Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Latin-liniens lärjungar Real-liniens lärjungar i 6:te och 7:de klassen. i 6:te och 7:de klassen. Vårterminen 1861 6 ; , 3. Häraf synes hvilket öfvervägande antal latinliniens lärjungar utgöra i jemförelse med reala liniens. Och om det redan är tvifvelaktigt, huruvida de endast på reallinien fullständiga läroverken motsvara någon orts behof, så synes alldeles obestridligt, att ett sådant läroverk åtminstone icke tillfredsställer den här ifrågavarande ortens. Långt heldre skulle Hudiksvall kunna nöja sig med ett blott på latin-linien fullständigt. 54 Motioner hos Eidderskapet och Adeln 1865. Faran för läroverkets fortfarande bestånd såsom ett högre, i händelse man icke på något sätt sökte gå det stora flertalets af lärjungar önskan och behof till mötes att erhålla fullständig undervisning i klassiska språk, förutsågs också redan på förhand af de med ortens förhållanden mera förtrogne, hvarföre genast vid läroverkets utvidgning till högre real-läroverk, hösten -1858, en stor mängd af stadens och ortens innevånare ingingo till Kongl. Majit med underdånig ansökan, att läroverket, mot förbindelse för staden och orten att under en tid af sex år på egen bekostnad aflöna en extra lärare, måtte få utvidga sin verksamhet derhän, att fullständig undervisning meddelades äfven på den klassiska sidan. Kongl. Majit synes ock till fullo hafva godkänt betydelsen af de i den underdåniga ansökan framlagda skäl, enär genom nådiga Brefvet af den 16 Juni 1859 till domkapitlet i Upsala förordnades, att undervisningen inom de tvänne högsta klasserna vid läroverket från början af då nästkommande läseår och tillsvidare skulle omfatta äfven de ämnen, som tillhöra den klassiska bildningen. Rättigheten till en sådan utvidgad verksamhet, hvarigenom Hudiksvalls läroverk erhållit en exceptionel ställning i jemförelse med andra blott på real-linien fullständiga, har nu varit oafbrutet begagnad från och med höstterminen 1859. Huru behöflig och anlitad densamma varit torde till fullo vara ådagalagdt genom de här ofvan anförda siffer-uppgifterna, hvilka omfatta just de år, som sedan dess förflutit.
Sedan blef hon bröstsjuk och efter några år var hon död. Men Paava hade sedan den svåraste stunden där uppe på fjället var öfverstånden blifvit nog så lugn. Hade endast fått så brådt igen, men nu gällde det att komma nedöfver i stället. Bort från fjällmarken ville aldrig dit upp igen och nedåt bygden! Han hade förskräckelse för hvarje lapp han såg, och höll sig undan långa tider, när de kommo nedöfver med renhjordarne och slogo läger i den by, där han höll till. Ingas ring hade han gömt i vänstra handen, och den öppnade han aldrig. Fast knuten höll han den, och under årens lopp hade den blifvit som hopvuxen och missformad. Den ringen skulle han gömma riktigt väl, så att Inga en gång, när de möttes inför vår Herre, kunde se, att han likväl inte hade svikit. Nere i bygden hade de blifvit vana att se tok-Paava år efter år. Han gick från by till by, från stuga till stuga, och när den stillsamme, tyste fattiglappen stod där innanför en dörr, fanns det alltid en bit bröd eller en skål välling för honom också. Det är nu så där nedöfver, att om en sådan där lite konstig en börjar vandra by emellan till om det är en lapp törs de just inte låta honom gå alldeles utan. Hvem vet, om han då inte för olycka med sig! Och nu hade väl Herren låtit nåden lysa öfver honom till slut Gamla lapp-Kajsa nickade och knäppte ihop sina små skrumpna händer. Jaja, efter de många år i mörker, hade han väl fått känna längtan efter fjällen, när det närmade sig slutet, och så hade han börjat vandringen uppåt. Och här sedan snöstormen farit fram öfver honom och Herren kallade fick han också som en aning om sanningen. »Hur var det nu han sa’ Matto, i dödsstunden? Jo visst jo visst Tat lä Inga son vuoja so pejis reinar! Ett under var det! Herren har låtit Inga hämta honom härifrån jämmerdalen. Ett mäktigt Guds under.» Pell Pers-mor berättar. »Ja, men här jär som så blygsamt te’ sitt’ hänna å prat’ om bonntokforan’ å’ minne’ håll’ liksom på te’ bli’ dålitt de’ me’.»
Utaf ifrågavarande lån rekvirerades och utbetaldes under år 1852 : : till staden Malmö, å ett ursprungligt belopp af 50,000 R:dr, för kasernoch stallbyggnader åt den der förlagda garnison. Genom verkställda liqvider, var,lånets belopp vid medlet af Maj månad 1835 minskadt till 21,333R:dr 16 sk., af hvilket kapital 2 procent, jemte 4 procents ränta å det återstående lånebeloppet, skola årligen erläggas „ Bruksägaren C. B. Fitinghoff', å dito af 30,000 R:dr, för återupp förän de af de genom vattenflöde, år 1844, förstörda verkstäderna, jemte tillhörande byggnader, vid Conradsforss bruk i Östmarks .socken af Fryksdals härad och Wermlands län, emot årlig inbetalning, efter 1849 års slut, af 6 procent utaf det ursprungliga lånebeloppet, hvarvid beräknas 3 procents ränta å kapital-återstoden. (Beviljadt vid 1844 och 1845 års riksdag samt utbe taldt under ar 1845) Å detta lån skulle en tiondedel, jemte 3 procents frän den 1 November 1846 beräknad ärlig ränta, återbetalas vid slutet, af år 1847 och hvart och ett af nästföljande nio ar. Den vid slutet af 1847 och 1848 års riksdag återstående lånesumman, 6,200R:dr, borde vid utgången af Januari månad 1849, 1850 och 1S51 inbetalas med en tredjedel hvartdera året, jemte 4 procents årlig ränta från den 22 Januari 1848 (Utgifvet af merberörde kreditiv.) (Denna kapital-återstod inbetaides under år 1851.) „ staden Christianstad, likaledes å 10,000 R:dr, för understödjande af de handlande och näringsidkare i denna stad, hvilka genom 1847 års eldsvåda beröfvats utvägarne att sin förut idkade rörelse fortsätta.
S. D. Återremitterades Lagoch EkonomiUtskottens utlåtande N:o 125, i frågan om Näringsfriheten samt om förslag till nya Handels och HaudtverksReglementen. S. D. Biföllos nedannämnde nu å nyo före* dragne betänkanden i Prat. Utdr. å. i Septemb. 1823. gfii Statsoch Ekonomiutskottens: N:o 43S, I vackt fråga om Nyhemmans anslående till hjelp för svagi Rotar m. m. N:o 436, Rörande Bytesverket. Statsoch BevillningsUtskottens ; N;° 437, Om afgift till Veneriska smittans hämmande. Bevillningsoch LagUtskottens ; N:o 35, Öfver Friherre von Salzas Memorial, om törändradt sätt för Kronoskatternes indrifvande. LagUtskottets: N:o 154, Om”" föreslagen ändring i Kongl, Brefvet den 17'October 1778» rörande Barnamord. S. D. Stats och BancoUtskottens utlåtande, N;o 438> 1 anledning af anmärkningar vid Bihang till R, S, Brot, 9.'de Sami, Trot. Utdr. d. i Septemb. 1923. Betänkandet N:o 287) i ffåga om ny Prsscriptionstid för f. d. FilialDiscontlnrättningens skulder, föredrogs å nyo j och som BorgareStåndet bifallit det förra betänkandet, lädes detta sednare endast till handlingarne. Från Hederv. BondeStåndet.
Det är icke nog med att man undviker de olägenheter, som åtfölja räknandet af skördarna på fälten, offren, o. s. v., utan man måste Den liä Jani e. M. 307 hufvudsakligen se till att det lägre presterskapet blifvev så aflönadt. att det kan finna sin bergning, och till följd af en bättre ekonomisk ställning utveckla en högre grad af verksamhet i sitt kall såsom kyrkans tjenare. Den förnämsta olägenheten i afs. på presterskapets löner är utan tvifvel den stora olikhet, som råder dem emellan, emedan just derigenom orsakas att religionsvården nära nog icke kan handhafvas sä som sig bör. Hvad vill man väl att en fattig prestman, hvars lön ofta icke upgår till 800 å 1,000 Kdr Ernt om året, nedtryckt af ekonomiska bekymmer, och med stor familj, hvad vill man väl, frågar jag, att han skall kunna uträtta, äfven om han är fullt skicklig i sitt kall? En prest är naturligtvis likt andra menniskor icke fri ifrån svaghetssynder eller från egennyttans lockelser; man kan således ieke undra om han vill stå väl hos sina sockenboer och om han är slapp i sitt embetes utöfning, för att sålunda kunna få mera vinst och inkomst af sin församling. Huru vill man hindra, att en eller annan personlighet i detta fall nedsätter kyrkans värdighet och, hvad mera är, skadar den religiösa verksamheten? För att undvika detta, och för att undvika att den ene sitter med en lön från 20,000 till 25,000 Itdr, under det att den andre med största bekymmer går den kommande dagen till möte, är det högeligen nödvändigt att en jemvigt emellan lönerna, så vidt möjligt är, åstadkommes, så att hvar och en, som är i kyrkans tjenst, erhåller en lön, som motsvarar vigten af hans embete och behofvet af en tarflig bergning. En sådan reglering skulle dock icke genom Doktor Nordlanders förslag kunna vinnas, utan jag tror att det snarare, ehuru ofullkomligt, kan låta sig göra på den väg Utsk. föreslagit.
Ändtligen var målet hunnet. Sedan han en stund famlat omkring i mörkret, fick han reda på dörren, satte nyckeln uti, och efter några fåfänga försök, lyckades det omsider att få den upp, och nu befann sig Mannerstedt i en liten mörk, kall kammare, hvars få föremål månen belyste. Han aftog mössa och kappa, och hängde sina trotjenare på den vanliga spiken vid dörren. Härefter förfogade han sig försigtigt fram till ett gammalt, rankigt nattbord, som hade sin plats vid den torftiga sängen, och snart hade han fått reda på både elddon och svafvelstickor, slog eld, och påtände ett smalt ljus, fästadt med konst i en bristfällig tennstake. Anblicken af Frans Mannerstedts ensliga kammare var ganska dyster. Den var låg, med hväfdt tak, liksom i en kajuta och ej betydligt större. Möblerna, utom sängen, utgjordes af hans arbetsbord, jemte ett annat mindre, med böcker, målningar och musikalier, en stor reskoffert och tre stycken stolar. Om de kunnat tala, dessa svartgrå väggar, de hade då vetat förtälja, huru den ädle, men fattige ynglingen, under långa dagar och nätter, uti oafbrutet, träget arbete, dvaldes inom deras trånga omkrets, ofta utan att kunna vederqvicka sig med mera än en enda måltid på dagen, högst tvenne; och likväl var han alltid undergifven och innerligt tacksam mot Gud, när han, af den med bitter strid och försakelse vunna lördagspenningen, kunnat aflägga en skärf för sin gamla, i djup fattigdom lefvande mor, sedan han betalt veckans kostpenningar, och insatt den styfver, han hvarje lördag bar åt sparbanken, att bilda den lilla kassa, som utgjorde hans förhoppning för nästa akademiska termin. Och sedan hade dessa väggar kunnat förtälja om alla de bittra och smärtsamma, djupt in i själen gripande strider, då det menskliga hjertat utkräfver sin gärd af svaghet; ty äfven den starkaste natur dukar stundom under för behofvets och den eviga försakelsens kamp.
Nied de öfrige Z-ne Respkttive Stan, den Den 8 Augusti. 2425 den deruti ingått, att Qwinkönet borde ifrån Consumtions-afgiften fricagas; bör Urstotier wördfamt tillstyrka, art sa wal nystnämndc afgift til! 12 st. ä hwarje Mantalsstrifwen Mansperson bör förhöjas, som ock att Qwinkönet fran deltagande deri befrias. 7:0. Högwördige Presteoch Walloch Borgare-Standen, hafwa äffac yttrande, huru med Bränwinsbrannings - rättigheten ifrån och med den i:ste instundande Oktober och till årets sint borde förhastas; äfwensom bägge Veste Srand hemställt, vm det icke wore nödigt att stadga, sä wäl för werk, ställandet af nästa ars Bränwinsbrannings - rättighet, att hwar och en ä Landel finge begagna sä stor Panna, enligt antagne grunder, som swarade emot det wärde ä dest ägande Hemman, hwilket han wid Mantalsskrifningen, som inom årets utgång plägar werkstallas, sjelf uppgifwer wärdet till Bränwinsafgift, lör nästa är icke kunde nedsättas, somäfwen för de der efter följande arén, att Bränwinspannerymden och afgiften derföre alltid komme att rätta stg efter föregående årets wärde ä Egendomen.
— En mer elegant har j a g äfven sylt, sydde den af mörkbrun twills, sydde längs framstyckena o c h nertill flere rader smala bårder af ljus chokolad-färgad satin, dragskobandet och rosetterna af sidenband — samma färg, silket till monogrammet äfven i samma färg. — Dessa kappskyddare kunna äfven användas s o m herr ytter-rocks-skyddare, jag skulle då vilja föreslå några lämpliga ordspråk broderade som en bård kring halsen, s å s o m: » glöm ej portnycklen », » o m skalkar locka dig, så följ icke » etc. Det faller väl af sig själf, att rockarne och kapporna skola hänga på s. k. kapphängare, för att ej förlora façon. » Skånskan ». Ur notisboken. Kronprinsessan Victoria afreste i måndags från Karlsruhe till R o m för att vistas därstädes en längre tid. Nu om måndag äger den nye ryske tsarens högtidliga förmälning rum med prinsessan Alix af Hessen, i Anitschkowpalatset i Petersburg. Utom kejsarfamiljen komma sannolikt endast de högsta ämbetsmännen samt riksrådets medlemmar att bevista högtidligheten. Tsaren b o r tills vidare hos änkekejsarinnan i Anitschkowpalatset, men flyttar till Vinterpalatset så snart detta blir iordningstäldt. Änkekejsarinnan ämnar omedelbart efter bröllopet hegifva sig till Kaukasus för att vårda sin dödssjuke son, storfursten-tronföljaren Georg. ' * • En gammal lärarinna. 92 år fyllde i fredags en af Vimmerbys äldsta innevånare, änkefru Sofia Haag. Fru Haag, som är änka efter framlidne prosten o c h kyrkoherden Haag i Rumskulla, Kalmar län, har många bekantskaper i vidt skilda delar af vårt land, ty under sin krafts dagar hade hon å Rumskulla kyrkoherdeboställe ett mycket besökt pensionat för unga flickor, Fru Haag är jämförelsevis ganska rask, men minnet o c h tankeskärpan ha dock under de senare åren, såsom helt naturligt är, något försvagats.
Äfvenledes veta vi alt Kronan, vid uppbörden och andra tillfällen icke emoUagcr Privatbankernes sedlar, samt alt denna omständighet i vissa orter gör stor svårighet. Enär Staten nu tillåtit Privatbanker existera och utgifva sedlar, och dessa utträngt Riksbankens, så blir Statens skyldighet att söka minska de olägenheter, som den sjelf tillåtit uppkomma. Fördenskull föreslår jag: alt Kronan, så långe den tillåter Privatbanker utgifva särskilda sedlar, också skall vara skyldig att sjelf i uppbörd och annan liqvid emottaga de samma likasom Riksbankens sedlar. Om remiss till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 29 November 1862. Lars Olsson, från Kopparbergs län. Af Liss Lars Olsson från Kopparbergs län, om skollpenningars utgående af allmänna medel för fallande af vissa uppgifna rofdjur. Redan i gamla tider bar man uträknat att mången bland allmogen, åtminstone i skogsorter, erlågger högre skatter till odjuren än till Kronan. Det är således en sak af stor vigt att söka freda sig från sådana förluster. Man ser af Landshöfdinge-embelcls i Stora Kopparbergs län Femårs-berältelse för åren 1856—1860, alt rofdjuren der i länet, under allenast (vänne år (1859 och 18G0) dödat 27 hästar, 102 nötkreatur, 1.144 får, 715 getter, 14 svinkreatur, utom 100 st. fjäderfä. Värdet af dessa kreatur stiger eller låg beräkning till aldraininst 20,000 Riksdaler. Visserligen har man jägeri—betjeniug som genom tillställda skallgångar söker otioner i Bonds-Standal 1862 N:o 407? 653 att, örn icke utrota, åtminstone förminska mängtlen af de objudna rofgästerna; men dermed uträttas icke allt hvad som beköfves. Långt kraftigare verkar enskilda personers trägna uppmärksamhet och omtanka.
Såsom skäl för min framställning, får jag ytterligare anföra, att om det skulle medgifvas , att hela den ifrågavarande Extra utgiftssumman af 100,000 R:dr kunde anordnas för af Konungen allena kände behof, utan redovisning i vanlig väg, kunde möjligen inträffa att anslaget blef otillräckligt för anslagets flere föremål , och att andre sådane utgifter, som tillhöra Extra UtgiftsTiteln, antingen måste inträngas på artdra HufvudTitbr, elier ock; att StatsVerkets öfverskotter begagnades, som likväl, i båda afseenden, vöre strirlande emot Grundiagarnes afsigt genom upprättande af, för Statsutgifterna bestämde HufvudTitlar, börande afverskogen af Statsinkomsterna icke kunna användas annorlunda än i öfverensstämmelse med Riksens Ständers föreskrifter, eller till sådane Statsanslagen överskjutande behof, så* som t. ex. för Fångars forslande m. fl. hvilka icke annorlunda, än efter förglagsberäkr.ingar kunna föreslås och till blifvande behof icke Den 7 Julii é. m: 135 med säkerhet kunna bestämmas. Sluteligen och vid det inkast, som emot hvad jag föreslagit, torde göras , att nemligen Regeringen möjligen kunde behöfva inedal till så beskaffadt användande, att redovisningen derföre icke alltid vore lämpelig, får jag deremot anföra, att om ock detta skulle medgifvas, ehuru under förre Constitutionelle Regeringssätt medel för hemliga behof icke varit anslagne, så enär Riksens Ständer i anslaget för MinisterStatens aflöning i en rund Summa af 90,000 R;dr Hamb.
Ut dr. d, t Fcbruarii 1834. S. D. Remitterades tili Höglofl. Lag-Utskottet Rikets Ständers Justitiae-Ombudsmans Redogörelse för sitt embete i Memorial af den i5 Januarii i834* S. D. Biskopen in. m. Doctor Hedrén begärde ordet och anförde: ”1 sammanhang med den inom Högvördigé Ståndet redan väckta fråga, om all möjlig besparings vinnande så väl vid Riksdags-handiingarnes tryckning, som samtlige Cancelliebetjeningarnes ‘aflöning, lager jag mig friheten fästa Högv. Ståndets uppmärksamhet på det vid slutet af sista Riksdag ifrån Expeditions-Utskollet aflåtna samt af de Irenne ofrälse Riks-Stånden bifallna Memorial, under N:o 422> innehållande omständliga reglementarisk» föreskrifter i båda förena randa afseenden. Vid en uppgjord noggrann calcul linnes kostnaden till aflöning af den Canceliiebetjeliing, sorn i samtlige Rikets Ständers Utskott vid sista Riksdag utöfver den i Riksdagsordningen fastställde personal varit anställd, uppgå till icke mindre än 24,078 R:dr, deruti likväl Banco-Utskottets icke inberäknad. Enligt förslaget borde häraf kunna besparas två tredjedelar, eller 16,000 R:dr, hvartill ytterligare kommer den för tryckningen af Nionde Samlingen utgifne Summa 1,600 R:dr, som äfven kommer att besparas, i händelse Conslitulions-Utskottels på bordet hvilande Memorial N:'o 87, med förslag till ändring af 5g §. Riksdags-Ordningen, varder af Rikets Ständer bifallet. Och om än denna besparing under det fortgående Riksdagsarbetet möjligen kan lill någon del blifva nedsatt, skall troligen återstoden ändock finnas nog betydlig att förtjena all uppmärksamhet. Det är intet tvifvel, att ju Expedilions-Ulskottct låter sig vara angeläget, alt så noga och skyndsamt sorn möjligt fullgöra Rikets Ständers härutinnan (aliade beslut i dess hela omfattning.
Ilemmanel l^ecler-derfva är för närvarande ularrenderadl lill lVlidla.-itan r83a, emot ell ärligt arrende sf /so tunnor 18 2/0 lia^^ar 8s>anniäl, jiälllen räg oela lralften liorn; oell är val, i an8eende til! !iemmanel8 l>elägeniiel af enda8l ,^2 mil frön Ilufindstaden, atl ^Lrälina, det ell lilia I,ögt, om ielie ännu laögre, arrende 8liulle allt framgent liunna för liemmanel e>liälla8; men vid valet al li08läile för Kiono-Kogden i della Kögderi är del angeläget dertill anvida en 8Zdan lägenlmt, 50m erbjuder en alla ärxlider olaeliindrad oelr 8nar eommunieakion emellan lionom oell Kän8- 8!^rel86N, med livillien lian 8tär i nä8lan daglig lreroiing; livarförutan ej eller liör löihi8e8, alt Iian, i an8eende till »Ie88 Iiög8l lae8värliga laefallning, 8li8ligei> lior med ell fördelaktigt l>08täl!e fö>868. llemmanet Kerga äler är, emot ell ärligt arrende af 8extio l^io tunnor 16 liskar 8paninäl, lrälften iög ocli liällten liorn, utarrenderadt till Nidla8tan äi i8/s6; oeli, 8ö 50m lielliget nära intill Orollningliolm, är det till f>08talle för Kx^edilion8- Krono-Kogden i Kärenluna Härad tjeuligt. f',c>/io^/7/o7r IV.o 26. 7 XoriHl.
Hade Concurs uppstått, så hade Bolaget enligt Lag bordt lill gäldens betalande afträda alla sina tillgångar, och dess fordringsägare hade då blifvit ägare både af Disconten och af Canalen , emedan Bolaget äfven måst afträda densamma i dess då varande skick. Desse for - Den 26 Mars e. m. dringsägare hade troligen icke medgifvit så förmånliga betalningsvilkor, som Rikets Ständer, och följden deraf hade blifvit många famillers undergång. Det var nog ändå många, som fingo gå från hus och hem, och det hade blifvit många flere, om man helt enkelt hade påkallat Lagarne. Således kan det icke sättas i fråga, att ju 1818 års beslut var en anstalt, förmonlig icke blott för Bolaget, utan äfven för alla dem, som hade skulder till Disconten. Likväl var det denna indragning af Disconten, som gifvit anledning till talet om alla de förbindelser, löften och rättigheter, som Rikets Ständer skulle vara skyldige Bolaget. Under hela Riksdagen, så länge frågan ännu var under beredning, hörde man ej något erbjudande från Bolaget, att sjelf utan Rikets Ständers medverkan utreda sin ställning, eller påkallande att Lagen om gäldenär, som ej mägtar betala, skulle sättas i verkställighet, utan först sedan beslutet var fattadt, såg man Direclionens] Ordförande framträda med en protest deremot inför Kongl. Maj:t; och derefter, sedan Kongl. Maj:t sanctionerat Rikets Ständers beslut och utfärdat dess förordning i ämnet, beslöt Bolaget att deremot protestera. Det är sålunda man har sett, att sedan en allmänt antagen och gällande Lag blifvit af StatsMagten utfärdad, deremot blifvit protesteradt af ett enskilt Bolag. Jag tror att det var denna åtgärd, som mest verkat på Den 26 Mars e. m. io5 allmänna omdömet om Bolagets eller dess Directions tänkesätt. Man hade ju lika gerna kunnat stämma Rikets Ständer till KämnersRätten, som att protestera emot Konungs och Ständers gemensamma beslut; och kanske hade man gjort det, om något dermed stått att vinna.
Hon ville skrika, att de måste stanna, att hon ville ut, att hon ej ville fara dit in för att kväfvas, men hon fick ej fram ett ljud. Lokomotivets hvisselpipa ljöd länge och genomträngande. Det föreföll henne som om den aldrig skulle upphöra. Det var ingen vanlig hvissling, det var som gåfve den luft och ljud åt alla dessa instängda människors fasa öfver att föras in i detta allt uppslukande, obekanta mörker. Det lät som ett vansinnigt, ursinnigt smärtans och ångestens skri, som aldrig ville sluta. Hon trodde det skulle göra henne galen. Med fasansfull visshet kom den tanken öfver henne: »Äfven om jag kunde skrika, så skulle jag ej bli hörd öfver detta skri, genom detta skri». Nu, nu voro de därinne. Köken från lokomotivet, hvilken sammanträngdes i den trånga öppningen, höljde in dem som i en svepskrud. Detta hvita, tjocka rökmoln var allt hvad man kunde skönja. Nu försvann också det, uppslukadt af mörkret. Allt längre och längre in foro de, allt tyngre och mera svafvelmättad blef luften. Och bullret! Det skrällde och hväste därinne, som om tusen tåg mött hvarandra, farit efter hvarandra, förbi hvarandra inne i berget. Dånet kom uppifrån, nedifrån, från väggarna. Det växlade i ljud och styrka, men det var allt igenom fasansfullt. Ibland kändes det, som om lokomotivet skyndade på, släpande efter sig sin rasslande vagnslast, det var som sökte det snarast möjligt komma ur detta mörker och denna tjocka, kvalmiga luft. Men det värsta, det förfärligaste af allt var, att ibland saktade det af, som om det hållits kvar af osynliga händer, som om det ej orkade kämpa sig fram längre. Skulle det stanna här — härinne? Store Gud, om det stannade! Hon var halft vansinnig af skräck. Hjärtat klappade högt uppe i hennes strupe. Det stannar bestämdt? Hon tyckte, att bullret plötsligt upphörde. Hon hörde ej något annat ljud än ett brusande i sina öron. Detta var det förskräckligaste af allt. Men tåget stannade icke.
I ett sådant sakernas skick, syntes det Banco-Utskottet lämpli - Banco-Utskottets Utlåtande N.o 102. gare, attlivartdera Utskottets skiljaktiga åsigler blefvo framställda till Rikets Ständers afgörande, än att, uppå Oeconomie-Utskottets sedermera gjorda inbjudning, tillvägabringa ett gemensamt resultat i hufvudfrågan, medelst öfverläggning och omröstning hos båda Utskotten samfälldt, som utgjordes det ena af 36, det andra af 48 Ledamöter. Banco-Utskottet inser ej, att någon Grundlagens föreskrift härutinnan blifvit för nära trädd; och tror sig jemväl hafva utredt, att Utskottet, för dess del, ej kunnat eller bordt annorlunda gå till väga fin som skett, efter den föregåenende behandling motionen hos Höglolliga Oeconomie-Utskottet erhållit.