Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ehuru lefnadskostnaden i Paris numera torde kunna antagas vara fullt ut lika betydlig, som den är i London, anser jag dock, och med fästadt afseende derpå att de i Paris bosatte Svenskar och Norrmän både äro talrikare och att ibland dem torde finnas flere förmögne eller hergade personer, af hvilka en blifvande predikant sannolikt skulle kunna påräkna frivilliga bidrag, alt traktamentet för honom kan bestämmas något lägre än för hans embetsbroder i London, och får jag derföre i underdånighet hemställa, att vid Beskickningen i Paris måtte anställas en Legations-predikant med traktamente å denna stat af 750 R:dr liand). ILko. Slutligen får jag underdånigst hemställa, att en Legations-predikant likaledes måtte anställas vid Beskickningen i Konstantinopel. I afseende å denna befattning gäller väl hvad jag redan haft Nåden anföra angående dem i allmänhet, men jag hemtar ett ytterligare skäl för min underdåniga hemställan ifrån den klagan, som nyligen blifvit förd öfver bristen af en Svensk eller Norsk prestman der på stället. I ett enskildt bref som den förtjente, numera aflidne Konsulat-sekreteraren Gille tillskref min företrädare, yttrade han nemligen följande, som hedrar lika mycket den aflidnes hjerta som hans nit och omdöme: ”Under sistliden höst har här varit särdeles sjukligt, hvilket gjort att för ett icke obetydligt antal matroser måst förskaffas tillträde till härvarande hospital, der någre allidit; jag har ansett för min pligt att åtfölja dessa olyckliga på deras sista färd, på det att åtminstone någon officiell person måtte vara närvarande vid begrafningen och tillse att allt går anständigt och kristligt tillväga; — men jag kan vid delta tillfälle icke undertrycka att uttala, det jag vid dessa tillfällen ganska starkt kännt behofvet af en nationell prestman här, då det serdeles på den aflidnes kamrater gör ett obehagligt intryck att åse, huru han jordas utan presterlig välsignelse och hön.
Ropades starka ja, blandade med många nej. Hr Frih. o. Landtm, förklarade sig hafva funnit, att ja vid denna propositions besvarande öfverrösta! nej. Frih. Cederström, Thure, Jag får blott upplysa, att kanske många här yttrat sig till bifall för betänk., derföre att en värd ledamot sagt, att stadgandet skulle vara så redigeradt, att jordägaren skulle äga rätt att qvarhålla landtbondens saker, och det således vore af ingen betydenhet, att han ej finge återföra landtbonden sjelf. Detta kan jag icke finna vara förhållandet. Det står nemi. i §:n: "Rymmer landtbo bort inom stämmotid, lite jordägaren "Befallningshafvande till att honom och allt det han med sig "fört åter hemta.” Således har ej jordägaren sjelf den rättigheten att qvarhålla landtboens saker. Landtbonden kan Den iG Maj e. m. 49 gifva sig af med dem och fara sin kos, innan jordägaren hinner vända sig till Konungens Bef:h:de. Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att då R. o. Ad. ansett öfverläggningen fulländad, och Hr Landtm, förklarat sig finna den sista propostn vara af R. o. Ad. med ja besvarad, ingenting annat, enligt hans tanke, i delta ämne återstode att göra, än att antingen begära votering eller reservera sig. Frih. Cederström, Anders: Det var blott den hemställan, sorn af Hr Frih. o. Landtm, nu blifvit besvarad, jag ville gora, 0111 icke saken redan var afgjord, och huruvida någon discussion i detta ämne numera vore tillåten eller lämplig. Hr von Hartmansdorff, Au g.: Vid den sista uppläsningen, som Frih. Thure Cederström gjorde, förmärkte jag, att ett ord fattades i redactionen, nemi. ordet Konungens framföre ordet Befallningshafvande. Det malte ej hafva varit meningen att godkänna ett obestämdt uttryck. Frih. Cederström, Jacob: Någon förändring i redactionen lär nu ej kunna ske, då målet är första gången inne från Utskottet. Efter den förklaiing
Hr Printzensköld: De många uplysande facta och andra omständigheter, som under discussionen öfver de genomgångne delarne af Bevilln:s-Förordn:n blifvit af åtskilliga bland R. o. Ad:s ledamöter framdragne för att styrka den origtiga taxering, som eger rum, serdeles i fråga om handelsrörelsen, 7 H. 26 402 Den 27 Maj e. m. vittna nogsamt derom, att den i Bevilln:s-Förordn:n stadgade edgång icke är i sjelfva verket af någon betydelse, ty vore den det, och vederbönde taxeringsman alltså fästade tillbörligt afseende på det löfte de genom denna edgång aflägga, så är det utan allt tvifvel, att taxerings-åtgärderna skulle medföra ett helt annat resultat än det, som vi alltför väl känna vara förhållandet. När nu öfvertygelsen således måste vara stadgad derom, att edgång för taxeringsmännen ingalunda medför den verkan, som lagstiftaren åsyftat, tager jag mig friheten att föreslå, det ifrågavar:de edgång mätte för framtiden helt och hållet uphöra. Man har åtminstone icke då det skälet alt framdraga, att taxeringsmännen på ed och samvete verkställt sitt npdrag, och tilläfventyrs skulle då oftare än nu någon möjlighet finnas alt åstadkomma rättelse i en taxeringsåtgärd, i st. f. att f. n. man i de flesta fall icke kan vinna någon ändring deruti, emedan del alltid heter, att det är på taxeringsmanna-eden, som beskattningen blifvit verkställd, så att dervid måste bero. Jag gör della förslag äfven derföre, att jag har någon anledn. att tro, det ett beslut om taxeringsmanna-edens uphörande är af ett annat Stånd fattadt. Men vinner jag icke något understöd af andra R. o. Adis ledamöter för detta mitt förslag, så vill jag visserligen derifrån afstå, utan att likväl kunna någonsin betrakta denna ed annorlunda än såsom en formalitet, hvilken mängden iakttager, utan att pä vigten och värdet af eden fästa det ringaste afseende. Gr. af Ugglas: Inom Utsk. har jag förfäktat samma åsigt som Hr Printzensköld nu framställt.
Man undandrog sig likväl dä, att ingå i ytterligare granskning af förslaget, och man beslöt, att, för att underlätta möjligheten af en granskning, en tydlig och åskådlig framställning af förslaget skulle göras och skiljaktigheterna emellan gamla och nya lagen framläggas. Vid 1834 års Riksdag öfverlemnades till R. St:r Civillagsförslaget. Afven desse Ständer undandrogo sig att ingå i pröfning deraf, men vidblefvo samma åsigter som år 1828 yttrades, nemi. att en tablå borde framställas, uptagande grunderne för det nya förslaget och en jemförelse emellan detsamma och dittills gällande lagar. Den i anledn. häraf nedsatta Kommité fullbordade till Riksdagen år 1840 tablån öfver civil-lagen; men en sådan öfver kriminal-lag saknades ännu, och K. M. tillkännagaf äfven, att förslaget lill civil-lagen icke kunde framläggas för R. St:r, emedan det ännu icke hunnit nog fullständigt genomgås; icke destomindre väckte enskilde motionärer fråga om dess antagande, dels i dess helhet och dels i vissa delar. I den underd. skrifvelse, R. St:r, pä grund af LagUtsk:s framställning under år 1841, beslöto, anhöllo de, att med afseende på de många förändringar, som i förslagen förekommo, en ytterligare granskning måtte företagas af en dertill serskild utsedd beredning, i hvars arbeten Justitiae-Ministern och 2 JustitiaeRåd skulle deltaga. Denna beredning tillsattes år 1841 och under påföljande åren fortgick granskningen, så att arbetet nu är färdigt. Vid 1844 års Riksdag var granskningen af brottmålslagen fullbordad och nytt förslag utarbetadt, som af K. M. öfverlemnades till R. St:r. Vi känna alla följden af denna K. Propos., nemi. principernas antagande, hvarigenom straffarterne äfven godkändes, men man undvek äfven då granskning af hela lagen i sina detaljer.
Stockholm den 15 November 1865. ■l. P. Andreasson, från Elfsborgs län. 1:0 330 Af Johan Peter Andreasson från Elfsborgs län, om ändring af stadgandena angående uppbud och lagfart af fast egendom jemtedithörande delar af Intechningsförordningen. Bland brister i vår lagstiftning torde de, sorn vidlåda lagfartsoch inteckningsväsendet, eller med andra ord de institutioner, som hafva till ändamål att trygga eganderätten till och hypothek i fast egendom, vara de mest märkbara. Sedan bördsrätten numera upphört, qvarstå de tre uppbuden och fastan, som icke skyddademot annat klander än börd, såsom en orimlig och ändamålslös apparat, som medför dryga afgifter för charta sigillata samt protokollsoch fästelösen, men icke lemmar den bedragne, på den s. k. fastedomeu Utande köparen det ringaste skydd emot okända rättsanspråk. Flera exempel gifvas att de, som i 30 till 40 år sutit i oklandrad besittning af en förvärfvad egendom, genom eu klandertalan helt oförmodadt drifvas derifrån utan all ersättning. Men äfven, om de förskonas från att mista hela egendomen, kan denna reduceras till en obetydlighet. Ett hemman, som man köper, är ofta genom afsöndringar, om hvilka man af tillgängliga handlingar icke kan få någon kännedom. till egorymden så förminskadt, att det icke på långt när motsvarar det värde man af skifteskartor finner det ega. En sådan osäkerhet i eganderätten till fast egendom kan icke annat än menligt inverka på jordbrukarens ställning. Han är i hvarje ögonblick blottställd för rättegångar, hvarigenom han beröfvas antingen allt eller en stor del af hvad han eger. Bih. till R. Ännu kännbarare blir denna olägenhet genom den brist på förtroende till inteckningar i fast egendom, som blir en följd af osäkerheten i egauderätten. Om denna häfves, så upphäfves med detsamma alla de inteckningar, som beviljats i fastigheten. Häraf förklara» till en del svårigheten för jordbrukaren att få lån på sin egendom hos kapitalister.
”Tack, ljufva engel, tack tusen gånger för detta svar! Men jag måste låta min frånvaro bero af vissa förhållanden. Kanske är jag icke alltid så långt ur vägen; men tills jag blifvit fullt öfvertygad om det, som jag önskar veta, är jag ändå borta.” Huru det var möjligt att spektaklet under deras tysta samspråk – hvilket dem sjelfva ovetande utsträcktes från tredje till fjerde akten – kunnat taga slut, begrep hvarken Blenda eller hennes älskare; men nu var det dock slut, och med förtjusning, med hemlig triumf sade kusin Jean: ”Ack, förlåt mig hvad jag nu beröfvat er! Jag hoppas att en gång med så många spektakler, som ni vill bevista, få godtgöra den förlust jag nu förorsakat! Ni är ju icke otröstlig deröfver, min kusin?” ”Jag förvånar mig blott öfver att jag icke är det – ty jag borde vara det!” ”Åh, du lilla”, tröstade fru Emerentia, ”jag skall berätta dig hvar smul och musiken har du i alla fall hört.” Ett tvifvelaktigt småleende på kusin Jeans läppar besvarades af Blendas. Hvad de nu voro lyckliga! Men det fans personer som grymt afundades dem denna lycka, personer, hvilka spionerade på damerna, då de lemnade logen, hvilka följde dem och noga granskade den person, som var deras ledsagare. Af vår nåd och Blenda förmärktes ingen särskilt person bland den stora folksamlingen i korridorerna. Men deras kavaljer märkte allt, och helt sakta sade han till Blenda, hvars arm låg i hans: ”Kom ihåg att det är er kusin som denna afton fört er på spektaklet – i händelse ni blir frågad, är detta svar alldeles tillräckligt!” Först då Blenda steg upp i täckslädan, varseblef hon vid skenet från lyktan den unge baronen. Han stod tätt invid henne och stirrade med ett uttryck af obeslutsamhet på hennes ledsagare. Helt högt ropade hon då: ”Ack, kära kusin, var snäll och tag emot min kikare och min muff!” ”Hennes kusin?” mumlade baronen. ”Nå, det var då väl det! Men i alla fall var det en alltför hygglig kusin. Under de tvenne sista akterna måtte han ha underhållit henne oförlikneligt
Maj:t, med öfverlemnande af, år 1845 församlade, Rikets Ständers Revisorers Berättelse om granskningen af Stats-verkets, jemte dertill hörande fonders, tillstånd, styrelse och förvaltning för åren 1842 och 1843, anbefallt Stats-Kontoret att, angående hvad samma Berättelse innehåller i afseende på Stats-verkets, Gharta-Sigillata-verkets, Myntoch Kontrollverkens samt undsättnings-medlens förvaltning och räkenskaper, äfvensom angående vissa, vid granskningen af Landsböckerna och Publika Verkens Expensmedels-räkningar förekomna omständigheter, afgifva underdånigt utlåtande; och får Stats-Kontoret, till fullgörande af denna nådiga befallning, underdånigst anföra följande: Vid granskningen af den redovisning, Riks-hufvudboken innehåller öfver de särskilda fonder och medel, sorn ingå under Stats-verkets förvaltning, hafva Revisorerne funnit sjelfva det sätt, som härvid begagnas, vara mindre ändamålsenligt, emedan det synts .Revisorerne klart och tydligt, att Riks-hufvudboken borde för hvarje fond äga ett särskildt conto, der fondens hela ställning för året funnes framställd och utredd; då deremot Riks-hufvudboken upptager conti för vissa kathegorierj som äro gemensamma för alla medel, såsom uppbörd afkortning, anordning, leverering m. m., och å hvardera sammanfattar hvad från de särskilda medlen dit kan hänföras, hvarigenom på dessa kathegoriers conti sprides hvad som borde linnas förenadt på conti för de särskilda fonderna; blifvande det, under sådana förhållanden, icke på annat sätt möjligt att öfver någon särskild fonds ställning vinna en öfversigt, än derigenom, att man från berörde kathegoriers conti utdrager hvad fonden tillhörer och sålunda, utom Riks-hufvudboken, bildar en räkning öfver fonden.
Angelägenheten och behofvet häraf vill Utskottet visserligen icke jäfva. För samma ändamål var det, sorn Konslitutions-Utskoflet vid sista Riksdagen föreslog inrättandet af en så kallad Regerings-Räll. Hvad Konstitutions-Ulskottel då yttrade (Meni. i\' :o 11, sid. 9) om angelägenheten deraf ali Deparlements-cheferne hade ledighet från dagliga embels-bestyr af underordnad vigt, finner Konstitutions-Utskottet icke skäl att återkalla. Deremot synes det Utskottet ingalunda gifvet, att utgången af frågan om Regerings-Rätten visar, att man i allmänhet fasthåller vid den åsigt, sorn hittills gjort sig gällande, att besvärsmålen böra af Konungen i Statsrådet afgiiras, hvadan den nu föreslagua behandlingen af nämnde mål vore deu enda återstående utvägen för att icke den lid, Konungen hat af nöden för vigtigare regerings-åtgärder, skall alltför mycket upptagas af mera underordnade ärenden, som endast påkalla en pröfniug af lägre auktorileters i enskilda fall meddelade beslut. Då kanske större antalet af de ärenden, som nu upplaga Regerin - Kon stUu tion sUf skof tets Memorial \:o 52. 7 gen, är af den beskaffenhet, att deras mängd är beroende af folkmängden oell närings* lifvets utveckling, sä skulle, ulan tvifvel, inom en icke aflägsen framtid, äfven den tillökning i Slals-Rådels personal, som nu, i synnerhet med anledning af ärendenas tilltagande myckenhet, blifvit föreslagen, befinnas otillräcklig, och Siats-Rådets ledamöter allt efter folkmängdens t ill vext oupphörligt behöfva förökas. Denna omständighet allena synes Utskottet klart utvisa, att man, för alt afhjelpa Regeringens öfverhopande med ärenden, måste utfinna en annan utväg, än personalens tillökning. Dessutom skulle tillsättning af den föreslagna nya Departements-chefen väl icke så obetydligt bidraga till lättnad för de öfrige Departements-cheferne, så väl vid deras inträffande förfall, som i afseende på deras öfvervaro af hvarandras föredragning samt besvärs-målens beredning.
Jag frågar då, om det icke blifver en gifven följd deraf, att det rättvisaste vore att ålägga beskattning efter inkomsterna. Hvad blir resultatet af det nu framställda förslaget, ett resultat, som jag visserligen ej tror varit Ständernas mening; jo, M. Hrr, att penningerörelsen blir helt och hållet koncentrerad i hufvudstaden, och att de mindre bankerna blifva nödsakade att i alltjemt stigande mått begagna sedehiögifningsrätten, för att kunna upprätthålla sin ställning. Staten kommer visserligen derigenom att tillskyndas stora fördelar, men vi kunna vara förvissade om, att. 138 Den 15 Maj. en lagstiftning, byggd på så obilliga grunder, ej länge blifver beståndande. Jag anhåller om afslag å 15:de punkten. Gr. Lagerbjelke: Den siste värde talaren bar ansett privatbankerna vara mycket illa åtgångne enligt Utsk:ts förslag, och att de exceptionella skatterna skulle rentaf tillintetgöra desamma. Det bör likväl ej lemnäs ur sigte, att den nu föreslagna beskattningen sannolikt kommer att medföra en mindre skatt från bankerna till Staten, än under nuv:de förhållanden eger rum; åtminstone visade det sig så af de uträkningar, som inom Utsk:t i detta afseende verkställdes. Ehuru Utsk:t ansåg, att det vore illa, om Staten skulle komma att förlora något af sina inkomster, så trodde TJtsk:t likväl, att denna olägenhet ej upvägde den, att privatbankerna skulle beskattas högre än andra rörelsegrenar. Men man ansåg tillika, att, då privatbankerna egde en rättighet, sorn ej för andra rörelsegrenar vore tillåten, att nemligen röra sig med kreditsedlar, borde äfven dessa erlägga någon skatt för ett sådant monopolium. Då således bankerna, i stället för den gamla, orättvisa beskattningen, få sig uppgjord en ny rättvis, kunna de väl ej klaga öfver att hafva blifvit illa behandlade. Man har sagt, att följden af detta förslag skulle blifva att penningerörelsen skulle koncentreras i Stockholm, samt att härvarande bankinrättningar skulle tillskyndas de största fördelar, derigenom att de komme att skatta mindre. Sannerligen jag kan förstå huru detta skall tillgå.
Det förbud, som för andra kredit-inrättningar, än allena den allmänna Hypotheks-banken, uti § 5 föreslås i afseende å utgifvande af tryckta eller graverade, till innehafvaren ställda, på viss årlig afbetalning eller på uppsägning lydande, räntebärande obligationer, i hvilka för upplåningen säkerhet i jordegendom på landet utlofvas, måste ur sådan synpunkt betraktas Man behöfver härvid ej närmare påpeka den stora vigten af det samhällsintresse, som ligger i jordbrukets ändamålsenliga understödjande med kapitaler på ett sätt, som öfverensstämmer med denna närings verkliga behof och förmåga att dem återbetala. Hypotheks-föreningarne äro egnade att vårda och upprätthålla detta intresse genom den method för upplåning, som har utgifvandet af räntebärande amorteringsobligationer till följd; och då, på redan anförda skäl, en centralisering af upplåningen för dessa ändamål, enligt sakens natur och erfarenhetens vittnesbörd, befunnits vara en nödvändighet, tillika med stiftandet af en grundfond, för att, på sätt utredt är, ytterligare befästa obligationernas kredit, så skulle det vara att handla i fullkomlig strid med allt detta, om, det oaktadt, äfven andra på jordhypothek grundade amorterings-obligationer finge i marknaden och den allmänna rörelsen utsläppas. Man komme då ånyo snart på samma ståndpunkt, som den man nu uti Statens väl afvägda intresse vill frånträda; och ehuru dessa andra obligationer i sjelfva verket komme att representera en mindre fast kredit än Hypotheks-bankens, skulle likväl de sednare vid konkurrens med de förra icke kunna undgå att äfven få vidkännas menliga inverkningar af de större skiftningar desse utan tvifvel blefve underkastade. På dessa skäl har Utskottet funnit sig böra biträda äfven hvad i § 5 är vordet föreslaget. Det gifves emellertid ännu ett förhållande, som kunde leda derhän att Hypotheks-bankens obligationer, oaktadt sin välgrundade kredit, skulle i rörelsen kunna till sin valör nedsättas och blifva föremål för stor agiotage. Det skulle kunna inträffa, derest lån till föreningarne finge från Hypotheks-banken utlemnas annorledes än i kontanta penningar.
Det är också skilnad att midt bland blomsterdoft med lätt hand väga söderns drufvor mot att i fiskargången stå och träda gäddor på betsmanskroken — ja, sådant händer ännu, trots allt djurskydd. Redan dialekten tilltalar eder, det låter så godt och varmt dalaspråket, och från Dalarne äro de flesta frukthandlerskor. Dalfolket har, trots sin egen karga jord, stort sinne för trädgårdsskötsel. Kullan kommer i tjänst hos trädgårdsmästaren, hon är frisk och fager, ärlig och flitig, och innan kort har gud Amor skjutit breche i både hennes och förste drängens hjärtan — ja, kanske själfve mästarns, och rätt som det är står hon som egen » fru af stånd » vid Munkbron, glad och vänlig mot alla. Se blott, med hvilken moderlig hand hon där räcker en liten elegant fröken asietten och fruktknifven och rekommenderar henne den eller den sorten äpplen och päron, såsom varande saftiga och mjuka. Och lilla fröken, hon lyfter det hvita floret, öppnar sin täcka purpurmun och låter fruktknifven försvinna bakom de bländande perlraderna. Allt går så nätt och elegant tillväga, och under tiden står fruktfrun och öfvervakar processen med största intresse. Där kommer en ung man med glada ögon. Karlen ser ut, som om han vore i sjunde himmelen. Han bär ett paket under armen och vecklar upp det. Det är en oval silfverkorg med grepe. Frun myser, hon förstår hvarom frå- gan är, hon har varit med om den saken förr. Han drar af sig handsken för mera ledighets skull — och, där blänker den släta ringen på vänstra handens ringfinger, och hvilken brådska det är sedan! Han skall ju också på ångbåten, ut till henne på landstället; han är bjuden på middag hos blifvande svärföräldrarne, och därför står han nu här vid ståndet, varm och lycklig, och låter granska innehållet. Han skall ha af allt och det bästa, och nu börjar kommersen. Men det är icke meningen att kasta allt huller om buller, Nej då, först skall korgens brätten fyllas med vackra vinblad, väl ordnade, så att de bilda en fin spets kring kanten.
För öfrigt böra Revisorerne, under utförandet af revisions-förrättningen, noggrannt iakttaga, ej mindre hvad Riksdags-ordningen, i afseende på dem, innehåller, än hvad den för Fullmägtige utfärdade ansvarighets-lag, uti der förutsatta fall, stadgar. § 4. Med undantag af här nedan omförmälda arfvoden och resekostnads-ersättningar, må Revisorerne icke ingå i någon slags disposition af Riksgälds-kontorets medel, under hvilken Expeditions-Utskoltels Förslag till underd. Skrifvelse N:o Si. 41 hvilken titel eller till hvad behof det vara må; ej heller ega Revisorerne att på annat sätt, än i 2 § stadgadt är, befatta sig med befordringar eller löneoch pensions-frågor. § 5. Efter fulländad revisions-förrättning böra Revisorerne, öfver hvad dervid förekommit, lill Rikets Ständer afgifva utförlig berättelse, som tillika skall innehålla upplysning om Riksgälds-kontorels ställning, samt huruvida något emot detta Verks förvaltning varit att erinra; börande denna berättelse, sedan den blifvit af Revisorerne underskrifven, tillställas Fullmägtige i Riksgälds-kontoret, hvilka ofördröjligen låta till trycket befordra och sedermera med allmänna tidningarne utdela densamma, jemte de upplysningar, sorn af deruti anmärkta förhållanden möjligtvis kunna påkallas; hvarefter berättelsen, med tillhörande bilagor, skall af Fullmägtige till Rikets Ständer öfverleinnas, äfvensom tryckta exemplar deraf Rikets Ständers nästsammanträdande Revisorer tilldelas. § 6. Jemte det hvarje