glans, och flickan fann, Att han var skön, och myste. Anna Hon satt en kväll, det var så sed, På bron, där vinet klängde, Och utaf det vårt andra ned Vid hennes hufvud hängde. Och insjön läg så blå och klar, Då syntes där ett segel Och båten, hvilkens mast det bar, Skar genom vikens spegel. Lisa. IFYLLNINGSGÅTA. n så 1534 ut. Han betraktade henne länge under tystnad. &gt;Du måtte väl ej fått för mycket 15798, för annars skulle du väl inte 52976 så där? » sade hon och slog tdl honom på skämt. — » 5768, » sade han, i n o g fick jag en liten 53726, men mer af den sorten kan jag inte 2946. Inte känner du 734126, när jag ser på dig? » Hon gjorde det ej heller. Det var blott 2918. Och nu uppstod en liten 18794, j a ja, utan så mycket som en 79156. Det gällde blott att 187946 under kvickt 862. 946 förtjänte emellertid 5791, hvilket han ock villigt erkände, lofvade att snart till hennes ära ombestyra ett 123456789.
Orsaken ligger deri, att man ej fäster det begrepp vid Banken och dess förvaltning, som är det naturliga och enda rätta. Jag hoppas likväl, att dessa falska begrepp lätt skola afledas; ty om man med blicken vid målet endast vill tänka sig vår Bank, såsom en enskild Bank, hvilken förvaltas ensamt för sin enskildta förkofran, och skiljer den helt och hållit 176 Den 6 Julii e. in. från Lagstiftande magten, så att den icke behöfde befatta sig med att tillfredsställa serskildta corporationers behof, skalle gatan lätt vara upplöst. Jag vågar derföre påstå, att då man å ena sidan ser Banken såsom en enskild Inrättning vara på obestånd, och å den andra sidan betraktar Rikets Ständer blott såsom en Lagstiftande Auctoritet, hvilken, utan afseende på Banken, ensamt måste se på det allmännas bästa, skall man ej hafva svårt att finna hvad parti man bör taga. Här uppstår ej då, vid denna öfverläggning, frågan, om Banken kan vexla, och till hvad norm. Här bör besvaras den frågan: efter hvad grund skall Svenska Folket liqvidera i verkligt mynt de förskrifningar det, i följd af otjenliga lagbestämmelser, utgifvit uti ett diktadt? Och örn den besvaras med Ja! Då måste Banken följa med och vexla efter den allmänna normen; ej efter sin egen, ty Banken kunde betala 4o sk. silfver för 48 sk. sedlar, om den utreddes i närvarande stund. Jag ber, att få fästa uppmärksamheten på en sak, som icke blifvit framställd hvarken inom Utskotten eller nu i Ståndet, men hvilken jag redan vid Riksdagens början i tryck allmängjorde. Jag hör mycket talas om medlen alt finna den nödiga proportionen emellan Bankens sedelstock och reela valutan; det bästa och enklaste medlet härtill, är att låta Banken hjelpa sig sjelf. Om en enskild man är skyl - Den 6 J u I i i e. m. skyldig, och finner att hans cassa ej kan göra face mot ögonblickets utgifter, så lånar han ånyo för att infria de gamla skuldsedlarne. Hvarföre icke låta Banken göra detsamma?
Och i öfrigt säga ju de ofvan-nämnda orden ingenting om någon konstitution eller dylikt, endast att Norge — liksom förut under föreningen med Danmark — skulle utgöra ett konungarike.Deremot säger Kielerträktateils art. V, att Sverige skulle bibehålla Norges invånare vid åtnjutande af deras lagar, friheter, rättigheter och privilegier » sådana de för närvarande äro *, alltså fullkomligt som under danska tiden. Saken är, att Sverige förde krig mot Danmark for att örvärfva Norge, ej för att » befria * det. Och då Karl XIII i sin proklamation af 8 Februari 1814 lofvade att oktroyera något slags författning » lämpad efter edert behof », så skeidde detta uppenbart emedan ett fullständigt införlifvande — under hvilket Sveriges riksdag blefve gemensam för båda rikena — sannolikt skulle befunnits stå i strid med de förutsättningar, under hvilka England hade påyrkat alla möjliga hänsyn tagna till norska folkets frihet. Som vi ofvanför sett, var det först den 7 Augusti 1814 att Sverige beqvämade sig att erkänna Norge som ett fritt, sjelfständigt, med Sverige under likställighet fbr-enadt rike. Den uppriktiga tacksamhet vi norrmän hysa gentemot svenskarne härleder sig från tiden efter 1814, gnabbets men äfven vänskapens och broderskapets tid. Svensk origrlnalberättelse. Af Erast Arpi. Rådhusklockan i X. kallade med sin melankoliska klang till borgmästareval. De goda X-boarne, hvilka annars visade föga hörsamhet, när den lilla hesa klockan svängde fram och tillbaka der uppe i det skröpliga tornet, tycktes denna gången vilja reparera sin försumlighet, ty uppför rådhustrappan trippade person efter person, grupp efter grupp. För öfrigt försiggick valet i vanlig ordning, med derpå följande intriger, kring kandidaterne o. s. v., och omsider kom K. Maj: ts nådiga utnämning, alldeles som i fars och farfars tid. Den nyutnämde borgmästaren hr Hallner — som gjort ett föregående hastigt besök i det samhälle, der han, en ny Caesar, kom, såg och segrade — var emellertid ej gammalmodig. Han hyrde sig en våning på tio rum, hvilka inreddes på det präktigaste.
Öfverste-löjtnant von Fieandt, hvars kommendering, åter blifvit förstärkt till 8 à 900 man, skulle betäcka den vigtiga och för Ryssarne genaste vägen till Gamla Carleby, på hvilken han hade åtminstone 4000 fiender emot sig. Tvenne bataljoner af andra brigaden lågo uti Lill-Kyro. Sådan var nu arméens hopträngda och verkligen vådliga ställning, sedan Ryssarne hunnit få förstärkningar på alla ställen. Då Lappo af oss öfvergafs den 10 September, hade fienden, för att afskära vårt återtåg, endast behöft skicka en betydligare styrka till Ny Carleby, hvilken stad vi nödvändigt måste passera, i fall vi skulle draga oss norr ut, och dit hade de kortare väg än vi. Fieandts lilla fördelning på Lintulaks vägen kunde ej heller hindra dem att besätta Gamla Carleby, för att der möta vår stora här, i händelse vi kunnat slå oss igenom vid Ny Carleby. Folk felades icke Ryssarne numera, sedan de haft fyra månader att skicka nya trupper till Finland. Och i fall Ryssarne med en betydligare styrka fattat posto vid Ny Carleby, eller någon annan af de elfvar vi skulle öfvergå, vet jag ej huru vi med vår stora tross och vårt artilleri kunnat forcera oss norr ut. Vår ställning och våra utsigter voro sannerligen mörka och förtviflande. Det synes således vid första påseendet, som det varit ett stort och oförlåtligt fel af Finska härens befälhafvare, att försätta arméen i en så vådlig ställning, och att ej aftåga till Gamla Carleby ifrån Lappo, i stället för att, som nu skedde, gå till Ylistaro, och lemna vägen norr ut öppen för Ryssarne.
Dock har motionären anmärkt, att förslagen om inrättandet af distrikts—skolor och af pedagogiska institut för bildande af lärare till dessa skolor och till Elemenlar-lärovcrken först småningom i en framtid torde kunna realiseras; hvadan hans yrkanden i främsta 6 Sammansatta Stats-, Uevilln.- samt Allm. Bcsv.- och Ekon.-Utsk. Bet. M 19. rummet afsåge folkskole-väsendets hufvudsakliga grundande på småskolor med en ur församlingarnes eget sköte vald lärare-personal; inskränkning af de examinerade skollärarnes antal; indragning af de fleste stifts-seminarierne och beviljande af förhöjd lön åt
N:o 15 och 19. R. St. underdån. Skrifv. Forum privilegiatum, om upphörande af nu gällande stadganden angående detsamma. Motion N:o 158. Lag-Utsk. Betänk. N:o : 16 och Mern. Franska handelstraktaten, att den afslutade icke måtte af Rikets Ständer godkännas, samt nu gällande tulltaxa med vissa uppgifna undantag oförändrad bibehållas. Motion N:o 215. Bevilln.-Utsk. Utlåt. N:o 2. R. St. underdån. Skrifv. Fredrika kyrka i Westerbottens län och Björna kyrka i Westernorrlands län, om anslag af allmänna medel för anläggning af väg emellan. Motion N:o 40. Stats-Utsk. Utlåt. Fredriksson, Johan Fredrik, från Upsala län. Motion N:o 251, om anslag för utvidgning af lägre elementarläroverket i Enköping. Stats-Utsk. Utlåt. N:o 66. R. St. underdån. Skrifv. Frövi och Falun, om låneanslag för anläggande af en jernväg emellan. Motion N:o 220. Stats-Utsk. Utlåt. Fårafveln, om anslag till dess förbättrande i Jemtlands län. Motion N:o 197. Stats-Utsk. Utlåt. N:o 60. R. St. underdån. Skrifv. Författningssamling, Svensk, om öfverlemnande till ordförande i Kommunalstämma af det nu pastorsarkivet tillhörande exemplar deraf. Motion N:o 120. Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Betänk. N:o 43 och Mein. N:o 65. R. St. underdån. Skrifv. Förlagsfordran, om ändring af stadgandena angående inteckning af och rätt till betalning för sådan. Motion N:o 326. Lag-Utsk. Betänk. Mern. R. St. underdån. Skrifv. Förlikn. 25' Förlikningskomitéer, om inrättande af sådana och omfattningen af deras verksamhet. Motion N:o 317. Lag-Utsk. Betänk. N:o 28 och Mern.
Uti Mellösa, Sköllersta, Askersunds och Hammars Socknar odlas Lin till afsalu, men på egentliga slättbyggden och i Bergslags-orterna köpes behofvet deraf för det mesta. Vid Bysta, Gillberga samt några få andra egendomar i Länet har man försökt att odia rapsat. Företaget skall likväl, vid närvarande sädespriser och afsättnings-tillfällen, oaktadt varans höga värde, ej ansetts fullt löna sig; dertill växtens ömtålighet för våra vintrar, när de återtaga sin ursprungliga nordiska natur, äfven bidragit. Ehuru Kalksten finnes på mångå ställen i Nerike, har den ej förr än nyligen börjat användas vid jordbruket. Nu äro likväl flerstädes kalkugnar anlagde, der stenen brännes endast för att begagnas i kompasthögar och.gödselsamliugar. Benmjöl och så kallad animalisk gödsel har ock på ett och annat ställe inom Länet blifvit användt, utan att likväl någon särdeles fruktgifvande verkan deraf försports. 7 Ängsoch Boskaps-skötseln, helt och hållet beroende af hvarannan, har i senare tider onekligen förbättrats, ehuru kreaturen ännu i allmänhet ej utfodras ändamålsenligt. Uti Nerikes skogsbyggd, såsom delar af Sköllersta, Svennevad, Askersunds och Hammars Socknar, uppfödes boskap, jemväl till afsalu, men på låglandet, der bete fattas, påläggas blott för eget behof nödiga kor, sällan oxar, hvilka upphandlas på marknaderna i Österoch Westergöthland; och i Bergslagerne, hvarest fodret åtgår till de för deras körslor erforderliga hästarne, uppköpes nästan ali hornboskapen från andra orter. Den märkbara tillökningen af kreaturs-tillförseln å inom Länet varande marknader och möten, visar likväl att denna gren af landthushållningen ostridigt är i tillväxt, ett förhållande, som ock vinner stöd af den hos Possessionater i allmänhet samt en och annan af Allmogen nu rådande böjelse, att äga större och vackrare kreatur; till befordrande af hvilken böjelse hos allmänheten Länets Hushållnings-Sällskap äfven söker verka genom utdelande af premier.
Vid det fbrsta nordiska fredsmötet, som hölls i Göteborg fbrlidet år, yttrade en af deltagarne, en dansk lärare, att han på sin tid i skolan fått lära, att det alltid varit svenskarne, som haft skulden till de många och långvariga krigen mellan Danmark och Sverige, men att när krigslågan en gång uppflammat, hade danskarnes tapperhet och klokhet städse afgått med segern. Sedermera, då han sjelf egnat sig åt lärarekallet och fbr att vidga sina vyer ville studera undervisningsväsendet äfven i andra land än sitt eget, samt derför började taga reda på de svenska skolorna och de i dem begagnade läroböcker — då fann han att historien om stridigheterna mellan de nordiska rikena der fram-stäldes på liknande sätt, men i omvänd riktning, så att skulden till dessa stridigheter alltid blef danskarnes, men svenskarne, när de en gång genom danskarnes illvilja och trolöshet tvungits att gripa till vapen, alltid gjort sin krigiska öfverlägsenhet gällande. Härigenom hade han kommit till insigt om, att det icke hängde riktigt ihop med någondera af dessa framställningar, att fastmera skulden till stridigheterna varit lika väl på den ena sidan som på den andra, och att de nordiska folken, Danmark-Norges och Sveriges, genom detta ständiga split mest skadat sig sjelfva. Denna insigt har i våra dagar allt mera gjort sig gällande hos de nordiska folken. De ha allt mera kommit till medvetande af, att de endast genom att låta de gamla fbrdomarne och de gamla skrankorna falla, att de endast genom att sluta sig fast tillsamman kunna fylla sin kulturuppgift. Men ännu alltjemt utgöra de gamla, på skolbänken mottagna intrycken det svåraste hindret fbr en sund utveckling i denna riktning. Den fbrdomsfulla och bornerade patriotism, som från barndomen insupits — i synnerhet hos öfverklassen, som får mest till lifs deraf — uppreser sig ännu alltid mot hvaije yrkande på likgtällighet mellan Sverige och Norge, mot hvaije närmande till stamfbrvandterna på andra sidan Sundet.