Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Under den fcirflutne tiden af omkring 118,500 R:dr Utgått såsom Rån ej blott till de i Länen inrättade Hushåils-Sällskap, utan äfven ock till större delen åt enskildte Personer eller Bolag* antingen räntefritt eller emot 344 Procents Ränta, hvilken så väl, sorn skeende Capital - afbetalningar, åter Upptagas att oka tillgången 3. Tituln eller dess årliga anslags-sUmma; toen då Riksens Ständers afsigt med berörde Summas anslående ej varit att densamma till enskildte Personer eller Corporationer skulle å ett ellef annat sätt disponeras, emedan Riksens Ständer Uttryckligen förbehållit, att Pensioner deraf ej finge beviljas, men vid utlåning åt private till enskildte företag, eftergiften af Ränta eller nedsättning deraf till lägre än vanlig Ränta kunde anses utgöra en förmån, sorn, ehuru icke gifven såsom Pension, likväl blefve ett motsvarande personligt understöd.. Och Riksens Ständer uti to §. af Riksdags - Beslutet den 2 Maj 1810, äfven uttryckligen stadgat,'att större summa än 100,000 R.dr af Statens medel ej skulle för Titulns föremål användas, men följden af utlåningen deraf då Räntan och Capital - afbetalningarne tilläggas Ponden blefve den , att Stats-Utskorteis Betänkanden. 1621 Hufvud Timlns Summa om någre år skulle betydligt okas; så funno Revisorerne sig häraf äga skälige anledningar att till Riksens Höglofl» Ständer hemställa, huruvida ej någon närmare föreskrift må bora gifvas om grunderne och sättet hvarpå Nionde Hufvud - Titulus medel maga disponeras, saint om icke Räntan och inbetal ningarpe på ifrågavarande af Statens medel såsom Lån utestående Summa, borde, då medlen, ing®./ betraktas såsom öfverskott på StatsVerkets Intrader samt dermed på enahanda sätt förhållas sorn angående desse Öfverskott i allmänhet nu punes eller kaij varda af Riksens Ständer beslutadt. Kongl.
Enligt 1712 års privilegier skulle do utgå efter hemmantalet och icke, såsom förut, efter åboernas antal, samt utgöras med 32 dagsverken årligen af hvarje mantal skatte och krono, samt 16 af hvarje mantal frälse, vid hvilken beräkningsgrund det sedermera och äfven enligt Kongl. Resolutionen den 5 September 1815 förblifvit, endast med den närmare förklaring, dels i Kongl. Kammaroch Bergs-kollegiernas utslag den 8 Juli 1726, att allmogen under andetiden, såvidt görligt vore, skulle från dagsverkens utgörande förskonas, dels ock i afseende å dagsverkets längd i Kongl. Maj:ts Dom den 6 Februari 1800. Att förse svafvelbruket med ved och kol, samt dem till bruket forsla, vore äfven ett frisockne-hemmanens åliggande, men denna skyldighet motsvarades icke af någon särskild dem beviljad förmån, utan skulle de för ved och kol, som till 6 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 202. bruket levererades, erhålla betalning. Genom Kongl. Resolutionen den 5 September 1815 förklarades att, i stället för dittills presterade 11 stafrum ved af hvarje helt hemman, de levereringsskyldige skulle utgöra endast hälften eller 7 stafrum ved årligen, hvartill allt virket skulle huggas på allmänningarne eller bruksinnehafvarens egna skogar, och hvilken tjenstbarhet således för framtiden komme att utgöra en dagsverksskyldighet, men icke en leverans af sjelfegande skogsprodukt, samt att frisocknarne skulle erhålla fri dispositionsrätt öfver sina skogar, utan någon annan inskränkning, än att företrädesvis hembjuda svafvelbrukets innehafvare de skogsprodukter af ved och kol, som de ville aflåta.
Äfven jag hade ännu ett godt hem och en kärleksfull fader, men en moders kärleksfulla skydd och ledande hand voro likväl jag och min ett par år äldre syster ty värr i saknad af; hon lemnade oss för alltid, då jag endast var tre år gammal. Min far var bruksinspektör och åtnjöt allmän aktning och vårt hus var kändt såsom angenämt och gästfritt. Vi erhöllo en efter den tidens fordringar god uppfostran, hade en guvernant, som ansågs ovanligt skicklig och bildad och som äfven lärde oss allt utom det enda nödvändiga. Visserligen hade vi också kristendomstimmar, men jag tror, att hon var lika glad som vi, när vi ändtligen rabblat upp de långa katekesoch psalmlexorna. Hvad vi läst och om vi förstått det, frågades det aldrig efter. Hon lärde oss i stället älska en annan läsning, hvilken för ett ungt sinne kan blifva högst förderflig, då den företages utan omdöme och urskilning — nämligen romanläsning. Och i min ungdom öfverflödade det af gudlösa, slippriga och fantasiuppjagande romaner; just sådana var det vår guvernant sjelf läste och äfven satte i händerna på oss — och som jag i synnerhet riktigt slukade med passion. Jag blef konfirmerad, hade uttalat de dyraste löften under djup rörelse och många tårar, hade fattat så många goda och allvarliga föresatser; hade fått som jag trodde ett intryck för lifvet. Men min guvernants ord, att jag sedan jag nu blifvit stor dam, nog sjelf snart skulle få spela rollen af hjeltinna i någon intressant roman, gjorde dock det djupaste och varaktigaste intrycket. Och som jag såg bra ut, var liflig och glad, blef jag ock inom vår sällskapskrets firad, eftersökt och smickrad, så att de allvarliga föresatserna allt mer trängdes i bakgrunden af egenkärleken och fåfängan. Någon för mig passande hjelte fann jag dock ej; de unga män, som gjorde mig sin kur, voro för alldagliga att komma mitt romaneska hjerta att klappa. Mitt glada sorgfria lif tog dock snart slut. Då jag knapt var 20 år, dog min far och som han ej lemnade något efter sig, måste min syster och jag för alltid lemna vårt glada lyckliga barndomshem.
Så länge andra produkter, af hvilka jordbrukaren är i behof, äro belagda med toll, och framför allt så länge jordbruket är nedtyngdt af hårda skattebördor, anser jag jordbruket hafva billiga anspråk på skydd. Det Svenska jordbruket har att kämpa med ett hardt klimat och ofta felslagna skördar, kan det då vara billigt att deri Svenska jordbrukaren skall tvingas att mången gång lemna sina produkter till den öfriga delen af nationen till ett pris, som icke ens motsvarar brukningskostnaden? Jag anser visserligen icke, att genom de af Utskit föreslagna tullsatser jordbrukets betryckta ställning skall kunna i någon väsendtlig mån förbättras, men då inga andra medel för det närvarande stå oss till buds, har jag ansett mig böra biträda Utsk:ts förslag att åsätta landtmannaprodukter tull. Jag kommer således att i alla dessa frågor rösta för hvad Bevilln. -Utsk:t föreslagit. Frih. Klinckowström, Rudolf: Jag inser mera än väl, att Ståndet är uttröttadt af den långvariga diskussionen, men jag anhåller om endast 10 minuters uppmärksamhet och lofvar att icke citera några siffror. Jag tror, att denna diskussion om artk:n fläsk, på det sätt, hvarpå den blifvit förd, skall hafva stor inflytelse på Sveriges tillstånd, ty de talare, som här yttrat sig om tull å fläsk, hafva dervid haft tillfälle att yttra sig om Sveriges ekonomiska tillstånd i allmänhet, och de röster inom R. o. Ad., som höjts i denna vitalfråga för Sverige, skola höras län - 432 Den 19 April e. m. gre än inom murarna af detta rum och skola bära välsignelserika frukter. Jag vill i detta hänseende anföra ett exempel. Af en fransysk tidning, som jag har i min hand, finnér man, att Fransyska Kejsaren på handelsministerns förslag, just i följd af den diskussion, som föreföll vid svars-adressens aflåtelse, beslutit nedsättandet af en komité, som skall behandla Franska jordbrukets tillstånd, öfver hvilket klagomål i alla rigtningar blifvit hörda. För att visa huru grundligt man gått till väga och gifvit rättvisa åt det stora jordbruksintresset, skall jag uppläsa ett utdrag ur jordbruksministerns memorial till Kejsaren:
St.Ts godkännande öfverlemna följande Hufvudgrunder j på hvilka Utskottets Beräkningar i förevarande afseende hvila. Åt Herrar Ftillmägtige i R. Sttrs RiksgäldsContoir uppdrages att uppgöra accord om ett lån af Två Millioner R:dr i Svenskt Silfver Specie, gamla myntfoten, på de förmonligaste villkor. i:o Räntan blir högst 4 procent, hvilken erlägges till hälften hvarje halft år, och såsom amortissementsfond anvises den högre årliga ränta och Capital-afbetalning å primitiva Capitalet som, genom utlåningen, till Riksgälds-Contoiret inflyter; hvarigenom detta Lån på omkring Zj år blir liqvideradt. 2:0 Obligationerne utställas antingen i Svenskt Silfver Specie eller ock i Utländskt mynt. Kommandes räntebetalningen och amortissement att verkställas t'- 3go Stats-Utskottets antingen i Stockliolm eller å Utländsk ort, allt efter som derigenom de lindrigaste lånevillkor kunna för Staten betingas. 3:o
Jag får derföre föreslå, alt universitetet i Upsala må flyttas till Stockholm; eller om detta icke vinner bifall, att åtminstone Medicinska Fakulteten i Upsala må förenas med Carolinska MedicoKirurgiska Institutet till bildandet af en medicinsk läroanstalt i Stockholm. Jag anhåller om remiss till Ekon.Utsk. 2:o. Mödosamt och bekymerfullt är läkarens kall. Det är icke blott nattvak och kroppsansträngningar af alla slag, utan lika mycket den ständiga själsspänning, hvaruti han lefver och den qval ful la omtankan om sina medmenniskors lif och helsa, som så ofta undergräfver hans krafter och för honom öppnar en förtidig graf. Hvarken ära eller utmärkelse följa honom under hans tysta vandringar i den fattiges koja, och då krigarns hjeltedöd förer hans namn till efterverlden, så försvinner läkaren obemärkt under inflytandet af den förpestade luften i de öfverfy 1 Ida bospitalerna. Allt detta vore dock ganska lätt, och åtminstone inom den Svenska Läkarecorpsen skulle man aldrig höra någon klagan, om det icke vore en sak, som hvilar tungt på läkarens skuldror och törnbeströr hans väg, nemi. tanken på hustru och barn. Med högst få undantag är läkaren icke i tillfälle att förvärfva så mycket, att han kan afsätta något till hjelp på sin ålderdom, eller till understöd åt sin familj, när han af döden bortryckes, och för honom finnes ingen pensionsanstalt, som tager om händer de värnlösa han efterlemnar. Försök hafva visserligen blifvit gjorda till bildande af en pensionsinrättning för läkare, men har icke kunnat komma till stånd. Det är i betraktande häraf, och sedan jag under ett par år bevittnat den högst sorgliga belägenheten af en af våra verksammaste och mest nitiske läkares efterlefvande enka och 4 oförsörjda barn, som jag vågar vända mig till R. St:r, med en vördsam anhållan, att med en ringa pension till enkan efter aflidne Med. Doktor Anders Fredrik Idström hedra minnet af denne blygsamme och menniskoälskande läkare.
Ja vunnit, alltså är lönen för hvardera af beniäkle GeneralsPersoner, utom Resekostnadsmedel, bestämd till 4>5oo R:dr. Betan It anden, N:o 3i6. Sy 5 Andra Voteringen.- Den sorn bifaller, att lJensionsruinmen för Generalerne å Allmänna IndragningsStaten må blifva a på en gång, voterar Ja. Den det ej vill, voterar Nej. Vinner Nej; kommer särskild votering alt verkställas, huruvida samma Pensionsrum skola blifva 3 till antalet på en gång, med StatsAnslag för hvardera Pensionen af 2000 R:dr B:co, samt denna Pensionsreglering gälla endast till nästa Riksdag; — eller oek alla 9 Generalerne förklaras berättigade till pension vid 65 års ålder, i likhet med Landshöfdingar, likväl under förbehåll, att så stort belopp, som en General erhåller i pension från Armeens PensionsCassa bör afdragas på den Pension han af Staten komme att åtnjuta. Vid VoteringsSedlarnes öppnande, befunnos 75 Ja och 4-3 JVej/ jemte 1 dubbel Sedel som casserades; hvadan och som Ja vunnit, Pensions-rummen för Generalerne å Allmänna IndragningsStaten äro bestämde till 2 på en gång. Tredje Voteringen : Den som bifaller, att ett arfvode af 3ob R:dr i månaden för Gener al Adjutanten å Stat uppföres, voterar Ja. Den det ej vill, voterar Nej. 576 Stats “Utskottets Vinner Nej; bestämmes samma arfvode till 4oo It:dr Banco i månaden. Desse propositioner hafva, sedan en sedel, sorn befunnits dubbel, casse rats, blifvit besvarade med 83 Ja och 35 Nej ; och då således Ja vunnit; har aifvodet för GeneralAdjutanlen blifvit bestämdt lill 3oo Itrdr i månaden. Fjerde Voteringen; Den sorn bifaller, att arfvodet för Commendanten å Marstrands Fästning bestämmes till boo R:dr, voterar Ja, Den det ej vill, voterar Nej. Vinner
Ack, det var på helt andra och bättre vägar de skulle finna hvarandra, de underliga sympatiens vägar, som länkas som af sig själfva mellan ädelsinnade och samstämmande hjärtan! Och han behöfde sannerligen icke frukta sig. Caroline Lovisa Wachtmeister bodde då hos sina föräldrar, kammarherre grefve Carl Axel Wachtmeister af Johannishus och hans maka Beata Sofia Wrangél af Sausis på V a n a s gård i närheten af Kristianstad, och den unge häradshöfdingen hade fått ett förordnande att hålla ting på det närbelägna Brösarp. » Hon, som jag höll kär, var firad vidt och bredt för sin skönhet, tillbedd af de sina för sitt väsende och det högsta föremålet för epouseurernas i provinsen och de fattiga älskarnes hälft förtviflade låga, ty hon var icke rik. Härtill kom, att hon tillhörde en familj, som ansågs äga stolta anspråk. — Och hvem var väl jag, som vågade sträfva så högt? » Inom några få, härliga höstdagar på V a n a s spelades dock hans idyll fram till ett afgö- rande, af lycka berusande resultat. Med kärlekens instinkt blef det snart klart för de unga, att samma mäktiga känsla skälfde inom dem, fastän läppar icke uttalat den. Sitt frieri verkställde den unge mannen i ett bref till föräldrarne från Kristianstad, och i en olidlig ångest väntade han där sin dom. Den anlände och löd: Kom och tag. Naturligtvis brände honom marken under fötterna att genast komma åstad. D e rader, där han skildrar själfva slutscenen i detta hans kärleksdramas första akt, måste vi dock här anföra, då de äro vältaligare och mera karaktäriserande för dem bägge än några än så skickliga referat: » Andtligen kom jag fram ur den djupa skogen, som omgifver Vanas, och såg ljusen i dess fönster lysa så vänligt i mörkret. Jag stannade vid stora trappan och fann dörren stängd. Ett fönster öppnades, och en röst frågade, hvem jag var. Jag sade mitt namn med hög röst, i hopp att Caroline skulle höra det. Jag visades in i ett gästrum och sprang sedan upp i våningen. Familjen var samlad i hvardagsrummet till vänster, och Caroline var ensam i förmaket till höger för att laga i ordning te åt mig.
— Jag inser icke, ifall man väntar sig något behof af denna landtstorm i framtiden, — och då denna landtstorm naturligtvis skulle bestå af de bevåringsskyldige, som fullgjort bevåringspligten, — hvarföre man icke Den 7 Januari. 33 icke nu i tid skall bestämma om skyldigheten att framdeles tjenstgöra, i händelse sådant skulle blifva oundgängligen nödigt, allt med de inskränkningar, hvilka äro uti omförmäldte reservation antydda. Då jag vidrör detta ämne och mina blickar falla på Gr. Anckarsvärd här midt emot mig, så tror jag mig draga mig till minnes att för 30—40 år sedan den ädle Grin framställde den tanken, att det vore lyckligt om bevärings-ynglingarna sjelfve underhölle sig med sin mundering, emedan det sålunda skulle blifva lätt att bilda en nationaldrägt, samt äfven att bekläda en landstorm. Om beväringsynglingarna egde rätt att mot någon skälig ersättning begagna egna kläder, så vore det väl knapt någon enda, som icke skulle bestå sig med desamma. Vi se numera, att, då allmogens söner åro klädda, hafva de i allmänhet vackra bonjourer och öfriga persedlar, som, i händelse dessa hade samma färg och snitt, ganska vs)J skulle passa till uniform Hvad de hvita pantalongerna beträffar, så vet jag icke ens någon, som icke består sig med sådana. Sedan några infört seden att begagna egna kläder, togo andra efter detta bruk; och så småningom blef det en ambitionssak för litet hvar att förskaffa sig dem; och jag tager för alldeles afgjordt, att det icke kommer annat i fråga, än att alla slutligen skulle heldre begagna sig deraf, än att bekläda sig med de persedlar, som nu lemnäs dem ur förråderna. Så är nu förhållandet med skjortor, strumpor och skor, hvilka beväringsynglingen eger förskaffa sig mot en rdr bko, en ersättning, hvarpå han sannerligen icke kan skörda någon vinst. Jag, som gjort ett ansenligt antal beväringsmöten, vet huru det hänger ihop med de beväringspersedlar, som utlemnas åt beväringsynglingarne.
Hr Landtm:s härefter framställda propos. om R. o. Ad. ansåge tullbestämmelserne uti 1845 års taxa böra i afseende på ifrägavar. slag af gjutet jern bibehållas, besvarades med starka ja jemte åtskilliga nej, hvarpå Hr Landtm, förklarade det han funnit ja härvid hafva öfverröstat nej. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. f till 10 f. m. In fidem protocolli, Albert Munck. 262 Den 2 Juni f. m. Lördagen den 2 Juni 1848. Plenum kl. 10 f. m. Justerades pleniprot. för d. 22 sistl. Maj. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att Gr. Liljecrantz, Gust. Fredr., såsom ledamot af Bankoötsk. erhållit 14 dagars ledighet ifrån d. 5 dennes, sarai anmodade fördenskull Hrr Electorer, att utse en ledamot i Bankoötsk. under lediglietstiden. Då härefter Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att Hr Björnstjerna, Joh. Magnus, anmält sig vara af tjenstegöromål föranledd, att för en längre tid afresa från Stockholm, samt derföre anhölle att, med bibehållande af riksdagsmannarätt, få afsäga sig befattningen att vara Bänkman, biföll B. o. Ad. denna anhållan, och tillkännagaf Hr Landtm, alt, till följd deraf, val af en Bänkman inom 13 Bänkm:s-afd:n komme alt förrättas i början af nästa plenum. Företogs val af en Bänkman inom 24 Bänkm:s-afd:n, efter N:o 2181. Hr af Segerström, fullm. Hr Bruncrona, Olof Abraham; och befanns dertill hafva blifvit utsedd: N:o 2216. Hr Murraij, Robert Gustaf. Vid föredragning af Exp.Utsk:s under N:o 103 afgifna, d. 31 sistl. Maj f. m. pä bordet lagda förslag lill R.
Dä efter min öfwertygelse en altför lättad lanetilwerkning beredt fleres undergång, än saknaden af sadane Lanetilgangar, hälst lättingen och dcn i sin hushållning oordentlige och obekymmerfamme obetänksamt widtager ucwaqen för dagen och begärligt begagnar lanerättigheren pa Sockne-^2^-3- r.inei, va dcn vrdentelige hushallaren warsanit och ogerna begagnar denna lane-inrättning, torde Sockne-tvlagsLme, , i basta afsigt inrättade, likjom IdisLonwi-, i allmänhet hafwa befordrat mera ogagn an 624 Den 14 Mars. än nytta, och anser jag, der de åtminstone icke böra utsträckas, om de ef kunna inskränkas. Skulle sadane och Klammer j allmänhet upfylla sitt föremål, borde icke, som nu ffer, deraf en beständig utlåning päräknas, til förökande af koucl, eller ti! bestridande af misse af räntan bestämde utgifter uran da borde Spannemalen, samlad i ömnoge ar, icke utlanas utan wäl förwarad eller ombytt wara at cilga,dä mitzwäxt-är infalla, hwarigenom fpannemäls-tilgängarne i Riket dä derigenom ökades, som icke inträffar under en ärlig utlåning, och efter andre grunder medgifwer jag för min del icke, at Allmänna medel mage til LkLZarins - inrättningar anwändas. ^ob. blerm. 6Menk>or§. Herr kkenric, polian, upläste följande anförande til?rot0L0llet: At tillåta Stockholms och Götheborgs Stader, hwilka ej förut af en Allman BranwinSBränning sig fatt begagna, en lika oinskränkt rätt bertil, som andre Städer i Riket nu är kilerkänd, der tror jag lika med drt Högwördige PresteStändet och af flere skäl wara betänkligt och ej nyttigt.
Utdrag af Protokollet, hältet hos Hög. wördige Preste-Ständet wid Urtima Riksdagen uti wrebro den r6 October i8io. S. D. ^)ivad Stats-Utskottet uti dest Betan, tande, angäende trycknings, kostnaden af Bi. han. Den 16 October. 297 hanget till Riks-Ständens Protocoll, m. m., yt. tradt och tillstyrkt, blef af Preste-Ständet gil. ladt. klt supra. Lx ?rc>tocollo O. Almgvist. Utdrag af Protokollet, hället H06 Högwördige Preste.Ständet wid Urtima Riksdagen uti wrebro den 16 October 1810. S. D. dillade Preste.Ständet Stats. Utffot. tets Betänkande, angäende Arfivoden för Utskottens Secreterare och Cancellister. vr supra. Lx ?rotoeollo g. dl. Almgvist. Utdrag af Protokollet, hället hos Hög. wördige Preste.Mändet wid Urtima Riksdagen uti Örebro den 16 October 1810. S. D. ^ill Stats, och Banco-Utskottens ge. mensamma Utlätande, rörande tillökning i ars. modet för Fullmäktige i Banken och Riksgälds. Contoiret, kemnade Preste. Ständet sitt bifall. Ut supra. klx ?rotocollk> I. O. ^lingvik. Utdrag Ls)8 Den 16 Oktober. Utdrag af Protokollet, hältet hoS Hög. wöldige Preste Et-indet nid Urtima Riksdagen utt Orebro den i6 Octo. ber igro. S. D. ^tter uppläsande af Wällefi. Borgare. Ständets Protocolls Utdrag as denna dag, in. nehällande ogillande af Beirillnings.
Skall den redoskyldige icke vidkännas bevisningsskyldighet om tiden och sättet, då medlen, som borde utbetalas, blifvit utbetalta, utan i stället kunna förneka, att de bos honom innestå, ända tilldess han härom öfvertygas genom annan bevisning, än den, att han medlen emottagit; då befrias han från en pligt, som efter allmän rättsgrund säkerligen åligger hvarje innehafvare och förvaltare af annans penningar och tillhörigheter. Den, som lemnat honom penningar, hvilka böra till annan utbetalas, äger affordra honom bevis, att utbetalningen skett, och behöfver icke åtnöjas dermed, att han ej blir krafd af den, som skulle erhålla betalningen. I förevarande fall var det icke nog, att Kapilenen, som emottagit de allmänna medlen till utdelning åt underhafvande manskap, ej blef af R. St. Just. Ombudsm. Ewb.-Bcrällelse för år 1849. 13 98 R. St. Just. Ombudsm. Emb.-Berättelse för år 1Si9. dessa fordringsägare krafd och ej vägrade att vid sådant kraf deras fordran godtgöra. Den redofordrande myndighet, af hvilken han emottagit penningarna, ägde ock anspråk att blifva förvissad, det de voro för sitt ändamål utgifna; och icke kan en förutsättning, att betalning skett, antagas derföre, att den ej bevisas vara ogjord; utan den måste tvertom antagas vara ogjord, så länge icke ”med qvitto eller annorledes” (enligt Krigshofrättens uttryck) visas, att den skett. Andra rättsfrågan, som i saken blifvit besvarad, angår preskriptionstid för redovisningsskyldigheten. Kan denna skyldighet upphöra förr, än redovisningen skett? — Man har någon gång hårdragit den allmänna preskriptionslagen, kallat rättigheten till redovisning också en fordran, och velat, att den, som har en sådan, skall göra äfven den gällande inom de i allmänhet förelagda tio år; likasom man velat," att en löftesman, hvilken iklädt sig ansvarighet för en skuld, hvars förfallotid inträffat senare än tio år, skulle icke destomindre kräfvas inom tio år från den dag, han borgen ingått.
SSftajtt Den unDerDåniga önjfan, Det kongl. «D?aj:t, meD fäjlaDt 9låDigt affeenDe på angelägenheten Deraf, att tjenliga $or* mulairer för De förvaltanDe ‘SBerfenS hufvuD*böcfer varDa utan Dröjsmål upprättabe, i 9låDer täcftes uppDraga åt en eller flera faf* funnige perfoner, att DertneD gå i författning; äfvenfom att kongl. 3ftaj:t täcftes låta af ©tats*3fteblen förjfjuta De till änDamålets vin* nanbe erforberliga utgifter, för hroi(fa Svifets ©tänDer viD näjta SttfSDag icfe lära unDerlåta att anvifa crfättning. 3o §. 19- Oro ett Jicäfe £>å ten bufwubbof öfwer kronans hus ocb bpggnaDer i lanbs* JSiöJS otterne, forn, meD anlebning af SRifets ©tänDerS, wiD ftfla fKifSDag, boS kongl. 3Jlaj:t anmälDa unDerDåniga önjfan, blifwit af kammar? Collegium upprättat), funnits ofullftänDtg och icfe motfwaranöe bwaD fKiferS ©tänDer åfpftat; bäfwe 2Bi, genom unDerDånig ©frifwelfe Den 5 Sanuartt Detta år, till kongl.