Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vill säga, att våra förfäder aldrig framställde det, om jag vågar säga löjliga skådespel, som efterverldens munkar och präster så sinnrikt uppfunnit. Det utdeltes inga signade ringar i paradiset, och likväl lefde de lyckliga. Adam utropade icke tre gånger förut, när hans söner och döttrar skulle para sig; det är visst sannt, att Adams församling var ej så stor, att han behöfde detta; men jag anför endast formeln, och påstår, att den kunde vara lika naturlig nu.» «Det förvånar mig,» sade Efverling, «att höra herr Säfve föra ett sådant språk.» «Hvarföre det?» sade Albert. «Herr Efverling kan ej heller annat, än gilla hvad jag säger, om ni vill betrakta förhållandet från samma synpunkt som jag. Jag erkänner öppet, att jag förr skulle vara den qvinna trogen, som utan skrupler och pruderie, tillgifvet öfverlemnade sig åt mig, än den, som presten smetat vid min sida.» «Gud i himmelen bevare dig barn ifrån så dumma tankar!» sade gumman andäktigt. «Om herr Säfve verkligen eger sådana grundsatser,» sade Efverling, «så borde väl åtminstone en billig blygsel afhålla honom ifrån att bekänna dem högt.» «Nej. Jag är ett naturens barn, och blygs alldeles icke för att jag klandrar toma och onödiga menniskofunder. Jag påstår att Guds mening icke åtminstone var den. För öfrigt, herr Efverling, är jag öfvertygad, att ni skulle, såsom karl betraktad, äfven vara utaf min mening, om ej damerna vore närvarande.» Efverlings fixstjernor tindrade. «Herr Säfve,» sade han efter en paus, «jag föraktar att svara på ett sådant yttrande. Dessa fruntimmer känna mina tänkesätt för väl, för att jag skulle behöfva förklara dem. Det är endast er, herr Säfve, förbehållet, att försvara ett sådant system. Det ingår i er smak, och den tanka och aktning ni eger för könet.» «Nå – ja, jag medger, att min dyrkan för könet, inskränker sig till högst få. Qvinnan gör dagligen allt hvad hon kan, för att förringa sitt eget värde. Men är det väl vårt, är det väl mannens fel?
(R:gs-Afd.) [ sammanhang med den framställning om anslag för Agronomers aflönande, hvaröfver Siats-Utskottet redan genom sitt under N:o 37 afgifna och af Rikets Ständer bifallna utlåtande sig yttrat, har Riksdagsfullmäktigen Petter Carl Andersson från Östergöthlands Län, uti dess enligt nyssberörde utlåtande väckta och till detta Utskott remitterade motion, tillika föreslagit, att, då flertalet af jordbrukare saknade erforderligt kapital för att på ett vinstgifvande sätt kunna ordna och sköta sin näring, hvarigenom ej mindre den enskilda jordegaren än det allmänna förlorade, och då, ulan Statens mellankomst, ett förbättradt äkerbrukssätt icke kunde åstadkommas, samt det allmännas medel ej heller kunde användas på ett fördelaktigare sätt än för beredandet deraf, en summa af 500,000 R:dr Riksmynt måtte af Rikets Ständer anvisas för att, emot 2 procents ränta och 6 procents årlig amortering, efter förloppet af 5 frihets—år, kunna såsom lån ullemnas till dem, som önskade att, efter dertill af en Agronom upprättad plan, på ändamålsenligt sätt afdika sin jord. Ehuru hvarje ändamålsenligt företagen och utförd förbättring i Svenska jordbruket och den derigenom beredda ökade afkastning al landets modernäring är gagnande både i allmänt och enskildt hänseende, anser Sta(s-Utskotlet likväl Staten ingalunda böra genom särskilda understöd af allmänna medel förmå den enskilda jordegaren, att vid sin närings bedrifvande företaga sådana arbeten, hvilkas utförande helt och hållet beror på hans egen omtanka och verksamhet och af hvilka han uteslutande åtnjuter den omedelbara vinsten. Utskottet, som kommer att meddela särskildt yttrande i fråga om anvisandet af de under denna Riksdag äskade stats-bidrag för att underlätta verkställigheten af de Bih. till Ii. St.
Konungens rådgifvare blifva, såsom R. o. Ad. torde finna, icke mera brottslige eller mera oskyldige derföre att ifrågavar. summa föres inom linien. Rättegången mot dem verkar således ej på denna saken, hvadan jag begär Hr Landtnäs propos. på bifall till Ulskis förra förslag. Hr Ribbing, Bengt: Då den egentliga grund för tillstyrkandet, att bifalla Utsk;s förslag i det första betänk., hvilken här blifvit framställd, är en onödig bokföring, så skulle jag tro, att delta bör anses såsom en småsak emot den frågan, huruvida R. St. nödvändigt nu skola skynda med att afskrifva en summa, hvars användande blifvit föremål för åtal inför Riksrätt. Om man jemför dessa båda saker, en onödig bok löi ing eller afskrifning i förtid, så tror jag alt det rätta blir att bifalla det förändrade betänk., som StatsUtsk. nu framställt och yrkar propos. derpå. Hr von Hartmansdorff: Då någon ledamot tror att denna småsak kari lända Riket till gagn, så vidhåller jag ej mitt yrkande, ulan låter det föi falla. Uppå derefter framställda propos:r blefvo så väl den del af 3:dje punkten, som angick Carl Gustafs stads faclori, som de, hvilka nngingo Husqvarna och Norrtelje faclorier, af R. o. Ad. godkända. 4 : d e punkten. Frih. Cederström, Jacob: Utsk. har här tillagt ett år till de Irenne, som Utsk. i sitt förra betänk, tillstyrkte, så att anslaget skulle komma ali utgå i fyra år. I händelse man ej vill hafva hvarken tre, fyra eliel’ fem, med ett ord ingen årsberäkning vid anslagssummor, så kunna, vid exlra-slatsreg!er:n, R. St. visserligen, utan att nämna något år, bestämma en rund summa, hvilken sedermera, under loppet af tillen intill nästa riksdag, af K.
Med 388$ tunnlands areal och till större delen beväxt med mogen skog, samt indelad lill trakthuggning, har den i medeltal årligen afkastat 405 R:dr 7 sk. l r:st banko. 8:o Sundsmarken, reglerad, enligt Kongl, brefvet af den 18 Juni 1828, och bestående af 450$ tunnland medelåldrig skog. Af denna park har medelafkastningen om året för skogseffekter varit 258 R:dr i sk. 5 r:st banko. 9:o Tiveden, innehållande 1,000 tunnlands areal, har till större delen varit af äldre skogseldar ödelagd och derföre ännu ej kunnat till trakthuggning indelas. Genom brandskadad skogs försäljning har per medium afkastningen deraf uppgått till 49 R:dr 36 sk. banko. 10:o Edsmären, hvars reglering blifvit verkställd, enligt Kongl, brefvet den 1 Mars 1834. Den har en areal af 2,124 tunnland och var vid regleringen nästan alldeles skoglös, men är nu i allmänhet beväxt med ung löfskog. Der finnes äfven en mängd äldre ekar. Trakthugges-indelning är der ännu ej skedd, ehuru de derför förberedande åtgärder ägt rum. Någon försäljning af skogseffekter derifrån har ej ännu kunnat ske. ll:o Klyflamoen, hvars reglering blifvit bestämd i Kongl, brefvet den 4 Juni 1828, innehåller 479$ tunnland, till större delen be växt med ung skog, men genom regleringsbrefvet fredlyst till år 1848. Den är redan afmätt, för indelning till trakthygge. 12:o Mösseberg, med 1,000 tunnlands areal skoglös mark, hvaraf dock redan 200 tunnland äro besådde med skogsfrön. Denna park är reglerad, enligt Kongl, brefvet af den 20 Juli 1840. Den ofvan beräknade årliga afkastningen tillsammans 5,006
Efter muntlig öfverläggning härom, och under Utskottets förklarade fulla bifall till Herr Grefvens och Ordförandens framställning, beslöts, att vänligen anmoda Utskottets äldsta Ledamöter af pögvördiga Prestoch Hedervärda RondeStånden, Herr Prosten Ferlin och Riksdagsfullmägtigen Nils Månsson, hvilka Ledamöter ock härtill lernnade sitt bifall, att hos sina Respectiva Stånd efterhöra förhållandet och framföra orsaken, hvarföre Utskottet ser sig hindradt, att detta mål till någon åtgärd företaga. Ut Supra. Riksens Högloft. Ständers Allmänna Besvärs - Eesv. och Ekon. U'tsk' Eetänkanden. 779 och Ekonomiutskotts förnyade Utlåtande öfver sökta ändringar uti nu gällande Författningar om S kjutsningsskyldigheten m. m. U"ti ProtocollsUtdrag aF dein 25 och 50 sistlidne Aprill har He^ervärdla BondeStåndet täll Riksens Höglo!]. Ständers allmänna Bes/ärsoch Ekonomiutskott återremitterat dess tinder den 17 i samma månad afgifna Betänkande i anledning af väckta motioner om ändringar eller förbättringar uti Skjutsväsendet samt derom nu gällande Författningar. De återremissen åtföljande anmärkningar äro ingifne af Riks&agsfullmägtige Johan Magnus Wessing från Vestmanland, BancoFullmägtigen Longberg från Gestrikland, Fer Nilsson från Christianstads Län, Bengt Svensson från Östergötland, Fer Persson från Stockholms Län, Olof Nilsson fran Jemtland, Johan Wiklund från Vesterbotten, Daniel Andersson från Upsala Län, och Anders Danielsson från Elfsborgs Länv hvarjemte tillika öfverlämnäs Riksdagsfullmägtiges, Jon Jonssons från Blekinge och Gustaf Larssons från Stockholms Län, i detta ämne, under den 5 sistlidne Januari, ingifna, men förut tillUtskottet icke remitterade Memorialer, under bifogande af de 1 anledning häraf hos Hedervärda Ståndet då förefallande discussioner.
Hela hans uppsyn förråder ängslan, och det rycker i hans munvinklar, som om det eviga, stelfrusna leendet vållat honom ansträngning och smärta. Hans tunna, skälfvande hand flyger ideligen upp och ned från hatten; han hälsar med en automats älskvärdhet. Och jubelropen fördubblas, där detta sällsamma triumftåg drager fram. Hattar svingas i luften, näsdukar vifta från fönstren; pöbeln klänger sig fast vid vagnshjulen, och många brännvinshjältar vräka sig in mot vagnsstegen, som ville de klättra upp i nådens sköte, men majestätet hoppar högt af skräck och gör afvärjande rörelser med händerna. För hvar glädjeyttring, hvart inspireradt fröjdeskri, tilltager synbarligen hans själavånda, medan däremot arfprinsens leende blir allt mera nådigt och huldsaligt. Klockan två ges stor cour på slottet. Vagn efter vagn rullar fram genom de ännu lika tätt sammanpackade människomassorna på slottsbacken. Damer och kavaljerer af högsta adeln, hofvets funktionärer, kronans ämbetsoch tjänstemän af de öfre rangklasserna, härens och flottans officerare – alla som ha någonting att vinna eller förlora, skynda till uppvaktning. En lång fil af eleganta ekipage och enkla hyrkareter drager in genom slottsportarna. Där rider general Eichstædt öfver Höjbro; hans häst stegrar sig i trängseln och håller på att gå bakut. De närvarande vika förfärade undan, några skrika, andra hurra, generalen för handen till sin hatt och mottager folkets hyllning. Genom trängseln på Marmorbron bana sig fyra livréklädda lakejer väg med en bärstol, genom hvars nedfällda ruta Rantzau då och då sticker sin stolta näsa fram. Allt som oftast nickar han nedlåtande och säger: – Nå, mina barn – he? Ä’ ni nu belåtna? En välbeskänkt matros höjer ett lefverop, hest som en ensam kråkas kraxande, och hurrar till, men tystnar plötsligt, då ingen instämmer.
» Taga en annans barn! Det kunde ej ändå bli som eget. » Och så få själfviskhetens och det bekväma jagets röster afgöra och bestämma, att det är bäst låta det vara som det är, ej störa den vanliga ordningen, vända upp och ned på huset för en barnunges skull o. s. v. Andra säga: » När vi ej fått några egna barn, » eller » När vår Herre tog vår lille älskling, så är det väl ej meningen vi skola hafva några. » Jo, det är meningen, att äfven i ditt hem, du barnlöse, skall finnas ett leende barn, ett af dessa tusen, som med tårfyllda ögon och darrande läppar framstamma: » Hvar är mitt hem? » 73 Och du, fader och moder med blott en enda liten älskling, som du vill stödja och skydda och göra vägen lätt för här i lifvet. Du har bara denna enda. Åren gå. Barnet växer upp och kanske klemas bort. Det blir själfviskt och egensinnigt. Du vill arbeta bort dessa fel. Det blir eljes fula fläckar på ditt barns själ. Tag dig ett fosterbarn. Gif ditt enda barn en kamrat, en bror eller syster, och det skall så små- ningom lära sig att ej alltid följa sin egen vilja, utan äfven böja sig för en annans. Själfviskheten skall försvinna, din lille älskling blir gladare och nöjdare, missbelåtenheten skall fly, då upptågen börja och de två blifva goda kamrater och syskon. Men låt oss här stanna litet inför en allvarlig fråga. Huru bör du behandla detta fosterbarn, hurudan uppfostran bör du gif va det? Du åtager dig ett stort ansvar, då du skall uppfostra ett barn, som ej är ditt eget. Du bör dock behandla det, uppfostra det alldeles som vore det ditt eget barn. Skall du göra någon skilnad på de båda barnen, hvem vet, om du ej i det främmande barnets hjärta väcker onda egenskaper, som du genom en riktig behandling i stället hade förkväft. En bland dessa onda egenskaper, en bland de mörkaste fläckar på en människas karaktär, är onekligen afunden. Huru mycken sorg, skam och förtvinan har ej kommit i världen just genom afunden!
Men fast jag vet, att denna klang som jag hör, är en inbillning, gripes jag däraf, och denna klang får, tycker jag, ett slags förklaring, när jag betänker, att det finns något, som heter bladguld, och finns det då en konst att göra guld, hvarför skulle det då icke också kunna finnas en konst att förvandla tankar till guld, tunt, fint bladguld, hvilket rasslar som papper och icke har annan mening än att tjäna som underlag för de stora, vackra, tryckta papper, hvilka under namn af aktier visa resultaten af den öfvervägande summan af samtidens andliga arbete? Och jag fantiserar om en saga, som jag skulle vilja skrifva och få tryckt i en aktad tidnings spalter. Och den skulle lyda så: Det var en gång en man, som hette Faust. Hans tankar voro visare än andra människors och hans mål större. Mefistofeles hade fört honom kring i världen, han hade älskat Margareta på jorden och manat Helena ur grafven för att få trycka i sin famn den skönaste kvinna, som fornvärlden födt under tider, då lifvet var så fullt, att intet grubbel grumlat tillvarons njutning. Och nu sitter han ensam vid sitt skrifbord och drömmer sin sista stora dröm: att få sprida till alla, till alla, den välsignelse, som vetandet aldrig kunnat gifva honom själf. Då träder Mefistofeles ånyo genom hans dörr, träder in lugn och rak med sitt mångtydiga leende och sätter sig i fönsterkarmen midt emot grubblarens stol. Och han lär honom den stora och nya vishetens ord, att mänsklig odling icke skapas af individer, som lefvat och läst, utan af den stora massproduktionen af den förenade myrstack, hvilkens ord nedskrifvas, tryckas och spridas inom loppet af några timmar. Faust betraktar Mefistofeles med misstro, som anade han en frestelse. Men tanken synes honom så gigantisk, därför att han själf sätter in hela sin själ på den utopin, att tankens skatt skall blifva allas gemensamma tillhörighet, och emedan hans hjärta är varmt och rikt, lyssnar han till den kloke förslagsställarens kalla beräkningar.
Utan att ingå i någon speciel granskning af de inkomster och utgifter, som i de väckta förslagen äro beräknade, torde likväl med ledning af den granskning, som deraf vid föreg:de Riksdag egt rum, utan fara för misstag kunna antagas, att utgifterna skola komma att i betydlig mån öfverstiga den af Hrr Stjernsvärd beräknade sum - 40Ö I>e» 26 Februari. ma, äfvensom inkomsterna icke upgå på långt när till det påräknade beloppet.» Dertill får jag svara, att det tyckes vara något lättsinnigt handladt att förkasta ett förslag, utan att medgifva en närmare granskning af detsamma. Att för öfrigt kostnaderna skulle komma att betydligt understiga de nuv;de, är naturligt, synnerligast om de anslag, som visserligen blott provisionelt, nu äro beviljade, tagas i beräkning. Utsk. fortfar oell säger att ingen beräkning förefinnes, äfven kostnaderna för ölvergången från det nuvule till det nya systemet. Härpå lår jag svara, att ölvergången till mitt system tj medförer några kostnader alls. Vidare säger Utsk.: »Härtill komma andra oell än större kostnader, hvilka ens icke kunna till beloppet beräknas, nemi. värdet af de milliontals dagsverken, hvilka skulle förspillas, och tagas från jordbruket och naringarné, som, i saknad af nödvändigt erforderlig och påräknad arbetskraft, skulle förfalla och gå med stora steg sin undergång till mötes.» Detta är ett ganska vackert yttrande, men om deri ligger någon sanning, det blir en annan sak. Jag tror nemi. att de i förslaget N:o 2 framställda skjutöfningarna ej på långt när skulle taga bort så många dagsverken som den nu beslutade utsträckta beväringsexercisen. Utsk. säger ytterligare: »I betraktande af allt detta, och hvartill kommer att Rikets nu församlade Ständer redan beviijat betydligt ökade anslag till både landtoch sjö-försvaret samt dymedelst godkänt den nuv:de organisationen deraf.» Mot detta påstående, som svnes vara helt och hållet sanningsvidrigt, nedlägger jag härmed min högtidliga protest. R. St:r hafva långtifrån att godkänna det nuv:de systemet endast provisionelt beviljat anslagen på 4:de Hufvudtiteln.
Utom dessa inrättningar, linnas från längre tid tillbaka två fattighus* det ena på stadens bekostnad inrättadt, der 20 fattige och bräcklige personer af begge könen, hvilka af dertill utsedd sköterska vårdas, njuta husrum, behöflig ved samt månadtligt understöd. Det andra är stifladt af framlidna Enkefru Anna Cederflycht, som härtill anslagit en fond af 5,555 R:dr 26 sk. 8 r:st. Riksgäldsmynt, hvilke uti Rikets Ständers Bank blifvit insatte, emot en årlig ränta af 4 procent, under förbehåll, att Capitalet aldrig får lyftas, och räntan endast till föreskrifne behofvet användas. Af denna ränta, borde enligt gifvarinnans förordnande 16 fattige personer ifrån Westervik, Westrum, Gladhammar och Hallingsbergs Socknar njuta årligt underhåll, samt, jemte ved och mat, få fria husrum uti ett dertill på stiftarinnans bekostnad i staden uppbygdt stort och rymligt stenhus; men detta bar, då räntan icke var tillräcklig till de fattigas underhåll, Kongl. Seraphimer-Ordens-Gillet för flera år tillbaka i så måtto ändrat, att gratialisterna, i stället för nämde förmåner, årligen undfått i ett för allt 5 R:dr 26 sk. 8 r:st Banko, ända intill år 1825, då, i anseende till räntegifvande kapitalets betydliga tillväxt, som för närvarande utgör 21,159 R:dr 14 sk. 9 r:st Banko, uppå Konun gens Befallningshafvandes af Kongl. Seraphimer-Ordens-Gillet, understödda underdåniga proposition, Kongl. Maj:t Nådigst behagat fastställa, att antalet af pensionärer skulle tillökas med 22 fattige från Westervik och ofvannämde Socknar, samt att de efter första stiftelsen pensionerade 16 fattige skola årligen åtnjuta hvardera 33 R:dr 16 sk. Banko, samt de öfrige 22 hvardera 16 R:dr 32 sk. samma mynt, för året, efter hvilket
Lifskraften i allmänhet, oafsedt om den förefinnes i för våra fem sinnen uppfattbar äller ouppfattbar materia skulle då möjligen blifva identisk med det som traditionelt från forntiden kallas “anden“ i allmän betydelse och ett väsen sådant som ofvan supponerats kunna existera såväl i en materia, som för våra fem sinnen är uppfattbar som i en icke uppfattbar sådan blifva identiskt med det som fått namn af ande i individuel betydelse. Ordet ande, hvilket väl snarast betyder luftväsen och sannolikt härstammar från den tid, då man förväxlade lifskraftens följdvärkning, inoch utandningen, med lifskraften själf, är emällertid en olämplig benämning på dessa väsen, hvilka väl i stället bättre kunde betecknas som etherväsen äller i alla fall nämnas med en beteckning, som anger att det är ett väsen, som kan existera i någon för våra fem sinnen ouppfattbar materia lika väl som i en uppfattbar sådan äller alldeles oafsedt det ena äller det andra — jag skulle vilja föreslå “lifsmonad“ äller “lefvande monad“. “Lifskraft“ äller “lefvande kraft“ torde desslikes vara en lämpligare beteckning för det som brukar kallas “ande“ i sin allmänna betydelse än själfva detta ord. De erfarenhetsbevis, som man fordom liksom i våra dagar anfört för tillvaron af denna lefvande kraft och dessa lefvande väsen äfven i för oss med de fem sinnena ofattbar materia, äro ännu alltför osäkra, opröfvade och förvirrade att i synnerlig hög grad kunna öka grunderna för hypotesen om deras tillvaro annat än för de erfarande själfva. Vissa personer hafva sagt sig erfara äller uppgifvas hafva erfarit lefvande kraft öfverströmma sig från någon ofattbar källa, röster hafva hörts, syner hafva setts, hvilka icke kunna förklaras enbart i enlighet med den för de fem sinnena uppfattbara materiens begripna art.
Deremot bar Hr Cederschjöld yrkat, att en oriktig anmärkning skulle drabba Kammarrätten. Således tror jag, att det är ett helt annat ämne. Jag skulle snarare tro, att HrCederschjölds framställning tillhörde Bevilln.Utsk., än StatsXJtsk. Hvad åter angår det Gr. Cronhjelm anfört i afseende derpå, att Kammarrättens anmärkningsrätt icke, enligt nu gällande förordn., skulle sträcka sig lill den skattskyldige, utan till Kronans ombud, så måste han hafva läst på ett eget sätt, emedan i förordn. ej finnes något undantag. 3:dje punkten af 149 §:n innehåller, att Kammarrätten tillkommer att upptaga och afgöra sådan anmärkningar, som vid revision af räkenskaperna kunna förekomma emot debitering, uppbörd och redovisning af bevillnCsmedlen. Här står icke, att denna anmärkning skall riktas mot den, som förrättar debiteringen, om ej mot den skattskyldige. Således finner jag för min del StatsUtsk:s yttrande väl grundadt, att nemi. ansvaret ej bör drabba den, som debiterat, emedan ett motsatt förhållande möjligen kunde hafva till följd, att den skattskyldige finge en större summa sig påförd, än han borde enligt lag betala; ty den, som debiterat för mycket, vore fri från anmärkning, men ej den, som debiterat för litet. Hvad Kammarrättens anmärkningsrätt beträffar, tror jag ej, att man kan borttaga den eller deruti göra de inskränkningar, Hr af Harmens yrkat; ty det skulle leda derhän, att inga anmärkningar gjordes, emedan Rättens revisorer ej skulle riskera derigenom möjligen uppkommande förluster. Inga anmärkningar gjordes, och tjenstemännen komme att hafva sin lön för intet. Af dessa skäl anser jag utlåt, väl grundadt och anhåller om bifall derå. Gr. Cronhjelm: Hvad först beträffar Hr af Harmeus’ förslag, att en ansvarspåföljd skulle stadgas för de Kammarrättens anmärkningar, hvilka saknade grund, så kan jag, som visserligen sedan sista riksdag är känd för att hafva yrkat åtskilliga inskränkningar i Kammarrättens befattning med bevillntsmål, ej deruti instämma, hufvudsakligen af det skäl, att det vore att qväfva alla anmärkningar, hvilket ej vore för det allmänna nyttigt.
Nar raan besinnar, att vi, i anseende till bristande tillgångar att längre tid underhålla en myckenhet samlade trupper, endast kunna göra korta krig, och således böra göra dem allvarsamma, för hvilket ändamål allt på förhand bör vara ordnadt, måste raan ock medgifva, att, då förhållandet icke är sådant, det ofvan anförda ej allenast kan inträffa, utan, snart sagdt, är det enda, som i dylikt fail återstår att göra. Att icke befordra tjenstbarheten inom armeen är såler des äfven att i ännu högre grad försumma den hos beväringen, som skall införlifvas med och ledas af den förra, och följaktligen att undangräfva den ofvan uppgifna grunden för vårt försvar och vår sjelfständighet. Då jag såväl före detta riksmöte, uti handlingar, som öro StatsUtsk, meddelade, som äfven i öfrigt sedermera, enligt bemälte Utsk:s medgifvande, fullständigt sökt anföra allt, sorn för arméens och bevärtsmanskapets användbarhet oundgängligen erfordras, reserverar jag mig nu emot alla de beslut, som afvika från hvad den K, propostn i fråga om försvarsväsendet innehåller, och hoppas, att förebråelsen för de brister, hvilka såväl genom otillräckliga löner som i öfrigt inom krigsväsendet befinnas dagligen mer och mer komma att kännås, ej må tillskrifvas Styrelsen, hvilken velat afhjelpa dem, utan den d,el af Representatio? nen, som ej deruti instämt. Ilr Grip, Carl Gabr.i Jag får ödmjukast förena mig i .den reservation, sora H. Ex. Ilr Gr. Brahe nu framställt, d. v. s. att jag reserverar mig mot alla .de beslut, It. o. Ad. nu vid regleringen af 3»dje hufvudliteln fattat i strid med K. M:s propos. Många bland de ämnen, sorn deruti förekommit, har jag med flit ej velat vidröra, och min tystnad 54 Den i5 Augusti f. m. i dessa ämnen förklaras deraf, att jag sett det vara fåfängt att tillvägabringa andra beslut än de, som här blifvit fattade. I andra ämnen har R. o. Ad. omfattat K.