Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ridderstolpe, Fredr.: Med anledn. af det utlåt., som nyss blifvit afgifvet, kan jag icke annat än instämma i den anhållan, som Gr. Löwenhjelm gjort. Jag vågar erinra R. o. Ad. om att detta är åter en vink, kanske af Försynen, att påminna Sverige om att det är en sjöstat, och jemte det vi komma i tillfälle att ikläda oss vår verkliga natur, kan genom de anslag, som nu blifvit begärda, lemnäs i min tanke det bästa skydd åt våra näringar. Jag, som från detta ställe har motsatt mig användandet af förbud, mäste nu förklara inför det Stånd, hvaraf jag har firat) utgöra en medlem, att jag anser oss just vid detta tillfälle böra komma näringarna till hjelp. Genom det af Gr. Löwenhjelm föreslagna anslag till bevakning af vårt tiillsysteme vinna vi 2:ne saker. Först och främst ett skydd för lagarnes helgd, hvilka, lagarna må vara ett misstag eller icke, likväl, när de äro effecten af pluralitetens beslut, böra skyddas. För det andra lemnäs tillfälle för nationen att få smak för det verkliga sjelfförsvaret, som i ett land, omgifvet af haf, mäste ligga i sjöförsvaret. Jag kan derföre, med afseende på R. o. Adis dyrbara lid, icke annat än sålunda i korthet sätta mig emot den åsigt, som den siste talaren ve - Den g Januari f. ra. •9 lal gora gällande, och jag supponerar att i allmänhet inom detta Stånds ledamöters bröst måtte finnas försvar nog för den motion, som vill öka medlen för vårt sjöförsvar. Gr. Horn, Glaes Fredr.: Utan att bestämdt vilja medgifva hvad den sisle värde talaren yrkat, alt nemi. den ifrågavar. tullbevakningen till sjöss skulle lemna en pepinicre för Sveriges sjöförsvar, anser jag likväl ganska ändamålsenligt att under nitvar. och blifvande tull-lagar en sådan bevakning må komma att äga rum, så utsträckt sorn möjligt och motionärerne önskat.
Riksdagsordningen, blef berörde förslag, till den behandling 56 §;n RegeringsFormen stadgar, af Ridderskapet och Adeln godkåndt. Ut supra. S. D. Föredrogos å nyo och gillades följande från nedannåmnde Utskott inkomne samt den 5 dennes på bordet lagde Utlåtanden: Från Statslltskottet: Af den 5 dennes: N:o 100. I anledning af gjorde anmärk - l65 Den 12 Maji/, m. i ningar vid Utskottets den 12 sistledne M.rs meddeldte Betänkande, angående understöd för Hamnbyggnaden i Lidköping. Om Öfverlåtelse tili (Götheborgs Fattigförsörjningsanstalt, af den vid Auctioner å confiskerade varor utgående fattigprocent. Öfver gjorde anmärkningar vid Utskottets den sp sistledne Mars afgifne Memorial, om öfverlemnande till Särskildta Utskottet af några motioner, rörande dels indragning^ dels tillökning af Embeten och Tjenster. N:o l5o, I anledning af våckt fråga om indragning af vederlags-spanrnnålen. I anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottets den 5 sistledne April upprättade förslag till aflöning för RiksStåndens oell deras Utskotts Secreterare, Ganglier och Vaktbetjening. Från Statsoch BancoUtskotten: Jf den 2 dennes: N:o i5j. I anledning’ af Friherre Bjornstjernas, Magnus, motion, angående erinran till Utskotten, att till RiksStånden afgifva förslag till grunderne för den blifvande Finance-planen. Fian Allmänna Besvärsoch OcconomieUtskotteti - Ben 12 Maji J. m. Af den 28 siftledne April: N:o 73. J anledning af väckt fråga, om upphäfvande af böter för tillträdande RusthälJares underlåtenhet, att inom föreskrifven tid erlägga de till Wadstena Krigsmanshus-Cassa fastställde afgifter. Af den 29 siftledne April'.
Så var det måhända äfven, ty kring hans lurfviga hals hängde en lätt hopbunden krans af vildblommor. Tankfullt lyste Erlands ögon, då han fann denna krans; kanske den var från Singoalla, tänkte han. Han löste kransen från Käcks hals och lade den under örngottet i sin säng, ty då hoppades han drömma om den, som flätat kransen. Om detta hopp uppfylldes eller icke, det är ovisst; men följande morgon pådrog Erland åter sin högtidsdrägt, spände kring lifrocken en präktig gördel med slida för jagtknifven, och gick till skogs. Denna gång riktade han sina steg till kullen vid bäcken. Skönt och ensligt var der på stranden vid kullens fot. Granarne susade för vinden, bäcken sorlade vårfrisk, sippor och violer blickade fram ur det gröna. Erland satte sig på sin vanliga plats vid bäckens rand; Käck lade sitt hufvud i hans knä. Då syntes på andra stranden – liksom hade de stämt möte med hvarandra – Singoalla. Hon kom ur skogen. Vinden lekte med hennes lockar och fladdrade i vecken af hennes korta klädning. Hennes steg voro lätta, och hon stannade ej, då hon varseblef den ståtligt klädde junkern. Nej, hon log välbekant, nickade gladt, lyfte först den ena foten, så den andra, för att aftaga sina skor, och vadade sedan öfver bäcken rakt fram till Erland. Grund var bäcken, och blott några silfverglänsande vattenperlor stänkte upp till de röda perlor, som prydde flickans fotvrister. Icke heller Erland kände sig nu förlägen, utan glad öfver detta möte, som han så länge efterlängtat. Det gick genom hans själ en frisk känsla, men just icke högtidlig, ty han icke ens vårdade sig att stiga upp och helsa Singoalla, såsom han lärt att helsa andra flickor. Men han log ur hjertat, då Singoalla, hunnen till andra stranden, lade sina händer på hans axlar och sade: – Ser du, jag spådde icke sannt. Vi träffas återigen. Du har en god fader, som bevisat min fader gästfrihet. Derför skola äfven vi vara vänner. – Det skola vi vara, sade Erland.
V. B. 184. A. 255. VIII. L. 132. A. 155. X. U. 123. A. 246. XI. U. 185. A. 213. E. 243. A. 246. — 15. angående nplåtelse på viss tid åt enskild man afen, Kongl. Majit och Kronan tillhörig, intill Kongl. Operahuset i Stockholm ( 144 ) gränsande tomi. I. 48. R. 125. III. B. 177, 183. A. 185. Propositioner och Skrifvelser, Konungens Nådiga. — N:o 16. angående framlidne förre Deparlemenls-Cliefen i Kongl. General-Tullsiyrelsen, Kansli-Rådet J. D. Walerii enkas och barns befriande från honom ädömdt ersättningsansvar i målet rötande den efter aflidne Upbörds Tidlförvallaren M. F. Finér yppade balans. I. 48, 125. R. 126. lil. B. 385, 393. A. 420. XI. U. 110, 120, 138, 142. A. 147. XII. 362. A. 404. XIV. LM9. — N:o 17. angående anslag af medel för ntbygganrie åfelt Landshöfdinge-residens i Christianstad. I. 48. R. 127. IV. E. 170. — N:o 19. angående pension för Kiigsrådet S. G. Elirenslams enka, Charlotta Gripensljerna. I. 48. R. 127. IV. 169. A. 369. — N:o 20. angående understöd till Hospilals-fonden. I. 49. R. 127. VII. B. 204. VIII. B. 366. A. 486.
Läten dä mitt minne biand Eder förwaras af 622 Den 18 Oetober. af wänffapen och wälwiljan, och om! det någon gang upplifwas i förhällanden der man anklagar för uteblifwande af allt det goda man ej hunnit uträtta och för allt det onda man icke ägt förmäga att afböja, sä domen mig med mildhet och skonsamhet. Det är med sädane tänkesätt' och med liflig rörelse som jag hembär hela gärden af min tacksamhet ät Ridderffapets och Adelns samtelige härwarande Ledamöter och mitt yttersta Farina! ät dem, hwilka jag ej sär äterse under utöfning af den ärefulla befattning jag wid detta Riksmöte ägt. Till swar härä uppläste Grefwe OcvenbLupt, Lustet, ett sä lydande Tal: Högwälborne Herr Baron och Landt-Marskalk! Med rörda sinnen hafwa Ridderffapets och Adelns Ledamöter hört det afffed Herr Baron och Landt-Marffalkcn nu till dem behagat göra. Om det intet kan beswaras med samma wältalighct, aldraminst af den, sorn i dag har den äran att wara Ridderffapets och Adelns Tolk, sä beswaras de tänkesätt som Herr Baron och Landt-Marffalkcn för Ridderffapet och Adeln yttrat gen em de känflor, som hwar och en Swensk Riddersman, som bewistat denna Riksdag, inom sitt bröst för Herr Baron och Landt -Marskalken förwarar. Wärdige och Store Män, och deribland twänne af Herr Baron och Landt-Marffalkcns Ätt och namn hafwa fördt den Staf, hwilkcn Herr Baron och Landt - Marffalkcn snart i sin Konungs händer stall äterlemna. Histo - Den 18 October. 523 Historien har gjordt och stall gora deras minne rättwisa.
Visserligen utöfvade de verkning på honom, och en stor verkning, hvar gång på nytt densamma som vid det första brefvet; men den blef allt mer momentan, det fans ingen kontinuitet i densamma; den var stark i det ögonblick den kom, men derefter var den med ens och som spårlöst borta. Brefven verkade såsom incitament i ögonblicket af läsningen, i ögonblicken af hågkomsten deraf; men mellanrummen emellan dessa ögonblick egde de ingen makt öfver; det var icke bilderna och stämningarna uppe från Ringsjön som fylde dem, utan det verkliga dagliga lifvet, som han personligen lefde i Malmö. Och veckorna gingo. Dagarne vordo allt blekare, svalare, kortare; det mörknade tidigt; månskenet fick en anstrykning af sjukt i sin svällande yppighet. Det var september som kom. Då erhöll Truls en dag ett bref från fröken Clara, hvilket måste vara skrifvet just i en sådan der månskensnatt, ty det var ända till brädden rågadt dermed, sjukt, vildt och fullt af ångest. Hvarför han då icke komme, såsom han lofvat? Det begynte redan stillna till höst inne i skogarne. Och Ebba frågade och frågade och ville också så gerna se honom, innan hon for upp till Stockholm, dit hon ju som han visste skulle återvända för att tillbringa vintern hos anförvandter. Truls ville resa. På aftonen gick han upp till Hilda för att meddela henne sin frånvaro under den kommande veckan. «När du kommer tillbaka, så skall du finna mig bättre installerad än här,» sade hon, när han ut på natten gick sin väg, – så andfådt och töfvande, som vore hon rädd för, att han skulle taga det illa upp. «Flyttar du?» sporde han. «Ja. Men du får inte säga det för de andra. Icke för en menniska, hör du. Ingen vet af det. Ser du, jag får två nätta, snygga rum alldeles för mig sjelf. Der kan man sitta så hyggligt samman. Vill du komma till mig der, när du kommer tillbaka?» «Ja, naturligtvis. Hvar är det?» Hon nämde gatan och numret. «Det får ingen lof att komma dit; derför får heller ingen veta om att jag flyttar. Du skall vara den förste. Bara du inte glömmer det?
"hvad får jag för detta?" "En ödmjuk tacksägelse" utropade jag, ty en glad aning hviskade i mitt öra: "Emilia" och se! verkeligen igenkände jag nu dessa välbekanta drag af din hand. Du frågar mig så deltagande, hulda vän, om allt hvad min egen personlighet beträffar, och önskar så vänskapligt dela mina bekymmer; o, Emilia! äger jag väl nu några? äro de ej alla undanröjde af denna engel, denna moderliga vän, hvilken endast genom beredandet af andras sällhet, finner sin egen. Jag är nu så lycklig jag någonsin kan bli, och önskar ingenting högre, ingenting mera till fullkomnandet af min sällhet. Tack min Emilia för vänskapsfulla helsningen ifrån Prostinnan K., jag blef obeskrifligt glad att af den välmenande gumman finna mig så ömt ihågkommen, det är, näst en huld försyn, henne jag har att tacka för min nuvarande trefnad, ty hon var det utan tvifvel, hvilken i samråd med sin bror, den här å landsorten boende Brukspatron A. delgaf sin ungdomsvän Friherrinnan Y. det medellösa, olyckliga tillstånd, hvari jag genom mina dyra föråldras frånfälle försattes. Ofta har jag i mitt hjerta inneslutit henne i mina böner till Gud, återgälde han genom fortfarande framgång henne och hennes omgifning, den välvilja hon städse bevisat mig, och mina älskade bortgångne. Det fägnar mig höra det Wilhelm K. varit hemrest, och föreställer jag mig lifligt den glädje såväl Prosten som Prostinnan häraf erfor. Det något mysteriösa i ditt bref fattar jag ej; du skrifver: "af oförutsedda anledningar har Wilhelms hemmavaro till allas vår glädje fördröjts, och äfven du Mathilda, skall snart komma att glada dig öfver ett och hvarje." Du sätter verkeligen min nyfikenhet på för stort prof Emilia! deröfver du ej med skäl kan undra, då, enligt hvad jag kan sluta till, detta "ett och hvarje" äfven gäller dig. Måste jag nu börja gissa?
Och denna förlust — det upplyste en värd Ledamot af LotteriDirectionen under 1823 års Riksdag och det har en mycket aktad medlem deraf för mig nyligen uppgifvit — kan, oaktadt det största bemödande alt den söka förekomma, uppgå till millioner, ja möjligen ända till 3o å 4° millioner Riksdaler, isynnerhet om öfverhopade insatser på vissa, samma Numror skulle inträffa och undgå den på ett sådant förhållande visserligen sorgfälliga, dock långt ifrån icke ofelbara uppmärksamhet. Man har beklagat sig öfver de millioner, sorn Götha Canal kostat, och det ringa värde, som våra sedlar äga i brist af metallisk valuta, samt den myntoreda och försämring, som oafbrutet, sedan långliga tider tillbaka, ända till våra dagar fortgått. Men hvad ville allt detta visserligen i5a Den 12 Februarii f. m. verkliga och känbara onda säga, emot en möjlig förlust af lika många millioner p,å en gång, ja inom ett enda ögonblick, sorn hela Rikets rörelsecapital utgör. Och detta förfärliga hazard-spel, i ordets vidsträcktaste och ohyggligaste mening, väcker icke Statsmagtens, icke Ständernas, icke Nationens och hvarje tänkande Svensk mans farhågor och billiga afsky. Nej, långt derifrån, det har hittills åtminstone haft vida flera och isynnerhet mägtigare försvarare, än motståndare. Att deremot, till förekommande af denna fasaväckande national-förlust, mer och mer inskränka de spelandes frihet, går så mycket mindre an, som det förbud af vissa numror, hvilket nu äger rum och hvarförutan den befarade förlusten troligen längesedan inträffat, redan och med rätta väckt allmänt och bittert klander. Det ligger ock i sakens natur, att friheten att vinna bör vara lika ovilkorlig som friheten att förlora. De undantagslagar i förra fallet, som äro införda, utgöra en verklig orättvisa, och den borde anstå mindre en hazard-spelande Statsmagt, än en enskild bankörsom icke skulle kunna våga ett så uppenbart spelknep. Det torde således i alla möjliga hänseenden vara bäst och klokast att från dylika äfventyr undanrycka, hvad som ännu kan skyddas dels för Statscassan och dels för national-äran.
Jaså, du går i den busskolan, sade kamraten. Johan kände att han kommit »ner», men han hade sjelf önskat det. Han framstod icke alls bland kamraterna, men kände sig hemma med dem, befryndad med dem och han trifdes bättre än i Clara, ty här tryckte icke något uppifrån. Han ville sjelf icke stiga upp och trycka ner någon, men han led af press uppifrån. Han ville icke ditupp, men han erfor ett behof af, att det icke skulle finnas några deruppe. Men det grodde ändå i honom det der, att de gamla kamraterna ansågo honom ha gått ner. Och när han på gymnastikuppvisningen kom i Jakobisternas dunkla trupp och mötte Klaristernas lätta rotar med fina sommarkläder och ljusa ansigten, då såg han klass-skilnaden och föll då ordet »buse» ifrån det andra lägret, då osade det krig i luften. De båda skolorna slogos ibland, men Johan gick aldrig med. Han ville icke se de gamla vännerna och icke visa sin förnedring. Examensdagen erbjöd i Jakob en annan anblick än i Klara. Handtverkare, tarfligt klädda gummor, utstyrda restaurationsfruar, åkare, krögare utgjorde publiken. Och det tal skolans inspektor höll för församlingen, det var annat än erkebiskopens glada blomstertal. Han läste upp namnen på de late (eller för läsning svagt begåfvade), hunsade föräldrar för att deras barn kommit för sent eller uteblifvit, och salen genljöd af gråt från fattiga mödrar, som kanske icke vållat dessa lätt förklarliga försummelser, och som i sin enfald trodde sig ha dåliga söner. Så kommo premierna. Det var alltid burgna borgarsöner, som haft råd att uteslutande egna sig åt lexorna, hvilka nu helsades såsom dygdemönster. Moralen, hvilken väl skulle vara läran om skyldigheter och rättigheter, men slutligen blifvit en lära om vår nästas skyldigheter mot oss, uppträdde uteslutande såsom en stor författningssamling af skyldigheter. Ännu hade barnet icke hört omtalas en enda mensklig rättighet. Allt var på nåd; han lefde på nåd, åt på nåd, fick gå i skolan på nåd. Här i de fattiges skola begärde man än mera af barnen. Man begärde af de fattiga att de skulle ha hela kläder. Hvar skulle de få dem ifrån?
R:dr synes ej heller angifva hela beloppet och visar i fördelningen mellan länen mycket stora skiljaktigheter, beroende af de olika lokala anordningarne. Beträffande den skada, som tillfogats husdjuren af rofdjur, äro uppgifterne i tab. N:o 6 än mer ofullständiga, af lätt insedda skäl. Att denna skada dock är ganska stor kan så mycket mindre lida tvifvel, som den blott från 8 län uppskattats till ej mindre än 111,482*08 R:dr, oaktadt t. o. m. för dessa län antydes, att beräkningen är för låg. Antagligt är ock, att denna skada alltid kännbarast drabbar den mindre jordbrukaren. E) Bergsoch brukshandtering samt F) Fabriker, manufakturer och handtverk. Enligt hvad i planen för Läns-Styrelsernas berättelser blifvit an ty dt med hänsigt till sambandet mellan dessa och de bidrag till Rikets ofliciela Statistik, hvilka af Centralmyndigheterna lemnäs, borde dessa berättelser i afseende på de under ofvanstående titlar hörande delar af produktionsoch förädlings-statistiken ej afse de tekniska detaljerna, utan företrädesvis redogöra för idkarnes antal, rörelsens allmänna gång och vexelverkan med andra näringar, utvägar för transporter, bildningsanstalter för personalen, olyckshändelser m. m. I öfverensstämmelse med det föreskrifna formuläret har jag nu i tab. N:o 7 A) upprättat ett Tab. N:o sammandrag af hela antalet verk och inrättningar samt hela den personal, som uppgifvits hithörande, vare sig ägare och mästare eller arbetare, med skilnad mellan landsbygd och städer i hvarje län. Slutsummorna af denna tabell angifva hela antalet grufvor, bergverk, bruk, fabriker och manufaktur-inrättningar i riket år 1860 till 12,427, hvilka ägdes af 9,662 enskilde och 1,557 bolag och gåfvo sysselsättning åt 62,930 mästare och arbetare, deraf 56,306 öfver 15 års ålder och 6,624 under denna ålder.
Ständer täcktes hos Kongl. Majit i underdånighet anmäla önskan om det stadgande, att hvarje mantalsskrifven Torpare, Dagkarl, Backstugusittare, Gerningsman, Inhyses» och Tjenstehjon, som ingen jord äger, så på Landet som i Städerna, skulle tillförbinda® årligen erlägga i dess friska arbetsföra tid till den Socknens fatticassa, der lian vistas, några skillingar af sin lön eller arbetsförtjenst, om det äfven ej blefve mer än 5 å 4 Banco 5 och att den afgift, som stadgades, npptoges bland dess åriiga utskylder af vederbörande Uppbördsman, som redovisade densamma till Socknens Pastor eller FattigvårdsDirection. Härigenom anser Herr Doctorn en sådan person småningom hafva bidragit til! lättnad för den för ämling, hvars fattigvård lian en gång kunde komma att anlita, samt att tvister församlingarne emellan om fattigförsörjningsskyldigheten likaledes skola upphöra; Ty, när sådane p rsoner betalt denna afgift, hvar h Idst de vistas under deras arbetsföra tid, så blir det i Herr Doctorns tanka likgiltigt, på hvilket ställe de stadna i behof af Fattigvård, heldst den Socken, der sådant 'in - 498 Best), och Ekon. Etik. Betänkanden, ti alfar, får sin ersättning i hvad andre till detta ändamål erlagt. Utskottat har, vid pröfningen af Författarens i deua afseende uppgifna förslag, funnit betänkligheter och svårigheter, som torde förtjena en allmän are uppmärksamhet. E’ uru Kongl. Kungörelsen af den 14 Febr. 1811 stadgar, det skyldigheten att försörja de fattiga åligger hvar och en, sorn si ef icke är i behofaf andras hjelp, linner Utskottet sig deraf icke kunna hemta tillräcklig anledning att tillstyrka åläggandet af en sådan afgift, som Författaren föreslagit, då densamma skulle blifva en serskild beskattning på ert viss obemedlad dass af medborgare. Den föreslagna åtgcärden torde dessutom, om den än gillades, svårligen kunna leda till det åsyftade ändamålet.
Majit aflåtne underdåniga hemställan angående vidtagande af lämpliga utvägar till sysslosättning för sadarie personer, hvilka sfter utståndet visst fängelsestraff å fästning eller arbetsställe sakna tillfälle till lofligt försvar och näringsfång, samt om inrättande af så kallade Correctionshus, vore af yttersta vigt, icke allenast betraktndt såsom en Police-anstalt, hvarigenom brott kunde förekominas, utan afven såsom beredande en möjlighet i framtiden af ett efter nuvarande tiders skick och omständigheter mera afpässadt straffsätt, hvarigenom Staten kunde återfå förbättrade medlemmar, trodde Kammatjuukaren och ProtocollsSecreteraren, det Utskottet borde öfver-denna Justilias-Oinbudsmans hemställan och hvad Kongl. Majit i anledning deraf redan i Nåder täckts forordna, yttrande meddela, hvilket Piotocolls-Secreteraren äfven för sin del vore betedd att genast afgifva, sedan Utskottet forst bifallit dess motion, att ämnet finge till pröfning upptagas; uti hvilken mening Herr Lagmannen Noréus och Herr Borgmästaren Holm förklarade sig till alla delar instämma. Ex protocollo A. J. Wahlstjerna. Upp. 492 Den 19 Mars. Uppläst hos Höglofl. Ridd. och Ad. d. 29 Mars. Mogvörd.
Skarpt blickade fru Ebba emot den, och hennes blick mörknade allt mer, ty allt flere och flere trängde sig emot den öppnade porten, allt mera tätnade massan af uttågande, och snart qvarstod endast en ringa tropp af fästets försvarare. Ett ögonblick nedlutade hon sitt hufvud, och skylde sina ögon med en åtbörd af förtviflan. De omgifvande herrarne buro i sina anleten mycket olika uttryck. Någre syntes visserligen dela fru Ebbas känslor, andre sågo lugne ut, och en, Olof Sverkerson stod bakom fru Ebba med en nedrig skadeglädje i de små grå ögonen, och gjorde en gemen grimas. Med de uttågande hade äfven Daniel Hjorth förstuckit sig. Han hade, så mycket möjligt var, gömt sig bakom krigsmännen, på det ingen blick af fru Ebba skulle upptäcka honom. Hans onda samvete jagade honom. När han nalkades hertigens läger, vände han sig om, kastade en blick mot slottet och sade vildt: ”Ha, huru går det nu med edert stolta mod. Nu är mitt uppdrag fulländadt, nu stiger Daniel Hjorth, och de stolta Flemingarna falla. Kathrina, märker du, vi bli småningom gelikar! Gelikar, hm, det stolta, adeliga blodet skall väl aldrig erkänna den ofrälse födde som gelike, om än han kunde förvärfva adelig sköld. Vi få väl se, vi få väl se, tiden späker mången så småningom.” Fru Ebba vaknade som ur en dvala, sedan folket aftågat. ”Ordna försvaret nu för det första”, sade hon till Bengt Söfringsson. ”Om en timme samlas vi till rådplägning i residenssalen. Infinnen eder der gode herrar.” Fru Ebba hastade opp till sitt rum. Der nedkastade hon sig i outsäglig ångest. Länge kämpade hon att vinna styrka. Slutligen utbrast hon i bön. Hon bad länge, med hög röst, djupt nedböjd emot golfvet. Småningom lugnades de svallande vågorna i hennes inre. Ännu låg hon en lång stund, bedjande, på sina knän och allt lugnare ljöd hennes röst. Slutligen reste hon sig, ordnade sin hufva och det hvita förslaget på sin svarta ylleklädning, och begaf sig till residenssalen, der hon inträdde med högburet hufvud.
Vid pappersbruket Lingonbacka i Järlåsa socken består tillverkningen hufvudsakligen af för hand gjordt tryck-, kardus-, pås-, tak-, förhydningsoch makulatur-papper, som till det mesta afsättes på Upsala; och har under perioden tillverkningsvärdet utgjort årligen omkring 10,000 R:dr Runt. Under tiden för denna berättelse har invid Upsala stad å dess ägor anlagts en kakelfabrik, hvarigenom en i orten länge öfverklagad brist blifvit afhjelpt, samt tillfälle beredts att i någon mån tillgodogöra orten den i stadens grannskap befintliga, erkändt ypperliga, kakellera. Bränvinsbränning har under perioden fortgått: år 1856 från den 15 Oktober till den 15 December vid 18 större brännerier, deraf 16 gått begge må naderna, samt 2:ne mindre brännerier; år 1857 samma tid vid 18 större brännerier, hvilka alla varit i gång begge terminerna, samt 2:ne mindre; år 1858 under fem bränningsmånader eller från den 15 Januari till den 15 April och från den 15 Oktober till den 15 December vid 17 större brännerier, deraf 15 drifvits två månader och 2 endast en må nad, äfvensom vid 1 mindre bränneri; Landsh.-Emb. uti Upsala län und. ber. för åren 1856—1860. 3 18 Upsala län. Bränvinstillverkning. Handtverk. Binäringar. Fiske. år 1859 likaledes under fern bränningsmånader vid 15 större brännerier, deraf 5 gått tre månader, 4 två månader och 6 en månad; år 1860 vid 14 större brännerier, deraf 3 drifvits under tre månader, 7 under två månader och 4 under en månad. Sammanlagda tillverkningsbeloppet liar utgjort: år 1856 vid de större brännerierna 600,2021 kannor, med en afgift af 316,267