Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta Verk fattar dessutom inga beslut, som kunna blifva föremål för åtal, utan afgifver blott tillstyrkanden, och ingen kan komma att lida genom dess förvållande, så att, äfven om detta Embets-verk skulle korn - Den 15 December f m. ma att bibehållas, jag ej kan inse att någon Domstol till upptagande af dess Embetsfel behöfves. Hvad åter Allmanna Magazins-Djrectionen angår, lärer en slik Domstol för detta Embets-Verk sä mycket mindre kunna komma i fråga, sorn Riksens Ständer vid denna Riksdag beslutit , att detsamma skall alldeles upphöra. Då Utskottets Betänkande nu för första gängen föredrages hos Ridderskapet och Adeln, borde det väl egentligen återremitteras , men som den återstående tiden för Riksdagen är ganska kort , så att en återremiss skulle vara utan ändamål, och jag dessutom tror, att Betänkandet utan någon olägenhet kan afslås, får jag derå anhålla om Proposition. Herr Ribbing, Arvid: I anledning af hvad Grefve Hamilton yttrat, får jag hemställa , om icke tjenstefel hos Beredningens Ledamöter möjeligen skulle kunna äga rum, exempelvis, om en af dess medlemmar begagnade sin rättighet att hemtaga en Act, och antingen förstörde, eller under en längre tid fördröjde med att återlemna densamma , hvarigenom troligen lidande för parter skulle uppstå. För öfrigt och sedan jag nu fått uppgifva de grundade skäl , som föranledt Utskottens åtgärd i denna del, skall jag icke sätta mig emot hvad beslut Ridderskapet och Adeln öfver det hela än må fatta. Herr Hjerta„ Gustaf: Det beror visserligen icke på Allmänna Beredningen , att qvarhålla Handlingar ett ögonblick , utan detta blir alltid den Föredragandes fel. Jag förenar mig Den 15 December J. m. 741 derföre med Grefve Hamilton i anhållan om afslag å Betänkandet, såsom mindre behöflig*, då föreskrifter redan finnas, rörande åtskillige Embsts-Verks åtalande. Herr von Hartmansdorff], August :
Omförmälde Betänkande hvilket Vallofligö Borgare-Ståndet bifallit, är af de tre Öfrig» Riks-Ståndeh till Ijag-Utskottet återförvisädt, på grand af följande Inom dessa Rikä-Ståhd gjorda anmärkningar, deln Utskottet ansett iämpligast att här upptaga efter Ordningen äf de §§» i Utskottets Förslag , emot hvilka klandret förnämligast blifvit rigtado 1 /. i mom. iiö Åf Herr Lar* Hjerta är anfördt , ätt, ehuru samma motiv , sorn föranledi Utskottet att här utesluta definitionen å fylleri, äfven legat till grund för Herr Hjerta* yrkande, att, i likhet med 1735 års Förord* Bih, tili Bikt-St. Prot. 1828 _ J830, 7 Simi. i A/d. 1 y.dj» B-.det fitfe Hit. q LagUtskottets Utlåtande N:o 155. ning , lydelsen af ifrågavarande §. borde blifva denna:
Han var en smula yrvaken och det gula håret stod upp som en tofs i nacken; ögonen voro halfslutna, och medan han talade med sin mjuka, böjliga röst, lutade han sitt hufvud mot kudden som en dödstrött man på scenen. »Ni är son till statsrådet von Rosenberg?» började han högtidligt. Det var alltid något högtidligt öfver Anders Ericsons repliker, något af dämpad patos, också utom scenen. När han begärde en biffstek på en resturant, gjorde han det med en ton, som skulle han i nästa ögonblick dö af svält. »Ja», svarade Max kort. Det var nu åter denna själlösa fråga, som alltid mötte honom hvart han kom i lifvet. »Och ni har lemnat in ett par enaktspjeser? Ja, jag mins — jag har inte hunnit läsa dem ännu» Anders Ericson teg och slöt ögonen helt ett ögonblick. Hans markerade drag antogo ett lidande uttryck. »Om ni visste» — började han sedan med svag stämma, som om hans krafter icke räckte till att tala högre — »om ni visste, herr von Rosenberg, hvilket arbete, hvilket själsförtärande slit» — rösten blef starkare i stigande crescendo — »hvilken uthållighet, hvilken möda!» — det sista ordet utslungades med full kraft och upprest hufvud — »det fordras att vara ledare för ett företag som mitt» — nu sjönk hufvudet åter, dödligt utmattadt, ned på kudden — »så skulle ni inte förvåna er öfver, att ni finner mig utsträckt på en chäslong.» Max försökte inpassa något om, att detta icke förvånade honom, men skådespelaren lät honom icke komma till orda; han var tydligen midt inne i sin roll. »Jag är trött — ja, herr von Rosenberg, jag blygs inte för att visa er det — men jag har arbetat sedan kl. 6 i morgse, i ett enda sträck, utan uppehåll! Jag har mejslat lifvet ut — det lefvande lifvet! — i uttryck, i minspel, i tonfall — arbetat som en bildhuggare i sin lera fast mitt råmaterial är ädlare: lefvande kött och blod!
Då Staten således kan med högst obetydlig mind6kning i Bevillningen lätta Theaterns underhåll, och osäkert är om något beständigt direct understöd på annat sätt blir vid denna Riksdagen lemnadt, så tillstyrker jag lika med Grefve Löwenhjelm, att nämnde personer vid Theatern må från Bevillning efter denna Artikel befrias. Den 20 Juli. e. m. 95* Grefve Mörner, Carl Stellan, trodde att Tjenstemännen borde linna sig ganska lättade efter denna BevillningsFörordning: BevillningsProCcnten på loner vore uti en ganska betydande grad nedsatt. Friherre Cederström, Anders, Anmärkte, att meningen: Advocntcr och alla sorn föra andras talan, kunde föranleda till mycken misstydning. Hvar och en kunde vara berättigad att föra andras talan, titan att derföre i-ara lönnlig Ad cocar. Den som, utan att vara det, förer andras talan, hör alldeles icke taxera;, emedan följden vore, att hans Bevillningsafgift naturligtvis komme alt falla principalen till last, och sådant skulle försvåra utöfningen al den, i Lagen hvar och en förvarade, rättighet, att välja hvilken han vill, att föra sin talan. Grefve Mörner, Carl Stellan, anmärkte, att några Advocater på Stat icke finnas, Utan treen tes liar helt enkelt hvar och en sorn förer andras talan, och att sådane fontins, som förtjente 2 till 3000 Bd. om äret. t Grefve lowenhjelm, Gustaf, utbad sig ti till; igga till sitt förra yttrande, alt förhållandet med The ater-Suj atter vöre olika emot det med alla andra löntagare.
Stridsmän, Mell dä diste, efter fredsslutet , följde af deras landsmäns bifall och crkänssa, ätcrwända till egna boningar, stadna öfwcrlcfwprna af Finsta Armeen i ben bedröflig» ställning, att de ej utant Riksens Ständers ädelmodiga biträde äga den ringaste utsigt för deras framtid, Det är i anledning deraf Kongl. Majst anser sig heligt förbunden, att kalla Riksens Ständers upmärklamhet pä nödwändigbeten att i Riks-Stakcn fast, ställa en tili äcklig ärlig Summa, hwarigcnom de Officerare, Under-Officerare och Soldater af Finsta Ar möen. Den rg September. 6ZZ nieen, hwilka kZ efter slutad fred buffa ötergä till Fin» land, utan hellre wilja upvffra sina äterstäende dagar i Rikets tjenst, mä, intllldetz Kongl. Majit kan finna ett önstadt tilfälle att införlifwa dem nied den pä stat »varande Swensta Krigsmagten, i nägon män hällas skadeslöst för hwad de i Finland förlorat, och ej, efter troget upfplda pligter, fe sig blotlstälde för en oundwikelig nöd. Kongl. Majit känner nogsamt Rikets betryckta ställning och alla de olyckliga.följder, som ett förödande krig medfört, hwilka haft bet stadeligaste inflytande pä alla inhemska tilgängar; men Hans Maj:t känner äf»ven ä andra sidan att den allmänna miljan, som säkerligen wid detta tilfälle ej kan wara mer än en, ofel, bart, om nägon möjlighet finnes, ej lärer uragtläta att bereda denna tilgäng. Mä den blifwa Swensta Folkets sista gärd till Let Broder-Folk, som ett oblidt öde frän Moderlandet afsöndrat, och den säkraste borgen Lör kommande tider, att i Swensta mannabröst aldrig tacksamheten mot sina förswarare stall utslockna. Kongl.
Jag erkänner, att detta har en god sida; men det finnes likväl andra länder, t. ex. hela Tyskland, der ingen undervisning meddelas gratis, hvarken vid universiteten, gymnasierna, apologistskolorna eller folkskolorna, hvilket också gör, alt, i följd af denna tillökning af inkomster, (örarne derstädes kunna aflönas bättre än i Sverige, samt iner motsvarande deras möda, hvilket i sin mån äfven otvifvelaktig! bidragit att höja undervisningen till den ståndpunkt, hvarpå den för närvar, befinner sig öfverallt i Tyskland. Då här är fråga om att stifta ett nvtt institut, så skulle jag tio, att, 8 11, ' it om någonsin en sådan princip skall göra sig gällande i vårt Iand,! den förtjente att tagas i betraktande i denna speciella fråga; och då jag är öfvertygad, att Hr Ekströmer, som mycket intresserar sig för denna fråga, vill lemna oss en vägledning i detta fall, så tager jag mig friheten att till honom sjelf hemställa, huruvida den principfråga jag framställt härvid förtjenar afseende. Hr Ekströmer: I anledn. af den till mig ställda hå ga, får jag vördsamt upplysa, att i allmänhet äro de ynglingar, som egna sig åt det pharmaceutiska studium, ganska medellösa. Det är sannt alt de hafva för sig en hana, hvilken åtminstone i de större städerna lemnar hopp om en icke riklig, men dock ganska tillräcklig utkomst, men i allmänhet är det ganska få bemedlade ynglingar, som egna sig åt detta yrke. I följd deraf skall det i sanning blifva svårt att af dem påräkna något betydligare bidrag till skolans upprätthållande. Ett litet bidrag lemna de redan. Hvar och en, som inskrifves såsom elev i det pharmaceutiska yrket, betalar, om jag rätt minnes, en r:dr b:co, och vid hvarje examen, som de sedan aflägga, betalas en liten afgift, hvilken tillfaller Apothekare-societetens cassa, och det i ändamål att för undervisningsverket användas.
Ä Jag har emedlertid vågat ihågkomma, att, befinnande mig i samma Tjenstemanna-yrke^ som Hére Friherre Anckarsvärd utöfvat, bägge Krigsmän» borde vi hoppas få påräkna Högloft. Ridderskapets och Adelns benägna undseende, om antingen den eria eller den andra toge felt i sitt omdöme om Statr*saker 3 och med säkerhet tillförser jag, att vi åiminstone hafva undseende med hvarandra. Under min tillryggalagda bana har jag hunnit noga vänja mig att lyda Lag: Min rättighet att deltaga^ då fråga är att sådan stifta, är deremot ny, och jag oförfaren deruti; men jag föreställer mig dock icke taga felt i den tankan^ 212 Den 8 December. att det ärofulla i denna magtpåliggande utöfning, gör varsamhet till pligt, och att iakttagandet deraf har den fullkomligaste nytta till följd för det Samhälle, som, genom Dess, dels ärfteliga och dels genom val formerade Repre* Sentation, låter bevaka sina dyrbaraste angelägenheter. Det är måhända, och i följd af denna Ideé, om nödig varsamhet i perSonelle begagnandet af den Lagstiftande egenskapen, söm hos mig den tankan fattat fäste, ätt Grund-Idéernas utveckling i alia Stats-Törhållanden, för eri sålunda sammansatt representativ Corps, söm den Svenska, och må handa för hvilken sorn helst» jemte att, uti en så vidsträckt Omfattning, söm den värda Ledamoten den framställt, efter min öfvertygelse vara något hittills icke hördt och vore oförenligt med Grund-Idéen af all Stats» Bestyrelse, samt för öfrigt aldeles icke erforderlig för min Riksdagsmanna verksamhet, utöfver hvad, i följd af den genom Grundlagarne afiviste ordning för hvarje angelägenhets meddelande» är min rätt och min pligt att veta.
Ridderstapct och Adeln ej willja asstä Stats-Utstottets Betänkande, angående serskild Wargerings bibehällande i Skäne, det more lämpeligast läta all frägd och ventilation derom, hwila intill desi Riksens Stander fattat Beslut om FörswarS-anstalternes förbättrande; pä det, r händelse Herr Barock Österströms Förslag om Utffrifningsmanskap warder gilladt, Skane genom påökning af Wargering icke ma draga en dä än mera tryckande tunga framför de öfrige Provincer i Riket, och blifwa den enda Landsort/ som jemte Zndelte Regcmentcr, och Utstrifnings-manstap, äfwen älägges upprättande och underhä ande af en serskild Fri-Corps eller sä kallad WargeringsDrouppe, twärtemot innehållet och afsigten med ofwanberörde Motion. Grefwe lövenhielm, Osrl. Dä fräga hos Ridderskapet och Adeln nu uppstätt om den Skånska Wargeringen anhäller jagatt fä anföra nägra ord: Zag tror, att Den 3 April. 105 att Stats - Utskottet fullkomligen iakttagit hwad som warit dest skyldighet, dä det icke pröfwat npphofwet och ursprunget till denna Wargering. För att göra sitt Statsanslag har det endast behöft kanna de ingängne Contracternc och att Provincen alldeles blottad pä Znfanterie till sitt försmår behöfde Wargeringen. Emot de inkast, att Wargering?-Comracterne ej skulle wara lagligen ingängne lärer man med skäl kunna inwända, att denne uppgift synes nog misstänkt, när sedan deras ingående, 2:>ie Riksmöten blifwit hällne, utan att nägre laglige beswär dervfwer blifwit anförde. Det är troligt, att om orättwisan och stadan af denna inrättning warit sä stor, som det nu pästas, ätminstone nägra klagomäl skulle hofwa försports.
Wid öswerlaggningen härom, haswa meningarne innom Utskottet funnits delade, t sä mätlv, att en del yrkat otk drt härutinnan mätte förblifwa efter förra manligheten, och andra deremot instämt med hwad ifrån Wallof!. BorgareSkändet btlswit öreflaait', och sedan pluralrtekens tanka genom anstäld kvotering blifwit mrönd, har Len befunnits enahanda med hwad Walloch BorgareStändet yttrot, nerolatst Bonde-Stäudets Ordmarie eller sörsta Secreterare dör ätnjum etk lika vrlwode, lvm för de öfriga Rlspecttwe RstSStändens Secreterare blifwit lörestagil eller roos R:dr Banco. Skats-Utikottet mitzkänner ingalunda der wtaliga, gronlago och an''warkfuva i hanS befattnlng samt den skicklighet och förtjenst t desi skgjärder han härunder ädagglagt. Men Lä i be ttak - 696 Dm n Januarit. traktande kommer, akt l-an pä Skakens bekostnad dagligen njuter fritt bord för sig och stera personer, en förman, som leke någon af de öfrige Släntens Secreterare får begagna, och lem i närwarandttd icke är af ringa betvdenhtt; lä kan StatsUrssoltet för dest del och i Statens nuwarande högst knappa tillgångar icke tillstyrka, att haa ak Statens ni'del mä njuta hö ,re ^rtwode, än de öjriga NiksStändenS Secreterare. Om Riksens Högloft Ständer härtill täckas lemna deras bifall; sä hemställer Stats-Uljkottet, att detta arfwode mä pä i,kg fält och t samma ordning till honom utbetalas, som för de andre RstsSländenö Secreterare. För BondeStändet äro detzlttom uppförde z:ne af Kongl. Mojtt t
Uti magasiner, der proviantartiklarne äro af många serskildta slag samt omsättningen liflig, äro dylika misstag vid bokföringen lätta att begå och ej heller sällsynta, hvilket faktiskt bevisar sanningen af hvad jag ang:de naturen af magasinsöfveiskotter i allmänhet yttrat, och att upgiften, hvilken skett af Frih. af Ugglas, det öfverskott kunna upkomma endast genom afskrifningsproc:n, saknar grund i verkligheten. Frih:n har sagt, att ändamålet med afskrifningsproctn ingalunda är att bereda upböidsman någon förmån. Hvarföre skall man draga en sådan slutsats af författningen? Digger det då något fördömligt eller klandervärdt uti att antaga ett annat förhållande, ifall afskrifningsproctn verkligen är så beräknad, att å densamma någon behållning för upbördsmannen kan upkomma? Jag tror det icke, utan är tvärtom af motsatt tanke med frih. af Ugglas, emedan magasinsförvaltarnes löner äro, jemförde med andra tjenstemäns, ganska ringa, så att den liufvudsakliga inkomsten för dessa upbördsmän just består uti den afgångsproc. som å utlefvereringar samt å magasinsupbörden i allmänhet efter vissa liggtider blifvit dem beviljad, hvilket bevisar, det lagstiftaren måste hafva haft för afsigt, att med denna proc. göra något mera för upbördsmannen än att blott, såsom det lyder i orden, freda honom från förluster å sin upbörd, dem han icke kunnat förekomma. Att nu öka hans lön emot det att man beröfvar honom en förmån, af sådan beskaffenhet att den på samma gång för honom innefattar en kraftig upmaning att noga fullgöra sina skyldigheter, anser jag icke utgöra någon förbättring af hans ställning eller lända Staten till ringaste gagn. Menniskan är i allmänhet så beskaffad, att hon gerna önskar se på sitt eget bästa, och ställer detta i samband med de skyldigheter, hon har att fullgöra.
Jag tror deremot, att det, i följd af Hr Landtmts embete, tillkommer honom att sjelf låta verkställa den uteslutning uti afdelnts-listorna, som grundlagen anbefaller. Hr von Heyne, Georg: Begge de af Gr. Anckarsvärd framställda motioner synas mig åsyfta en återgång från vissa, jag vill icke säga, missbruk, men sådane förhållanden, som man sett öfver vid de föregående riksdagarne, och det gläder mig af lijertat, att denna börjar med mera allvar i afseende på grundlagens iakttagande. Jag skall, för min del, aldrig söka öfverträda den; och jag önskar, att livar och en med noggrannhet måtte följa densamma. Jag kan således nu icke heller annat, än instämma i Gr. Anckarsvärds framställning, och, såsom Hr Gr. Horn tillagt, tror jag det vara öfverflödigt att vidtaga någon annan åtgärd, un att återgå till hvad grundlagen bjuder, men hittills blifvit af R. o. Ad. orätt tillämpadt. Hr Cederschjöld, Pehr Gustaf: Hela frågan tycJi. es Den 20 Januari. i5 under cathegorien af val till utsk:sledamqter. Det är otvifvelaktigt, att det ju är första instansen deraf; och att de uppräknade embetsmännen äro derifrån uteslutne, synes derföre vara klart och tydligt. Förhållandet är här enahanda , sorn vid val af riksdagsmän. Dessa val ske i Borgareoch BondeSttn genom electorer. Men sjelfva electorsvalet måste nödvändigt höra under cathegorien af riksdagsmannaval, och deraf utgöra första instansen. Stadgandet i 17 § Riksd.Ordn., att ”uti riksdagsmannaval en må icke någon embetseller tjensteman med sin embetsmyndighet obehörigen verka,” måste derföre äfven gälla för e lee tors va le n ; och på enahanda sätt måste också stadgandet om val till ut sk o 11 sl ed a m ö t er äfven gälla för bänkm:svalen. Frih. Boye, Ludv.:
Redan förrän nyssberörde qvarlaler utfallit, hade Kammarrätts-rådet Lindberg hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhållit, att, då pensionen vöre för honom, den sjuttiotreårige familjefadren, efter 48 års arbete i Statens tjenst och deraf 37^ år såsom Lands-kamererare, den enda tillgång för anskaffandet af ett tarfligt lifsuppehälle och af den omvårdnad, som hans ålderdomskrämpor särskildt påkallade, nådig framställning måtte till Rikets nu församlade Ständer aflåtas om eftergift af hela det ådömda beloppet, 2,874 R:dr 11 sk. 3 r:st b:ko, med undantag af den andel deraf, som åklagaren i målet tillkomma 14 Stats-Utskottets Utlåtande M 225. Emellertid hade inträffat att, sedan vice Häradshöfdingen Gustaf Laurell, sorn, enligt kontrakt med Kammar-kollegium den 8 Februari d 8 4 4, arrenderat boställena Elfvetorp för trettio års tid, fått Kollega medgifvande att, i stället för en bostad å hvartdera bostället, uppföra en dylik gemensam för båda, och kostnaden för denna åbyggnad blifvit vid laga syn den 18 Augusti 1848 uppskattad till 1,466 R.dr 38 sk
Det är en fullkomlig sanning att jag sagt och alltid kommer alt säga, att 1834 års lagstiftare icke förändrat mera än hvad som varit nödvändigt och i allmänhet bibehållit den gamla lagstiftningens grundsats, och detta är så sannt att det just visat sig ega tillämpning på förevar:de utlåt., ty 1734 års lagstiftare hafva icke vidtagit annan förändring än alt de, i st. f. ordet execulion, satt ordet fullbordan, och detta af det skäl, att execulion är ett fremmande ord, som icke väl användes i lagen, hvarföre ett Svenskt, fullbordan i dess ställe infördes. Detta bevisar aldrabäst min sats att 1734 års lagstiftare följde samma grundsats som den äldre lagstiftningen; och när i denna står att målen skola underställas på det den oskyldige må njuta sin oskuld till godo och straffet icke skärpas öfver den brottsliges skull, så måtte väl, efter hvad jag hoppas, det vara ådagalagt, hvad jag sökt bevisa, eller att underställningen hade till mål, att den brottslige icke skulle öfver höfvan straffas. Alt denna grundsats ytterligare bibehölls i 1734 års lag, visar sig af 30 kap. 19 § R.B. hvar - Den 30 Juli. 33 hvarest säges: ”brottmål, grofvare eller mindre, må ej någon under Konungen draga, utan han gitter visa, att han ej är fulleligen hörd, eller fälld till svårare straff, än lag säger.” Det är ouphörligen samma grundsats, som uttalar sig i lagen, alt det blott är i nyssnämnda fall som Öfverrälten kunde besväras; men jag uprepar det än en gång, om Hrr:nes farhåga vore grundad, så borde ju alla möjliga mål underställas Öfverrälten, ty man skulle ju aldrig kunna låta förblifva vid Underrätts dom!
Men häraf följer ock, att dä jag saknar alla uplysningar till ett eget och oberoende omdöme, dä desse Fullmägtiges yttrade bifall eller afstyrkande mig äter affordras säsom ett sanslöst Echo, dä mitt begrepp om beha Fullmäktiges olika kunskaper och tänkesätt är min enda ledare, da är för mig af högsta wigt, att wtta 84 Den i September. weka hwilken elser hwilka de personer warlk pä hwit» kas Ja eller Nej Zag skall grunda min egen öfwerkpgelse, mitt samwetcs frid. ^ Jag instämmer sälcdcs med Herr Capitain dllorsiensiolps med tillägg att uti Expcditionerne frän Hemliga Utskottet, den röstandes yttrade bifall eller af, styrkande bör med desi egenhändigt! namn warda bestyrkt och att detta mitt anförande mä ätfölja de öfrige anmärkningarna wid Riksdags-ordningen samt war» da communiceradt de öfrige Riks-Ständen. Friherre Ltuel von Isiol stein, Lorsttr: OusiviZ. Om jag e) bedrager mig, tror jag att man ej rigtigt fattat Herr IsioräenUoipss mening. Den har witzerligen icke warit, att nägon hemlighet skulle uppenbaras. Han har endast begärt, att en vpgift skulle göras pä antalet af dem, som röstat för eller emot en proposition. Ofta kan den wara tilstyrkt endast med en rösts pluralite, ofta med fleraS, och ofta aldeles icke tilstyrkt; men beha omständigheter äro wigtiga kör Ständerne att känna för att fatta ett beslut, der de föga kunna döma om hufwudsaken, utan behbfwa bestämma sin mening efter det förtroende de hysa för sina Ledamöter i Hemliga Utskottet. Jag önskade derföre att Ständerne finge del af allt hwad som kan upgifwas, hwilkct i alla fall ankommer pä Konungen att bestämma. Wi bafwa icke längesedan funnit huru uplysande och bidragande att stadga wär mening den wärda Ledamotens yttrande öfwer ett wigtigt ämne warit.
Ett ofta omåttligt och merendels föga väl beräknadt svedjande, stark kolning och mindre noggrannhet vid förefallande hyggen bidraga synnerligast till deras förminskning, jemte den inrotade vanan att hellre till bränsle fälla det friska växande trädet, än dertill använda det redan nedfallna. Skogsrödjning sker sällan och än mindre återplantering efter fälld skog, i synnerhet uti skogstrakter, som innebafvas af allmogen; och torde mycken svårighet möta, innan sådan eller annan hushållning kan införas å de allmänningsskogar, sorn nu mera blifvit i slikt ändamål öfverlemnade åt visse intressenter, till gemensam vård för gemensamt behof. Man bör dock väl hoppas, att det förbättrade liushållningssätlet med Kronans bibehållne parker skall efter hand, i förening med tilltagande efterfrågan och dyrhet på skogseffecter, fästa enskilde skogsägares uppmärksamhet på nödvändigheten och nyttan af en omsorgsfullare hushållning med skogen och sättet att den införa. Hvad särskildt angår ekeskogen, hvartill skattehemmansägarne i de fleste delar af Länet, genom erlagd lösen, förvärfva! sig full ägande och nyttjande rätt, så kan man ännu icke klart inse hvilka följder denna anstalt må kunna medföra i framtiden: dess närmaste verkan synes emedlertid hafva varit, att ekarne blifvit mera allmänt nedfällde, i synnerhet å mindre hemmansägor, hvilket bevises af den några år bortåt befunne större tillgången på ekevirke. Stormar hafva under de fem åren 1832 med 1836 icke gjort betydlig skada å skogarne i allmänhet, ej eiler hafva desse under tiden blifvit härjade af skogseldar eller skadade af insecter; men skogsåtgången, genom afverkning och förbrukning, har naturligtvis måst ökas i och för de nya bosättningar som årligen ägt rum. Att under sådane förhållanden, skogarne äfven under nu ifrågavarande qvinqvennium varit i aflagande, kan icke betviflas, enär detta factum dessutom tillika antydes och vitsordas af andre omständigheter.