Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hofrätten ingifven skrift frånträdt sin emot Herr Landshöfdingen Grefve Mörner rigtade talan; lemnade Kongl. Hofrätten de två förstnämndes sedermera fullföljde ersättningsanspråk utan något afseende; och då all tillförlitlig grund saknades för bestämmande af det lidande, som genom ofvannämnda försummelse tillskyndats dem af klaganderna, hvilka angifvelsen behörigen fullföljt; kunde icke någon ersättning i detta hänseende dem tilläggas, äfvensom, enär de ej förtecknat sina utgifter å målet, Kongl. Hofrätten ansåge deras påstående om godtgörelse derför, emot stadgandet i 21 kap. 1 § Rättegångsbalken, icke kunna i vidsträcktare mån bifallas, än att Herr Landshöfdingen Grefve Mörner förpligtades att till dem återgälda lösen för ett exemplar af Kongl. Hofrättens utslag med derå tecknadt belopp; hvarförutan Herr Grefven skulle dels ersätta kostnaden för den å Advokatfiskalsembetets vägnar tillförordnade Häradshöfdingen Bursies o O inställelse vid det i målet anställde vittnesförhör inför Wexiö Rådstufvurätt, med det belopp, som af allmänna medel redan vore eller framdeles kunde varda till honom utbetalt, dels ock vittnen Anders Magnusson i Klinten och Salomon Johansson i Sköldstad med två R:dr till hvardera, Peter Olof Magnusson i Sköldstad Germundgården med 3 R:dr samt Daniel Andersson i Boatorp, Johan Ånström och Johannes Månsson i Moheda jemte A. Medin och Daniel Svensson i Wegby med en R:dr 16 sk. till hvarje; deremot de sju klaganderne (hvilkas talan blifvit upptagen) jemte Peter Andersson i Ryd och Johan Johannesson i Sköldstad, hvilka med de förra på - 183 fordrat (jäfvade) vittnet Gabriel Cbristoferssons hörande, förpligtades att godtgöra denne för inställelsen vid Rådhusrätten i Wexiö med en R:dr 16 sk., allt banco. Så vidt detta utslag angår Herr Assessorn Lagerstråle, har jag ansett detsamma välgrundadt.
De hårda domslut, hvilka denna konselj från hans sida fatt höra, alltifrån den dag, då han på » den unga Sveas vägnar » den 22 jan. 1867 började sitt revanchekrig mot 1865 års minister till den 24 mars 1870, då han bröt stafven öfver den snart fallande konseljens hela politiska system och hvarigenom helt visst i väsentlig mån denne konseljs främste man lyf Vr Dagens Krönika. 2tades ur sadeln, skulle, samlade, utgöra en bit oppositions-historia af märkligaste slag. Det var grefve Hamilton, som vid remiss af statsverks * propositionen vid den nya riksdagens första sammanträdande öppnade fälttåget mot mmistéren De Geer. Debatten inleddes af honom med ett yttrande i hvilket under den mest silkeslena yta de skarpaste klor doldes. Han började med ett sarkastiskt beklagande, att » den nya grundlagen icke beredt oss tillfälle att nu bland oss se chefen för finansdepartementet, till hvilken mina anmärkningar egentligen äro stälda och hvilken skulle kunna meddela de upplysningar, i saknad hvaraf ett misstag af den enskilde riksdagsmannen alltid är möjligt. » Naturligtvis visste grefve Hamilton mycket väl, att det denna dag var konselj och att på grund häraf statsrådet Lagercrantz var förhindrad att närvara, men det var dock ett tillfälle till utfall mot den nya grundlagen, hvilket regeringen oförsigtigt nog lemnat och hvilket en så van taktiker som grefve Hamilton icke underlät att begagna sig af. Den nya riksdagsordningen hade lofvat en närmare beröring mellan statsrådets ledamöter och riksdagen, och dock fiann man nu, då för första gången statsråden på allvar och i en så vigtig fråga stal-des mot representationen, dessa af konseljgöromål hindrade från att närvara. Efter dessa preludier framstälde han åtskilliga graverande anmärkningar mot det sätt, på hvilket statsreglerin-gen var uppgjord, ehuru, såsom det sedan visade sig, deras halt icke var oomtvistlig. Det märkligaste var dock, att grefve Hamilton vid detta tillfälle i sin opposition inlade en skärpa, som man knappast skulle kunna trott skola komma från en så verserad diplomat som han.
Utaf detta belopp äro, jemlikt Rikets sednast församlade Ständers beslut, likväl 152,177 R:dr 14 öre redan af Riksgälds-kontoret ersatte den 1 December 1860; och lärer återstoden 23,654 R:dr 64 öre, deraf större delen utgifvits från Landt-ränterierna, blifva hos Rikets näst sammanträdande Ständer till ersättning anmälde. § 12- Under Kongl. Stats-kontorets förvaltning äro jemväl, på sätt i föregående revisions-berättelser omförmäles, ställda åtskilliga dels genom enskilda donationer bildade, dels af statsmedel bestående kassor och fonder, hvilka, enligt derom meddelte särskilda föreskrifter, genom utlåning göras fruktbärande. ip Räkenskaperna öfver berörda medel utvisa, i afseende a inkomster och utgifter, följande förhållande: Norénska Testaments-fonden Debet. Balans från år 1858: Tillgångar Uppbörd: Räntemedel Summa Credit. Utgift: Kadett-nnderhåll Balans till år 1860: Filéenska Testaments-fonden. Tillgångar .. Räntemedel Debet. Utgift: Till folkundervisningens befrämjande Balans till år 1860: Kontant behållning Fonden för blesserade Officerare och Underofficerare. Debet. Balans från år 1858: Tillgångar. Utgift: Pensioner och gratifikationer ... Balans till år 1860: Kontant behållning * Debet. Balans från år 1858: Tillgångar Uppbörd: Ersättning för hemmansräntor och arrenden 22,418: 25. Besparing å f. d. jägeristatens kontanta löner 210: 40. Ränta å skogsoch jägeristatens' boställen 1,152: 28. Balans till år 1860: Skulder Summa Credit. Balans från år 1858: Skulder Utgifter: Aflöning 83,574: 29. Silkesodlingens befrämjande 180: — Flygsandens hämmande 300: —- Reseoch traktamentspenningar 3,000: — Kronoparken vård och förvaltning • 18,845: 9.
Hr Paykull, Lars Gustaf: Jag fruktar, att, om Utsk:ts förslag antages, K. M:s Beflude skulle få allt för mycket att göra med att utlärda tillståndsbevis för hvarje skräddare och skomakare m. fl., som vilja utöfva sitt yrke med biträde af andra än sina hemmavarande barn. Något sådant har, såvidt jag vet, icke förut varit brukligt, och således skulle någonting alldeles nytt införas i författmne. Konseqvensen fordrar visserligen att när man beslutat, att tillståndsbevis skall vara nödigt för handelns utöfvande, det äfven skall vara nödigt för handtverksoch fabriksrörelse, ty idkarne deraf måste naturligtvis äfven försälja sina varor, och således drifva de på visst sätt handel. Jag tror emedlertid att det här är bättre att icke vara så konseqvent, utan göra ett undantag för fabriksoch handtverksidkare, hvarför jag anhåller om bifall till Hr Fahnehjelms förslag. Frih. Raab, Adam Christian: Ju mera jag tänker på det förslag, som Utsk:t framställt, destomera finnér jag att stora svårigheter skola uppkomma vid dess tillämpning. Man bör komma ihåg att i hvarje socken finnes byskräddare, skomakare, sadelmakare, snickare och flera andra handtverkare, så att jag tror icke att jag tager till för mycket, då jag antager att det i hvarje socken finnes omkring 30 personer, hvilka idka handtverk och som dertill behöfva anlita biträde af andra, än af hustru och hemmavarande barn. Skulle nu alla dessa gå in till K. M:s Befh:de och begära tillstånd till att utöfva sin näring, fruktar jag att K. M:s Beflude blefve allt för mycket öfverhopad med sådane ansökningar. Om jag icke misstager mig, så hafva vi 3,000 socknar, hvarifrån således skulle komma 90,000 ansökningar, hvilka, fördelade på 24 län, ganska betydligt skulle öka göromålen för K. M:s Beflude.
Oen 1 Augusti e. m. 51 Jag för min del får tillstyrka R. o. Ad. att vidblifva sitt en gång fattade beslut och afslå den af Utsk:t gjorda inbjudning. Hr Nordenfelt: För min del kan jag ej finna något skäl att afslå den framställning, Utslct i den nu föredragna 12:te punkten gjort. I Bet:t N:o 25, der den nu föreslagna åtgärden först framställdes, bade Utsk:t i det resonnement, som inledde sjelfva framställningen, påpekat ett särskildt användande af denna million. Ståndet, som ej fann lämpligt att i detta hänseende taga föreskrifter af sitt BankoUtsk. afslog punkten med förständigande för Utslct att inkomma med nytt förslag angele användandet af bankens odisponerade medel. Detta har Utsk:t till följe af tvenne Stånds redan tillstyrkta bifall å punkten ej ansett sig böra göra, hvarföre det återkommit med samma förslag. En talare har sagt, att han ej kan begripa huru banken kan bry sig om att lemna fran sig en d^I af sin vinst. Jag för min del kan ej anse banken, representerad af dess fullmäktige och för Härvarande af dess ötsk., annat än som en inrättning, för hvilken Ständerna äro bolagsmän, och under sådane förhållanden förefaller det mig ganska naturligt, att bolaget, R. St:r, som ega riksbanken, använda någon del af bankens vinst tili statsbehofvens fyllande, helst då dess säkerhet genom i reservfonden afsatte medel i alla fall tillräckligen är tryggad. På dessa skäl får jag tillstyrka R. o. Ad. att, enär statsverket verkligen är i behof af den ifrågav:de millionen, bifalla Utsk:ts i denna punkt gjorda hemställan, hvarigenom de ifrågav:de vinstmedeln komme att öfverlämnäs åt riksgäldskontoret. Gr. Lagerbjelke: För en stund sedan beslöt R. o. Ad., vid en föregide punkt, att vidblifva sina en gång uttalade åsigter, på grund deraf att några skäl för frånträdande af desamma icke blifvit föreburne.
Jag kan ej påminna mig, att R. o. Ad. fattat något annat beslut om längre uppskof med föredragningen af Constit.Utskts memor. än i afseende på ett nu icke ifrågavar. betänk., hvilket, enligt R. o. Adts beslut, skall hvila, intilldess förstärkta Constit.Utsk. afgjort frågan om Statsrådets organisation. Något generelt beslut om uppskof med afgörandet af Constit.Utskts betänktn kan jag ej erinra mig. Gr. Horti! Som Hr Ridd Secret. nu tvifvelsutan uppgifvit förhållandet, sådant det i prot. är upptaget, har jag ej annat att tillägga, än att motiverna för ifrågavar. betanktns bordläggning förra gången, hos mig åtminstone, voro, att dessa mål skulle uppskjutas, tills Constit.Utsk. inkommit med alla dermed likartade förslag; och jag påminner mig, att sådant såsom argument för uppskofvet anfördes. Jag får i alla fall nu begära, att Hr Gr. o. Landtm, täcktes inhemta, huruvida Ståndet skulle anse lämpligt att uppskjuta dessa frågor till afgörande på samma gång med de andra likartade betänktn, hvilka från Constit.Utsk. äro alt förvänta. Frih. Rantzou, Joli. Al b., instämde med Gr. Horn. Frih. Den 29 Januari e. ra. Frih. Sprengtporten, Jac. Wilh.: Jag anhåller, att Hr Ridd.secret. måtte upplysa, huruvida ifrågavar. betanien icke mer an en gång blifvit bordlagda. I sådant fall förenar jag mig med Frih. Boye; men i annan händelse instämmer jag med Gr. Horn. Jag anser icke osannolikt, att hela frågan kommer att upplösas i en Representationen föga värdig protest emot Constit.Utsk:s förfarande; men i alla fall måste man dock iakttaga consequens, der Utsk. utgått från samma princip, och då det största interesset hvälfver sig omkring tryckfr.frågåri, delar jag Gr. Horns önskan, att betänk, derom må inväntas, förrän nu ifrågakomna mentor, företagas lill pröfning. Frih. Boye:
Med hela vigten af sina stora fördelar, må dock Svenska kyrkan visserligen icke fägna sig att äga all den trygghet för sitt bestånd, som henne i egenskap af mensklig inrättning kan tillfalla. Ty icke i annan mån får sådan trygghet af någon kyrka påräknas, än som hon löser det stora problem, hvari hennes bestämmelse ligger. En läst och regelbunden kyrkoförfattning, utan intrång i samvetsfriheten — den sanna religionsfriheten, hvilken lik all annan frihet fÖrspilles genom oordningarna och endast genom ordning kan skyddas — är detta stora problem, hvilket ej annorlunda låter sig lösas, än genom en fortgående, en aldrig afstadnande reformation. Kyrkan får ej mer än samhället betrakta sig såsom en gång för alla fulländad. Vill hon bestå; så måste hon underkasta sig en aldrig hvilande granskning och antaga de förbättringar, som derifrån utgå. Att tillegna sig allt hvad christligt hon ännu saknar, och frånskilja sig, hvad ochristligt sorn ännu hos henne kan finnas, är sättet att alltjemt förvärfva både frihet och fasthet. Uppysningen skall ej upphöra att forska i kyrkans lära och i hennes författning; och kyrkan skall deraf draga samma fiifdel, sorn samhället genom upplysningen tillskyndas. l)et är genom friheten att tänka och yttra sin tanka, icke genom frihet att på hvarje sätt göra den gällande hos den största möjliga folkmassa, som odlingens ljus tändes och lefver i samhället; och det kan ej vara genom andra medel, som det lefver i församlingen. Endast på denna väg, men icke genom fritt fortgående offentliga slitningar imellan religionspartier och deras meningar, kan utbildas en ljus och lefvande kyrka, der friheten njuter enahanda fördelar. — 83 — sorn det fria och lagbundna borgerliga samhället. Ett sådant hvarken bygges eller bibehallcs genom idel utsväfningar af lösgifna krafter; och lika litet bygges eller vidmakthålla på detta sätt en kyrka. Men också, om tankans och forskningens fria utöfning i någondera blifver ofruktbar, om intet bruk till ständig förbättring göres af deri vinst, upplysningen samlar, kari inför henne hvarken kyrka eller samhälle bestå. Jag har häraf ej kunnat komma till annan slutföljd, än att verksamhet ar af noden, och att lära i dröjsmålet kari vara för hand, innan man det väntar.
Hon var en ädel, deltagande kvinna med ett hjärta, ömt och känsligt som ett barns. Ja, hon skulle komma, så snart ridån fallit efter operans slut, och — ja, hvarför icke? — komma som » Margaretha ». » Marianne, » sade hon till kammarjungfrun och gömde Albert Falks bref vid sitt bröst • » var i orduirig att följa mig genast, då ridån faller; jag hinner ej kläda om mig. Jag skall sammanträffa med någon. » » Men grefvinnan von P. tar emot i afton, och fröken har lofvat komma. » » Ah, det är sannt, det bade jag glömt; isnen efteråt, jag kan ej fara dit förrän senare, kanske ej alls — men det gör detsamma, » fortsatte hon, då hon säg kammarjungfrun ämna ?göra invändningar, » det är detsamma — jag har sedan tid nog för grefvinnans räkning. » Strax därefter stod hon på scenen, där ett det hjärtligaste mottagande kom henne till del. Hon sjöng utmärkt som vanligt, och publiken var hänryckt. Hon måste oupphörligt besvara inropningarna, hvilka, i stället för att göra henne glad, gjorde henne orolig. Hon fruktade, att ej operan skulle sluta i tid, att hon skulle komma för sent. Hennes sinne var appfylldt af det barinhertighetsverk, hon skulle atöfva. Hon kunde ej förjaga bilden af den döende mannen, som låg där med krafter som svunne, droppe för droppe, och hon visste, att af alla dem, som åhörde henne, ingen skulle uppehållit henne, om han vetat, hvad som rörde sig i hennes tankar. girighet till hvarje ton, och låg med slutna ögon, med ett uttryck af oblandad lycka i sina bleka, tärda drag. Då och då, när ett bekant ställe nådde hans öra, sjöng han sakta med, och ehuru hans röst var försvagad, bibehöll den mycket af sin forna friskhet. Hastigt blef det en paus; Falk öppnade sina ögon och sade: » Huru himmelskt! Jag drömde, att jag hörde englarues sång. Hur vänligt, hur ädelt af er! Vill ni sjunga mera — men en duett? » » Ja, o ja, flere om ni önskar! » » Nej, en — • endast en I » » Hvilken då, » frågade hon.
Men när han tror sig hedra mig med sin vänskap, smickrar han sig med att jag besvarar hans. HERMAN I. Du är rysligt klok, son, för att vara så ung! ANDRA AKTEN JAKOB. Åhnej! Det är ju elementa i lefnadskonsten att man icke skall vara vän med sin fiende. HERMAN I. Kan han begagnas? JAKOB. Möjligen till att gå ärenden om man nämligen håller honom i en hälsosam okunnighet om hufvudsaken. Eljes har jag knappast sett en tronföljare så obrukbar som denna. HERMAN I. Hatar Du honom? JAKOB. Nej, mitt medlidande är för stort till det, ty han är mer olycklig än han kanske förtjänar. Att han slutar illa är temligen gifvet, och det har han klart för sig själf och till den grad att han tyckes vilja påskynda katastrofen. HERMAN I. Hör Du, son; länge har jag märkt att jag icke kan ega några hemligheter för dig; därför finner jag bättre att Du af mig får veta allt. Sitt ner och hör på mig, medan jag går på golfvet! jag tänker endast när jag vandrar. GUSTAV VASA JAKOB. Tala, fader! Jag tänker alltid. HERMAN I. Du har märkt att något stort förehafves i det fördolda... Du har nog sett att vår fria riksstad Lübeck håller på att kämpa för sina rättigheter i Norden; jag säger rättigheter, ty med odlarens rätt som brutit vägar, handelsvägar i detta fall, äga vi fordra vederlag och profit på det arbete vi nedlagt på detta landet. Vi ha lärt dem att nyttja sina produkter och med fördel byta ut dem; och vi ha befriat Sverge! Nu vill man slänga undan oss, efter att ha begagnat oss! Begagna och slänga! Men det fins ett större och mäktigare intresse än handeln, som tvingar Norden att hålla samman med de fria riksstäderna. Kejsaren och Påfven, de äro ett; de fria riksstäderna gjorde sig först lösa från Kejsaren och sedan från påfven, men när nu detta landet, med vår och dess store konungs hjälp gjort det samma, måste vi vara vänner antingen vi vilja eller ej, mot gemensamma fienden.
Hvartill kommer att Öfver-Ståthållare-Embetet, som skulle bestrida kostnaderna för den corps, som erfordrades för servering af en brandsläckningsspruta, samt utbetala ofvanomförmälde pensioner tili befälet vid f. d. Nattbevakningscorpsen, uppbär den af Stadens Brandförsäkringskontor beviljade förhöjning i brandvaklsafgiften för alla öfver 12 års tid brandförsäkrade egendomar; varande af ofvanberörde anslag anvisade till Polisen i dess helhet och för besörjandet af dagbevakningen, från Statsverket 15,000 R:dr, från Drätselkommissionen 10,000 R:dr, af bränvinsminuterings-afgifterna 50,000 R:dr samt beräknade bötesandelar 1,200 R:dr, eller tillsammans 76,200 R:dr; och för naltbevakningen, med dermed förenad skyldighet, i fråga om brandsläckningsanstalterna, från Brandvaktskasse-administrationen 30,000 R:dr, jemte ofvanomförmälde tillökade brandvaktsafgift från Brandförsäkringskontoret.
Jag anhåller, att denna fråga måtte af Hr Frih. besvaras, på det vi något så när måtte få veta, när frågan om juryn och indragningsmagten samt mål, som dermed kunna vara likartade, kunna till R. St. inkomma. Frih. Roye: Jag instämmer i allo med Hr Cederschjöld, och hemställer derföre, om icke, med undantag af den begäran om bordläggning, som, för att vinna sitt ändamål, mäste qvarstå i prot., discussionen i detta ämne kunde utgå ur prot. Frih. Cederström: För närvar, är, mig veterligen, intet mål hvilande hos Constit.Utsk. af beskaffenhet, att derom fattade beslut kunna anses stå i strid med lagen; men det är beroende af de beslut, som RiksSUn kunna fatta rörande frågor, hvilka nu ligga på deras bord, huruvida sådana mål kunna framdeles i Utsk. förekomma. Gr. Horn: Frågan, huruvida hvad som blifvit i detta ämne yttradt bör qvarstå i prot. eller icke, är mig likgiltig. Jag önskar blott, att vi snart må komma till något slut, och på det frågorna må förenklas, anhåller jag, att Hr Gr. o. Landtm, först måtte framställa, huruvida Constit.- Utsk:s betänk. N:ris 71, 72 och 73 må hvila pä bordet till nästa plenum, och sedan, huruvida R. o. Ad. vill fatta det beslut, att betänk. N:o 74 skall hvila för att företagas på samma gång med betänk, örn tryckfriheten. Då blir frågan bestämdt afgjord, och ingen anledn. till ytterligare discussion. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att Constit.Utsk:s memor. N:ris 71, 72 och 73 komme, till följd af flera ledamöters förenade begäran, att blifva hvilande till nästa plenum-, samt hemställde tillika, örn R. o. Ad. behagade besluta, att samma Utsk:s memor. N:o 74 skulle hvila, tills Utsk. inkommit med sitt förväntade utlåt, i frågan om förändringar uti Tryckfr.förordn. Ropades ja. Frih. Sprengtporten:
Rydquist yttrar, att, ”om äfven på flera ställen tydligen märkes, att dessa tillägg uppkommit som fyllnader, i tradition redan för handen eller af samlaren författade, i ändamål att gifva fragmenterna sammanhang och helhet, så tycker man sig deremot på andra ställen se en exposition af hvad skaldestycket icke kunnat upptaga, men som vid afsjungandet eller reciterandet blifvit uttryckt genom mimik eller yttre medel”3. — Det första af de ofvan anförda exemplen ur ”Sången om Fafner” är tydligen en tillsats af främmande hand; det andra åter är af samma art, som flertalet af dessa i sångerna förekommande prosaiska länkar, att nemligen förtälja det, som icke kan upptagas i samtalsformen. Hvad deremot angår den förmodan, att dessa berättande mellanleder blifvit vid sångens utförande uttryckta genom ”mimik eller yttre medel,” så bekänna vi, att vi icke derom äro fullt öfvertygade; endast de prosaiska delarne af ”Lokes smädelser,” till hvilka vi straxt skola återkomma, synas oss lämpliga för ett så beskaffadt utförande, ty dessa hafva verkligen någon likhet med scenanvisningarna i ett drama. Oss synas de ifrågavarande mellanlederna mest märkliga ur den synpunkt, att de än ytterligare bestyrka de gamla skaldernas förkärlek för samtalsformen. De förekomma vanligen endast i sånger med dialog. Uti de rena dialogsångerna angifva de hvarföre samtalet i det följande tager en ny vändning, och högst sällan är ett sådant angifvande satt i versform, såsom uti 5 strofen af ”Vafthrunders sång.” Tydligare framträder deras karakter i några af de sånger, hvilka börja i berättande stil och sedan öfvergå i dialog; ty så snart dialogen inträdt, kommer det ej mer i fråga att öfvergifva den, utan, om något behöfver förtäljas, så sker det ej på vers utan på prosa; och dessa prosaiska leder beteckna sålunda huruledes dialogen trängt den episka formen åt sidan och inskränkt denna till det allra nödtorftigaste. Man jämföre t. ex. ”Völsungaqvädet.”
Huru skulle det också kunna vara anorlunda i betraktande af det kamratskap, hvari förste landtmätaren står till de öfriga i anseende dertill, att de arbeta på samma sätt, att förste landtmätaren ena gången kallas för att granska och kontrollera en anklagad kommissions-Iandtmätares förrättningar, och vid ett annat tillfälle, då han sjelf är anklagad, underkastas^kommissionslandtmätarens kontroll? Detta visar nogsamt olämpligheten af 38(1 Den 16 Maj. den nuv:de organisationen, och jag tiar derföre tagit mig friheten föreslå en annan, för hvilken hufudsakligen ligger till grund en öfverdirektörens för landtmäteriet promemoria för år 1851. Nuvarande öfverdirektören är en bepröfvad, skicklig och måhända en af de mest erfarna embetsman i vårt land. Har Utsk:t under sådant förhållande aktat nödigt att från öfverdirektörs-embetet infordra några upplysningar? Jag tror det icke. Utsk:ts oinskränkta förtroende till esen kunskap, egen slutförmåga har vid mer än ett tillfälle under min 54-åriga riksdagsmannabana gifvit mig anledning till förundran. Men möjligen härrör detta deraf att jag, som under dessa 54 år icke mer än 2:ne gånger hedrats med R. o. Ad:s Hrr Elektorers förtroende att vara Utskotts-ledamot, är med förhållandena inom de respektive Utsk:n mindre bekant. Då jag redan haft äran uppläsa ungefärliga sammanfattningen af de åligganden, som, enligt mitt förslag, skulle tillkomma förste landtmätaren, eller, som jag föreslagit han skulle kallas, landtmäteri-direktören, hänskjuter jag till hvar mans omdöme, huruvida det ligger någon tanka i Utsk:ts Utlåt., eller om detta stöder sig på ett noggrant begrundande och öfvervägande, då Utskit säger: »Hvad först beträffar Hr Gr. Anckarsvärds förslag att åt förste landtmätarne, under för dem afsedd benämning af landtmäteri-direktörer, borde tilldelas en vidsträcktare verksamhet, till kontroll å öfrige landtmätare inom länen, samt nödiga ansedde aflöningsoch resemedel för ändamålet anslås; så anser sig Utsk:t böra fästa R.