Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi skola till dess uppskjuta underhandlingen om saken. Du har förmodligen afsagt dig spelets nöjen? – Ja. – Jag kunde vänta detta af Krysanteus’ blifvande svärson och Hermiones trolofvade. Vi skulle annars rafflat om slafven. Märkvärdiga öde! Hvad vi begge inom kort tid blifvit förvandlade! Vi äro nu stadgade och sedliga menniskor. Mig sjelf tillräknar jag detta ingalunda såsom förtjenst, ty jag är fyratio år och derutöfver ... min mognadsperiod är inne. Jag anmärker det blott såsom ett förvånande bevis på tvenne enskilda menniskors förmåga att omskapa verlden och ingjuta den en bättre anda. Sådan kejsaren är, sådant blir hans folk. Och hvilken trogen väktare kejsaren eger i Krysanteus! Han sätter oss i skola och vakar med riset i handen öfver vårt uppförande. Den ädle Krysanteus, jag kan icke nog berömma honom. Tanken på honom har alldeles förqväft min sinnliga natur. Jag studerar nu min Platon på fristunderna mellan embetsbestyren, och våndas mycket, för att blifva delaktig af den gudomliga extasen. Du kan gerna framkasta en antydan härom till Krysanteus, när du nästa gång träffar honom. Jag vill, att han skall känna sin prokonsul af Akaja i botten. Huru är det? Brefvexlar Krysanteus lika flitigt, i trots af vapenbrak och marscher, med kejsaren? – Ja, min vän. – Desto bättre. Medan samtalet fortgick i denna ton, anmälde Alexander, att supeen var färdig. Denna var af en så rörande enkelhet, att prokonsuln misstänkte, det Karmides ville skämta med den stränghet i lefnadssätt, som prokonsuln nu hycklade. Annæus Domitius höll emellertid god mine, förrättade med from uppsyn den öfliga libationen åt vinguden, talade om nyttan att i tid vänja sig vid fältlifvets besvärligheter och beslöt inom sig sjelf att inbjuda Karmides till Korinth, för att der uppvakta honom med en supé af samma asketiska slag.
– «Först och främst är jag dertill ej rätta mannen, och äfven om jag vore helt och hållet oväldig, så skulle jag i alla fall tala emot min öfvertygelse, om jag gjorde det, ty – och jag är viss att du delar denna tanka med mig – sjelfuppoffringar af denna beskaffenhet, långt ifrån att förädla menniskan, göra blott hennes sinne bittert, och alstra ett slags monströs dygd, hvars tillvarelse är apparent, men som dock är liflös och kall, emedan den ej hemtar sin näring från den högsta principen – kärleken. Hur jag beskådar saken, så finner jag ganska väl, att Nanna måste bli ett bland dessa tusentals offer, som måste falla för fördomarnes tyranni. Hvad Heine har rätt deruti, att föräldrakärleken ofta ej är annat än egenkärleken, omsatt i en annan fond.» – «Du beslutar således att resa?» – «Jag har ännu ingenting bestämdt beslutat, men i sakernas nuvarande ohjelpliga skick tror jag dock att det vore det bästa. Det är nu en gång mitt öde, att allt hvad jag håller kärast här på jorden skall ryckas ifrån mig, och som nomaden vill jag derföre rycka upp mina tältstolpar här, och draga bort – ju längre, ju bättre. Hittills har jag hufvudsakligen lefvat för konsten – hädanefter vill jag försöka att äfven lefva af densamma. Det har alltid utgjort en af mina skönaste drömmar att kunna verka någonting för tonkonsten i större skala; men för detta ändamål är det nödvändigt att söka förvärfva penningar.» – «Det är rätt; det har förargat mig så många gånger att jag skall vara så fattig; ty, man säge hvad man vill om de materiella förmånerna, så kommer man dock ej långt utan dem, i fall man vill uträtta någonting. Och ingen är väl i det hela närmare om att uppmuntra konstnärer, än konstnärerna sjelfva. Det kan emedlertid väcka den bittraste harm, att se den småaktiga afund, konstnärer vanligen hysa emot hvarandra. Långt ifrån att räcka hvarandra en hjelpsam hand, förfölja ju de för det mesta hvarandra, söka svärta hvarandra, och göra hvarandra stridig så väl den materiella vinsten som äran.»
Ja, för Elises skull. Och en smula för er egen, med. JOHN. Ni är utsökt god. (Han reser sig.) Nu måste jag hem. CHARLOTTE. För att kläda er till balen? JOHN. Nej, för att reta upp mig till raseri mot fru Ruth. Ni stannar väl kvar? CHARLOTTE. Hur så? JOHN. Jo, jag är snart tillbaka, laddad med ett intensivt salongsgift. Och lofvar er en utomordentligt angenäm kväll. Mina damer! (Han går.) (utom John), 431 scenen. KAMMARJUNGFRUN (sedan). CHARLOTTE (med en djup suck:) Arma Elise! (häftigt:) Hvad menar du? CHARLOTTE. Jag tänkte endast på, hur en äkta man ser ut, när han krupit ur fästmansskalet. KAMMARJUNGFRUN (med ett bref till Charlotte.) Hennes nåds betjänt kom nyss med den här biljetten. Ytterst angeläget, sad ' han. (Hon går.) jfàgelsfearan afsfteo tager CHARLOTTE. Ni ursäkta väl? (Hon öppnar och läser bref vet ifrigt. Med tydlig glädje, men något besvärad:) Det var lustigt I Gissa, från h vem! mera klart öu allting snåoar. ess ms bösteu kommer, — (o e s s oagerfeta SOPHIE (likgiltigt:) Kanske en dålig ursäkt från Marie Ruth? migrer blao för blao gin fägring, sm ocb bvao ännu är olg gitvet, SOPHIE. Gratulerar. Men jag skulle då aldrig besvära en ruinerad familj. eta s g n s öig nästan som en bägrlng. Med två stora stenhus? SOPHIE. Få de in hyrorna också? ets flften bvao ger ou? 5o, att ltfv&gt;et wm CHARLOTTE. Nej; en bjudning! Ruinerad? 688 ocb en annan årstio b&amp;Sartg&amp;g K. j l. &lt;XMin. fe CHARLOTTE.
Då skulle härigenom alla priser, som under kriget varit uppdrifne, under freden åter sänkas, Detta påminner jag mig yttrades 1795, och det tror jäg vara ett afhufvudskålen till förlägenheten, som jag ej kan eller skall neka. Härtill kommer att vi följt med fidenj vi må endast gå tillbaka till oss sjelfva och se huru allt nu år föråndradt. Om vi minnas blott 5o år tillbaka, så finna vi lått huru olika förhållandet inom vårt privata lif år, emot hvad det då var, Knappast vill en handtverkare - Deri iö Fehr ilar ii t verkare nu låta nöja sig med det hvarmed en hög Embetsman dä fann sig belåten. Inga åro härifrån undantagne; tiden har tagit oss med sig, så i allmänna sorn enskildta förhållanden, och jag behöfver ej derom ingå uti individualitet. Utom dessa af oss icke beroende händelser hafva åtskillige åtgärder blifvit vidtagne, som kanske kunnat vara bättre beräknade. Men utgången får icke ligga till grund för bedömandet af gerningen. Derföre tror jag mig ock med skålig grund men utan utseende af förebråelse kunna komma tillbaka på förra Riksdagens göromål. Visserligen hade det varit båttre att icke så hastigt upphäfva det antagne creditsystemet. Men vi voro då så öfvertygade, pjuraliteten af oss var då så öfvertygad, om nödvändigheten af ett sådant beslut, att ehuru den man, som var måst bekant med Sveriges Financer yrkade, att indragningen åtminstone ej skulle ske på mindre ån 10 år, antogs den ändå på 5 år. Men just den per*! son, som genomdref beslutet om indragningen inom fern år, insåg sedan att satsen i 6 måna. der icke kunde bibehållas. Således begicks då ett förhastande; flere skulle ännu kunna citeras. Då freden nödvändigt skulle göra stockningar i den allmänna rörelsen, så borde man genom handeln hafva sökt upprätthålla hvad som var, men i dess ställe antog man den grundsats, att handeln på allt sätt borde qvåfvas och motarbetas, emedan den drog capitaler från jordbru-i ket och man gjorde icke afseende på den nöd* Ridd. &. dd. Prot. I.
Afnämaren köper först ett mindre qvantum af en ny, förbättrad stämpel och fordrar naturligtvis, att det jern sorn under kommande tider levereras, skall besitta samma goda egenskaper som profvet utvisade. Nu inverkar på jernets egenskaper ej blott malmen, utan smidessättet och en noggran tillsyn, försl om tackjerns-blåsningen, sedan om stångjerns-beredningen. Ett rationelt stångjernssmide förutsätter derföre ej allenast att tackjernet flutit utur goda malmer, ulan ock en tecknisk behandling af råämnena samt en noggran tillsyn under hela processen. Dessa villkor medföra den verkan att smärre bruk uphöra att smida, men att smidet concentreras på färre lokaler och der bedrifves i stor skala; ty underhållet af en tekniker och dryga byggnads-räntor mäste fördelas på en stor tillverkning om den skall löna sig. Svenska stångjernssmidet befinner sig derföre just i närvar.de stund uti ett öfvergångstillstånd, som föranleder nya kapitalers nedläggande i byggnader, såvida bruksegaren vill bringa upp sitt smide uti ett tidsenligt skick. Antagom ett nytt verk med 5,000 SkU tillverkning. Nuvar:de hammarskatt gör 50 Skit. Låt hvarje SkU betalas med 15 R:dr b:ko. Bruksegarens utgift blott i hammarskatt utgjorde följaktligen 750 R:dr b:ko; en summa, visst icke att förakta, ehuru obetydlig emot det kapital han måst nedlägga, dock en god hjelp till alt bestrida de årliga omkostnader, som räntor, arnortissement på byggnads-kapitalet, underhåll af kostbara anläggningar och kunnige personer, förorsaka. Jag har nu sökt ådagalägga att ehuru stånjernssmidet inom riket allt ifrån dess införande intill början af innevande århundrade varit en vinstgifvande rörelse, detsamma likväl sedermera blifvit blott och bart ett sätt att realisera annan förmögenhet, äfvensom att detsamma nu mera liknar hvarje annan fabrikation, såsom af siden, kläde m. fl. artiklar. Jag kan ej annat förstå, än att deruti ligger ett motiv att uphäfva en grundskatt, som tillkommit under aldeles motsatta förhållanden, hvilka nu mera försvunnit.
Propositionen, har Riksdagsfullmägtigen Carl Anders Larsson från Ostergötlands län beträffande förevarande fråga, -— under uttryckande af den åsigt att indelta arméen egde all den vapenfärdighet, som under närvarande förhållanden vore behöflig och att denna armées vapenöfningar således kunde framgent för det vid sistlidne riksdag i sådant hänseende uppförda anslag 8 Stais-Utskoltels Utlåtande M 66. bestridas, — hemställt, alt någon tillökning i detta anslag för nästa statsregleringsperiod icke måtte af Rikets Ständer beviljas. Då emellertid, på sätt nyssberörda Stats-Råds-protokoll jemväl upplyser, det äskade beloppet är beräknadt efter uppgifter å hvad, enligt afslutade räkenskaper, åren 1859 och 1860 för ifrågavarande ändamål åtgått, samt vapenöfningarne icke äro afsedde att företagas i större utsträckning, än Rikets Ständer funnit för arraéens vidmagthållande i tjenstbart skick erforderlig, får Utskottet, som dock hyser den förhoppning, att någon nedsättning å ifrågavarande anslag framdeles skulle kunna genom förändrad organisation beredas, tillstyrka, att det för indelta arméens vapenöfningar uppförda reservationsanslag må till 825,000 R:dr förhöjas. VärfVade Arméen. 10:o. Svea och Andra Lifgardes-regementena. Sedan, med anledning af en utaf Rikets Ständer vid 1856 —1858 årens riksdag hos Kongl. Majit gjord underdånig framställning, Kongl.
Om nu i Nyköpings ena församling ett ärende af rent kyrklig natur skall i sockenstämma handläggas, så mötes dervid ej svårighet att behandla det enligt § 6 i förslaget till kyrkostämmo-förordning. Man uppgör nemligen förut, med tillämpning af redan stadgade röstgrunder, en ny konvention om röstgrunden, och företager deruppå ärendet. 132 Men om öfverläggningsämnet är en skolfråga, huru skall då förfaras? Det befinnes nemligen (åtminstone kan det så befinnas) att Nyköpings siad har en folkskola för sig och hvardera landsförsamlingen sin. Om frågan rörer en af sockenskolorna, skall hon då behandlas af alla församlingens medlemmar, således äfven af stadsboerne, som nied skolan ej hafva något att skaffa, eller endast af dem som tillhöra landsförsamlingen? Tvifvelsutan blott af de sednare. Men för ett sådant fall har författningsförslaget ingen regel, det lemnar blott anvisning att skapa en sådan. Angår återigen frågan stadens folkskola, hvilken af kyrkoherdarne är behörig att taga den om hand? I 101 § af mitt särskilda förslag till ordnande af städernas kommunal-väsende, eller en af de 3 paragrafer, som reglementera för sockeneller kyrkostämma i stad, tror jag mig hafva funnit utväg att lösa detta problem. Genom bibehållande af gemensam sockenstämma för behandling af både borgerliga och kyrkliga mål har jag kunnat utsträcka det representiva systemet till bägge, hvaremot pluraliteten ställt de kyrkliga angelägenheterna utom detsamma. Men då detta system otvifvelaktigt bör anses och af Ivomitén utan skiljaktighet betraktats såsom ett steg framåt i kommunal-väsendets konstitutiva utveckling, synes mig ett sådant uteslutande ej kunna nöjaktigt förklaras, i synnerhet, som de kyrkliga ärendena uti de flesta landtkommunerna ännu torde taga i anspråk den mesta tiden och de betydligaste bidragen. Förflyttar man sig ifrån fältet för kommunernas lagstiftnings-verksamhet till styrelseområdet, eller ifrån kommunalstämman och kyrkostämman till kommunalnämnden samt kyrkooch skolrådet, så fruktar jag, att slitningen emellan de borgerliga och kyrkliga myndigheterna blifver ändå större, men den utförligare framställningen derom torde lämpligen kunna sparas till längre fram.
Nyss glömde * jag besvara hvad Friherre Lagerbjelke yttrat rörande de medel som från Norrige influtit till ConvoijCommissariatets disposition. Jag har väl icke talat om andra medel ån dem, som utgå från Sverigemen jag år fullt öfvertygad om, att Norriges Storting skulle med nöje se, att Sveriges Stånder åtogo sig det besväret, att efterse, huru dessa medel blifvit använde jemte de öfrige. Hvad som blifvit yttradt rörande Tolagen, torde icke behöfva besvaras; emedan hvar och en vet huru olika förhållandet år med de afgifter som gå till särskilta Städers behof, och med dem sorn. beträffa hela Riket. Herr Grefven och Lan dt Ma r skalk en tillkånnagaf, att både Herr von Hartmansdorffs ofvannåmnde Memorial och hvad, i anledning deraf, nu blifvit yttradt, komme att till nästa Plenum hvila på bordet. Herr Klingjtedl, Giiftaf hade inletnnat ett Memorial, hvilket upplåstes, så lydande: Don x Marlin (Se Bilagan N;o 4.) Lades på bordet. 27 Herr Anclcarfvärd, Michael Gu fia}, upplåste följande; ("Se Bilagan N;o 5.) Lades på bordet. Herr JVulff rath, Carl Gufiafi hade in* lemnat ett så lydande Memorial; (Se Bilagan N:o 6) Lades på bordet. Herr Anclcarfvärd, Auguji, anförde skrifteligen: (Se Bilagan N;o j.) Lades på bordet. Herr Konig, Johan Adolph, uppläste följande : Den i Martil, (Se Bilagan N:o 8.) Lades på bordet. Friherre Lagerbjelke, Johan: Med anled.. ning utaf den af Herr von Hartmansdorff i för.
En omkring sju mil lång flottled är äfven upptagen från Ströms bruk i Harmångers socken genom Harmånger och Bergsjö till Hassela och Bjuråkers socknar, samt åtskilliga strömrensningar verkställde för öppnandet af dylika flottleder dels till hafvet och dels till Woxna och Ljusne elfvar, uti hvilka senare stora vattendrag betydliga kostnader blifvit nedlagda med den framgång, att flottgods nu mera kan ända från Herjedalen fortskaffas till hafvet dels, såsom ofvan nämndt är, vid Hudiksvall och dels vid Söderhamn. För underlättandet af trädvaruflottningen utefter Ljusne eif och dess genomgångssjöars lugnvatten har inom Jerfsö socken och till Arbrå på en sträcka af tre och tre fjerdedels mil sedan flere år tillbaka en ångbåt, tillhörig åtskilliga trädvarubolag, varit begagnad. Äfvenså har på den del af Ljusne eif, som genomrinner Arbrå och Undersviks socknar, ett ångfartyg gjort turer på en sträcka af två och tretton sextondedels mil, afsedt egentligen för bogsering af ringbommar och trädflottor. Gefleborgs län. Post. Telegrafer. Handel. Bränvinsminutering och -utskänkning m. m. 19 Vid periodens slut funnos tre Postkontor i städerna och på landet två, tillika med tvenne Postexpeditioner. Vid samina tid funnos fyra Telegr of stationer, hvaraf en för den utefter jernvägen emellan Gefle och Falun gående telegraf-inrättning. c) Sjöfart och handel. Jemte hvad som härom upptages å Tab. N:o 9, får Landshöfdinge-Einbetet Tab. N:o 9. i underdånighet meddela följande uppgifter. Vid länets kuster hafva under ifrågavarande femårsperiod förolyckats fem fartyg, derutaf ett Finskt och fyra Svenska, bland hvilka senare ångskonerten Umeå. Tjugu menniskolif hafva vid dessa sjöolyckor blifvit spillde, och härutaf belöpa sig på ångfartyget Umeå nitton.
St. hos K. M. i underddiet måtte anhålla om vidtagande af nödiga åtgärder för dessa anstalters inrättande. Här är således fråga om en bestämd summa samt att R. St. skulle till Konungen ingå med en underd. anhållan, hvaraf, enl. min lanke, följden skulle blifva den, alt K. M. fattar Sitt beslut luiru Han dermed vill i Nåder förfat a, och R. St. skola då alltid hafva den tillfredsställelsen alt i deras mån hafva gjort hvad de kunnat. En annan ledamot af StalsUtsk., Frih. Cederström har ytterligare vändt sig emot mig och min jemförelse emellan läkaren och upfoslraren, med det påstående, alt läkaren egentligen har endast till föremål dels patienter, dels kadaver, och Frihtn har framställt den frågan hvad desse seminarie-elever skulle hafva till föremål för sin praktik. Uti SlatsUtskis eget referat af Prof. Carlssons motion säges likväl, att motionären föreslagit, det en serskild kurs skulle genomgås vid Universitetens kathedral-skola. Frih. Cederström har äfven uptagil ett yttrande af en annan ledamot af StalsUtsk. Hr Liljehöök, att nemi. folkskole-lärare-seroinarierna icke visat sig vara så beskaffade, att de just väckt lust alt inrätta ytterligare seminarier. Härvid synes det nästan som skulle de värde ledamöterne anse dessa inrättningar öfver flödige, och att en folkskole-lärare icke behöfde upvisa något annat än denna slags skyll, som består i ett examensbetyg, och att all annan slags hildning vore för dem onödig, men som detta omöjligen kan vara de värde talarnes mening, så gäller deras anmärkn. icke något annat, än att dessa seminarier böra ändamålsenligt inrättas, hvilket icke af någon har blifvit bestridt.
Denna skakade på hufvudet på ett sätt, som tycktes lifligt inverka på M. Sidney-Algernon-Burley; hans munterhet aftog småningom och hans hållning antydde ett tilltagande missmod. De inbjudne drogo sig tillbaka den ene efter den andre och M. Sidney-Algernon-Burley befann sig snart ensam med värdinnan. — Något tvifvel är ej längre möjligt, sade han till henne; hon undviker mig. Hon ursäktar sig alltid. Om jag kunde få träffa henne, tala med henne ensam blott en sekund ... Men denna beständiga obeslutsamhet! — Kanhända, herr Burley, är det ett olyckligt sammanträffande, som gör, att det ser ut som om hon ville undvika er. Stig upp i lilla salongen och vänta mig der; jag skall stöka undan en hushållsangelägenhet, som tager mig i anspråk; sedan skall jag begifva mig till hennes rum. Säkerligen skall hon låta öfvertala sig att träffa er. M. Burley gick upp i den afsigten att gå in i lilla salongen, men då han passerade tant Susannahs enskilda salong, till hvilken dörren stod halföppen, hörde han ett muntert skratt Ah, detta skratt, han kände * det så väl, hvarför han, utan att knacka och utan att låta anmäla sig, trädde in, full af hopp. Men innan han kunnat fa fram ett enda ord eller gjort tillstymmelsen till en rörelse för att röja sin närvaro, hörde han saker, som kastade tvifvel ihans själ och kommo rysningar att skaka hela hans varelse! Han hörde en röst säga: » Älskade, din fotografi är framkommen ». Och Rosannah Ethelton svarade: » Din också, min älskling ». Han såg henne ömt luta sig ned och hördehenne kyssa något upprepade gånger. Hans själ kokade inom honom. Samtalet, spm krossade hans hjerta, fortsattes: — Rosannah, jag visste att du borde vara vacker, men detta är förtrollande, detta är bländande, detta är berusande! — Alonzo, hvilken glädje att höra dig säga så! Jag vet alltför väl, att det inte är sant; men hvad jag är tack’ sam att du tycker det!
Den preliminaire pröfningsrätt, som såmedelst skulle tilläggas Domaren och Tryckfrihets-Comiterade, är väl afvikande ifrån nu gällande Rättegångs-Ordning, som inställer allt bedömmande till dess den anklagade haft tillfälle sig förklara; men då afvikelser ifrån vanliga Rättegångsformen äfven af Höglofl. Constitutions-Utskot - 344 Riksdagen 1812. tet funnits nödige, synes mitt förslag härutinnan ej åsyfta hufvudsaklig skiljagtighet i annat än antalet af de personer, hvilka skola utreda och bedömma om brottslighet uti en tryckt Skrift förekommit. — Den tanke jag hyser, att denna preliminaire pröfning öfver en Skrifts innehåll, utan att Författaren haft tillfälle förklara dess åsyftning, icke bör anses stridande emot Författarens laglikmätige rätt, hemtar jag deraf, att Täflingsskrifter öfver ett prisämne alltid bedömmas, utan att Författaren är tilllåtet att till namnet vara känd; och detta stadgande har mig veterligen aldrig blifvit klandradt. Herr Borgmästaren Kjellander: I fall, som jag förmodar, Betänkandet skulle blifva återremitteradt till Utskottet, så hemställer jag, om icke Utskottet kunde få sig uppdragit att i sammanhang med de ämnen, Betänkandet innefattar, jemväl yttra sig i anledning af Kongl. Maj:ts afiåtne och till Utskottet redan förviste Nådiga Proposition rörande Tryckfriheten; och förbehåller jag mig att, sedan ett sådant utlåtande, innefattande Tryckfrihetsfrågan i sin hela omfattning, till Ståndet inkommit, få dervid göra de erinringar, till hvilka jag kan finna mig äga anledning. Herr Lagmannen Landberg: Lika med Herr Lagmannen och Yice Talmannen Sandberg får jag förklara, att Kongl. Maj:ts nyssberörde Nådiga Proposition icke varit eller kunnat utgöra föremål för mitt yttrande, då den af Ståndet förut blifvit förvist till Utskottets särskilda handläggning. Herr Assessoren Arosenius gjorde samma förklarande. Herr Stads-Majoren Westin: Född och uppfödd i ett tidehvarf, som man i Sverige kallar frihetstiden, älskar jag borgerliga friheten och anser Tryckfriheten såsom den förres säkraste stöd.
Jag får äfven tillägga, alt man tyckts till den grad förgäta sina egna intressen, att, då Commerce-collrm, som, i sammanhang med dess föll. år afgifna utredning af Sundska tullfrågan, tillstyrkt en förändrad organisation af consilia,tet i Helsingör, på K. M.‘s befallning deröfver bort de förnämsta handels-societeterna och skeppsrederierna i Riket, så vidt jag minnes, endast den i Gefle och kanske också den i Landskrona uttryckt någon önskan, att detta consulat måtte erhålla någon i och för dess bevakning af Sundska tullangelägenheterna mera ändamålsenlig organisation; utan tyckte alla de öfriga, att de gamla förhållandena, der consilia dels i lulltnissbrukeri såg befordran af eget intresse, dels nödgades befinna sig i en ställning, urståndsättande honom att kunna uppträda emot Danska Regeringen, icke behöft någon ändring. I afseende på hvad Ekon.Utsk. nu yttrat, så tror jag i alla fall icke, att det går an att låta frågan så helt och hållet förfalla. Jag tror det icke, då frågan en gång är väckt och Regeringen funnit sig föranlåten alt tråda fram till försvar oell reclamåtion för sina undersåtare, hvarvid jag anser mig böra tillägga hvad som ej kunde.vara för H.
Afkortning å bevillning må ega rum endast: l:o för dem, som aflidit före den 1 Maj, då uppbördsåret börjas, i hvilket fall den aflidnes bevillning, efter 1 Art. i denna stadga, kommer att försvinna; men dör tjensteman under årets lopp, eller erhåller han afsked, erlägges bevillning endast till den dag, då lönen nonom eller dess sterbhus frångår; 2:o för gesäller och arbetare, sorn före uppbördsårels Bih. lill R. St. 5 Sami, 1 Afli., 4 Haft. 9 66 Bevillnings-Utskoltels Betänkande, M 4. början aflidit, då, jemte bevillningen efter l:sta Art., den bevillning, hvartill den aflidne, enligt 2:dra Art., varit taxerad, försvinner; och 3:o för dem, som icke mäkfa påförde utshyldcr erlägga. Afkortning eger aldrig rum för den bevillning, som af jord eller egendom utgå bör. § 142. l:o. Afkortningslängd underteckne, med ansvar för riktigheten, vid regimenten och korpser, Chefen, i stad uppbördsman, samt å landet Kronofogde och Häradsskrifvare. £}:o. I stad skall denna längd dessutom af Magistraten och minst tvenne af taxeringsmännen granskas, verificeras och underskrifvas. Å landet skola längderne å utlyste allmänna sockenstämmor uppläsas, då pastor och tvenne socknemän skola intyga, om något vid dem varit att erinra, samt huruvida sådane förhållanden i afseende på arbetsfolk förekommit, som, enligt 138 §, befria jordegare ifrån ansvarighet för utskylderne. 3:o. Afkorlningslängderne skola derefter i Stockholm till Öfverståtbållaren, i Länen till Konungens Befallningshafvande, aflemnas till ytterligare pröfning, och om något dervid icke varder påmint, till afloring i räkenskaperne beordras. Om Undantag och Lindring i bevillningen. § 143.