Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet får, å sin sida, erinra, att svårigheten i uppgörandet af denna gränsskillnad är af desto större vigt och inflytelse, enär, enligt sakens natur, Disconternas Utlånings-tillgångar helt och hållet hero af de inbetalningars belopp, som för hvarje vecka inflyta, hvarföre, och då Utskottet måste taga för gifvet, att fondens fördelning, serskildt till Landtmanna-rörelsen, på sätt yrkadt blifvit, nödvändigt skulle i längden verka till förökande af den förlägenhet, som redan med så mycket skäl öfverklagas, Utskottet finner sig ej kunna en sådan åtgärd tillstyrka. Utlånings-grimderna. Banco-Utskoltets afstyrkan, pag. 104, å det väckta Förslag, att för Bankens utlåningar skulle, såsom pant, antagas magazinerade Ilande,Is-varor, har föranledt hvarjehanda anmärkningar. Då nu endast är i fråga den fond af 8 millioner Riksdaler, som hittills varit att tillgå hos Banco-Disconten och Lån-Con - Banco-Utskotlels Utlåtande N.o S2. 69 toiren, uppskjuter Utskottet tills längre fram, alt yttra sig öfver hvad som, till stöd för den ifrågavarande utlåningen, i allmänhet blifvit anfördt, och får nu endast till Rikets Ständer hemställa, att utaf den fond, stor 8 millioner R:dr, som hittills fått användas såsom lån mot namnsäkerhet och borgen, samt funnits för beliofvet otillräcklig, ej något må anordnas för utlåningar på magazinerade Handelsvaror. Öfver frågan om låns meddelande på ritorr Säd i magaziner inom Stapelstäderna, hvarom äfven å pag. 1 o4 finnes nämndt, har Banco-Utskottet utlåtit sig i serskildt Betänkande, N:o 68, och kommer, i anledning af dervid gjorda anmärkningar, att afgifva vidare yttrande. Emedlertid torde Rikets Ständer med Banco-Utskottet deruti instämma att, icke eller för en sådan Låne-anstalt, någon tillgång kan sökas uti den fond af 8 millioner R:dr,*som nu är i fråga. Beträffande
Hon försökte att öka på stegen, hållande kurs efter mannen, hvars lie på afstånd allt emellanåt blixtrade till. lik en skarp stråle. Men så kastade hon stånkan ifrån sig, kröp ned bakom en stubbe, slog rocken öfver hufvudet och började att gråta lika häftigt, lika våldsamt som nyss. »Hon kunde inte hjälpa’t! Hon kunde inte hjälpa’t!» Det var som om man slitit hjärtat ur bröstet på henne. Hon skulle aldrig, aldrig komma öfver det, det kände hon – så en flicka det än var! Huru som Per-Pers Kalle å Ers-Ers Kalle kom te å byte namn. Ja-ha, dä va’ så, att Per-Pers mor hadde en tegbit, som låg midt i Ers-Ers åker, å så gifte sig Ers-Ers me’ Per-Pers mor för att få tegbiten, för si hon ville just inte släppa’n för mindre. Jaha, nu va’ dä så, att Per-Pers mor hadde en pojke, å så hadde Ers-Ers far me’, å båda två hette dom Kalle. Men dä gick inte så kringt att få dom att samsas, som dä hadde gått me’ tegbiten å åkerlappen, utan dom låg i lufven på hvarann så lång da’n va’. Dän enda behållninga som vart åf dä’, va, att Ers-Ers slapp klå hvarsken dän ene eller dän andre, för dä gjole dom då skälf. Men i botten så va’ dä allt Per-Pers Kalle, som va’ kitsligast, för likare (bättre) pojke än Ers-Ers Kalle fans just inte i byn. Te å läsa va’n rakt fri (oupphunnen), å te å skaffe sej va’n riktigt utgjorder. Han kunne få ett torte halmstrå att bäre ax, å male’ mjöl ur en tommen kvarn, å som han visste att göre sej förtjenster åf allting, va’ då rent otroligt. Folke’ va’en slät mot i syna för att få höre hva’ dom sa’, å se’n så ralle (skvallra) han för Ers-Ers far hvart evigaste ol.
Bismarck har kanske rätt ofta vid riksdagens debatter haft tycke af nedblickande äller energiskt på rofvet nedstörtande örn, möjligen ock vid ett äller annat tillfälle äfven af bistert väntande bulldogg, men af hare äller får har nog aldrig en skymt varit synlig i hans majestätiska ansikte och väldiga gestalt. Och har räfven någon gång varit synlig vid diplomatiska förhandlingar, hvilka väl ända in i våra dagar behållit alltför mycket af den traditionella listigheten, har den säkert kännt sig illa till mods bland det stolta och djärfva i den store statsmannens väsen. Hufvudets och ansiktets form är för öfrigt så storstiladt mänsklig, att dess öfverlägsenhet visserligen icke helt undertrycker släkttycket med de nämnda djurtyperna, men förädlar dem till att vara uttryck för goda egenskaper, örnlik djärfhet, bulldoggliknande styrka, snarare än erinringar om ett lägre djurtypliknande stadium. För öfrigt växla de mer äller mindre dåligt reproducerade porträtt jag sett af Bismarck rätt betydligt — somliga af dem hafva nästan icke alls den våldsamma prägel af vissa starkt utvecklade egenskaper, hvilka ha någon anstrykning af en bestämd djurtyp, utan synas gifva en bild af rätt harmoniskt och jämsides utvecklade stora och ädla egenskaper — det bekanta Lenbachska, för hvars beslutsamma, befallande, snarare fina än grofva haka och underläpp bulldoggsbilden dock är en alltför låg liknelse, torde emällertid med dess på samma gång naturkraftliknande och öfvermänskliga väldighet, trots allt hvad däri kan finnas af djurtyperinring, vara ännu mera storartadt än dessa andra endast högmänskliga. Om jagmedvetenhet. (En spekulativ nyck.) Det här följande gör icke anspråk på att hafva något värde såsom filosofisk spekulation och jag kallar det därför mera blygsamt för en spekulativ nyck. Möjligen innehåller det en äller annan rätt gissning, men alltsammans kan ock vara nonsens — man må taga det sådant man finner det, sannolikt äller icke, godt äller dåligt. Jag mins mig af en äller annan vetenskapligt kunnig person ha hört
En sådan rubrik blefve ej heller någonsin falsk, så vida ändringarne innefattade sanna uttryck af urkundens innehåll, hvars återgifvande alltid är föremålet för våra antagna läroböckers syftning. På detta sätt har jag sökt bestämma och från missförstånd freda den utväg, jag föreställt mig möjlig till religionens och en fredlig kyrkas upprätthållande, utan intrång i religionsfriheten, sådan den ligger till grund för sjelfva våra bekännelseböcker och så fullkomlig, som det mest grannlaga samvete kan fordra den. På samma gång har jag ock redogjort för min renlärighet. Den må förnekas af dem, som göra läroböckerna ofelbara; men jag hoppas, att den skall erkännas af en hvar, som äger verklig kännedom af dessa böcker och vet, hvad det är, som enligt dem utgör christna kyrkans läronorm. Imedlertid skall mig påbördas en utomordentlig vågsamhet att hafva bragt å bane ett så nytt, hitintills ohördt förslag. Och det är dock så litet någon nyhet i hvad jag bragt å bane, att det åsyftar endast en återgång till det föreställningssätt, hvilket ligger till grund för vår kyrkas vid reformationen antagna lärobyggnad. Om det är sannt, att mina tankar nu före - falla nya och vågade; så kan jag ej häri finna annat, än en bekräftelse derpå, alt begreppen om renlärighet enligt våra symboliska böcker undergått förändring efter den tid, då de infördes. Till dem och deras oförfalskade mening är det, som jag önskar att se kyrkan återvända. Att den protestantiska christendomen, sådan den i deras grundsatser finnes uttryckt, må blifva lefvande och så litet bunden af deras mer eller mindre lyckade framställningssätt, som de sjelfve ansett och förklarat dem, detta är, hvad jag skulle önska att kunna åstadkomma. Det står att försöka, hvad man i stället uträttar genom bemödandet att tillstänga läran och kyrkan för forskningens frihet, d. v. s. genom anspråket på den renlärighet, som är menniskoverk, ej blott för gudstjenstens utöfning, utan ock för den enskilda öfvertygelsens iordninghållande.
Det är därför egentligen vid hennes person i öfrigt jag ämnade uppehålla mig. * * Har du tidigt om våren en klar dag gått ute i skog och mark och sett en riktigt yster bäck komma farande ned från höjderna, än skummande och glittrande i klaraste solsken, än gömmande sig för en stund under ett täcke af is och snö, än okynnigt hoppande i allehanda krumsprång öfver stock och sten, öfver vägar och stigar, och än sedesamt hållande sig inom lofgifna gränser — ja, då har du sett den bästa bild jag vet af Bergliot Ibsen-Björnsons skiftande väsen! Hon sprider omkring sig i ovanligt hög grad den stämning, hvaraf hon behärskas. Att se hennes ansikte stråla och le, det är att känna sol, lifgifvande, värmande, härlig majsol; — och att se henne ur humör, trumpen och sur, det är att känna en oktoberdag med allt sitt regn och rusk och storm och kyla, men jag måste tillägga, att de ojämförligt flesta af hennes dagar äro de solfyllda. Hennes kanske vackraste, mest framträ- dande karaktärsdrag är hennes barmhärtighetskänsla, hennes ömhet för allt som lider. Hon kan ej se eller veta någon hafva det svårt — t. ex. mycket fattigt — utan att försöka, så långt hon förmår, räcka sin hjälp. J a g hörde en gång ett hastigt yttrande: » Snart får Sigurd * * hyra större våning, om han skall kunna rymma alla de fattiga madamer, Bergliot drar hem till sig. » Dessa ord äro i all sin öfverdrift ganska betecknande. * Fru Ibsens barndomshem, Björnstjerne Björnsons gård i Gausdal. * * Hennes man, doktor Sigurd Ibsen, son till diktaren Henrik Ibsen. På samma sätt när det gäller djur. Ser hon ett sådant lida eller misshandlas, m å s t t hon ögonblickligen med alla medel ingripa till dess hjälp och skydd. Ofverhufvud taget är hon en mycket stor vän af alla djur. Och ett äkta landtbarn är hon, som kanske ännu — trots det äkta ståndets värdighet — skulle kunna kasta sig upp på en häst och » barbacka » rida den i vall. Som ung flicka ansågs hon vara gårdens förnämsta körsven.
A. B, C, & D. hvilka jag ansett för frågans bedömande synnerligen upplysande och vigtige. och då Utskottet derjemte helt enkelt ansett sig natan att inga i bedömande af frågan , böra tillstyrka ett anslag af 78,000 ridr, har jag trott mig böra framställa de betänkligheter, som tillgängliga handlingar hos mig framkallat mot beviljandet af ett sådant anslag. Bilagan litt. A., som visar nuvarande tjenstemäns löner, upptager i lista kolumnen indelda räntor samt penningar, i den 2:dra boställen. Hvad värderingen af de sednare beträffar, så synes den försiggått utan någon plan, och Slafs-Utskottets Utlåtande, N:o 71. 47 ofta så att 4 procent af taxeringsvärdet ansetts såsom behållning. Huru oriktig en sådan ofta på måfå uppgifven värdering blir och huru oj ernat den utfaller skönjes lätt af en hvar, och härigenom måste uppstå det missförhållande, att den enes beräknade boställsafkastning någorlunda motsvarar den verkliga, då deremot den andres (sannolikt de flestes) icke uppgår till | eller \ af den verkliga. Hvad dernäst angår beräkningen af den uppgifna indelda lönen, så har, som jag nämnt, Utskottet icke tagit någon kännedom häraf. Men det faller af sig sjelft att om indelningen, som efter all sannolikhet, likasom boställsafkastningen, blifvit uppgifven vida lägre än den i verkligheten utgår, i dess ställe upptagits i sitt fulla värde, så skulle de nu befindtliga lönerna visat ett högre belopp och följaktligen lönefyllnaden, som nu kalkyleras till 77,000 r:dr, utfallit vida lägre. Icke dess mindre har Utskottet kommit till den slutsats, att vid den nu föreslagna indragningen af indelda löner, en serskild ersättning för forsellöner borde utöfver de begärda 77,000 r:dr beviljas.
och då jag gillar en stor del af dessa, borde jag måhända inskränka mig till att endast med min röst i den slutliga voteringen biträda att göra dessa anmärkn:r gällande; men då jag tror, att det är af nytta för den vigtiga saken, att hvar och en, som, efter mogen pröfning, stadgat sin öfvertygelse deri, jemväl högt uttalar sin tanka, den må vara felaktig eller icke, har jag trott mig böra öppet förklara, att jag tillhör deni, som önska en representationsförändring eller åtminstone förbättring och förenkling af våra riksdagsformer. Det är en tactik hos reformernas motståndare att förespegla, det man med desamma åsyftar en öfvergång till republiken; och äfven i dag hafva vi hört denna tactik användas. Jag bekänner, att jag icke kan förstå, huru man, uti yrkandet på en bestämdare och lämpligare form för Piepresentationen, kan anses syfta på republiken såsom statsform. Här är endast fråga om den ena hälften af statskroppen, nemi. folket och sättet att representera detsamma; och om Frih. Klingspors mening är, att man åsyftar att hilda denna hälft till en republikansk institution, så medger jag, att jag verkligen syftar deråt, och jag vet verkligen icke, huru folket skall kunna representeras i egenskap af statsmagt, om icke i en sådan form. Men då jag uttalat denna öfvertygelse, bör jag ock redogöra för den tankegång, hvarigenom jag kommit till densamma. Då man vili tänka sig in i detta ämne, återföres man ovilkorligen till begreppet om ursprunget till den constitutionella statsformen. Reder man detta begrepp, så finner man otvifvelaktig — eller rättare, så har jag tyckt mig finna —, att den constitutionella monarkien ej är någon naturlig statsform. De enda naturliga statsförfattningar, de enda, som grunda sig omedelbart i menskliga böjelser och begrepp, äro de begge ytterligheterna: despotism och republica nism; despotismen, grundad på öfverlägsna egenskaper hos en individ inom samhället, republicanismen , utgången från det utbildade begreppet om hvarje menniskas naturliga rättigheter. Länge byggde man stater endast i dessa enkla Den i3 Octoker f. m. 367 former; men de ville ej hålla samman.
Under det listiga, ste bekymmer hafwe Wi erfarit den wäda, hwari Fäderneslandet ä nyo swäfwar, dä, genom Hans Kongl. HöghetS, f. d. Swea Rikes Kron Prins, ben Högborne Furstes, Prins Oäki. Hvovsrs fränfälle, Thronföljden efter Wär nu Regeran. de Allernädigste Konung äter hade blifwit ledig. Wi skyndade att inför Harrs Kongl. Maj:L frambära Swensta Folkets sorg öfwer denna förlust, och uttrycka desi deltagande i den saknad och de bekymmer densamma hoS Kongl. Majtt förorsakat; och dä före Märt samman, träde, händelser förut inom Swerige ohörda hade inträffat, som, dä de för ett ögonblick störde Samhälls, ordningen, dels kjelfwe hade hotat Wär frihet, dels nödgat Hans Kongl. Masit Den 12 Nowember. 843 Maj.t att widtaga sädana steg till det allmänna lugnets beskydd, som gjorde Märt aflägsnande ifrän Wär manliga samlingsort nödwändjgt, hafwe Wi inför Hans Kongl. Masit aflagt Wär underdäniga tacksägelse för alla de wisa och wärdande anstalter, Hans Kongl. Maj.t i an. ledning deraf i Näder täckts widtaga, och sär. beles att Wi här, med trygghet, om Fädernes. landets angelägenheter kunnat öfwerlägga. §. s. Till det Hemliga Utstött, Kongl. Mast, jemlikt Regerings. Formen, af OH äskat, har Kongl. Maj:t i Näder öfwerlemnat sadana UNderrättelser, rörande Sweriges förhällande M Utrikes Magter, i stöd hwaraf Kongl. Maj:t i Näder infordrat Hemliga ^Utskottets underdäniga räd i afseende pä Walet af en Efterträdare till den Kongl. Swensta Thronen.
Så kom han att tala om den polska flickan. Hon är 25 år nu. Så fort de träffades kände de genast att de hörde tillhopa, och det fastän de sedan icke sågo hvarandra på ett helt år. Och nu äro de så säkra på hvarandra att hvad som än kan inträffa, så skall ingenting bli förändradt emellan dem. Han känner hela hennes lif fullständigt, hon har berättat honom alltihop, – skrifvit en hel bok om det åt honom. – Så bröt harmen emot mig fram igen, alldeles omotiveradt. ”Jag har alltid varit så undsenlig emot er, aldrig varit påträngande, alltid finkänslig, men ni har icke förstått det, ni tycktes till och med förebrå mig att jag icke sagt du, hvilket hos mig var ett drag af grannlagenhet.”129 – Så talade han om det egna i att qvinnorna tyckas bli allt tokigare efter honom ju äldre han blir; när han var helt ung brydde de sig icke stort om honom: ”en man kan söka upp den qvinna, han tycker om, i den obemärktaste vrå, men hvad som fängslar qvinnorna det är berømtheden. – Jag förklarade honom nu helt frimodigt att han sagt mig så många elakheter att jag snart vore alldeles förhärdad emot allt hvad han kunde hitta på att säga. – Min misstro var ändå en yttring af karlhat, sade han jag betraktade honom som en fiende jag hade att bekämpa. – Nej, nej! – Det är för resten underligt med qvinnorna; det är som om de med nödvändighet måste göra en riktigt stor dumhet innan de kunna komma på god fot med någon. Den polska flickan hade också gjort en dumhet, men den var inte alls på det sättet; det var något med en annan herre och som hon – om jag förstod rätt – anförtrodde Brandes. Det var borta på en bjudning och han kom ihåg att han helt lågt, så att de andra icke hörde det, sade till henne: ”i så fall, fröken, tycker jag det är enklast att man bryter med hvarandra.” Med hans danska väninna, hon som det är alldeles omöjligt att han kan komma i missförstånd med (är det fröken Knudsen eller fröken Adler?)130 hade det också varit någonting galet i början, liksom med mig, fast inte på det sättet, och liksom nu hade han varit alldeles på vippen att bryta.
Es hat nie eine Zeit gegeben, in welcher die Theologen mächtiger gewesen, als das Ende des sechzehnten Jahrhunderts. Sie sassen in den fürstlichen Räthen, und verhandelten die politischen Materien vor allem Volk auf den Kanzeln. Sie beherrschten Schule, Gelehrsamkeit, and im Ganzen die Litteratur. – Im Nahmen der Religion wurden Kriege angefangen, Krober ungen gemacht, Staaten umgewälzt. Ranke: Die Römischen Päbste im 16 und 17 Jahrhundert. Så må detta i sin grund och början med rätta nämnas. Tiden har ätit på det, och nu klagar Engelska kyrkans varmaste försvarare: ”the crying evil of the present day, as regards the unity and power of the Church, is the want of some visible incorporation of the Church Aself. Quarterly Rev. Det låter temligen katolskt – och likväl beklagar samma författare ingen ting högre än Katolikernas Emancipation. Lord Henley on Church Reform. Edinb. Rev. Man måste likväl tillstå, att han genom sitt testamente af 8000 L. Sterl. till pris för den bästa framställning af Guds visdom och makt i skapelsen stiftat sig ett mer hedrande minne än många Theologer. Detta emellan flera delade pris har framkallat de så kallade Bridge Water Treatises. The Cathedral-Etablishments. Quarterly Review Febr. 1837. The tone of the Church changed – its members became avakened to the necessity of missionary exertions ameny the people l. c. The substantial justice, which England has long required (of Ireland) was 10 years subjection to Martial law, under such an Officer as Cromwell. State of Ireland. Quart. Review April 1836. Detta gäller i allmänhet. Teckningar utur hvardagslifvet Innehåll: Axel och Anna. Tvillingarne. Förhoppningar. Bref öfver Stockholms supéer. BILLET TILL PUBLIKEN. Gunstige Publik!
Serskildt synes, i fråga om indragning af de till nu omförinälde Inrättningar m. m. ingående hemmansräntor, till undvikande af missförstånd böra förklaras, att dermed icke afses sådane, som utgöras af deras under eganderätt innebafvande egendomar, om än räntorna deraf finnas i Kronans räkenskaper upptagne, hvilket t. ex. inträffar i afseende å åtskillige Upsala Akademi tillhörige hemman; Och bör i öfverensstämmelse dermed förordnas, att räntor af förstnämnde beskaffenhet för framtiden uti Jordeboken föras inom linien och frän Räkenskaperne uteslutas. 3:o. Anslag till enskilda Inrättningar och Personer äro uti förutnämnde Summariska Uppgift beräknade att utgöra: Tionde 1,499: 8. 4. tillhopa 14,607: l. — Dessa äro af betydligt skiljaktig beskaffenhet, hvadan Comiterade anse yttran de angående dem, hvar för sig, böra i underdånighet afgifvas. a) De för Akers KrutBruk afförde 417 R:dr 4 sk. utgöra räntorna af Råcksta hemman med mjöloch såg-qvarn samt Forssa ålfiske, ifrån hvilka räntors erläg gande befrielse tillgodonjutes jemlikt det under den 1 Mars 1718 af Kongl. Maj:t stadfästade Contract om Krutbruket.
Svedelius, Mittag, P. P. Svedelius, Ined hvilken instämt Domprosten Heurlin samt Conlracts-Prostarne Hallström och örnberg, och af Kyrkoherden Bergvall, med hvilken i hufvudsaken sig förenat Biskopen Doctor Hedren, Doctor Pettersson, Prosten Lyth och Comministern Dahlgren ; från Heil lo fl. BorgareStåndet : af Herr Forssberg; från Hedervärda Bonde-Ståndet: af Riksdagsfullmägtigen Johan Wiklund från Vester-.Norrlands Län, Tvänne af Motionairerne hafva anfört, att ifrågavarande Förordning redan erhållit åtskilliga förändringar och tillägg, dels genom promulgerade Författningar, dels genom Kongl. Maj:ts i serskilde mål utfärdade Nådiga Bref och Beslut; men att, det oaktadt, ytterligare rättelser och förbättringar skola vara nödige, till beredande hvaraf och på det alla gällande stadganden, rörande Socknestämmor och Kyrkoråd, må i en Författning vara att tillgå, Motionairerne föreslagit en fullständig omarbetning af Förordningen, hvilket uppdrag kunde anförtros antingen den till Kyrko-Lagcns öfverseende nedsatta Comité eller andra i ämnet kunnige och erfarne män, samt deras förslag till Kongl. Maj:t ofördröjligen afgifvas, och en förnyad Författning derefter i Nåder utfärdas. Bihang till R. St. 3 Lag* samt Allm. Besv.- och Oecon.- Utslls Betänkande IV:o 40. Molionerne afse i öfrigt partiela ändringar eller tillägg i Författningen och framställningarne härom kunna lämpligen upptagas i samma ordning, som de Förordningens §§., hvilkas förändring åsyftas.
Utbryter ätcr upploppet genast i fridsförstörande uppträden inom Konungens borg, eller i wäidsgeriung, hwarigenom nägon medborga, re till lif, lem, eller egendom angripes, eller harma förenämde bögtideliga anmaningar, wid förelagd tid, astupit fruktlöse, e-er hindrar en eller flere i fockmast.;» genom ffrik och oljud anmaningens hörande eller ock med mäld eller list förekommer de i nästföregående §. faststälte Skyddsstgnalers utsättande och bruk, eller skulle, etter första anmaningens afkunxande, Högste Befälhafwaren eller Högsta i tjenste-utöfning »varande Embetsmannen nägon wäldsamhet med gerning af en eller flere tillfogas, eller öfwerfalles wakten med stenkastning eller andre tillhugg; dä stall, utan ringaste uppehäll, »väld med wä'd af den militaira styrkan, strängare eller lindrigare elter motståndets och olydnadens art, uppå den närwarande Högste Civila Embetsmannens anmodan af Högste närwarande Militair Befälhafwaren ai befallas, samt, utan förstomng, werkställas och fortfara intill des upproret är dämpadt och folkmatzan stingrad. §. 4. Den som med nägon wäldsam ätgärd pä ett eller annat sätt, efter hmad nyst lagdt är, sig förbrutit, är upprorsman, och straffas, om han pä stället undkommer »ned lifrvet, enstgt hlvad Allmänna Lagen i i. 2. eller z. §. §. 6. Cap Den 19 September. 591 Cap. MistgerningS. Balken stadgar.
Jag uptager ogerna R. o. Ad:s tid, men ber att i detta fall få göra ett undantag. Här är fråga om ett ämne af ömtålig beskaffenhet; hvilket djupt ingriper i vårt samhällslif, i vår kyrka och i alla våra statsförhällanden. Det skulle synas besynnerligt om ett förslag, som det här väckta, skulle öfverlemnas till Utsk.; utan att R. o. Ad. hade detsamma till besvarande uptagit. Detta Stånd skulle synas med likgiltighet betrakta en sak af stort och allmänt interesse. Väl har en ledamot af detta Stånd redan upträdt för att bemöta den värde motionärens vådliga läror, men utom det Stånd, hvartill han hörer genom sin födsel, tillhör han äfven läro-ståndet, hvilket af motionären blifvit obehörigen anfallet och på ett oförsynt sätt nedsmutsadt. Han kan således möjligen synas jäfvig. Jag jäfvar honom' visst icke, men det skulle synas rätt eget om han vore den enda adelsman som upträdde i denna fråga. Jag gör motionären rättvisa för det andliga nit som framlyser i detta förslag; han tycktes ock vid upläsningen deraf vara llfvad af en varm öfvertygelse; men jag påstår att han drifvit detta nit till en höjd, som, — jag vågar säga det — föga hedrar hans hjerta och ännu mindre hans förstånd. Den värde motionären låter påskina, såsom de, hvilkas talan han förer, hade djupare än vi andre, svaga kristne, inträngt i Evangelii anda. Han låter påskina att de företrädesvis äro i åtnjutande af den Heliga Andas välgeruingar. Oförtäckt talar han om dem såsom de Heligas samqväm och Guds folk. Har då detta s. k. Guds folk varit föremål för någon uppenbarelse, hvaraf vi andre kristne icke kommit i åtnjutande? Jag vill dock icke tillräkna honom ensam denna öfverdrift. — Synbarligen är detta hans förslag ett arbete af fleres förenade krafter. Jag har derom en öfvertygelse som gränsar till visshet. Desto större äro vådorne.