Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Stundom händer visserligen, att Adjunclen, jemte skyldighet att predika, äfven deltager i Pastoral-vården, men oftast har han endast den förra af dessa angelägenheter sig ålagd. Dessutom kan Pastorn sjelf på ena stället vara mera verksam, på ett annat mindre; äfvensom på ena stället Adjuncten redan kan hafva vunnit erforderlig vana och skicklighet för bestridandet af de presterliga göromålen, då deremot på ett annat ställe till Adjunct antages en person, som nyligen ingått i det andeliga Ståndet, och således ännu icke inhemtat practisk kännedom och nödig erfarenhet för utöfningen af sin befattning, hvadan han ock af Pastor, hvilket oftast torde vara fallet, måste tilldanas, ledas och undervisas; helst det icke lärer vara så ovanligt, att Pastorerne understödja en hoppgifvande, men medellös yngling till hans studiers företagande och fullbordan, och sedermera begära hans biträde såsom Adjunct, för att vidare kunna befordra hans bilduing och fortkomst. Det torde häraf inses, att ett allmänt stadgande om en, af alla sådane omständigheter oberoende, en gång för alla fastställd grund för aflöningen icke skulle vara lämpligt eller billigt. Härtill kommer, hvilket Utskottet anser icke böra förbises, att , emellan Pastor och hans Adjunct bör, enligt det presterliga kallets natur och beskaffenhet, råda ett sådant faderligt förhållande, att den förre går den senare till handa med råd, ledning och undervisning, hvaremot den senare, med förtroende och tillgifvenhet, biträder i de stycken, som af honom kunna fullgöras, äfvensom håda böra understödja hvarandra med ömsesidigt bistånd för det gemensamma ändamålst; hvaraf följer, att Adjunctens löneinkomster lika litet som Allm. Eetv.- ock Oec.-XJtsk. Bet. N:o 58. i hans tjenstebefattning;!!’, kunna, genom någon allmän föreskrift, skarpt och noga bestämmas, enär de ständigt bero på sådana serskilda förhållanden och omständigheter, sorn alltid äro olika, och kunna förändras.
Månne man icke med mera skäl kunde tyda min tanke, såsom den bör tydas, nemi. alt jag anser det vara en förnärmelse af Rikets värdighet, om Representationen icke förmår upprätthålla sin egen Regerings värdighet; ty om den i någon mån kränkes, är Rikets värdighet med detsamma kränkt. Skulle nationen i något fall icke honorera sin Regerings förbindelser, de må vara tillkomne huru som helst, så är denna Regering hardt comprometterad och med detsamma hela landet. Skulle det inträffa, fruktar jag att landets och Regeringens värdighet kan lida stort afbräck på främmande ort, derigenom landets credit kunde betydligen äfventyras. Den värde talaren har äfven velat uppställa mot mig ett motsatt begrepp om hvad constitutionen kan fordra med afseende på hvad som ligger i begreppet om constitutionel monarki. Jag befarar att jag icke kan dela hans tanke i detta fall. Ett öfvergående på personliga gebitet i detta hänseende är inconstitutionelt. Jag skall nu i korthet redogöra för grunderna till min reservation. Gr. Horn uppläste derefter följande: Den uti min reservation uttryckta tanke, att en känd skuld äfven bör erkännas till betalning, lärer väl ingen bestrida, allenast man är öfvertygad att skulden verkligen existerar, och i närvar, fall, att någon del af statsveiket derföre häftar. Nu säges det: att då grundlagen icke medgifver Konungen rättighet all, utan Ständernes samtycke, Riket med gäld belasta, så bör icke lieIler en, mot denna föreskrift tillkommen, skuld af Ständerna erkännas; eller med andra ord: Ständerne böra anse den grundlagsvidriga handlingen upphäfva dess verkan.
Billighet och rättvisa kräfva, att desse, i händelse af en indragning, bibehållas vid de lönevilkor, de innehafva. Ett annat förhållande äger deremot rum med de tjenstgörande personer, sorn på samma sätt, som man ingär i tjenst hos enskiidta , ingått vid Assistancen. Ehuru hediade med Embetsmannavärdighet, har deras tjenstebefattning vid Assistancen, hvarken fordrat några uppoffringar eller afbrutit för dem tillfället, att i annan dylik väg söka sin lycka. De kunna således utan billigt anspråk p| annan ersättning vid en blifvande indragning, vara tillräckligt ihogkomne, om de erhålla till exempel 3 månaders gratification, för alt hinna skaffa sig annan con dilion. Grefve Cronhjelm: Det har under discussionen blifvit nämndt, att Assistance-inrättningen D*n o Octoler f, m. i? »kall vara gjord för ett godt ändamål. Men di den period nu inträffat, att man funnit det dåliga ändamålet af flera anstalter och inrättningar som tillkommit på samma tid, som AssistanceContoiret, må det åtminstone vara förlåtligt, om man misstänker grunden för detta barmheitighetsverk, som tager icke mindre än fjorton procenta ränta af den fattige låntagaren. Man har sagt, att ändamålet skulle vara att förekomma pantlån hos enskilde. Men denna lånmethod fortfar i alla fall ännu. Låntagaren mister i sinom tid panten å båda ställena; och fördelen för den, som lånar i Assistancen , måtte vara ganska obetydlig mot den , som är att påräkna hos den enskilde; men skilnaden är egentligen den, att AssistanceContoiret lånar mera på panten, än den enskilde procenfaren, och det är således lättare för låntagaren, att igenlösa den hos den senare. AssistanceContoiret mottager också allt hvad som bjudes det att belänas; de enskilde se sig ater mera före oell akta sig, alt icke gifva lån å tjufgods. Här har ock blifvit omtaldt, att de som yttrat sig emot AssistanceContoiret, skola tadlat all pantbeläning. Jag har icke kunnat förmärka en sådan intention , och hos mig har den åtminstone icke funnits.
Årliga tillverkningskostnaden kan upptagas lill 1,400 R:dr B:ko. 23 stycken Tegelbruk, hvarvid, med 108 arbetare, årligen tillverkas omkring 1,200,000 muroch taktegel, till ett värde af 24,000 R:dr Banko. 11 stycken Oljeslagerier med 13 arbetare åstadkomma årligen 2,480 kannor linolja, till ett värde af något öfver 3,000 R:dr Banko. 11 Kimröksbruk, hvilka, lika med stampverken, skötas af ägarne sjelfve och hvarvid årliga afkastningen beräknas till endast 1,500 R;dr Banko. 22 5 stycken Pott asker affin aile rier , af hvilka endast 2 hafva särskilda arbetare; de öfrige skötas af ägarne sjelfva. Årliga tillverkningsvärdet uppskattas till 1,200 R:dr Banko. 1 Lackfabriks som med 2 arbetare årligen tillverkar 3,000 U. lack, till elt värde af 2,000 R:dr Banko. 1 Tobaksfabrik å Döderhultsviks köping. Der finnes ingen arbetare skattskrifven och tillverkningen, som icke torde öfverstiga 500 R:drs värde, besörjes af ägaren sjelf. 9 stycken Färgerier sysselsätta 26 arbetare och afkasta årligen 5,300 R:dr Banko. Skeppsvarf och mindre Skeppsbyggerier finnas på flera ställen vid kusten af Länets fasta land, särdeles i Södra Möre Härad, der vid lastplatsen, Kohlboden, under sednare åren flere Ångfartyg blifvit byggde. Allmogen i Söderåkra Socken af nämnde Härad är mycket begifven på sjöfart, och flera af hemmansägarne äro dels skeppsredare, dels skeppare, samt bygga sjelfve deras fartyg. Sinäringar. Hit kunna räknas: l:o Jagt, som dock här i Länet icke är af någon särdeles betydenhet. I skogstrakterne sysselsätta sig dermed stundom soldater och andra personer af den fattigare klassen. Villebrådet, vanligen bestående af Harar, Tjädrar och Orrar, försäljes med fördel på herregårdarne och i Städerne.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att lian icke kunde anse rikligt, att contia-propostn Liefve så obestämd, utan borde först afgöras hvilken mening, som bolde utgöra contra-propos. till Utsktns förslag. Hr G ripenstedt: Jag är fullkomligt af samma tan ke, som Hr Frih. o. Landtm, nu yttrat, nemi. att contrapropos. måste bestämmas, ly det inverkar hufvudsakligen på om man voterar ja eller nej; men jag kan ej underlåta att yrka såsom contra-propos. det först af Gr. Frölich påstådda och sedan af mig och flera andra ledamöter understödda förslag, att 33-J proc, mätte af R. o. Ad, antagas. Frih. Roye: Innan man kommer till propos. 0111 hvil ken proc., som skall antagas, synes mig, alt man först bör undanrödja det föreg:de villkoret, som ligger i en annan propos., nemi. den, 0111 någon proc. skall framställas; ty eljest Liefve ju Hr Ribbings propos. alldeles afskuren, då han föreslagit att ingen bestämd proc. må antagas. Jag anhåller således vördsamt, att Hr Frih. o. Landtm, täcktes i conlra-propas:n först upptaga Hr Ribbings framställning, men faller den, så kan då först förekomma frågan om hvilket belopp, sorn bör antagas eller ej. Gr. Frölich: Frih. Boye skulle hafva alldeles rätt, såvida ej Hr Frih. o. Landtm, gjort propos. på 23 proc. och fått Husets svar derpå, som han uppfattat med ja, hvarvid votering har blifvit begärd. Jag hade precist samma anmärka. att göra sorn Frih. Boye gjort; men jag trodde, att det var Hr Ribbings sak att yrka derpå, när Hr Landtm, framställde denna propos., efter det var lian, som hade väckt förslaget derom.
Micaela låg och tänkte på att hon hade kunnat rädda Gaetano, men ej velat göra det. Men hvarför hade hon ej velat? Det syntes henne nu alldeles ofattbart. Hon började räkna upp för sig alla de skäl, som hon haft för att låta honom störta sig i fördärfvet. Han var en gudsförnekare och socialist, och han ville ställa till uppror. Och detta hade vägt upp allt annat, då hon öppnat trädgårdsporten för honom. Det hade också vägt upp hennes kärlek. Nu förstod hon det ej. Det var, som om en vågskål full af fjäder hade kunnat väga upp en vågskål full af guld. »Min vackre gosse,» sade donna Elisa, »min vackre gosse! Han var redan en stor man där borta i England, och han kom hem för att hjälpa oss fattiga sicilianare. Och nu hafva de dömt honom som en bandit. Man säger, att de voro nära att skjuta honom, såsom de sköto de öfriga. Kanske hade det varit bättre, om de gjort det, cavaliere. Det hade varit bättre att få bädda ned honom på kyrkogården än att veta honom i fängelse. Hur skall han kunna genomgå allt sitt lidande? Han skall ej kunna uthärda, han skall bli sjuk, han skall snart vara död.» Då hon sade detta, slet sig donna Micaela lös ur sin bedöfning och reste sig upp från soffan. Hon stapplade genom rummet och kom in till sin far och donna Elisa, dödsblek som den stackars mördade Giannita. Hon var så svag, att hon ej vågade gå fram på golfvet, utan hon stod kvar vid dörren och stödde sig mot dörrposten. »Det är jag,» sade hon, »donna Elisa, det är jag...» Orden ville ej komma fram öfver hennes läppar. Hon knöt händerna i förtviflan öfver att hon ej kunde tala. Donna Elisa var ögonblickligen framme hos henne. Hon lade armen om henne för att stöda henne, utan att bry sig om att donna Micaela sökte skjuta henne ifrån sig. »Ni skall förlåta mig, donna Elisa,» sade hon med knappt hörbar röst. »Jag har gjort det.» Donna Elisa hörde ej mycket på hvad hon sade. Hon såg, att hon hade feber, och trodde, att hon yrade.
Allenast begärdes att Bolaget måtte få inrätta en egen Discont. Entusiasmen för denna nyhet, och lättrogenheten att få 5 procent för det Capital man tecknade, var så stor, att Actier togos till nära dubbelt emot kostnadssumman. Det funnos dock tänkande män, som bedömde saken annorlunda och betviflade den 6å högt beprisade nyttan af företaget; men de fleste tego, för att ej compromettera sig; ty det ansågs nästan för skam att yttra sig deremot. Så var tonen stämd för saken. Likväl, och då ämnet förekom hos Ridderskapet och Adeln, talade den Hedersmannen och Patrioten, nu mera salig Baron Corfits Ludvig Stael von Hollstein med styrka och nit emot Förslaget till Canalanläggningen. Men förgäfves. Det bifölls: privilegium beviljades af Ständerne dertill för Bolaget, och det fick ock rättighet till inrättande af en Discont. Derefter företogs arbetet i planens största Scala, man påstår £ 20 serskildte ställen af Canalens hela sträckning, hvilket haft den påföljd, att man ej kunnat inskränka sig tili en viss del och småningom fullborda arbetet. Detta fortgick till 1815 års Riksdag, dä Bolaget redan lärer fun* Den l5 Oclober f. m. nit att företaget ej kunde verkställas för uppgifne Förslaget och öfverstiga dess förmåga, oansedt allt hvad Disconten med yttersta utsträckning, kunde inbringa. Bolaget begärde derföre understöd af Staten och, utan att på minsta 6ätt, hvarken igenom löften eller förbindelser, dertill vara obligerade, beviljade Riksens Ständer 300,000 R:dr årligen, till nästa Riksdag. Om Sfänderne då afslagit allt understöd, hade de undvikit, att vid hvarje Riks. dag besväras med pretentioner på nya bidrag. Canalen hade väl troligen sent blifvit färdig, men den skadan hade varit mindre, än uppoffringen af de stora summor, som sedan dertill blifvit anslagne och nu än vidare påfordras. Vid 1817 års Riksdag blef CanalDisconten, på goda skäl, indragen; men Bolaget fick dock 300,000 R:dr årligen bevilja till nuvarande Riksdag.
Men, det var ej syndiga tankar ... nej, icke, ty hvem hade kunnat kasta första stenen? Hon var ju som andra, ej bättre, ej sämre. Hon var sådan menniskors seder och bruk gjort henne. Hon var ja, hon var som en qvinna borde, god, undergifven, from. Men hon var som en qvinna enligt hennes uppfostran blir, svag. Ja det är ordet, svag! Än mer svaghet. Efter en veckas resa var Matti ändtligen framme. Han hade gått till fots, rest med ångbåt och med jernväg och stod nu vid målet. För hans trötta ögon och sjuka sinne hade »den glada staden» intet angenämt att erbjuda. Solen sken hett på de hvita stenhusen, och dammet, som yrde omkring, brände honom hetare än sjelfva den fina, genomträngande landsvägssanden. Rännstenarnes stinkande atmosfer här och der på bakgatorna steg honom åt hufvudet, och hans ännu vacklande helsa led af den heta, osunda luften. På vägen hade han gjort bekantskap med en arbetskarl från någon af egendomarne i närheten af Helsingfors, och denne skulle liksom Matti i hufvudstaden söka sin lycka. De voro utan penningar båda två och i stort behof af arbete. Men öfverallt finnes mer sökande än arbetsgifvare. Nyländingen, som var skrifkunnig, lyckades dock snart att få plats på en fabrik, men Matti blef, oaktadt alla ansträngningar, utan. Alla hans försök voro fåfänga. Hans helsa var bruten, hans krafter aftogo allt mer, och hans mod var snart alldeles borta. Slutligen, en dag då hans tillgångar ej mer tilläto honom att innebo hos det arbetsfolk, der han tillbringat de första nätterna, hamnade han på ett ställe, som i den finska hufvudstaden är rätt illa beryktadt, nemligen det såkallade Antipoffska stenhuset. Det ligger på en afsides gata och rymmer inom sina murar några hundra personer, då det, såsom då var fallet, i högsta grad var öfverbefolkadt.
Dclägarne glade att med enighet ännu lifwaS ef den ^k'stromer«I<il Slagtens medfödde medborgelnm onda, ärs beredde tilt assia ifrän deras förmente re t a v I-Petueir arrende och att Återställa Kongs. M i l och Kronan i sin urgamla rätt i det hopp att t 1 iorunn .s antingen en utsträckt arrende tlo af;o är w.d aninia willor som I7Z5 ars coukract inne» haller »oson, en billig molswarighet af tvär redan siorde lörliist^ elter ock a;t bibehällaS wid arrendet pä iätr loi» Kongl. Rcjolutionen af den i7M.rS 1807 ji,ikhäl!i-r med 2; arrende ar, dock med wilkor i se» narr fallet akt btisma befrmde ifrän den uri I7Z§ Ars conkract älaade pligt att dä nuwarc.nde caraclers husek försallik npsöra ett af sien, och akt i bada fal» len delägande malte befrias ifrän att äga del uti Alingsas Mmufäctorie, — hwilket de till Åtlydnad as 1827 ars Kongl. Resolution redan afhändt sist all rätt till, uppå ett sari att de hädanefter aldrig kunna Lkerfa den. Af alt detta fyneS att den upgist till StatS» Ulffotkct är origtigt att arrende tiden warit med Höijen» torp till ändalllpen, och art om upgiften warit rigtig, sä hade Höjentorp säkerligen ej af Stats-Ukstoktet blifwit upfört i desi berättelse och elasification irland de Kungs gärdar, hwars wilkov warir efter Riksens Gränders tillstyrkande stadgade, men hwarä Lonungen wid arrende tidens utgäng i nadcr bifallit prolongation, utan snarare blifwit ensamt den rictz der Ko> rugen uphäswik Riksens Stätt» ders 2 gängor fattade besiut.
Börande ej någon inställas i Timsten eller tillgå, do njuta de genom Kongl. Majus och Dest Em, be:smän§ Bref, Fullmagter och Constitutorialer ho, nom tillagde Löne-förmoner och andra rättiaheter, innan han Fullmagten eller Förordnandet pa dehö, rigen Stampladt Papper uppwist jemte QuittoBref att afgifterne dlifwit erlagde. §. t Z. Den i8 Augusti. s8;k mer inom fyra dygn, brukas Aua Skillingar-Char» ta för personen. Åliggande Tullbetjeningen, att, sH wid utr som alerresan ä Pastet teckna nar Innehaft waren färdas genom Tullen, samt da nägon finnes hafwa häremot brutit, honom likmätigt Kongl. Brefven den 2g Nowember 1757 och den iOMaj l8oz qwarhalla, och pä sätt har nedan, angående SkeppSDocumenter förordnadt är, Kronans rätt utfordra och derföre redowisa. För Inrikes Past betala Husbonde, Hustru eller Barn med fikt Folk, CharterSigillate-afgiften med Tolf Skillingar, och Gesäller tili Sex Skillingar hwardera. Past för Allmogen inom Riket, samt Corporaler wid Infanteriet, Dragoner, Ryttare, Soldater och Batsman, enar de i sina angelägenheter begifwa sig utön» Länet, skrifvas pa eller beläggas med Twa Ckillingars Chana. Ceriificatcr och Sjöpast^för de till Utrikes Orter gående inhemste Fartyg, Ätta Skillingar och för Utländske Sexton Skillingar. För Connoistemenier pä Gods med inhemske Fartyg till Utrikes Orter, Twä Skillingar, men för främmande Fyra Skillingar stycket För Biloch Mätarebref af Jnhemffe Fartyg erlägges Sexton Skillingar och för Utländske Tret, tivtwä Skillingar stycket. Certeparlier eller Hyres-Contracter om Fartyg till Utrikes Orter nyttjas Stämpladt Papper i proportion af hyreS-summan, nemligen: Under till och nied Tjugufem Riksdaler Twa Skillingar.
Hon inledde således konversationen, älskvärdt småleende och inom sig helt belåten öfver att ändtligen en gång på närmare håll få göra bekantskap med det eleganta ruset, det fina vinets rus, som bars med en viss värdighet och som borde bedömas med öfverseende: »Herrarne ha varit ute och tagit sig ett glas vin i förmiddag», sade hon. »Ja-a, min själ har vi fått vin rigtigt äkta pantoffle-brännevin. » sluddrade den förr så hofmannalike herr Pettersson medan ett idiotiskt leende upplyste hans drag. Fru Löfberg kände som ett styng i bröstet. Han hade med ett par ord sönderslitit alla hennes illusioner om det finare ruset. Emellertid visste hon ju mycket väl att också en eljes fin natur under rusets inflytande kunde förgå sig; hon tänkte på att han ju i grund och botten ännu var den förlorade sonen och att förädlingen ännu icke kunde anses ha börjat (då hon icke anade att den unge mannen på sätt och vis redan börjat älska Virginie – hade hon vetat det hade hennes dom öfver honom otvifvelaktigt redan nu blifvit betydligt skarpare). – Hon låtsade sig derför icke ha lagt märke till det grofva och stötande i hans svar utan fortsatte konversationen med samma öfverseende blidhet som förut: »Säg mig, herr Pettersson Jag har nog märkt att herren är af hvad man kallar bättre folk, för se folk som har det i sig – det hör och ser man strax på dem...» »Jo-o», försäkrade Pettersson trovärdigt, men repliken skar fru Löfberg i öronen, ty Pettersson hade under rusets inflytande fullständigt aflagt sitt cirklade hofmannasätt. »Ja – se – jag har också haft många fina fästmör», fortsatte han i det han vaggade framåt med öfverkroppen. Fru Löfberg kände sig illa till pass vid svaret; hon insåg att konversationen icke borde fortsättas och att hon borde drapera sig i sin värdighet, som en fin dam gör det, när man sårar hennes sedlighetskänsla: »I min ungdom skulle man inte ha ansett det passande att tala i pluralis om den saken», sade hon strängt. Men Pettersson märkte ingenting. »Det var heller inte någon sak, för det var fefä-fästemör!» genmälte han med utmanande frivolitet.
Derjemte har Professoren och Riddaren Schwartz, uti aflåten skrifvelse, anmält, att, efter undersökning af de till Technologiska Institutet lemnade Riksdalers-stycken af 1837 och i838 årens prägling, silfverhalten per medium visat sig vara, uti mynten för det förra året, xjnnrdelar och för det sednare året något bättre, eller -j^^tn^-delar, af myntets vigt, samt att således icke något vore att anmärka vid halten af dessa mynt, så att, örn silfverhalten i de mynt, som präglats under föregående åren, varit lika god, ”allenast återstode att gifva Svenska Silfvermyntet samma väsendtliga egenskap, som allt annat: att vara klingande"j hvarigenom man, i första hand, kunde skilja godt mynt från falskt. Efter det Banco-Fullmägtige, i anledning af från Commissariatet gjord förfrågan, angående den ordning som borde iakttagas vid lefvereringarne till Kongl. Myntverket, enligt beslut af den i5 Februari i838, sig yttrat, att, sedan de äldre y^-dels och -dels Riksdalers-stycken blifvit utmyntade, finge, i första rummet, “1V -dels Riksdalers-stycken af 03^ prägeln och dernäst plantsar till utmyntning användas; men Commissariatet, jemte tillkännagifvande att J^-dels och ^-dels Riksdalers-stycken af gamla prägeln redan långt förut "blifvit ommyntade, dels anmält, att vederbörande Embelsoch Tjenstemän vid Kongl. Myntverket afgifvit det förklarande, att T]5-dels Riksdalers-stycken af nya prägeln, såsom varande en af Kongl. Maj:t påbjuden, ej ännu aflyst, myntsort, icke kunde till myntning emottagas, förr än Kongl. Maj:t dertill lemnat Dess nådiga tillstånd, dels ock, Lill följd häraf, hos Banco-Fullmägtige hemställt, att
Min innerliga öfvertygelse är att dessa 300 rdr äro tillräckliga för de inspektions-resor, som han af egen drift, för att tillse huru landtmätarne sköta sina arbeten, komme att inom länet företaga. Det hade dessutom icke varit obilligt, om Utskrt, för att uppbringa dessa resepenningar, föreslagit att kostnaderna för resor i oell för klandradt skifte skulle af skifteslaget eller skiftesmannen, allt efter som skiftesmannens förrättning godkändes eller underkändes, ersättas. I så läll skulle säkert skifteslaget undvika att i otid klandra och landtmätaren att genom sitt förfarande ådraga sig klander. It. Strrs Stats-Utskrt vid denna riksdag har ingalunda dragit i betänkande att till jernvägars byggande anslå, — jag vet icke huru många millioner, och ser helst jag slipper nämna det, — utöfver det| belopp, K. M. begärt. Då förefaller mig såsom en 382 Den 16 Maj. skärande kontrast* att en sådan begäran, som denna, tvärt afslås, utan den ringaste bevisning att den är obehöflig. Om man förkastat mitt förslag såsom opratiskt, bade man kunnat från det sammansatta Utsk:t förvänta ett bättre och lättare genomförbart. Utsk:t har, som jag redan nämnt, sjelf förklarat att ökade kontroller otvifvelaktigt skulle medföra gagn, och om Utsk:t, för vinnandet al detta gagn, föreslagit att höja den siffra jag begärt, till 30 å 35,000 rdr, hade Utsk:t otvifvelaktigt varit dertill berättigadt. Men att uppskatta detta gagn så lågt, att det icke skulle motväga en tillökning i statsutgifterna, är ett förfarande, hvaröfver jag tror att man har skäl att beklaga sig. När det är fråga om anslag till statistiska byrån eller embetsverk med höga dignitärer saknas aldrig medel, men till ett så lågt verk, som landtmäteriet, vill man icke lemna anslag, utan iakttager en ytterlig sparsamhet. Det är obegripligt att icke långt före detta inom R. o. Ad. någon uppträdt, som ifrat lör detta verks upphjelpande.