Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är alltid beqvämare för den skjutsande, att få medföra och begagna sitt eget åkdon, hvarvid både ban och hans hästar äro vane; att hafva något alt åka uti på hemvägen; att ej nödgas, såsom ofta då skjutsen bär åt hans hemtragt, lemna vagnen efter sig på gästgifvaregården, och sedan få göra en serskildt resa efter den; alt få sitt foder med sig och slippa den resandes tunga vagnar; men i samma mån som vagnslegan höjes, skall den resande finna större uträkning, att begagna eget åkdon. För min del skall jag i och för utgiften likväl ej hafva något emot en sådan förhöjning. Hvad sluteligen beträffar de 2:ne ämnen man här vidrört, nemligen Jesuitism och Arfsynd, äro båda för mig lika förhatliga och förhatligare, än att någon af Ridderskapets och Adelns Ledamöter vidare lärer dem upptaga. Herr Anckar swärd, August: Jag skulle hafva mycket att förebrå mig, om jag trodde mig förtjena den beskyllning H. E. Herr Grefve af Wetterstedt gifvit mig, att genom mitt nyss afgifne förslag hafva felat i grannlagenhet emot Kongl. Majrt. Lyckligtvis behöfver jag i detta fall ej vädja till annat, än mitt eget inre medvetande Den 3o April e. m. »79 om renheten af mina afsigter och grannlagenheten af mitt handlingssätt, i hvilket jag vågar täfla med hvem som helst. Jag tror mig hafva uppfyllt min pligt, såsom representant, bättre än Herr Grefve af Wetterstedt sin, såsom Rådgifvare, då jag vill framställa, och han undanhålla för Konungen, tillvaron af ett ondt, hvilket det endast heror på Hans Maj:t sjelf att förekomma. Det är, för mig åtminstone, ej tänkbart, att man genom den framställning, jag föreslagit, kan träda grannlagenheten för nära, då den göres till en Konung, som till valspråk tagit: ”Folkets kärlek min belöning;” och då man är öfvertygad att Han med glädje omfattar tillfället, att lindra folkets bördor i det Land, till hvilket Han blifvit kallad att regera.
För kök och bad kunde tjenliga lokaler beredas inom lasarettsbyggnaden, om en del af de i bottenvåningen belägna, för sjukvården mindre lämpliga, rum dertill upplätes; men vid en sådan, af behofvet oundgängligen påkallad, förändring skulle, derest boningsrum i sammanhang dermed anvisades åt sjukbetjeningen, medtagas dels allmänna sjukrum med tjugusex sängar, dels åtta enskilda sjukrum. Då likväl behofvet af all den sjukvård lasarettet sednare åren tillhandahållit vöre oförminskadt samt inrättningens årsinkomster, enligt Direktionens tanke, fortfarande vore tillräckliga för en sådan lasarettets utvidgade verksamhet, syntes någon inskränkning i densamma icke böra ifrågakomma. Okadt antal enskilda rum hade ock blifvit af nöden till följd af de donationer, hvilka i sednare tid tillgodokommit lasarettet, med vilkor att för afkastningen kostnadsfri sjukvård skulle i enskilda rum tillhandahållas åt mindre bemedlade personer. Med afseende å dessa förhållanden hade Lasaretts-direktionen ansett sig böra, efter inhemtadt yttrande af inrättningens Ofver-läkare, låta upprätta förslag med beräkning af kostnaden för de nödiga ansedda byggnaderna och förbättringarne. Då för en väl ordnad sjukinrättning en sjettedel af sjukrummen turvis borde kunna hållas ledig för rening och vädring, skulle vid Serafimer-lasarettet, beräknadt för omkring 300 sjuka, erfordras rum för ytterligare 60 sängar. 4f sådan anledning och då af ofvan anförda orsak utrymme för 26 sängar inom nuvarande lasarettsbyggnaden bortginge, hade i den nya byggnaden beräknats nio allmänna rum med plats för 90 sjuksängar samt derjemte 17 enskilda sjukrum, ett operationsrum, 2 rum för amanuenser, 8 för sköterskor och betjening, jemte badrum, ett mindre kök och skafferi, bostad för vaktmästare, förrådsrum och vagnshus. För denna byggnad med er forderligt gårdsutrymme hade, till följd af det köp, som med Kongl. Maj:ts nådiga tillåtelse, år 1860 verkställts af en intill lasarettet belägen fastighet, plats inom lasarettets ego-område blifvit beredd. Byggnaden skulle, enligt upprättad förslagsberäkniug, erfordra en kostnad af R:dr 160,000: — Transport R:dr 160,000:
Utskottet har visserligen icke uttryckligt bestämt trakten vid Röda Bodarne såsom plats för denna större gemensamma bangård; men då det godkänt föreningsgrundsatsen och talar om en mindre stationsgård på Södermalm, kan någon annan plats än den nyssnämnda svårligen komma i fråga. Jag eger långt ifrån insigter nog för att kunna fullständigt bedöma denna sak; men jag kan dock icke undgå att hysa mycket tvifvel mot rigtigheten af Utskottets tillstyrkande. — Mig synes, att då Stockholm icke, såsom en del andra hufvudsläder, är en transito-ort, motsvara de enorma kostnaderna för nämnde sammanbindning icke nyttan af densamma, oaktadt 40 Bil. lill Slats-Utskollels Ullålande JYs 62. jag lika mycket som någon annan beundrar det snillrika i dess idé. DA jag så gerna vill tanka mig vår herrliga hufvudstad såsom fortfarande en stor sjö- och stapelstad, förefaller det mig som åtminstone ena bangården borde ligga så nära saltsjön som möjligt, och då tyckes trakten vid Nybrohamnen vara den lämpligaste platsen. Blefve den vald, skulle säkerligen en ny Skeppsbro uppstå långs åt La dugårdslandsviken, så myckel behöfligare, som den gamla redan saknar tillräck ligt utrymme. Ofvanför Nybrohamnen är vidare fast mark och godt utrymme; vid Clara-sjön åter trångt och sumpigt och flera 100,000-tals R:dr måste der nedläggas i gyttjan, för att få säker botten både för bangården och jernbanan. Då för öfrigt den af Utskottet förordade planen obestridligen skulle blifva hindrande för trafiken både i staden och på Mälaren; då med dess utförande stora kostnader äro förenade, som i kostnads-förslaget icke finnas upptagne: såsom, bland annat, tvifvelsutan mycket dryga exproprialioner icke blott vid utan äfven norrom bangården vid Clara sjö, alldenstund jernvägen skulle gå igenom flera bebygda qvarter; då det icke är kändt om Stockholms stad vill bekosta större andel häri än de 170,000 R:dr, som i Kommittéens betänkande finnas upptagne; då det förefallit, mig högst betänkligt, alt
Ad. måtte afslå hela delta mom. Då nu öfverläggningen ansågs vara fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. bifölle ifrågavar:de morn., ropades nej, hvarefter Hr Landtm, hemställde om R. o. Ad. behagade afslå detsamma, samt då denna propos. besvarades med starka ja, jemte åtskilliga nej, förklarade det han funnit ja öfvervägande. Momentet D. Hr von Hartmansdorff: Jag anhåller att vid detta moni. få begagna Ctsk:s ordalag, men i motsatt mening, nemi. att få åberopa hvad mot dylik ränteförvandling blifvit af R. o. Ad. beslutadt, och att således Ulsk:s förslag i denna punkt mätte ogillas. Efter först till bifall å detta moni. framställd, men med nej besvarad, propos., Iilef detsamma af R. o. Ad. afslaget. Momentet E. Hr von Hartmansdorff: Här sättes ifråga först en ränteförvandling och derefter en bokföring. Den förra delen anser jag strida emot R. o. Ad:s beslut i allmänhet om dylika förvandlingars ogillande, och den sednare rörer ämnen, hvarmed R. o. Ad. icke bör sig befatta. Jag anhåller derföre att detta mom. måtte få dela lika öde med de öfriga af denna punkt. Gr. Lagerbjelke: Svårligen lärer det kunna påstås att det är lämpligt att fortfarande bibehålla anslaget lill Runna qvarndam, och jag får derföre vördsamt föreslå att R. o. Ad. måtte fatta följande beslut: Den till Runna qvarndam i Westerås län anslagna dagsverkslösen bör utur kronoräkenskaperna försvinna, derigenom att dess medelbelopp för 1828—47 afdrages från qvarnräntans medelbelopp för samma år, enligt markegångsprisen. Hr von Hartmansdorff: Jag hemställer till Ståndet om icke blotta afhörandet af Gr. Lagerbjelkes förslag bör föranleda oss afslå detsamma. Det innehåller ämnen, som tillhöra vederbör:de embetsmyndigheters åtgärd.
Majit föreslagit Rikets Ständer att, för fortsättning af reparationen å nämnda kyrka, bevilja ett anslag af 30,000 R:dr Runt, att under nästkommande statsregleringsperiod utgå med 10,000 Ridr årligen, samt under vilkor, att medlen användas till de arbeten hvilka E. K. Majit, efter Öfver-Intendenls-Embetets hörande, linner vara för kyrkans framtida bestånd nödigast. Och som Rikets Ständer, efter förehald pröfning af delta ärende, bifallit hvad sålunda blifvit af E. K. Majit i nåder föreslaget, få Rikets Ständer sådant härmed i underdånighet anmäla; framhärdande elc. Stockholm den 12 Oktober 1860. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 8 Okl. IRfio. Preste-Ståndet den 10 Borgare-Ståndet den lo Bonde-Ståndet den 12 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition angående förändra,dt sätt för amortering af Landsliöfdinge-ackorden. (Stats-Utskis Uti. Nio 135 och Mern. Nio 175, samt Försl. Stats Utskis Mern. Nio 196.) S. A. K. Jemte erinran, hurusom, till inlösen af de vid Landsböfdinge-tjensterna i 15 län fästade ackord, Rikets åren 1840 och 1841 församlade Ständer, uppå Kongl. Majits 6 Expcditions-Us/koltets Forsing lill under d. Skrifvelse N:o 150. nådiga förslag, medgåfvo, alt från Riksgälds-kontoret skulle få utgifvas ett lån af 154,957
Af Handlingarne i detta mål är vordet upplyst: att det nuvarande Mellansysslets Fögderi innehåller 410g Hemman, med en folkmängd, enligt 1820 års mantalslängd, af 30,064 personer: att Vestersysslets Fögderi består af 32 41- Hemman, med 36,426 personer: att det föreslagna nya Fögderiet, under benämning af Norrsysslets, komme att innefatta 148y*5 Hemman, med 18,560 personer; samt att, efter E. K. M:ts Befallningshafvandes förslag, de nya tjenstemännen skulle icke allenast erhålla indelde löner af Kronans behållne räntor i orten, till ett belopp af 160 R:dr 5 rst., uppgående, efter markegångsförvandling, till 1042 R:dr 46 sk. 9 rst., utan äfven, dels genom utbyte af en Kronan tillhörig skogstrakt mot ett Uddeholms Bruks-Bolag tillhörande Hemman, Rådan, och dels af Kronans mark, komma i åtnjutande af boställen: att, enligt hvad EK. M:ts och Rikets Kammar-Collegium och Stats-Contoir, uti underdånigt utlå - 5?
Detta stadgande kan dock ej blifva något positivt eller bestämdt, enär förhållandena äro af så mångfaldigt omvexlande art; det synes ej kunna innehålla annat, än att, då tvist härom uppstår, den, som ej nöjes med det beslut, som af delegarne efter flertalet af röster, beräknade efter andel i grufvan, är vordet bestämdt, må söka Bergmästaren, hvilken skulle ega parterne emellan skilja, med afseende å grufvans bestånd för framtiden, å det belopp af malm, som under en längre följd af år ur grufvan brutits och för viss hyttas behof blifvit använd, samt å andra dylika förhållanden, de der på parternes rätt kunna inverka. ” Stats-rådet Grefve Mörner anförde i underdånighet: ”Då jag i öfrigt instämmer med Departements-chefen, har jag likväl ej kunnat biträda hans åsigt derom, att, på sätt i 50 § af förslaget finnes intaget, grufegare, som vill öfvergifva en grufva, skall vara skyldig att lill ny inmutare utan ersättning afstå uppfordringsverk m. m., och att emot lösen tillhandahålla denne inventarier och machinerier vid grufvan. Att den, som önskar öfvergifva en grufva, förbjudes att derförut vid densamma vidtaga sådana åtgärder, hvarigenom möjligheten af grufvans framtida bearbetande tillintetgöres eller naturhinder deremot uppställas, synes både billigt och rättvist, och deraf följer, enligt min tanke, att alla grufve-byggnader och pelare i grufvan böra lemnäs orubbade, men att till rättigheten för ny inmutare att utan betalning sätta sig i besittning af sjelfva grufvan, ytterligare skall läggas förmånen att för intet tillegna sig vid densamma af förre egaren anlagda, tilläfventyrs ganska kostsamma uppfordringsverk eller annat sådant, som med grufvas bestånd ej har omedelbart sammanhang, eller att tvinga förre egaren att emot lösen afstå inventarier och machinerier, kan jag deremot icke finna af omständigheternas tvång oundgängligen påkalladt eller öfverensstämmande med den fria dispositions-rätt, som eljest i allmänhet tillkommer hvarje egare öfver sådan lös egendom, som flan sig ärligen förvärfvat.
Om modern deremot kallade sin Paul till litet enskilt tal på ”gröna kammarn”, der några förhandlingar egde rum mellan näsdukssnibben och ögonen, och vackra förmaningar att försigtigheten icke förtoge modet gingo från darrande läppar, så var det ändå icke fråga om svaghet, och ingenting synnerligt märktes, då de kommo ned och unga Paul gaf sig å väg i nya förtroendeuppdrag, dem han för öfrigt delade med flere af stadens raska ynglingar, hvilka så fullständigt kände hvar vinkel och vrå i skären, att kapten Norberg aldrig kunde få bättre kunskapare eller säkrare lotsar. Den 26 april på eftermiddagen kom Paul inrusande i hemmet med de orden: ”Nu må mor sända af barnen till Kristorp – norrmännen laga sig till att vakna, och vi kunna vänta dem snart nog, tänker jag. Är allt i ordning för flyttningen, eller kan jag hjelpa till med något surregods?” Mycket blek, men med fasthet svarade min mor: ”Nej, tack, käre gosse! Sköt du dina bestyr – vi äro i beredskap. På Kristorp har jag låtit laga allt i ordning, men Gud hjelpe oss för ordning der blir: halfva staden vill packa in sina små der.” Kristorp, ett litet landställe mellan berghällar och klyftor, en knapp half fjerdingsväg från staden, hade min far vid den tiden nyligen köpt, och han höll just på att der spränga och fylla för anläggningen af en trädgård med blifvande boningshus. Men tills vidare hade man att tillgå på ändan af den nya egendomen en invid landsvägen liggande gammal grindstuga, hvilken nu ansågs för en god resurs. Det var här jag jemte en hel hop andra menniskovarelser, utgreningar af den stora barnvandringen, hamnade; och om det icke vore nästan otroligt att man från så späd ålder kan hafva något minne, skulle jag vilja påstå att jag ofta inom mig burit den klaraste åskådning, som jag icke vet mig på annat sätt kunna hafva erhållit, af den lilla stugan och dess öfverbefolkning. Jag ser nemligen en tätpackad menniskomassa i den mörka atmosferen och öfver nästan alla qvinnofigurernas axlar små hängande barnhufvuden, vaggande fram och åter och ofta kastade åt sidan, då qvinnorna ryckte till, troligen vid något starkt buller utifrån.
Detta yttrande förtjenar egentligen anföras, emedan det är afgifvet al en man, hvars mod och ridderlighet ingen ifrågasätter, emedan han sutit främst i det Utsk., hvilket afgifvit det nu föredragna Betänk:t, och emedan det i dag lemnade förklarande ang:de ett hufvudstads-universitets oförenlighet med ri kets sannskyldiga nytta, af en annan Utskotts-ledamot, häntyder derpå, att nämnda förskräckelse sannolikt förestalvat Betänk:t, om ock omedvetet. Hvad nu denna förskräckelse beträffar, så, ehuru jag tror, att man ännu är skyldig beviset derpå, att studenter, mer än annan ungdom, deltogo uti 1848 års rörelser, vill jag gerna medgifva, att uti länder, der man ännu har en godtycklig despotisk styrelse eller ännu bedrager folket med en sken-konstitution, eller förtrycker detsamma, der äro studenter ett farligt folk, öfver allt, och mest i hufvudstäder. När man vill bedraga eller förtrycka, då har man att frukta all upplysning, fastän kanske mest den otåliga och modiga ungdomens. Bildnings-anstaiter blifva då äfventyrliga och de följdriktigaste systemerna äro då Påfvens, som förbjuder läsning af Bibeln, samt den Amerikanska sia Ihå Ila rens, som förbjder all läsning. I länder, hvarest man deremot åtnjuter det lagbundna samhällsskickets välsignelserika frukter, der äro de upplysta samhällsklasserna den allmänna ordningens naturliga stöd. Man hörde också, ej ens under den allmänna revolutions-epidemien år 1848, omtalas några upproriska tillstymmelser bland universiteternas alumner, hvarken i Sverige eller England, Belgien eller Holland.
Jag tror att Biskop Agardhs åsigt om hvad han menar med omgångs-skolor, på det mest tillfredsställande sätt borde kunna fylla detta behof, örn, i stället för att kalla skolan fast, man dermed skulle afse en lärare, som vore bunden vid socknen, att denna indelades i 4 eller 5 distri cter, ifall man ansåg 6 vara för många, och att läraren en dag i hvarje vecka skulle uppehålla sig inom hvartdera districtet för att lemna undervisning. Då finge läraren tillfälle att dels repetera hvad han förut läst, och dels att undervisa, hvarigenom hem-läsningen underhölls. Jag öfverlemnar till Utskrn att bedomina detta. Men, mine herrar! för möjligheten att uppfylla detta föremål kommer en omständighet, som jag underställer herrarnes och Utsk;ns pröfning, huruvida det icke vore lämpligt att» Staten försköt kostnaden för tryckningen af tabeller, m. 111. som för undervisningen fordrades, och alt dessa tabeller lemnades till så ringa pris, att de blefvo tillgängliga för så godt sora intet, eller åtminstone för en högst obetydlig penning, utan att dock bestämdt skänka dem, enär del ligger i allmänhetens natur att icke värdera den sak, hvarföre man icke utlagt penningar. Skolinvenfarierna borde derföre ställas till så lågt pris att det nästan borde kunna till för'bindas hvarje koja alt äga dem, såsom utgörande föremål för hemläsningen och grunden för den undervisning, sorn i skolan erhölles. Derigenom skulle också skoltiden kunna betydligt förlängas, hvilket Hr von Hartmansdorff på goda grunder ansett heliöfligt. Jag tror förhållandet på landet vara vida skiljdt från förhållandet i städerna; men jag anser i alla fall den - Den 22 Juli f. ra. na skolundervisning böra börjas så tidigt som helst och fortsättas lill det i5:de året, eller rättare, till dess nattvardsläsningen kan vara fulländad.
Utsk, Betänkahdéil. den Transportskyldighet enskilde Rentetägare äga fordra, då deremot den till Embetsmannen anslagne Tionden ovillkorligen måste transporteras Sex mil, eller ock lösas efter de priser, Rentetagarne bestämma, som vanligtvis med mindst 50 proCent öfverstiga Markegången; Och af den anledning, att denna Statsbörda bör, så vidt som möjligt är, dragas lika a£ alla Tiondeskyldiga Hemmansägare, yrkas, att vederbörande måtte så uppgöra repartitionen, att Tiondens utgörande till Kongl. Majt och Kronan samt Civileller Militair-Staterna mindst hvart anUat eller hvart gdje år omvexlas för hvarje hemman, Utskottet, som förehaft detta mål till granskning, har dervid inhemtat, att genom Kongl. Förordningen af den 22 Juli 1805, . angående Afrads* och Kronotionde-Spannemålens forslande, Transportskyldigheten, sorn förut sträckte sig öfver liela Lagsagan, blifvit inskränkt till 8 mil i Svea och Götha Rike, samt 10 mil i Vesterbotten och Vester* Norrland, hvarefter denna Skyldighet, genom Kongl. Maj:ts Nådiga förordning af den 20 September 1815, blifvit ännu ytterligare förminskad, i Rikets Norra Provineer, till högst 8 mil, samt i de öfriga till högst 6 mil från Tiondeoch Rentegifvarens hemvist. Då alla dessa stadganden, som i anledning af Riksens Höglofl. Ständers underdåniga hemställan blifvit utfärdade, tydeligen åsyfta en billig lindring uti Rentegifvaren i detta afseende ålaggda besvär, anser Utskottet några ytterligare anledningar till klagomål, rörand® Eesv. och Ekön. bjtsk.
Frih. Cederström, Rudolf: För min del finnér jag, i likhet med hvad Utsk:ts Ordlörande här yttrat, det vara nödigt att något åtgöra i detta fall. Den för oss vigtiga pligten, att såvidt möjligt bevara menniskolif, torde redan innebära en giltig anledning att icke afslå Utsk:ts Betänk. Man har visserligen sagt, att vi vänta på en ny sjölag, men detta hör icke utgöra något hinder för R. Skr att hos K. M. framställa en sådan erinran, som den ifrågasatta. Gr. Posse har sagt, att förhållandet med småbåtarne skulle vara så ömmande, men jag får påminna Hr Gr:n, att motionären i detta ämne är just Matts Persson, en om kustfarten särdeles förtjent och väl underrättad person. Jag har således icke kunnat tro, att detta stadgande skulle på den allmänna rörelsen lägga några svårare hinder, utan att det i stället skall befordra laglydnad, och jag anhåller derföre vördsamt, att R. o. Ad. ville bifalla Betänk:t. Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad samt Hr Gr. och Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels afslag å Utsk:ts förevarande hemställan, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till densamma, hvartill svarades många nej, blandade med ja, och sedermera propos. på afslag derå, då svaren utföllo med starka ja, jemte åtskilliga nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande. Gr. Björnstjerna begärde votering. Upplästes och godkändes följ:de förslag till votens-propos.: »Den som bifaller Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts i första punkten af Betänk:t N:o 52 gjorda hemställan, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; vinner nej, afslår R. o. Ad. denna hemställan.» Sedermera företogs voteringen och befunnos vid dess slut rösterna hafva utfallit sålunda: Ja — 21. Nej — 67. Utsk:ts två sednare hemställanden.
Men om så olyckligt skulle vara, att de 65a,o >o r:dr ej b.lefve besparade på anslagen till Strömsholms canal, så vågar jag tro, att anslagen till Haganäs och Svinebodan, hvilka en värd ledamot ansett vara ibland de mest fosterländska, likväl: böra stå tillbaka för anslagen till Rikets försvar; och således, att 0111 man ser på följderna af hvad man gör, så har man i alla fall tillfälle att bevilja hvad som för detta ändamål kan vara af behofvet påkalladt. Här bär blifvit sagdt, att ingen paragraf i grundlagarna omtalar den extra-statsregleringen. Om så är, lärer det väl vara mera skäl och äfven, såsom mig synes, lagligare, alt behandla den extra-stalsregler.m i öfverensstämmelse med den, ordinarie, än att göra t ver tom. Jag tager mig således friheten vördsamt underställa R. o. Ad., om icke Ståndet skulle täckas bifalla SlatsUtskrs betänk, i denna punkt, med tillägg af 100,000 r;dr för det femte året. Då blir äfven detta anslag i fullkomlig öfverensstämmelse med K. M:s nåd. propos., som för ifrågavarande ändamål (sid. 5g) upptager 5oo,ooo. r;dr. H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm, Gustaf: Jag förkastar, i sin princip, allt årligt utportionerande af anslag till arbeten af denna beskaffenhet. Sålunda skapas ett för arbetets behörigaste verkställande högst menligt tvång, l fråga om befästningar är delta mig ännu tydligare. Jag fattar nemi. icke huru man förutser precisa epoken, när befästningen skall mot fiendtligt anfall på den eller den punkten behöfvas. Det kan ju hända, att fienden icke vantar tills man blifvit befästad; ja! att han koinmer tidigare just derföre att han icke finner sig nyttigt att afvakta befästningens fullbordande.
Rakel svarade icke och tog emot sin fars beröm med nedslagna ögon, men när hon kom upp i sin lilla vindskammare och händelsevis fick tag på någon teckning från sommaren, skyndade hon sig att rifva sönder den och kasta den i kakelugnen vid första brasa. Hon suckade icke en gång, då hon gjorde det. Hon bet ihop tänderna och öfvade sig i att låta bli att tänka. Men så kom våren, den förföraren. Hittar den icke hvarje år på nya trollkonster för att fånga menniskors barn och göra dem alldeles yra i hufvudet? Den kom nu med smältande drifvor, med ljusblå dimmor och långa solglimtar genom skogen, den kom och stack det ljusa björklöfvet och det bruna lönnlöfvet öfverallt, fylde hvarje klyfta med blommor, hvarje buske med knoppar, kastade lärkorna som sjungande bollar upp i luften och utbredde denna darrande guldglans öfver det i fjerran liggande, som alltid lockar oss minst så långt som till horisonten. Östgötaslätten låg skinande grön, Bråviken gick med svartblå vågor och skum på toppen, och der bakom höjde sig Kolmården som en lång ljusblå bölja upp mot den blekblå himlen. Man kunde icke uthärda det! Rakel gick utanför ladan och lät det blåsa i håret på sig; hon spärrade upp ögonen, som om hon riktigt ville insuga till det innersta af pupillerna och ända in i det innersta af sitt väsen alla dessa färgtoner, som nära och fjerran vexlade framför henne. Hon kunde icke arbeta längre. Hon blef tyst, tankspridd. Hon började att mista aptiten och kom ned om morgnarna med mörka ringar under ögonen. Fadern såg ingenting, men modern såg det snart. »Är du sjuk, Rakel?» »Nej, det är ingenting alls», svarade hon leende, med ett af dessa dumma leenden, som ingenting uttrycka. »Hur är det?» frågade modern igen och tog henne om lifvet. »Är det någon du tänker på? Är du förälskad? Nu log hon riktigt uppriktigt. »Men hvad är det då, min flicka?» frågade modern igen. Rakel svarade icke. Hon stod och stirrade ut öfver gårdsplanen med ett så förtvifladt uttryck i sitt ansikte, att modern blef helt förskräckt.