Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
119 ma, mot uttryckliga föreskrifter i 76 $. Regerings-formen, skuldsättes, samt anticipationer på ett kommande års anslagssumma, till betäckande af det löpandes större utgifter, icke bör annorlunda betraktas än såsom ett öfverskridande af bestämda Stats-anslag, pröfvat sig befogadt att göra anmärkning mot föredragande af Krigs-Ärenden, hvilken contrasigneradt de Nådiga skrifvelser, hvarigenom Administrerande verken förständigats, att vidtaga ofvan omförmälta åtgärder. Under rättvisande af Stats-Utskottets omtanka och nit för stadgade föreskrifters noggranna efterlefnad, finner, jemväl för sin "del, Constitutions-Utskottet, att anticipationer på kommande årens Stats-anslag kunna i längden blifva högst vådliga, och att de fördenskull böra framdeles på det sorgfälligaste undvikas; men då en anticipation, hvilken, såsom i förevarande fall är att förmoda, godtgöres af följande årets anslag, utan deri uppkommande brist, icke innebär verklig skuldsättning, och då för öfrigt flera bland utgifterna, till exempel de för nybyggnad och materialiers inköp, varit af den beskaffenhet, att de måst på flera år fördelas, anser Utskottet någon egentlig, till ansvar ledande anmärkning här icke ega rum. Stockholm den 31 Maji 1823. 120 Constitutions-ZJtskottets Bctänkanden. Ankom flen 2Q Junii 1C23. Memorial till Riksens Ständer, angående Herr C. G. Trekenbergs anledning till Anmärkning mot föredraganden af Krigs Är enden. Under den 21 sistlidne Februarii har Höglofl.
Hvad Spannemål angår, har Regeringen genom Grundlagen sig den rättigheten bevarad, att derå höja eller sänka tullen , oeh beträffande contineDtalsystemet , som Herr von Hohenhausen tycktes måla med mindre vsckra färger , så är det besynnerligt, att under den tiden våra råämnen gäl - 454 Sen i4 Augusti e. ni. de mera än nu. Ullen t. ex. gälde då mer* än nu , då införsel af kläden är förbuden. Herr Lefrén , Johan Pehr: Herr von Ho* henhausen har gjort en framställning som jag fullkomligen gillar, men han har blifvit missförstådd af Herr Tham, som jag tror. Han har väl talat om missväxt, men han har icke ansett sig nödsakad , att uppräkna alla de naturproducter, som äro underkastade missväxt. Det är ej blott på Spannemål sådan kan äga rum, utan äfven på Lin, Caffe, Socker t Vin, m. m. Herr Cederschöld har fruktat, att denna rätt, sorn åt Konungen skulle öfverlemna», att jemnka tullafgifteriie, skulle kom» ma under cathegorien af dispenser. Jag har förut anmärkt, att man är så benägen att af missbruken låta leda sig till brukets förkastande. Det måtte ej vara en dispence, om Konungen genom en allman författning, som gäller för alla , säger: att ifrån taxan skall göras det ellef det undantaget. Med dispence menas , när undantag göras för vissa personer. Herr von Hohenhausen har ej föreslagit, att man skulle låta Pehr föra in en vara , men neka Pål detsamma , utan att ett allmänt stadgande om jemnkning i tulltaxan skulle utfärdas , om conjuncturen så fordrade. Jag har trott mig böra upplysa detta , då Herr von Hohenhausen blifvit missförstådd. Grefve Spen$ , Carl Gustaf:
Ölet flöt i strömmar och de i mången tidigare dust af detta slag bepröfvade kämparne försummade ingalunda tillfället att njuta af den välfägnad här stod till buds. Omsider uppsteg Per Eriksson, en af följets hufvudmän, hvilken vi tidigare sett skipa rättvisa å Laukko, och vändande sig till Olausson Stenbock yttrade han: Min högadlige herres förtjänster äro allom bekanta, hans hjärtas sanna, oförfalskade hängifvenhet till den välädla Elin Stenbock är äfven omisskännelig. Jag anhåller därför å hans vägnar att hon åt honom enligt tidigare stadgadt löfte nu utgifves och inviges i det kall, hvartill hon korad är. Nu satte sig bruden i brudbänken eller det s.k. helga sätet, där bon särskildt stod under lagens skydd. Griftomannen uppsteg därpå och yttrade: Jag gifter dig till heder och husfru, till half säng, till lås och nycklar och till hvar tredje penning I ägen och äga fån i lösören, och till all den rätt som Sveriges lag är och den helge konung Erik gaf, i namn Faders, Sons och den Helige Andes. Nu fortsattes gillet åter. Glada kämpavisor och skålar till brudens och brudgummens välgång aflöste hvarandra och sist fattade också Klas Kurck en af vinbägarene och höll ett tal, hvari han okonstladt och rättfram hembar en tack till alla de närvarande både äldre och yngre för ådagalagd gästvänskap, trohet och endräkt. Snart gaf den s.k. vapendrycken tecken till uppbrott. Bruden, af de sina begåfvad med nya kläder, steg nu till häst och med henne följde hennes fränder. Fyra af hennes och lika många af brudgummens släktingar buro bröllopskläderna. I sakta mak med spelmän och fackelbärare i spetsen satte bröllopståget sig i rörelse till kyrkan, ty till den borgerliga vigseln, d.v.s. det tal hvarmed giftomannen bortgaf bruden, fordrade kyrkan att jämväl skulle läggas den kyrkliga. Sedan man framkommit hit stannade brudparet utanför kyrkdörren, Klas Kurck till höger och Elin till vänster.
Men i besluten förekomme dock icke ordalag, som utmärkte, att man i det hela förkastat frihetsstraffen, om hvilka fast mer, uti Adelns och Presteslåndets beslut, blifvit medgifvet, att de i senafe tider erhållit en vidsträcktare tillämpning; hvarföre man, isynnerhet hvad dem angick, önskat straffsystemets ordnande. Likväl hade så mycket blifvit återtaget af det vid 1844 ars riksdag bifallna principbetänkandet, att cellsyslemet nu ej skulle kunna, utan stridighet mot önskningarna, utsträckas på en gång till ett helt nytt strafflagsförslag, då man till dervid erforderliga kostnader icke gjort något anslag, och endast utmärkt vissa delar af en brottmålslag, hvilka borde företrädesvis rned skyndsamhet undergå förbättring. Vid utarbetande af det härtill begärda för slag skulle således icke kunna påtänkas att använda frihetsstraffen allena eller företrädesvis. Tilläfventyrs måste förhoppningen inskränkas derhän, alt kunna gifva frihetsstraffen så mycken tillämpning, som vore nödvändig, för alt vinna erfarenhet af deras verkningar. Detta ändamål syntes mig möjligt att uppnå utan större kostnader, än som i allt fall komme alt åtgå till utförande af det började arbetet med länshäktenas ombyggande till cellfängelser. Del borde ej betviflas, alt Ständerne härtill beviljade nödiga medel; och i dessa byggnader, så vida de skulle för sitt ändamål blifva tillräckliga, borde alltid något utrymme finnas öfrigt, hvilket då kunde användas för straffångar, såsom ock för närvarande händelsen är i de redan färdiga cellhäktena. Genom begagnande af detta, om än 11. St. Just. Ombudsm. Emb.-Berättelse för år 1848. 71 tillfälliga utrymme, kunde åtminstone vinnas en erfarenhet, hvilken en gång, och snart nog, torde blifva afgörande till den goda sakens fördel *). De brott, på hvilka rönet skulle synas mig böra anställas, vore företrädesvis stölder, första gången föröfvade. För hela denna klass af brott kunde den i fråga varande bestraffningsutvägen icke blifva tillräcklig; och straffbestämmelsen för dessa brott i allmänhet finge således ej heller derpå grundas.
Den allt hittills gällande grunden för Capital - Procentens infordrande på fastighets - lånen, blef vid 1779 års Riksdag sålunda bestämd: att efter det belopp, lånen vid 1777 års slut utgjorde, skulle 2 procent hvarje år oförändradt, såsom afbetalning på Capitalet, infordras, och ali före år 1777 obetalt Capitalprocent lemnäs utan afseende; Rentan åter skulle till 4 procent beräknas på den Summa, som efter hvarje skedd afbetalning i Capital återstod, Då emedlertid, under den sedermera framflutne tiden, och i synnerhet ifrån år 1788 till 136 Den 3 Juni. ar 1800, Verkets inkomster, i anseende till dess då nästan totalt afstadnade rörelse, så förminskades, att till betäckande af dess betydliga utgifter, Pentevinsten på de utestående Fastighets - lånen ansågs vara oumbärlig; har af sådan anledning den modification i verkställigheten varit antagen och gillad, att ehuru behörige anmaningar oafbrutet blifvit utfärdade å både Renta ogIi Capitalproeent, Lagfart för blott bristande Capital - procent ej blifvit anställd, så vida lientan i behörig ordning varit erlagd; hvaraf åter blifvit en följd, att så betydande Summor i Capital - Procent, efter Lånens belopp vid 1777 års slut räknadt, för närvarande finnas obetalte, att deras hastiga änfordrande, i synnerhet uti närvarande tidepunkt, skulle åstadkomma en för Låntagarne opåräknad förlägenhet och mångas totala obestånd. För att således å ena sidan iakttaga hvad rättvisa och billighet i denna delén kräfva, men derjemte ej uraktlåta en nödig omsorg för de äldre Lånens successiva afbördande, på det nämnde
Utskottet hemställa, om icke Ridderskapet och Adeln skulle behaga förklax’a förra AdeligaJungfruStiftsDirectionen Ridderskapets och Adelns tillfredsställelse oell välbehag öfver det sätt, hvarpå Stiftsärenderne blifvit sedan sista Riksdag af Directionen förvaltade. Hvilket dock allt, till Ridderskapets och Adelns vidare prof - Bil, till Ridd. och Ad. Fröt. VI!. B, p. 32r. Wadstena Acleliga Jungfm-Stifts-Cassans Fordringar för Inskrihings-Penningar och Famillegåfvor vid 1822 års sjut. N:o Herr Lieutenanteri Friherre Cl|is Sam, Lybecker. Fendricken Friherre Eric Johan fleetwood* Framledne Lieutenanten Erland Kafle. Herr ÖfversteLieutenanteri Friherre Ad. Fredr, Rudbeck. Framledne Lieutenanten Gustaf Åkerhjelm. 8 Summa 26 46 T7 00 55 16 20; to RiddarhusUtskottets Utlåtande ■ gi 37 200 o - 65a 5o (Den inkrifna Dottreri Sophia Lovisa Lybecker åtnju. jter peision, hvilken enligt Ridderskapets och Adelns \ beslut vid sista Riksdag, till skuldens betalande inne(hålles. (Den inskrifna Dottren är död år i7g5. Gäldenären ) hfver i knappa vilkor, men dess Son Kannnarher] ren G. M. Fleetwood, har den 14 April detta år ( örbundit sig, att inom ett år liqvidera skulden. [Gäldenären död och ingen tillgång. Den inskrifna | Dottren är gift år 1816; men i okunnighet derom, ) uppfördes hon år 1817 till pension, som innehölls, och hvarmed en del af skulden iiqviderades; men se. dan förhållandet blifvit upplyst, affördes hon, då deri nu resterade summan fanns obetald. [Gäldenären lefver och har i bref till RiddarhusFisca!e. n loivat belala; men ännu icke sådant fullgjort. D ra inskrifna
Då fick Herodes Tetrarcha höra allt det som bedrefs af honom, och honom begynte misshaga; ty det sades af somligom, att Johannes var uppstånden af döda; Af somligom, att Elias var uppenbarad; af somligom, att någor Prophet af de gamla var uppstånden. Och Herodes sade: Johannem hafver jag halshuggit; men ho är denne, der jag sådant af hörer? Och begärade se honom. Och Apostlarna kommo igen, och förtäljde honom allt det de gjort hade. Då tog han dem med sig, och gick afsides uti ena ödemark, som ligger vid den staden, som kallas Bethsaida. Då folket det förnam, kommo de efter honom; och han undfick dem, och talade med dem om Guds rike, och gjorde dem helbregda, som det behöfde. Men dagen begynte varda framliden; då gingo de tolf fram, och sade till honom: Låt folket ifrå dig, att de gå uti köpstäderna, och nästa bygdena, der de måga gästa, och finna mat; ty vi äre här i ödemarkene. Han sade till dem: Gifver I dem äta. Då sade de: Vi hafve icke flera bröd än fem, och två fiskar; utan att vi gå bort, och köpe mat till allt detta folket. Och voro de icke långt ifrå femtusend män. Då sade han till sina Lärjungar: Låter dem sätta sig ned, i hvart matskapet femtio. Och de gjorde så, och läto dem alla sätta sig ned. Då tog han de fem bröd och de två fiskar; upplyfte sin ögon i himmelen, tackade deröfver, bröt och fick Lärjungarna, att de skulle sedan läggat fram för folket. Och de åto alle, och vordo mätte. Sedan vardt upptaget det som dem öfverlopp, tolf korgar fulle med stycker. Och det begaf sig, då han var allena i sina böner, voro ock någre hans Lärjungar med honom; dem frågade han, och sade: Hvem säga folket mig vara? Då svarade de, och sade: Johannes Döparen; somlige Elias, och somlige, att någon Prophet af de gamla är uppstånden. Då sade han till dem: Hvem sägen då I mig vara?
Han räknar endast de verkliga resultaten, och synes mig hafva börjat i riktig ordning, då han bland dessa verkliga, men icke olyckliga, resultat, i främsta rummet sätter Thronförändringen. Af denna menings utmärkande med serskild stil, tror jag icke heller att man hör hemta anledning 'till så mörka taflor, som dem vi här hört. Men för min del hemställer jag, för öfrigt, om icke just detta satt att upptaga -saken, gifver den större vigt, än om man lemnat den till glömskan i det Tidningsblad, der anförandet blifvit infördt; ty just nu får saken en vigt, som något hvar önskar att den aldrig hade fått. Och då Grefve af Wetterstedt bemödar sig att ur Protocollet få borttaget hvarje uttryck och känsla af missnöje, torde jag få erinra, att detta medel är alltför otillräckligt, och att det är ur hjertat, som Den ig Februari i f. m. man bör borttaga missnöjet, om det finnes. Jag gillar likväl icke dessa förhastade uttryck, hvarmed jag sjelf någon gång be trades; men jag bekänner, att det fordras bra liten fördragsamhet för att göra sak af ett ord, fäldt af en enskild person, och jag tror, att vi kunna hafva vida bättre anledningar till underdåniga Adresser. Jag anhåller derföre, att Herr Grefven och LandtMarskalken mätte återföra öfverläggningeri till ordningen och de ämnen, som följa på Föredragningslistan, på det vi ju förr desto heldre må komma ifrån detta försök att tillvägabringa en brytning i tänkesätten, som icke behöfves för utbildningen af vårt Constitutionela samhällsskick, eller för underhållandet af känslorna för ett Regenthus, för hvilket alla hysa samma tänkesätt äf tacksamhet och vördnad. Grefve Florn: Jag är i allo förekommen af Herr Hjerta och förenar mig med honom i hvad han sist anfört, blott med det tillägg, att jag ingalunda kan godkänna ett så löjligt föremål, som det närvarande, för en Adress till Konungen, och att jag således afstyrker detta förslag. Herr Rosenblad, Bernhard:
Pensioner och begrafningshjelp, efter afdrag af besparade pensioner, 19,450 R:dr 75 öre, Förvaltningsoch revisionskostnader samt räntor å upplånta medel in. |:delar af Wadstena Krigsmanshus-kassas äldre medel. Summa Utgifterna hafva utgjorts af: Pensioner och begrafningshjelp Ackordsersättning, enligt Kongl. Brefvet den 21 Mars 1774, Förvaltningskostnader m. ■•*. Vakansoch liggetids-besparingar. Kreditiv till fyllande af bri| Summa sten i Kassans inkomster. R:dr 95 öre — till 3,747,794 R:dr 38 Stockholm af Kongl. Arméens Pensionskassas Revisionsoch Boksluts-kontor den 20 September 1864. Robert Hamner. — 97 — Transport: 57,466: 23. Af-och tillträdesafgifter 25,500: Avancementspenningar eller befordringsafgifter 845: — Nådårseller begrafningshjelp 2,580: — Lönebesparingar 7: 3. Statsbidrag till förhöjning i gemenskapens pensioner 40,220: 29. Utgifter: Pensioner till Flottans embetsoch tjenstemän 115,825: 54. Dito » » gemenskap (•)4’ö99: 28. Löner till Kassans embetsoch tjenstemän 9,395: Arfvoden till dito dito .-. 1*800: Reseoch traktamentspenningar 1,109: 10. Bevillningsafdrag å räntor 391: 71. Gratialfonden. Inkomster: Armoch lastpenningar 4 -,qq. _ Passagerareafgifter 2'95ö' Extra inkomster 11.9* Utgifter : 13 — 98 - Styrelsen för allmänna vägoch vattenbyggnader. Vid dessa räkenskaper, som i Kongl. Kammar-rätten undergått granskning utan anmärkning, har hos Revisorerne icke eller förekommit något att erinra. Inkomster och utgifter redovisas på följande sätt: Debet. Balans från år 1861: Tillgångar - Uppbörd: Statsanslag:
Vid beviljandet af ifrågavarande anslag till Jvongl. Den 21 Sep tém b er e. ra. 53 Hofstallets utfodring år iSaö yttrade Rikets 'Ständer: ”Ehuru med detta Statsanslag, efter Rikets Ständers tanka, Eders Kongl. Maj:ts ”Ilofstalls utfodring lärer kunna besörjas, "hafva likväl Rikets Ständer velat förordna, ''att hvad derutöfver möjligen kan erfordras, må till nästa Riksdag bestridas af öf”verskottsmedlen, dit den blifvande forsel”lönen deremot kommer att ingå, äfvensom att, då prisen på hö, halm och hafra ”äro föränderliga, hvarigenom besparing det ”ena året och brist ett annat uti anslaget ”troligen skall uppkomma, de ett år ske”endé besparingar på detta förslags-anslag ”måga till ett annat år reserveras, lill betäckande af den brist, som deruti kan äga ?y f» ruin. Detta tillägg har StatsUtskottet nu uraktlåtit. Jag yrkar derföre, att det måtte intagas uti beslutet, med den förändring likväl, att medlen må anvisas icke på de förmodade öfverskotten på Stätsinkömsterne, utan på RiksgäldsContoret; enär Utskottet redan etablerat den princip, hvilken af Rikets Ständer tyckes vara godkänd, att några utgifter icke böra anvisas på öfverskotten, hvilka förmodligen blifva ganska ringa i anseende dertill, att man beräknat Inkomsterne så noggrannt, och lill det högsta belopp, som man förmodar de komma att utgöra. 54 Den 2i September e. m. Grefve Brahe, Magnus: Jag får till alla delar förena mig med Friherre Palmstjerna, och endast tillägga, att, då Ständerne anslå en summa för Kongl. Hofstallets utfodring, hör den icke vara så begränsad, att underhållet af det antal hästar Kongl. Maj:t i Nåder derefter fasställer, blir beroende af fouragepriset för året. Herr Rosenqvist, Fredrik Leonhard, uppläste följande:
Hvad den förstnämnda anmärkningen vidkommer, torde Utskottet få erinra derom, att enligt nu gällande stadganden erfordras för approbation, att den beväringsskyldige skall hafva uppnått en viss kroppslängd, men att derå icke skulle hädanefter fästas afseende. Då emellertid det sednare icke skulle någonstädes uttryckligen omnämnas, torde frånvaron af allt stadgande derom, i förening med den omständigheten, att åsigterna rörande den kroppsutbildning och frihet från alla slags lyten, som borde utgöra vilkor för duglighet till krigstjenst, kunna vara ganska olika, lätteligen leda dertill, att en person, som, om han än icke vore fullt förmögen att handtera gevär, likväl kunde uti krigstjenst användas till andra förrättningar, såsom vid trossen eller sjukvården, eller till kock o. s. v., blefve kasserad, derest icke de derom gällande bestämmelser innefattade en nog tydlig anvisning rörande lagstiftarens mening i detta hänseende. Det är af sådan anledning och då uttrycket »otjenlig» icke synts Utskottet tillräckligt bestämdt, som Utskottet ansett lämpligt att tillägga ordet »alldeles»; hvilken åsigt Utskottet af ofvannämnda skäl nödgas vidhålla. I fråga derom, huruvida vid kanongjuterierna anställde personer böra vara från beväringsskyldigheten befriade, får Utskottet hänvisa till den äldre författningen i ämnet, hvilken icke upptog nämnde arbetare bland de undantagna. Skälet dertill torde böra sökas deri, att dels i anseende till artillerivapnets beskaffenhet och nödvändigheten att på förhand i god tid vara försedd med ett tillräckligt förråd af dessa vapen, hvilkas anskaffande icke kan ske i hast, kanongjuteriernas yngre arbetare icke Sammansatta Stats-, Lagsamt Allm. ticsv.- o. Ekon.-Ut skottets Utlåtande N:o 21. 3 kunna anses vid verkstäderna sä oumbärliga, som de vid gevärsfaktorierna anställde, dels ock förstnämnde arbetare mestadels äro antagne i tjenst hos enskilde personer, hvilka, enär deras behof af sädane arbetare icke lätteligen kan kontrolleras, skulle kunna ät en mängd personer bereda tillfälle att undandraga sig beväringsskyldigheten.
När hon blifvit ensam, föll hon på knä och tackade Gud, som så underligt styrt för henne. Häradshöfdingsbostället låg i en förtjusande vacker trakt, var stort och trefligt. Den dag, Kerstin kom dit, lyste sommarsolen i fagraste glans och hela naturen log. Kerstin kände sig gladare än på långliga tider. Ute gå gårdsplanen lekte barnen, två flickor och tre gossar, i åldern från fyra till tio år. De voro alla så friska och rödkindade och betraktade henne med stora ögon, då hon steg af vid trappan. Fru Valde låg på en soffa ute på verandan. Sedan hennes minste föddes, hade hon icke haft en frisk dag, men hon var tålig och undergifven, och det var med ett hjärtevinnande småleende hon räckte den nykomna lärarinnan sin magra, hvita hand. » Kära fröken Sangvin, » sade hon, » här ser ni mina små. De äro inte alltid så stilla och anständiga som nu, ni får både ett och annat att göra. Men jag lämnar dem alla med fullt förtroende till er. Min man bar valt er, och då är allt bra. » Lika vänlig var häradshöfdingen. Han började genast tala med Kerstin om olika uppfostringsmetoder. Han var en vän af barnens frihet så mycket som möjligt. De skulle icke öfverhopas med läxor, han tyckte icke om mångläseriet. Han hade sett för många sorgliga exempel på dess följder. Så litet som möjligt med teorier. Kun skaperna skulle inhämtas så mycket som möjligt på iakttagandets praktiska väg. De voro icke några » ljus », hans barn, sade han, men de hade vanligt sundt förstånd. Nå, hon skulle nog snart komma under fund med dem. Nu under sommaren skulle det icke blifva fråga om någon läsning. Nu skulle barnen njuta af hvad Gud skänkt i den härliga naturen. I den stora boken skulle Kerstin bemöda sig om att lära dem läsa. Kerstin märkte inom kort, att de voro rätt mycket försummade. Det märktes, att deras mor icke kunnat leda dem dagligen och stundligen, och hä- radshöfdingen hade för mycket att sköta med sin vidsträckta domsaga för att ägna dem synnerlig uppmärksamhet. Med glad tillförsikt gick Kerstin åstad till sitt arbete. Barnen fäste sig vid henne, och då var ju mycket vunnet. Hon å sin sida fann sig väl med dem. De voro icke elaka, endast vilda och yra af sig.
Julje rörde sig icke, såg icke upp, men Ingeborg kände det, som om vännen talat till henne med de häftiga slagen af sitt hjärta, och det gaf henne styrka att slå upp ögonen: H o n hade icke hjälpt Julje på annat sätt än att de resonnerat, när de gått hem om dagarna. Nå, godt, men det vore kanhända fördelaktigare, om Julia hörde litet mer på resonnemangen i skolan. Ingeborg var mycket blek, när hon stängde dörren till föreståndarinnans rum, men Julje dansade ned för trapporna: » D u söde, dejlige, » sade hon och fick Ingeborg om lifvet. Sitta och sluka hvart ord de sade under timmarne, det brydde hon sig katten om. » Man skall ju ändå till att glömma det en gång, » sade hon, och det roligaste var i alla fall det man läste på egen hand. Men en eftermiddag kom hon och hängde sig tungt på Ingeborgs arm. Hon hade läst något — Ingeborg kunde inte tänka sig hvad det var — någonting rysligt. Det fanns ingen gud. Nej. Och själen var bara en verksamhet i hjärnan och allt var slut med dö- den. Då kunde man ju så gärna kasta sig i sjön med detsamma och gå till botten som en katt, som fått en sten om halsen, för att han inte skall komma upp igen. Allt var mörkt och hela lifvet var eländigt. O, du Ingeborg, du Ingeborg! Den långa mjuka kroppen bröts som ett rö, och hufvudet föll tungt mot vännens: Säg — säg — var det inte förfärligt? Ja — Ingeborg tyckte också, att det var förfärligt. » Men det finns nog de, » om helst villja dö som en katt, som fått en sten om halsen, som du säger, J u l j e. Pappa — Jag vet inte, om han tror på något. Det låter inte så, när han talar med doktorn därhemma. Till mig säger han förstås ingenting. » Men om också hvarenda människa på jorden kunde dö på det sättet, så var det omöjligt för Julje. För henne måste det finnas något annat — om Ingeborg var så säker på allt i världen som på det! Nå hvarför var Ingeborg så säker på det då? Det ville Julje veta. Ah — Julje var inte som andra. » Jag tycker, när du talar, så är det inte som när andra människor säga något. »