Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
En janitsjar gränslade på Brandklipparen och knöt sin ludna hand om stukatfästet på elfte Karls medförda värja, och pasjan satte sig redan med korsade ben på dynorna i sitt tält för att invänta slutet på striden. Från kullarna, från de aflägsna moskétornen och från fästet i Bender stirrade tusentals häpnande åskådare på det flammande Herkulesbålet. De sågo hur konungen och drabanterna med rockarna öfver hufvudet trängde sig upp mellan sadlarna på vinden för att stöta bort spåntaket men åter måste vika för kulorna och röken. Från kammare till kammare drog sig skaran tillbaka under ramlande takbjälkar och stenar, beskjuten från alla fönster, med eld i kläderna och blödande från ansikten och skuldror. I de upphettade musköterna gingo skotten löst af sig själfva. Janitsjarerna ropade till hvarandra, att antingen var den svenske Karl en salamander eller också ville han nu bränna sig inne med sina män. Hela bygden sorlade af glädje, men det var icke hämdens utan förundringens. Mörkret hade fallit på, men skenet från lågorna upplyste gårdsplanen, och genom larmet ljöd konungens klara stämma. – Kära Rooser, låt oss nu försvara oss med det lilla manskap vi ha kvar, ända tills det blir slut! Han stred nu själf med karbin vid fönstret. Liksom i följd af ett tyst beslut steg han ända fram till de sönderskjutna jordsäckarna och stannade där ensam. Roos kastade sig emellan, och bedöfvad af en kula, som slog stoppningen ur hans skinnmössa, segnade han i sin herres armar. Utan att träda tillbaka stod konungen lika orubblig med sin ädlaste lifdrabant i famnen. Ursinniga störtade turkarna ännu en gång framåt mot fönstret men sträcktes till marken, och den glödande trossbottnen upplyste alla rummen som vid ett gästabud. – Den svenske Karl håller fest! – sade pasjan. – Poltava var folkets dag, denna blir hans! Då uppstöttes porten. Höljd af gnistor framträdde Seved Tolfslag på trappan och skyldrade. – Plats! – ropade han. – Konungen, konungen!
Såsom ett bevis pä dc upplag, hvilka finnas att skydda i de Norrländska hamnarnc, vill jag här endast nämna, att, enligt hvad mig är specielt bekant, invid Sundsvall och de derintill närmast belägna hamnar och lastageplats er finnas i medeltal liggande så stora lager af bjelkar och plankor, att dessa tillsammans med der befintliga ångsågar och öfriga etablissementer, kunna uppskattas till ett värde af minst 6,600,000 Riksdaler Riksmynt, hvartill kommer värdet af det minsta antal fartyg, som samtidigt befinnas liggande vid nämnda platser, och hvilket, lågt beräknadt, stiger till cirka 3,000.000 R:dr R:mt; lägges härtill ytterligare cirka två och en half millioner Riksdaler, som utgör brandförsäkringsvärdet a de af staden Sundvalls byggnader, hvilka äro försäkrade i Städernas allmänna brandstodsbolag och i Skandia, så fås ett sammanlagdt belopp al Tolf millioner etthundra tusen (12,100,000) Riksdaler Riksmynt. För Hudiksvall, hvars folkmängd endast utgör tre femtedelar af Sundsvalls, uppgå de likartade summorna tillsammans till Tre millioner Riksdaler, deri dock ej är inbcräknadt värdet af den från denna stad sig inåt landet sträckande jernbana, med bangård i Hudiksvall och materiel. Till dem, som måhända invända, att Norrlands innevånare sjelfva böra bekosta sitt försvar, får jag hemställa, huruvida det är billigt, att de, som ligga 136 Motioner i Pr esle-Ståndet i86 5. N:o 58. mest utsatta för en inkräktande fiende, icke allenast skola kläda skott vid anfall af densamma, medan längre in i landet belägna orter äro skonade från dylika anfall och plundringar, utan att derjemte innevänarne derstädes ensamme skola betala omkostnaderna för de åtgärder, som vidtagas för att afvända faran icke allenast från dem sjelfva, utan äfven från deras af ett tryggare läge gynnade öfriga landsmän. De båda kommunerna Hudiksvall och Sundsvall hafva visserligen i sina, till Kongl. Majit ingifna, underdåniga ansökningar förklarat sig villige till de uppoffringar, som
Nästan öfver allt på landsbygden skall, om ej dåliga val-intriger åstadkomma mellan de särskilta kontraktérna en artificiel öfverensstämmelse, hvarje kontrakts valmän komma att rösta på någon inom deras trakt boende person, till hvilken de kunna hafva förtroende, och resultatet af det hela skall i dom-kapitlet omsider nästan enväldigt bestämmas af stiltets största kontrakt eller måhända af tvänne, sinsemellan närliggande kontrakter, hvilka tillfälligtvis förenat sig med hvarandra, under det de öfriga pekat hvart åt sitt häll. Jag kan ej tro, att en vallag, enligt hvilken det sålunda blilver nästan omöjligt att få utgången bestämd af en verklig pluralitet, kan vara rätt välbetänkt, och jag har derföre, äfven af denna anledning, icke kunnat med min röst bidraga till det beslut, som blifvit Utskottets, likasom jag, af ofvan anförda skäl, öfverhufvud ansett en speciel synodal-lag vara för Svenska kyrkan öfverflödig.” Af Derr Prosten Ljungdahl: ”Af de ordalag, med hvilka Lag-Utskottet i Betänkandet N:o 46 förebådat hvad det i della Belänkande ämnade med dela, torde förhoppningar blifvit framkallade, hvilka det bär algifna lagförslaget ingalunda synes egnadt att tillfredsställa. Mig drabbar icke förebråelsen att dertill hafva bidragit. Jag har tvärtom inom Utskottet sökt ådagalägga, alt genom denna form lör en kyrklig representation i vårt land intet väsentligt gagn skulle kunna uträttas, att Konungen sannolikt aldrig skulle sammankalla ett så beskaffadt kyrkomöte, och att allmogen i aflägsnare landsorter svårligen skulle låta sig förmås att dertill utse ombud. Min oförgripliga tanke är, alt intet kyrkomöte vore vida bättre, än det här föreslagna. Jag är dock långt ifrån att dela deras åsigt, som förmena ingenting böra göras för tillvägabringande af en kyrklig representation hos oss, så väl som i andra protestantiska länder. Jag tror fastmer en sådan institution vara både fullt öfverensstämmande med protestantismens idé och af de närvarande omständigheterna högeligen påkallad. Men den måste då vara så beskalläd, att den i sin egen natur har en borgen för sin duglighet.
Lat denna Silfverfond utgöra till exempel 5 millioner R;dr Specie, och Bankens sedelstock, må hända något högt beräknad, 30 millioner R:dr Transportsediar. Banken bade då efter 120 sk. Cours invexladt 12J million R;dr sedlar, och således voro J7J millioner i rörelsen qvarblefne. Jcke saknade desse ett verkligt värde? Ägde icke Banken såsom underpant alla de hypothequer, hvaruppå dess till 28 millioner beräknade säkra fordringar nu grunda sig, att förtiga Riksens Ständers garantier och skulle med en sådan egendom, så mycket öfverstigande dess skuld, Banken icke vara i stånd att förskaffa sig det silfver som ytterligare till sedlars invexling erfordrades? Förutsatt till och med, hvad som ej bör förutsättas, att Banken icke i förväg dragit försorg derom, utan väntat på, och låtit det komma derhän, att hela dess nu varande silfverförråd blifvit uttagit. Vöre icke i värsta fallet, hvilket blott såsom en möilighet är tänkbart, de öfrig blefne i7§ millioner R:dr i förhållande åtminstone lika myc - Den 7 Mart ii. ket värde som hela den nu utelöpande sedelstocken af 30 millioner R:dr, och har denna kunnat, utan utvexling af silfver, så länge bibehålla ett värde sällan lägre än efter en Curs af 120 sk.: så vet jag ej hvarföre en till 175 millioner R:dr minskad sedelstock skulle Vara underkastad ett större äfventyr att till sitt värde försämras.
Dock har directoire-genren, karaktäriserad af breda reverer och stora knappar, tillvunnit sig de största sympatierna. I allmänhet gäller regeln, att till randiga västar hör ett enfärgadt lif och till den likaledes enfärgade kjolen ett randigt draperi; revererna böra ock göras af randigt tyg. En kravatt af hvit musslin eller spetsar fullständigar utstyrseln. Som sällskapstoaletter gälla hvita, af kaschmir eller mousseline de Laine, som de elegantaste; de garneras helst med atlas eller moaré. Empireformen, den vackraste och mest lämpliga för denna drägt, passar i synnerhet ungdomliga gestalter. Garneringen utgöres af en bred veckad gördel med långa skärpändar af något bland nyssnämda tyg. Det är ej drägten allena. Det är ock tusen andra småsaker, hvilka stå under modets inflytande, och hvilka vi vant oss att betrakta som nödvändiga för vår komfort, man intresserar sig för. Först skola vi likväl tala något om vinterkapporna. Deras allmänna karaktäristik är: eleganta och praktiska tillika; eleganta till form, utstyrsel, väfnad och qvalitet. Så väl den åtsittande redingoten som den endast i ryggen indragna kappan begagnas, Den förstnämda prydes med siden, snodder och snörmakeriarbeten; den senare med sidenstickningar, reliefsnörmakeriarbeten, pelsverk o. d. Kappor af tjockare tyger sakna foder, men de af lättare fodras med vadderadt siden. Högeleganta äro plyskapporna, hvilka göras, så att de omsluta hela gestalten. Vadderadt sidenfoder och rik garnering med snörmakeriarbeten och silkesnodder höja deras värde. Och nu till dukarne och skärpen, som de vinterliga dagarne göra nödvändiga hemma Det nu rådande modet tyckes dock vara gynsammast för den svarta drägten. Denna önskar man gerna begagna sä- song efter annan, och då blir moderniserningen enklare och mera praktisk, när den kan åstadkommas genom några omflyttningar och förändringar af garnityret, än om snitten skulle undergå en genomgripande förändring.
Den, som till kontra-propos. vid blifvande votering om bifall till Hr v. Troils förslag, att för nordligare delen af södra stambanan må beviljas ett anslag af 1,300,000 Rdr Ernt, antager bifall till det af K. M. för samma bandel föreslagna anslag af 3,750,000 Edr Ernt, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, antager E. o. Ad. till kontra-propos. vid berörde votering afslag å allt anslag för nämnde del af södra stambanan. Vid voteringens slut och sedan, i anseende till lika delade röster, jemväl den före voterings-sedlarries upräknande aflagda och förseglade sedeln blifvit öppnad, befunnos rösterna hafva utfallit sålunda: Ja — 53. Nej — 5 i. Gr. Sparre: På det att icke äfven detta plenum må komma att räcka till kl. 1 eller 2, vågar jag hemställa, huruvida icke Hr Gr. o. Landtm, skulle vilja framställa propos. på att upskjuta pröfningen af Frih. Eaabs förslag till nästa plenum, så att Ståndet, sedan denna votering blifvit afslutad, finge åtskiljas. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att den nu af Gr. Sparre begärda propos:n skulle blifva framställd så snart voteringen blifvit afslutad, men att Hr Gr. o. Landtm., på sätt han redan vid ett föregående tillfälle tillkännagifvit, ansåg sig, då voteringen var begärd men icke försiggått, ej kunna framställa någon ny propos., helst det kunde hända att äfven den propos, som då gjordes, skulle föranleda begäran om votering, som då genast borde verkställas, men ej kunde företagas innan den förut begärda voteringen blifvit undangjord. Uplästes till votering och godkändes följande voterings-propos.:
Med dessas tillhjelp skyndade han således så fort, som möjligt, men som han ändå skulle springa tätt förbi det gömställe, der han hade sin älskade afbild: bränvinskrukan, motstod han ej att titta efter om den stod der ännu, och då han till sin fröjd fann henne orörd, satte han den till läpparne och drack väldiga tag, samt sprang sedan, så fort sig göra lät, och var just den tungt springande person, som jagade Gunnar från sitt förehafvande med den stackars patronen, hvilken i sjelfva verkligheten var långt mindre förtjent af Gunnars gränslösa hat och ovilja, än denne någonsin kunde föreställt sig, ty hvarken i bränvinsbeslaget, eller i Elins städjande hade han det ringaste haft sitt finger, och lika oskyldig var han i utspridandet om misstankar på Gunnar hvad stölden beträffade; men man måste ursäkta Gunnar på sin sida, om han trodde allt detta, och om han trodde, att den, som kunnat göra honom så mycket ondt i ett, äfven kunde det i allt annat. Men nu låg Gunnar och sof denna nästan lugna sömn, der uppe på höskullen. En art af reaktion hade föregått hos honom. Hämndbegäret, det hittills oupphörligt växande, det var nu mättadt, och besynnerliga anderöster sade Gunnar under sjelfva sömnen, att den hämnd han kräft, till någon del varit orättvis och förhastad. «Huru väl» – tänkte han, allt under detta sofvande tillstånd, som i stora ingripande stunder af lifvet, blott är en oafbruten fortsättning af det vakande – «huru väl att jag icke sköt honom en kula för pannan eller tvärs igenom bröstet, utan blott gaf honom en dugtig minnesbeta af mig, ty något, och mycket ändå, bör han hafva för allt hvad jag lidit och lider för och genom honom». Efter en tre timmars oafbruten, fast drömfull sömn, vaknade Gunnar, gnuggade sig i ögonen, trodde i första ögonblicket, att alltsammans, mötet i skogen, den tredjes mellankomst, allt – med ett ord, blott var en liflig, genomlefvad dröm.
Numera är barrskogen nästan alldeles utrotad, utom i öns nordligaste del, der nära i qvadratmil upptages af Böda kronopark och der äfven de enskilda hemmanen hafva någon skog. Afven löfskogen har i jemnbredd med landets uppodling betydligen minskats. Öns naturliga bördighet är förvånande. Den icke allenast gifver riklig föda åt en befolkning, hvilken, om de icke odlingsbara »alfvaren» frånräknas, uppgår till nära (i,000 personer på qvadratmilen, utan har äfven vanligen till afsalu säd i stor mängd, så att kanske få orter i riket kunna i det hänseendet med öland jemföras. Enligt den till Hahrs karta hörande statistiska tablå utgör Calmar läns hela areal 99,002 qvadratmil, deraf 94,232 fast mark och 5,370 insjöar och träsk. Af denna areal belöpa på länets fasta land 87,837 och på Öland 1 1,705 qvadratmil. I administrativt hänseende är länet fördeladt i följande sex fögderier och länsmansdistrikter: 1) Norra och Södra Tjusts härads fögderi med en areal af 24,198 qvadratmil, omfattande fyra länsmansdistrikter, nemligen: a) Dalhems, Gärdserums, Ukna, Tryserums och Hannäs socknar, jemte den så kallade Skaten af Yxnerums socken; b) Gamleby, Odensvi, Hallingebergs och Törnsfalla socknar; c) Ed, Eds kapell, Lofta och Loftahammar; samt d) Hjorthed, Gladhammar, Westerrum, Locknevi och Blackstad; 2) Tunaläns, Sefvedes och Aspelands häraders fögderi. Arealen 25,079 qvadratmil.
Konsistor» underdåniga utlåtande, i anledning af Rikets Ständers Revisorers anmärkningar vid Konsistoriernas räkenskaper för aren 1848 och 1849. Stormäktigste Aller nådigste Konung! .TiU ur"(.'crda/,iS åtlydnad af Eders Kongl. Maj:ts nådiga befallning, får Konsistorium afgifva följande underdåniga utlåtande, i anledning af den anmärkning, som — 361 — i Rikets Ständers Revisorers sednast afgifna berättelse förekommer, rörande en i räkenskaperna för Skara stifts Gymnasiekassa balanserad fordran i framlidne Majoren Ekermanns konkurs. Konsistorium, som inför Kongl. Kammarrätten sökt ådagalägga, att Konsistorium iakttagit hvad på det bordt ankomma, för bevakande och indrifvande af Gymnasiekassans ifrågavarande fordran, har två särskilda gånger beslutat återstodens afskrifning, men ej kunnat få afskrifningen godkänd i Kongl. Kammarrätten, hufvudsakligen af det skäl, att Konsistorium ej kunnat prestera vederbörligt sysslomannabevis om slutliga utgången af konkursen efter framlidne Majoren Ekermann, ehuruväl det alltsedan år 1825 här varit allmänt antaget, att någon utdelning i denna konkurs icke vidare är att förvänta. Under tiden har likväl, för att få den Ekermannska konkursen slutligen utredd, mot sysslomännens arftagare rättegång blifvit börjad, i hvilken äfven Konsistorium deltager, och detta mål beror för närvarande på Kongl. Götha Hofrätts pröfning. Vid sådant förhållande, har Konsistorium ansett böra i oftanämnde afskrifningssak bero vid hvad hittills blifvit åtgjordt, intilldess åtminstone Kongl. Hofrättens utslag fallit, hvilket sannolikt snart nog lärer vara att förvänta. Med djupaste vördnad, nit och trohet framhärda, Stormäktigste Allernådigste Konung! Eders Kongl. Maj:ts underdånigste, tropligtigste tjenare och undersåter, J. A. BUTSCH. P. G. ALANDER. N. SALANDER. A. Lundberger. Lunds stifts
Men blefve alltså från summan eller bruttobeloppet af lönen allt sådant från bevillning fritaget, som af lönen i ock för tjenstens bestridande kunde beräknas åtgå, så torde väl med säkerhet kunna antagas, att efter det bos oss på hvarje tjensteoch lönegrad nog vidhållna jemnförhållandet emellan tjcnstelön och tjenstekostnad, i allmänhet minst hälften af hvad allmän tjenstelön, som helst medtages i och för tjenstens bestridande, och att således allra högst halfva boloppet återstår för bestridande af löntagarens enskilda lefnadskostnad, samt att alltså lönebeloppen endast till hälften af deras bruttosummor borde till bevillning beräknas, helst ock desamma mer än någonsin någon privatinkomst kunna så noggrannt kontrolleras. Dock än tydligare framstår behofvet af en sådan bevillnings-uppskattningens nedsättning för löntagaren, om man betänker den förutsättning, hvarifrån den i Bevillnings-förordningen stadgade taxeringen utgår och de följder, hvartill sådant leder. Då nemligen en tjensteman, med exempelvis 3000 R:dr i lön, derföre efter en procent taxeras till 30 R:dr i bevillning, så skattar han lika mycket, som vore han en kapitalist med 60,000 R:dr i utlånta sjelfegande medel (då nemligen 60,000 med 5 procent gifva 3000 i ränta); och om embetsmannen har 6000 R:dr i lön med 60 R:dr i bevillning, så skattar han såsom en kapitalist med 120,000 R:dr i utlånta egna penningar. Eller om löntagaren jemnföres med egaren af jordbruksfastighet, så skattar han för 3000 R:dr i lön och 30 i bevillning såsom vore han egare af en jordfastighet med 100,000 R:dr uppskattnings värde (hvaraf nemligen 3 procent gifva 3000 i ränta), och om han har 6000 i lön med 60 R:drs bevillning, skattar han såsom egare af en jordfastighet med 200,000 R:drs uppskattningsvärde.
Creutz sednaste anförande. Hr Frihm behagade erinra sig, att då jag talade om läsarne, jag indelade dem i åtskilliga klasser, och icke skar alla öfver en kamm. Jag känner läsare, hvilka så väl i moraliskt, som religiöst hänseende äro riktiga mönster, men jag känner äfven sådana, som begått nedrigheler, värdiga medeltiden, ehuru naturligtvis mindre blodiga. Jag har icke heller sagt, alt läsarne äro en jesuitisk orden. Om man skulle vilja säga något i den vägen, så skulle man snarare kunna jemföra dem med frimurarne. Hvad åter mitt yttrande derom, att de skulle hata civilisationen, vidkommer, .så finnes det verkligen läsare, som gå till en sådan öfverdrift, ehuru, jag medgifver det, undantagsvis. Åtskilliga af dem fördöma nemi. all skön konst, all vitterhet, så att man till och med hört dem fördöma Tegnérs skrifter, som dock äro berömda uti hela den civiliserade verlden. De fördöma ju äfven den nya psalmboken, de flesta af dogmatiska skäl, men en del troligtvis äfven derföre, att de anse formen vara allt för estetisk, och versbyggnaden allt för konstrikt och skönt bildad. Jag är för mycket tolerant för att vilja fördöma alla läsare, men jag vidblifver mitt förra yttrande, att många af dem äro ganska skadliga medlemmar af vår kyrka. Ropen på propos. förnyades. Frih. Creutz: Jag har ansett mig böra tillkännagifva, att jag misstagit mig i min upfattning af Hr Thams yttrande, i afseende å Hr Spångbergs motion, så till vida, att jag trodde, det Hr Tham yrkade bifall till motionen i dess helhet, ehuru yrkandet inskränktes till dess första del. Men hvad min upfattning af Hr Thams öfriga yttrande vidkommer, så medgifver jag ej, att jag detsamma orätt upfattat, enär jag genast ordagrannt antecknade de delar deraf, hvilka jag sedan till vederläggning uptog. Om tiden sådant medgåfve, skulle jag gerna vilja uptaga, hvad Hr von Koch yttrat, äfvensom Frih. Rud.
Visserligen är det en sanning att en rationell skogshushållning blifvit införd på en del egendomar i Sverige, men jag är förvissad, att arealen, hvarå en sådan hushållning blifvit införd, icke utgör en 20:del, ja icke ens en 50:del af den, på hvilken äter misshushållning eger rum. Jag tror derföre, att lagstiftningen så väl genom tullbestämmelser som i ekonomisk väg, bör mellankomma till skydd för skogarne. Hr af Dalström, Gustaf Jakob: Visserligen har jag icke haft tid att öfvervara hela denna öfverläggning, men jag har likväl hört yttras en satts af en talare, hvilken jag önskar att så godt jag förmår vederlägga. Jag kan icke annat än i högsta måtto hembära K. M. min underd. tacksamhet för den omsorg och den omvårdnad om våra skogar K. M. i den K. Skrifvelsen visat. Ledamot af Bevilln.Utsk. vid flera Riksdagar har jag hört de strider der förefallit ifråga om skogens vårdande. Man har på ena sidan af intresse att skeppa och sälja skog, mindre brytt sig om möjligheten att få skogen återväxt och på den andra åter har man velat hindra utförseln af den unga skogen. Man har här talat om den föreslagna tullen å sparrar. Vid sista Riksdagen höjdes den från 6 sk. till 8 sk. för de större, sorn innehöllo 8 tum i storändan. Afven denna tullsats ansågs af somliga för hög, af andra åter för låg. En Riksdagsman från Westerbotten hade yrkat att utförseln af sparrar måtte helt och hållet förbjudas, emedan skogarne i Norrland serdeles utmed kusterne eljest skulle förstöras och ingen vexande skog sedermera der finnas. Detta vill jag hafva nämnt till stöd för hvad en talare i detta hänseende redan anfört. Samma förhållande är äfven på Gottland. Der finnes numera i de gamla skogarna endast få och endast med svårighet påträffas några masteträd, äfvensom skog till timmer. Orsaken härtill har varit den omätliga utförseln af sparrar, och jag går så långt, att man skall hafva svårt, att på Gottlands skogsmark påträffa något moget träd.
Sedan härefter H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, tillkännagifvit alt plenum komme att fortsättas kl. ^ till 7 e. m., företogs voteringen, och befunnos vid dess slut rösterne hafva utfallit sålunda: Ja — 37. Då härefter till pröfning företogs mom. N:o 1 af det i 2:dra punkten tillstyrkta beslut, blef Frih. Palmstjernas vid Utsk:s utlåt, fogade reservation, upläst på begäran af Hr af Harmens, som derefter yttrade: Den som med någon upmärksamhet genomläst denna reservation, kan icke ulan förvåning jemföra hvad densamma innehåller med StatsUlsk:s förevar:de utlåt. Jag hade trott, alt då samma öfvertygande skäl, som blifvit i reservationen framställda förmodligen äfven framdragits inom Utsk., detta Utsk. hade bordt i någon mån söka vederlägga dessa skäl, då Utsk. iklädt sig hela ansvarigheten för hvad dess utlåt.,innehåller. Utsk. har öfvertagit ansvarigheten för att på 40 år hafva pålagt nationen en beskattning af omkring 10 mill. för ett arbete, hvaraf endast en | af nationen 9 H. 27 418 Den 57 Augusti f. m. kommer alt draga någon nytta. Denna beskattning utgör en dubbel ersättning för det arbete, som af ett visst bolag skulle utföras. Jag säger dubbel, ly arbetskostnaden är beräknad lill 5 mill. och ersättningen skulle utgå med 10 mill. Utsk. har äfven företagit sig alt bestämma de närmare vilkoren för antagligheten af det kontrakt, som skulle för ifråga vande ändamål afslutas, och således företagit sig en pröfning, som egentligen borde hafva tillkommit Regeringen, hvars händer nu blifvit helt och hållet bundna genom de bestämmelser Utsk. fastställt. En sådan pröfningsrält borde så myckel mer tillkomma Regeringen, som det här är fråga om en sä ofantligt stor penningeutgift, att endast den största omtanka och försigtighet vid upgörandel af vilkoren för denna summas beviljande kan i någon mån rättfärdiga den djerfva, kanske lättsinniga åtgärden att belasta Staten med en sådan ansvarighet som den bär föreslagna.