Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
"Då, i afseende på 50 och 112 §§:ne, 2:ne Stånd godkänt, men 2:ne deremot, medelst äfven sinsemellan olika beslut, ogillat Utskottets förslag, anser jag frågan, såsom endast afseende redactionen, på sådan grund förfalla, och ordalydelsen i nämnde §§. af nu gällande Bevillnings-Stadga böra bibehållas oförändrad.” STOCKHOLM, tryckt hos P. G. Berg, 1845. Bevillniugs Ulskct < ts Ullåland?, N-o 32. I N:o 22. Ank. till Exp'-Ulsk. den 7 Febr., kl 12 midd. Utlåtande, i anledning af erhållen återremiss i vissa delar af Memorialet, N:o 21, med förslag till samman jemkning af Riks-Ståndens olika beslut, angående grunderna för den blifvande allmänna Bevillningen samt föreskrifterna för tillämpningen deraf. §., 25. pag. 8 i mern., N:o 21. Utskottets yttrande, i fråga om bevillning för Fahlu grufvor, är återremitteradt af Högloft. Ridderskapet och Adeln, till följd af gjorde anmärkningar, att frågan om förändring uti denna § icke rätteligen kunde anses afgjord genom 3:ne Stånds beslut, emedan den af Borgare-Ståndet uttryckta mening, som syntes åsyfta någonting mera än blott redactionen, dymedelst skulle blifva undertryckt; men som berörde yttrande deremot blifvit gilladt af Preste-, Borgareoch Bonde-Stånden; så anser Utskottet den erhållne återremissen icke föranleda till annan åtgärd, än alt oinförmälde förhållande Ridderskapet och Adeln vördsamt tillkänna gifves. § 50. pag 15.
Län förflyttade Schäferi af finulliga Får, har väl, i Commerce-Collegii tanka, ett vigtigt steg blifvit gjordt till införande i Riket af en finare Får-race, men några hastiga och märkbara resultat, i afseende på en allmännare förädling af de inhemska hjordarna, har Coliegium ansett icke kunna häraf påräknas, i anseende till Stam-hjordens ringa antal och många Provincers aflägsenhet från Schäferiet. Efter att hafva i underdånighet framlagt en uppå egen erfarenhet och samtlige Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes infordrade yttranden grundad öfversigt af Får-skötselns och Uli-productionens nuvarande tillstånd inom Fäderneslandet, har 6o Exp.-Utsk. Förslag till und. Skrift?. N.o 427.
Mor Lena skall tänka på, att det kostar många pängar att få en så stor bok färdig, för tryckning och papper och inbindning.» »Jaja, det därna begriper jag la inte. Men något måtte det la i alla fall ändå bli öfver till den, som har satt upp eller som rår om skriften,» mente gumman. »Och hvad där blir för denna och som kommer i min hand, så ska det då bli nyttjadt till nånting riktigt heligt och vackert. För hvarendaste styfver så ska han gå till en grann grafvård åt min son Chronschough. Fick han ingenting för detta myckna skrifvandet här i lifvet, så ska han då åtminstone ha någon heder af det nu efter döden.» »Ja,» sade jag, »det är ju inte mer än rättvist och billigt, och jag lofvar att göra mitt bästa hos bokförläggaren, så att där, om möjligt, kommer en riktigt sjangtil sten på Chronschoughs graf.» »Ja, men med järnstaket ikring också, så att jag kan få ligga där innanför staketet jag med, när min tid kommer. – Och då så kan han ta böckerna. – Men kom bara det ihåg, att där får inte ändras ett ord eller en prick!» ropade hon efter mig, då jag redan var i dörren. På sådana vilkor har jag åtagit mig utgifvandet af detta arbete, som jag vill kalla: Skollärare John Chronschoughs memoarer. Göteborg i december 1896. August Bondeson. Likasom så många af det gamla, ärorika Sveriges store män har äfven jag utgått ur en ringa koja. Denna koja heter Krontorpet och lyder under Jutagård i Glimminge församling i landskapet Halland. Min fader var Per Johansson, till yrket endast en simpel torpare, men likafullt en rättskaffens och af alla aktad man. Han dog af vattusot, då jag var blott fyra år gammal, så att jag ej så mycket minnes utaf honom. Han lät mig ofta sitta i sitt knä och rida ranka samt sjöng Sveriges herrliga folkvisor för mig, ty han hade en präktig röst. Min moder berättar, att han hördes öfver hela församlingen, då han sjöng uti Guds hus om sönoch helgdagar. Det är ock af honom, som jag fått ärfva mina anlag för sång och musik.
Sök om möjligt välja tiden för afresan, så att Ni an länder till Chicago med något af morgontå- gen, ty Ni kan då hinna skaffa Er ett boarding-house under dagens lopp och behöfver ej taga in på hotell. I alla händelser behöfver Ni ej bo på de jämförelsevis dyra hotellen mer än ett dygn. Bostadsfrågan är nämligen nu den viktigaste. Om Ni ej har någon speciel vän i Chicago, hos hvilken Ni kan taga in, är Ni hänvisad till boardinghousen, motsvarande pensionaten i Paris, privatinackorderingarna hos oss. Prisen å dessa boarding-houses vexla allt efter belägenhet och kvalité, från 4 ända upp till 20 dollars i veckan. För ett pris af 6 — 8 dollars i veckan kan man i vanliga fall få ett utmärkt, väl möbleradt rum och dagligen tre ä fyra rikliga måltider. Om vi för utställningstiden höja priset till 10 å 12 dollars, så är detta tillräckligt. Låtom oss därför säga 12 dollars — cirka 45 kronor i veckan för rum och mat — det är ju icke så dyrt! De bästa boarding houses och så kallade » privat dwelling-houses » äro belägna vid Wabashoch Indiana-avenyerna i södra delen af staden. Mycket besökta och goda boarding houses finnas också på nordsidan mellan Indianastreet och Chicago avenue och mellan North Clark street och » sjön ». På västsidan framhåller man i allmänhet dem, som äro belägna å Adams street, Monroe street och Washington street. De dagliga tidningarna, specielt söndagsupplagan af » Tribune » och » Herald », meddela ett stort antal adresser å boardinghouses. Skaffa Er ett sådant tidningsnummer, välj ut några adresser, som Ni tycker skulle passa Eder, och tag för en gångs skull en » cab » eller » hansom » per timme, och ge Er ut på spaning. Har Ni litet vana, är det snart gjordt. Amerikanarne göra upp sina affärer suabbt och bestämdt. Måste Ni i alla fall bo på hotell ett eller två dygn, spelar det ju ej så stor roll, hvilket Ni väljer. Hotellen äro delade i två slag: efter » American plan » och efter » European plan ». Somliga förena båda systemen.
Men nu kom Efverling emellan. «Min bästa fru Wiberg,» sade han, «jag fruktar ni spelar för mycket öppet spel, ni lägger ju edra kort alldeles vidöppna på bordet.» «Nå ja, så hvad gör det då? vi äro ju vänner allihop,» sade gumman, «ni är också så fasligt noga, kära Efverling.» «Jag ber er fortfara,» sade Albert. «Jag skulle ingenting i verlden högre önska, än att ni vore min moster, fru Wiberg.» Gumman smålog. «Nå, om det skulle roa er så mycket,» sade hon, «så kan ni ju inbilla er att så är, och gerna kalla mig för moster, ha, ha, ha.» «Jag tackar tusenfalt!» sade Albert. «Ni vet icke, fru Wiberg, hur lycklig ni gör mig, och jag skall, om jag får lof, genast göra början.» «Men då säger jag rätt och slätt också bara Albert.» «Naturligtvis! Illusionen är då fullkomlig. Himlen gifve att den vore verklig. Jag hoppas att ni tillåter mig få anse ert hus för mitt andra hem.» Gumman såg på Efverling. «Mycket gerna», svarade hon. «Oss skall ni alltid finna som edra vänner, ni är välkommen när ni vill, herr Säfve.» Albert gjorde den förbindligaste fras. «Bet,» sade Efverling, «fru Wiberg har icke attenderat sina kort, frun får betala spelet.» «Nå så i Guds namn blir jag icke husfattig för det. Se der kära Efverling har ni allt hvad jag har. Man kan icke tjena både Gudi och Mammon, och tiga så der som ni och bara kasta ut korten, det kan jag inte.» «Kanske vi sluta spelet,» sade Efverling, «klockan är nio.» «Nio! är det möjligt?» sade gumman, «jag glömmer alldeles bort att ni ingenting sofvit i natt, då få vi lof att sluta.» «Jag känner ingen trötthet,» sade Albert. «Jag skulle med nöje vaka äfven denna natt, då det vore hos er, tant Wiberg.» «Nej hör bara på honom! så artig han är, det vore väl ändock icke för mitt sällskaps skull?»
Hvad serskildt angår det härofvan upptagna förslag till en förändrad redaction af 8 §. i Banco-R glementet; får Utskottet förköra, det Utskottet anser berörde förslag, såsom innefattande endast detaiile-föreskrifter, i afseende på sältet för utöfningen af d< t åliggande, Fullmägtige i början af nämnde §. fått sig uppdraget — icke vara antagligt, UtskoUet tillstyrker, på grund häraf, att det stadgande, som innefattas uti 8 §. af nu gällande Banco-Reglemente måtte ofö ändradt bibehållas. Stockholm den 1 Junii 1841. Banco Utskottets Utlåtande, N.o l<)5» 21 N:o iqS. Ånk. till Exp. Utsk. den 7 Juni 1841, kl. 10 f. ro. Utlåtande öfver väckt fråga örn kungörande, att någon frcescriptions-tid för emcttagandet i Kronans uppbörd och inlösen i Banken af dess på 14 och 10 skillingar Kopparmynt utfärdade sedlar, icke är föresknf ven. Uti en inom Utskottet väckt motion liar Herr Prosten C. G. Berlin, under förmälan, hurusom Bankens Under-Styrelse redan i Maj månad förlidet år, af förekomne anledningar, i hufvudstadens allmänna Tidningar låtit införa en Kungörelse af innehåll, ”att Kongl. Kungörelsen den 6
Fiskeristadgan, hvarest om allmänna kronofisken, eller de lägenheter vid kronoailmänningar och parker etc., som Kronan enskildt sig icke förbehållit, förordnas, alt om på slika kronolägenheter, der häradets eller socknens invånare med vederbörligt tillstånd njuta frihet att fiska mot afgift till Kronan, hemman äro belägna, dessa icke dess mindre skola ”njuta fritt fiske, tilldess ”delning för sig gått'’. Alt efter ägors tilldelning äfven uppkommer strandäganderätt till fiske vid dessa ägor, är således här förutsatt. Vid den nådiga Domen lärer för öfrigt kunna anmärkas, att i frågan om Kronans oqvalda besittning till de omtvistade taxorna Kronan ej kan nekas hafva innehaft en sådan besittning derföre, att Kronans rätt till dessa taxor varit motsagd och bestridd. Men för att tillintetgöra Kronans från häfd hämtade anspråk, tyckes här det för öfrigt använda skälet vara tillräckligt, att 78 R. St. Just. Ombudsm. Ernb.-Berättelse för år 'IS49. underrättelse ej saknas, huru afgiften först tillkommit. Härigenom upphäfves nemligen det i 15 kap. 1 §. Jordabalken definierade begreppet af häfd; och beskattningens salunda kända tillkomst lärer ej kunna anses annorlunda, än såsom olaglig, der den ej kunnat visas vara stödd på äldre rätt till de be skattade lägenheterna. O Huruvida nu Kongl. Maj:ts Högste Domstol i andra fall af lika beskaffenhet dömt annorlunda, än här skett, är hvad som vidare skall undersökas. Dervid bör först anmärkas, att de skäl, på hvilka den nu granskade domen hvilar, blifvit äfven i många senare fall gällande. Vid uppmärksamhet på detta förhållande, har jag trott mig böra anteckna: att genom nådig
Tjufven elur utståndet straff åter kan få upptagas bland Samhällets Medlemmar ; men så snart vanarten stigit till den höjd , att någon förbättring ej vidare kan påräknas, då inträder Medborgarens rättighet att fordra säkerhet för vidare ofredande, då uppkommer, efter mitt omdöme, Statens pligt att använda ett straff, som fullkomligen bereder denna säkerhet. Dödsstraffet, såsom endast lörsvars-medel, har man likväl ansett kunna undvikas, och man har trott det vara mänskligare, att för lifstiden innesluta brottslingen i ett fängelse , än att beröfva honom hfvet. Det torde likväl ej vara så lätt afgjordt, om någon mänsklighet veikeligen finnes uti detta utbyte af dödsstraff. Ett evigt fängelse utan hopp om frihet, är ostridigt i de flesta fall svårare än döden , och det är endast det med laster och brott belastade Samvetet, sorn kan väl* ja ett sådant uselt lif i stället för en snar död. För isin del ryser jag mindre vid att se en Den i April. SJ lagligen förvunnen brottsling, hvars lif är förenadt med osäkerhet för andra Medborgare till lif och egendom, dödas, än att se en samling af missdådare, hos hvilka vanan vid brott utplånat nästan alla mänskliga känslor, likt fångade Rof-djur uti kedjor framsläpa ett uselt lif, ännu farligt för Staten och medförande en osäkerhet, som fordrar de strängaste anstalter till de brottsliges förvarande. Kan hända har äfven understundom någon svaghet, snarare än en verkelig mänsklighet, föranledt dödsstraffets förändrande till evigt fängelse och till äfventyrs har man sett samma Monark , som ryst att till döden döma en förvunnen brottsling, med kall blod uppoffra tusendtals af sina egna oskyldiga Undersåtares lif uti ett orättvist krig. Det skulle således åtminstone för mig synas mindre betänkeligt, att åter upplifva 3 af 40 Cap. Missgernings-Balken af 1734 ars
Öfver en sådan lagtolkning bör jag väl kanhända icke tilltro mig ett omdöme, då jag aldrig kunnat rätt djupt intränga i grunderna för en preskriptionslagstiftning. Efter rättsbegrepp och moralisk lagstiftningsgrund har blott så mycket synts mig klart, att en föråldringslag för fordringar ej kan stiftas endast för att spara den skyldige besväret alt minnas sin förbindelse; ocb redan deraf har jag trott mig berättigad åtminstone till den slutföljd, att tillämpningen af en föråldringslag borde vara strängt bokstallig (rejstriktif), icke till den skyldiges befriande utsträckas öfver hvad bokstafven nödvändigt fordrar. I striden öfver denna rättsfråga är dock nu hvarken behof eller tillfälle att fördjupa sig. För min del tror jag, att hvarje redogörare är skyldig reda, ända tilldess han gjort den. Jag tror, att en förmyndare, som i 20 år innehaft sitt förmynderskap, ej är fri Jfrån redovisning för de första 10 åren derigenom, att han under deras lopp försummat att redovisa; och tror, på samma grund, att äfven efter förloppet af alla de 20 åren hans skyldighet fortfar ej blott ännu i 10, och ej blott i 20 år ännu, men så länge han än må lefva, utan att hafva sin skyldighet fullgjort. Jag kan ej annat finna, än att syssloman likaledes står i redovisningsskyldighet för sin befattning lika länge, och att klandertiden, i ena såsom i andra fallet, räcker ”natt och år, efter det redo och räkning gjord är” af förmyndaren eller sysslomannen, eller af den enes eller andres ”arfvingar, der han död är”. Men jag bör ej och kan ej här inlåta mig i ett omständligt försvar af grun - R. St. Just. Ombudsm. Ernb.-Berättelse för år J8J9. 99 derna för denna öfvertygelse, då dess tillämpning på här förevarande fråga synes mig oberoende af grundsatsen i dess helhet. Frågan är nemligen nu endast om redovisningspligten, i följd af tjenstemanua-ansvarighet.
10 f.m. för att, tillika med landets öfriga deputerade rådgöra och besluta,uti de ärenden, som uti respective landshöfdinge embetets kungörelse n:o 22 och 23 af den 25:te sistl. november och den 12:te uti innevarande månad, omförmälas, hållande församlingen för godt, hvad nämnda dess ombud dervid gör och låter. § 2 Utsågs bonden Carl Pålsson yngre i Österåsen, att på Häggenås socknemäns vägnar öfvervara gällstämman uti Liths sockenstuga, söndagen den 27:de i denna månad, då beslut bör fattas, rörande gamla Hårkbrons försäljning tillika med öfverblifna materialier och verktyg, då det erhålles af besigtningsmännens utlåtande samt beslut fattas om förbyggnader för ställningen, då räkenskaperna öfver åtgångna medel för nya brons uppförande komma att uppläsas, samt revisorer att väljas, hållande församlingen för godt, hvad fullmägtigen dervid gör och låter. § 3 Till ordförande i socken-nämnden utsågs med enhällig röst, kyrkovärden Jonas Jonsson i Häggesta och till ledamöter deruti bönderna Erik Hansson i Storgård, Eskil Hansson i Munkflohögen, Carl Pålsson yngre i Österåsen, Hans Ersson i Halasjön samt Lars Larss. i Kougsta. § 4 Till ledamöter i skolstyrelsen, valdes enhälligt, vice commissions landtmätaren Ol. Ollander i Grötom, samt bönderna Erik Hanss. i Storgård, Jonas Pärsson i Storbränna, Carl Pålsson yngre i Österåsen, Magnus Nilsson i Långkälen och Jonas Jonsson i Häggesta, hvilken sistnämnda anmodades föra skol-räkenskaperna. In fidem N. S. Edlund Häggenås kyrkoarkiv, vol. K I:1, ej pag., ÖLA.
Ty tusende år äro för dig såsom den dag i går framgick, och såsom en nattväkt. Du låter dem gå sin kos såsom en ström; och äro såsom en sömn; likasom gräs, det dock snarliga förvissnar; Det der bittida blomstras, och snart vissnar; och på aftonen afhugget varder, och förtorkas. Det gör din vrede, att vi så förgås, och din grymhet, att vi så hasteliga hädan måste. Ty våra missgerningar sätter du för dig, våra okända synder i ljuset för ditt ansigte. Derföre gå alle våre dagar sin kos genom dina vrede; vi lykte vår år såsom ett tal. Vårt lif varar sjutio år, åt högsta åttatio år; och då det bäst varit; hafver, så hafver det möda och arbete varit; ty det går snart sin kos, lika som vi flöge bort. Men ho tror det, att du så svårliga vredgas? Och ho fruktar sig för sådana dine grymhet? Lär oss betänka, att vi dö måste, på det vi måge förståndige varda. Herre, vänd dig dock till oss igen, och var dinom tjenarom nådelig. Uppfyll oss bittida med dine nåd; så vilje vi fröjdas, och glade vara i våra lifsdagar. Gläd oss igen, efter det du oss så länge plågat hafver, efter det vi så länge olycko lidit hafve. Bete dinom tjenarom dina gerningar, och dina äro deras barnom. Och Herren, vår Gud, vare oss blid, och främje våra händers verk med oss; ja våra händers verk främje han. Den der under dens Högstas bekärm sitter, och under dens Allsmägtigas skugga blifver, Han säger till Herran: Mitt hopp och min borg; min Gud, den jag hoppas uppå. Ty han frälsar dig ifrå jägarens snaro, och ifrå den skadeliga pestilentie. Han skall betäcka dig med sina fjädrar, och ditt hopp skall vara under hans vingar; hans sanning är spjut och sköld; Att du icke torf förskräckas för nattenes stygghet; för de skott, som om dagen flyga; För pestilentie, som i mörkrena vankar; för den sjuko, som om middagen förderfvar.
Genom Riksdags Bewillningen och andra Kronans inkomster war Kronor Duiden l det mesta til Kzuguen asbvrdad: naara ro» st.r acerstodo, mot hwilka li^uiäsiions OommjsLvnew gjort ichssrviikioner: och jämes förordnands om deras förklarande, afgaf kanon-UtDotttt dest stadgande uti ätstkilliga andra omständigheter; gillande för öfrigt fa wäl Fullmägugas som Oom-nislsrisrnsI förmältumgar. Lange hade Standerne icke warit atMllde, innan en händelse inträffade, leds m för ks^usn och för des; Ämbetsmän. Wid 1694 ärs ingång ffedbewan» lig InvLmsrin^: iK§>re»panrerna öfwer,agos äfwen, ecb det befanns da, ar ibland län pä fnuveler, 62 stycken utgått, för hwilka, i stället för ngtig panr, wo - IZZZ ro r'n pr-eAlloracls glasbitar, slantar, halfören, lackbikar gråsten ar, blystyck-n ,n. nr. H nwklstn? utseende Ivar sä myekec mer obehagligt, som dylika ian romnic-rsäes a! L-mmirfarisrns, sevan ^-mvolsrna förut af LiMguens VLräisn blifwit ö weile> da ock) wärderade. Ransakning och rätlegang anställdes häröswer: rinder de» uptäckkeS, ak en hustru, IV!:uir Lric; dsrter, som bedrifnm länk, och r-pgak flera medbrottfliga, förstärk ar ur de med Voräisi-s LiAiI! förseglade a, skurna uk-proKitsra de rälta ^uuveisrns, och i stället i.-iägga annat, krocerlon härom stillades naara är efrerär med hennes huswud.
Du... fröken menar jag, är förtjust i den der namnlöse." "Gode Hugo", genmälte Lydia vänligt och med ett melankoliskt leende, "icke är jag det, gode Hugo, men jag har egnat mitt lif åt en stor idé." Nu voro idéer saker som herr Hugo Forstadius icke hade någon idé om, så att han litet uppbragt svarade: "Idéa hit och idéa dit, fröken Lydia, men nog är det illa gjort att lemna mig så här." "Kors!" inföll Marie, "ni har ju kammarjungfrun qvar." Det var för mycket till och med för en possessionat i Kexholmstrakten och han steg upp. Han var icke blek, det brukade icke egendomsegarne i den delen af Finland då för tiden bli af annat än fruktan för sina bönders vrede, men Hugo blef röd, mycket röd, och utfor i följande förebråelse: "Adjö, fröken Lydia, adjö också lilla nippertippa Marie, jag tvår mina händer, och sitt ni der ni sitter!" Och bort gick han, och dermed var allt slut i förlofningsväg för Lydia, och stackars Marie hade af ren pligtkänsla för sin fröken jemväl skjutit den unge, rike Hugo Forstadii hand ifrån sig, ty det talades i den lilla staden Kexholm derom att ung Hugos naturliga smak mera låg åt den smultronröda Maries svällande former äu åt den något finare sammansatta fröken Lydias behag. Hvem känner dock det verkliga förhållandet? Men hvad som är kändt, det är att partiet emellan Hugo och Lydia slogs upp, att den gamle öfversten hvarje qväll drack tre "toddar" i stället för de förut vanliga två; att tant Agnetas kafferäkningar i handlanden Lisitzins (den räfaktiges) bod blefvo allt större och större, att Marie började bli blek, att herr Hugo då han kom till staden brukade supa sig full, och att ingen annan än vår lilla borgfröken var lugn och såg mycket beslutsam ut och det oaktadt sqvallret i den lilla staden naturligtvis gick sin jemna, alla invånarne underhållande gång.
Författningen af den 28 slug. i834, rörande en utvidgad näringsfrihet, gifver anledning, och Kongl. Maj:t för öfrigt kan i Nåder pröfva lämplige.” 2:0 af Herr Hessle: ”Både emot form och innehåll af detta Betän kande har jag anmält reservation och fullföljer den ock, hvad angår formen, för det att Betänkandet, oansedt genom fleste rösterne inom Utskotten blef beslutadt: att alla motionerne skulle icke föranleda annan åtgärd från Utskotten, än hemställan om antagande af 1823 års Ständers förslag till Författningar i ämnet, likväl, efter anförandet af detta beslut, serskildt upptagit flere af motionerne och i deröfver gifne Utlåtanden gagnat motiv, som ingalunda blifvit inom Utskotten gillade eller kunnat gillas, då, på sätt ofvan nänines, Utskotten stannat i det beslut, att antaga grunderna för 1823 års förslag. Angående sjelfva saken, så har jag ansett Utskotten icke tillständigt, att lill Ständerna inkomma med förslag, som Utskotten sjelfva anmärka vara behäftad t med brister, eller att begära, det Ständerne skola i en Civiloeconomisk Lagstiftningsfråga bos Kongl. Majit underdånigst begära: ”ath, sedan de rättelser eller förändringar, sorni Ständernas förslag funnos nödige, blifvit verkställde, Kongl. Majit i Nåder täcktes låta utfärda de af Motionairerne äskade Lagar.” Är förhållandet verkligen så, att 1823 års förslag till Lagar för näringarne icke nu kunna antagas för fullständige och hvilket jag gerna medgifver, hade, efter min tanka, Utskotten bort ej mindre anmärka dessa brister, utan ock söka dem fylla. Inom Utskotten afgaf jag ett förslag, som skulle ledt till det mål man söker, eller ordning och säkerhet i medborgares rättigheter och skyldigheter, i afseende på näringarne i samhället.
Nils Insulins motion om ändring af i och 3 §§. i 3o Cap. Rätteg.B:n. Lades till handlingarna LagUtsk:s d. ro dennes e. m. på bordet lagda utlåt. N:o 16, i anledn. af Riksd.-fullm. And. Nilssons från Malmöhus län motion om ändring i nu gällande straffbestämmelser för missgerningsmans släppande. Föredrogs ånyo LagUtskrs d. 10 dennes e. m. på bordet lagda betänk. N:o ig öfver Hr Aug. von Stahls och Riksd.- fullm. Hr C. L. Hessles motioner om ändring i det nu gällande stadgande, ang:de öfverdomstol i tullmai, m. m. Hr Stuart, Carl Gust.: Jag instämmer i denafLagUtsk. föreslagna förändringen af 1828 års förordm, ang:de upphörande af CommerceCollegii domsrätt i vissa mål, såsom varande af behofvet påkallad; men jag tror, att Utsk. i redactionen af sin hemställan begått en misskrifning, som torde föranleda till återremiss af betänk. Utsk. har nemi. tillstyrkt R. St. att hos K., M. i und. anhålla om sådan ändring i nämn - I 184 Den i5 April e. m. de förordning: att mål, som angå förbrytelser mot författningarna om oloflig införsel och utförsel af varor, tullförsnillning, utoch inrikes seglation, samt varutransporter landvågen inom landet och nederlag, (hvarunder jemväl ansetts inbegripna öfverträdelse!' af den åt allmogen i sju härader a f E1 f s b o r g s län samt städerna Borås och Ulricehamn beviljade handelsfrihet) hädanefter &c. I anledn. af otydligheten i denna ordställning har jag uppgjort ett annat redactionsförslag, som jag, vid den återremiss af betänk., hvarom jag anhåller, torde få underställa Utsk., så lydande: