Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
På denna kanna, en i stor familjklenod, fans B:ska vapnet sammanbundet med det Galdeska – tv fordom hade båda ätterna genom giftermål varit förenade, hvarom också en uthuggen grafsten i Tossene kyrka gifver vid handen. Då hade en fröken Birgitta von B. varit herrskarinna på det präktiga Åby och en fröken Galde icke försmått att fatta det husliga styret på det lilla Byborg, der alltid lycklig kärlek, frid och glädje bott. En annan art af glädje måtte fordom vid de stora gillena i Sotenäs ha gått ända till yttersta öfverdrift, ty ännu vet allmogen att berätta om tvänne fröknar Galde, som under ett bröllop dansat ihjäl sig. Det är just dessa båda unga tärnor som ligga under ofvannämde grafskifva, och de sågo ännu för 20 år sedan mycket ståtliga ut, der de i sina präktiga medeltidskostymer äro uthuggna i den kalla stenen. Inskriften på vers lyder så: ”Christoffer Galde vor fader med ære: Fru Birgitte B–e vor moder keere: Af Oby (Åby) gaar lod han sig skriffue: Her at begrafven lad de os bliffue. Jomfrue Birgitte och Ellien Galde: Gud lad os af verden kalde! Vid det nämda middagsbordet stod nu den sista fröken B. på Byborg, den luftiga tjusande Juanna, och hennes små hvita händer voro sysselsatta att ordna de allvarsamma faten, brödhögarne och den öfriga välfägnaden. På söndagen väntades alltid ett par kyrkgäster ... Men det är hvarken vid dem eller bordet vi skola stanna, utan blott antyda att Juanna så väl utförde sin föresats att beherrska det vidriga och sorgliga intryck, som hennes kusin gjort på henne, att hvarken han eller fadern ens märkte ett spår deraf; och ljuf var hennes belöning, då hon erfor att Engelbert redan följande morgonen skulle resa. Och kornetten reste verkligen, innan Juanna om morgonen var uppstigen. Strålande lycklig öfver att hafva förlorat sin kusins tryckande närvaro, skyndade hon till samma plats, der hon föregående dagen hade träffat honom.
Men då ni en gång åtagit er denna ledsamma sak, så hoppas jag att ni åtminstone gör hvad ni kan, för att edert hus må blifva för dessa damer en så dräglig vistelseort, som det är möjligt, och att ni behandlar dem som gäster och icke, mera än oundvikligt är, låter dem känna att de äro fångar." "I sanning, det måtte icke vara till lycka, som hertigen hedrat vårt hus med detta förtroende, då det genast medför den påföljd, att min son glömmer sig nog långt, för att vilja undervisa mig i mina skyldigheter. Dem vill jag dock hoppas att jag kände innan du blef född." Welam bugade sig för sin mor i det han sade: "Guds fred, moder. Nu far jag till Hufvesta. Vredgas icke på mig nu, morkär, när vi just skola skiljas." Han tog hennes hand, kysste den vördnadsfullt och fick af sin mor en kärleksfull blick och några vänliga ord till afsked. Så högt än fru Margaretha älskade sin son, så glömde hon dock aldrig, att af honom fordra den djupa vördnad, föräldrar denna tid ansågo sig äga rätt till af sina barn, äfven sedan de voro fullvuxna och utgått ur föräldrahuset. Welam var kapten vid flottan, men inför sin mor var han ännu den ödmjuke, vördnadsfulle gossen. Herr Jörgen Bähr ville han deremot icke anse med sonlig vördnad och ödmjukhet, ehuru denne var gift med hans mor. Fru Margaretha åter stod nu, mera strängt än någonsin, på sina rättigheter emot sonen, sedan hon sjelf börjat finna det svårt, att uppfylla sin sednare mans fordringar på ödmjukhet och undergifvenhet. Det gick henne, såsom det ofta går menniskor af mindre ädelt sinne, att de på den, som står under deras välde, hämnas det förtryck de sjelfva lida, ehuru sådant oftast sker omedvetet. En stund efter Welams afresa inträdde Jörgen Bähr till sin hustru, nedsatte sig i en gungstol och sade, temmeligen vänligt: "Säger du till åt Lisa, att hon hemtar mig tofflor, dessa skodon besvära mina fötter." Fru Margaretha steg genast opp och gick ut. När hon återkom, nedsatte hon sig ej genast vid sin knyppeldyna, utan stadnade vid mannens stol i det hon sade:
På dessa grunder kan Utskot - 5 La ^-Utskottets Uilåtanclcj N:o 124. let ej godkänna anmärkningen i denna del, likasom och enär det skulle leda till oreda odi olägenhet alt skilja emellan endossement Lill full eganderätt och till blott öfverlåtelse, Utskottet ej eller anser derom gjorda erinran böra till åtgärd föranleda. O 6 §. Härvid har blifvit anmärkt, å ena sidan, att vexeltagare borde vara skyldig att afhemta vexel efter skedt vexelslut, vid samma tid, då vexelgdvaren skall hålla vexeln tillhanda, samt, å den andra, att det vore nödigt stadga, huru vexeltagare skall förhålla sig, derest vexelgifvaren vägrar att å bestämd tid utlemna vexel, helst en sådan vägran kunde för vexeltagaren medföra stor förlägenhet och skada, om t. ex. kursen skulle stiga till en blifvande börsdag; och syntes alltså vexelgilvaren böra underkastas ansvar lör sitt förhållande. Då hvarje vexelslut är ett kontrakt, som ömsesidigt är förbindande, följer ock, att, derest endera af de aft'a lan de vägrar att uppfylla aflalet, han jemväl dermed ådrager sig skyldigheten alt godtgöra medkonfrahenten den skada, han genom sin försummelse eller underlåtenhet orsakar. Således måste den vexeltagare, som icke hemtar betingad vexel och derigenom iörorsakar vexelgilvaren förlust, vara pligtig alt godtgöra sådant, likasom vexelgifvaren bör ersätta hvad vexeltagaren kan lida genom en underlåtenhet å den förres sida.
I Skaraborgs län hafva flera hemmansegare sinsemellan träffat den öfverenskommelse, att hvar och en skulle ansvara för det ohägn, honom tillhörigt kreatur förorsakade. I Tyskland är det vanligt, att lijordarne beta helt nära ohägnad skog, men som de äro vallade af hundar, förhindras de att å skogen göra skada. Jag tror mig härmedelst hafva visat, att svårigheten att freda ungskog från kreaturs ohägn, utan att stängsel kring skogen behöfver upföras, icke är så oöfvervinnerlig, som man förmenat, och att detta icke utgör något skäl till afslag å min motion. Då man ser skogarne för hvarje dag minskas och utödas, samt känner att barrträden behöfva en tid af 70 å 80 år för att återväxa till duglig skog, är det sannerligen hög tid att söka åstadkomma plantering af ny skog i den afverkades ställe, så framt man ej, endast tänkande pä egen fördel, liknöjdt betraktar den fara, som genom skogarnas förstörande hotar våra efterkommande. Då nu Hr Gr. o. Landtm., med tillkännagifvande, alt från ett af de öfriga RiksSl:n ankommit begäran, att erhålla del af R. o. Ad:s i dag fattade beslut, rör:de tillsättandet af serskildt Utskott för behandling af frågor om bränvinstillverkning och försäljning, hemstälde att Prot.Utdr. om detta beslut måtte få upläsas till justering, lemnade R. o. Ad. härtill sitt bifall; till följd hvaraf berörde prot.-utdr. nu justerades. Gr. af Ugglas: Instämmande med alla de ledamöter hvilka här yttrat sig, så väl uti erkännande utaf vigten af den fråga hvilken nu är föremål för R. o. Ad:s öfverläggning, som uti tacksamhet emot motionären, hvilken oaflålligt, ehuru föga tacksamt, deruppå fäster upmärksamheten, instämmer jag likväl med de flesta uti den åsigt, att de genomgripande åtgärder, motionären föreslagit, icke äro af beskaffenhet, att hvarken böra eller kunna vidtagas.
— Mig synes således icke allenast lämpligt, utan alldeles nödvändigt för ifrågavar. författnings fullständighet, att föreskrift derutinnan meddelas ang:de motböcker, hvarföre och då den i K. M:s nåd. propos. upptagne 4 §, efter min åsigt, icke innefattar tillräckliga bestämmanden, jag vägar föreslå, att samma 4 g måtte, dock med följande lydelse, bibehållas; Är emellan handlande och den, till hvilken Iian varor utborgat, motbok förd, du skall den i begges ‘personliga eller deras ombudsmäns närvaro ärligen a/slutas. Godkännes icke räkningen, eller inställer sig icke köparen för motbokens af slutande, eller företer han icke motboken, så att den fullbordas kan; late dä handlanden ur hufvudboken utskrifva räkning, och Järf ares i allo dermed, som här ofvan om räkning på grund af handelsbok stadgadt är. Jag tror, att genom denna uppställning af §:n skall reda i räkenskaperne vinnas, och motboken förtjena vitsord, samt icke kunna af gäldenären begagnas för vinnande af obehörig tidsutdrägt med sin skulds godtgörande. Gr. Sparre, Erik: Ehuru den förste värde talaren tycktes hysa vissa betänkligheter emot flere delar af den föreslagna förändringen af lagstiftningen an g: de handelsboks vitsord, hoppas jag dock att han i hufvudsaken, eller i fråga om principen, icke har något att deremot invända. Denna förändring har varit af allmänna opinionen högt påkallad; och vid sednaste riksdag blef af R. St. ett beslut i ämnet fattadt, hvilket dock icke af K. M. sanktionerades i anseende till någon af högsta domstolen anmärkt ofullständighet. Jag tror för min del att alla, som derå tänkt, äro ense om orättvisan och olämpligheten deraf, att tillåla köpmannen icke allenast att förebringa första hälften af bevisningen genom företeende af handelsbok, utan äfven komplettera denna bevisning genom att sjelf med ed styrka sin på boken grundade fordran. En förändring härutinnan bör således oundgängligen ske.
Eder herrskarinna, som vårdade er så ömt och ingen morgon glömde att vederqvicka er, har lemnat oss, och J kläden er ännu i den fordna glädjeskruden, och prålen, liksom villen J begabba min sorg, med de högmodigaste färgor? – Jag uppslet en mängd af de stoltaste bland blomstren och trampade dem under mina fötter. Men länge hade jag icke hjerta att fortfara dermed, då jag erinrade mig, huru högt den förlorade och jag sjelf hade älskat dessa små; huru hon liksom hade tyckts umgås med hvar och en på ett eget sätt, och huru hvar och en under våra stumma samtal liksom hade uttryckt en särskild tanka, en särskild känsla. Milda tårar fuktade vid dessa hågkomster mina ögon. I huset kommo mig de små hjortarne, smekande, till mötes och påminte mig den olycksaliga morgonen. Jag älskade nu dubbelt de vackra djuren, emedan de syntes dela min sorg. Min liftjenare, som visste mer om mina händelser än jag förmodade, hade tagit omsorg om dem och sorgfälligt ansat blomstren, i tanka att han dermed skulle göra mig ett nöje. Huru tackade jag icke honom deremot, att han lemnat allt i huset i samma skick, som det befann sig den olyckliga natten! Begärligt hopsamlade jag allt hvad jag fann kunna hafva tillhört henne, och bevarade det som reliker. Bland dessa var dock ingen dyrbarare än det bref, som blifvit mig tillfördt af den sköna domherrn, hvilken nu också ökte min lilla hushållning. Så mycket jag än vederqvickte mig vid anblicken af detta papper; äfvenså mycket bragte det mig i förtviflan, att jag ej kunde tolka dess innehåll. Länge lät jag bland alla resande förgäfves höra efter någon, som förstod detta språk. Slutligen sade man mig att en europeisk officer, som stått i afghaniske konungens krigstjenst, reste genom vårt land till Indien. Jag lät uppsöka honom och min önskan blef änteligen uppfyld. Dock fann jag alldeles icke för godt att visa honom brefvet, utan jag hade på ett långt papper upptecknat alla särskilta ord, som förekommo der och lät honom bredvid sätta deras betydelser på persiska.
| StfbeSning. at:bf ff. *X:bv fr. !K:br fl. ac:br 'Jubr It. iK:br fl. •Jpanblingat, forn inlemna*? — 4 — 4 — 6 — G — 8 — 12 — font utgifroaö — 4 — C — 6 — G — 12 — 12 2lffftifter af ©omar, Utflag od; QtonjUtutotial, forn utlemna** från — 4 — 4 — 4 — 4 —• G — 8 (Eonftitutorial od) §ör
De i denna, likasom de i föregående 196 och 197 §§, meddelade bestämmelser, angående dels räntans belopp, dels obligationernas valörer och dels förhållandet mellan stats-anslaget och lånesumman, komma endast att tillämpas i afseende på det eller de lån, som erfordras för de, under innevarande Riksdag, till jern vägs-anläggningar utaf Rikets Ständer beviljade stats-bidrag. § 199. Det årliga ränteoch amorterings-anslaget bör ingå till en särskildt redovisad liqvidationseller amortissements-fond, hvars behållning skall för det med dessa medel afsedda ändamål allt framgent oförryckt tillhandahållas och användas, så att ränte-liqviderna, vid derför bestämda terminer, varda ovilkorligen fullgjorda samt lånets återbetalning i föreskrifven ordning verkställd. De till nämnde fond influtna medel böra, så vidt ske kan och sagde liqvider medgifva, städse på säkert och ändamålsenligt sätt göras räntebärande. § 200. Lånets amortering bör alltid ske genom uppköp af för detsamma utgifna obligationer, då dessas allmänt gångbara värde understiger det i dem förskrifna kapital-belopp (eller al pari); men i annat fall och derest tillfälle sig icke erbjuder - Slals-Ulskotlels memorial, N:o 377. 17 bjuder att under hand infria obligationerna, bör amorteringen verkställas genom obligationernas uppsägning samt inlösande efter uppsägningstidens förlopp. Vid sålunda skeende uppsägning oell inlösen af obligationer, bör en viss serieoch nummerföljd iakttagas. § 201. Amortissements-fondens, äfvensom all den leir öfrigt vid nu ifrågavarande statsskuld förekommande förvaltning, besörjes af Rikets Ständers Fullmäktige i Riksgälds-kontoret. Angående upphörden oell redovisningen af de till Riksgälds-kontoret ingående bevillningsm. 11. medel. § 202.
Utskottet har förehaft detta mål till pröfning; Och hvad först angår det gjorda yrkandet, att Kongl. Maj;ts Befallningshafvande böra inom en viss fastställd tid inkomma till Allmänna Magazins-Directionen med tidiga årsberättelser om tillståndet i Länen; så får Utskottet härvid anmärka, att Kongl. Majrts Befallningshafvande redan länge haft ett sådant åliggande sig uppdraget, och då Utskottat ej äger sig bekant, att någon af Herrar Landshöfdingar uraktlåtit att med behörig noggrannhet fullgöra denna för Länet magtpåliggande åtgärd, Unner Utskottet ej nu någon anledning vara för handen, att tillstyrka bifall till förnyandet af en Ekonomisk anstalt, som redan är vidtagen och grundad på de noggrannaste föreskrifter. Vidkommande åter den väckta frågan om väljande af en Comité i hvarje Församling, till fördelande af den tillslagna undsättningsSpanmålen, så får Utskottet härvid erinra, att till utrönande af hvarje Orts Spannemålsbehof vanligen så tillgår, att hvar och en af Församlingens medlemmar, som åstundar ett sådant understöd, anmäler beloppet deraf vid £ detta ändamål utsatt Socknestämma, hvar - Besvoch Ekon. Ut sk. Betänkande/t. 347 efter Protocollet till Kongl. Maj ts Befallningshafvande öfversända?, som, efter granskning a.f alla sålunda insända reqvisitioner, häst blir i tillfälle att utröna Länets behof af Spannemål, och sedermera, i enlighet dermed, fördelar tillgångarna Församlingarne imellan, i förhållande till deras gjorda uppgifter.
Dör then man, som städtan gaf, eller henne fick, stände äntå Gistostamma eller Arrende-(.ontraök för Enkan eller Barnen, tils then ute är: sedan räve Jord-ägaren, eller thest Arfwingar Jord sin sjelfwe. Sädana egendomar, hwilka ej fä säljas eller förpantas, mä icke Jnnehafivaren pä längre än sin tid borrt-arrendera. §. 6. Förblifwer oförändrad. Z. iZ Ej mä Köp bryta Legostämma eller ArrendellontraÄ, som flutadt är om Jord a landet; men säljer man borrt Hus och Tomt i Staden, hafwe Köparen magt Hyresman i rättan ttd uvsäga; dock sitte qwar lil Laga fardag — Warder Agaren huswill och twungen sit Hus i Staden sjelf nyttja, ware vm upsägmng och fardag Lag samma. Z74 Herr k.syc»nstc>Ipe b garde ak detta krojsÄ mätte komma under närmare granskning, sedan ämnet förut bliftvit vLiuilsrLät. Herr knelkjulst, Larl kreäric. Högloft. Riddcrskapet och Zldeln torde tillära mig at hufwudsakellgen fasta dest upmärkfamhet pä de mistdruk, som ku >i, härleda sig af Vesta frågor, tag - Utskottet lilstyrker lätigwariga »rienäsn, pa dct, at landet mä kunna uphjelpaS. Men huru osta skulle icke tredje man derigenom förlora i sin ratt. Det ar rmänne omständigheter som harwid nödwandigc mäste iakttagas. Ester natur ock) billighet kan jag ju ej clilponora om min arfda jord efter min död. Har äter, efter det som föreslås, kan jag, om ;ag will gynna en ^erenästnr, alldeles afhända mill rätta ArfwlNt ge sm ratt. Det ar icke enligt med rartrvifan, mille Herrar! ac jag skulle skänka borit en förman pa mina närmastes bekostnad. Den andra omständigheten är den, at Förmyndare kunde fä kilfalle at oförrätta sin kuch!!:
Jag får då upplysa, att nuvarande KrutbruksContract iiro ställde på en årlig leverance af 6000 Centner krut, hvartill åtgå 3o,ooo Lispund saltpeter, som Kronan alltså måste anskaffa, i händelse hon skulle emottaga allt det krut, hvartill hon förbundit sig, och i händelse 3o,ooo Lisp:d saltpeter tillverkades inom landet, vore Kronan ock skyldig att uppköpa dem. Om nu de erforderliga anslaget! icke beviljades, skulle följden blifva, Den i4 October f. m, att samma brist fortfor, som under de fern föregående åren. För öfrigt synes det mig som, då det lyckats Ständerne, att genom hvarjehanda åtgärder nedsätta Saltpeterskatten till 124,000 R:dr, det icke vore obilligt, att nu med någon uppoffring vidmakthålla en näring, som man förut med konstiga medel uppdrifvit. Friherre Anckarsvärd har vid denna Riksdag ifrat emot intrång uti en annan näring, som ingalunda är af den stora nytta eller vigt, som Saltpeternäringen, och jag kan ej finna något skäl, hvarföre denna näring, mer än någon annan, hör förstöras, eller afskäras möjligheten att äga bestånd. Jag tror, att alla förändringar i ekonomiska författningar, på hvilka någon industrigren grundar sig, höra ske med varsamhet, för att icke förstöra dem, som lagt sig på denna gren. Jag kan derföre icke instämma med Herr Hjerta, att Statens Saltpeter-uppköp bör upphöra derföre, att gärden blifvit afskaffad, i synnerhet som Ridderskapet och Adeln, vid heslutet öfver StatsUtskottets Betänkande N:o 123, icke gjort någon annan förändring deruti, än att Saltpetergärden afskaffades, men Utskottets öfrige tillstyrkanden biföllos, och deribland äfven, att näringen hädanefter skulle bedrifvas såsom hittills. Jag förenar mig slutligen om det tillägg Friherre Anckarswärd föreslagit, vid anslagets beviljande; ty jag tror det åtminstone vara oskadligt, att fästa Kongl.
Deremot: skola 10 slag, gifna vid ett tillfälle, kosta ioo d:r och för 10 slag, gifna vid lika många olika tillfällen sedan åtal skett, pliktas 1000 d:r stmt? Kunde straffets fullbordande omedelbarligen eller inom kort tid följa på anklagelsen och domstolens sammanträde, vore kanske ej så mycken olägenhet att befara deraf, alt ansvaret endast en gång finge äga rum, hvilket ock torde vara det principenligaste; men med den långsamhet i vår brottmålslagskipning, som är nästan oundviklig, röjer sig allt mera behofvet af ett bestämdt lagstadgande i detta ämne. Ett eller annat exempel, för att visa frågans beskaffenhet, torde böra anföras: En person var dömd för 4:de resan fylleri att böta i3 il:dr 16 sk. och sitta i stocken , men sökte att af nåd slippa detta sednare ansvar. Under det ansökningen var under afgörande hos K. M., blef lian å nyo tilltalad för fylleri; men målets vidare handläggning uppskjöts. Under tiden ankom K. M:s utslag, hvarigenom den tilltalade tilläts att, i stället för stockstraffet, undergå 8 dagars fängelse vid vatten och bröd; detta verkställdes och böterna uttögos hos honom. Först derefter förekom till afgörande vid underdomstolen åtalet för det sednare fylleriet, och han fälldes der ännu en gång att böta i3 JUdr 16 sk. och att sitta i stocken. Slutliga utslaget blef dock, att som den tilltalade, efter det förbrytelsen sednare gången inträffade, redan undergått det straff, som lagen för 4:de resan fylleri bestämt, kunde ytterligare ansvar derför honom icke ådömas. En annan gång hade en person, dömd för förfalskningsbrott att mista äran och böta i3 R:dr 16 sk., i5o Den i Mars c. m. vid sina besvär till liögre rätt fogat ett falskt document. Han blef derför särskildt tilltalad och sakfälld; men Hofrätten förklarade ansvaret vara inbegripet i det redan ådömda. I andra fall ater hafva domstolarna annorlunda förfarit, och den mening har tyckts blifva allt mera allmän, att förnyadt ansvar i samma grad bör den tilltalade åläggas.
JN'är i följd af förändringar i de merkantila, induslriela, eller andra förhållanden, hvilka under cn viss tidsperiod en stad hade att tacka för sitt välstånd, de omständigheter upphöra alt verka, sorn tillförene der gjorde bostäder eftersökta oell väckte spekulationen att i hus och byggnader nedlägga kapital, måste dessa hus och byggnader, huru dyrbara de än i sig sjelfva må vara, falla i värde, så snart de ej mer kunna bibehålla samma begärlighet som förr, medan deremot en jordegendom alltid stiger uti värde i samma förhållande, egarens omtanke förmår utveckla dess inre rikedom. För att åt de obligationer, hypoteksbanken skulle komma att utfärda, bereda en välgrundad och fast kredit, har det emellertid ansetts vara af vigt, att förklara delegarne i hypoteksbanken, en hvar i män af’ sin delaktighet, ansvarige för de af banken öfverlagna förbindelser, samt i följd deraf, och då dessa delegare äro hypotheks-föreningarne på landel, äfven delegarne i de sistnämnda förbundna till enahanda ansvarighet; men icke ulan orättvisa och mångfaldiga andra olägenheter skulle en så beskaffad ansvarighetsgruudsats kunna foreskrifvas och upprätthållas emellan delegare, hvilka, i följd af så väsendlliga olikheter, som de ofvannämnda, uti de hypolhekariska säkerheter, de hade alt erbjuda, befinna sig till hvarandra uti en så olika ställning; och hafva fördenskull Komiterade ansett det vara hvarken med allmänt gagn eller dessa olika föreningars ömsesidiga fördel öfverensstämmande att dem till samverkan och gemensamhet förena. 53 Undertecknad, Lallerstedt.1;, afvikande mening i afseende på rättighet för hvpotheks-föreningar emellan fastighetsegare i städerna att inträda i hypoteksbanken innefattas i närlagda protokollsutdrag. Komiterade framhärda med djupaste vördnad, trohet och nit Stor mäktig ste, A11 e r n å d i g s t e K o n u n g 1 Eders Kongl. Maj: Is underdånigsie och tropligligste tjenare och nndersåler W. F. TERSMEDEN. A. G:SON BENNICH. J. J.
— Du talar om den gamla sentimentaliteten om »arbetaren», »den förtryckta qvinnan» m. m. Ja. Särskildt ordet »den förförda» skulle jag vilja plocka fjädrarne af. Det är som om vi qvinnor icke skulle ha vilja och förnuft och sjelfansvarighet så väl som männen. Men felet ligger helt och hållet i, att vi betraktas som egendom. Om en man haft en ovigd kärleksförbindelse, blir det hans ensak, men om en qvinna haft det, så betraktas det som en stöld från det allmänna. Hon har undanstulit något af sig sjelf, af det som icke var hennes egendom, utan andras; derför skall hon stå till svars, derför skall hon dömas; derför är hon feg, derför har hon sjelf (eller väl snarare en man, som gjort sig till en qvinnas advokat) hittat på ordet »förföra». När qvinnorna bli af samma menskliga rang som männen, i deras och sina egna ögon, då skall det ordet komma ur bruk. Godt att ni »sätta ryggarne ihop». När det gäller att göra konstnärligt arbete, så måste man vara fri och utan solidaritet; när det gäller att slåss emot den kompakta dumheten och de bepansrade fördomarne, då uträttar man sannerligen ingenting med att stå ensam på ett torg och skrika. Man kan godt sitta ensam i sin atelier och måla, och ändå springa ut på torget och slåss i kompaniskap med sina meningsfränder dessemellan. Hörby den 19 April (88). — Som du nog kan förstå efter något, jag sade dig under en af våra aftonvandringar i Kbhvn, var det mig en välkommen förevändning att skrifva till C. D. W, med anledning af akademiens understöd. Enligt min mening skadar det sällan att tala förnuftigt med en menniska, ty verkar inte förnuftet, så kommer man åtminstone under meningsutbytet bättre underfund med, hvad slags karl man har att göra med, och det är alltid en fördel, antingen man skall vara bundsförvandter eller fiender. Som svar på mitt bref har jag haft ett ganska långt från C. D. W., naturligtvis allt – liksom mitt – rörande sättet att uppfatta skönliteratur och att kriticera den. Och jag skall skrifva ännu ett, rörande det »fula» i konsten.