Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Öfver deras skogar, i stället att befordra en mera omsorgsfull skogshushållning, föranledt ett hushållningssätt, som ger anledning att befara skogarnes fullkomliga utödande, staten är befogad att vidtaga sådana åtgärder, som äro nödige för att förhindra nämnde hushållningssätt och de för staten vådliga följder, detsamma kan medföra; ty ehuru eganderätteri i allmänhet antages innefatta oinskränkt rätt för egaren att disponera hvad han eger, måste likväl, enligt Utskottens åsigt, staten, som skyddar den enskildes eganderätt, vara, med afseende å den staten åliggande omsorg om det helas bestånd och det allmänt nyttiga, fullt berättigad och äfven pligtig att för egande1 ättens utöfning stadga sådana vilkor, som förhindra den enskilde att vidtaga sådana åtgärder, som icke äro förenliga med det allmännas väl. Men då Utskotten finna bedömandet deraf, hvilka föreskrifter må vara för ändamålet behöfliga och i tillämpningen mest användbara, erfordra mera noggrann insigt och kännedom om de till skogshushållningen hörande ämnen, än Utskotten varit i tillfälle att sig förskaffa, anse Utskotten sig icke böra för Ri kets Ständer framlägga något förslag till stadgande!) i omförmälde afseenden. Då likväl, enligt hvad här ofvan blifvit ådagalagdt, åtgärder till förekommande af skogarnes förödande äro af behofvet högt påkallade, och Utskotten anse betydliga fördelar i afseende i bevarandet af samt hushållningen med desamma kunna finnas, ej mindre derigenom, att Hiidervisningsanstalter inrättas för spridande af en allmännare kunskap uti samt kännedom om nyttan af en bättre skogshushållning, än äfven genom en ändamålsenligare lagstiftning angående skogarne i riket, få Utskotten vördsamt tillstyrka, att Rikets Ständer, med tillkännagifvande, att de med be kymmer emotse de för samhället vådliga följder, som äro alt befara, derest det bland enskilde nog allmänt rådande bruk att nedhugga deras skogar utan allt afseende å dessas framBia. till II. St. Besvärsoch Ekon.-Ut sk.
För sin del wille Herr Grefwe» tillstyrka Banko. UtffottetS forsing, hälst som deras synes, att lönförhöjningen blifwir sä inrättad, att innehafware af högre löner sätt mindre tillökning och de ringare löntagare större. Banco Betjeningen wore inom Werke! sä sysselsatt, otc det för den samina förojöde sig sjelft, att förwärfwa »agot Utom stensten, äfwensom den ej har någon utsigt till befordran Utom Merkel. Dtt wore en gjfwen princip, att de af hwilka man fordrade mycket arbete och mycket answar, borde wara wäl lönade, och hwad Herr Grefwen nu anfört styrkte billigheten af lönsörhöjningen, Herr Grefwen förnya. 1626 Den 28 December. de derföre sitt lillstmkande af bifall till Banco-UskottetS betänkande, och begärde derpå af Hcrr Greswcn och Landr-Marfkalken proposition. Friherre siseclerskröm, ^4eob, be< styrkte all Lanco^Vetjeningeli ej såsom endre Collegrers Betjening, hahr nZgon annan yrsigt, än den, genom ^ sin befordra" inom Vai^quen Dek were derföre billigt, akt den för silk denvarande arbete kunde wara säker om sin utkomst. H dc förellagiic grarisicarioncrne läge ej en ladan säkerhet. När den tillkomme att löneförhöjningen more inrättad progresiw för de lägre qradernc, hoppades Friherre Lscisrsrräm att den ej kunde träffa motstånd. De lägsta löntag rena njölo förut mindre arfwoden, än hwad det kostar de fleste af osi att underhålla en betjent. Huru skulle man pä sädane wilkor kunna wanka och r fordra skicklighet? Om andra löntagare i Skaren moro sämre lönade, hade ock en mängd af dem andra urwägar till förtjenst.
Om äfven denne skulle i början, då krafter och vilja ännu hade full spänstighet, lyckas undanrödja eller göra mindre märkbara olägenheterne deraf att honom medgifvits ett förenande af flere, i allmänhet såsom oförenlige ansedde befattningar, så skola dock i de fleste fall olägenheterna häraf småningom mera och mera röja sig, ju längre tjenste-föreningen fortvarar och i samma mån tjenste - 38 Bil. N:o 6 till Kongl. Maj:ls Nåd Prop. N:o om Statsverket 1856. mannen hemfaller (ill den oundvikliga loiten, att, vid tilllagande ålder känna krafterna aftaga och trötthet inställa sig. Det omnämnda skälet för den ifrågasatta tillåtelsen synes mig således ej fullt giltigt, helst den ledande erfarenheten inom hvarje Embetsverk torde egentligen böra sökas och linnas hos dem, som ega att gifva den underordnade Ijenstemannen befallningar, och ej af denne på Förmännen inympas ® “En allt för långt sträckt frihet att kunna förena lieie tjenster har dessutom äfven den menliga följd, alt inskränka tillfällena till befordran för den yngre tjenstemannen; och då utsigten härtill utgör en af de mägtigaste och mest verksamma häftstängerne för att framkalla och bibehålla embetsmanna-duglighet, torde hvad som är häremot stridande böra, så vidt möjligt är, undvikas.® “Hvarken för det allmänna eller för sjelfva tjenstamanna-korpsen är således, enligt min underdåniga förmening, en utöfver yttersta nödtvång utsträckt tillåtelse till flere tjensters förenande nyttig, men jag vågar äfven underdånigst betvifla huruvida den, enligt förslaget, åt Regeringen förbehållna pröfningsrätt i dessa angelägenheter är för Regeringsmakten gagnande eller kan blifva egentligen betryggande till förekommande af mannamån eller obehöriga konsiderationer.® “Hittills har medgifvande af flere tjensters förening, der den kunnat ega rum, vanligen berott endast af vederbörande Embetsverk eller Chefer. Regeringen har merendels ej ens derom egt kännedom, och sällan dertill lemnat uttryckligt bifall.
Han var redan en äldre man med frostbiten klumpnäsa, och hans framstrukna hår och ungdomligt vridna mustascher hade alltid varit så ljusa, att ingen beaktade om åren gjort ett och annat strå ännu hvitare, och han satt på stolen i sin snäfva och hopknäppta rock lika rak som fordom. – Jo, – begynte han på sitt vanliga sätt utan någon öfvergång, – den hösten, då jag gick vilse i skogen var jag sannerligen illa ute. Jag menar den hösten nere i Severien. Lewenhaupt hade just låtit förstöra våra sista forvagnar och förde oss utefter Sozafloden för att finna ett vad, så att vi sedan på andra sidan skulle kunna leta oss fram till kungshären, men flera fotknektar hade stannat för att plundra vagnarna. Jag var fänrik på den tiden och samman med några andra blef jag af generalmajor Stackelberg skickad tillbaka för att söka få bukt på karlarna, men ryssarna voro redan hos dem, och jag vet knappast på hvilket sätt jag i mörkret lyckades rädda mig öfver floden. När jag drypande af vatten och gyttja stod i ljungen på andra stranden, stötte jag på en dragonknekt. Han var från mitt eget regemente, och vi kallade honom Långe-Jan, därför att han var en af de längsta och smalaste bussar, som någonsin lyft en svensk pamp. Hans bröst var smalt, men hans händer voro stora. Hans armar och ben tycktes knappast ha en enda muskel, och det fanns icke ett fjun på hans magra och enfaldiga ansikte, hvilket hvem som helst kände igen på de sneda ögonen och den tjocka underläppen. Gud vet hvarför han någonsin blifvit medtagen ... Men då i ögonblicket var jag lika glad att få syn på det gängliga spöket som om jag råkat en käresta, och på måfå men ändå det fortaste vi förmådde vände vi våra steg inåt skogarna. I början sprungo vi för att bli varma och få kläderna torra, och först i dagningen lade vi oss att sofva. I många dygn ströfvade vi sedan framåt genom skogar och moras, och ännu voro våra kläder lika våta.
Lag-Utskottet, hvars utlåtande öfver detta förslag blifvit infordradt, har tagit detsamma i öfvervägande; och ehuru flere skäl tala för det föreslagna stadgandet, bland annat: att rättigheten att vid alla instanser tvista om ett så obetydligt belopp, som helst, kan begagnas såsom ett tvångsmedel emot den fridälskande, emedan han heldre uppoffrar en ringa penning, än blottställer sig för en långvarig rättegångs obehag, besvär och kostnader; att den, som drager en obetydlig sak från instans till instans, skäligen gör sig misstänkt att handla af andra moliver än rättskänslans; att blotta föreställningen derom, att ett sådant missbruk kan ega rum, minskar aktningen för lagen; samt att de fleste civiliserade länders lagar förbjuda sakers fullföljd i högre 'Rätt, så vida de ej angå ett belopp åf någon betydenhet; — Likväl och då den förändring, som skett af vår äldre lagstiftning i denna del, grundats på det tillfälle, som rättsökande före Lagmansoch Kämners-rätternas indragning i allmänhet egt att, utan afseende på den summa, hvarom tvistades, få sin tvist af två domstolar bedömd, samt då den erfarenhet, som hittills kunnat vinnas om verkan af den motvigt emot trätlystnaden, som man, på sätt ofvan är nämndt, sökt i rättigheten för vinnande part att få Under-rätts dom verkställd, ej må antagas såsom en tillfyllestgörande anledning att återgå till en nyligen frånträdd princip i lagstiftningen, hvars återupptagande ej synes kunna motiveras af andra än högst vigtiga, orsaker; anser sig Utskottet böra vördsamt hemställa om icke Herr Grefve Taubes ifrågavarande motion må lemnäs utan vidare afseende. Stockholm den 8 April 1854. Reservation: af Herr Grefve Sparre, Herr Friherre Posse och Herr Professoren Bring, under åberopande af de skäl, som motionären anfört och som, efter Utskottets åsigt, tala för bifall till motionen. Lag-Utskottets Betänkande, N:o 22. 19 J«:o 23. Ank. till Exp.-Utsk d. 7 April 1854, kl. 9 f. m.
Underd. R, Ratificationer å det emellan H. K. H, Kronprinsen och H. K. H. Kronprinsessan afslutade GiftermålsContract, om utvexling af, I 1, s 321 —324. Rebbelberga Broar, om nedsättning uti arrendet för Betesmarken vid; StatsUtskottets Betänkande, 1Y 4> s 753 — 758, bif. af PresteStåndet, IX s 1089, af BondeStåndet, IX s io45, af Adeln, ix s 1048, af BorgareStåndet, ix s 1058, Underd. RecognitionsSkogar, om. Konungens Nådiga Proposition, I i. s 3q5 —- 5o4» återrem, af Adelil, ix s 686, af BondeStåndet, IX s 711, bif. af BorgareStåndet, ix s 721. s 262, af Adeln, IX 3. s 289, af BondeStåndet, IX 3. s 335. Recryter vid indelade Cavalleriet, förhöjning i det stadgade Målet för, III s 127, i4o. Refning, angående ny, och jemnkning i Skattläggnings verket. Motion, remitt. till StatsUtskottet, II s 1267. Utskottets Utlåtande, IV 1. s 899 — 9o5, bif. af Adeln, IX s 282, af BorgareStåndet, IX s 265, återremitt. af PresteStåndet, IX s 274» af BondeStåndet, IX s 278. Ytterligare Utlåtande, IV 5. s 245 — 261, bif. af PresteStåndet, IX s 1147> af BorgareStåndet, ix s 1166. Regeringsformen, sedan 1818 års Riksdag livilande förslag lill ändringar af; Constit, Utskottets Memorial, III s i5 — 67.
När nu delta är ett för hållande, som t. o. m. af Utskottet icke är förnekadt, framställer sig sjelfmant den frågan: till hvad ändamål finnes i 33:dje och 34:de §§ stadgadt om bevillning af capital och cassör? är meningen dermed, livadj Utskottet tycks antaga, att det i berörde §§ omnämnde bevillnings-afdrag cgentligen skall komma låntagaren till godo, då borde detta bestämdt uttryckas i Författningen. Är meningen åter, att Staten i andra hand skall af låntagarne erhålla godtgörelse för bevillnings-afdraget, i thy, att idkare af näring och rörelse vid taxering icke få göra afdrag för ränta å gäld, så är, enligt hvad som blifvit upplyst och erkändt, ändamålet totalt förfeladt. Emellan ifrågavarande tvänne beskattnings-methoder förekommer allså den väsendlliga skilnad, att om den ena (den indirecta) har man en långvarig och säker erfarenhet, att, just vid tillämpningen, bar ändamålet aldrig kunnat ernås, — då deremot om den andra (den directa), hvad bevillning utaf allmänna cassör beträffar, sådan ingick till Stals-cassan ganska ordentligt med ”zo:dg penningen af interesset” (se 1789 och 1800 årens Bevillnings-förordningar) ända tills i 1812 års Bevillnings-förordning infördes stadgandet om bevillnings-afdrag å räntan, och att, beträffande den enskilde capitalistens lånrörelse, någon direct skatt å denna ännu icke hos oss varit försökt; samt att, ehvad man derföre om densammas overkställ barhet - Bevillnings-Utskottets Betänkande, iV.o tt. 49 barhet påstår> så är derom annu ingenting här i landet ulröndt eller hevisadt.
Utskottet haft i detta ämne och de Resultater, som deraf härflutit, hafwa warit föranledde af följande till Utskottets handläggning remitterade Memorialcr och Protocolls-Utdrag, dem Utskottet här fär uptaga: 1:0. Memorial af Herr Öfwer-Jägmästaren Liifverbjelm, bland annat angäende Jägeri-BetjcningenS indragning och Skadc-djmenS utödande. 2:0. Dito af Herr Landshöfdingen Grefwe klörnsr, angäende Allmänningars delande, fri disposition af Skogarne för Jordägare, Jägeri-Betjeningenindragning, wärdén öfwer Krono-Parkerne samt Krono - och Boställs-hcmman. z:o. Dito af Herr Majoren Friherre ko5- le, angäende Allmänningarnes delande. 4:0. Dito af Herr äswcrste - Lieutenanten Keuteilköiä, angäende Ekrstogen. 5:0. Protocolls-Utdrag frän bet Hederwärda Donde-Ständet, angäende Härads - och Sockne-MmänningarS skiftande; Skatte-ägarnrs fria disposition öfwer deras Skogar, Jägeri-Statens indragning, Jagtordningcns fdrbältranve och Recognitions-stogarnes utdelning pä Bruken och Allmogen, till beredande af flere odlingar, viskol - 192 Den 6 September.
Sami, i3 Haft. 2 10 Allm. Besv.- och Ekon.-Ulskotlets Betänkande, N.o 77. rå och rörssamt insockne-frälsehemman, der desse sistnämnde icke, efler hvad hittills varit föreskiifvet, haft ett sådant åliggande; så och emedan fjerdingsmanna-befattningen följaktligen ej, emot Kongl. Maj:ts och Rikets Ständers uttryckta, här ofvan anförda, åsigter, kan af Utskottet såsom något vanligt kronbesvär betraktas, utan deremot måste anses såsom ett municipal-bestyr, uti hvilket, efter billighet och rättsgrund, enligt hvad det vill synas Utskottet, egare af all slags jord utan undantag böra deltaga, finner Utskottet sig böra tillstyrka bifall till denna del af motionen, samt följaktligen föreslå Rikets Ständer att i underdånighet anhålla, det Kongl. Maj:t täcktes, gonom en allmän författning, bestämma att säterier, råoch rörssamt insockne frälse-hemmans-egare må hädanefter vara pligtige att i utöfningen af fjerdingsmanna-kallet deltaga. Vidkommande sedermera den af Jöns Jönsson väckta motion om bestämmande af en viss ordning för fjerdingsmanna-tjenstens tillträdande och bestridande; så och enär åtskilliga författningar, och ibland dem Kongl. Resolutionen å Allmogens besvär den 28 Juni 1731 §. 31, Kongl. Brefven den 13 Januari 1743, den 17 September 1755 och den 12 Januari 1757 m, fl. redan antyda och jemväl i vissa hänseenden bestämma, huru härmed förhållas bör, torde, så vida missbruk i berörda hänseende ega rum, det bero af den missnöjde att i behörig ordning deröfver föra klagan; hvadan och då det dessutom synes på menigheterna sjelfva böra få ankomma, att uppgöra den ordning, hvarefter denna befattning bör af vederbörande jordegare öfvertagas och bestridas, Utskottet anser, alt motionärens hemställan i denna del icke bör lill någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Hon pratar om dygd, om s amvete och Gud vet inte al t hvad; liksom jag ; inte skulle känna al t det där oändeligen bättre än hon _ Jag, som är Philosophiæ-Magister och Theologiæ-Licenciat, som disputerat i Moralen med s törs ta heder och lärt Moral en åt andra i mera än tjugu år. FABRIKÖRN. Nå hvad svar g af hon, Herr Magister? J ag bri nner af längtan at få höra det. TROSELIUS. Hon svarte, at hon ej ville bli en Ägtenskaps djefvul, at hon ej vil 24 ville köpa sin lyck a på bekostnaden af sin oskuld och dygd. Men j ag vil inte ge et runstycke för h ennes dygd Och är det inte den s törs ta dygd at söka sin upkomst här i verlden, hälst när det kan ske med ä an? FABRIKÖRN. Sök te Ni utröna, om hon hade någon böj else för Cederberg? TROSELIUS. Det ku nde j ag inte komma under fund med. Men jag gjorde en annan uptäck t, som bör gå min Patron l ångt mera til sinnes. Jag rys er för at tala därom. Ni närer en huggorm i er barm och denne huggormen är just Informatorn. Det är inte nog därmed, at han sjelf är utan all Religion; han går äfven och sprider u t bland husfolket sina högst förderfliga g rundsatser. Clara är redan smi ttad af dem oc h Gud vet, huru det står til med edra barn. FABRIKÖRN. Är Karn en Fritänkare? ger han skadliga principer åt mina barn? straxt ska han då ur huset. Det var rätt väl at Ni underrättade mig därom. J ag vil g enast tal a med Junkern. Gå nu in på en s tund til min hustru och prata med henne lite och var sedan god och bli qv ar hos mig ti l afton. TRO Tackar vördsamligen, min Herr Patron. J ag går h älst, om mig tillåtes , ner i Trägården, för at öfverlägga med mig sjelf om mit nästkommande samtal med Clara.
Hvad en allägsnare framtid sedan kan åtgöra, efter det, pä detta sätt, det råaste af dessa trakters vildhet blifvit undanarbetadt, och hvilken form de må kunna få i Kameralt afseende, det öfyerlemnas till denna tid, hvarförinnan äfven hvarjehanda kan hafva föregått till ändring af gamla hemmanens ut behof. Hvad jag tror mig med säkerhet kunna påstå, är att den hittills någon gång öflige och ensam tillåtlige methoden med mantals - ut~ stakningar å allmänningen åt den Häradsbo, som härtill sig först anmäler och tjenlig plats kan an vi - 70 \F)en 3 Juni, anvisa, icke gerna kan lyckas, åtmindstonc sä länge de omgifvas af odlad allmänning. X fattigdom borja de gemenligen, sin bana, och företaget är för stort; i alla fall tillpripa de helst det, sorn visar sig lättast, nemligen att nära sig med öfriga allmänningen, hvartill ock desse äga yppersta tillfället. Emedlertid förflyta frihetsåren , och de vanskötta hemmanen skola svårligen utgöra utskylderna till Kronan. Den öfvertygelse,*jag här vördsamligen framställt, att Härads-Allmänningar böra delas, så framt Statep och Eandet skall af dera kunna vinna den nytta, de naturligen erbjuda, är enahanda med den önskan, som jag, närvarande vid skogs - ransakningar inom Upsala Ijän, hört af Häradsboer enhälligt frambäras. Eocala olikheter och särskildte omständigheter kunna, det jag icke känner, till äfventyrs göra å något ställe verkställigheten hinderlig, eller icke' åstundad; men hvarest detta icke inträffar, hvarest Häradsboetne, helst de, som på skogstillgång äro nödställde, begära denna sin underdåniga Örtskan framburen inför Konungen, att den då måtte vinna nådigste bifall. Härtill vågar jag för min del tro, ätt Höglofl. Utskottet skäligen kunnat tillstyrka. Och anhåller jag, att detta mitt vördsamma anförande måtte få åtfölja den till Respectiva Riks • Stånden afgående Expeditionen.
Mitt motif, hvarföre jag önskar lön åt LänsNotarierne, är, att jag vill uti dem hafva Statens, och icke enskilte personers, tjenare. Herr af Schmidt s Georg Lars: Friherre Cederström har väl utvecklat ämnet, men 43 H. 10 146 Ds n 29 Sep t ernt er. jag önskar dock få tillägga några ord. Då Landshöfdingen är borta från Länet, och LaudsSecreteraren är på Embetsresor inom detsamma, behöfvas LänsNotarierne ganska väl. Hvad åter angår förmenandet, att LandsSecreterarne äro så väl lönte, vill jag endast nämna, att i Norden äga de knappast dagligt bröd. I 'Westerbottens Län tjenar LandsSecreteraren för högst 2000 R:dr, alla inkomster inberäknade; lian kan således icke afstå något till LänsNotarien. Grefve von Rosen } Axel'. Jag instämmer till alla delar med Friherre Cederström och Herr af Schmidt; men kan icke instämma med Friherre Palmstjerna deruti, aLt LandsSecreterarne äro så väl lönte. I Götheborg har LandsSecreteraren icke större lön, än ^5 tnnnor säd, men har deremot en vidlyftig Correspondance, hvartill lian är i högsta behof af biträde. Herr Hjerta: öm Ridderskapet och Adeln tillät, att discussionen fick hålla sig vid sjelfva ämnet, skulle vi snart kunna nå målet. Såsom Herr Grefven och LandtMarskalken ganska riktigt yttrat, har Utskottet föreslagit, att Rikets Ständer nu icke skola befatta sig med någon allmän Lönereglering för Landsstaterne; men Utskottet bar derjemte tillstyrkt Rikets Ständer, att ingå i speciel pröfning af vissa särskilta förhållanden. Jag yrkar, att, jemte det Rikets Den 29 Sept e iu b e r. Ständer nu icke böra ingå i någon alimän reglering af Landsstatens löner, det äfven bör i Contraproposilionen tilläggas, att Rikets Ständer i allo förblifva vid 1823 års Stat.
Hon skulle giiriia vilja pröfva ilein i deiina. nya stuga. Hon begaf sig raskt lieinåt, hemtade sin vafrulle och började att uppe under taket hiikta fast de färgrika tygstyckena. Hon slog upp dörr och luckor, s&amp; att den stora kvällsolen lyste p i henne och hennes arbete. Hon rörde sig ifrigt i stugan, brådskande, inunter, trallande p&amp; en Irampavisa. Hjartligt nöjd var hon. Det blef grannt därinne. De vaffda rosorna ocli stjikiiorna lyste som aldrig förr. Medan hon arbetade, 1iö11 lroii god litkik utåt ljunginon ocli grafställena, ty det förekom henne, soin om Tönne iifven nu skulle kunna ligga dold bakom ett af kumleii ocli skratta. &amp; t henne. Kungaliögen låg inidt för dörren, och bakom den s i g 11011 just soleii sjiiiika. Gång på ghig s i g Iion dit. Hon var helt viss om, att någon satt dar och betraktade henne. Just då solen var s&amp; djupt nere, att blott nhgra blodröda strå- lar silade fram öfver. stenröset, såg Iion livein det hvar som betraktade Iienlie. Hela knmlet var ej mer ett kummel utan en stor, gammal I; iiiiipe, soiii satt dar iiriig och gr.i " lnad och stirrade p5 l~eniie. Rrinclt 0111 lians liiifvtid bildade solstrblarna en krona, och lians röda mantel var s i vid, a t t den utbredde sig öfver hela inon. Hans liiifvud var stort ocli tungt, anletet grått som sten. Hans kläder ocli vapen voro ock stenfiirgade ocli harmade så noga stenarnas skiftningar ocli lafklädnad, a t t man måste se vii1 efter för a t t marka, a t t detta var en kämpe och ej en stenliög. Det var som ined dessa larver, hvilka likna triidgrenar.
Det måste nemi. tagas i betraktande den fördel, en så beskaffad bibana skulle bereda trafiken å stambanan. Kristianstad år beläget i en folkrik ort, omgifvet af bördigt och gifvande åkerbruk, hvilket betydligen kommer att ökas genom ett under förflutna året påbörjadt storartadt företag utaf ett Engelskt bolag, medelst invallning af den vid staden flytande Helge å, hvarmedelst staden och orten tillvinna sig en areal af 10,000 tunnland fruktbar jord, jemte det att medelst kanalgräfning och upmuddring af farleden ifrån Ahus till Kristianstad, blifver möjligt för djupgående fartyg att kunna gå upp ända till staden. Kristianstads stad eger en stark rörelse, hvilken i betydlig grad skulle ökas genom ett direkt samband med stambanan. Denna bibana kom ytterligare att bidraga till en lättad varu-kommunikation för sydöstra delen af Småland samt Blekinge, hvilken sednare provins, jemväl uti en framtid måste erhålla jernvägsförbindelse med stambanan, då denna bibana troligen för sagde ändamål blef begagnad. I Kristianstad är förlagdt Artilleri-regemenbe med betydlig materiel, förråder af vapen och utredningspersedlar för en del af Arméen. Staden är säte för K. HofRätt samt Länsstyrelse; är försedd med ett högre läroverk, hvilket allt, i förening med ångbåtsfarten vid stadens hamn, Ahus, förorsakar en betydlig varuoch person-trafik. Af alla de nu anförda skäl bör man med tillförsigt kunna beräkna att den ifrågavarande bibanan, utom det gagn den kommer i militäriskt hänseende att medföra, skulle både genom personoch gods-trafik, inbringa betydliga inkomster för stambanan, hvarföre är att hoppas, att Staten vid yppad tillgång ej uraktlåter att genom dess mellankomst bidraga till möjligheten af denna vigtiga bibanas snara fullbordan. Anhålles vördsamt om remiss till vederbörligt Utskott. Begärdes på bordet. Erih. Creutz. Steffan, upläste följande motion: Uti K. M. nåd. Propos. om Statsverkets tillstånd och behof rörande 4:de Hufvudtitelen, med ani. af R.