Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter en hastig hälsning på de andra, skyndade jag dit, och hon frågade mig hastigt, med synbar förvirring, om hon fick bjuda mig te, hvilket jag i brist på présence d ' esprit bejakade. Hennes förvirring och nedslagna ögon sade mig, att hon visste allt, att hon älskade mig; och där stod jag olycklige med min tekopp. Jag sväljde den nästan i en klunk, som jag tror utan både socker och grädda. Hågkommande grefvinnans vilja, kunde jag dock ännu icke föreställa mig, att allt nu skulle vara afgjordt, och började försiktigt med att grefvinnan gifvit mig hopp, att fröken skulle vilja göra min bekantskap. Hon svarade mig endast med en blick, — men en blick så vänlig, så full af det innerligaste förtroende, att äfven jag alldeles förlorade målet. Där behöfdes icke heller några vidare ord. H o n räckte mig sin hand, och vi drogo oss något tillbaka i ett hörn af det svagt upplysta rummet. H o n lät nu sitt lif omslutas af min arm och hvilade sitt hufvud mot min axel. Hennes hängifvenhet var fullkomlig och utan all misstro. Huru heligt lofvade jag icke under denna tysta stund, att jag aldrig skulle svika det förtroende hon satte till mig, att jag skulle ägna mitt lif att göra henne lycklig! Den djupa rörelse, som i detta ögonblick öfverväldigade henne, ingaf mig likväl någon oro, att hennes offer af sitt hjärta ändå på något sätt kändes för henne bittert. Jag frågade, om hon ville, såsom hennes moder önskat, hafva någon betänketid, men hon hviskade härtill ett nej, som knappt var hörbart, men likväl utsädes med ett uttryck, som gaf detta lilla enstafviga ord omfattningen af en hel själs bekännelse. V i växlade endast några få ord. Jag kan inte tala, sade hon och tryckte sig närmare intill mitt bröst. Hennes mor kom nu ut till oss. En blick på dottern sade henne, att betänketiden redan var tilländalupen. Caroline lutade sitt hufvud emot modern, men höll sig lika fast sluten intill mig och sade intet. Modern ville lugna mig, att det icke ^REDRIKA J3REMER.
241 företedde Utdrager af JouvelerareBolagets rttkenskaper öfver tillverkningen för åren 18I0, I8II och 1812, med ControlI-stämpIingsPro. tocollerne för samma tid, att värdet af de underhalltige, eller till controllering ej uppviste Guldarbeten, som bort förklaras confiscable, blott för desse trenne år utgjort en vigt af Tre* tusende Niohundrade Fyratiotre Ducater eller Qvintin Guld, Herr Lagmannen och AdvocatFiscalen yrkat; i förmågo af I Cap. 12 §. RättegångsBalken, att KärnnersRättens Ledamöter, för deras orätta Dom, hvarigenom den brottslige dels undgått all bestraffning dels blifvit fälld till mindre straff, än Lag förmår, måtte dömas antingen till suspension på viss tid, eller ock. att böta Etthundrade Daler Sunt hvardera samt att gällda Kronans och Lazarettets andelar af ofvannämnde Tretusende Niohundrade Fyratiotre qvintin Guld, hvars värde bort förbrutit dömas. Sedan KärnnersRättens Ledamöter deröfver sig förklarat, har Kongl. HofRätten genom Utslag d. 23 Junii 1814 på anförde grunder ansett sig ej kunna till hnfvudsaklig pröfning upptaga Actors påstående om ansvar för Embetsfel, dem KämnersRätten skall hafva begått under handläggning och bedömmande af mål, som angå förbrytelser emot Kongl. ConfrollStalgan; men, efter det Kongl. Maj:t, uppå Herr Lagmannen Laurins deremot anförde underdåniga besvär , medelst Utslag den 25 October sistnämnde år förklarat HofRätten vara rätter Domstol i denna sak och förthy återförvist densamma till Kongl. HofRättens vidare åtgärd , har , genom Bihang till Riks-St. Prot, lSijoch 181S. itdra Sami. N:r 31, 31. a 4* Justitia Ombudsm. EmbetsBerättelser. Dom elen 3! Januarii innevarande år, Högbemalte
Då han i den not, som underrättar att ofvannämnda prisämne var Sällskapets Pro Sensu Communi sista, bland annat visar det vara ingen större orimlighet att ”en ovärdig Ädling födes till ära, eller att njuta frukten af dygdige fäders mod”, än att ”en ovärdig Köpmansson födes till rikedom, eller att njuta frukten af idoge fäders möda”: synes han varit på spåren af en mera positif tanke, än den han lyckats uttrycka. Denna positivare tanke består deri: att den här ifrågavarande ”äran” (den i arf öfverlåtna tillhörigheten att vara stora förfäders ättling) är sjelf en ”rikedom”, – väl en ideell, men icke derigenom mindre verklig, än den materiella; att man till hvarje slags arfs-lott, som är en förmån eller anses vara det, födes med ålagd förpligtelse att deraf göra det möjligast värdiga bruk; att förpligtelsen här är blott en ännu mera objectif, emedan den är ålagd genom en af Staten omedelbart uttalad fordran på ett omedelbarligen personligt värde; att denna fordran här offentligen ställes till den ärfyande personen genast vid dess födelse, och alltså sjelf ingår eller innebäres i hans af Staten offentligen erkända arfskap. Svenska Akademiens Handlingar ifrån år 1786, D. III sidd. 150–152. Se den republikanske Undervisnings-Ministern Carnots sändebref till alla Frankrikes Skolmästare! Man kunde misstänka det vara en af någon Revolutionens ovän författad parodi. Såsom authentisk urkund, är det, med detsamma, det naivaste och fräckaste programm, som någonsin utfärdats, till nationernas fulländade brutalisering. För sig och sina förtrogna urskuldade Gustaf dessa (i hans egna ögon förnedrande) steg genom oundvikligheten att under dåvarande tidsförhållanden tillgripa en dictatur, hvilken han, såsnart en lugnare period hunnit upplefvas, ämnade nedlägga eller sjelfmant begränsa. Ingen kan föröfrigt innerligare, än jag, instämma i Geijers önskan, att ”en naturlig adel i alla stånd” måtte uppkomma.
Detta mod har gjort sig gällande näf-tan öfverallt, men det finns dock icke få, som ännu föredraga den gamla franska seden — att framsätta alla rätterna på en gång i hela deras rika och doftande öfverflöd. Hvad man dansar oeh hur man dansar i världen. 1894 dansen kring tribiinen, med hufvud och öfverkropp fullkomligt orörliga. — Det är hennes dans. Nu komma dervischerna, de s. k. runddansarne. De svänga sig rundt på ett enda ställe i en gifven takt, utan att någonsin förändra denna eller vika en tum ur den cirkel, hvari de röra sig. Deras anletsdrag äro orörliga, deras mantlar svänga i stora cirklar kring dem. Båda dansörerna göra samma, ständigt lika rörelser med armarne, som ömsom läggas på hjärtat, ömsom sträckas bedjande ut. Hufvudet faller långsamt ner på skuldran. Men ännu svänga de rundt åt samma håll, snabbare, snabbare, tills de plötsligt stanna. De kunna snurra rundt pfi detta sätt i ända till tjugu minuter. Till orientaliska danser kunna ock hänföras de tunisiska jönglördanserna — ett mellanting af ofvannämnda danser och akrobatik — samt de ohyggliga konvulsiviska danser som utföras af den i norra Afrika kända sekten Aissa-Ouas. Försatta i extatiskt tillstånd, ulföra dessa araber en mängd ohyggliga experiment, stinga sig med spjut, hänga sig öfver skarpa svärdsklingor, svälja lefvande ormar och så vidare. Det hela afslutas med en vild dans, som jag sett, men icke ens vill beskrifva här — i all dess ohygglighet. De exotiska folkslagens olika danser äro föga bekanta. Indien h a r sin mångfald af danser, elddansen vid stora högtidligheter, då de dansande svänga rundt med brinnande facklor i munnen. De hafva sina bröllopsoch begrafningsdanser o. s. v. Kinesernas dans är n ä s ' a n uteslutande panto mimisk och består i ett hoppande ömsom på det ena, ömsom på det andra benet, medan fingrarne i samma takt lyftas upp och ned öfver hufvudet.
och mörkret smyger förstulet kring låga, vacklande hus. Och flingorna falla, falla. De glimma vid lyktans sken och slockna sedan likt stjärnskott i modden på gatans sten. A / ed mattare takt slår pulsen af gatans sorlande larm; och tystare klappar hjärtat i storstadens jättcbarm. Det är som om fallande flingor på lifvet lagt sordin och gjort dess tunga andning mer kyligt spröd och j / n; som om den hvila drifvan ett dunmjukt täcke lik, hvart skärrande missljud ' lämpat till söfvande musik. — En ensam man i mörkret går gatan fram som i dröm. Af hunger och köld och trötthet är slappad lians tankes töm. Då faller från en ruta, hvars glas af imma täcks, på drifvan för hans fötter en mattröd ljusreflex. Han stannar. Hur varmt därinne. En brasa som flammar och &lt;; nvr; och i en blommig karmstol en liten ljuslockig fyr. f Han ringer med benen och lutar sitt hufvud öfver en bok; han läser väl någon läxa, men läser visst rent på tok. Ty det blonda hufvudet sjunker allt längre mot karmen ned; han glider in helt stilla i barnadrömmens fred. Den ensamme mannen reder sitt minnes snärjda garn. Han söker och han jinner. — Han bott där själj som barn. 07 IDU N 1894 En gång for längesedan ined lika sorglöst sinn vid samma eldstads glitter som barn han slumrat in. Han skakas af en snyftning från hjässan till domnade knän. Så vacklar han gatan framåt — vet knappast själf hvarthän — allt medan sista resten dar bort af dagens l / us och mörkret smyger förstulet kring låga, vacklande hus. t Hjalmar Söderberg. Några ord om kvinnor oeh kvinnoarbete. Af Mathilda Langlet. (Sista artikeln.) H o n skall blott försörja sig själf. En audiens hos konung Osear II *. an hade nyss stigit u p p från frukostbordet och var sysselsatt a t t genomögna morgontidningen, då en häftig ringning hördes frän t a m b u r k l o c k a n. E n tjänarinna gick u t och öppnade.
Utskottet anser för närvarande vara tillräckligt för al! ål Departements-cheferne bereda så stor befrielse från öfvervarande af hvarandra» föredragning, som med en af de grundåsigler, på hvilka SiatsRådets näivarande organisation hvilar, är förenlig. Vid 18 23 års Riksdag, dä frågan Konstitutions-Utskottets Memorial V.o 52. ä om Depar(eineiilal-älyrelriens införande var föremål för Riksdagens behandling, föresiog det särskilda riskull, som tillsattes för handläggning af frågan om Styrelse-verkens organisation, att “alla Förvaltnings-cheferue borde vara ledamöter af Stats-Rådet med skyldighet, alt. när de icke voro hindrade, öfvervara hvarandras föredragning® (Sid. (58). Samma Riksdags Koiislitulioris-Utskult faun väl, all Förcdragnings-chefernes rättighet till säte och deiiberativ stämma i Statsrådet icke kunde “beledsagas af skyldigheten att alltid bevista rådplägningarna* (sid. 286); men deraf torde icke få dragas den slutföljd, alt Köredraganderne skulle, utom i de fall (jrundjpgen uttryckligen påbjöde deras närvaro, vara befriade från allt deltagande i Statsrådets öfveriäggningar. Också yttrade 1834 års Koiisiiluiions-Utskott tili det Betänkande (N:u -34), hvaruti det föreslog den förändring uti Slats-Rädels organisation. som med några jemkningar blef lill följande Riksdag hvilande och då antagen, att “skälen för förslaget vöre väsentligen hemtade från angelägenheten deraf alt, genuin regerings-ärendenas ändamålsenliga fördelning och deras likväl bevarade inbördes sammanhang, full kraft och enhet i Riksstyrelsen matie beredas, äfven sorn från svårigheten, om ej omöjligheten att rättvist tillämpa ilen i (irundlagarne stadgade ansvarighet för rådslagen, innan Konungens rådgifvare lill ett nödigt antal ställdes i spetsen för hvar sin gren af styrelsen, så alt de, närmast Konungen, må kunna i helt, både öfverskåda egna förvaltnings-föremål, och (aga kännedom af hvarandras.®
Då denna räntevinst, hvilken antagits komma att uppgå lill omkring 400,000 R:dr, egentligen uppkommit derigenom alt, sedan Riksgälds-kontoret vid 1860 års slut infriat då oguldna delen af statslånefondens utländska skuld, Banken från början af år 1861 varit be friad från ränteutgift för samma del af skulden, och tillgången följaktligen kunde anses såsom en ytterligare räntevinst på de år 1860 till jernvägsanläggningar upplånade medel, syntes den ock rätteligen böra användas till det härmed afsedda ändamålet, för så vidt samma tillgång icke vid slutlig utredning af statslånefonden beliöft anlitas för betäckande af möjligen uppkommande förluster vid indrifning af fondens återstående fordringar. Härförutan har Kongl. Majit ansett, att Rikets Ständers Bank nu, likasom vid sistlidne riksdag, lämpligen kunde af sina vinstmedel under tiden från och med år 1863 intill slutet af nästa statsregleringsperiod till fortsättning af Statens jernvägsarbeten lemna ett bidrag, som Kongl. Majit föreslagit till 5,000,000 R:dr. Om nu för samma ändamål derjemte upplånades 20,000,000 R:dr, så skulle tillgångarne för fortsättning af arbetena å Statens stambanor blifva: l:o Behållningen i Riksgälds-koMoret. R:dr 1,315,000: 2:o Bidrag från Rikets Ständers Bank , 5,000,000: 5:o Statslån 20,000,000: eller tillsammans R:dr 26,315,000. Bih. till JR. St.
Han hade aldrig känt sig så lycklig och han kände behof att meddela sig med någon — skulle han väcka någon af de sju utsvultna ungarne? Nej det skulle bara bli otrefligheter. Och kanske kamsen icke räckte till. Ändtligen var maten ätbar. Den första kamsen var underbart härlig och försvann hastigt. Numro två var präktig och tog samma väg. Numro tre var god — och följde de förra efter. Numro fyra var medelmåttig, men fick gå för sig. Numro fem var en segäten best, men nog var han af samma smet och lika väl kokad. Numro sex befans omöjlig redan i midten. »Är det jag som är mätt, eller är det något annat som fallerar?» Icke för det att Jonas kunde multiplikation, men nu såg han sig ha råd att vara ädel mot sina svultna syskon. Kamsarne skulle räcka till och bli öfver. Han väckte de äldsta och efter hand de öfriga. Det fröjdade hans själ att se dem alla sitta med kams i händerna och sömn i ögonen. Elden sken vänligt och förtroligt på dem alla, där de sutto i ring kring spisen under mumsande och smackande. Sexkannsgrytan spände ut sin trinda, svarta mage, spärrade ut benen, stod där så trygg och språkade med sitt på nytt bubblande vatten. Aldrig hade Jonas varit värd förr. Nu var det han, som bjöd på kalas. Varma vågor kommo och gingo öfver hans hjärta. Annas del hade han satt till sidan; »ni skall få allt det öfriga, om ni bara vill äta.» Tänk att grytan vardt nära full en gång till! Nu satt en af ungarne och gjorde ingenting, snart en annan på samma sätt. Det började gå trögt. »Drick vatten», sade Jonas, och stälde kallkällvattnet invid spisen. Så drucko de då vatten och togo itu på nytt. »Mammas kams är bättre», sade en. — »Jag vill inte ha mer». — »Jag vill lägga mej». — »Får jag slippa nu, Jonas». — »Åh, ät en till». — »Nej». — »Jo». — »Jag ska’ säga det för mamma, så mycket du vet det». — »Då slår jag dej».
Öfvertygad derom, och att, i motsatt fall, Statsverket möjligtvis skulle kunna få vidkännas betydliga förluster, föreslog jag vid förlidne Riksdag, att försöket endast skulle göras på vägen emellan Stockholm och Christiania, på hvilken väg jag, efter den då nyligen verkställda Förening, förmodade en liflig rörelse och mig något tillfälle att vara Inrättningen gagnelig. Ändring har sedermera häruti blifvit gjord på grunder jag fullkomligt gillar, då verkligen mindre rörelse på denna ■väg äger rum, än på den emellan Stockholm och Götheborg. Af dessa anledningar och sedan, enligt mitt Project, ej något Bolag kunnat formeras; har jag äfven trott mig höra föreslå några förändringar i sjelfva sättet för verkställigheten. Enligt min tanka, hör ej denna inrättning, åtminstone i sin början, hopblandas med Bref Posten: I en framtid blir detta möjligt, men öfvertygelsen om dess verkställbarhet bör förutgå. Likaledes tror jag, att som sättet att färdas på detta vis hos oss är okändt, all möjlig beqvämlighet, äfven med någon uppoffring i början, hör beredas de Resande, samt egentliga vinsten sökas i Varors och Paketers transporterande. För öfrigt anser jag ändamålet säkrast bör vinnas, om en ej för talrik Comité sättes, hvars Ledamöter utan arfvode uppdrages bestyret med allt hvad till Inrättningen hörer samt Redogörelsen för de medel, sorn härtill anslås: och torde denna Comité, med undantag af vissa allmänna Föreskrifter till ledning och stod för Comitéens åtgärder, höra lemnäs något fria händer.
Och är i Öfrigt kronob et'-eningen förbudet, att hädanefter utfärda bevis eller förpassningar för varor, som föras förbi främmande kust till och emelian Södra orterna. Hvad redan blifvit anfördt synes visa, att nödig Gontroll icke saknas mot underslef i afs erde på börti esan: och Kongl, brefvet den 8 Januari 1807 föreskrifver hvad A lmogen i A!lmänhet åligge fullgöra tillförekommande af det missbruk, att under återresan Utländsk handelsplats må besökas, och varor der inta» Besv. och Ekon. Utsk. Betänkanden. 50^ gas, som sedermera å Landet utlasta?, och till oloflig frrbrukning derstädes insmygasj Af detta Nådiga bref är ödra Momentet så ly« da ■de: För att desto notare bevaka efterlefnåden af hvad sorn blifvit stadgadt till hämmande af Allmogens sjöfart ■på utrikes orter, skola utan undantag, alla de, som föra Svenska fartyg stÖive eller mindre, öppna eller däckade, vid vite af 50 R:dr, angifvarens ensak,v ar a skyldige, att vid ankomst till någon af de i Östersjön belägna främmande hamnar, der Svensk Handels Agent eller "'iceAgent Jinnes, sig hos honom anmäla; åliggandes Handels Agenten att Mån ateli gen till Genera tullar endeSocietetens Fullmäktige i Stockholm O O insända dylika uppgifter på alla ankomna fartyg, med hvad mera efter TullJournalernas föranledande kan tjena till vidare upplysning om de varor och ejfecter, som både till och från stället varda transporterade. gdje Momentet. En hvar af allmogen, som i anseende till fart förbi främmande kust varit enligt ofvannämnde Kongl. Förordnande d. 13 Augusti 1801 förbunden, att vid af resan taga Tullkammarepass, skall ock åligga, att icke allenast för återresan sig förse med förpassning af Landi Tulik ammar en i den stad, till hvilken han varit bestämd och ankommit, utan ock derefter inlöpa till den intill hemorten närmast belägna
Jag anhåller blott att få framställa min öf - Den 14 October f. m. vertvgelse, att man med varsamhet måste gå till väga, i fråga om rubbning af de inrättningar, som hittills blifvit gjorde till Saltpetternäringens uppmuntrande. Det bar kostat ett mångårigt besvär, att uppdrifva denna Näring till sin närvarande höjd, och det torde icke vara utan våda, alt hastigt rubba en inrättning, hvarpå en stor del landtbrukare nu mera nedlagt större eller mindre capital. Jag fruktar för öfrigt, att i Friherre Anckarswards anförande en förblandning ägt rum emellan tvänne olika, ehuru beslägtade, ämnen, nemligen krutförsäljningen och Saltpettertillverkningen; ty ehuru nära beslägtade dessa ämnen äro, måste de i ekonomiskt afseende åtskiljas. Friherren bar förmodat, att Krutbrukens privilegier skulle kunna tåla några modificationer, och måhända förtjenar denna anmärkning beaktande vid ett annat tillfälle, då detta ämne utgör föremål för öfverläggningen; men nu hörer det icke till saken, och jag skulle dessutom tro, att dessa privilegier, så länge de existera, böra hållas i helgd.. Friherre Anckarswärd har äfven ansett som en nationalförlust den höga uppmuntran, hvilken blifvit gifven åt den inhemska Saltpettertillverkaren. För min del tvekar jag, om det verkligen kan kallas en nationalförlust; ty ehuru det utgör en förlust för StalsCassan att köpa Saltpettern inom landet dyrare, än den utifrån kan anskaffas, bör denna upp45 H. m* I i64 Den i4 October f. m. offring ej kunna få namn af nationalfövlust, då vinsten tillfaller Statens egna medlemmar, hälst det allmänna äfven drager den fördel deraf, att icke vara underkastad beroende af utlänningen, uti en för försvaret så vigtig Näringsgren, hvilken härigenom nu visserligen är uppdrifven till en berömvärd höjd, men säkert, i samma stund premierne undanrycktes den, ånyo skulle förfalla, och förorsaka nya bekymmer. Jag tillstyrker således äfven bifall till Utlåtandet. i Friherre af Nordin, Carl Johan:
Utan någon vidare reflektion i detta ämne frågade han mig om mina äfventyr i poliskammaren och hofrätten, vid hvilket tillfälle jag fiilfle några equivoqua propos så väl om Lilljensparre som riksdrotsen, aktor etc. Efter min uträkning skulle detta bevisa min okunnighet om politiska ställningen. Han frågade mig vidare, om jag besökt Pechlin samt hvad han nu säger. Jag svarade, att jag i Lilljen-sparres presence sett gubben, att han varit ovettig, dock en plaisantant mot Lilljensparre och för öfrigt — litat på rättvisan af sin sak. Han småskrattade och frågade om jag äfven vore persuaderad derom. Jag svarade, att jag ej vore nog lagklok för att se om hofrätten dömt rättvist, samt att jag suspenderade mitt omdöme till dess Högsta Domstolen deciderat dessa besvär. Sedan frågade han efter sammanhanget af AnkarstrÖmske kroppens bortförande. Jag svarade att jag ej kunde tro någon vara nog dum att vilja tjena dess slägt genom en så vårdslös tillställning. Han trodde att man kastat desse öfverlefvorna under bron i den afsigt att dränka dem, men då jag bevisade svårigheten deraf genom de trädstycken, som åtföljt dem, blef minherre något flat och med denna discours slöts hela visiten. Jag har genom mina vänner fått veta, att han har ingen rätt pålitlig man hvarken här eller i orten. En rektor vid skolan här och .vid sista riksdag af Nordin tillsatt notarie i presteståndet Brandberg har hittills varit nyttjad som skrikare. Han har förpassat alla adelsmän till helvetet uppfunnit här i orten en stor liga af konungamördare bestående af expeditionssekreteraren Halldin, häradshöfding Fallsten m. fl. — Nu säges det att han alldeles tystnat — Han anses äfven af entusiasterna för eri narr. Små borgare och bergsmän hafva mycket lyssnat till dessa diskurser, men de hafva slutligen äfven ledsnat vid skriket Denne rektor samt en eller annan borgare äro de ende, för hvilka landshOfdingen haft något förtroende. I de betydligare socknarne finnas endast galne prester, som ej kunna influera och som äro. ganska rädda för hvart politiskt steg.
Genom den uti Handels-Ordningen den 22 December 1846 qvinna förunnade rätt, att under vissa vilkor och inskränkningar idka handel, synas de betänkligheter, lagstiftarne kunnat hysa i afseende å medgifvandet för henne att såmedelst sig försörja, till en del blifvit häfda; och att berörda rätt i allmänhet väl begagnats samt ej medfört några olägenheter torde vara af erfarenheten bekräftadt. Ehuru det måste medgifvas, att qvinnans uppfostran merändels varit vänd åt verksamheten inom det husliga lifvet, kan dock ej bestridas, att uppfostringsväsendet i sednare tider blifvit betydligt förbättradt samt mera vidtomfattande, så att detsamma utan tvifvel, derest qvinnas rätt att drifva handelsrörelse blefve fullt erkänd, skulle inom kort erhålla den för henne i detta hänseende nödvändiga praktiska riktning. I anledning häraf och då det synes med tidsandan och billigheten öfverenstämmande, att en rättvis omtanke egnas åt de samhälls-medlemmars försörjning och utkomst, hvilkas arbetsförmåga hittills varit inskränkt inom en oftast mindre lönande verkningskrets, tvekar Utskottet icke att vördsamt föreslå, det Kikets Ständer ville uti skrifvelse hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att Kongl. Maj:t behagade till 4 § Handels-Ordningen i Kader utfärda ett tillägg i ett 2:dra inom., af följande lydelse: »Under de vilkor, som i 1 § mom. a) omförmälas, vare qvinna jemväl berättigad att idka all annan minuthandel.» § 6, mom. 1. I afseende å detta moment är yrkadt: a) af Per Nilsson och Nils åndersson, med hvilka åtskilliga af Bonde Ståndets medlemmar instämt, att handel må få idkas hvar som helst å landet, dock icke närmare än en mil från stad eller köping. Desse motionärer, hvilka åberopat fem särskilda till Kongl. Majit ställda och af 316 innevånare i Skåne undertecknade petitioner i ämnet, hafva andra git: Per Nilsson, att en tioårig erfarenhet gixvit vid handen, att en ändring af stadgandet i ofvanberörde moment vore erforderlig.