Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
BondeStåndet hafva, i grund af nedan upptagne anmärkningar, till Utskottets förnyade handläggning återremitterat berörde Betänkande, hvilket H. PresteStändct till alla delar bifallit. Ko Vid i:sla och 2: dr a Punct er ne innefattande Anslagen för Svenska samt TVitterhetsHistorieoch Antiauitets-Academierné» Hos H. BondeStåndet har RiksdagsFulIraägtigen Anders Danielsson från Elfsborgs Län bestridt den del af samma Anslag, som Utgår för Jettoner, till utdelning bland Academiernes Ledamöter, hvilken Jetton-utdelning han ansett tillkommen blott för att förmå deni bevista sammankomsterné. Då berörde Anslag förut blifvit af R. St:r medgifne och å Stat från längre tider tillbaka uppförde; anser Utskottet cj skäligt, att deri föreslå någon nedsättning. a:o Vi(l3:clje runden, eller Anslaget för Fria Konsternas Acadcmic, liar Anders Danielsson anmärkt, huruledes det i lians tanka vore högst olämpligt, att i StatsFörslag upptaga främmande myntsorter, för att, efter hans förmenande, derifrån hämta aldrig uteblifvande anledningar, att begära ersättningar till betäckande af coursdilferencer; i hvilken erinran flere Ledamöter af ff. BondeStändet instämt. Enär med de uti Academiens Anslag inbegripne och till ReseStipendier för Konstnärer bestämde 2000 R:dr 11. B:o ett lika förhållande som med MinisterStaten inträffar, eller att medlen, ehuru beräknade å Stat uti Svenskt Banco, likväl böra efter cours anordnas i utländskt mynt, såsom endast användbart för de utrikes vistande personer, hvilka fått Stipendierne sig tillagde, och Utskottet, i dess Utlåtande Nio 237 öfver återremissen af Betänkandet N:o 128, ang:de RiksStatens 2:dra llufvudTitel besvarat enahanda vid Anslaget för MinisterStaten förekommande anmärkning, får under åberopande af samma yttrande, Utskottet föreslå: att ofvanberörde anmärkning må förfalla. Hos H.
Majit föreslagit, fortfarande utgå af do särskilda liufvudiitlarncs reseoch trnktamentsanslag, hafva Rikets Ständer, jemte det de för sin del beslutat, att i de fall, då. skjutsersättning för nämndeman kominer att ega runi, densamma skall beräknas för hela ilen våglängd, från nämndemannens hemvist, räknadt, som i och för förrättningen af honom tillryggalågges, i öfrigt E. K. Majits ifrågavarande nådiga framställning bifallit; hvarjemte Rikets Ständer funnit sig böra iios E. K. Majit anhålla, att för vinnande af mera enkelhet och reda vid tillämpningen af hithörande föreskrifter, samtliga stadgånden, som komme att lända till efterrättelse i afseende på nämndemäns och fjerdingsmans rätt till ersättning för extra förrättningar, må uti en författning sammanföras. Rikets Ständer framhärda etc. Stockholm den 20 November 1863. Expe di ti o n s - Uts kottets Förslag lill anderd. Uppläst och godkänt hos Ridd. och Adeln den 2 3 N"ov. 1863. Prests-Ståndet den 2 3 Borgare-Ståndet den 2 4 Bonde-Ståndet den 2 4 Rikets Ständers underdäniga Skrifvelse, angående anvisande af medel till betäckande af kostnaden för istånds ättande af åt skilliga broar å den s. k. Carl Johans-vugen i Jemtland. (Stats-Utskottets Utlåtande Nio 178.) S. A. K. Uti nådig Proposition till Rikets Ständer af den 7 sistlidne Augusti har E. K. Maj:t behagat meddela, hurusom, efter det Kongl. Majit under den 27 Mars 1858, till reparation eller ombyggnad af flera, å den på Statens bekostnad inom Jemtlands län, mellan Östersund och Norska gränsen, anlagda så kallade Carl Johans-vägen befintliga träbroar, beviljat nödigt anslag, att af den då sednast anvisade vägbyggnadsfonden utgå, Styrelsen för allmänna Vägoch Vattenbyggnader under den 17 Februari 1860 hos E. K.
Wehkalainen såg undrande på paret, som midt på en hvardag ämnade stänga lokalen för att gå ut. Och i sina bästa kläder, tänkte han. Hvad står nu på? frågade han. Inte är det ju någon hälg i dag. Man kan inte så noga veta, menade Tuominen småslugt. För oss är det hälg i alla fall. Vi ska åstad och giftas vi två. Hvad f n nu! lydde Wehkalainens mera förvånade än artiga utrop. Men då han såg Lenas halft förlägna min, förstod han att det var rama allvaret och inte bara ett dåligt skämt af Tuominen, såsom han först tänkt. Och då blef han arg. Nå den gången gjorde då tokig som galen bad, sade han till Lena. Nog bäddar du skönt åt dig, om du gifter dig med den karlen. Håll din förb de käft, röt Tuominen, på en gång alldeles grå i synen af ilska, eller kör jag dig på dörren på eviga minuten Du! Köra mig på dörren? det lär du alt akta dig för. Men för resten kan jag gärna tiga. Det är ju inte jag som blir gift med David Tuominen, så mig kvittar det lika. Tuominen såg ut att vilja tillägga ytterligare något, ehuru han visst inte kände sig böjd för ett allvarsamt gräl med matrosen, som först och främst ledigt kunnat mala sönder honom mellan sina väldiga näfvar och dessutom nu måste ha en vacker summa på fickan efter sin långtur. Men Lena afstyrde all fortsättning genom att bjuda Wehkalainen ett glas öl, och genast därpå gick hon med Tuominen, som oaktadt grälet lämnade lokalen i matrosens vård. Det var alltid en god affär, ty utom att han sålde supar åt andra kunde han lika litet själf lämna whiskyn i ro som han kunde gå på vattnet. Och debiteringen skötte Tuominen sedan om efter ögonmått. Färden till stadshuset, där tillståndsbeviset för giftermålet den amerikanska lysningen enligt Lenas uppfattning skulle tagas ut, tog inte lång tid i anspråk och inte var det långa omgångar där häller. Lena svarade ett blygsamt "jäs" på frågan om hon var Mägdälinä
Hos Constitutions-Utskottet har fråga blifvit väckt om en sådan jemkning af Tryckfrihets-Ragen, sedan inrättningen af Jury i Tryckfrihetsmål blifvit fastställd , att alla bestämmelser deri, rörande bestraffningar, skulle ställas i full enlighet med den allmänna Rågen och densamma endast i Tryckfrihets-Förordningen åberopas. Då Utskottet fann, att innan inrättningen af Jury i Tryckfrihetsmål till sin verkan blifvit af Nationen känd , det vöre betänkligt att föreslå någon förändring i de ställen af Tryckfrihets-Ragen, der den med allmänna Rågen äger gemenskap, beslöt Utskottet att för det närvarande - J)en 14 Juli. 1313 rande dertill inskränka sig, att till Riksens Ständer anmäla nödvändigheten deraf, att LagComitéen mätte anmodas att i Lagförslaget fästa synnerlig uppmärksamhet pä bestraffningssättet af de brott som kunna föröfvas emot Tryckfriheten och på Rättegångssättet i Tryckfrihetsmål, på det tillfälle må beredas, att äfven sådana mål, efter den nya Lagens antagande, endast efter allmän Lag må kunna afdöinas. Stockholm den la Juli 1815. På Högl. Riddersk. •ch Ad. Ledamöters vägnar Rudolf Cederström. På Vällofl. BorgareStåndets Ledamöters vägnar J. Wegelin^ På Högv. Prest-Ståndets Ledamöters vägnar C. v. Rosenstein. På Hedera BondeStåndets Ledamöters vägnar A, J .son Hyckert. Riksens Högloft. Ständers Allmänna Besvärsoch Oeco?iomie - Utskotts Utlätande, uti det från Högloft. Ridder skåpet och Adeln, Hågvår diga Prest-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet den 15 sisth Juni till Utskottet återremitterade mål, angående Husbehofs-Bränvins-br ånnin gen - J 2 14 Den 14 Juli. gen och dermed gemenskap ägande omständigheter.
Deraf, tror jag, mera än af någon sentimental nitälskan för brefvexlingens befrämjande, föranleddes Engelska Parlamentet att gå in på förändringen. Här i Sverige hafva vi ännu icke några jernvägar, Gud nås så visst, och således förefinnes icke detta skäl för reformens hastiga sättande i verket. Jag föreställer mig' alltså, att de skäl, jag redan anfört emot reformens införande vid denna Riksdag, fortfara att för nämnde qvarstå i hela sin kraft. Visserligen har man velat jäfva dem under förespeglande, att något deficit icke skulle upkomma, äfvensom att den summa, som Statsverket i följd af förändringen skulle förlora, icke vore för dess egna utgifter behöflig. Detta kan likväl icke bestämmas, förr än man någorlunda är i tillfälle på förhand se, huru debet och kredit gå i hop. Under sådana förhållanden torde icke heller vara skäl att cedera de inkomster, Staten har af postmedlen. Men då jag sålunda utförligt gifvit mina tankar i ämnet tillkänna, lärer jag icke kunna beskyllas för någon inkonseqvens, om jag vid en kommande Riksdag, derest Försynen då medgifver mig hälsa och krafter att deltaga i R. Sl:rs öfverläggningar, tillstyrker en reform i samma rigtning, som nu är å bane; och jag hoppas, att förhållanderne då må vara så ordnade, samt saken så beredd, att den utan förvecklingar och svårigheter må kunna antagas. På grund af alla dessa skäl anser jag den lista punkten i Utskis Betänk, för nämnde ej böra antagas. / Den 16 Augusti e. m. 399 Hr Bildt, Didrik Gillis:
Vidare är brånvinsutdelniug i öppen salubod för handel med andra varor än bränvin äfven utan betalning förbjuden och den, som andra gången öfverträder detta förbud, förlorar likaledes sin handelsrättighet. Slutligen äro böter stadgade för det fall att den, som i parti säljer bränvin, låter något af det sålda på försäljningsstället förtäras, och har Utskottet dessutom i sitt ofvanberörda Betänkande föreslagit, att enahanda ansvar må drabba den, som låter såldt bränvin afhemtas i mindre belopp än det minsta, han är berättigad att föryttra. Då härtill kommer, att, med få undantag, en hvar eger anställa åtal för förbrytelser mot hräuvinsförsäljnings-förordningen samt det åligger sockennämnd å landet att egna synnerlig uppmärksamhet deråt, att sådana förbrytelser varda till åtal angifna, så är det att hoppas att, sodan det anmärkta sättet att kringgå författningen blifvit rättadt, sådana olägenheter, som de af motionären omförmälda, för framtiden skola upphöra. Vid sådant förhållande anser Utskottet skäl oj vara för hand att betaga landthandlare rättigheten att idka partihandel med bränvin; en rättighet, som tillkommer hvarje Svensk medborgare, som råder öfver sig och sin egendom, utan hemställer Utskottet, att Kontrakts-prosten Källströms ifrågavarande motion ej måtte vinna Rikets Ständers bifall. Stockholm den 16 Juli 1860. STOCKHOLM, tryckt hos Isaac Marcus, 1860. Sammanfatta Bevittna-, Lagsamt Allm. Besy.- o. Lkon.-Ulsk.s Betänkande N:o 14. 1 M:o 14. Ank. till F.xp.-Utsk. den 8 Äng. 1860, kl. 6 e. ni. Betänkande, i anledning af väckta motioner, angående ändring » gällande författningar rörande ansvaret för lurendrejeri.
Då detta allt besinnas, torde blifva uppdagadt, att de productiva Näringarne ej blifvit så styfmoderligen behandlade, som jag vågar säga, att det i Utskottens förslag har skedt; ty alla de omtalade 5 proCents-lånen skulle, så långt möjligt vore, bibehållas till de productiva Näringarnes tjenst. Att i dag uppehålla Ridderskapet och Adeln med några vidare detailler härom, vore utan ändamål. En Lånefond kan styras åt vissa gifna håll, så snart den begärta räntan ej understiger den i Landet vanliga med mer än högst en proCent. Vill man göra de ofvannämnde principerna säkra om sin verkställbarhet på ziffran, böra alla Räntor och af betalningar beräknas, icke såsom hittills, efter första Capitalet, utan efter det för hvart år innestående, på det att 613 Den i5 Jpril. den summa, som till hvarje dass är anslagen, alltid må gifva samma inträd. Man torde härvid tillika höra stadga ett minimum af lånesumma, hvarå inga afhetalningar vidare få ske, äfven som att, på samma sätt som i BancoDisconten, afhetalningar skola göras i jemna tiotal Riksdaler, och dylikt. Likaledes hör för hvar Transportsedel, som hädanefter utgifves, en pnescriptionstid af tio år stadgas, inom hvilken sedlarne skola i Banquen till utbyte inlemnas, på det att åtminstone våra efterkommande må kunna beräkna Rörelse-capitalets belopp, utan att som vi bedragas af de för många år sedan förstörda sedlar, som i Banqueus Böcker evärdeligen qvarstå. En mängd Millioner figurera i Bilagan. Slote sig ingen på dessa ziffror. Får Sverige öfvervigt i handel, så kan dess Mynt icke falla i värde, och, så länge alla utskylder, alla Statsutgifter alla intrader till Banquen, utgå i Bancosedlar, så länge kan Bancosedeln aldrig upphöra att vara Sveriges Mynt.
— på ett undantag när, general Abelin, men han reserverade sig mot hela grundskatteafskrifningen — att bevill-ningsförordningen måtte grundligt omarbetas samt — hvad här är mest betydelsefullt — att vissa delar af nämnda för ordning måtte göras till en af konung och riksdag gemensamt stiftad lag.För grefve Posse är detta i två afseenden en förargelse-klippa. För det första står häremot grefvens antecedentia. Det måste för honom, hvilken såsom oppositionsman etablerade principen om riksdagens exklusiva rätt öfver bevill-ningen, och detta in amplissima forma, förefalla något svårt att nu såsom konseljens chef genom en hel frontförändring soka ställa sjelfva bevillningsförordningens vigtigaste delar under konungs och riksdags gemensamma skydd. Äfven i ett annat afseende är denna första kammarens fordran till förargelse för grefve Posse i hans stora värf. Bevillnings-förordningen är landtmannapartiets ögonsten, och hvarje försök att röra vid densamma i riktning att förändra dess konstitutionella karakter skall genast med misstroende och motvilja tillbakavisas af landtmannapartiet. Äfven i denna punkt står den nuvarande konseljen i ett svårt dilemma, i en kinkig mellanhand mellan de båda kamrar ne, med fara att derest den söker tillfredsställa den ene ohjelpligt stöta sig med den andre, och olyckan är, att båda kamrarnes samtycke erfordras för de stora planernas realiserande. För ministéren gäller det sålunda att äfven här finna en medelväg, som kan tillfredsställa båda kamrarna, en uppgift som med hänsyn till de hvarandra diametralt motsatta meningar, som af hvardera kammaren förfäktas, måste hafva sina stora svårigheter. Det är här så, att, då man vill undvika Scylla, man löper fara att ohjelpligt törna mot Charybdis. Som man ser, visar den politiska ställningen för den Posseska ministéren ganska stora svårigheter så i ena som andra afseendet, svårigheter de der icke minskas deraf att förhållandena inom sjelfva konseljen icke häntyda på den inre fasthet, som är egnad att stärka och stödja en regering samt befrämja dess uppgifter. Rörelsen mot judarne i Tyskland. (öfversatt från förf: s originalmanuskript. Hr redaktör!
Föredrogs BankoUtskis d. 11 och 15 dennes på bordet lagda mern. N:o 3, om val af Revisorer och Suppleanter för Lånekontoren m. m. Hr von Hartmansdorff, Äng.: Ståndet torde erinra sig, alt 5:te § af den för Ridd.Direktm utfärdade instruktion innehåller följande: ”Vidare har Ridd.Direkt, att hvarje år välja 2:ne af R. o. Ad. till Revisorer i R. St:s Bankooch Diskontverk äfvensom en Revisor och en Suppleant i hvartdera af Lånekonlm i Götheborg och Malmö.” Jag hemställer alltså om icke R. o. Ad. ville vid denna, såsom jag tror äfven vid föregående riksdag var fallet, öfverlemna åt Ridd.Direkt., att så väl under som emellan riksdagarne, förrätta dessa val? Frih. Raab, Adam Christian: Jag vill visserligen icke förneka, att ju Ridd.Direkt, skulle kunna vara i tillfälle alt, efter Den 18 Januari. 135 inhemlad kännedom om de personer, som äro närbelägnast boende oell kunde vara passande till Revisorer, skulle kunna förrätta dessa val; men om man vid flera riksdagar lemnal detta förtroende ifrån sig oell deremot vid en annan riksdag icke skulle finna skäl att afsäga sig detsamma, så skulle det kunna slå deli dåvar. Direktms ledamöter för hufvudet. Et t sådant öfverlåtande af rättigheten att utvälja ifrågavar. Revisorer, kunde således blifva ett prejudikat, som för framtiden vore mindre nyttigt. Pä sådan grund, och då man alltid blir i tillfälle, med valet framför sig, alt underrätta sig om hvilka personer, som till ifrågavar. befattningar kunna vara lämpliga, hemställer jag, om ieke R. o. Ad. skulle vilja besluta, att sjelf utse dessa Revisorer, synnerligen då vår lid nu icke serdeles är uptagen af andra göromål. Uppå härefter framställd propus, beslöt R. o. Ad., med bifall till BankoUtsk:s naem., att med ifrågavar. val skulle förfaras på sätt hittills varit öflig!. Föredrogs BankoUtsk:s d. 11 och 15 dennes på bordet lagda naem.
Om Kongl. Maj;t ej skulle finna skäl, att så ofta vidtaga förändringar, skall det för Hans Maj;t blifva en obehaglighet mindre att finna , det Ridderskapet och Adeln icke deltagit uti detta beslut. Herr Bibbing: Herr Hjerta har gått något långt i sitt sätt att uppfatta, då han framställt att jag tänkt mig endast Allmogen , såsom Assignations-utgifvare. Jag har tvertom sagt, att det är den som får emottaga invisningarne och den just som derigenom blifver lidande, icke invisningarnes utgifvare. Samme värde Talare har ansett Assignations-rätten vara mycket inskränkt, i jemförelse med rättigheten att utfärda löpande Sedlar. Någon olikhet i det jemförda företer sig likväl deruti, att då jag har åtskilliga omgångar, att G8 Den 3 November e. m. iakttaga, innan jag får söka utgifvaren af en Assignation , äro deremot inga sådane , för utsökande af en löpande sedel. Den värde Ledamoten har uppmanat mig , att uppgifva , hvaruti den nu gällande författningens större säkerhet består, än den föreslagna nya. Till svar derå får jag korteligen nämna , att denna större säkerhet ligger deruti , att Assignationerna efter den gamla ordningen äro ställde å ett högre belopp, så att de med mera fördel kunna utsökas , att de skola vara skrifne, icke tryckte eller graverade , så att de genom sin yttre skep. nåd och likhet med sedlar mindre tillocka sig den enfaldiges förtroende , och mindre lätt kunna förfalskas. — Att Assignationer, som löpa på kortare tid , äro af mindre vådlig natur, än då deras gångbarhet utsträckes till 10 år, lä.er hvar och en utan svårighet finna. Herr Munck af Rosenskjöld har anfört, att bedrägerier voro mindre att befara, i anseende till det, i den projecterade Stadgan föreslagne större belopp af summan , hvarå assigneras skulle, Då likväl detta belopp är detsamma, sorn var utsatt före sista Riksdag , dä man i anseende till begångne missbruk fann sig föranlåten , att till 100 R:dr Bro beloppet förhöja , så tyckes denna anmärkning af sig sjelft förfalla.
I allmänhet, så vida lifvet är helgelse, är det dess högsta uppgift att försona det heliga och det profana, att förbinda, att sammangjuta bön och arbete. Ora et labora är ett språk, hvars djupaste och svåraste innehåll ligger, ej i de särskilda delarna, utan i copulan. Kärleken är nyckeln till alla gåtor, och mest till den djupaste gåtan: ett lefvande hjerta. Och till hvarje grubblande, undrande, tviflande varelse ville jag ropa: ”älska”! – Står det icke skrifvet i sjelfva ordet Philosophia, att hennes enda method är kärleken? – Men det är svårt för stoftets barn att lära sig denna ödmjukhet, som försakar sitt hela sjelf, och denna djerfhet, som vågar att eröfra en hel verld, ett helt Du. Och af dessa båda dygder är det dock, som Kärleken är tillhopaväfd. All kärlek är förvärfvande, allt förvärfvande är strid; men kärlekens strid är den hetaste, djupaste, ty den kämpas mellan tvenne oändliga krafter, – nämligen två personligheter. Det ligger derföre i all kärlek en skoningslös skärpa, en gränslös eröfringslust, ett slags besinningslös djerfhet; och många kunna blott derföre aldrig rätt älska, emedan de sakna mod dertill. Men den andra delen är denna: All kärlek är försakelse, och blott i försakelsen frid; en vilja kan aldrig kufvas, – och således striden aldrig slutas, – utan genom fri, försakande försoning. Derföre ligger i all kärlek den aktsammaste mildhet, den slillaste förnöjsamhet, den ömmaste blyghet. Det förra var kärlekens hårda rot; detta är dess ljufva blomma. Jag uttalade i hast ett större, än jag från början åsyftade. Hemligheten af Gamla och Nya Testamentets förhållande till hvarandra, hemligheten af vredens inneboende i kärleken, ligger i mina föregående fattiga ord antydd.
Jag har begärt ordet, endast för att få ytterligare påminna om hvad jag yttrade, då Hr af Ström uppläste sin ifrågavar. motion, eller att man må meddela hvad föreskrifter som helst i afseende på skogsvården, får man dock hvarken dessa eller dem som redan finnas tillämpade, såvida man icke derjemte utlänker medel lill kontroller derföre, alt de efterlefvas, utan kan man i annat fall vara fullkomligt förvissad derom, alt den frihet kommer att i verkligheten existera, hvilken Frih. Stedingk och Hr von Stockenström förordat. Äfven jag har i min ringa mån bidragit till inrättande af det skogsinstitut, som Hr von Stockenström omnämnde, och jag hoppas att det i framtiden skall medföra önskad verkan. Hvad åter beträffar den af nyssnämnde talare yttrade förhoppning om verkningarne af upplysnings spridande i afseende på skogshushållningar, så får jag, med vitsordande af Hr Rosenblads uppgift om förhållandet med skogarne i de norra orterne, erinra, alt innan Den 15 December f. m. upplysning om eu ändamålsenlig skogshushållning hinner spridas till allmogen i dessa orter, blir man säkert nödsakad tillämpa det gamla ordspråket, att medan gräset växer dör kon. Frih. Cederström, Jakob: Det lärer icke kunna tvistas om den gamla grundsatsen att lagstiftning för enskild egendom, bör så litet som möjligt inskränka äganderätten; men beträffande samfälligheter, är det lagstiftarens oeftergitliga pligt att tillse, det sådana föreskrifter blifva gällande, att delägarne uti dylika samfälligheter förhindras att förnärma hvarandras äganderätt. Det är således helt klart, att alla samfäldta skogar, de må tillhöra hemman af hvad natur som helst eller upplåtne till hemmanens begagnande, böra behandlas såsom Kronans skogar. Likaledes skall lagstiftaren tillse hvad som erfordras för Kronans bästa eller i fråga om skogarne å kungsgårdar m. m. Öfverallt sådant bör lagstiftaren reglera hushållningen, men ock stadna dervid, och icke utsträcka sig lill hushållningen å afvillrade skogar i allmänhet. Jag förenar mig med Hr af Ström, och anhåller att detta mitt yttrande mätte fä åtfölja remissen lill Utsk. Hr af Grubbens, Nils Wilh.:
Då öfvergåfvo alle Lärjungarna honom, och flydde. Men de, som hade gripit Jesum, ledde honom till den öfversta Presten Caiphas, der de Skriftlärde och de äldste församlade voro. Men Petrus följde honom långt efter, intill den öfversta Prestens palats; och gick in, och satte sig när tjenarena, på det han skulle se ändan. Men de öfverste Presterne, och de äldste, och hela Rådet, sökte falskt vittnesbörd emot Jesum, att de måtte dräpa honom; och funno intet. Och ändock mång falsk vittne kommo fram, funno de likväl intet. På det sista kommo tu falsk vittne; Och sade: Denne hafver sagt: Jag kan bryta ned Guds tempel, och bygga det upp i tre dagar. Och den öfverste Presten stod upp, och sade till honom: Svarar du intet till det som desse vittna emot dig? Men Jesus tigde. Och den öfverste Presten svarade, och sade till honom: Jag besvär dig vid lefvandes Gud, att du säger oss, om du äst Christus, Guds Son. Sade Jesus till honom: Du sade det. Dock säger jag eder: Härefter skolen I få se menniskones Son sitta på kraftenes högra hand, och komma i himmelens sky. Då ref den öfverste Presten sin kläder sönder, och sade: Han hafver förhädat Gud; hvad görs oss nu mer vittne behof? Si, nu hörden I hans hädelse. Hvad synes eder? Då svarade de, och sade: Han är saker till döden. Då spottade de i hans ansigte, och slogo honom med näfvarna; somlige kindpustade honom; Och sade: Spå oss, Christe, hvilken är den som dig slog. Men Petrus satt utanföre i palatset; och der kom till honom en tjensteqvinna, och sade: Du vast ock med Jesu af Galileen. Men han nekade för allom, och sade: Jag vet icke hvad du säger. Och när han gick ut genom dörrena, såg honom en annor ([tjensteqvinna]), och sade till dem som der voro: Denne var ock med Jesu Nazareno. Åter nekade han, och svor: Jag känner icke mannen.