Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den i underdånighet bifogade tabellen upptager deremot nämnde bidrag för landet » städerne hvilken sistnämnde summa öfverskjuter den 17 sk. 1 rst. 605,088: 31. 10. 51,873: 45. 3. 656,962: 29. 1. orra med icke mindre än 65,875 R:dr Då härvid tillika bemärkes, att bevillningen, som, inberäknadt bränvinsbränningsafgiften, 1850 utgjorde tillsammans 88,087 R:dr 1 sk. 4 rst., men 1855 uppgick till endast 76,367 R:dr 34 sk. 5 rst., således sistnämnde är med 11,717 R:dr 14 sk. 11 rst. understigit bev i lin ingens belopp 1850, samt härtill ytterligare Rigges 1,582 R:dr 44 sk. 3 rst., som släderne år 1855 mindre än 1850 i statsbidrag utbetalt, visar sig, oaktadt tionde» samt räntemedleu utgått efter det lägre medelmarkegångs-priset, en tillökning i den ständiga beskattningen samt arrendemedlen af 79,175 R:dr 29 sk. 2 rst. Banko, som sednast förflutna årens höga markegångspriser hufvudsakligen vållat. Af de tili statsverket ingående statsbidrag utgöra arrendemedien en icke obetydlig andel. Inom detta Län finnas flere kungsoch kungsladugårdar samt andre hemman och lägenheter, som för kronans räkning utarrenderas.
Vis k vis dem tänker jag som så, att antingen skall man årligen köpa nya, präktiga lökar — och då är det trädgårdsmästaren som får största hedern, om de blomma vackert — eller också kan man ha samma lökar ett par tre år, år för år ha en hel hop besvär med dem och likvisst, om det inte vill sig, uppnå ett ganska klent resultat. Då äro rotknölar bättre att ha att göra med i mitt tycke — i alla händelser göra de sin ägare bra mycket mindre besvär än lökarne. Jag vill visst inte påtvinga andra mina åsikter, icke en gång i fråga om blommorna. Må de, hvilka ha pengar till öfverlopps, ge ut dem till blommor — sämre ting kan man köpa, och trädgårdsmästare måste ock ha något att lefva af. För min del vill jag helst sätta skott och så frön. De blommor, hvilka jag dragit upp från frön, tycker jag liksom att jag har mera del i, ja de äro riktigt » mina egna ». Visserligen blomma de icke första året — vissa arter kanske icke på ett par tre år — men hvad betyder det? Skulle också icke jag upplefva att de blomma, så är det väl alltid någon annan, som får glädje af dem. Alltså är detta icke något, som afskräcker mig. Ett » aber » finnes dock, och det är att första vintern är så farlig för småttingarne. Så har jag t. ex. af väl ett dussin små heliotroper, som jag dragit upp från frö, endast lyckats bibehålla ett exemplar vid lif. För alla de öfriga har första vintern också blifvit den sista, antinHerrar råds reskript i denna sak fattagen jag behållit de unga plantorna under egen des den 23 april 1706 och bekräftade hofvård eller mot hösten skänkt bort dem. Men rättens förslag till straff. Nåd gafs sällan detta afskräcker icke mig och bör ej heller skrämma andra till att afstå från heliotropodling. den tiden, och » klockar-mor » i Lofö fick Mina små blommor få nämligen vara med om helt visst undergå den hårda domens tillganska kalla vintrar — intet under om de dö. Men jag vill fortfarande strida mot gubben Vinter ämpande. och söka undandraga honom hans offer. Gör •V? ' 1 1 Hon försvinner därefter i okända ödens jag icke rätt däri? mörker.
Vid Mölnbol och Långbro fortsattes de vidlyftiga terrasseringsarbetena och a samma arbetssträcka blefvo grundläggningarna för tvenne hvälfda stenbroar, den ena med 15, den andra med 22 fots spann, fullbordade, hvarjemte kanaler af omkring 1,500 fots längd blefvo omgräfde, för omrigtning af det ena vattendraget. Terrasseringsarbetena förbi Wisbohammar fullbordades. På gränsen mellan Stockholms och Nyköpings län vid Frö-sjöns utflöde i Sigtunaån utfördes grundläggning och murning af landfästen till en bro af 42 fots spann öfver nämnde å. Med fästadt afseende å en föreslagen sänkning af Frö-sjön blef grunden för denna bro nedlagd 6 fot djupare än sjöns närvarande vattenstånd gjort behöfligt. För jernvägens fortsättning vesterut från Sigtuna fortgick utfyllningen af de tvenne bankarna öfver Frö-sjön och bortsprängningen af mellanliggande bergudde. Bankarna, af hvilka den ena är omkring 700 fot lång och den andra 800 fot. blefvo till största delen fullbordade. Terrasseringsarbetena vid Graneberg och Stjernhof, utmed Kyrksjön och förbi Fastmyra fortsattes, och utfyllningen af bankar öfver de båda sjöarna Bäcksjön och Valingen påbörjades. Vid Sparreholm, der banan öfvergår tvenne vikar af sjön Båfven, utfördes pålning och fachinering till beredande af grund för de deröfver utlagda bankar, hvilka började utfyllas dels från bredvid liggande stränder dels från pråmar, medförande från längre håll hemtade fyllnadsämnen. I anseende till bristen på fyllnadsämnen vid sjelfva arbetsstället och den lokala dyrheten af sådana ämnens transport frän andra håll, måste konstgjord grundläggning här användas, för att minska fyllnadsqvantiteten. En hvälfd stenbro af 25 fots spann färdigbyggdes i den östra banken och under hela äret pågingo de ganska betydliga jordoell bergsprängningsarbeten, som för banans formerande på båda sidor om Sparreholm erfordras.
Ve*, stig. vördsammast anhålla om äterremiss af Utskottets Betänkande, Afskrift, Herr von Hartmansdorff, .Augnst'. Harr Cedersköld har i sitt upplästa anförande förbigått en omständighet, som jag anser vara af vigt, och anhåller att få anmärka , på det att erinran derom må, med Höglofl. Ridderskapets och Adelns tillåtelse, få åtfölja återremissen till Expeditions-Utskottet. Det' väsendtligaste inedlet att fortskynda Rikets Ständers öfver, läggningar, så vidt det beror på kännedom af Utskottens Betänkanden, består otvilvelaktigt deri, att dessa lemnäs tryckta till Ståndens Medlemmar, hvilket åter svårligen Uter sig göra, med mindre hvarje Utskott besörjer tryckningen af sina Betänkanden. Expeditions-Utskottet har likväl ansett 59 §. Riksdags-Ordningen häremot hinderlig, genom stadgandet, att det så kallad? Bihanget till Bikets Ständers Protocoll skulle utgifvas under Expeditions-Utskottets uppsigt. Denna föreskrift gafs på en tid, dä man ej förutsåg mängden och vidden af nu varande Riksdags förhandlingar, eller det deraf följande behofvet att genast trycka Utskottens Betänkanden, om något hvar af Ståndens Eedamörer skola få tillräcklig del af deras innehåll■Sådant kunde lik - Prat TJt dr. ä. g De*. i$sg, an val , efter min (anita , ske man hinder af den ifrågavarande Grundlags §, emedan det är skillnåd emelian tryckningen, sorn hvarje Utskott för sig skulle låta besörja , och Vtgifningen sorn tillhör Expeditions-fhskottet, mellan verkståtlighet en i förra hänseendet och Expeditions* Utskottets uppsigt deröfver, hvilken naturligtvis skulle utöfva» efter det skrifna original-exemplar af hvarje Betänkande, som Expeditions* Utskottet erhölle.
Men de Öfrige 55^ Mantal äro Frälse-Städje, eller sådane, som vid Aboledighet städjas lios Trippiske, Arfvingarne, och skulle, vid skeende återlösen, förvandlas till Krono, dertill Staten hade en ostridig egande rätt, och af hvilka ersättning för löseskillingen egentligen skulle erhållas, genom deras försäljande till Skatte åt nuvarande Åboer, hvilka besitta dem med lika rätt, sorn andre Krono-Hemmans Åboer, För att erhålla säker grund för ett be» slut om de T ripp i fik c Godsens återlösen, hvars verkställande bör blifva beroende a£ Löseskillingelis belopp, och den fördel Staten genom deras inlösen kunde tillskyndas, föreslår Stats^Utskottet fördenskull Riksens Höglofl. Ständer, att i underdånighet anhålla, det Kongl» Maj:t i Nåder täckes genom vederbörande låta höra T ripp iska Ärfvingarne, huruvida de, såsom anledning förekommit, kunna finnas benägne att emot en nedsatt Löseskilling afstå deras egande rätt till Godsen, beloppet deraf bestämmas och dervid det förbehåll uttryckligen fästas, att de ovillkorligen afsäga sig all vidare pretention för deras förmenta fordran hos Svenska Kronan j och att derefter alla 4:cU Samti t * i G 9. Stats-Utskottets Bet än k anden. nuvarande Trippiske Frälse Städje-Hemmatt måga ordentligen Skattevärderas, deraf må utrönas, huru stor ersättning För Löseskillin gen kan påräknas, samt Kongl. Majit derefter till Riksens Ständer vid nästa Riksdag öfverlemna Handlingarne, då den ledning, som ar nödig för att fatta ett med Statens fördel öfverensstämmande beslut, derigenom må kunna erhållas; hvilket vördsamt öfverlennes till Riksens Höglofk Ständers bepröfvande. Stockholm den (i Marth iSa3. Ankom d. ii Mais 1823. Utlåtande, i anledning äf Kongl. Maj.ts Nådiga Remiss, uppå Handlanden Edelbergs underdåniga ansökning, om understöd af Allmänna medel för uppmuddring af Landskrona Hamn.
Beviset om denna satts framställer förslaget om Götha Canal, synnerligast i förening nied en Di.cont, som 1809 års Ständer nästan med entusiasme antog. 1815 års Ständer sago väl saken ur en mera fördomsfri synpunct, men äfven deräs öfverseende med sjelfmyndjga dispositioner af Disconrens fonder iemnade ett skrgs autoritet åt vidare missbruk deraf, och ingen lärer kunna neka, att tillgreppet af dessa Fonder utöfver de bestämda Summor, ne till Ganal-Arbetet, som endast al behållna Inkomsten kunde uttagas, var en olaglighet som betydligen verkat, om ej åstadkommit Discontens lali. Ständers misstag kunna af sednare Ständer beklagas och ogillas, och böra leda dem till iakttagande af mera försigtighet. En sådan visar sig äfven nu, då efter all sannolikhet Discont-rörelsen bör ovillkorligen’ skiljas frän Canal-Verket, hvarigenom den vädeliga inflytelse måtte upphöra, som en enskilt Den 3 o April. *7? Corporation haft’ uti '»nedverkandet af Penningeoredan och Mynt-försämringen. Skild från allt inflytande på det må hända alltför högt prisade Creditoch Låne-Systemet, skall det enskifta intresset icke mera så lifligt deltaga i Canal-frägan, utan öfverläggningarne hädanefter med mera lugn komma att anse sjelfva hufvudsaken, nemligen nyttan af CanalArbetets fortsättande till större eller mindre del, jemförd med Fosterlandets förmåga och det är i detta afseende jag äfven nu går att helt korrt framsta la min öfvertygelse. Sorglig är den tankan att lemna det redan gjorda Arbetet stående som en minnesvård af ett förhastsdt beslut, utan säker beräkning af Natlonal-fötmågan, men oklokt i högsta grad vore att göra denna minnesvård ännu kostsammare genom förnyade uppoffringar af Staten, om icke säkra Calculer pä tid och kostnad till arbetets färdiggörande på Directionens ansvar cppgöres, och alla tillfällen stängas för egenmyndiga försök att disponera andra eller större Summor än dem Riksens Ständer bestämma för året.
Vid 7 Art. 42 §•> som, i fråga om vid valförrältn ng frånvarandes rösträttighet, innehåller: ”En frånvarande äge dock rätt att under egen hand och sigill skriftlig voteringssedel, öppen eller förseglad, lemna,” har Herr Conlraets-Prosten Odelberg vidare anmärkt, att orden: ”under egen hand” innefattade en dubbel mening, enär dermed så väl kunde förstås, att både context och namnteckning borde vara egenhändiga, som äfven alt voterings - 5 Latsamt Allm, Besv. o. Ekon,-U'iskottens Betänkande, W:o 31. sedeln vore giltig, endast namnteckningen vore egenhändig; till afhjelpande af hvilken tvetydighet motionären, i öfverensstämmelse med hvad Kongl. Förordningen den 28 Juni 1798, §. r, om skuldebref stadgar, föreslagit, att oinförmälile mom. i 42 §• måtte erhålla följande förändrade lydelse: ”En frånvarande ege dock rätt alt sin egenhändigt skrifna och undertecknade, samt med dess sigill bestyrkta voteringssedel lemna.” Den som ej egenhändigt skrifver contexten, borde nemligen, enligt motionärens förmenande, antingen han begagnade sigill eller ej, hänföras till dem, hvilkas skriftliga votum behöfde med vittnen styrkas. Utskotten få i anledning häraf anföra, att, om någon, tvetydighet uti de i förevarande mom. begagnade orden: ”under egen hand” skulle förefinnas, densamma likväl lärer försvinna, då med detta mom. jemföres det påföljande, som innehåller, alt, i saknad af sigill, två ojäfvige vittnen böra å voteringssedeln underteckna den mening, att de under edelig förbindelse intyga, det röstgifvaren i deras närvaro egenhändigt sin voteringssedel skrifvit eller sjelf sitt namn undertecknat.
Olle att tala ut – den var graflik och ihålig, så att den gamla i stor förskräckelse vaknade upp ur sin föga djupa slummer och utropade: – Miskundelige Gud! Är det du, Gunnar? Eller är det din vålnad? – Det är jag – svarade Gunnar, och ryckte upp den lästa dörren, med ett enda kraftigt tag, nu sedan han ej mera fruktade att skrämma den gamla. Men just detta skrämde henne, och hon ropade än en gång: – Gunnar! Gunnar! är det du? Eller är det något ondt i din skepnad, som så kommer och går genom lästa dörrar? – Åh, det är nog jag! – svarade Gunnar, och kastade sig andlös på den der soffan, der han sofvit så godt och så lugnt i sina yngre år. Mor Ingrid skyndade försagd att göra upp eld, men när hon vid en blossande töresticka fick se Gunnars, af smärta, harm och vrede förvridna och vanställda anletsdrag, svettdropparne på den hvita, rena pannan, och de likbleka kinderne, då utropade hon ännu en gång: – Gunnar, min son! Jag spör dig ännu en gång: Är detta verkligen du, eller är det din vålnad, eller har du tagit lifvet af en menniska. – Nej, jag har icke, men jag skall! – svarade Gunnar, ty först i detta ögonblicket ljusnade, eller bättre sagdt: flammade upp en idé, den att med en kula betala sin skymf, att i blod aftvå skam och vanära. Och misstankan blixtrade och vreden åskade, och föremålet för båda, för Gunnars hat och raseri, var och förblef ingen annan än Olle; men mot honom hade han känslor, som, oaktadt hans nordiska natur, ej gåfvo efter den corsikanska la vendetta tranversale, ty han skulle i detta ögonblick af ursinnighet, varit i stånd att anfalla äfven en anhörig af denne Olle. – Evige Gud! – sade modern, darrande så, att den högt flammande stickan höll på att falla ur hennes hand. – Hvad menar du med dessa fasliga ord? Tala icke på det sättet, Gunnar, ty med Guds hjelp menar du icke hvad du säger, men Gud ser äfven till ogudaktigt talande.
Först flera veckor efter det F. hört talas om att fru X. skulle hafva varnat kungen för Mars månad och då omständigheterna tycktes göra narr af hennes varning, bief F. i tillfälle att erfara huru ifrigt hon fasthöll vid sina förutsägelser i det afseendet. Under tiden hade konspirationen, såsom det tycktes, helt och hållet upplöst sig. Sammankomsterna på Mon Bijou hade aflösts af middagssällskap och aftonsamqväm på Beckers värdshus vid Norrtullsgatan. Der var i synnerhet Skjöldebrand den verksamme, han som året derpå blef öfverståthållare och kungl. teaterdirektör och redan hade författat dramen » Riddareordet » samt sedan skref » Herman von Unna », slutligen en af excellenserna i svenska akademien. F. mindes Skjöldebrand som en talangfull, men mycket hetlefrad man, hvilken alltid ville rusa i väg utan att se sig före. Hans fantasi var mycket liflig och aldrig tvekade han att göra upp nya planer, den ena äfventyrligare än den andra. Stundom lyckades han, t. ex. då han i December 1818 utförde mästerkuppen vid Bornhöft. I Februari 1809 öfvervanns han dock af Hans Järta. Liungfelt, hvilken F. icke sett till på några dagar och derför trodde vara på landet, kom en morgon i början af■ Februari upp till honom och började ett konfidentielt samtal, i hvilket han lät undfalla sig, att han föregående afton varit i stort sällskap på Beckers värdshus. Han tilläde, att Annette hastigt öfvergifvit Mon Bijou och tagit tjenst hos Beckers, hvilket mycket litet intresserade F., ehuru han började ana, att uppasserskan icke trifdes längre på det forra stället, sedan det ej mera freqventerades af officerarne, hvilka han hört skulle hafva flyttat sina middagar och supéer till det andra värdshuset. Men det bekymrade honom bra litet hvar en värdshusflicka uppehöll sig. Liungfelt berömde den utmärkta maten och de goda vinerna hos Beckers och fann dem vida öfverträffande hvad han fått på Mon Bijou, men han tycktes ej vilja tala om i hvilken societet han tillbragt aftonen.
Jemte ett måhända öfverflödigt vitsordande af den uppgift Hr Ridd.Secrel:n meddelat, tror jag det vara likgiltigt hvilkendera delen först företages. Jag vet icke hvarföre man ej helt simpelt kan förnya den framställning Ilr Frih. o. Landtm, gjort, på sätt som Hr Ridd.Secrelm upplyst och dertill jag med pluraliteten svarat ja. Hr Prytz: Efter den upplysning Hr Ridd:Secret:n meddelat om innehållet utaf den af lif Frih. o. Landtm, framställda propos., så förfaller naturligtvis min aninärkn., som det skulle vara obehörigt af mig att söka göra gällande och hvarmed jag för ingen del åsyftat någon missaktning mot Hr Frih. o. Landtm. Hr Frih. o. Landtm, yttrade, i anledn. af Frih. Cederströms anmärkn., ronde ordet "äfvensom,” att R. o. Ad. behagade finna, hurusom bibehållandet eller uteslutandet af detta ord naturligtvis bomme alt hero af det beslut, R. o. Ad. sedermera bomme att fatta ronde första delen af förslaget; hemställande Hr Landtm., om R. o. Ad. under ett sådant förbehåll nu behagade bifalla deri föredragna sednare delen af Hr Prytz’s förslag. Ropades ja. Första delen af förslaget upplästes nu, så lydande : ”Hus R. o. Ad. föreslår jag vördsammeligen en inbjudning till de öfriga RiksSlm, att, i afseende på tulltaxan, förena sig med R. o. Ad. i de beslut, hvarigenom hittills gällande förbud blifvit borttagna och ersatta med föreslagen införse I s t u 11." Hr Lagerhjelm: Vid början af denna discussion yttrade jag den åsigt, att den första delen af motionen icke vore öfverensstämmande med grundlagen, i hvilket hänseende jag åberopade 7.5 §:n Riksd Orda. Den värde motionären har förklarat, att han stödjer sin åsigt på 71 §tn Reg.F-.n.
R:dr och, uti 3:dje punkten, något undantag icke medgifves, hvarken för arfvingar i rätt uppoch nedstigande led, eller för andre arfvingars laga arfslotter, eller för capilal-summor, understigande 300 R:dr, samt dessa stadganden föranleda skil jagtiga tillämpningar och följagtligen olikhet i de testamentstagare, för alldeles enahanda förmon, r/åfcrde afgifter, motsvarande föreskrifter i den nya Bevilhungc-I örordningen måtte varda mera bestämda och sinsemellan öfverensstämmande: 5:o att, i likhet med hvad för gåfva och testamente är medgifvet, jemväl arf, enligt 4:de punkten, sorn. understiger 300 R:dr, mätte varda undantaget, i afseende på den för arfsmedel stadgade bevillning; S:o att bevillningsafgiften för lösören må beräknas efter det desamma vid bouppteckningen åsätta värde; och 7:o att den i 39 § åberopade Kongl. Kungörelsen mätte förklaras gällande, endast till dess Kongl. Majrt, sedan Fullmägtige i Siksgälds-Contoret med underdånigt förslag i detta afseende inkommit, i Nåder täckes utfärda en ny För - 16 Bevillnings-Utskottets Betänkande , N\o 12. ordning, angående hvad som vid uppbörden af och controllen å ifrågavarande bevillning, bör iagttagas. Med afseende på hvad motionären sålunda och i öfrigt härvid anfört, har Utskottet funnit skäligt tillstyrka de förändrade föreskrifter, som Utskottets förslag i 36 § utvisar. Då den uti 3 Art. 40 § för caractersfullmagter stadgade afgift icke synes hafva nog kraftigt medverkat till det dermed åsyftade ändamålet att minska begäret efter titlar, har Utskottet funnit skäligt, att berörde afgift förhöjdes, hvarföre Utskottet får tillstyrka den förändrade föreskrift i berörde afseende, som Utskottets förslag uti 37 § innehåller.
Men ta mig fan — Micco Pajko svor någon gång, men ytterst sällan — att han kunde stjäla ändå! Det enda, som tröstade honom, var att han då inte uppfostrat sig själv. När han satt så här och spekulerade, så fick han minsann tag i en skavank i sig till. Han dög inte till hästskojare heller! Nog att han försökt yrket och drivit det bättre än de flesta. Piskat och misshandlat hade han, givit kräken krut och brännvin och halvkokta ärter för att få dem muntra och trinda för stunden hade han, satt nubbar under svansroten på utkörda eländen, så de kråmat sig som »spanjorer», hade han, och ryckt skälvande ungföl i mun, så blodet forsat, hade han; men trivts med yrket — det hade han aldrig gjort. Nej, annat var att byta klockor en afton på ett marknadstorg, omgiven av halvfulla människor, av rop och skrål, spejande ögon och misstänksamma sinnen. Det var livets näst-näst fina tobak, det. Och om sådant inte var att förtjäna sitt bröd på ärligt vis, så visste då inte han ... Skada bara, att den, som bytt med honom en gång, aldrig gjorde om affären. Micco Pajko gäspade och tänkte resa sig, men sjönk tillbaka igen och skrattade, ett sådant där försiktigt smugglareskratt, som var hans vana. Bonden, som han skulle hämta pannan hos, hade sålt den för en hästhud och två tolvskillingar kontant — dessutom skulle han hålla hjälp till forslingen. En hästhud! Vem hade en hästhud? Micco Pajko hade sagt: »sin egen hästhud». Inte hade väl han en hästhud? Det skulle bli ovett av, förstås! Och vad pengarna angick — de två tolvskillingarna — de två kontanta tolvskillingarna? — Micco Pajko rullade om tanken i sig som en tärning, slog — och vann. Det var bonden, som hade sagt ordet kontant; han, Micco Pajko, hade bara sagt, att han skulle lämna alla tolvskillingar han ägde. När han nu inga ägde, så ... Det där lilla tankenöjet hade piggat upp honom så pass, att han nu orkade resa sig upp. Men riktigt belåten var ändå inte Micco Pajko.
Dä ingen anledning synes för handen, att ändra den Ordning, i hvilken Regeringsformen upptager StatsSeoreterarne, hvarom icke eller förr än nu fräga varit vackt, och dä Ju<titiceCanccdIern, säsom en tillkommen ny Föredragande, lämpligen hör sist ibland deni uppnämna», hopp is Utskottet att Höglöflige Rid le skåpet och Adeln skall tac kas i denna, mind e m igtpäli^gände omständighet, sig efter MedStånden foga. Constitutions-Ustkottets hctänhanden. 535 Det af Höglo/!. Riddcrskapet och d~ deln uti ö §. yrkanrle tillagg efter orden; ’'dere 1 iike minst l re af ries? ’ med orden; 'icke föredragande," tillstyrker Utskottet vörd-amligcn, såsom främjande en större tydlighet. Hvaremot Utskottet icke kan gifva anledning dertill att orden: "Samtlige icke Föredragande StatsRåd må u hytas mot orden : StatsRuclets samtlige hecla inöter, emedan StatsRldel ovillkoi liga sammanträdande in Fleno vid andra an det i 13 jf. anvisade utomordentliga fall, icke synes nödigt eller med de Föredragandes trägna befallning förenligt. C? O O Sedan alla de Tre återremitterande Stånden ansett betänkligt och olämpligt, att i Regeringsformen intaga den af Utskottet föreslagne Stat Råds Beredningen, räknar Utskottet för en skyldighet att, med frånträdande af samma förslag, tillstyrka Heders'. BondeStåndet, att de Respective MedStåndens mening instämma.
Beträdes han dermed tredje gången, vare jemväl sitt privilegium förlustig; voterar ja; den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, erhåller ofvannämnda 2 mom. af 41 § följande lydelse: Apothekare, som nyttjar distilleringspannor till större rymd eller antal, än tillåtet är, eller för andra än pharmaceutiska behof, skall för hvarje olofligen nyttjad panna böta dubbelt emot hvad eljest för oloflig brännvinsbränning stadgadt är. Efter voteringens slut befunnos rösterna hafva utfallit, som föijer: Ja — 6. Nej — 4. Fortsättningen af detta måls pröfning uppskjöts till nästa plenum. Ilr Strussenfelt, Adolph Ludv.: Jag vågar vördsamt göra den hemställan, att det från Exped.Utsk. inkomna, på bordet hviiande förnyade förslaget till underd. skrifvelse till K. M. må blifva 2:dra målet på nästa föredragningslista. Den 26 Januari. Hvad Hr Strussenfelt framställt blef af it. o. Ad, bifallet. Upplästes och lades på bordet StatsUtsk:s utlåt. N:o 4o5 öfver anmärkn:r vid betänkma N:ris 366 och 367 öfver K. M:s propos. om låns upptagande till hypotheksinrättningars befrämjande, samt Riksdagsm. And. Danielssons i anledn. deraf gjorda särskilda förslag. H. R. o. Adåtskiljdes kl. | till 4 e. m. In fidem protocolli, F. O. Silfverstolpe. Thorsdagen den 29 Januari 1835. Plenum kl. io f. m. Fortsattes pröfningen af Bevilln.-, Lagoch Oecon.- Utskms utlåt. N:o 8 i anledn. af gjorda anmärkntr vid Utsk:ns betänk. N:o 6, angrde reglementariska föreskrifter för brännvinsbränningens utöfning samt försäljning af brännvin och beskattning derå. 4a och 43 SS godkändes. 44 S Hr Peyron, Gust. Abrah.: