Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos. , biträddes BorgareSt:ts ofvanomförmälte beslut. § 17. Tillkännagafs, att PresteSt:t bifallit §:n och att BorgareSt:t för densamma antagit följande lydelse: »Allmän rådstuga hålles ock, när Konungens Befh:de derom förordnar, eller Magistraten anser sådant nödigt, eller Stadsfullm:ge, eller Stadsnämnden det begära.» Härefter framställdes propos. på bifall till g:n enl. komiterades förslag och besvarades med ja. g 18 enl. Utsk:ts förslag samt g 19. Tillkännagåfvos vara antagna af MedSt:n och biföllos. § 20. Tillkännagafs vara antagen af MedSt:n. Gr. Lagerbjelke: Om jag ej allt för mycket misstager mig, har R. o. Ad. afslagit den g, som för landtkommunen motsvarar den nu ifrågav:de. Jag anhåller således om afslag å denna. Gr. Mörner: Jag förenar mig i yrkandet om afslag. Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos. blef g:n afslagen. H. XI. 8 114 Den 5 Oktober e. m. §21. Tillkännagafs vara bifallen af MedSt:n. Gr. Lagerbjelke: Den § rör:de landtkommunen, sora mot svarar denna, blef så förändrad, att första meningen i 2:dra mom:t afslogs. Jag vågar således anhålla att B. o. Ad. fattar samma beslut rör:de denna g. §:n bifölls med uteslutande af första meningen i 2:dra mom:t. § 22. Tillkännagafs vara bifallen af MedStm. Gr. Lagerbjelke: Vid den §, rör:de landtkommunen, som motsvarar denna, gjordes den anm. att det vore vanligt, att. då rösterna utfalla lika, den mening skulle blifva gällande, som ordf:den biträder. Konseqvensen torde fordra att R. o. Ad. äfven nu fattar samma beslut, hvarom jag således anhåller.
D u ser allt med en annans ögon! » Under denna monolog i tankarne mörknade hennes förr så leende ansikte. P å den mörkröda stolen framme vid kakelugnen upptäckte hon en fläck, » fotogen förstås efter Linas lilla städlampa. » Nej nu gick det för långt, Adéle hade alldeles rätt uti, att man ej borde ha fördrag, när tjänare visa sig odugliga, slarfviga och lata. Utan konsideration borde man gö- ra sig af med dem och profva nya, tills man träffade på en, som ägde alla goda egenskaper en stor lön kan betinga. Hon gick häf» O, tant har genomskådat mig. Det är en beskrifning på mig själf upp i dagen! » » På dig och otaliga andra UDga veka personligheter. Du må tro, det är ej så lätt att bli själfständig, att se sina förhållanden, både andliga och lekamliga, i rätt dager. Just detta, att se med andras ögon, förstör både hem och ekonomi. Den, som sitter med en tre, fyra tusen kronors inkomst eller mycket mindre ändå, ser vid en beramad liten inbjudning med den välbergades eller verkligt rikes ögon, och helt chablonmessigt söker han Så sagan. Ungmöns harpa lystnad är. Men om en gång du i den stilla natten, när månen strör sitt silfoer öfver skär och öfver ängar, skogar, berg och vatten och vinden sakta husar Östersjö, med båten närmar dig de öde stränder, du tror dig höra än vid Yxelö en ton ur djupet, som dig hälsning sänder. Vilhelm Åkerberg;. M e d egna ö g o n! fru Lilli gick och ordnade i sitt lilla hem. Hennes ansikte log ljust och lyckligt, och det fastän hon just vände sig från fönstret, vid hvilket hon sett sin man försvinna, utan att se sig om och nicka åt henne, som han de första månaderna, de varit gifta, plägat göra. Det var länge sedan dess nu, och Lilli väntade ej, att han mera skulle återkomma till den för henne så kära vanan. Såg hon glad ut i dag, så var det ej, emedan hon var likgiltig om sin mans ömhetsbetygelser.
Utskottet har vidare inhemtat, att sedan åtskilliga hemmansegare i ytterhiske by, uti en till Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Westerbottens län år 1860 ingifven skrift, anhållit, bland annat, ati vederbörande häradsboer, genom hvilkas egor Umeå eif framlöper, måtte, jemlikt Kongl. Förordningen den 20 Februari 1764, angående årliga upprensningar af strömmar och vattendrag, tillförbindas att med sökanderne deltaga i de kostnader och arbeten, som kunde erfordras för ifrågavarande kanals öppnande; så har Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, genom utslag den 20 December sistlidet år, på anförda skäl, förklarat, att laglig grund saknades för att ålägga större eller mindre del af häradets eller länets innevånare att i sagde kostnader deltaga. Då ifrågavarande arbetsföretag, som hufvudsakligen afser att förebygga den skada Umeå elfs utskärning åstadkommer för Ytterhiske byamän, icke är af den allmännyttiga egenskap att Statens mellankomst synes böra påkallas; då dessutom icke blifvit visadt, huruvida ofvanberörda utslag ännu vunnit laga kraft, samt således outredt är, hvem som egentligen må hafva skyldigheten att verkställa och bekosta de till förekommande af Umeå elfs utskärningar erforderliga arbeten; och då härtill kommer, att Umeå stads innevånare, vid sammanträde inför magistraten i nämnde stad den 11 November sistlidet år, vitsordat nyttan och behofvet af ifrågavarande företag, hvarigenom skulle undanrödjas den motsedda faran af utskärning, inom en icke aflägsen framtid, af den till stadens område hörande jord, dit utskärningen mer och mer närmat sig, vid hvilket förhållande Utskottet har anledning förmoda, att staden finner med sin fördel öfverenstämma att sjelf vidtaga åtgärder till förekommande af elfvens vidare utskärningar, har Utskottet ansett sig böra hemställa: 40:o. att de väckta motionerna icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. E) Sjösänkningar och myrutdihningar saint andra vattenaftappningar till beredande af odlingsJUretag.
Jag behöfver ej orda om allt det onda lönnkrogen medför, ty det är allmänt kändt och erkändt, att svårligen något kan vara mera demoraliserande. Jag ber för deri skull att få framhålla huru föga Kongl. Förordningen den 18 December 1863 och de lagstadganden, som skola tillämpas vid åtal af förbrytelser mot denna Förordning, uppfylla sitt ändamål att hämma den olofliga bränvinsförsäljningen. Med antagande att allmänna åklagaren i den ort, der en lönnkrog finnes, är nitisk, duglig och redbar, blir, lönnkrögaren visserligen snart ställd under tilltal, men han uteblifver saklöst vid ett par Ting och fortsätter emellertid krogrörelsen utan annan påföljd än att, då han stämmes för denna fortsättning, som är ett förnyande af lagöfverträdelse, han fälles till ett ringare ansvar än för förbrytelsen första gången. Omsider skall han inställas med tjenliga medel vid domstolen, men välbekant med dagen, då inställelsen skall ske, uppstå otroliga svårigheter innan de tjenliga medlen kunna användas, och oftast har lönnkrögeriet mer än ett år florerat, då lönnkrögaren första gången ådömes ansvar för sitt brott. Men detta ansvar, som visat sig vara alltför ringa, träffar ej alla lika och blifver för somliga, ja till och med för de flesta, en sådan obetydlighet att det väcker snart sagdt deras åtlöje. Den bötfällde, i händelse han eger tillgångar, får äfven betala utskänkningsafgift och kan sålunda, om han utskänkt för t. ex. 400 kannor, få böta ända till 30 R:dr och i utskänkningsafgift erlägga 160 R:dr, en ganska allvarlig näpst, men saknar han tillgångar, och detta är oftast fallet, afskrifves genast utskänkningsafgiften och i stället för böterna får han undergå sex dagars fängelse vid vatten och bröd. Hvilken olikhet i straff är ej detta och huru otillräckligt det sistnämnda straffet för en person med så ringa hederskänsla som en lönnkrögare!
Herr Ståhle, sorn för sin del så mycket mindre kan lemna bifall till Betänkandet-, sorn det icke alltid med qvarnlägenheter på landet förhåller sig, såsom Utskottet antagit, eller att de sakna jord och ej producera säd. Emot Femte Momentet. Äf Herr Cederborg, som föreslår särskild afgift för begagnandet af mäskvärmare, såsom bidragande till en högre brännvinstillverkning; Hvarmed Herr Huldberg sig förenat, med tillägg, att förhöjda afgifter böra läggas på Skottska brännvinspautior, hvarvid Herr Limnelius yttrat, att, om Skottska pannor undgå annan än vanlig afgift, han önskade, att den fattige, sorn bränner till ett ringa husbehof, måtte blifva frän afgift alldeles fri. Herr Ståhle, sorn, hvad afgiften för Skottska pannor angår, instämmer med Utskottet, men deremot icke gillar, att ett beständigt värde skulle antagas till grund för pännerymden. Likasom alla egendomar xnerändels undergå ändring i värde, bör Eesv. och Ekon. IJtsk. BetcinhantJen, ock taxeringsvärdet hvarje år bestämma bränningsrättigheten. Dessutom anser Herr •Ståhle, att, då statsjord finnes förenad med hemman å landet, egaren bör få sammanslå värdet al den förra med hemmansvärdet och derefter tillgodonjuta bränningsrättigheten. För Betänkandet i detta moment hafva talat: Herrar Winberg, Egge, Santesson, Hegardt, Vestin, Winblad, Hambraeus in. fl. Emot Sjette Momentet. Äf Herr Ehinger, som anser det såäom en förbättrad industri, hvilken ej bör hindras mer än nyttjandet af de Skottska pannorna, om flera hemmans Aboer finna fördelaktigt, att förena sig i bruket af ett gemensamt Bränneri. Herr Egge, som yttrat: de skäl, jag anfört i min motion om sammansatta verk, anser jag vara lika talande för landet, som för städerna, enär sådana verk alltid leda till besparing af tid och kostnad.
B:ko för år räknadt, under flera år haft enahanda undervisnings-skyldighet sorn de ordinarie lärarne; — och synes det Utskottet med billigheten öfverensstämmande, att de lärare, hvilka sålunda på eget ansvar under en längre tid tjenstgjort lika med de ordinarie, må, sedan de vunnit befordran, berättigas att vid bestämmandet af deras lönetur för framtiden Stats-Utskottets Utlåtande N:o 123. 71 inberäkna åtminstone någon del af den tid, hvarunder de vid läroverket innehaft anställning af omförmälda beskaffenhet. Denna rättighet torde dock först med nästkommande statsreglerings-periods ingång få tillgodonjutas, och sålunda uppfattning i högre lönegrad icke kunna för någon af dessa lärare af nu ifrågavarande anledning, ega rum förr än år 1861; — och anser Utskottet, att den tid af 4 år, som, enligt Doktor Säves förslag, icke skulle f'å inberäknas såsom grundläggande högre lönetur, skäligen bör kunna utsträckas till 5 år, i allt fall en kortare tidrymd än extra ordinarie tjenstemän vanligen få i Statens tjenst använda utan all ersättning, innan de vinna ordinarie befordran. I följd häraf kan Utskottet således icke i vidsträcktare mån fästa afseende å nu förevarande motion, än genom följande tillstyrkan: att Rikets Ständer måtte medgifva, att do lärare, som under längre tid än fem. år före verkställigheten af den vid sist förflutna riksdag beslutade reglering af rikets elementarläroverk varit anställde såsom extra lärare eller duplikanter med tjenstgörings-skyldighet af ofvan omförmälda beskaffenhet, och hvilkas tjenstgöring blifvit väl vitsordad, må berättigas att från och med år 1861 såsom grund för högre lönetur beräkna sig till godo jemväl det antal afslutade läseår, öfver fem, som de på sådant sätt tjenstgjort. I afseende å den ökade utgift för Statsverket, som skulle uppkomma om detta Utskottets förslag af Rikets Ständer godkännes, får Utskottet hänvisa till det uti efterföljande 60:de punkt meddelade yttrande. 57:o.
Uti sin instruetion för Iagcommitteen år 1767 yttrar hon följande: ”För att uppsöka bevisen örn ett brott erfordras ”skyndsamhet och skicklighet, och för att bringa ransak”ningen lill slut: noggrannhet och tankeöfning; men då frå ”ga är om domens fällande, skall det sunda na turliga förståndet tjena till en säkrare ledare, "än en domares hela vetenskap, som är vanatt ”öfverallt finna brottslingar.” Napoleons mägliga rike bär försvunnit som en meteor; allt har förgåtts deraf; en enda verklighet återstår: hans codex, och den är grundad på jury. Likhet inför lagen är den constitutionella samhällsordningens första bud; huru uppfylles den af 1734 års lag, som fastställer böter af ringa betydenhet för den rike, men hvilka af dem, som ej magta utgöra dem, måste lösas med vatten och bröd och t. o. m. med det nesliga spöstraf fet? Huru kan denna hedendom afskaffas, om ej medelst jury, som äger afmäta böternas belopp med förmågan att dem utgöra? Men hvad vida mer, än uttrycken af äfven den visaste lagstiftare, bör öfvertyga om juryinrättningens ändamålsenlighet i Sverige, icke allenast i tryckfrihetsmål, utan i allmänhet i alla brottmål, och som på det mest bestämda sätt vederlägger det ofvan uppgifna inkastet, såsom skulle man icke finna tjenliga ämnen till jurymän på vår landsbygd och i de mindre städerna, är det troligen i Sverige okända, men högst märkvärdiga förhållande, att juryinrättningen har med den största möjliga framgång af Engelska regeringen Elif - Den i8 Deeemtcr f, h. 3i3 blifvit införd i dess ofantliga Ostindiska besittningar, der en folkmängd af mer än 100 millioner menniskor (säkerligen i intellectuelt afseende slående mycket under vår Nation) anser juryn såsom den dyrbaraste af dess rättigheter. Uti en för 2ine år sedan af en parlamentscommitte' hållen undersökning öfver resultaterna af jurynämndens införande uti Ostindien, förklarade denna committé:
Han stod der i sitt enkla, naturliga skick, en man af det alldagligaste slag – af sådane nemligen, som väl till en viss grad kunna älska och känna sig lyckliga, då deras kärlek möter ett litet motstånd, men likväl helt beskedligt finna sig uti att inställa eller förnya sin uppmärksamhet för den älskade, alltefter yttre ställningar och förhållanden. Och skulle dessa bjuda försakelse, så, i Guds namn, får man taga sitt förnuft tillfånga, och utkasta metkroken efter lyckan i något annat fiskvatten, hvarvid det naturligtvis gör dem hjertligen ondt, att det stackars föremålet för deras fordna känslor skall komma att lida af den vändning sakerna tagit. Det är i alla fall en lycka, om man icke bestämdt förklarat sig; man kan då med heder draga sig ur spelet. Att Ferdinand tänkte något sådant, insåg Hilda klart. Under en följd af år hade han väl varit henne så mycket tillgifven, som han kunde vara det; men vid minsta motgång för hans kärlek, vid minsta utsigt till strid derföre, var han beredd att uppoffra den. Ferdinand var således numera, i Hildas tanke, en svag, ja en föraktlig karl, och en sådan kunde omöjligt, sedan den första smärtan var öfverstånden, blifva ett mål för hennes saknad. För intet pris hade hon, efter denna upptäckt, velat förena sitt öde med hans, äfven om han erhållit hela professorns förmögenhet, och dertill hans välsignelse. Men det smärtade och sårade henne djupt, att hon varit ett mål endast för en så lättsinnig böjelse. Snart hade likväl förnuftet och hämdkänslan segrat hos henne, och med temligt lugn återvände hon till sina vanliga göromål. Emellertid hade Ferdinand, hvilket vi redan förut omnämnt, icke kunnat förlika sig med den tanken, att se sig föraktad af den enda han verkligen älskade, och djupt ångrande de villor, som föranledt hans sista steg, hade han beslutit att helt och hållet bikta sig för Hilda, samt, om hon ville förlåta honom, på nåd och onåd öfverlemna sig åt henne och ödet; men Hilda afslog bestämdt så väl den muntliga som skriftliga förklaringen. Hon ville aldrig mera höra eller lyssna till ett ord om kärlek från hans läppar, ej ens från hans penna, ville ingenting veta derom, ville glömma och sjelf blifva glömd.
Och sörjande i mörkret vid lifvets port står brutna ättemodern, står Niobe, och sträcker, gråtande, förtviflad, skälfvande armar mot öde hafvet; och ropar öfver svallen till britisk strand och till den heta öknen i Afrika, längtande i modersarmar sluta den siste af ätteläggar. Bland Garduccis skönaste sånger kunna de räknas, som bära titlarne: In una chiesa gotica (“ I en götisk kyrka "), Nella piazza di San Petronio (“ Å San Petronio-platsen "), Alla stazione (“ Vid stationen "), Ruit hora (“ Tiden flyktar "), Dinanzi alle terme di Caracalla (“ Vid Caracallas bad "), Alla regina d !ltalia (“ Till Italiens drottning “), ha Madre (“ Modern "), Per le nozze di mia figlia (“ Vid min dotters bröllop “) och A. Guiseppe Garibaldi (" Till GL Garibaldi "). Dessa oden förtjenade vara kända i Sverige. Garducci åtnjuter, såsom han ock förtjenar, stort rykte, i Italien, men enligt min åsigt öfvergå hans förtjenster detta rykte. Måhända ligger orsaken härtill i det dunkel, Ur Dagens Krönika. 4genom historiska och mytologiska anspelningar, hvarmed han omgifver sig. Men den läsare, som öfvervinner detta lilla motstånd, måste gripas af beundran för den store skalden. Att dennes rykte ej motsvarar hans höga värde, kan hafva sin grund äfven deri, att menniskorna äro såsom de fördömde hos Dante, hvilka ej sågo det, som låg dem nära i tiden, men i stället uppfattade det, som föreföll dem vara mer aflägset: vi förstå ej efter fortjenst hedra våra stora män, förrän tiden och döden helgat deras minne. Den irländska frågan. Originalbidrag till Dagens Krönika af M. E. Harkness. (Öfvers. från förf: s engelska handskrift af A. F. Åkerberg. Redan så långt tillbaka som 1849 förklarade lord Beaconsfield i ett tal i engelska underhuset, att Irland befann sig i ett tillstånd af social upplösning.
Sits pröfning och bifall framställde: 1:0 alt räntepersedlarne måtte sammanslås och förenklas i öfverensstämmelse med Kammar-collegii förslag den 8 Dec. 182g; 2:0 alt denna omsättning verkställdes på den allmänna grund, att ingen räntegifvare skulle erhålla högre eller mindre grundskatt än förut, och att den räntegifvare, sorn ansåg sig på ett eller annat sätt härutinnan förnärmad, finge i behörig ordning deri söka ändring, hvilken rättighet ock borde Kronans ombud förbehållas; oell 3:o alt åtgärderna för 1 äntepersedlarnes förvandling måtte efter fastställda grunder handhafva.? af särskilda comiterade i hvarje län, under ordförande afE. K. M:s Bef:h:de, hvilka comiterade skulle äga, att, efter räntcgifvarens hörande, bestämma för hvarje hemman dess blifvande förenklade grundskatt, med rättighet för så väl räntegifvare, som räntetagare eller kronoombud att deri hos Kammar-coll:m söka ändring; börande alla åtgärder för räntepersedlarnes omsättning fullbordas så skyndsamt, att kronoräntorne för år 1837 kunde öfver hela Riket debiteras och utgå efter den nya metoden. Vid öfvervägande häraf hafva R.
Sorti icke ärö tnanufacturerade och stå på våg behöfva ej vara försäkrade, men alla sådane metallfeffecter, söm ligga i lador Och förvaras i htis, kunna skäm* inas Och förstöras; de bora således Vara försä krade. Demla sednare omständighet undföll tnig förra gången jag yttrade ölig. Herr von Hartmansdorff) Auguji: Jag instämmer uti den mening Herr Stråle yttrat. Mig synes det nog om Banken gifver belåning å Svenska exportablä efiecter, och för dem utställer nya sedlar; Den förökningen är redan betydelig nog. Skulle man gå så långt soni Friherre Cederström yrkat, och vi korarae att gifva Ut sedlar på russin, sviskon, rn. hs. d , så tror jag att vi vofe alltför litet måne om stadga i Ridd. c. Ad. Pr. VIII Band. 4®, Dm 13 September /, ml våra sedlars varde. Ej eller kan jag tro ■ ra riktigt att taga ett så stort steg som 1- von Rosen yrkat. Jag inser ej något skäl, före man. skulle uppmuntra importen af t jain artiklar, som thé, socker m. rn. Förhåller det sig, så som Herr Grefven nämnt, att Amerikansk fai^ tyg gå till Amsterdam, Hamburg och andra läder med sina laster, samt med tomma fartyge ill Götheborg för att hämta jern, så komma de furligtvis med vexlar för att dermed betala t. Om nu de hafva rätt som påstå det vara n fördel att få in penningar i landet, så är det n en förmon att Amerikan arne drifva handeln m oss på detta sätt. Jag tror ock att undersöi ningen af dessa impiortvaror och deras beskal fenhet skall i afseende på belåningsrätten med föra så många svårighetar, att den gifver alltför ringa säkerhet om varans godhet. Jag har förut, då fråga var om tullen, hört flere anse omöjligt att i hast bestämma varors köp värde, och nu anser man likväl möjligt att controllera samma varors belåningsvärde.
Jag har ej sagt, att af den sluge någon rätt blifvit utöfvad, roen att den kunde hlifva utöfvad, och jag tror verkligen, att den skulle utöfvas, om man sade, att roan ansåg den million 600,000 R:dr, sorn Riksens Ständer i låneväg beviljat såsom en skänk ät Canalen, af aktning för den hos Bolaget visade patriotiska andan, och derföre ville lemna Bolaget förmåner, då det likväl på andra sidan framställde, så, som här yttras, lagliga anspråk på undanhållna större förmaner. Detta har helt enkelt varit min mening. Jag anhåller om bifall å Utskottens förslag i denna punkt, dock med det tillägg att åt Bolaget må erkännas rättigheten att åtnjuta VinBten af hela Canalen, i mån den hillver färdig. Grefve von Platen'. Jag är till det mesta förekommen i hvad jag ville säga. Likväl får jag upplysa något utur Bolagets reglor, hvilket ej torde vara kändt: nämligen att inkomsten är någon ting, hvaröfver det allmänna ej förbehållit sig dispositions-rätten , då Bolagsreglorne i to Articklen 2ldra Momentet säga; ”Skulle någon del af Canalen blifva till nyttjande färdig, innan durclifarten i det hela kan öppnas, och Landets Innevånare önska, att af den färdiga delen sig begagna, så skall det ankomma på Directionen, att sådant tillåta, och en skälig afgift där. före uppbära.’’ Den rg Oelober e. m. 407 1 Således synes det, att detta varit aruedl så?nm Bolagets ensak. Utan att ingi uti hvad, sorn blifvit yltradt om slughet i den ena, och godtrogenhet å den andra sidan, tår jag påminna, att ifrån första stunden har allt, hvad som annar Canalen, varit genom trycket offentligt gjordt, och stige den fram, som kan bevisa, att något förbehållits, alt något ej blifvit bokfördt, eller att någon fyrk influtit i Cassan, som ej blifvit redovist ; och jag vågar ansvara, att hvad som hädanefter användes äfven skall för Allmänheten blifva framlaggdr.
När lidandet tog öfverhand, skref han alltid egenhändigt en liten biljett, deri han bad henne uppskjuta sitt besök. — »Det vore en lumpen egoism att under sådana omständigheter vilja locka dig hit, min kära Mouche.» La Mouche hade tagit den roll, han tilldelat henne; och hon tog den på fullaste allvar, så som hon visste, att han önskade det. Fru Heines något ansträngda kyla låtsade hon sig icke märka. Hon kände, att han var glad åt hennes besök och hon visste med sig, att hon var till nytta. Heines sekreterare var ännu sjuk, och La Mouche hade intagit hans plats. Den sjuke hade vant sig vid hennes kärleksfulla kvinliga omvårdnad; han kunde icke längre undvara henne. Hon skref de bref, han dikterade; hon läste för honom, när han behöfde ro, och hon rättade det franska korrekturet till hans dikter, som voro under utgifning hos en fransk förläggare. När han fick ett af sina vanliga krampanfall, måste hon sitta hos honom, tyst och stilla, och hålla honom i hand; det gaf lindring. När plågorna lemnade honom i ro, tyckte han om att höra hennes lätta steg på mattan. Han, som eljes var så känslig för minsta buller, njöt af att lyssna till den lilla flugans surrande kring sjukbädden i rummet, der han låg. Tonen emellan dem var förtrolig, som den varit från första stund: en hjertlighet som å ömse håll hade en nyans af beskyddande öfverlägsenhet. Denna öfverlägsenhet kunde icke ge anledning till något missförstånd eller någon misstämning, ty den var ett naturligt resultat af det förhållande, i hvilket de stodo till hvarandra. Hon var den — jemförelsevis — friska af de två; och som ett hjelplöst barn mottog han hennes omsorger, hvilka hon egnade honom med något af en mors beskyddande ömhet. Men hon var också den andligen svagare af de två. Denne man, hvars kropp var ett hjelplöst barns, var sin samtids ypperste diktare; och han visste det väl. I hans sätt att tala till henne skymtade snillets öfverlägsenhet fram, men alltid med en tillsats af andligt galanteri, som gjorde att det aldrig stötte. Uet hade aldrig fallit henne in, att det kunde vara annorlunda.