Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vill blott hafva äran fråga, om den andra voteringen följer immediate på den första? Klockan är redan öfver half fyra, och våra magar behöfva någon förplägning, hvarföre det vore af vigt för flera att få veta, huruvida man kan aflägsna sig utan att försumma något härstädes. Ex. Hv Gr. o. Landtm, förklarade, att, till följd af 53 § Riksd Ordn., den andra voteringen komme att företagas, så fort den första blifvit fulländad. Efter voteringens slut befuuuos rösterna hafva utfallit, som följer: Ja — 5y. Nej — i5. I anledning häraf uppsattes och justerades följande voteringsproposition : Den, som bifaller a:dra punkten af BancoUtskrs utlåt. 3NT:o 16 till svar å de inom samtliga RiksSt. framställda, till TJtsk. remitterade anmärkningar vid dess under N:o 6 afgifna betänk, med förslag till hufvudgrunder för Bankens rörelse och förvaltning, voterar • > a; den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, anses R. o. Ad. bifalla, alt Bankens metalliska cassa ej får bibehållas vid ett belopp, som understiger 1 i36 Den a4 Juli f. m. millioner r:dr specie; åliggande Bancostyrelsen att, när behofvet så fordrar, för detta ändamål vidtaga förberedande nödiga åtgärder så tidigt, att metalliska cassan ej må qvarblifva vid detta nedsatta belopp. Efter voteringens slut befunnos rösterna hafva utfallit, som följer: Ja — 26. Nej — 48. Under första voteringen hade H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, bortgått och aflemnat klubban till H. Ex. Hr Gr. Brahe, Magn., men återkom under loppet af den sednare voteringen. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. till 6 e. m. In fidem prolocolli, F. O. Silfverstolpe. Thorsdagen den a4 Juli 1834* Plenum kl. 6 e. m. Justerades pleni-prot. för d. 7 dennes e. m. Fortsattes föredragningen af BancoUtskrs utlåt.
Flottans station i Stockholm Carl Leopold, hvilken år 1847 tillträd t nämnde tjenstebefattning, att genom sorgfällig granskning af de för båtsmans-vakansafgiflens beräknande meddelade stadganden och i sammanhang dermed de vid stationen förda räkenskaper, upptäcka, alt hans företrädare i tjenslen misstagit sig om rätta grunden för sådan afgifts utgörande af Stockholms stad och de 337 rote-båtsmans-nummer, hvarmed staden, enligt Kongl. Brefvet den 21 September 1839, fått sin rotering tillökad och genom hvilket misstag, om det icke blifvit rättadt, slaten för år 1840 till och med år 1846 gått i mistning af omkring 17,000 Rdr, att oaktadt Leopold redan den 20 December 1847 hos Stations-befälhafvaren gjort anmälan om berörde förhållande och jemväl aflemnat uträkning öfver den fyllnad i vakansafgiflen, som, på grund häraf, borde Stockholms stads båtsmanshålls-skyldige affordras och Lill Kongl. Ränte-kammaren levereras, samt StaU-UUkottett Utlåtande, N:o Si. 11 oaktadt, i följd af denna upptäckt, sedermera i Kronans kassa influtit för åren 1844, 1845 och I846 10,604 Rdr 45 sk. 8 rst. och för de följande åren, med undantag af år 1848, då inarkegångsprisen voro ovanligt låga, dels ingått dels ytterligare komma att ingå betydligare belopp, det likväl inträffat, att bemälde Regements-skrifvare hvarken erhållit arfvode eller någon gratifikation för sina anmärkningsåtgärder, hvaremot Kongl. Kammar-rättens
Jag erkänner således min oförmåga, att kunna emotstå, men är likväl nöjd med den utveckling Herr Rosenblad gifvit, hvaruti han ohöljdt visat, att grunden för myntbestäröllingen ej mera är 128 sk. för R:drn efter 1664 års myntfot, utan efter den genom slagskattens införande förändrade myntfot. Jag anhåller dock om proposition på mitt förslag, och, i händelse af behof, örn votering. Herr Rosenblad: Såsom supplement till det tecken Herr Ribbing anfört får jag lika ohöljdt tillägga, att om jag och flere Ledamöter erinrat oss den stora förtjenst, som den nya myntfoten äger, skulle åtminstone jag hafva föreslagit den Hu så kallade förändrade realisationsgrunden. Jag skulle ej hafva blygts, utan tvertom ansett för en heder, att återkalla det, hvaruti jag felat. Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken gjorde proposition till bifall å Utskottens föreslagne redaction af 2 §. Ropades Nej. Hvarefter Hans Excellence hemställde, 5^ H, 3 t8 Den ii Ja nu a r i i f. m. örn Ridderskapet oell Adeln beli agad e bifalla den redaction Herr Skogman föreslagit. Ropades starka Ja, jemte några Nej. I anledning hvaraf Hans Excellence förklarade, att som, efter hvad Hans Excellence tyckt sig finna, Ja öfverröslat Nej, Ridderskapet och Adeln således bifallit den af Herr Skogman föreslagne redaction. Hans Excellence frågade derefter, om Herr Ribbing fortfor att yrka proposition å det ytterligare tillägg, han föreslagit. Herr Ribbing svarade härtill Ja, och hegärde votering. Herr Lefren: Jag hemställer till Herr Ribbing om, i händelse hans åsigt skulle vinna genom denna Contra-proposition, hvilken är nästan densamma som Ja-propositionen, vi då ej voterat om Påfvens skägg. Grefve Frölich: Jag har fattat Herr Ribbings mening så, att han instämde i Herr Skogmans redactionsförslag med det ytterligare tillägg, hvarom nu Herr Ribbing begärt votering-, och i enlighet dermed skulle således Contra-propositionen upprättas.
Se här en fortsättning: Längst uppe i norr vid bohuslänska kusten, alldeles inunder gränsen till Norge, ligger ute i öppna hafvet en liten ö, som heter Utön. Det finns ingen som helst förbindelse med fasta landet utom med segelbåt, och den turen varar i lyckligaste fall runda två timmar. Den lilla stenknallen äger inga andra inbyggare än några fiskarfamiljer. Här har jag genom en vän, hvilken tillbragt en sommar där ute i ensamheten, hyrt mig in för ett par månader, för att efter vinterns slit lefva mig frisk igen i hafsluft och hafsbad. Jag reser dit upp till midsommar. Ni har ju sagt, att äfven ni vill njuta godt några veckor af de svenska västkustbaden. Att ni skulle vedervåga ert lif i timslånga segelbåtsturer i farliga farvatten och ert goda rykte genom att bo på en ö utom världen, på hvilken äfven en ung man finnes, vill jag naturligtvis icke ifrågasätta. Men inne på fasta landet gentemot min ö ligger den lilla staden och stora badorten Åbo; och icke ens den glupskaste skandinaviska sedlighetstiger torde kunna retas öfver, att våra kosor af en slump förts hvarandra så nära. Skulle det orimliga ske, att ni ville bo utom världen, på min ö, bland råa fiskare och en illa anskrifven ung man, skall jag belägga er väg bland klipporna med alla mjuka hyenden och vackra blommor Er tillgifne Nils Tuveson.» Tre veckor senare gick den unge man, som skrifvit detta bref, en afton i början af juli af och an utmed hamnen i Åbo, väntande på göteborgsångaren, hvilken skulle varit framme vid niotiden, och på fröken Berg, som anmält sin ankomst med densamma. På hans bref hade med omgående kommit svar, kort och godt och något understruket stolt, af innehåll att hon, fröken Berg, alls intet hade emot att tillbringa ett par veckor på Utön och att hon vore honom, herr Tuveson, förbunden, om han ville åtaga sig besväret med att skaffa henne logi och kost.
Fordrings-ägaren skulle för bristande betalning vilja ur Panten söka sin förnöjelse, FJof Rätten dd skall Jaronina en Curator, hvilken det aligger att dervid under Förmyndare-ansvar de öfrige Slägtingarnes rrut iakttaga och bevaka; så, ehuruväl häröfver anfördt blifvit, att en sålunda tillförordnad Curator hvarken enligt Bag skulle kunna hindra Pantens försäljning, eller utsträcka sine åtgärder vidare, än att för Kidei-Commissariens räkning förvara så stor del af Egendomens värde, sorn ofverstiger den intecknade Summan; anser Banko Utskottet likväl ovedersägligt, att de hinder och uppehåll uti Bankens lagliga ratt, som vid ofvan anförde förhållande, i tidens längd kunde medelst anställande Rättegång under hvarjehanda förevändningar, - åstadkommas, svårligen i förväg stå att beräkna; H vadan Banko-Utskotte t ock för dess del, lika med Riksens Ständers Herrar Revisorer, anser Bankens säkerhet fordra ett bestämdt Stadgande , det inga Egendomar af Eidel - Corn - BankoUiknliets Betänkanden. miss - Natur hädanefter bora såsom Pant för Banko-Lån antagas. Det ena och andra’ underställe» vördsamt de Respektive Ståndens närmare upplysta orri pröfn in g och decision. Och bifogas enligt gjordt förbehåll någre Leda möters i ämnet yttrade serskilda mening. Stockholm den 4 Marth 1818. Utdrag af Protokollet hållet hos Riksens Ständers Banko - Utskott vid Urtima Riksdagen i Stockholm d. 4 Martil 1818■ Enligt gjordt förbehåll, skulle Herr StatsSecreteraren Friherre TVirséns , i fråga om Banco Lån å Fidei-Commisser , till Protocollet afletnnade skrifteliga Reservation, hvaruti Herr Biskopen Doctor Almqvist , Herr ProtocollsSecreteraren Hammarhjelm och Herr Majoren Gyllenkrook jern väl instämt , åtfölja Höglo!].
dessa tider, då moderligheten särskildt r blifvit framhållen såsom den kvinnliga naturens grundväsen och för så vidt vi fattat saken rätt, i afsikt att visa tillbaka på hemmet, hvarifrån nutidskvinnan mer och mer synes aflägsna mot en för långt drifven täflan med mansig, samt att reagera nen på alla arbetsfält — en täflan, som torde innebära en fara, att äktenskapens antal minskas och följaktligen ytterst hotar familjen — vilja vi till våra läsarinnors begrundande fråga, och besvarande framställa en som, ehuru outtalad, säkerligen rör sig i mången moders hjärta, den nämligen, om föräldrarna, om modern har några plikter i fråga om sina döttrars bortgiftande, eller om hon bör anse hvarje omtänksamt försök att skaffa dottern en passande man med sin kvinnliga värdighet oförenligt. — Att här alls icke är " Svenska kvinnornas nationalförbund " fråga om att införa och forntida tvång, förstås väl af sig själft. — miss Teresa Inom societetslifvet sammanföras nnge män och unga Frances Wilson. flickor på baler om vintern och brunnssejourer om sommaren. Visserligen äro de ej få, som fördöma dessa nöjen och anse, att kärleken, den heliga, där drifves som sport, och att ett ovärdigt utbjudande och köpslagande därvid förekommer. Men, tänka hvad man vill om saken, de unga få dock på detta sätt tillfälle att se och lära känna hvarandra, och de i denna sfär lefvande kulturmänniskorna göra dock något för att hjälpa sina barn i nu ifrågavarande viktiga lifsangelägenhet. Däremot i andra kretsar, där man antingen anser det nu antydda tillvägagåendet af moraliska skäl förkastligt, eller af ekononomiska skäl ej kan » lefva m e d », eller där man lefver myrans lif, hvad gör man där för att befrämja de ungas bekantskap med hvarandra? flickorna Är det rätt att hålla de unga utestängda från umgänget med unga män, förlitande sig på, att en vacker dag underverket skall inträffa och från himlen nedregna dem en passande följeslagare genom lifvet? Ä r det intrigmakeri, om modern med klok förtänksamhet ligt leder de hemliga trådarna? ej rent af åt förpliktelser osynHar hon härvidlag? Och hvilka?
Jag begär derföre proposition på en sådan framställning, som Herr Grefve af Wetterstedt gjort, att Ridderskapet och Adeln måtte tillåta utbyte af ord, så att man endast nyttjar ordet missnöje i stället för stampning. Jag försvarar icke stampningarne, men någon gång hafva de gagnat. Såsom exempel derpå, begär jag ett minne af ord, hvilka icke längesedan fälldes af en Talare, som troligen sjelf efteråt var missnöjd dermed. Grannlagenheten förbjuder mig att gå närmare i min erinran; men de, sorn på - Den 3o Mars e. ra. 385 påminna sig tilldragelsen, medgifva troligen, alt så obehagligt det är, att Protocollet omtalar dessa stampningar, är det dock bättre, än att sådane förhastade yttranden skulle der influtit. Herr Hjerta: Jag kan ej göra anspråk på att i Protocollet få bibehålila ordet stampa, derföre att jag stampat. Jag har aldrig gjort det och kommer aldrig att göra det på detta rum; men jag anhåller dock, att sådane händelser, då de inträffat, måtte blifva upptagne i Protocollet. Jag supponerar, att Herr Grefven och LandtMarskalken slutligen behagar framställa till Ståndet, om benämningen stampning eller missnöje, bör i Protocollet införas, och det är gifvet, att jag underkastar mig hvad Ståndet då beslutar; men jag tror att den satts, att stampningen bör stå qvar, är vigtigare, än Friherre Boije inser. Jag tror, att om vi en tid skulle nyttja ordet missnöje, komme Friherre Boije snart att sjelf begära, att vi måtte utsätta ordet stampning; ty många uppträden i denna väg skola blifva en följd deraf, att man, genom en sådan antagen benämning för uttrycket af Ståndets missnöje, äfven liksom ger tillåtelse till sältet. Friherre Boije: Jag skulle ej särdeles lemna afseende åt hvad en Ledamot, Herr 18 H. ' 25 386 Den 3o Mars e. m.
Jag är emedlertid skyldig att upplysa, att den term, sorn blifvit begagnad i LagUtskts förslag, härrör ifrån intet annat, än att man vid denna riksdag antagit en grundlagsförändring, som synes utmärka ett tvifvel om huruvida R. St:s Banks sedlar är detsamma sorn riksmynt, ty der är ett stadgande, som säger: ”ägande R. St. allena rätt att genom banken utgifva sedlar, som för mynt i Riket må erkännas, så länge de, efter deras lydelse, af banken med silfver inlösas.” Man har velat antaga termen riksmynt, för att ej komma i strid med 72 §:n. Det anser jag hufvudsakligen vara af vigt, att man ej får sätta in andra penningar i banken, än antingen R. St:s bancosedlar eller silfver. Hvad Hr Ribbing och Frih. Boye sagt i detta afseende, har synbarligen utgått deri från, att de värde herrarne ej fästat någon uppmärksamhet på öfverskrifterna till de momenler, som här äro i fr åga. De hafva nemi. trott, och Hr Lagerheim har upprepat detsamma, att det vore Utsk.ois mening, att 25 proc., eller hvilken annan proc. man antoge, skulle genast vid bankens öppnande inbetalas; derföre har Hr Ribbing föreslagit ett amendement i detta afseende. Ahl behagar man likväl considerera att uti ingressen till denna § står följande: ”Rolagsreglorna, genom hvilka delägarne skola sig inbördes förbinda, böra dessutom innefatta uppgifter och stadganden i följande ämnen.” Sedan handlar det i:a mom. ”om beloppet af teckningsumman eller grundfonden, deraf minst 25 proc. skola utgöras af reda penningar. Detta utesluter ej den särskilda slipulationen i bolagsreglorna, att dessa 25 eller 33-| eller 4° proc. skola betalas inom ett år, eller någon annan viss tid. Det linde visst varit bättre, om Utsktn bär bestämt, att dessa proc. skulle inom ett år inbetalas, men jag har ej kunnat förmå Utsk:n att gå in derpå.
Att man vill i Wolfens nät Gud och Evigheten fånga. Med lika tydlighet, och större utförlighet, betecknade han längre fram sitt förhållande till Wolfs lära, då han (1750) utlät sig i sitt Minnes-tal öfver Elvius: ”Det Wolfiska sättet, att bruka i allt slags Philosophi en mathematisk ordning, började denna tid vid Akademien att uppblänka; men den Metaphysik, som derhos kom till att flöda öfver, blef för en född sanningsälskare icke länge behaglig”. Man kan af alltsammans lätteligen sluta, huru han såsom yngling måste känna sig dragas till en philosoph, som i ett vältaligt språk meddelade själfulla betraktelser, inom hvilkas omfång äfven det Sköna, med sina oskyldiga lekar, intog ett aktnings-bjudande rum. Sådan var denne Rydelius, hvars plats bland Sveriges ”Siare” skulle visa sig särdeles ärorik, om oss tillätes att framställa honom i fägringen af den ”architektoniska vishet”, som han sökte uppföra på grunden af en insigt, der Förnuftet, Sedekänslan45 och Uppenbarelse-Tron, fattade i sina ursprungliga och harmoniska vexelförhållanden, ömsesidigt bekräfta hvarandra. För honom, som sjelf var lycklig skald både på latin och svenska, fick Dalin uppläsa sina verser; mottog hans anmärkningar, hans rättelser; och underkastade sig, med fruktbärande vördnad, hans granskning. Åren 1723 och 1726 erhöll han tillfällen att besöka hufvudstaden. Han åtföljde dit sin såsom riksdagsman uppresande Stjuffader. Synkretsen vidgades: han fick nu på nära håll betrakta det offentliga samhällslifvet. Af riksdags-skådespelet var mycket att lära. ”Sådana möten”, säger Nordin46, ”hade då mycken högtidlighet, mycken allvarsamhet och en högdragen tystnad, hvilken utgjorde ett slags politisk andakt. Denna ökade ej litet vigten af utseendet; och ehuru sakerna verkligen i stillhet helt enfaldigt afslutades emellan några få, förstod man dock att gifva framställningen något högtidligt, som tyddes till djupsinnighet och hemlighet, samt öfvertygade hvar riksdagsman, huru nära del han tog i styrelsen”.
Den borde först genom erfarenheten bevisa sin nytta i städerne, der tjenliga rum och anstalter, samt en större mängd barn lättare kan fås och hopsamlas. Alla befallande åtgärder af högsta magten, till barnaundervisningens förbättrande, skulle, enligt Herr Doctorns tanka, mera hindra än befrämja ändamålet, enär allt bör åstadkommas genom öfvertygelse och villjans bestämmande, Hos Hederv. BondeStåndet. Af RiksdagsFuIImägtigen Anders Danielsson, som bland annat yttrat: ”Det var först då vexelundervisningen i England och Frankrike infördes, som man lärde rätt känna och öfvertyga sig om millioners okunnighet i sjelfva elementerne af undervisningen. Med all aktning för Utskottets jSÖq Be sv, och Ekon. Utsk. Betänkanden.. pluralitet fruktar jag, att dess visshet otu religionens och elementar kunskapens lyckliga tillstånd i vårt land, i en framtid kan befinnas byggd på mindre säkra grunder,. Elier förnedrar man ej begreppet om religionskunskap, då man så kallar dessa få, för ^ns förestående Nattvardsgång inpräglade ut* anlexor, hvilka af så många genast glömmas; och hvad elementarkunskaper af innanläsning, skrifning och räkning angår, må man väl fråga, hur läser, skrifver och räknar mängden af vår allmoge? Mig synes tiden ännu icke vara inne, att begripa huru menniskan af allt i verlden mest behöfver kunskaper, och att allt hvad staten annars gör för sin lycksalighet och sitt välstånd, mer och mindre är onyttigt, i den mån den gjort för litet för ett tidigt och allmänt inplantande af säkra hegrepp och kunskaper.” Hvad medlen till allmänna elementarundervisningens utvidgande beträffar, så tror Riksdagsmannen, att då inga andra statsutgifter i lika mån bära frugt för alla tider, ja i tid och evighet, då inga andra i lika grad skapa nya källor för utgifters bestridande, så måsta de framför andra sökas och finnas, om ock med uppoffrande af många andra. Riksdagsmannen fortfar derefter: ”Mia öfvertygelse är således, att mångdubblade undervisningsanstalter för den stora massan är vårt samhälles största och högsta behof.
Lönnbergs motion, anser Utskottet visserligen, i likhet med motionären, att stadgandet i nu gällande fattigvårdsförordning, det skattskrifning å tjenstgöringsorten ej för manskap af värfvade arméen och flottan samt handtverkare och arbetare vid Kronans varf och verkstäder vid a (skedstagandet bestämmer deras försörjningsort, icke öfverensstänuner med den allmänna grundsats, som i fattigvärds-förordningen uttalas, att en hvar skall tillhöra det fattigvårdssamhälle, der han, dä behof af fattigunderstöd för honom uppstår, författningsenligt är eller bort vara mantalsskrifven; men Utskottet förmenar, att detta undantag från den allmänna regeln svårligen kan undvikas, enär derförutan de kommuner, inom hvilka dylikt manskap har sin tjenstgöring, skulle komma att, utöfver hvad billigt är, betungas med omsorg om den af samma manskgp. som vid afskedstagandet befunnes vara i behof af fattigunderstöd. Någon väsendtlig tunga kan det ej eller blifva för ett fattigvårdssamhälle, ^ att inom sig åter upptaga en person, hvilken förut tillhört detsama, enär, i fråga om detta slag af understöds behöfvande, ersättning för deras underhåll utgår af allmänna medel, på sätt förordningen uttryckligen föreskrifver. Att denna ersättning ej bör, såsom uppgifves hafva skett, understiga de kostnader, hvilka derigenom skola betäckas, synes redan vara med den derom gällande föreskriftens innehåll fullkomligt öfverensstämmande, ehuru Staten ej kan eftergifva sin rätt att granska , ett anspråk, hvilket afser en statsutgift Men härförutom torde äfven billigheten fordra, att ett fattigvårdssamhälles omsorg om ifrågavarande fattighjon icke vidtager förr, än de till kommunen anlända, samt att deras återsändande till försörjningsorten af Staten ombestyres och bekostas. Pä detta sätt medför äfven förflyttningen den minsta utgift, enär Staten genom sina ombetsoch tjenstemän lättare är i tillfälle att densamma verkställa, än en möjligen långt aflägsen församling, hvilken härför sällan eger annan utväg, än att genom särskildt ombud verkställa äterhemtningen, hvarigenom de med ett fattighjons transporterande förenade utgifter ej obetydligt ökas.
Jag hade derföre önskat, att man här lålit bero vid Utsk:s förslag, emedan, om här än finnes jurister, man bör ihågkomma att vi alla icke äro det; men att vi alla böra deltaga i besluten. Det är således alt förmoda, att de blifvande besluten icke alltid komma att öfverensstämma med hvad som är rätt och billigt. Jag anhåller derföre, att de H:rr, som ernat yttra sig i denna fråga, ville afstå derifrån, och låta denna del af Betänk., sådant det är, ingå till K. M. Hr Braunerhjelm: I afseende på straffbestämmelserna rnedgifver jag, att jag i deras upgörande icke serdeles mycket deltagit. Hvad åter angår Hr Cederschjölds anmärkn., så får jag erinra, alt här är fråga om olika brott, och att således det äfven måste vara olika straff, och vare detta nog sagdt, såsom svar på den värde talarens anmärkn. Hr Akerman, Fredr.: Då jag i följd af R. o. Adis förtroende någon kortare tid tjenstgjort i Ulsk., i och för behandling af bränvinsfrågan, får jag likväl nämna, att jag icke deltagit i utarbetandet af 8:de Art., och härmed vill jag afsäga mig ansvaret för de straffkategorier der blifvit upslälde. Jag vill dock icke besvära R. o. Ad. med afhörande af de anmärkmr, jag här kunde hafva att göra, emedan den ifrågavande artikeln i sinom tid nog blir vederbörligen granskad och rättad. Hr Cederschiöld: Jag vill fästa Hr Braunerhjelms upmäiksamhet derpå, att i 59 § bestämmes ansvar för lönnbränning, och det måste väl vara lönnbränning, om den, som anmäler sig för ett bränneri, likväl begagnar 2, eller om någon begagnar 2 redskap, då han blott anmält sig för en. Jag vidhåller således min åsigt, att 61 § är både olämplig och obehöflig. Hvad äter angår en värd talares yttrande, att man borde öfverlemna denna lagstiftningsfråga till K. M., så hemställer jag, om man så förfar i alla andra ämnen, der fråga om lagstiftning förekommer.
Han var ju liennes första ocli enda kärlek som nu vaknade upp, lika ljiif ocli stark soin fordom, liksom vårens saga alltid är lika skön. Hon hade älskat honom långt innan Iion smakat inoderskarlekens fröjder, han hade större lcraf på liennes trohet än till ocli med hennes eget barn. Men .soin ett svar på detta lidelsefulla utbrott tyckte hon sig, lik en aflagsen klockringning, Iiöra de allvarliga ordei;: 2 den som behåller sitt lif han sltdl mista det^. Och de svärmiska vårnattsdrömmarna slutade i en förtviflans, bekännelse: » om j.ag gifter mig med Gerhard, skall jag förlora mitt lif. Ty sjalfvisklieten är död midt i lifvet. Och jag vet att han med sin egoistiska konstnlrsnatur, sina fordringar på min kärlek l7 aldrig skall blifva en god far åt min lilla flicka, och att Iion aldrig skall älska honom. Gifter jag mig med honom, blir Jane skjuten Bt sidan, och hon skall dö däraf, jag vet det. J a g måste s5ledes försaka honom. men jag kan det e j. jag kan det ej! ölj jan de dag var det vackraste viuvader de hittills haft; det hade kommit sommarvärme i luften, pionernas och jasminernas knoppar började svalla och brista. Jane hade emot vanligheten tidigt gatt ned i ladug&amp;rileii, Gerhard var ute och pronienerade efter frukosten, och så snart Hedvig slutat sitt stök i köket tog hon sitt arbete och gick och satte sig p % sin faroritplats, en berså af stora luniiuiga lönnar. Hon gick lkng samt med sankt hufviid, försjunken i sina drömmar; då hon slagit sig ner i bersån, ställde hon genast i f r h sig sykorgen och satt sik en lång stund, glömsk af tid och rum, och stirrade p i saridgingen med sina stora, mörkblå ögon, som blifvit ännu större och djupare under den sista tidens själsstrider. Si spratt hon till, liksom hade hon plötsligen vaknat, drog en djup suck och öppnade sin arbetskorg.