Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Och äro i öfrigt de åsigter hufvudsakligen följda: att lagstiftningen bör, för befrämjande af det ofvananlydda ändamålet och i öfverensstämmelse med den redan i 2 §. af Kongl, förordningen den 28 Juni 1798 uttalade grundsats, stadga skyldighet för säljaren att inom viss, tj alltför lång, lid tillställa räkning eller lagsöka, vid äfventyr att eljest icke kunna med samma vitsord åberopa sin handelsbok, och detta så mycket helldre, sorn köparen i annat fall, när han efter flere åis förlopp kräfves för en bokskuld, kan, änskönt han anser krafvet origtigt, nödgas låta utslaget ankomma på motpartens edgång och således just till följd af dennes försumlighet sättas ur stånd att begagua sitt rätt att med ed från krafvet sig fria; att den, som i ändamål af kraf, fått räkning å borgade varor sig tillställd, icke ovilkorligen skal) vara forpligtad att for bevarandet af sin (.alan mot räkningen anställa klander genom rättegång, utan må anses hafva sådan talau öppen, derest han, inom klandertidens slut, tillsagt den fordrande, att hans räkning icke godkännas, på sätt Lag-kom mitteens förslag till Civil-lag Utsöknings-balkens 3 kap. 1 §. också innehåller; samt att grunderna för blifvande bestämmelser om vittsordet af tillställd räkning jemväl kunna och böra, med föga afvikelse, i fråga om motbok, tillämpas. Kongl. Maj:t föreslår således ali: med upphäfvande af 2 §. i 17 kap. Hättegångs-balken och förklaringen häröfver den 15 Oktober 1810, samt 2 §. i förordningen angående vissa omständigheter i lagsökningsoch utmätningsmål den 28 Juni 1798, stadgas som foijer; §. 1.
Den som vill att, på sätt Utskottet hemställt samt Ridderskapet och Adeln, äfvensom Borgareoch Bonde-Stånden beslutat, tullfrihet skall medgifvas för utförsel af “Lumpor", röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Yinner Nej, blir Preste-Ståndets beslut gällande, att nu å denna artikel stadgad utförselstull, 1 Riksdaler centnern, bör fortfarande tillämpas. 110:o. Malm. Den som godkänner Utskottets af tre Stånd gillade förslag om afgiftsfri het vid utförsel af “Malm, rå och osmält, i iuförselstarifen ej specificerad", röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Yinner Nej, bibehålles, enligt Preste-Ståndets beslut, nuvarande utförselstull derå, 25 öre pr centner. lilio. Virke, o arbeDen som biträder Utskottets jemtö Ridderskapet och Adelns samt Borgare tadt, sågadt ocb Bonde-Ståndens sammanstämmande mening, att tullfrihet vid utförsel bör ega elkr '*^1)111 för den under rubriken “Trävaror" förekommande artikeln: “Yirke, oarbetadt, sågadt eller tillhugget etc.“, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Yinner Nej, antages Preste-Ståndets beslut, att, enligt Embetsverkens förslag, lydelsen skall, för vinnande af mera tydlighet, blifva: “Yirke, oarbetadt, sågadt eller tillhugget, af annat träslag än furu och gran", och att den för artikeln nu gällande utförselstull, 5 procent å värdet, skall bibehållas. Bevillning sUtskottets Memorial N:o 13. 47 112:o.
Förråd er icke, min grefvinna; men var tacksam för de nöjen, jag skaffar er. (går ut ur kabinettet.) Ni har fått betala dyrt er kärlek till äfventyr, herr kapten, då ni i Afrika blifvit så svårt blesserad. GREFVINNAN (beherrskande sig). Jag har, liksom Oden vid Mimers brunn, satt mitt öga i pant för törsten efter kunskap. (Dansmusik, promenade; gästerna draga sig utåt.) Rudolf, hvarför har du gjort mig denna smärta? Leonora, förebrå mig inte, jag kunde inte resa utan att ännu en gång få se dig. Men hvarför är Herman här i sådan förklädnad? Min man har upptäckt er begge. Fly härifrån, innan det är för sent. Det är kanske redan för sent. Jag vill spela min rôle till slut, den må nu sluta hur tragiskt som helst. RUDOLF (med dyster smärta). GREFVINNAN. RUDOLF. GREFVINNAN (häftigt). Promenaden, fru grefvinna. KAMMARJUNKAREN (kommer uppbjudande till grefvinnan). (Kammarjunkaren och grefvinnan gå.) NIONDE SCENEN. RUDOLF. Strax der efter HERMAN. RUDOLF (allena. Dansmusiken höres sakta). Hon måste dansa, den arma, dansa medan hennes hjerta sönderslites. Och dessa toner, hvad de martera mig. De likna vildarnes segerdans kring 187 sin fångade fiende. Men, hvad ville jag då här? Om min plan misslyckas, om Herman ej kan skaffa mig de frälsande papperen, eller om jag ej kan få råka öfversten i enrum, ack! då har jag ju fruktlöst blottställt henne, den älskade, den olyckliga! Ah, ni är här, min far! Skynda genast härifrån, ty nyss hörde jag öfversten skicka en af betjenterna att hämta vakt, och han bad dem alla observera er, och ge honom bud, om ni i hemlighet skulle vilja gå härifrån. Är du säker på, att du hört rätt? Ja, ja, fly härifrån denna väg till höger, den leder till en annan utgång. Och du sjelf, du ämnar väl ej dröja? Jo, jag dröjer.
Så sändes hon i skola. Under tiden tillstötte en förlust, visserligen obetydlig till summan, men här af afgörande verkan, för en borgensförbindelse. D e n slog ned likt en ljungeld utan ringaste förberedelse, ty den var gammal, nära nog bortglömd. Hvarenda en liten fordringsegare uppträdde pockande. fordrande gårdens försäljning eller ock — konkurs. Ingen hade hjerta till att svika fanan med den lysande inskriften: » Tidsandan » för att rädda en broder från undergång. Alla ansågo sig behöfva hvarje öre, räckte det också blott till att för en enda dag fylla » tidens fordritigar; » utan man dref rastlöst på nu, sedan Lydia ingen plats fått o c h således ingen lön till stöd åt sin fars affärsställning. H o n var en klen säkerhet, det säg man tydligt, o c h det var just till hennes skolgång fadern begärt lånen. Man hade då gillat hans plan, nu klandrades den, stämplades såsom högmod, obetänksamhet. sådan är verlden. » J a g kan då ej längre stanna h e m m a » för klarade L y d i a med betänksamhet, » har allt förlänge tyngt på hushållet. » D u har ej fått svar på sista annonsen heller kära barn, hvart vill du taga v ä g e n? » Något slags anställning måtte väl stå till att få,. » menade hon i förtviflans m o d. » O m jag kunde bokhålleri ändå, eller telegrafi, pappa. » » E l l e r om jag kunde bekosta att du fick lära det, men alla källor till hjelp äro för mig utsinade, mitt barn, o c h, o c h • — om kort tid stå vi utan hem. » Menniskorna äro obarmhertiga. pappa, o, att jag blott finge någon sorts plats. Orgelnistens fru har en syster i M. hon har lofvat höra efter der. på hotellet. » P ä hotellet! N e j, n e j! » P å hotellet! » instämde fadern, » nej aldrig, b a r n; du vet ej hvad det vill s ä g a ».
För öfrigt vill jag utbe mig att få påminna, det jag äfven vid sista Riksdag ifrade mot räntans nedsättning, och då sökte på förhand visa, hvad erfarenheten sedan ådagalagt, att detta skulle motverka Discontens egentliga ändamål. Jag skulle likväl hafva misstroende till mig sjelf och mitt eget omdöme härutinnan, om jag icke funne ett så kraftigt understöd af sjelfva den för tillit till sin sakkännedom utmärkte man, sorn vid sisllidne Riksdag mest 156 Den 3o November f. m. ifrade för Disconträntans nedsättning, och ansåg den dåvarande liöga straffräntan för blodsugeri, men deremot vid denna Riksdag sjelf gjort motion om räntans oell straffräntans återupphöjande i Disconlen. Friherre Boye_, Ludvig: Den siste Talaren har i sin hänvisning framställt äfven något, som jag icke är berättigad taga åt mig; men en del af det lian nämnt uppkallar mig. Jag får då förklara, alt jag aldrig funnit någon nvtta uti att fortsätta en strid, den jag vet, att jag tappar, och hvad utgången må bli, böjer jag mig villigt derunder. Herr Munck af Rosenschöld: Jag har icke sagt, att hela Discontfonden var lillå n t, innan 5-procents-räntan börjades, men att större delen af den vid början af i8a3 års Riksdag outlånla fonden redan hunnit utgå, innan räntan nedsatles. Detta påstår jag ännu, och det visas jemväl af Utskottets eget Betänkande, hvari säges, att vid Riksdagens början var i million outlånt. Härtill får jag lägga, att nästan intet då var utlånt emot publika papper, på hvilka, om jag minns rätt, i million kunnat utlånas. Orsaken var den, att så länge fonden för lån mot borgen räckte till, togos heldre dessa. Den farhågan, att procentare skulle, örn räntan blef 5 procent, mer än förr låna i Discontcn, för att sedan låna ut, är Den 3o November f. m. efter min tanka icke grundad, emedan det för en sådan lärer göra föga till saken, om han ger en procent mer eller mindre, då han kan commendera öfverränta.
Jag vill blott tillägga en enda sak, nemi. att medan skifte pågår inomen 5 H. 51 402 Den 14 December e. m. by skulle den ena bunna försämra ägorna för den andra. Della har den un gällande skiftesstadgan velal förekomma, derigenom alt hon i alla delar föreskrifver den yl lersta möjliga skyndsamhet. Nu har man velat förändra den föreskrift, hvarigenom den som begärt skiftet tillerkännes rättighet att välja landtmätare, och i stället vill man föreskrifva, att hans önskan skall communiceras med de öfriga delägarne i byn, och att de skola få utlåta sig om hvilken landtmätare de önska. Det är obestridligt, att en sådan åtgärd skulle draga långt ut på tiden, processer skulle först uppstå om hvilken landtmätare som borde tagas, och jag vill åberopa hvad riksdagsm. Zweigbergk härom har sagt, alt det kunde hända, alt de delägare i byn, hvilka icke ville hafva skifte, förenade sig om en landtmätare, som åtog sig att uppehålla skiftet i mänga är. Jag yrkar derföre afslag ä betänk, såsom högst vådligt för skifslesverket i Riket. På begäran af Gr. Lagerbjelke, Gustaf, upplästes na Gr. Mörn ers Utskms betänk, bilagde reservation, hvarpå Gr. Lagerbjelke anförde: I motsats med de båda föreg:de talarne tror jag, lika med Gr. Mörner, att någon förändring i 1 § 2 mom. skiftesstadgan är af nöden påkallad. Det är nemi. orimligt, att de flesta och största delägarne skola ohörda kunna påtvingas en skiftesman. För att förekomma de svårigheter, som de båda talarne framställt, skulle jag vilja föreslå, att den nya föreskriften icke gjordes så absolut, som Utsk. föreslagit, utan alt man stadgade, att, såvida icke alla delägarne sig förenat om en landtmätare, så borde Konungens Bef:h:de inom en viss föreskrifven kort tid inhemta de öfriga delägarnes utlåt., samt derefter sjelf resolvera och förordna den landtmätare, han anser lämplig. Frih. Cederström, Jacob:
Uti g~äldenärens, på det att han i sin slagna stallning måtte kunna ställa sig under skydd af lagen och undgå tyranniet af närboende fordringsegare, hvilka, med lockelser örn framtida hjelp eller med hot om framtida förföljelse, vilja förmå honom att afvika från det rättas väg och ingå på transaktioner, som lända till förstörande, lika mycket af hans sinneslugn, som af hans rättvisa anspråk, att åter varda förhulpen till nyttig verksamhet; i fordringsegarnes, på det att dessa må komma i åtnjutande af lika rätt och göra den möjligaste minsta förlust. Och likväl lägger den nu gällande lagen så många hinder i vägen för ett skyndsamt egendoms-afträdande, både genom de formela föreskrifterna i första kapitlet och genom de återhållande sladganderne i 42 och 43 §§ rörande de 30 dagarne. Dessa ovisa stadganden hafva mycket bidragit lill de upprörande tilldragelser, som så ofta vid konkurser förekomma. De hafva gifvit godt rådrum för brotten och, än mera, de hafva lemnat tillfällen att befästa brötlen med lagliga former och göra lill tr rätt inför lagen, hvad som dock inför förstånd och samvete är orätt. Men det är ej nog att lagen icke, såsom hittills, underlättar eller legaliserar brotten, den måste hafva i sin makt att uppspåra de redan begångna, — och i denna riktning är den närvarande, efter hvad erfarenheten länge visat, alltför vanmäktig. Det finnes ingen fast grund för det stadgandet, att början af en konkurs skall räknas från den dag gäldenärens ansökning är af Rätten upplagen, eller från den, då Domstolen gifver sitt bifall till borgenärens begäran om försättande i konkurstillstånd. Den rätta tidpunkten för konkursens början kan icke a priori bestämmas: den bestämmes efter pröfningen af de handlingar, som föregått konkursens synliga utbrott, derigenom alt gäldenärens böcker och räkenskaper genast -öfverlämnäs till skyndsam undersökning af dertill utsedde, opartiske, sakkunnige, edsvurne personer, hvilkas afgifna yttrande till handels-domstolen öfverlemnas.
N:or 113, i anledning af väckt motion, angående options-rätt vid uttafrendering, af militiie-boställen. Bifölls. N:o 114, i anledning af Väckta motioner, angående skogs-plantering. Godkändes; N:o 115, i anledning af väckt motion, angående ränta å en vädermjölqvarn vid Broby rusthåll i Östergöthlands län. N:o 116, i anledning af föreslagen försäljning af en mängd i Riksgälds-kontoret förvarade äldre räkenskaper. Godkändes; N:o 117, i anledning af Kongl. Majrts nådiga skrifvelse, angående behofvet af medel lill bestridande af kostnaderna för den, i anseende till inträffade oordningar, till hufvudstaden inkallade garnisons-förstärkning. Bifölls; N:o 118, i anledning Kongl. Maj:ls nådiga proposition, angående bildandet af en fond till pensionering af folkskolelärare. Godkändes. S. D. Föredrogs ånyo Bevill trin "s-utskottets betänkande N:o 10, angående stämpling af spelkort och afgiften derför; hvilket betänkande återremitterades. S. D. Föredrogos ånyo Banko-utskottets utlåtanden: N:o 43, i anledning af väckt motion om afskrifning af Bankens hos Södertelje kanal-bolag egande fordran, 100,000 r.dr banko. Godkändes; och N:o 44, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga proposition, angående beviljande af kreditiv-rätt å Rikets Ständers Bank för Stockholms stads drätsel-kommission. Bifölls. S. D. Föredrogs ånyo och bifölls Stats-j samt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-utskottens memorial, angående arfvoden till sekreteraren och notarien uti nämnde sammansatta Utskott. S. D. Föredrogos ånyo Stats-utskottets utlåtanden: N:ö 119, angående de staden Åmåls innevånare beviljade förlagsoch byggnads-lån.
Besvärsoch Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 1. 5 den, utan att antingen behöfva belasta sig med pannerymds afgift för längre tid, än bränvinsbränningen utöfvas, eller anse sig nödsakad att, medelst fortsatt brän viusbränning under en längre tid, än hvarunder han sålunda är deraf i behof, söka godtgörelse för den större afgiften, hafva utskotten ansett sig böra understödja det af flera motionärer framställda yrkande om flera men kortare bränvinsbränningstermincr, än dem som för närvarande finnas bestämda, och i sådant afseende tillstyrka att den årligen tillåtna tiden för hränvinsbränning må varda fördelad i sex terminer, med en månad i hvardera; och hafva i öfverensstämmelse härmed förslag till förändrade redaktioner af 1, 8 och 10 §§ blifvit uppgjorda. Uti 1835 års förordning i förevarande ämne infördes först det stadgande, att i stad bränvinsbränning ej finge utöfvas med panna af mindre rymd än 30 kannors, hvilket stadgande finnes uti alla de derefter utkomna författningarne bibehållet. Enär för detta stadgande hvarigenom för stad rättigheten till bränvinsbränning blifvit, i afseende å sättet att densamma utöfva, mera begränsad och annorlunda bestämd än för landet, tillräcklig grund icke kunnat af utskotten utletas, hafva utskotten ansett sig böra tillstyrka att stadgandet ina från författningen utgå. Allmännast inträffar, åtminstone bland allmogen, att den anmälan till bränvinsbränning, som enligt 8 § i förordningen bör ega rum vid de årliga mantalsskrifningarne, sker muntligen, och ganska ofta att den verkställes genom ombud, efter muntliga meddelanden.
Enslof .Ionsson från Kalmar län, som yrkat, dels att köping med 5(10 innevånare eller derutöfver mätte lika med stad lå uppbära och använda de afgilter, som för minuthandel med och utskänkning af bränvin i köpingen inflyta, men derjemte få sig ålagdl att sjelfve bekosta fattigvården, folkundervisningen och polis inom köpingen, samt dels alt socknarne å landet måtte tillerkännas livar lör sig uteslutande räll till afgifterne för sådan bränvinsbandel inom socknen, likväl med afdrag af den jr, som borde tillfalla länets hushållnings-sällskap. Och har al Gustaf Jonsson, till stöd för desse förslag, blifvit anfördi: att köpingarnes befolkning i flera alseendcn tyngde båldt pä de socknar, der köpingar vöre belägne, och serdeles i afseende på fattigvården, emedan de ladiges antal inom köpingen oftast vore oproportionerligt större än i öfriga delar af socknen; samt att då bränvinsförsäljnings-lagens stadgande, alt 4 af den afgift, sorn inllöle för minutering och utskänkning al bränvin på landet, skulle fördelas på alla socknarne inom länet, i förhållande lill folkmängden, förutsatte att bränvins-minulering och utskänkning idkades inom hvarje socken, men denna förutsättning vore oriktig, enär i många socknar något sådant försäljningsställe icke funnes, och ingenting vöre billigare än att hvarje socken, som sjelf' finge vidkännas följderna af superiet ibland dess befolkning, egde uppbära inkomsten af försäljningsställena inom socknen, sä borde lagstiftningen härefter lämpas.
Den ritte Junii. S, D. Ester upläsningen af Hemliga Utskottets Betänkande afven loche sidstlidna, angående förbättrad rc^lsrinZ as Salpetter-tilwerkningen i Riket, företogs detta ämne lil afgörande, och etter behörig öfwerläggning härom bifölls det af H mlig r U stöttet härutinnan upgifna förslag, med, den tilläggning, at de Hemmansägare, som äro nödsakade at köpa Salpetter, fä tilständ, at densamma i närmaste Sjöstad astefwerera: om hwilket betlrtt de ösiiga kol pock i va Ständen genom krotopolls-Utdrag skulle undsä wänlig del. lttc kapra. Den utte Junii. S. D. Uplästes Hemliga Utskottets krots, poUs-Utdrag af den ro. sidstlidna, angående Styrelsen och Färwaltningen sä wäl af Riksens Ständers UancsuL som Riksgälds - Werket; hwarefter detta ämne företygs til afgörande; och bestöt Höglofligs Ridderstapet och Adeln , at antaga, hwad Hemliga Utstottet derutinnan förestagit; men med följande förändringar, anmärkningar och tillägg: irsta lckomontet.
Dessa qvantiteter, beräknade för ett år, å länets landsbyggd, upptagas i underdånigst bifogade Tabell, på sätt som Eders Kongl. Maj:t nådigst täcktes inhemta af efterföljande sammandrag, hvaruti jag, till underlättande af en jemförelse, jemväl infört de för quinquenniet 1837—41 uppgifna belopp, äfvensom jag ansett lämpligt att i detta sammandrag intaga en uträkning, huru mycket af hvartdera sädesslagets årliga medelafkastning skulle, under den ena och andra af dessa tvänne tidrymder, efter jemn fördelning, belöpa på hvarje individ af länets befolkning, vid hvilken fördelning bråk af kappar dock blifvit utelemnade: Berättelse öfver Calmar län för åren 1842—1847. 2 10 Sädes-slag. Medelförhållande under ett år. Af skörden belöper på hvarje person. Utsådde Tunnor. T:r. K:pr. T:r. K:pr. Hvete Råg Korn Blandsäd och Hafre Ärter
Domstolarnes jurisdiction, äfvensom emellan de sistnämndes inbördes, funnes så otydlig och obestämd, att ej allenast den rättsökande stannade i villrådighet, till hvilken Domstol han rätteligen borde vända sig; utan äfven Domstolarne sjelfve saknade grund för urskiljandet af sin behörighet eller obehörighet, alt tJen rättsökandes talan till pröfning upptaga, och denna ovisshet ej sällan föranledde ej blott till onyttig kostnad, omgång-och uppehåll, då parten måste förgäfves söka den ena Domstolen efter den andra, innan han funne den rätta, utan oek lill förlust af rättigheter, sorn på fataliers bevakande bero. Men, ehuru den enhet i former, som vöre ett ibland hufvudvilkoren för en god rättegångsordning, syntes fordra,- att de privilegierade Domstolarne upphörde, hade Rikets Ständer dock funnit betänkligt att tillstyrka deras anskaffande på en gång, emedan oreda tilläfventyrs kunde deraf uppstå; hvadan Rikets Ständer, som, på sådane grunder ansett indragningarne för närvarande ej böra sträcka sig längre, än till de serskilde
Antingen begynner han med en rent litterärhistorisk utredning, som utmynnar i en naturuppskattning, eller innebär ämnet omedelbart ett naturelement. I hvardera fallet behandlar han naturen med samma slagruta som litteraturen. I hvardera fallet går han åt djupet, icke åt ytan och bredden. Med sympati skall säkert en hvar läsa hans teckning Skalden i bondbyn. Skalden är den bekante författaren Kjellman-Göranson, på den tid han var komminister i Upland. Teckningen är ej smickrad. Man ser det lilla torftiga Ubby i det monotona landskapet med sina gärden, små hagar och gråa bergkullar. Man ser värden på stället gladt och lifligt träda gästen Ull mötes. Också hade han franskt blod i ådrorna. Farfadern kastades af Åttinio års revolution upp till Falun i Dalarne. Hans namn var De Lisle eller De Lyle, hvaraf i Sverige blef Lille. Den ene af hans två söner säges ha öfverflyttat till Finland, der innu för ej länge sedan fans vid universitet en teologie professor B. O. Lille *. Den andra sonen antog efter sin fosterfader namnet Göranson, hvartill hans son lade efter sin fosterfader namnet Kjell man. Författaren tecknar den fattige mångskrif-vande komministerns kamp för tillvaron, hans forcerade produktion af arbeten, hvilkas art betingade en annan omgifning, och en * Äfven B. O. Lille var poetiskt begåfvad. En son till honom är ulgi / Vire och hufvudredaktör för den vidt spridda Helflingforstidningen Nya Pressen. Anmälaren.rikare erfarenhet, än som stod Kjellman-Göranson till bads. De betyda mera genom det gifaa syftet till det goda än sitt poetiska guld, som i alla fall förråder, att de härstamma från en skaldenatur. Men, tillägger författaren, de » må för öfrigt vara hurudana som helst: med dem har en redlig man värjt de sina för nöd ». — I En liten visa lemnas kommentarier till ett annat slag författareskap. Yisan är P.
Han hade drunknat under en jagt efter sjöfågel ... Nu började för henne ett annat lif. Det gick ej utan strid, men modern hade en stark vilja, som uppeldades af hennes fanatism till oblidkelig hårdhet. Och under den första häftiga sorgen öfver faderns död var det henne lättare, än det annars skulle varit, att böja dotterns vilja under sin. Men det behöfdes ett järnok för att hålla henne kvar. Dock hölls hon kvar. Efter den stunden hade hennes lif varit mera afstängdt från världen, än trädgården var det genom sin täta granhäck. Och hvilket lif! Psalmsång och postilleläsning, böner till en gud, som hon hatade därför, att man tvang henne inför hans ansikte, samtal med vidriga kolportörer, sammanknäppta händer, ögonen nedslagna för att dölja, hur oviljan glödde där inne. Allt som jäste i hennes unga bröst, där tidens flämtande rop på frihet, på individens rätt vunnit genljud, kväfdes med brutalt våld af en välmenande hand. Så hade hennes första ungdom förflutit. Och sedan hade han kommit — befriaren. Han var ett par och tretio år äldre än hon, hade varit gift två gånger förut, var känd som en gudfruktig och hederlig man. Det gjordes inga omständigheter, valet var ju ej svårt mellan det outhärdliga lifvet i hemmet och — friheten. Hon visste icke hvad ett äktenskap var, och det ingick ej i moderns uppfostringsmetod att säga henne det. — Det lärde han henne; men då var hon bunden för lifvet. Det kom ett drag af bitterhet kring munnen, när hon tänkte därpå. I femton år hade de lefvat tillsammans — femton långa år! Det knackade lätt på dörren; den öpnades, och doktorn kom in. Han var blond och något satt, hade tillbakastruket hår, blå ögon och gula mustascher jämte pipskägg. En riktig Gustaf II Adolfstyp. Det var också hans stolthet, att man under hans studieresa i Tyskland gifvit akt på denna likhet; han gladde sig däråt som ett barn. Hennes blick vände sig emot honom, och hon försökte lyfta hufvudet från kudden till en hälsning, men det måste stanna vid ett leende. “Hur är det?“ sade han och satte sig på sängkanten. “Ni har väl ingenting kunnat förtära?