Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet hade föreslagit, att Ben: andra slag än Elfenoch Hvalfisk-, oarbetade, skulle beläggas med utförsels-tull af 50 öre per centner, och hafva Ridder skåpet och Adeln, Presteoch Bonde-slånden godkänt detta förslag, hvaremot Borgareståndet beslutat, att denna artikel skall vid utförsel vara tullfri. Såvida Borgareståndet icke vill frånträda denna sin särskilda mening och instämma i de öfriga Ståndens beslut, måste följande omröstning anställas: 86:o. Den som bifaller Utskottets, af tre Stånd godkända förslag, att åsätta Ben: andra slag än Ellenoch Hvalfisk-, oarbetade, utförsels-tull af 50 öre centnern, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej: Vinner Nej, kommer, enligt Borgare-ståndets beslut, denna artikel att vid utförsel åtnjuta tullfrihet. För Jern: gjutet: tackoch barlast-, Kanoner, Stycken, Nickhakar och Mörsare, ostämplade och oborrade, Hällar öfver \ tums tjocklek, jemte Lod och Lödjbr till vigtor af större tyngd än 1 centner, hade Utskottet föreslagit utförsels-tullens bestämmande till 50 öre per centner. Bidderskapet och Adeln, Presteoch Borgare - Bevillnings-Utskottets Memorial M 27. 51 stånden hafva bifallit detta förslag, men Bonde-ståndel har fastställt ifrågavarande afgift till 40 öre centnern. Derest Bondeståndet icke skulle vilja frånträda detta sitt från de öfriga Ståndens skiljaktiga beslut, föranledes följande omröstning: 87:o. Den som vill att, på sätt Utskottet föreslagit och tre Stånd beslutat, utförselstullen för Jern: gjutet:
Sparre, liar sjelf medgifvit riktigheten af Utsk:s utH. 3. 15 226 Den 1 Februat i f. m. tryck i denna mening, och jag tror således att Utsk. har den bästa auktoritet för sig att rätt hafva förstått den K. Proposm. Om Utsk. således rätt upfattat meningen, qvarstår alltid det påståendet, att det större antal näringar, som nu icke äro skyddade af förbud, skola lika som hittills vara underkastade de vexlingar, som till följd af olika tull-bestämmelser kunna upkomma. De näringar, som f. n. äro skyddade genom förbud, äro visserligen de vigtigaste, men till antalet ganska inskränkta; hvilket synes deraf, att endast 23 utaf alla de i Tull-taxan uptagne artiklar äro med förbud belagda. Vidare torde den fullkomliga stadga i tull-lagstiftningen, som man åsyftat, till följd af ordalagen i den K. Propos:n äfven i ett annat afseende äfventyras. Der står nemi. att R. St:r icke må nedsätta eller afskaffa en tull-afgift; att förhöja densamma är dem således obetaget. Jag erkänner att jag för min del anser näringarne vara lika berättigade till skydd mot en förhöjning som emot en nedsättning. I synnerhet i ett land, sådant som vårt, der råämnena äro belagde med förbud, är det af stor vigt att hvarken det ena eller andra med förhastande verkställes. Jag vill blott som exempel nämna art:n jern, hvilken är förbjuden till införsel; skulle nu R. St:r borttaga detta förbud och fastställa en tullsats af t. ex. 25 proc., så .skulle säkerligen åtskilliga fabriker här upkomma, byggde på denna tullsats af 25 proc.; blefve sedan vid en följande Riksdag denna tullsats uphöjd till 75 proc., skulle de, som grundat sin anläggning på den lägre tullsatsen, blifva ruinerade. Jag tror således att äfven i detta afseende skulle icke någon stadga genom antagande af den K. Propos:n kunna vinnas. Man har klandrat Utsk. derföre, att det utgått från en abstrakt princip och derpå byggt sitt Betänk.
Då man besinnar, att i allmänhet och särdeles vid misshandel af hastigt mod, svårligen, utan gerningsmannens eget erkännande, kan med visshet utredas hvad han vid brottets utöfvande tänkt eller dermed verkligen eller hufvudsakligen åsyftat, skulle den af Lagutskottet och Rikets Ständer hyllade åsigt kunna medföra stor våda för den allmänna säkerheten. Den, som beröfvat en annan lifvet, skulle då, hur groft och lifsfarligt det utöfvade våldet än varit, ändock i de flesta fall kunna freda sig från det för mord eller dråp stadgade ansvar, endast han förebure, det han ej haft bestämd afsigt att taga den andre af daga. Sannt är väl, att ondt uppsåt ej må presumeras, och den omständighet, att en begången handling orsakat en annans död, utgör således ej i och för sig tillräcklig grund för antagandet, att gerningsmannen haft uppsåt att döda; men var gerningen af den beskaffenhet, att gerningsmannen, så vidt ej honom frånkännes vanlig omdömesförmåga, måste antagas hafva insett, att döden, enligt naturens ordning, deraf sannolikt skulle följa, bör han ej kunna undskylla sig dermed att den våldfördes lif möjligen, om särskilda omständigheter mellankommit, kunnat räddas och att för det hufvudsakligen åsyftade ändamålet varit likgiltigt om så skett. Afven, om ej gerningsmannens uppsåt varit uteslutande och bestämdt riktadt på döden, måste han likväl, när han med insigt derom att en sådan effekt, om än ej ovilkorligen, åtminstone sannolikt, skulle af gerningen följa, ändock begick densamma, anses hafva med sin vilja omfattat denna effekt och således haft för afsigt att döda. Att i ett lagstadgande inrymma en noggrann och för alla händelser tillfyllestgörande definition å begreppet »uppsåt» samt fullständigt uppdraga gränsen deremellan och vållande, torde dock svårligen låta sig göra, och Högste Domstolen inskränker sig derföre till den hemställan, att 5 § i förslaget måtte åtterföras till den lydelse det deremot svarande stadgandet i Lag-beredningens förslag och Kongl. Maj:ts ofvannämnda nådiga proposition hade.
Domstolens hörande härmedelst i Nåder föreslå Rikets Ständer att, med ändring af 4 U4 Gap. Jorda-Balken, hvad angår stadgandet, att, i händelse någon salf r jord hus eller tomt, den han förr till annan sålt häfver, det köp skall vara gildt, som först gjordes, Förordningen angående lagfart och bold den 13 Juni 1S00, i fråga om rättighet för forre egarens borgenai a.t laga . teckning, derest ej anmälan till uppbuds erhållande sker inom viss tid, från det köpet slutadt blef, samt Förordningen af nyssnämnde dag, i mande städsel och lego af jord på landet, 3 momentet, hvad ai^J^en Lag-Utskottets Betänkande, N:o 11. 9 intecknande af arrende-conlract, och med upphäfvande af 13 § i Förordningen om inteckning i fast egendom den 13 Juli 1818, det varder förord na dt som följer: § 1- Öfverlåter någon eganderätt till fast egendom, den han förut till annan öfver låtit; galle den öfverlåtelse derå, med företeende af laga åtkomsthandlingar, lagfart först sökes: varder lagfart å de serskildta öfverlålelserna sökt på samma rättegångsdag i staden eller vid samma ting å landet ; galle den öfverlåtelse, som först skedde» § 2. Upplåter någon åt tvänne nyttjanderätt till fast egendom å landet, njute den, som inteckning först söker, sin rätt till godo: sökes inteckning åt begge vid samma ting; varde den, till hvilken upplåtelsen först skett, vid nyttjande-rätten bibehållen. § 3. Har, innan lagfart sökes af den, som egande-rätt till fast egendom för värf vat, förre egarens borgenär, eller, i fråga om fastighet å landet, den, ät hvilken nyttjande-rätt är af förre egaren upplåten, sökt inteckning i egendomen; då skall ej öfverlåtelsen af egande-rätten ligga i vägen för inteckningen, utan må nye egaren, för hvad han förlorar, hålla sig till sin fångesman.
Jag anser den af Herr von Wahrendorff väckta, nu ifrågavarande Motion om förändring af bestrafFiningssättet lör åverkan, vara af så mycken vigt för det Allmänna, att jag ej annat kan än vara af alldeles olika mening med Lagutskottet: Utan att ingå i någon pröfning om rgtigheten eller origtigheten af de grunder Utskottet antagit för sitt beslut, anser jag mig likväl pligtig namna, att hufvudorsaken, hvarföre Lagstiftaren fordom gjorde så betydlig skillnad emellan så kallad åverkan å Skog och Mark, och annan tjufnad, var, efter mitt omdöme, den, att i en tid, då nästan öfverallt endast samfällighet fanns i Skog och Mark Socknars, Byars och Hemmans ägande-rätt till SkogsParkerne ej var bestämd, utan Granne* inträdde på det Territorium, som bordt mitt Hemman tillhöra, om laglig delning föregått, kunde man ej säga att Åverkaren begeck stöld af sin Nästas Skog när han ej viste eiler vills veta att den samma tillhörde någon annan ä ji honom sjelf Men nu, sedan genom Stoiski - tes och Enskiftes-delningar hvars och ens ägcjl välde i de fleste orter blifvit på ett lagligt it utstakadt, och således min Granne eller annai efter min tillhörighet sniken person, som t >r till sitt hufvudfei, att spara sitt eget och äl ska Nästans Egendom, ej mera så lätt ka förebära okunnighet om den sanna ägandt sätten, håller jag före, att vanarten att hugga s en annans Skog och Mark bör söka utrotas med tjenlige straff, lämpade efter förbrytelsen^ beskaffenhet. Det är en ostridig sanning att åverkan i min Skog, som står på rot, äret ingrepp i min äganderätt, och att ingrepp min ägande rätt eller olofligt tillegnande af hviv man icke äger, är, efter min tanka, en tjufnad!
Boet är likväl ej i bankrutt-tillstånd, men den långa tidsutdrägten borde ha till orsak dels svårigheten att föryttra ett större lager effekter, dels något annat, som jag heldre muntligen än skriftligen förmäler. Får se, hur fet jag blir, när steken gått rundtomkring. Emellertid gingo min hustru och jag miste om ett par glada dagar på Tidön, som i vår tråkiga tid ej ofta stå till buds. Var god och förnya vår ursäkt för friherrinnan; för dig, såsom sjelf affärskarl, torde den vara Mysande. Jag är jemmerligen smidd i renskrifvare-oket, och Skogman står öfver mig med luntorna, som engelen stod öfver Bileams åsna. Den talade och jag skrifver — voilä la difference *. - A - * Beskow var vid denna tid protokollsekreterare i handels-och finansexpeditionen; statssekreteraren Skogman var hans forman. — Samma uttryck om Bileam och åsnan förekommer, eget nog, i det förut citerade och ungefar samtidigt skrifna brefvet till Tegnér, en epistel som, förutom de af oss anförda högstämda stroferna, äfven innehåller skämtsamma uttalanden, sådana som tillkänna-gifvandet, att Beskows lyra gistnat så gement efter det starka regn,Stockholm l3 / i 1825. Ehuru Argus sökt förlöjliga (bland annat) våra hederliga förfaders vackra sed, att vid ingången af hvarje nytt år tillönska sina vänner allt godt och nedkalla öfver dem den högstes välsignelser, kan jag, som ej ännu är så ny-modig som Argus, och som gema önskar lefva more parentum, ej uraktlåta, att äfven för dig skriftligen förnya välönskningarna för din välgång, dem jag redan i tysthet gjort i mitt hjerta. Tack derjemte för lyckönskningen till den akademiska lagern, som, lika med den kring skinkorna, först grönskar i december *. Det nöje jag dermed gjort mör och slägtingar kan af ingen timlig utmärkelse uppvägas, och är jag derför Akademien verkligt förbunden.
Men jag fruktar, att vi då för tidigt räkna på fördelarne af TullVerkels förändring, ehuru mycket jag ifrar derför. Af dessa skäl anser jag mig ej kunna antaga StatsRådets förslag om möteskostnadernes bestridande genom Bevillning. Med mera tillförsigt fäster jag mig vid det andra förslaget, hvilket Konungen gillat och i sin Proposition till Rikets Ständer framställt. Jag vill i korthet visa fördelarne och olägenheterne deraf. De militairiska förmånerne af MötesPassevolancen äro redan tillräckligt utredda för den, som vill finna dem. Äfven för Rustoch Rotehållarne är den fördelaktig, om man i penningar beräknar, hvad de måste gifva sine Ryttare och Soldater i matsäcken, jemte skjuts och drickspenningar; ty detta öfverstiger vida Passevolance-afgiften, så att det är en ren hushållning att erlägga den. Men å andra sidan är det likväl för dem kännbart, alt nödsakas på en gång contant utgifva, hvad de annars kunde till det mesta lemna in natura. På denna grund och med hågkomst att, när förra PassevolanceContracterne uppgjordes, priset på lifsmedel var uppdrifvet, önskade jag en ytterligare nedsättning af Passevolancen, än nu blifvit föreslagen. Men om ej detta är möjligt, tror jag det skulle medföra lättnad i Den 13 Mars f. ni. detta onnSj om trupperne fingo gora sine möten inom Provinceme, och icke, såsom i sednare tider skett, för detta ändamål dragas till andra Provincer. Då komrno de utbetalde medlen Provincen åter till godo.
Stats-kontoret ansett sig icke kunna vidtaga annan åtgärd, än att infordra bemälde Ofver-direktörs yttrande i ämnet, hvilket till Fullmägtige öfverlemnades, —och Fullmägtige vid sådant förhållande, hos Kongl. Majit i underdånighet anmält ärendet, med anhållan, att Kongl. Majit täcktes anbefalla Ofver-direktören vid Myntoch Kontrollverken, med den skyndsamhet fullgöra från Banken dädanefter ingående reqvisitioner å myntning af Silfver för Bankens räkning, att prägladt silfvermynt af alla fastställda sorter städse måtte finnas i förråd; så har Kongl. Majit, i nådig skrifvelse till Fullmägtige af den 1 November 1861, gifvit tillkänna, att Kongl. Stats-kontoret blifvit i nåder anbefäldt förständiga Ölver-direktören, att, i främsta rummet, de af Fullmägtige för allmänna rörelsens behof nödiga befunne och meddelade reqvisitioner å mynt alltid må vara inom behörig tid verkställde. Då sedermera myntningen för Bankens räkning med skyndsamhet bedrifvits och Utskottet är förvissadt derom, att Fullmägtige, derest omständigheterne framdeles sådant påkalla, icke lära underlåta att hos Kongl. Majit förnya sin underdåniga framställning i förevarande afseende, finner Utskottet hvad sålunda förekommit ej erfordra särskild åtgärd af Rikets Ständer. Angående Mynt~ och Berys-proberarens riitt till ersättning för probering af silfver och guld. 5 8. (Bevis-Ber. af 1861, § 25.) Med omförmälande af Fullmägtiges beslut, i anledning af t. f. Myntoch Bergsproberaren F. Wretman förvägrad ersättning, enligt Kongl. Brefvet den 26 Mars 1831, för probering af 624 st. från Banken till Kongl. Mynt-verket afleinnade Silfverplantsar, uttala Revisorerne den åsigt, att enär Kongl. Brefvet af den o Mars 1858 uttryckligen - innehåller, att Mvntproberarens "hittills åtnjutna sportelinkomst af verkställda proberingar» skall upphöra, Revisorerne funnit
JDisconträttighet i Banken skulle förökas med 700,000 R:dr och således bestämmas till en million R:dr, hvarförutan Riksens Ständer, jemte ett serskildt anslag af en half million för Spanmåis uppköp vid missväxter, dessutom bestämde ytterligare en half million *att användas vid inträffande ymnigare skörd, då, såsom orden i samma skrifvelse äfven lyda, till inhemfke Jordbrukares eije fl oundvike• liga förlägenhet, får saknad afsättning, Jlorre uppi köp för Kronans räkning borde göras: samt ändteligen, att Riksens Ständer vid 1818 års Riksdag, i det af StatsUtskottet då'utarbetade och af Riksens Ständer till alla delar gillade Förslag, till Magazinslnrättningens organisation, jemväl yrkat, spannemåls upphandlande i oftanämnde ändamål. Afsigten 'med dessa Riksens Ständers Beslut kunna ej misskännas. Huru många Jordbrukare hafva icke direct eller in~ direct njutit förmånerne deraf, så länge det Den ii April f, tn, varit möjligt att effectuera upphandlingarne. Utan tvifvel voro desse Författningar ända-* målsenliga så länge något lif fanns i den enskildte Spannmålshandeln, och allmänna Maga? zinslnrättningen blott behöfde uppköpa det öfverskott som derutöfver var att tillgå, men då den enskifte Spanmålshandelsstagnation allt mer och mer tilltog icke allenasti Sverige utan äfven i hela Europa af helt andra allmänna inflytanden, än Mag* z:nsln rätt ningen, samt tillgångar genom gynnande skördar ännu mera ökades, kunde de anslagne medlen icke längre svara mot det åsyftade ändamålet. Men om, såsom det blifvit påstått, dessa försök att höja Spanmålens värde hafva ledt till de förderfvelig» påföljder för producenterne sjelfve, som öfverklagas, hvilket jag likväl icke tror så torde af det anförda kunna åtminstone så mycket finnas, att skulden då icke bör stadna hos MagazinsDirectionen, som dertill endast varit verktyget, men icke orsaken.
Jag skulle således tro, att man icke får tolka i:a §:n så som Hr Mannerskantz förmenat. Härtill kommer äfven, att, om jag icke misstager mig, B. o. Ad. i i §:n gjort den förändring, att oiden "och i stad hvarje församling” blifvit utbytta emot ”och hvarje stad,’’ i hvilket fall Hr Mannerskantz’s anmärkn. förfaller. Hvad åter Frih. Boyes invändning angår, så är det ett sällsamt misstag att förmoda, det mitt förslag skulle kunna så förstås, att K. M. eller till och med Konungens Bef:h:de skulle i hvarje sär skildt fall pröfva huruvida en soldatenka eller någon annan sådan person bör få åtnjuta fattigunderstöd. Gr. Posse: Sedan jag anmälde mig, bar egentligen Frih. Sprengtporten anfört största delen af hvad jag ämnade yttra. Jag får således blott tillstyrka Hr von Hartmansdorffs förslag med den förändring Frih. Sprengtporten yrkat. Hvad åter Frih. Boyes anmärkn. beträffar, får jag erinra, att åtminstone efter den uppfattning jag gjort om saken, skulle det tillgå på sådant sätt, alt framställning göres lill K. M., sedan local-auctoriteten pröfvat, och icke lärer det väl kunna komma i fråga att en sådan framställning skall göras för hvarje särskildt fall, utan lärer väl ett sammandrag eller en anmälan 0111 behofvet af bidrag böra för hvarje år lill K. M. ingå. Jag skulle åtminstone Den i5 Mara f. m. önska att icke på något annat sätt må få tillgå, utan att K. M. beslutar, sedan ett förslag blifvit af local-aucloriteten för K. M. framlagdt. I afseende åter pä Hr Mannerskantz’» anmärkn. får jag anföra ett exempel från Malmö stad. Der finnes en garnisonsförsamling oell fråga uppstod huruvida denna skulle deltaga i stadens fattigvård. De öfriga församlingarne påstodo sin rätt och yrkade att garnisonsförsamlingen skulle i en viss proportion lemna bidrag till fattigvården. Denna tvist hirf slutligen dragen under K. M:s pröfning och är först nyligen afgjord.
Bland herrarne tog dock hr Fr. Kinmanson priset för sin Saint-Bris, och man beklagade att icke denna ädla figur och röst gaf Marcel, der hr Belletti vid premiéren lär gjort ytterst dåligt intryck genom » buffaspel » (! ) och » skröplig sång ». Skarpa recensioner vankades, hvarför tidens Bellettianer arrangerade om en lagerkrans ’ inkastande, omtaladt dagen derpå af tidningarne i de giftigaste ordalag. Till hösten, då operan gafs två gånger i december för klena hus, hade hr Belletti modifierat sin klandervärda Marcel, men » kom ej ut med de låga tonerna, hvilka måste sjungas af hr Fr Kinmanson (?! ) » Körerna voro då som ou klena och i » Rataplan », hugenottsången, tillråddes direktionen att låta de katholska riddarne Sundberg, Strandberg, Almlöf o. s. v. sjunga med — dock bakom scenen. Femte akten gafs då i sin helhet, hvarvid hr Dahlquist innehade konungens af Navarra stamma rol. Bravurarian i denna akt » gick ej » för hr Gttnther. Trion beundrades med skäl som sublim af Beskow, numera utesluter man den. Så går tiden framåt Populär blef ej operan på hela 40: talet, ej ens med Jenny Lind som Valentine. Dess äldre broder Robert hörde däremot till publikens » första favoritstycken » (jemte Lucie), och trodde en tidning det bero på » diablerierna » i den förstnämnda och på &gt;känslan » och Jenny Lind i Lucie. Trots alla omkostnader fick » Hugenotterna » snart nog nedläggas, en vredgad tidning spådde,att det skulle bli för » evigt ». Tidningen nedlades snart » för evigt », men den häcklade operan lefver och skall lefva. Ang&amp;ende operans öfriga öden å svensk scen taga vi oss friheten hänvisa till föregående årgång af denna tidskrift. En saknadeus offergärd må här nedläggas vid fjolårets unga Valen-tine — Klemmings för tidigt redda grift.
Hvar och en vet, att uppgifterne, som från Allmänheten inkommit och grundlagt denna beräkning, ej innehålla mera än omkring hälften af det riktiga beloppet; men de hafva dock måst följas. 'Register ofv. StatsAnkom till Exp. Utsk. d. 19 Mars 1830. Register öfver de af Stals-Utskottet i förening med andra Utskott afgifna Betänkande!) under 1828—i83o årens Riksdag. A. N:o Afgift j Curhus-, om densammas fortfarande 87* äterremiss i samina ämne .125. — till Indelta Infanteriets beklädnad . 102. Aföning för Djurläkare 47. B. BeklädnadIndelta Infanteriets, om afgiftcn dertill, se Afgift. Beklädnads-Directioner vid Rusthåils Regementena . log. äterremiss i samma ämne .122. Bergslag, om en sådan för Norrbottens Län 97. äterremiss i samma ämne .131. Bergs-Scholan i Fahlun, om anslag till densamma 20. Besigtningsman i Städerne, om träctamen te för dem . 22. äterremiss i samma ämne .51. 4 Sami. 2 si j d. 2 Register öfv. Statsm. fl. Utslits Reta. rilian deni Beskattning af Sigar m. fl. inrättningar - 78. återrerniss i samina ämne - 12g, — och Statshushållning, om ett syste me derföre 89» aterremiss i samma ämne - 127. Bevillning, om lindring deri för Skaraborgs och Elfsborgs Län 85* Boställen, Militia-, om lindring i deras o nera r. Bref bäring, om olägenheterne dermed - 5 8. Bro, om en sådans uppförande vid Qvick sund g. återrerniss i samma ämne 4 3* Broar och Färjor, om anslag till deras underhållande 6. Båtsmanshåll, Städernes, om ny fördelning deraf -ilo. återrerniss i samma ämne 13?.
Sedan alla till korfven afsedda » skinn » blifvit fyllda och vederbörligen med nål och tråd hopsydda eller ock med korfstickor hopfästa, påsattes i den öppna spiseln en ofantlig trebent gryta med vatten; på den långa » bordbänken » och det uppslagna köksbordet breddes frisk långhalm, hvarpå den kokade korfven skulle uppläggas, och så väntade man blott, att vattnet skulle börja koka. Så fort tecken därtill förmärktes, tillsades alla att hålla sig tysta, haken lades på köksdörren — lås fanns ej på denna, utan blott kliaka och hake — och nu tog prostinnan själf, under andaktsfull tystnad, korfvarne om hand och nedlade dem i grytan. Först sedan de alla kommit ned och vattnet åter började sjuda, upphäfdes förtrollningen, haken kastades af, och händer och tungor kommo åter i rörelse. Skulle någon förut yttrat ett ord, så hade ofelbart korfven kokat sönder, och ordspråket » klart som korfspad », kommit på skam. Det var för öfrigt en rätt egendomlig scen, denna korfkokning. Belysningen var skäligen klen; en » dank » eller två i det stora köket, stort som en nutida balsalong, förmådde ej sprida sitt sken i vidare kretsar, utan i hörn och vrår rådde ett mystiskt dunkel. Medan korfven lades i grytan, lystes med båda dankarne, så att de svarta spismurarne oeh den ofantliga vida skorstenen klart upplystes, medan det öfriga rummet låg i ett halfdunkel, där tråg och byttor och halmbäddar och ljushåriga pigor framskymtade. Sedan skulle kött och fläsk saltas ned. Prostinnan stod själf i saltboden, klädd i skinnkofta och väderhufva, och strödde med egen hand salpeter » mellan hvarfven » i kötttinan, ty eljes blef det aldrig lagom, sade hon.
Finner mig så inom en half dag förflyttad till staden och efter nätt och jämnt gjord toalett sittande vid ett middagsbord, som besatt ett kultiveradt samhälles hela raffinerade finess i anordningar, blänkande duktyg, gnistrande silfver, slipade glas i olika kulörer, angenäma bordsgrannar. Genom min långa frånvaro från allt nervkittlande stadslif voro alla mina sinnen friska och genom min blifna ovana vid ett förfinadt lifs njutningar ofantligt sensibla för intrycks emottagande. Jag hade också ej länge suttit och njutit af själfva atmosferen omkring mig, förrän jag snart var färdig att göra enskilda iakttagelser. Det första, som slog mig, var att hela blomsterdekorationen på bordet, undantagandes bröstbuketterna vid hvarje kuvert, endast bestod af en kolossal, starkt doftande, mörkviolett löfkoja i en kruka. Värdinnan, en ganska pikant vacker dam, och till hvars ära middagen var, ty hon fyllde den dagen trettio år, satt midt framför den. Ofrivilligt flyttades mina ögon från blomman till henne och tvärt om, och det slog mig, hvilken märkvärdig likhet det fanns mellan blomman och henne. Det föreföll mig till sist, som om denna löfkoja, denna något mörka, starkt välluktande, fylligt vackra löfkoja vore en symbol af denna kvinna med sin något korta figur, höga höfter, raka rygg och snörda midja, oftast nedvikta mungipor, svarta, starkt framträdande ögonbryn öfver ett par af de varmaste ögon, som man någonsin kunde få se I D U N — ett par mörkblå ögon, som egentligen ej voro stora, men kunde vidgas och utströmma ljus och bli hänförande sköna. Och bådas fysionomier talade om kraft och passion. Jag skyndade mig att komplimentera fru C. till valet af denna bordsprydnad. » Det är min älsklingsblomma, » svarade hon, » och jag har fått lida mycket hån i dag af min man, därför att jag valde just denna att pryda bordet med.