Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I sådant afseende torde böra föreskrifvas, att den, sorn vill använda Silfver till betalande af Spanoemål, hör inlefverera Silfver till LandtRänterlet, som deröfver utfärdar en på insättarens nartin ställd attest, hvaruti utföres så val Silfver-qvantiteten , sorn dess värde uti Banko-Sedlar; hvilka Attester på lika sätt, sorn alla andra Ränteri qvittencer , annoteras uti JLands-ContoiretSådane Attester gälla i liqvider om Spannemål, sorn , med vederbörligt tillstånd, får köpas uti Kronans Magaziner, inom, men ieke utom Hållet, lika med BankoSedlar till det beloppi dylika Sedlar, hvarå de lyda. Till vinnande af nödig kontroll , böra Kandt-Räntemäslaroe uti afgif. vande förslag till Direktionen öfver Allmänna Magazins-Iutättningen specificera alla af dem utfärdade Attester öfver emottaget Silfver, med utsättande af dagen , då Attesten är utfärdad , Silfver-qvantiteten och värdet i Banko-Sedlar, samt Insättarens namn. Detta allt underställes vördsammeligen Riksens Högh Ständers hepröfvande. Stockholm den Julii 1818. N.r 77, Rikets Högloft. Ständers sammansatta Statsoch Banko - Utskotts Utlåtande öfver Högloft, Ridderskapet och Adelns Re - 706 Statsoch Banko-ZTtskottens Betänkanden. miss af Herr Grefve Carl Gust. Spens' s Memorial, rörande ett af Herr Grefven och Herr Grefve von Schwerin förut uppgifvet och besvaradt Förslag, angående Provincial-Credit-Cassors inrättande, Sedan Högloft. Ridderskapet och Aneln un' der den gide nästlidne Junii afgjort alla de af Förenade Statsoch BankoUtskotten , med anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition af den 10
Den hade dock blifvit fördröjd på vägen och anlände först vid tiotiden, då sommarnattens skymning redan gjorde alla föremål otydliga. Just detta, att skymningen gjorde sitt intåg före krigsfolket, framkallade den rent af illusoriska effekten. De många hotellen försvunno, medan i stället den långa, takbetäckta träbron aftecknades mot vattnet och de medeltida tornen och ringmurarna mot natthimmeln. På bergen tändes glädjeeldar – alldeles som vid en seger fordomtima. Plötsligt hördes en röst bland de till trängsel packade åskådarna: »nu komma de!» I det samma nalkades i stadsmurens hvälfda port den brokiga skaran, trupp för trupp, med vapen och fanor och fyrspända vagnar lastade med segerbyte. Det hemmagjorda, hoplappade eller litet teateraktiga i drägterna, som vid fullt dagsljus ibland hade tittat fram här och hvar, dolde halfmörkret. Framför hvar afdelning gingo pipare och trummare, hvilkas fåtoniga medeltida melodier skorrade öfver den tysta gatan. Det var ej längre en kostymfest; det var medeltiden lifslefvande. Med hufvudet uppfyldt af fantasier öfver händelser, som redan äro omtvistade sagor, och menniskor, som redan äro mull och ben, gick jag, då den sista krigaren försvunnit, till närmaste hotell. Alla rum voro dock upptagna. Jag gick till nästa stora främlingskasern. Samma svar. Ingenstädes stod en madrass med två lakan och ett täcke att få. Slutligen förbarmade sig en välvillig hotellvärd. Herreje, man kunde väl ej begära att främlingar skulle ligga på gatan! Visserligen hade han sjelf intet att glädja mig med, men hans portier skulle visa mig till en af hans gifta vänner, som helt visst skulle upplåta sitt gästrum. Så blef det också och strax efter midnatt somnade jag godt. Då jag emellertid vaknade sent påföljande dag, förvånades jag öfver rummets lyx. Var detta ett rum i Schweiz ? Framför fönstret hängde tunga sidengardiner, täcket var af siden, och kuddar och lakan voro så öfversållade med spetsar, att jag tyckte mig nästan ligga i likkista på parad. Slutligen steg tjensteflickan in, en nätt flicka med täck bindmössa och en stor silfverblank bricka, på hvilken hon bjöd mig kaffe i en utsökt fin kopp.
Men ingen skald har brukat sin penna därtill, och ingen har tänkt på, att vi behöfde en nationell sång — eller rättare sagdt, ingen tänkte på, att vi redan hade en sådan, ehuru mången beklagade saknaden däraf. Helt visst medgifves af alla, att en fosterländsk sång eldar fosterlandskänslan så som knappast något annat. Och att fosterlandskänslan här hos oss är i stort behof af väckande och närande element, det hafva vi för längesedan upptäckt och medgifvit. Att en folksång, allmänt inlärd och allmänt sjungen, skulle vara ett sådant, hoppas jag ej heller skall röna motsägelse. Och därför ville jag bedja alla, som det förmå, bidraga till, att den vackra sången om hemlandet, det » tysta, det glädjerika sköna », blir i ordets rätta bemärkelse en folksång. Den, som skrifvit orden till sången, måste väl som skald räknas till » de mindre profeterna », men hans kärlek till sitt land och de sånger, som utan honom skulle varit glömda och döda, kan aldrig ifrågasättas. Skolorna skulle häruti kunna mycket Verka, men för att åstadkomma detta behöfs mera än ens ropande röst i öknen, som ju dessa enkla rader måste blifva. De finnas dock, hos hvilka mina ord torde vinna ingång — det är mödrarna. Till dem vill jag säga: läreu edra barn att sjunga goda och glada visor, små sånger om fosterlandet, och först och sist den, som vi skola göra till vår folksång — såDgen om det gamla friska, fjällhöga Norden, vårt eget land, vårt fosterland. Den sången skall vara dem ett barndomsminne, som aldrig utplånas, och genom dem skall den tiden komma, då sången om Norden skall blifva vår högtidssång och alltid sjungas, när helst en fest firas, ett namn äras, ett minne upplifvas hos vårt folk, bland höga och låga. Och på så sätt skall fosterlandskänslan väckas hos barnen och underhållas hos ungdomen, och denna känsla manar till godt och skyddar mot ondt mera än någon tror. Nej, mina herrar, säger en af talarinnorna, vi måste i edert eget intresse, som vi sätta högre än något annat, afslå att gifva ert kön de politiska rättigheter, som kvinnorna besitta, eller någon direkt andel i statens styrelse.
M:t, i Nådigt svar härå d. 5 November samma år behagat meddela, att, enligt 63 §. i RegeringsFormen, K. Dess ovilkorliga rätt vara, att i hvarje serskildt fall pröfva, huruvida förekommande utomordentliga utgifter och behof äro af den beskaffenhet, att de böra och kunna på detta a54 Stats-Utskottets Creditiv anvisas; har likväl Utskottet, i likhet med hvad R. St:r uti omförmäldte måtto yttrat, ansett ofvanherörde till de hrandskadade i Borås utgifna summa lämpligast bordt hafva anordnats, af det på 8:de HufvudTiteln uppförda Anslag till Extra Utgifter; och tillstyrker Utskottet: det R. St.r förnya deras vid 1828 års Riksdag i detta ämne gjorda underd. framställning, och derjemte yttra den önskan} att, enär lehöf till dylika bidrag sig yppa, medel dertill anordnas å den Extra Utgifts-summa sorn till K. M.-ts dispositioiij på 8.de HufvudTiteln af R. St.-r anvisas. §• 5. Ang:de en Kongl. Räntmästaren Ouchterlony beviljad gratification. (R. B. 1825 p. 14—83.) Efter pröfning af de besvär Proviantmästaren, K. Räntmästaren Ouchterlony hos K. M:t i underdrhet anfört öfver K. KammarRättens beslut i en anmärkningsfråga, hvarigenom han blifvit ålagd till K. M:t och Kronan återbetala 4,903 R:dr 20 sk. 8 r:s.t B:co, för, på åtskilliga under åren i8i3 och 1814 till Magaziner i Orterne verkställde afsändningar af Säd och andre Proviant-persedlar, för högt beräknad afskrifningsprocent, efter 2 §. i stället för 4 §• i AfskrifningsReglementet den 12 Augusti 1812, bar K. M:t, genom Kådigt Bref d. 3o September 1823, förklarat, det K.
Sedan Rikets Ständer vid 1847 och 1848 års riksdag till förbättring af lönerne för elementar-läroverkens lärare anslagit en summa af 90,000 R:dr B:ko, hade Kongl. Majit genom en den 6 Juli 1849 sladfästad öfvergångs-stat bestämt lärare-lönorne till belopp, hvilka icke allenast skulle bereda en mera tryggad utkomst, utan ock blifva en ersättning för förhöjd presterlig tjensleårs-beräknings upphörande, hvarjemte Kongl. Majit nyssnämnde dag genom Nådigt Cirkulär till Konsistorierne i riket och Direktionen öfver Stockholms stads undervisningsverk anbefalite dessa att, sedan vederbörande stadsmyndigheter samt skolornes Inspektörer och Rektorer blifvit hörde, uppgöra och till Kongl. Maj:t inkomma med underdånigt förslag till fullständig reglering af undervisningsverken. Bih. till R. St. Efter aflemnande af dessa förslag, som i allmänhet öfverensstämde deruti alt nuvarande läroverk vore behöflige samt att en de! af dem borde utvidgas, och sedan Kongl. Maj:! derefter under den 14 Augusti nästlidne år i Nåder utfärdat stadga för rikets allmänna elementar-läroverk är nu ifrågavarande plan för läroverkens reglering af Departements-chefen afgifven, med underdånig framställning derjemte om de anslag, som ansäges nödiga för tilivägabringånde af denna reglering och fastställande af en normalslat för lärarnes aflöning. innan Utskottet går att meddela yttrande uti förevarande för samhällets utveckling och framtid vigtiga angelägenhet, torde Utskottet i största korthet böra här redogöra för grunddragen af den framlagda organisationsplanen. Jemte e I e m c n I a r-1 ä r o v e r k e n s indelning i högre och lägre läroverk, är, hvad de förra angår, fullständig lönestat, upptagande 8 Lektorer och 6 Adjunkter, föreslagen för sådana läroverk, hvilka uppkommit genom förening af gymnasium och skola, de i Hernösand och Wisby dock undanlagne, äfvensom för läroverket i Orebro; och äro dessa läroverk 12 till antalet.
Och strumporna, den ena grå, den andra svart, bar salig själen; med fri passage för hvarje tå, och tjockbenet alltjemt vid hälen. Malenas näsa satt på sned, och det var händt i Gröna Gängen: hon kom att gräla med en Smed, och han tog hastigt tag med tången. För menniskor var hon ett ljus; allt verldsligt prål gaf hon till fanders tog sig mest hvarje dag ett rus och för en vitten af Demanders. Igenom koftan, då och då, man kunde se en skymt af ryggen, om vintren alltid kittelblå, om sommarn karmosin af myggen. Kring hennes våta mun, i dans sig dussintals med flugor svängde, och nästippen, i brist af ans, hvar dag sig smånigom förlängde. Ack Herre Gud! i vintras då! (nä alldrig glömmer jag den färden), då jag på kälken, hå, hå, hå! drog henne öfver Riddarfjärden. Och hon på isen damp så full, och sig så skamlöst der betedde, och sade: när jag föll omkull, ja, vi kan sitta här i bredde. En dag hon sade: vet du Jan, nu ska jag taga guld ur grufvor och så hon traskade kring Stan, att stjäla ved och sälja strufvor. Men någon Satans Finn-Capten, (vid Skeppsbron låg den fula styggen), tog en gång upp en faslig sten, och drog min gumma midt i ryggen. Då kom hon hem, o ach och ve! med bränvin, plåster, band och huckel, och hela kroppen satt på sne, på ryggen en förfärlig puckel. Torparen och hans omgifning Gunnar bar alltjemt en gräsligt bitter känsla inom sig, och kände oupphörligt regn och köld utom sig, ty han trifdes numera aldrig inne i stugan. Gunnar hade således en sort af ursäkt för sig sjelf att han numera, långt oftare än förr, anlitade en besynnerlig vän, döfvande, ögonblickligt värmande och upplifvande, tröstande och lugnande. Vi mena olyckligtvis bränvinsflaskan. Gunnar hade i början af sitt sorgliga äktenskap, då kallt förnuft ledde hvarje hans steg, tagit en, högst två supar om dagen.
Då enskilda enkeoch pupill-kassor, från hvilka understöd, utan afseende på pensionärernes behof, tillfalla så väl förmögna som utfattiga, i allmänhet icke understödjas af Slats-verket, så synes enskilda enkeoch pupill-kassan för Tullstaten, hvars aflöningsvilkor, jemförde med andra staters, i allmänhet äro förmånliga, icke böra företrädesvis gynnas med statsanslag, helst deraf skulle framkallas likartade anspråk från andra sådana inrättningar. För öfrigt och ehuru inrättningens utgifter under de sednare åren öfverstigit dess inkomster, och brist alltså uppstått, hvilken, enligt E. K. M:ts nådiga beslut, blifvit af tullmedlen betäckt, bör det kunna antagas att, om delegarnes afgifler och pensioner mot hvarandra noggrannt afvägas, inrättningen framdeles kan undvara allt slags publikt understöd, helst en friare tull-lagstiftning jemväl torde verka derhän, alt den talrika bevaknings-personalen samt i följd deraf äfven pensionärernas antal kan icke obetydligen inskränkas. Pä dessa grunder och då Rikets Ständer vid 1847 —1848 årens riksdag funnit sig förhindrade att till denna pensions-ansfalt bevilja statsbidrag, hafva Rikets Ständer ansett sig icke böra till E. K. M:ts härutinnan i nåder gjorda framställning lemna bifall. Hvilket Rikets Ständer få i underdånighet anmäla ; framhärdande etc. Stockholm den 29 November 1854. Expedilions-Utskotlets Förslag till underd. Skrifvelse, N:o SOI. 629 N:o 201. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 26 Nov. 1854. Preste-Ståndet den 26 Borgare-Slåndet den 28 Bonde-Ståndet den 29 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående förändring i lagstiftningen om prwskriplion af fordringar. (Lag-Ulskottets Bet:de N:o 56.) S. A. K.
Lika tvifvelaktigt torde det i öfrigt vara, huruvida flertalet af män behöfver vidkännas den gestalt, hvari dikten merendels plägar låta dem framträda, en gestalt, som antiken brukade framställa med attributen bocköron och bockben. Männen i allmänhet såväl som kvinnorna hålla nog före, att den mänskliga värdigheten kräfver, att begären skola vara vasaller och icke herrar. Det är dock icke o m männen vi här ämna tala. intresse och utan alla förutsättningar att försvara en plats i litteraturen. Mot denna kvinnotyps efterhärmerskor eller motsvarigheter i verkligheten är ödet jämfö- relsevis blidt. Nog händer det väl, att känslorna hos exalterade eller uppskrufvade naturer slutligen mynna ut i allehanda excentriciteter, men i vanliga fall lägga sig gärna dessa kvinnliga öfverdrifter, när de ej längre finna en tacksam publik. Lidelserna äro äfven till all lycka sällan så enväldiga i lifvet som i dramat och romanen. Man skall få se större delen af dessa öfverspända eller uppskrufvade kvinnor på några få år undergå densamma metamorfosen att blifva hvardagstrefliga matronor, och hos en stor del af dessa röjer sig därpå ofta nog den motsatta öfverdriften: en påfallande obenägenhet och rädsla för allt som röjer olika » medelpunkt » än genomsnittsmänniskornas. Hos verkligt erotiskt lidelsefulla kvinnor blir det med åren ofta något förvissnadt, härjadt och utbrunnet. De hafva under korta stunder blomstrat i purpur, fullhet och glans, nu äro de doftlösa och förtorkade likt caetéerna. När för dessa kvinnor lidelsens och ungdomens fest är all, har ock lifvet förlorat hela sin poesi, och de sjunka vanligen häjdlöst ned i prosan, medan deras ursprungligen anspråkslösare, mindre passionerade medsystrar ännu med de gråa håren kunna bevara en själens ungdom och en sinnets lyftning. Ja, de behålla ofta en fläkt af vår och poesi ända in i höstens dagar, likt resedan — blomstret i de svala lunder — symbolen af känslornas mystik, hjärtats sympati och ett ursprung högre än sinnevärldens. Bakom oss, välan, våra skepp vi bränna — men regnbågslik vi bygga en bro af tårar, som lättat den sorg vi känna, af solglans från himmelsk, bäfvande tro.
Det finnes således en utväg alt förmå brottslingen till att frivilligt afbedja sitt brott och söka försoning med församlingen. Denna utväg är äfven den enda, jag kunnat uttänka, såvida man icke önskar, att han, hädanefter såsom hittills, skall med våld inställas i kyrkan och genom de straff, som följa på hans vägran att underkasta sig kyrkopliklen, tvingas lill en bekännelse, hvars upriktighet är högst vansklig. Hvad angår ordet trätit, medgifver jag gerna, det jag icke känner, huruvida Svenska Akademiens språklära föreskrifver, att perfectum af verbet träta skall heta trätit eller tratt; men den förra formen är åtminstone otvetydig, då deremot trätt lika väl kan vara perfectum af träda som träta. Jag anhåller om bifall till punkten, med rättelse af det tryckfel, hvaruppå jag förut fästat upmärksamheten. Då nu öfverläggningen ansågs fulländad, framställde Hr Gr. o. Landtm., att i afseende på de nu föeevande 3:dje och 4:de punkterne af Utsk:s Betänk., hvarp Hr von Hartmansdorff yrkat återremiss, icke i öfrigt förekommit annan anmärkn., än att, i st. f. orden ”drucken och oskriftad”, borde införas ”drucken eller oskriftad;” hvarpå Hr Gr. o. Landlnl. hemställde om R. o. Ad. med denna rättelse behagade bifalla förevarande punkter af Ulsk:s förslag, samt, efter denna propositions besvarande med starka Ja, jemte några Nej, förklarade sig hafva funnit Ja öfvervägande. Härefter förekom det af Utsk. under N:o I afgifna förslag till författning om stöld, snatteri och rån; och yttrade sig härvid Gr. Sparre:
Sagda dam eller privategendom hade en utomordentligt vacker liten våning, hvilken hvar och en af de tre herrarne trodde sig ensam ha bekostat. Det enda som fattades var en krona i salongen. Hon hade slagit fram derom för att få en. Men hon hade sagt något derom till alla tre. Det var felet. I julklapp fick hon tre kronor. Men hon fann på råd, hängde en krona i hvarje rum och låtsade som ingenting. Hvar och en kronegare såg de andras två och drog misstankar. De anstälde efterforskningar i lampmagasinet. Det befans då att de tre kronorna blifvit köpta af tre bland Göteborgs mest ansedda läkare. Ett par af dem voro äldre och gifta. Carl von Bergen var informator i den fruns familj som han sedan blef gift med. (Se ”I krig med samhället”) Hon hade blifvit enka helt ung och de barn von Bergen undervisade hade hon i sitt andra äktenskap. Hon var flera år äldre än han. Han såg bra ut. Hon hade varit riktigt vacker, en firad skönhet, och såg ännu godt ut. Fru Thedenius sade att informatorn talat med henne om det ”andliga äktenskapet”, hon menade naturligtvis det fria. Hon trodde att von Bergen och den frånskilda hustrun bott tillhopa någon tid, men en af hennes bekanta hade förehållit henne det vidriga deri så skarpt att hon förmått dem att låta viga sig.74 Ida har icke det minsta skarp blick, icke heller den finkänsliga takt som menniskor lätt förvärfva sig i sällskap med nervöst öfverförfmade personer. Härförleden var jag till L.s, det var medan Axels och min bekantskap ännu var så ny att vi kände oss rätt besvärade i hvarandras sällskap, vi sutto i salongen och pratade. Båda kände vi oss förmodligen tryckta af samma tvång, tvånget att på en gång visa oss ogenerade och underhållande, midt under det vi sjelf kände oss dödbakade och tråkiga. Båda voro vi mycket röda. ”Der ser du, att du inte borde druckit kaffe,” sade Ida till sin son, ”nu är du så röd och upphettad igen; alltid stiger blodet dig så åt hufvudet.” Det kunde icke falla henne in att tänka hur obehagligt han fann det att hon särskildt fäste uppmärksamheten på det.
Jag och de med mig likatänkande, vi vilja derföre icke bifalla en förändring, utan att det blir en verkligt god förändring och något, som lofvar att bli beståndande. Vi önska, att den nya byggnaden måtte vara så sammanfogad, att om tyngden vill skjuta ut på ett håll, motvigten är tillhands, och huset ej må ramla som de nya husen i Berlin. »Bara krigslist», säger man. »Det är samma skäl, som man förebragt för att störta alla föregående representations-förslag. Sedan förslaget väl är fallet, skall man ej längre vilja böra talas om någon förändring alls.» Man bar flere gånger kastat oss i ansigtet den ominösa frasen: »det är för sent!» Men jag skulle vilja säga: det är för sent att komma med denna insinuation! Motsidan måtte väl bäst veta, att de bragt saken derhän, att det ej är längre fråga om, huruvida steget skall tagas, utan blott om hur långt det skall tagas, och hvar foten skall finna sitt nya stöd. Hvad begära vi då? Vi begära uppskof, vi begära, så att säga, återremiss, fastän, då enda formen för uppskof nu är afslag, vi således yrka temporärt afslag. Ar det då så fasligt mycket begärdt ett uppskof af ett år, eller högst tre år i en fråga af denna beskaffenhet, en fråga för kommande sekler? Vi kalla vårt afslag blott temporärt; vi äro nemligen öfvertygade om, att förslaget kommer igen, ehuru vi fästat oss vid den förhoppningen, att det måtte komma igen i en form, som tillåter diskussion och förändrigar af detsamma ej blott i Konst.-Utsk:t, utan äfven hos Ständerna, och icke blott dessa stela obevekliga: ja och nej! Visserligen har en af Konungens rådgifvare sökt göra troligt, att, om förslaget nu faller, så skulle det genast lemnäs in igen oförändradt och i samma stela, oböjliga form af Regeringens förslag, till Konst.-Utsk:t. Det der låter visst mycket farligt; Den (5 December. 357 men, jag ber den värde Regerings-ledamoten om ursägt — det är ej rätt sannolikt!
Emot denna §:s 2:ne första mom:r har jag ingenting att anföra, men vid början af 3 morn., der det heter, att "kyrkoherdarne böra,” önskade jag att man måtte sätta ”skolstyrelserne böra;” hvaremot jag i slutet af samma morn., som handlar om att consistorierna livart 5:te år skola ingifva berättelse till K. M. om undervisningens tillstånd, anser mig böra göra den anmärkn., alt denna föreskrift är öfverflödig, emedan sådana berättelser skola afgifvas när Konungen för godt finner att sådana infordra. Mig synes som vore denna föreskrift att anse som ett påpekande att Konungen ej må bry sig om att oftare infordra slika underrättelser. Jag anser alltså den sista perioden i 5 mom. vara öfverflödig och böra utgå. Hr af Si Ilen, Willi. Gideon, uppläste följande: De skäl, som vid återremissen af betänk. N:o 5 anför - 36G Den ij Februari e. m. des emot ovillkorligheten af kyrkoherdes ordförandeskap i socknens skolstyrelse, hade jag önskat blifvit af Utsktn godkända. Det vore alltför öfverflödigt att nu upprepa dem här, utan får jag dem endast åberopa. Ett ytterligare skäl för min mening anser jag mig dock Iröra anföra. Jag tror nemi., alt man i allmänhet, vid communala bestyr, bör laga sig till vara för inblandandet af något element, som (icke äger stödet af det allmänna förtroendet. Har kyrkoherden detta inom församlingen, lärer han nog blifva vald till ordförande uti skolstyrelsen; äger han det åter ej — och ett sådant förhållande måste man ju kunna tänka sig? — så synes han ingalunda vara tjenlig att leda öfverläggningarna, Iivari han i allt fall såsom sjelfskrifven ledamot kommer att deltaga. På dessa skäl vågar jag föreslå följande förändring i redactionen af i punkten af denna §, nemi.: "I hvarje socken eller större skoldistrict skall finnas en skolstyrelse, bestående af kyrkoherden och af församlingen valda ledamöter — hvilken inom sig utväljer ordförande, som är ansvarig för det vid styrelsens sammanträden förande protocoll; börande etc. — i beröring. Hr von Hartmansdorff:
De skiften som, sedan 1845 års lag blef gällande, äro vordne afslutade kunna icke rubbas, derest de vunnit laga kraft, äfven om en oriktig lagtillämpning dervid egt rum; och de skiftesförrättningar, hvarå laga kraft ej kommit, kunna, så framt vederbörande dermed ej åtnöjas^ i laga ordning klandras. Utskottet får således vördsamligen tillstyrka att Rikets Ständer måtte för sin del besluta den förklaring, att. genom Kongl, förordningen den 19 Maj 1845, angående förändring i vissa delar af lagens stadganden om giftorätt och morgongåfva, någon rubbning icke skett i makars rättigheter och skyldigheter i bo tid de äktenskap, hvilka äro ingångna förr än berörde författning blef till efterlefnad kungjord. Anie. till Exp.-Utsk. den 27 April, kl. 7 e. m. Betänkande, i anledning af väckt motion om förändring af 5 Kap. 12 § Jorda-balken, angående tiden för afträdande af i börd dömd faslighet. Uti memorial, som vällofl. Borgare-ståndet tili Lag-utskottet remitterat, har herr Sienberg, A. M., anmärkt, att Iifad lagen innehåller angående tiden för afträdandet af i börd dömd fastighet i stad vore så obestämdt, att rätta meningen deraf syntes högst tvifvelaktig. Sedan det nemligen uti 12 § af 5 kap. Jorda-balken, som föreskrifver huru jord å landet och hus, gård och tomt i staden bördas och lösas må, blifvit stadgadt, att, dömes jord i börd före Thomedag, träde då köparen derifrån nästa fardag derefter, men att han, om dom faller efter Thomedag skall njuta fardag och sitta qvar ett år efter nästa midfasta, derest emellan honom och bördeman ej annorledes åsämjes: så bestämmes i 16 kap. i åberopade balk, att fardag för jord å landet är vid midfasta, men för stadsfastighet den sista dag i Mars månad eller den sista September.