Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Skulle derefter några stora oförutsedda fofluster å denna rörelse inträffa, lära actieägarne sannolikt icke sjelfvilligt infinna sig med återstoden af sina teckningssummor. Jag fruktar derföre, alt, vid sådant förhållande, innehafyavne af Den 21 Mars c. m. bankens sedlar och dess öfriga fordringsägare möjligen komma att blifva mera lidande på dessa förluster än actieägarne sjelfva, och jag får således tillstyrka bifall till ig § i Gr. Frölichs förslag. Hr Stråle, Nils Wilh.: Det förslag, som innefattas i denna §, anser jag rakt stridande emot principen för en actiebnnk. Principen är nemi., att det är aclien, som qualificerar innehafvaren deraf alt vara delägare i bolaget, och att actien skall kunna öfverlåtas på en annan, sorn derigenom inträder i bolaget. Skulle man nu stadga, att actiefigaren skall lemna förskrifning S det oinsatta actiebeloppet, så klefve han fästad vid actien och kunde icke afgå ur bolaget, i följd hvaraf detta stadgande klefve hinderlig! för nctiebanks uppkomst. Man måste komma ihåg, att när en bank stiftas, kan man icke på förhand beräkna med huru stort capital den kan röra sig. Man mäste således förutsätta, att bolaget tecknar sig för en större summa än den, med hvilken man ämnar börja rörelsen, för att sedermera kunna i mån af omständigheterna öka densamma. Jag anser derföre, att man ej kan vänta sig, att fulla capitalet genast inbetalas, utan att man skall reservera sig rättigheten att öka insättningen till det tecknade beloppet. Vill man nu stadga, att skuldsedlar ovilkorligen skola lemnäs, så kan det väl ske; men då måste man äfven stadga, huruledes en-person, som transporterat sin actie, skall kunna återfå sin förbindelse emot transporttagarens, och af hvem det skall bero att tillåta ett sådant utbyte, ty klefve det beroende af actieägaren, så finner man, att lagen lätt vöre illuderad.
R:dr 266,666: 32 sk. af Bancovinsten årligen (från och med år i83o) till och med år 1834; samt c) De under samma tid årligen ingående 2 procent i Silfver, eller deremot svarande betalning i Sedlar, för de Fastighets-Lån, som efter Ar i8a3 på särskildt utstakade grunder blifvit meddelade. §. 8. Banco-Fullmägtige berättigas, att före 1831 års slut verkställa förvexling till Silfver, utaf de i förenämnde 7 §., under Litt. b och c, upptagna och antydda Summor, för åren till och med 1834; och tili följe deraf äga Fullmägtige, vid deras anställande beräkning, huruvida Reela Fonden finnes motsvara -|:delar af Sedelstocken, att afdraga förskottsbelop - — 27 — pet af anslagen för de 3:ne åren i832, 1833 och i834, de der successivt eller med i:dcl för hvarje af dessa år ingå, från den verkligen utelöpande Sedelstocks-Summan, vid den tid då Fullmägtige anmäla, att Banken är färdig till Silfver-ulvexlings öppnande. §. 9. Banco-Fullmägtige skola, efter det alla föreskrifne förberedande åtgärder blifvit fullbordade, sednast vid 1831 års slut hos Kongl. Maj:t göra underdånig hemställan örn utsättande af tiden, då allmänna Silfverutvexlingen skall taga sin början. §. 10. Enligt 3 §. i Lagen, angående Myntbestämningen, står det hvar och en fritt, äfven före allmänna Silfver-utvexlingen, att, efter den i samma
Testa afgifter såsom bestämda fa af wederbörande uppbäras i Januarii och Februari! mannder för löpande aret, pa en gang med den allmänna Capitations-Bewivningen, men den afgift som belöper a Landet af Hemmans-wärdet och hwilken ej förr än efter hallen Taxering kan paföras, erlägges wid wanliga Uppbördsmöte. Sluteligen anser Utskottet sig icke kunna undgå att pa lika sätt som hwad ben allmänna Bewillningen rörer, till Riksens Höglofl. Ständer hemställa, om icke i anseende till det förökade beswär och de kostnader, som med Debitering och Uppbörd samt redowisning af denna projcctcrade Bewillning äro förenade, en proCent af Summan ma inne - Den zo Julik. -067 Hallas och anflas till desta behof, at Stats-Contoktets disposition att anwändas till wederbörande, efter hwad inom hwarje Län kan i förrberörde afseende af Kongl. Majtt warda t Nader fastställd. Hmilket allt, Utskottet likwal får till Riksens Höglofl. Ständers ompröfwande wördsammeligen öfwerlemna, jemte Herr Ofwersten Druswas, Herr Prosten Thysell i 06) Herr Commerce,Rådet S,a åkessons i ämnet afgifne serstilte yttranden. Orebro den 29 Julii 1812. Pä Högt. Ridd. och Adelns Pä Högw. Prest-Ständets Ledam. magnar, L. Kuut b. Pä Wälloff. Borgare»Ständcts Ledam. »vägnar, Lsrl kr. Ledam. magnar, Olok LPirbsclr. Pä Hederw. Bondc-Sländets Ledam. magnar, )on jonsson. I'. 6rons» Calcul öfwer Afgift för Bränwinsbränning och Consumrion. Afgift efter Pannerymd. 5,ooc> pannor under oä) till l6 kannor, medium 12 kannor gör zoo,oc>o a 2 st. Den zo Julik.'
Måtiglerskor af alla slag, i Nio Classer: Första Classen R;c[r 50 Andra d:o - _ _ 40 Tredje d:o - 3 q Fjerde d:o 20 Femte d:o - j 9 Sjette d:o 8 Sjunde d:o g Åttonde d:o 4 Nionde d:o 2 Mästare, vid Sockerbruk, Manufacturier och Fabriker i Fem Classer: Första Classen - R:dr 25 Andra d:o — 15 Tredje d:o 10 Fjerde d:o g Femte d:o - 4 Mäster svänner och Gesäller vid dito, i Två Classer: Första Classen R:dr 4: Andra d:o ________________ Q: Mätare - 5. Packare och Packhus-karlar ____________ 2: Parmmätare3 i Sex Classer: Första Classen - R:4r 40: Andra d:o - 30: Tredje d:o - gO: Fjerde d:o . 12: Femte d:o Q: Sjette d:o Provisore/^ se Ilandels-expediter. Bih. till R, St. Bil. till Bevillnings-Ulskotlels Betänkande , N.-o 12. Sjömän, Styrmän, i Två Glassér: Första Classen R:dr 4c —- Andra d:o 2: — Understyrmän och Constaplar samt Matroser och Timmermän, m. fl. 1: 24 Kockar och Jungmän 1: — Skeppare, Coopvcerdie-, lika med handtverkare i den stad, dit Fartyget hörer, §. 11. Skeppare, Skutoch Båt-, som ieke äro Borgare, i Fem Classer: Första Classen R:dr 20: — Andra d:o 12: — Tredje d:o 8: — Fjerde d:o 5: — Femte d:o 2: 24 Ega flere del i Skuta eller Båt, på töres förenämnde afgift den, som förer Skutan eller Båten.
Hvad nu beträffar ordet premielån, så tror jag att det är så bekant på hela kontinenten, att man icke behöfver draga i tvifvelsmål om hvad som dermed menas. Jag får fortfarande tillstyrka bifall till BorgareSt:ts inbjudning. Hr von Koch: Jag får meddela den underrättelse att Pre steSt:t utan votering antagit den punkt, hvarom nu diskuteras. Hr Mannerskantz: Efter den uplysning, den siste talaren lemnat, anser jag så mycket angelägnare att B. o. Ad. icke bifaller densamma, ty när man kommit så långt med ett förslag som förhållandet är med detta ang:de inrättande af hypotheksbauken, så är väl icke skäl att uphäfva verkan af hvad man hittills gjort. Dessa premielån hafva i flere former blifvit så vanliga i Tyskland, att de t. o. m. utträngt andra slag af lån, och det torde blifva nästan omöjligt att få några lån, om icke banken får ställa dem i en sådan form, som brukas i det land der de skola uptagas. Om så är förhållandet, hvarföre skall man då förstöra möjligheten för banken att verka, hvilket vore så mycket mera oriktigt då man föreskrifva landets jordbrukare att de icke få låna i någon annan anstalt än i denna hypoteksbank. Jag anser derföre att man icke bör vara så hastig att antaga föreskrifter, som kunna åstadkomma att inrättningen hämmas i sin verksamhet. Jag fortfar derföre i mitt yrkande. Frih. Bonde, Knut: Sedan nu underrättelse kommit från PresteSt:t att äfven det antagit inbjudningen, anser jag det vara skäl att B. o. Ad. följer deras exempel, på det frågan måtte komma till en lycklig lösning.
Denna måttstock, kunde likväl icke tagas lill beräkningsgrund för menighetsbesvären, emedan de blefve olika, dels för omständigheternas skiljaktighet i vissa orter, dels derföre att antalet af säteri och frälse, hvilkas natur skulle förringas, är ömsom större eller mindre, i förhållande lill andra hemman, inom en socken eller ett härad. Särskilda vidräkningar och värdebestämningar måste följaktligen göras, i afseende å menighetsbesvären. Der häradet utgöres af ett enda pastorat, torde denna vidräkning kunna ske häradsvis. Eljest lärer hon böra, i anseende till sådana åligganden, hvilka, såsom skjutsningar och dylikt, bero på belägenheten, göras socknevis. Ätt inga andra utskylder ersättas än sådana, som bero af allmänna författningar, och ej af tillfälliga, möjligen af sockenstämma föränderliga beslut, är naturligt. Sä är t. ex. fjerdigsmansbesvärets utgörande till en del beroende af öfverenskommelse på sockenstämma. Hvad Säterier, Rå och Rör, samt frälsehemman finge af menighetsbesvären vidkännas mera, än tillförene, blefvo följaktligen en lättnad för skattehemman, för hvilken deras ägare borde godtgöra^ frälseägarne. Det skulle äfven ske lättast och säkrast, derigenom att de förre, efter 20 eller 10 års medeltal, erlade till kronan en större penningeskatt, för hvilken frälseägarne finge räntebärande statsobligationer till godtgörelse för den försämring, hvilken deras hemman, genom ökade menighetsbesvär, underginge. Ville någon skattehemmansägare häldre fortfara med sina gamla menighetsbesvärs utgörande, än till kronan betala penningar för deras minskning, så finge vederbörande frälseägare, som sluppe dem, mindre ersättning af Staten. Från Statsobligationernas belopp, skulle likväl afdragas summor, motsvarande den minskning i fastiglietsbevillning, hvilken frälsehemmanens försämring medförde. Någon särskild bevillning, till ränta å statsobligationerna, behöfdes icke. Hon erliölles genom den högre årliga skatt, som ägarne af frälsehemman skulle dädanefter betala, och ägarne af skattehemman komme att erlägga för lindring i menighetsbesvären.
Och Simson gick bort, och fick trehundrade räfvar, och tog brandar, och vände ju en stjert emot den andra, och satte ju en brand emellan två stjertar; Och tände eld på dem, och släppte dem uti de Philisteers säd, och brände upp kärfvarna med den ståndande sädene, och vingårdarna, och oljoträn. Då sade de Philisteer: Ho hafver detta gjort? Då sades: Simson den Thimnitens måg, derföre att han hafver tagit honom hans hustru ifrå, och gifvit henne hans stallbroder. Då foro de Philisteer upp, och brände upp både henne och hennes fader i eld. Men Simson sade till dem: Jag låter eder det göra; jag vill ändå hämna mig på eder, och sedan vara tillfrids. Och han slog dem hårdeliga, både på skuldror och på länder; och gick neder, och bodde uti en bergklyfto i Etham. Då drogo de Philisteer upp, och belade Juda; och gåfvo sig neder till Lehi. De af Juda sade: Hvi hafven I dragit hitupp emot oss? De svarade: Vi äre komne hitupp till att binda Simson, att vi måge göra honom, såsom han oss gjort hafver. Så drogo tretusend män af Juda neder i bergklyftena i Etham, och sade till Simson: Vetst du icke, att de Philisteer äro rådande öfver oss? Hvi hafver du så gjort emot oss? Han sade till dem: Såsom de hafva gjort emot mig, så hafver jag gjort emot dem igen. De sade till honom: Vi äre komne hitneder till att binda dig, och få dig de Philisteer i händer. Simson sade till dem: Så svärjen, att I viljen intet hinder göra mig. De svarade honom: Vi vilje intet hinder göra dig; utan vi vilje allenast binda dig, och antvarda dig dem i händer, och vilje intet dräpa dig; och de bundo honom med tu ny tåg, och förde honom upp ifrå klippone.
De i Kommitterades underdåniga betänkande anförda motiver till 1 5 § äro af denna lydelse: ”Uti flera städer hafva lokalmyndigheterna ansett nödigt att, till förekommande af ”oordningar, utfärda förbud mot att, utan föregången anmälan hos polismyndighet och i ”vissa fall dertill erhållet tillstånd, anställa så kallade lekstugor, dansnöjen eller andra ”dylika samqväm, i synnerhet för de mindre bildade folkklasserna. I Stockholm har ”sådant förbud blifvit utsträckt till andra offentliga nöjen och tillställningar, som allmänt ”kungöras och hvartill inträdeskort försäljas eller afgift på ett eller annat sätt från allmänheten uppbäres eller påräknas. Då Kongl. Majit, i anledning af anmärkningar, som ”Rikets Ständers Justitie-Ombudsman framställt emot Öfvergtåthållare-embetets i detta ”ämne utfärdade kungörelse, icke funnit skäl att deruti göra ändring, samt behofvet af ”föreskrifter uti ifrågavarande hänseende öfverallt synes vara detsamma, har Komitén ”trott sig böra bland stadganden, som för alla städer i riket skulle blifva gemensamma, föreslå det uti 4 5 § intagna, hvilket blifvit affattadt i hufvudsaklig öfverensstämmelse med det, som för nävarande är för Stockholm gällande, dock med latitud i ”straffbestämmelsen för att kunna äga tillämplighet äfven på smärre tillställningar.” Man finnér af denna motivering, att Kommitterade stödt förslaget i denna del derpå, att Kongl. Majit för icke längesedan meddelat sitt beslut i ämnet, och att Kommitterade allenast antagit, att, om stadgandet vore behöfligt för eli Samhälle, enahanda skäl funnes att det borde gälla för alla; men sedan förslaget blifvit allmänt bekant, har det likväl varit föremål för väsendtligt olika omdömen, hvilka, sådana de kommit till min kännedom, yttrats än i bifall än i klander, och man har i sistnämnda afseende gått så långt, att man velat anse stadgandet innebära ett angrepp mot församlingsoch yttrandefriheten.
Hvad hette Cendrillon mer än »skön Elsa?» — Det säger jag inte, jag vill ingenting veta. Romantikens dagar äro förbi och jag föredrager att inte ha reda på, om hon gift sig med någon bottenrik bankdirektör eller någon högförnäm, utlefvad åldring. Troligen det ena eller det andra eller något liknande, ty den goda féen hade allt försummat att ge henne ett varmt, finkänsligt hjärta, i annat fall hade nog glastofflen klämt henne den aftonen. — Glastofflen, hm — ja, det var allt ett bra riskabelt sätt att fria. — Tycker du? Kanske inte mycket mer riskabelt än sättet på hvilket man ofta går till väga nu för tiden. Man var åtminstone fullt säker på en sak, att ens hustru hade en liten fot — och det är ju ändå något! Och ser du, sagoprinsarne hade alltid tur! Det hörde till romantikens förtjänst, att man den tiden alltid älskade den rätta. Tofflen passade aldrig någon annan. Det låg en betryggande säkerhet i det! — Ja, den har man inte nu. — Nej, och därför börjar ju Cendrillonsagan som andra sagor med de kända, vemodigt-filosofiska orden: »Det var en gång ...» I DIREKTION FÖR NYTTA OCH NÖJE. En mängd badgäster strömmade ut ur societetshuset och spridde sig neråt stranden och parken. De olika grupperna, till en öfvervägande del bestående af damer i ljusa sommartoaletter, diskuterade ifrigt. Det var också något viktigt, som varit å bane, man hade valt direktion för andra terminen. Tvenne af de invalda damerna hade ej varit tillstädes i salongen och löjtnant Lejonklo hade åtagit sig att meddela fruarna Kruse och Holm resultatet af valet. Fru Kruse hade varit i direktionen de sista fyra åren eller alltsedan sin första vistelse vid den stora badorten, men i år hade hon försäkrat, att hon skulle afsäga sig, om hon blefve vald, det var alldeles för mycket bråk och hon ville i sommar uteslutande vara med sin goda vän, fru Holm, som led af krampanfall och som var så klen, att läkarne förbjudit henne att deltaga i sällskapslifvet. Fru Kruse hade öfvertalat sin väninna att fara till samma badort som hon. Stackars Annie!
De vidtagna förändringarne äro uti bifogade förslag till förordning utmärkte med kursiv stil, och anser Utsk. sig, der dessa förändringar icke äro af någon betydenhet, kunna undgå att för desamma särskildt redogöra.» Det vore likväl nödvändigt att R. o. Ad. äfven i afseende på dessa icke särskildt i Betänk, föreslagna förändringar fattade sitt beslut, och då Utsk. först omnämnt förändringarne från bankotill riksmynt, finge Hr Gr. o. Landtm, nu hemställa, om R. o. Ad. till de i sådant afseende uti åtskilliga §§ införde förändringar lemnade sitt bifall. Ropades Ja. Då sedermera Hr Gr. o. Landtm, framställde, hurusom bland öfrige, utan särskild redogörelse i Betänk., af Utsk. föreslagne förändringar förekom, att i 1 § 3 morn., i st. f. orden, »som vid denna författnings kungörande,» blifvit införde orden: »sorn å den lid K. Förordn-.n d. 18 Jan. 18SS, ang:de vilkoren för bränvinstillverkningen, kungjordes,» yttrade Gr. Lagerbjelke, Gustaf: Intill sednaste Riksdag hade man ansett nödigt, att vid hvarje Riksdag skulle ny författning om tullen, allmänna bev ilin ingen och bränvinsbränningen utfärdas. Vid sista Riksdagen vidtog man en grundlagsförändring, hvarigenom man skulle undgå alla dessa nya författningar vid hvarje Riksdag, så att i dem endast behöfde införas de förändringar, som kunde anses nödiga, men författmn fortfarande vara gällande i öfrigt, R. St:r likväl obetaget, att, om de ansågo sådant nödigt, utfärda 540 Don G Maj e. m. ny författn. Dessa genom Grundlagen upkomna nya förhållanden hafva i Utskrns förslag icke blifvit iakttagna, Utsk:n hafva nemi. i 3 mom. af 1 <§:n inflickat meningen : »å den tid K. Förordnin d. 18 Jan. 1855, ang:de vilkoren för bränvins-tillverkning, kungjordes.
Jag kom af mig, och det må då ingen människa undra på. Att på det viset bli behandlad af sin egen mann, på en vildt främmande perrong, bland idel skrikande och ropande människor, utan att man ens visste hvar man skulle lägga sitt hufvud till hvila för natten! Men som jag honettemang inte kunde ställa mig att gråta, så fick jag nöja mig med att känna mig förorättad. »Hvart ska herrskapet?» frågade karlen. »Hvad säger du?» sa Gustaf vänd till mig. Jag teg naturligtvis. »Kanske till Germania, Sved, W-6 eller kanske till det allra nyaste: Prins Oskar?» »Herre Gud», sa jag, glömsk af allt; »är det så illa stäldt för den söta prinsen, att han måste hålla rum för resande, så tar vi naturligtvis in där. Eller hur du, Gustaf?» Gustaf hostade, karlen grinade. Men hvad brydde jag mig om det! Ingenting kan förmå mig att svika den höga öfverheten, och riktigt uselt vore det att göra det, när den befinner sig i nöd. Så blef vi instufvade i en stor, täckt, sammetsklädd vagn med rika förgyllningar, som kanske hade varit kunglig sjuglasvagn i sina dagar. På brosteget stod en elegangt herre i fullt livre, och så bar det i väg. Midt emot satt en tjock rödbrusig herre, som just valt de här fattiga minuterna för att ta sig en lur. Oupphörligt halkade han åt sidan, stötte mig i axeln med hufvudet, bad om ursäkt, somnade och bar sig lika galet åt igen. Under sådana förhållanden är det inte särdeles lätt att komma i någon högtidlig stämning, men jag kan till min heder säga, att det lyckades mig ändå. De luftiga målade pasachserna i statsjonen, den stora, i bländande ljus skimrande platsen utanför med dess plaskande vattenkonst, planteringarna Ja, man kände, att man var i Europias hjärta – och något mer, i – i märgen af Sveriges intelligens. Genom stenlagda gator rullade sjuglasvagnen; lakejen, i sitt guldsmidda livre på fotsteget, såg lika högtidlig ut som en festarransjör, som väntar på att få införa sina gäster. Gustaf teg och satt och blinkade som en ekorre i halsduken.
Till smaken är alkekungen ypperlig, och den erbjuder, till följd af bröstmusklernas starka utveckling, mer föda, än man skulle vänta af fogelns ringa storlek. Alka. (Uria Brünnichii Sabine.) Jemte alke-kungen träffar man bland isen redan långt ut från land skaror af alkor, och ju närmare man kommer stranden, dess mer tilltaga dessa i antal, synnerligast om strandklipporna erbjuda denna polarländernas allmännaste fogelart lämpliga häckningsställen. Härtill väljas klippväggar, som stupa tvärbrant mot hafvet, men dock genom utsprång och ojemnheter bereda plats för de rufvande foglarne. På de verkliga alkfjellen ligga ägg vid ägg i täta rader från klippans krön till närheten af vattenbrynet, och hela fjellet är der tätt beklädt med foglar, hvilka dessutom i skaror af tusen och åter tusen flyga till och från berget, uppfyllande luften med sitt ytterst obehagliga skrik. Äggen läggas utan spår till rede på den kala eller blott af gammal fogelspillning täckta klippan, så tätt packade intill hvarandra, att jag 1858 från ett klipputsprång af föga utsträckning, som nåddes med ett tåg från alkfjellets topp, kunde insamla ej mindre än en halftunna full med ägg. Hvarje fogel har blott ett, ganska stort, grått och brunprickigt ägg, af mycket vexlande färg och form. Sedan detta rufvats en tid, blir det täckt med ett tjockt lager af fogelspillning, och härpå pläga fångstmännen skilja förlegade ägg från friska. Lossar man ett skott mot alkberget, så flyga foglar i tusental ut från sina bon, utan att antalet af dem, som ej blifvit uppskrämda, tyckes förminskas. De klumpiga och kortvingade foglarne nedfalla, då de kasta sig ut ur boet, till en början ett godt stycke, innan de få »tillräckligt luft» under vingarne för att kunna flyga. Många plumsa, innan detta sker, ned i vattnet, någon gång äfven i den båt, som ror fram vid fogelbergets fot.
Det var ej hans sed att skrifva vers till sin hustru; han ville att poesien skulle näras af kärleken, ej denna förtunnas till »endast poesi». Båda läto blott sällan något af sin känslas guld formas af konsten i stället för af lifvet. Men sker detta, då bildas det till några af deras diktnings härligaste smycken. I denna tillägnan talar Browning om huru hvarje människa, då hon älskar, önskar sig ett alldeles nytt uttrycksmedel för sin kärlek och att denna önskan enligt sägnen förmådde Rafaël att en gång dikta och Dante att en gång rita en ängel. Ett sådant särskildt uttrycksmedel skulle äfven han vilja äga. Men det oaktadt utbrister han: God be thanked, the meanest of his creatures Boast two soul-sides, one to face the world with, One to show a woman when he loves her! This I say of me, but think of you, love! This to you – yourself my moon of poets! Ah, but that’s the world’s side, there’s the wonder, Thus they see you, praise you, think they know you! There, in turn I stand with them and praise you. Out of my own self, I dare to phrase it. But the best is when I glide from out them, Cross a step or two of dubious twilight, Come out on the other side, the novel Silent silver lights and darks undreamed of, Where I hush and bless myself with silence. O, their Rafael of the dear madonnas O, their Dante of the dread Inferno Sang one song – and in my heart I sing it Drew one angel, born, see, on my bosom! Det finnes i denna samling ännu ett par för Brownings känslodjup betecknande dikter.
Den hade, efter min öfvertygelse, bordt frånträdas; ty den har lagt hinder i vägen för den arbetssökande att sig sjelf Lagsamt Allm, Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande, N\o 5. 21 försörja, och för den, som behöft att begagna arbetet, att lemna arbetsförtjenst åt den förre; den har beröfvat den ene medborgaren — af det verkliga eller förmenta skäl, att han varit eller kunnat blifva fattig — friheten att söka sin utkomst, der den erbjudit sig, och således ställt honom utom gränsen af skydd och jemnlikhet inför lagen, under det att den andre — den ofta endast skenbart förmögnare — fått rättighet att efter eget godtfinnande cernera sin socknegräns för den förre; den har gifvit upphofvet åt den olyckligaste af alla fattigvårds-anstalter, nemligen den, att sönderdela socknarne i många smärre Fattig vårds-samhällen eller såkallade rotar, som hvar för sig sökt att med lika småagtig ifver och ömsesidig noggrannhet, som socknarne sig emellan ådagalagt, utestänga de möjligen blifvande fattige från andra rotar; den har föranledt rote-sammanträden, Sock nesta mmor, Canzliförhör och rättegångar med thy åtföljande tidspillan och kostnader, ofta till större utgift och olägenhet för den, som såmedelst velat dagtinga med sitt samvete, för att afskudda sig den moraliska förbindelsen att hjelpa en nödställd like, än fattigvården kunnat medföra, om man låtit den fattige, likasom den rike, njuta sin medfödda naturliga rättighet att söka bostad och uppehälle, der han med jordeller husegare kuiinat öfverenskomma och finna sin bergning; den har tillskapat fattighjon af personer, som, öfverleinnade åt sig sjelfve och sin egen omtanka, aldrig skolat falla någon fattigvård till last, om de endast fått åtnjuta friheten, ej såsom död bokstaf, utan i lefvande verkligheten; den har alstrat brottslingar och ökat antalet af correctionister, ty mången, som blifvit förskjuten från det ena samhället eller der saknat sin utkomst, har ofta, efter frugtlösa mödor att finna tak öfver hufvudet i ett annat, först förlorat hoppet om en bättre framtid för sig, hustru och nödställda barn, sedan öfverlemnat sig åt liknöjdhet, lättja och fylleri, och slutligen öfverträdt det samhälles lagar, som icke lemnat honom ett skydd, hvarpå hans känsla af menniskovärde sade honom, att han egde anspråk.