Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta scherzos pikanta struktur fick god relief i hr Aulins eleganta str&amp;kförning och skälmska spel ej mindre än andan tet, där hr Aulins mästerskap i den elegiska stilen kom till heders. Fru Ida Aquist ackompagnerade syperbt, om ock har och hyar med allt för stor rädsla att göra sig gällande. Mendel8ohn8 ungdomsarbete Essdurkvartetten, skrifven samtidigt med Midsommarnattsdrömmens ouvertur, porlar och klingar ännu i dag af de sjutton årens hela outsägliga tjusning » Morgonrod nadens troll ska feeri är fängslad t i dessa toner, den första älskogseldens blyga låga, ungdomsdrömmames än skära än käcka kaleidoskåpsbilder, ynglingens hopp och längtan, vemod och sprittande ungdomsfröjd 1 Frändskapen med Mid-sommarnattsdiömmen märkes särdeles i Canzonettans mellanspel, denna yrande, glada Qärilslek bland doftande röda rosor. I denna kvartett minnes man hos oss Wilma Normans genialiska spel, särdeles hennes bedårande föredrag af Canzonettan och den eldsprutande finalen. Hr Aulin kunde naturligtvis ej mäta sig med detta stora violinsnille, men han spelade med mycken b&amp;de smak och glöd. Samspelet var i denna komposition helt lyckadt, särdeles * den populära andra satsen gafs med mycken delikatess och god färdighet, så när som på violoncellens solo * parti, som fordrat mera lätthet och glans. Vi hoppas konsert-gifvarne några gånger under vinterns lopp skola lyckas med sig associera hr Franz Nerudas glänsande talang, som just i kammarmusikfacket eger en af sina starkaste sidor. Åfven fröken Hilda Thegerströms praktfulla pianospel skulle tillföra detta företag en ytterligare stark dragningskraft med minnet af den utmärkta konstnärinnans ypperliga medverkan förra säsongen. Vi önska till sist god fortsättning åt detta fint smakodlande företag midt i den skränande variétémusikens gyllene tidsålder. Reprisen af Wilhelm Tell lände hr Nordqvist till heder.
Fribergs underdåniga anhållan om fortfarande af den nedsatta Arrendeafgiftpn för Lunda Kronohemman på Lofön; N:o 224, i anledning af föreslagen förändring i Författningarne, angående leverering af Kronans Tionde-Tackjern i Bergslagen; N:o 225, i väckt fråga om rättighet för Invånare i vissa orter att med Spannmål af börda sig Krono-Utskylder; N:o 226, i anledning af väckt motion om förändring i tiden, då Krono-Fogdarna skola afgifva summariska redogörelserna för Krono-Uppbörden; N:o 227, i anledning af begärd upplysning om hvad som blifvit åtgjordt, i afseende på den af Kongl. Maj:t anbefallda undersökning i Rikets äldre Handlingar, angående upprinnelsen af den s^ kallade Preste-Taxan; N:o 228, angående utgörandet in natura af de vissa Räntetagare anslagna Kolräntor inom Stockhplms Län, af Hemman under Ortala ii Prat. Utdrag den 4 Nov. 182g. Bruk och Norr-Telje Gevärs-Factori, eller samina Ränte-Kols godtgörande till Döningstagarne efter Markegångspris; N:o 22g, i anledning af Arrendatorns utaf £ af Kungsöhrs Kungs-Dadugårds södra del, C U.
Då i allt, hvad som rörer olämpligheten af ItiksBankens nuv:de verksamhet, så mycket är skrifvet, att en vidlyftigare utredning från min sida blott sktdle blifva ett återuprepande af hvad redan i detta ämne är mångfaldiga gånger sagdt, så har jag trott mig böra inskränka mig till ett enkelt angifvande af de reformer jag anser väsendtligast. Och enär BankoUtsk:t sjelft grundlagsenligt kan göra förslager till de förändringar, som kunna anses nödiga, så öfverlemnar jag åt Utsk:ts högre vishet, att tillägga hvad af mig kan vara uteglömt. Men som jag såsom motionär ansett mig böra, i allmänna ordalag, yttra min tanka om den ställning till det allmänna, jag tror att RiksBanken bör intaga, så får jag vördsammast anhålla, det BankoUtsktt behagade taga i öfvervägande och till R. St:rs pröfning föreslå sådana förändringar i Banko-Reglementet. som stödja sig på följande grunder: Inga kreditiver eller andra undsättningar till Privateller FilialBanker må hädanefter beviljas. Nya lånekontor må inrättas, der sådant kan anses nödigt. Fronden för utlåning med omsättningsrätt och på namn bör småningom minskas och slutligen alldeles indragas. Lån och kreditiver till upmuntran at importhandeln bör genast uphöra. Fonderna till understöd och upmuntran för de inhemska näringarne, så vidt ske kan, förökas. Den hittills brukliga vexelhandel)) bör äfven genast uphöra, med endast bibehållen rätt och skyldighet för BankoStyrelsen, att då Bankens fördel sådant fordrar, köpa vexlar till förstärkning af silfvervalutan. Mom. 10 af 109 § bör ur BankoReghtet utgå. Försäljning af silfverplantsar förbjudes. Utvexling af silfvermynt, af högre valör än 50 ören, bör sparsamt medgifvas, samt endast i mindre poster på en gång, och alltid först efter i hvarje fall förut - Den 19 Norember f. m. 183 gången pröfning om ett verkligt behof, i och för användande inom landet. Bankovinstens användande enl.
Och inför Honom grät man i kramp, som under käppen, under piskan som ven över människan och skapelsen i evigheters evighet. Och när dagen bröt in full, tänkte han: jag skall gå till Nilenius. Han är dock en olycklig som jag, han skall förströ mig. Och han gick. Nilenius’ sista timmar och testamente “Jag går under, men du skall också vara med mig i helvetet.“ Dagarna gick så småningom fram mot våren, med mycken hunger, då han ej hade pengar att betala maten hos föräldrarna, drev David ute mest i sällskap med Nilenius och bodde omväxlande hemma och uppe i stugan vid Asanders ås. En dag kom Nilenius pustande, ideligen ätande bröstkakor med opium ur en papperspåse, ivrigt, glupskt, som en häst äter havre ur en tornister. Han hade på sista tiden förvandlat sig själv till ett monstrum av otålighet, jämmer, hån mot David och skryt med sig själv. Han var otålig över att han ej kunnat få veta vad David varit ute för i Stockholm. Han var outhärdlig, spionerade ut allting rörande vännens enskilda angelägenheter, och om David någon gång lämnat honom drucken och ensam sovande kvar i någon hölada, uppsöktes han alltid strax av Nilenius som överöste honom med förebråelser. Nu upprepade han hela sitt livs historia igen, han var så olycklig. Käringen, ser du, hon Karolina, ä en så hälvetes gnatig varelse, pustade han. Du ska setta här å höra på när jag berättar, för aldrig får jag en minuts ro hemma, för svattsjuka å ilännde. Hur har de inte vari för mäj i alla tider å hur ä de inte nu! Utskälld åttå alla i byn, nersvärtad inpå bara benen, å en svärfar som hissar opp min hustru å mina barn mot mäj, ensam å övergedd i hela världen, å ta mäj fan ä du inte den enda på jorden ja kan tala me’. David satt på sängkanten ett stycke från honom med huvudet bortvänt. Nilenius fyllde hela hans sovrum med en underlig snuskstank, han bytte på senare tiden aldrig kläder. Hans kropp, händer och uppsvällda vador med lindor omkring var så väldiga att han nästan uppfyllde det lilla vindsrummet.
Då Utskottets uti denna punkt i Utlåtandet N:o 92 framställde förslag nfsåg, att Kongl. Majit, under hvartdera af åren 1841 och 1842, skulle af den så kallade Reserv-fonden ega alt, till utgifter å Hufvud-Tillarnes besparingar, disponera en viss föreslagen summa, men delta förslag blifvit uti Utlåtandet N:o 221 frånträndt; så och enär Utskottets senare hemställan, på sätt här förut finnes uppgifvet, blifvit godkänd af 3:ne Riks-Stånd, endast med ett af Preste-Ståndet beslutadt tillägg, anser Utskottet förstnämnde förslag derigenom hafva förfallit och att fråga således endast bör blifva, huruvida 4‘de punkten i Utlåtandet JS:o 221 bör oförändrad, eller med nyssnämnde tillägg antagas. 1 sådant afseende får Utskottet först till Preste-Ståndet hemställa, huruvida icke detsamma skulle finna lämpligt frånträda det beslutade tillägget, äfvensom begära Ridderskajtels och Adelns yttrande, om, i motsatt fall, Ridderskapet och Adeln, för dess del, anser att, sedan det af sistnämnde 6 Slals-TJlskoltets Memorial, N.-o 42^- Riks-Slånd gillade förslaget i N:o 92 förfallit, berörde tillägg bör ega runa till Utskottets förslag uti motsvarande punkt af Utlåtandet N:o 221. Om frågan, angående nämnde tillägg, icke blifver genom 3:ne Stånds beslut afgjord, torde votering få anställas enligt följande proposition: Uen, som anser att beslutet i fråga om dispositionen af de å RiksStalens Hufvud-Tillar uppkommande besparingar endast skall innefatta hvad Stats-Utskotlet i /[ide punkten af dess Utlåtande N~:o 221 föreslagit, voterar Ja; Den , det ej vill, Nej; Tinner Nej, kommer att till samma beslut göras det af Presle-Slåndet beslutade tillägg (inlaget här ofvan). 2:0
Ståndet i ödmjukhet hemställa, om icke denna åtgärd, äfven i den händelse att R. o. Ad:s pluralitet verkligen skulle instämma i Hr Fryxells åsigt, dock vore på den grund olämplig, att den, just genom sitt sammanhang med den oftanänmda striden, skulle pä det djupaste såra den mans minne, som, oberoende af alla partiafsigter gjort sig såsom häfdatecknare, skald och menniska högt förtjent af Svenska folkets vördnad, tacksamhet och beundran. För mig är denna synpunkt af frågan tillräcklig, för att utan tvekan falla förkastelsedomen deröfver; men måhända finnes en och annan som föredrager courtoisien för den lefvande, framför aktningen för den döde. Hr Fryxell har smickrat och lofordat Sveriges Adel; della Stånd åligger, säger man, att derföre visa sin erkänsla. Hvad är det då för en utomordentlig, af utmärkelse förtjent handling som vi skulle gå all belöna? Under förutsättning af, och hvilket jag hoppas och tror, att intet annat motiv ledt Hr Fry - 108 Den 15 Januari. xell till dess uppträdande, än känslan och medvetandet af den pligt, som åligger hvarje vetenskapsman, att vederlägga och bekämpa en åsigt, som enligt hans öfvertygelse är oriktig och för omdömet förvillade, så frågar jag er, mine Hrr! är det då just af belöning förtjent, att uppfylla sin oeftergifliga pligt, då man dermed intet riskerar och intet kan förlora ? Men det finnes ock en och annan, hvilket jag genom enskildta samtal förnummit, sorn visserligen ej ifrar för ifrägavar. åtgärd, utan t. o. m. önskar att motionen aldrig blifvit väckt, men sorn dock utaf en besynnerlig liofmanna-etikett ser sig förbunden, att, sedan den en gång är väckt, ej låta densamma falla, emedan detta skulle, såsom det heter, kompromettera Hr Fryxell.
Om Ridderskapet och Adeln skulle i denna fråga ensamt följa detta interesse , så borde maximibeloppet höjas icke blott till 60::o R:dr, utan långt derutöfver; men jag ser Ridderskapet och Adeln taga sina beslut ur helt andra synpuncter, än den enskildta fördelens. Då nu principen i allmänhet redan är ogillad, så norde man deraf vänta sig den följd , att fastighetslånen , såsom ett ondt, åtminstone borde inskränkas till de minst skadliga verkningar , som möjligt. Derföre yrkar jag maximibeloppets förblifvande vid 2000 R:dr. Vill man , i annat hänseende, någonsin komma till en realisation , så måtte det ingalunda bidraga att nalkas denna realisation , att man bifaller utdelning af Bankens sedeltillgång till enskildta medborgare. Hvad föröfrigt angår det som här Den 12 December f m. 543 blifvit ytfradt, att dessa lån äro en skänk af Staten , så kan detta aldrig bestridas, efier den enkla arithmetiska beräkning, att den lagliga räntan i Sverige är Sex procent , och Capitalet försvinner genom denna lagliga räntas afbetalning. Jag kan således icke annat finna , än att nödvändigheten fordrar, att maximibeloppet inskränkes till 2000 R:dr, hvarigenom dessa lån skola medföra den minsta möjliga skada. Herr von Hohenhausen : Herr Lagerhjelm har i det hulvudsakligaste förekommit mig. Till hans yttrande vill jag endast tillägga , att i de anmärkningar, som hos Bonde-Ståndet gjordes mot Utskottets förra Betänkande, anfördes som det förnämsta skälet till maximibeloppets hö. jande, den fruktan, att lånesumman annars icke skulle kunna utgå till nästa Riksdag. Huruvida denna fruktan är grundad , kan man lätt finna deraf, att, intill dess Coursen öfverstigit 144 sk., äro dessa lån förmånligare , än de förra fastigketslånen.
Anmälan om garanties erhållande bör vara gjord senast före slutet af år 1839. Sådan ansökning, som senare till Fullmägtige i Riksgälds-Contoret inkommer, upptages ej till pröfning. Hvilket allt Rikets Ständer skolat, tili svar å E. K. M:s högslberörda Nådiga Skrifvelse, härmed i underd. anmäla. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 14 Maji i835. • 74 Expeclitions-Utikollets Förslag lill und. Skrifvelse No 3^8. Upplöst och godkänd hos Ridd. och Adeln den 9 Maji l835. Preste-Ståndet den g Borgare-Ståndet den y Bonde-Slåndet den 14 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, med öfverlemnande af förslag till ny Författning, angående bränvinsbränningsrättigheten. (Bev. samt Allm. Besv. och Oecon. Utsk. N:ris 3, 5, 7, Bev., Lag samt Allm. Besv. och Oecon. Utsk. N;ris 363 & 443.) S. A. K. Redan vid början af detta Riksmöte behagade E. K. M., genom Nådig Skrifvelse den 8 Februarii i834> gifva R. St. tillkänna, det omsorgen för ordning och sedlighet, för samtids och efterkommandes väl och trefnad, med ett ord, alla bevekelsegrunder af förenad oeconomisk och moralisk beskaffenhet, uppmanade E. K. M att genom lämpliga åtgärder, såsom: inskränkning i tiden för bränvinsbränningens utöfning lill endast 6 månader af året, bestämdare stadganden emot missbruk vid bränvinsredskapens form och sammansättning, samt förnyade föreskrifter angående minutförsäljning af bränvin, söka inskränka dess öfverdrifna och skadliga bruk; och öfverlemnade E. K. M. åt R. St. att, i hvad på dem ankomme, medverka till nämnde önskvärda ändamål. Rikets Ständer, som i E. K. M:s omförmalde Nådiga framställning tacksamt erkänna E. K.
I följd af denna real-kredilens osäkerhet hafva kapilalerna äfven visat benägenhet att strömma ät andra håll än dit de företrädesvis borde dragas, eller lill jordbruket, och den jordbrukare, som förmodas innehafva förmynderskap erhåller af sådan orsak ofta sådana sinn värdepapper icke antagna, som dock borde vara de säkraste af alla. Och är han verkligen förmyndare eller uppbördsman, så finner han sig ock med säkerhet vara utestängd från de lån, som i allmänhet anses vara de fördelaktigaste, såsom amorteringslån och andra sådana, och detta oaktadt förmyndarekallet ingalunda är frivilligt, ulan af lagen föreskrilvel såsom en medborgerlig pligt. Knappast någon del af Svenska kreditlagstiftningen torde derföre kunna anses obilligare än den nu ifrågavarande och ett sådant omdöme har äfven ofta blifvit ntlaladt inom representationen, som tvänne gånger, nemligen vid riksdagarna 1834—1835 samt 1844—1845 fått emottaga nådiga Propositioner i ämnet, hvilka likväl mötte betänklighet och ej blefvo af Rikets Ständer antagna; men erfarenheten sedan den liden har tillräckligt visat nödvändigheten af en förändrad lagstiftning i afseende på ofvanberörda förmånsrätter, så att dessa ej vidare må för realkrediten verka störande. Då Rikets Ständer således funhit sig böra härutinnan gilla förslaget, hafva dock Rikets Ständer ej haft för afsigt att beröfva de omyndiga förmånsrätt för deras fordringar hos lörmyndare och föräldrar, utan tvärtom gifva åt sådane fordringar, hvad de nu ej ega, ovilkorlig! företräde framför Kronans, kyrkors och allmänna kassors fordringar, derest förmyndaren jemväl är uppbördsman eller kassaföreståndare, äfvensom tillägga myndlingar förmånsrätt för all deras hos föräldrar och förmyndare innestående fordran, då deremot gällande lag icke uttryckligen talar om annat än myndlingars arf.
StatsUt» flottet har tillstyrkt twenne alrernätiver, antingen att BrandförfäkringsWerket stall återtaga hela sin Fond.» eller att om dek will aga den förmän, att förränta den i RiksgäldsContoiret, bör Contoiret deremot haf wa den att kunna disponera medlen, endast att hwad som behöfwes för brandskador, star akt disponera, och Lör Brandförsäkringens widare utläningar till Private Uphöra—Efter hwad BrandförsäkringsDirection tyckts^ge tillkänna, lärer den ej önsta widtagandet af det förra alternativs, och da inträder RiksgäiveCon. loiret i sin fulla ratt, att yrka wilkoren af der sena re. Skulle BrandförsäkriligsWerket finna sin uträkning - Den r8 November867 ning wid det förra, fär det wisterligen lana ut sine penningar ät hwem det will, men i annat fall ager wäl ej BrandförfäkringsDirection att förestrifwa RiksgaldsContoiret wilkoren wid utlåningen. Zerr Lock bestridde ä nyo RiksgäldsContoirets rättighet att pä osivanstrefne willor emottaga penningar af BrandförsakringsFonden. Aerv von 8cllu!t2anlwilii tillstyrkte efter de nu gjorda anmärkningar ätcr-remist lill StatsUtsto ret> 8rrherre 8taäl von lstollliein.
Herr von Hartmansdorff har sökt vederlägga hvad jag sagt, om nödvändigheten alt undersöka, om icke Läroverken inom sig egde tillräckliga anslag; sådane voro just mina ord. Men i deras ställe har han upptagit dem, som om jag skulle sagt, att jag begärde en utredning af anslagens användande. Det är stor skillnad emellan dessa saker. Äfven har Herr von Hartmansdorff, som var den, hvilken yttrade sig näst efter mig, och som således ej kunde hafva afseende på någon annan än mig, sagt, att man berömt BondeStåndets beslut. Jag vädjar till hvem som helst, om jag sagt något till tecken af beröm i det yttrande jag afgifvit. Jag blott averterade Den 14 Augusti f. m. 75 Ridderskapet och Adeln om hvad detta Stånd beslutat .Jag tog mig lill och med friheten, att anmärka och såsom ett klander framställa, att Ståndet beslutat anslag till de förbättrade lägre ElernentarSkolorne, medan ännu icke något beslut blifvit faltadt om deras förbättring. Jag kan då ej finna, hvarföre jag skulle inblandas i den tvist, som Herr von HarmansdorfF tyckes vilja väcka med BondeStåndet. Frågornes besvarande, mine Herrar, fordrar för öfrigt icke att återkalla minnen hvarken ifrån Fransyska Revolutionen eller medeltiden; man behöfver blott nu tillse, om yi ega tillräcklig grund, att bevilja ett stort anslag. Ega vi denna öfvertygelse, så skola vi se, om anslaget är nödvändigt, på det sätt som bär blifvit föreslagit, och om Staten skall vidare fortfara att uteslutande befatta sig med att bekosta UndervisningsVerken. Denna fråga har jag sagt, att jag ej nu ville påkalla något afgörande beslut om. Jag har ej bestämt yttrat min tanka i den saken. Jag medgifver, att jag penclierar för den sats, att ej Staten, åtminstone ej allena, skall dermed befatta sig; men jag har ej fordrat af Ridderskapet och Adeln, att i en så vigtig fråga nu bestämma sin öfvertygelse. Det är ej den frågan, som man nu skall besluta om, men det är i min tanka, den första frågan, och sorn man borde inse vigten af, innan man gör 76
Margaretha gick drömmande omkring, men Cecilia sprang med liflighet och helsade på alla sina favoritställen, isynnerhet hastade hon muntert till sin älsklingsplats, en löfsal just invid Pyhäjärvis strand, der den dunkelblå sjöns vågor så behagligt vaggade emot stranden. Der satt redan Margaretha försänkt i tankar. „Margaretha, var ej så sorgsen, nu ha vi ju kommit hem åter. Ack, jag är så glad, så glad.“ „Du är dig lik, Cecilia, både i sorg och glädje. Ditt sinne är som den vida sjön derborta, den minsta stråle, som faller på dess yta, kommer den att glittra i ljus, men ock den minsta fläkt stör och rubbar dess lugn.“ „Ja, men sådan måste jag vara; jag kan ej annorlunda. Och hvarför skulle jag ej vara glad nu? Du brukar gyckla med mig öfver mina inbillningar, som du säger, men ser du, Margaretha, de ha dock det goda med sig, att jag mindre saknar hvad jag har skäl att sakna. Om än tusende mil åtskilde oss, min själ lefver dock hos honom, med honom. Nå, Margaretha, du säger ej numera som förr, att en flicka ej skall tala om sådant, eller att jag svärmar, eller att jag är barnslig, derföre måste jag ännu säga dig mer. Vet du, när Johan talar riktigt bra och vackert, då hör jag så ofta på honom med glädje och tänker: så, ja just så skulle Carl säga, om han vore här, så måste han tänka; och då är det mig som en helsning, ja nästan som om han sjelf skulle vara här. Ser du, derföre håller jag så mycket af Johan, ty just sådan måste Carl nu vara som man, det kan jag så väl tänka mig. De två dagarne, han var här nu sista gången, var det som om jag ej kunde bli rätt bekant med honom, så stolt och manlig han då såg ut; och ändå var han för mig densamme, som jag så hjertligt hållit kär, sen jag var –, ja väl, blott ett barn, och han gosse och yngling. „Cecilia, Cecilia, akta dig att ej för mycket hålla af Johan, hvem vet huru belåten Carl vore dermed.“ Cecilia skrattade.
Memorial, har Riksdags-fullmäktigen Carl Ersson fran Westmanlands län, under åberopande af sin vid 1844 års riksdag i samma ämne väckta motion, anfort, hurusom 144 inom det fordna Ulfsunds, numera Kungsöhrs län eller fögderi, belägna rusthåll, af hvilka 125 äro indelade på lif-regementets grenadi er-korps och 19 på dess bussar-korps, under långliga lider måst, utom rustnings-tungan, vidkännas ej blott den direkta pålagan af 30 dagsverken årligen å hvarje rustningsstam, anslagne till afbergning af stallängarne vid Kungsöhr, utan och den indirekta, att icke få åtnjuta de dagsverken, som bordt af augmenten utgöras till stamhemmanen, men hvilka dagsverken likaledes, såsom kronan behållne, kommit statsverket, ej rusthållarne, tillgodo; anhållande motionären nu ånyo om rusthållarnes befrielse från dessa båda pålagor. Af motionen och öfrige tillgängliga handlingar bar Utskottet inhämtat, att, sedan Rikets Ständer, i anledning af väckt motion i ämnet, uti underdånig skrifvelse den 15 Maj 1845 anhållit, att, efter det vederbörande blifvit hörde, och så framt den ifrågavarande befrielsen för bemälde rusthållare från skyldigheten Bih. till R. St. Erot. 1850 & 1851. 4 Sami. 1 Afd. 2 Band. 34 Höft. 1 9 Stais-Utskottets Utlåtande, N:o 273. att utgöra dagsverken, äfvensom den sökta rättigheten att oafkortadt uppbära de dem anslagne augmentsräntor, befunnos af rättvisa och billighet påkallade, Kongl. Maj:t täcktes, vid en blifvande riksdag, i ämnet aflåta nådig proposition, så bar, efter det Kongl.
1 sammanhang med nyss aflundlade ämne, hafva kommitterade yttrat, (sid. 110) att det enligt deras åsigt skulle leda både till enhet och möjligaste enkelhet, samt de skattskyldiges belåtenhet, om ett dylikt liqvidatioussätt, som det kommitterade föreslagit i afseende på hemmans-räntornas och kronotiondens utgörande, äfven kunde tillämpas i fråga om andra afgifter till staten, hvilka efter markegång erlades, såsom hästevakans-spanmålen samt den spanmälj som för ständiga rotevakanser i Skåne utginge; men då, hvad förstnämnde titel vidkomme, densamma grundades på afslutade kontrakter, kunde för närvarande och så länge dessa voro gällande, förändring deruti icke annorlunda, än med vederbörandes eget begifvande verkställas; dock syntes det kommitterade, att optionsrätt i detta hänseende icke kunde, utan allt förstora olägenheter, medgifvas hvarje serskild rustoch rotehållare, utan borde det stadgas, att nyssnämnde förändring finge ega rum, så vida alla rusthållare vid deu inom länet förlagda andel af ett regemente, eller hvad ständiga roteva - 4 Stats-L tsKotlels Utlåtande, N.o a4'J» tansen beträffade, de rotehållare i länet, hvilka sådan utgöra, derom öfverenskommo. Kongl. Majit, som, i fråga om berörde spanmåls lösande efter medelpris, funne, i likhet med kommitterade, att sådant borde bero af vedei börandes eget begifvande, har derjemte ansett, att en del rusteller rotehållares obenägenhet att afsäga sig rättigheten till ifrågavarande spanmåls levererande in natura, icke borde hindra medgifvande för de öfriga att få sin spanmål med penningar, efter medelpris, liqvidera, hvadan Kongl. Maj:t vore af den tanke, att förslaget angående i antonias och tiondens lösande elter medelpris, borde äfven å roteoch hästvakans-spanmålen vinna tillämpning, i den mån samtlige delegare i ett eller flera serskilda rusteller rotehåll sådant medgåfve.