Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Maj:ts Nådiga Förordning af den ip Julii i815, sorn innehåller: ”1 HofRätt måga ”ej färre än fern Ledamöter döma i mål, ”sorn å lif och ära gå. I andra mål må ”fyra Ledamöter utgöra domfört antal, derest ”alla om slutet ense äro.” Erfarenheten visade snart, att en så beskaffad inskränkning stundom medförde betydliga olägenheter och öfverflyttade på färre Ledamöter inom hvarje division de göromål och den ihärdighet vid arbetet, som förut varit fördelad mellan liera. IIofRätten har visserli - Den 17 December e. m. 22 r gen ofta erfarit nyttan af den gamla formationen och önskat att den matte återkomma; men det skulle, efter HofRättens tanka, varit desto mindre lämpligt, att i strid med sin förra tillgörelse nu derom väcka fråga, som HofRätten noga kände, att Kongl. Maj:t icke behöfver någon vägledning, för att uppfatta och besluta de nyttiga och nödiga förändringar inom Domstolars organisation, hvarigenom det Allr manna bästa samt en jemn och säker sakbehandling beredes. Så mycket om Götha HofRätt. — För egen del har jag, såsom Ledamot i en Comité, hvarest ifrågavarande ämne, enligt Kongl. Majrts Nådiga Befallning, blef afhandladt, till Protocollet uttalat min åsigt och anhåller vördsamt, att få uppläsa någon del af Protocollets innehåll. ”Sedan första frågan blifvit sålunda ”besvarad, förekommer till pröfning hvil”ket antal Ledamöter som bör utgöra en ”IIofRättsDivision, för att mest ändamålsenligt och med högsta grad af fullkomlighet ”uppfylla sin bestämmelse; och såsom främsta vilkoret i dessa hänseenden torde man ”kunna antaga den allmänna regel, att hvar”je Division inom de särskildte HofRätterne ”mäste, så vidt ske kan, vara till personalen liktalig, så att den nu befintliga oformlighet undvikes, att rättsfrågor, då Presi - 222 Den 17
Esker derom af Aerr Erefwcn och LandtMarfkalken gjord proposilion bestöts arr den 9:02 § aldeles skulle urgä. lO-de §» Herr Hs§«rkeich. Sedan Högloft. Ridderska och Adeln redan behagat stadga, akt alla ören per - Den 24 November. *5^3 der utan undantag kunna tillhöra Justilioo-Ombudsniannens Embetsbefaktning, tror jag art denna § äfwcn skulle kunna ulga. > Herr Kotlalieb. Jag tror äfwen att denna §. Utan skada ffulle kunna ulga; meli jag finner !ikwäl icke nägra menliga följder om den bibehälles; hwarföre jag hemställer akt den fär qwarstä, med undantag af hwatz som angar hänwwningei, till JustitiD-Cancellercn. Grefwe körner, ^äolxli Loran. Fragan är här endast om JnstirikL-Cancelleren lämnat en sak ulan afseende, hwaröfwer någon enskild finner sig befogad anföra klagan. Jag kan ej annat finna än att det ingär uti Jnstitios-Ombudsmanncns befalt» ning, att da han finner en sadan paris klagomäl grundadt, utföra dest talan. Det synes mig också angelägit, att Justities-Ombudsmannen genom lagen är berättigad att upmga ett sadant mål. Herr k>LKerbeim. Det är en afgjord sak, att när Justitia Cancelleren underläkcr, alt en hoS honom anmäld förbrytelse atala, och den klagande sedermera wander sig till Jristmso-OmbndSmannen, denne senare är pligtig, an wid en sadan förbrykelse foga behörig åtgärd, uran att något stadgande härom bchöfwer i JustiliW-OmbttdSiiianncnS jnstruction uptagas.
Jo, på den tiden han hade penningar och jag hade inga, då hände det ibland att han kunde göra mig tjenster, men när jag då ville tacka honom, så hade han ett eget sätt att vända bredsidan till och affärda mig med ett buttert hm, som var alldeles oefterhärmligt ... Old fellow, jag kan se det som om det hade händt i går!» Vid sådant kunde Marianne bli formligen svartsjuk, hon kände det som om Pål tyckte bättre om Börje än om henne. Timmarne efter qvällsmaten förgingo nästan alltid under schackstrider mellan de båda vännerna. Marianne talade hvarken om hur idiotiskt det såg ut eller vände sig bort. Tvärtom satt hon alltid i soffan bredvid Börje, med intresse följande krigslyckan. »Det lilla odjuret vill sitta och lära af dig, tills hon kan göra mig matt, hon med», sade Börje, »men det ska’ vi bli två om.» För det mesta tänkte han emellertid hvarken på Marianne eller någon annan, så fort han kommit in i spelet. Med händerna begrafda i sitt hår och blicken fäst på schackbrädet kunde han sitta en hel qvart och fundera öfver ett förestående drag, öfvervägande alla dess konseqvenser. Men han var allt för van vid den gamle apotekarens enkla taktik, och den nye motspelarens mångsidighet gäckade hans ansträngningar. Pål Sandell var ingen passionerad spelare; han var en blaserad sådan, – öfverskådade ställningen med en blick, var genast färdig med sitt drag och behöfde aldrig oroa sig öfver motspelarens planer, hvilka lågo i öppen dag för honom. Men han visade sig aldrig otålig öfver Börjes betänketider. »Du biter dig fast i dina egna beräkningar, så att du glömmer mina», sade han blott med ett medlidsamt småleende, då Börje trots sin betänksamhet drog rakt i förderfvet. »Men jag skall göra dig matt, ta mig f–n ska’ jag inte göra dig matt!» lofvade Börje med sin istadigaste seghet. Och så kunde Pål sitta der lika tålig igen, tillbakalutad i stolen, med ögonen följande Mariannes händer, medan hon arbetade på något broderi eller dylikt. Det var en qväll, strax efter jul.
Enär slutligen Personer finnas med åtskih lige utvägar att sig försörja; hvilka i-cke kunna lämpligen hänföras under dessa nu uppgifne Classificationer, men skäligen böra, efter samma grund, som i allmänhet är antagen, uti BevtlU ningens utgörande deltaga, har Utskottet velat tillstyrka att sådane, på ilere ställen i 1823 års Bevillnings-Stadga uppräknade personer böra till Bevilln.-ZJiskottcts Betänkande N:o 7. J3 Bevillning anses, i hvilket ändamål Utskottet föreslår: 9:0 Bevillning utgöres efter serskilde bestämmanden af personer i Städerne och pd Landet. hvilka hafva sådant utvägar att sig försörja, som icke lampi gen kunna hänföras under ofvanuppe tagne Bevillriings-grunder, hvarvid, i afseende pd Classiftcation, gäller hvad q'de funden här ofvan innehåller. Under öfverläggning om Grunderne för Allmänna Bevillningens utgörande, War hos Utskottet i öfvervägande kommit, ej mindre de föreskrifter hvarefter Bevillnings-Procentens beräknande af Fastighet på Landet och i Städerne, samt Bergverk, Qvarnar, med mera, hittils blifvit verkställd, än de i sådant afseende inom Resp. Riks-Stånden gjorde förslag och anmärkningar; och då detta ämne ansetts ega ett nära, om ej oskiljaktigt sammanhang med sjelfva Bevillnings grunderne, har Utskottetföljaktligentrott, att Förslag till värderings-sätten lämpligen kunde, på en gång, i etv gemensamt Betänkande till Rikets Höglofl. Ständers skärskådande öfverlemnas, så väl för att bereda skyndsamhet, sorn på det Utskottet jnå, till efterrättelse vid Bevillning»- 24 Hevilla.'Utskottets Betänkande No 7. Författningens utarbetande, i ett sammanhang erhålla kännedom om de, ämnet i hela dess vidd omfattande Grunder, hvilka Rikets Höglofl. Ständer för Bevillningens utgörande bestämma.
Derpå går jag upp till mig, ömsar skor, kastar några vedstycken in i den gröna kakelugnen, samt sätter mig hän till fönstret att drömma i skymningen. Himlen ofvanom bergen, bakom hvilka solen gått ned, är kall och nästan hvit, och kammarne teckna sig emot denna bakgrund i skarpa linier, nästan svarta, sedan den mesta snön smält undan i den heta vårsolen. Midt å den vågräta, småtandade linien reser sig en hög och dunkel skepnad opp i aftonljuset; det har varit en stentagg i hvardagslag, men jag skönjer nu, att det är en mensklig gestalt. Jag skymtar till och med anletsdragen rätt tydligt, när gestalten lägger hufvudet tillbaka och den skinande dagern faller in öfver dem; och undran griper mig, ty de förråda en märklig likhet med mina egna. En mensklig skepnad är det, och dock icke en vanlig menniskas, utan större och overkligare. Och den växer och växer, det är som komme den allt närmare — med ens märker jag, att det beror derpå, att den rörer sig. Den står en stund upprätt i hela sin fulla längd, med fötterna på bergskammen och hufvudet högt uppe i den genomskinliga etern, — derpå skrider den långsamt ned utför tvärbranten, en rese, hvilkens steg ljuda tunga i kvällens dunkel och tystnad. Och han vandrar och vandrar, och solen rinner opp igen och det blir åter kväll, och århundraden gry och skymma, och för hvarje gånget sekelhvarf ljuda hans steg allt mera trött tunga och blir hans anlete anletet hos en man, som söker sitt hem och icke mera känner sig till rätta på egen mark och går vilse på egna tegar.
Ser man en tänkande allvarlig man med många bekymmer på sina skuldror sådan han är, väcker han ingen särskilt uppmärksamhet; men ser man honom framstå i motsats till sitt eget väsende, då kan man ej undgå att misstänka ett spel. Desto farligare, ju angenämare han är. Under den falska flaggens skygd gå emellertid operationerna, fastän de synas stå; och när staden är utrymd, när alla regementena kommit på väg åt ack, hvad var jag på väg att förråda – du anar dock resten då blir det tid för oss att öfvertänka vår egen förstörda lefnadsställning, ty vi äro ju rättnu bragta till tiggarstafven allesammans för att kunna uppfylla de pligter, som af oss äskats. Men, herre Jesus, hur skall det snart se ut i Stockholm? Skam för den svenska qvinna, som har tanke för enskilta små intressen, då fäderneslandets stora skaka hela landet från dess innersta grundval! Skall det kunna bli en frälsning? Skola våra fäders och söners skuggor försonas? Skall hela Sverges blomstrande ungdom, som förgåtts i kampen på de olika ställen, der krigen stå och stått, skall den försonas? Försoningen kan bli endast en: rikets frihet från våld och nesa ... O, Finland, Finland! Jag skrifver icke mer i dag. Min själ är på en gång i uppror och förstumning. Din trogna syster Karin. Från Doktorinnan Marin i Strömstad till Major B–sköld i Karlstad. Ni vet, min käre major, att jag just icke är lättskrämd, men nu darrar jag, och det göra vi något hvar, icke som fega och våpiga qvinnor, lika en del af dem, som vid 1788 års krig förgjorde den hedersmannen apotekaren Falk med reqvisitioner af nervdroppar, hvad jag från den tiden hört omtalas. Nej, vi, Strömstads närvarande qvinnor, utgöra en falang af tappra amasoner, som icke sky något, ifall så behöfves. Men hvad förslår, äfven om vi taga männerna i beräkning, en falang på en gräns, som lemnats snart sagdt vind för våg, d. v. s. åt fiendens nåd och barmhertighet!
Om hennes spel kan det samma sägas, endast måhända med den inskränkning att detta är mera enformigt och mindre utvegkladt än sången. Då hr Lundquist i Telramund upptog Arlbergs mantel, gjorde han genast lycka i partiet, kanske hufvudsakligen derför att det låg så väl för honom så i ena som andra fallet. Men hr L. var vid denna tid ännu alltför mycket dilettant och i sin hjertliga ifver att väl ftamställa sitt parti, med kraft och lif, sköt han långt öfver målet, med ett ord, » rusade », förlöpte sig. Det var mycken natur och god, präktig natur, men den var ännu obeherskad, otämjd, och verkade derför i ett konstverk oroligt, störande. Hvilken skilnad mot nu! Hr L: s röst är ännu lika klingande och stor, hans sång lika hjertlig och varm, men det är kommen förädlande, förfinande konst in i så sång, som spel; konst, som verkar lugnt och harmoniskt äfven i de starkaste, mest passionerade momenten: Hr L. är verkligen att lyckönska till denna sin senaste Telramund. I intet parti hittills har han visat sig i så fördelaktig dager — som rent konstnär i detta ords fullständiga betydelse. Äfven för hr Ödman synes det ha varit en hederssak att väl utföra Lohengrins parti. Mycket och omsorgsfullt arbete torde vara nedlagdt på denna prestation och detta arbete för * tjenar alltid sitt erkännande, ja, till och med mera nu ' än förr, enär numera en tenors framgångar — faut de combattants — ofta nog äro så lättköpta. Men hr Ö. har ännu föga vana vid den stil, som partier af denna art kräfva. Vi tro rent. af de Meyerbeerska hjeltepartierna skulle lämpa sig bättre för en sångare, som fått lof att anlitas i så mångt och mycket, och Meyer-beers stil är som bekant ett konglomerat — grandiost, imposant — men ett konglomerat af mångt och mycket det också. Wagner är ej så lätt åtkomlig. Han fordrar näst$n med våld att sångaren skall vara förtjust i sin uppgift.
För öfrigt gjorde skärseldar och brinnande svafvelsjöar lika litet intryck på hans sunda omdöme, som han kände sin egen syndabörda ökad af Adams och Evas paradisiska matlust till det äpple, som, enligt Gamla Testamentets vittnesbörd, utgjort syndafallet och gjort hela menniskoslägtet skyldigt till evig fördömelse, hvilken endast kunnat häfvas med försoningsoffret af en underbart förkroppsligad Gudasons marter och död. Beylon bibehöll till sista andetaget sina alla åsigter och sträfvanden oförändrade: tacksamhet, trohet och nit för sina höga välgörare; åstundan att tjena, men äfven obemärkt leda dem; och omtanka för de sinas bergning, äfven sedan han ej längre hade sin egen att fundera på. Ställningen inom konungahuset ansåg han högst betänklig och den oroade honom djupt. Försoningen mellan konungen och drottningen hade ökat misshälligheterna mellan honom och enkedrottningen, mellan honom och hans äldste bror. De förra hade redan utbrustit i öppna anstötligheter: de sednare lupo dolskt och förstörande som en mina under thronen, dit hertigen redan då traktade, utan att fråga efter, om det endast blefve spillrorna deraf, som han kunde hoppas att tillskansa sig, och om dessa spillrors besittning af honom skulle betalas med landets skada och hela hans slägts undergång. Konungen fördjupade sig i skuld och nöjen. Hans inkomster förslogo hvarken till dessa, till de frikostiga understöd, han, med känslans värma och ädel grannlagenhet, egnade åt sitt lands snillen, till de företag, han åsyftade, för att sprida förfining, glans och trefnad öfver sin hembygd, ej heller till hans praktbegär och stundom rentaf skamliga utsväfningar. Den hjelp, han eljest kunnat och bort söka i sitt penningebetryck, skydde han mera, än sjelfva trångmålet. Han både hatade och fruktade Riksens Ständer. Ingenting låg honom så ömt om hjertat som purpurns makt och höghet, och han ville på samma sätt, som Ludvig i Frankrike, vara enrådande kung.
Jag medger gerna att hos Oss strängare anstalter böra vidtagas för att förekomma, det de till liftidsfängelse dömde, ej må få tillfälle att undslippa utur fängelse. Dessa förnyade anstalter skola antingen uppfylla ändamålet eller icke. Den i April. Om en fullkomlig omöjlighet till rymning der» igenom beredes, så kommer ja den föreslagit e Lagen att ligga onyttjad; vinnes åter icke 'ändamålet, så har Staten icke uppfyllt sin pbgt , så framt döds-straffet icke användes. Dessa aro ds skäl som förmått mig, att tillstyrka den föreslagne Lagen om dödsstraff för den tjuf, som till lifstids - fängelse dömd, korn? mer på fri fot och åter föröivar stöld. Man invänder att tjufven derigenom skulle komma att straffas egenteligen för det han rymt, hvilket icke är hans utan Statens ftl, som lemnat honom tillfälle dertill; men det är ej för rymuingen, som något straffar stadgadt,det är lör den förnyade vanart, sorn stört Samhällets säkerket. Qm förbrytaren skulle vara mindre brottslig derföre, att anstalterne å Statens sida ej äro fullkomliga , så skulle ju den till lifstidsfangelse dömde vara fri frän allt vidare straff •sm ebvaf brott han än beginge , till och med mord, ty det harju varit Statens pligt att tillbe det möjligheten till vidare brotts utöfvande varit honqm betagen. Den vigtigaste anmärkning man gör emot ifrågavarande Förslag , är kan hända den frugtan man hyser, att genom stadgan let af dödsstraff för stöld, tjufven skall mindre agta att vid utöfningen af sitt brott äfven blifva mördare, och man häfver blottställt Medborgares lif för att freda deras Egendom, Erfarenheten är otvifvelaktig! den säkrasto ledaren för att bedömmi, huruvida denna farhåga är grundad eder icke, och det hade varit? Den i April. 57 önskeligt att äga en säker jemnförelse emellan tjufnads-brott med och utan mord, begångne under den tid, då dödsstraffet för stöld ännu var gällande.
Det är derföre jag tror, att den lagstiftare, som vill föreslå stora förändringar, måste eftertänka, huru de skola kunna verkställas, och att sådana förändringar böra särskildt beslutas, innan man företager sig att skrifva lagen; annars händer det, 9 H. 43 Den ii Juli e. m. att man uppgör en theori, som befinnes olämplig, då fråga uppstår om verkställigheten. Den lagstiftare, som handlar på sådant sätt, kan jemnföräs med en urmakare, som uppgjort ett ideal till det fullkomligaste urverk och, då lian skulle reparera ett gammalt ur, toge detta ideal till mönster samt, utan afseende på beskaffenheten af det gamla uret, i.detsamma inflickade sådana hjul, sorn han funnit ändamålsenliga i det fullkomliga uret. Följderna af ett sådant förfarande skulle ej blifva tillfredsställande, och det är på sådan grund jag tror, att man vid lagstiftning bör hafva den väg bestämd, som skall följas. Frih. Ehrenborgh har nämnt, att Högsta Domstolen skulle sammanfatta alla anmärkningar till ett helt och göra en sådan utarbetning, som blefve ett fullständigt förslag. Det hade visserligen varit väl, om så kunnat tillgå; men med de åsigter, jag haft, har jag ej ansett det verkställbart. Smärre förändringar kunna visserligen föreslås; men då man skall genomgå ett helt lagförslag, vet jag icke, huru man skall afgifva ett sådant yttrande, utan att sjelf skrifva ett lagförslag. Jag har ofta varit frestad att försöka ett sådant arbete; men jag har funnit, att det är omöjligt för en embetsman, som är upptagen af trägna göromål, att företaga något sådant, hvilket fordrar ledighet från andra befattningar, och har således ej kunnat uppfylla, hvad man i detta fall kunnat vänta af ledamöter i Högsta Domstolen. Hr von Troil, Emil: I ett ämne, som så djupt ingriper i folkets välfärd som detta, torde det ursägtas, oni äfven den, som icke är jurist, önskar yttra sin mening. Sedan redan nära år af denna riksdag förflutit, vill jag icke yrka, att LagUtsk. måtte till granskning företaga och till R.
Sedan ett år förflutit ifrån slutet af det år, hvilket landsboks-räkenskaperna omfatta, inkomma desamma i derpåföljde Januari månad till Kammar-rätten, der de uti dess Provins-räkenskaps-kontor undergå granskning i sammanhang med Landtränteriernas specialräkningar för det sist tilländalupna året, hvilka räkningar aflemnas till Kammar-rätten inom fem månader efter årets slut och således före den 1 Juni det påföljande året. Arbetet med granskningen af samtliga des^a räkenskaper har ansetts erfordra en tid af 132 månader, för att med behörig noggrannhet kunna verkställas, och då å detta Kontor blifvit anställde tio Revisorer och Kammarskrifvare med full revisionslott eller för i 2 månader hvardera, samt två, åt hvilka, då de haft sig uppdraget aktoratsräkningens förande samt renskrifningsbestyr, endast half revisionslott eller för 0 månader kunnat åt hvar och en tilldelas, så har på sådant sätt räkenskapernas granskning blifvit verkställd inom den föreskrifna tiden af ett år ifrån deras inlemnande till Kammar-rätten; men förr har den ej kunnat medhinnas, emedan någre tjenstemän icke kunnat från de båda öfriga Revisions-kontoren förflyttas till tjenstgöring inom Provins-räkenslcaps-kontoret utan skada för arbetets jemna gång inom förenämnde två Kontor, och den svårighet i allt fall återstått, att flere af landsboks-räkenskaperna äro af den vidlyftiga beskaffenhet, att för deras granskning längre tid erfordrats, än de 71 månader, som finnas att dertill använda ifrån den ! Januari till den 15 Augusti. Skulle åter en sådan förändring i afseende på ifrågavarande räkenskaper blifva vidtagen, att de till följd deraf komme att till granskning öfverleinnas två månader tidigare, än för närvarande, så skulle härigenom icke allenast för den inom Provins-räkenskaps-kontoret nu befintliga tjenstemannapersonal vinnas en emot denna tidrymd uppgående förlängning i arbetstid före Rikets Ständers Revisorers sammanträde, utan ock beredas möjlighet att förstärka arbetskrafterna inom Provins-räkenskaps-kontoret genom förflyttning till tjenstgöring derstädes, under den kortare tid sådant kunde vara erforderligt, af det behöfliga antalet tjenstemän ifrån de andra Kontoren emot det revisionspersonalen inom
Den late begärar, och får dock intet; men de trefne få nog. Den rättfärdige är lögnenes fiende; men den ogudaktiga skämmer, och försmäder. Rättfärdighet bevarar den oskyldiga; men det ogudaktiga väsendet förer en till synd. Mången är fattig i stor rikedom, och mången är rik i sinom fattigdom. Med rikedom kan en hjelpa sitt lif; men en fattig man hörer icke straff. De rättfärdigas ljus gör gladsamma; men de ogudaktigas lykta skall utslockna. Ibland de högmodiga är alltid träta; men vishet gör förnuftigt folk. Rikedom varder liten, när man förslöser honom; men det man tillsammanhåller, det varder stort. Det hopp, som fördröjes, gör ängslo i hjertat; men när det kommer, som man begärar, det är ett lifsträ. Den som föraktar ordet, han förderfvar sig sjelf; men den som fruktar budet, han skall få frid. Dens visas lära är en lefvandes källa, till att undvika dödsens snaro. Ett godt råd bekommer väl; men de föraktares väg gör ondt. En kloker gör all ting med förnuft men en dåre utsprider dårskap. Ett ogudaktigt bådskap bär ondt fram; men ett troget båd är helsosamt. Den som tuktan låter fara, han hafver fattigdom och skam; den sig gerna straffa låter, han skall till äro komma. När det kommer, som man begärar, det gör hjertana godt; men den som flyr det onda, han är dem galnom en styggelse. Den som med visom omgår, han varder vis; men den som de dårars stallbroder är, han får olycko. Det onda följer syndarena efter; men dem rättfärdigom varder godt vedergullet. Den gode skall hafva arfvingar intill barnabarn, men syndarens gods skall varda spardt till den rättfärdiga. Mycken spis är uti de fattigas åker; men somliga församla med orätt. Den sitt ris spar, han hatar sitt barn; men den som det kärt hafver, han näpser det i tid. Den rättfärdige äter, att hans själ må mätt varda; men de ogudaktigas buk hafver aldrig nog.
Ibland sådane jäf må ej antagas det emot TryckfrihetsComittéens Ledamöter, att de tillförene utlåtit sig rörande qvarstad å den åklagade Skriften. Ej heller kan någon Nämndens Ledamot eller Suppleant göras jäfaktig derigenom, att Parten emot honom talar eller skrifver vänvördeligen, honom höter, eller undsäger, eller gifver smädeliga ord, eller till heder och ära angriper, för hvilket allt den brottslige särskildt bör i Hof-Rätten Bilaga A till Mern. N:o ?. 69 anklagas och dömas. Sedan de, efter kärandens påstående, genom Domarens Utslag jäfvades rum blifvit med Suppleanter uppfyllde, vidtager den anklagades rättighet att anföra jäf. Den anklagade äge då först att anmäla de jäf, hvartill han, enligt de anförde Lagens rum och den ofvan gifna förklaringen, kan finna sig berättigad. Skolandes det uti alla dessa jäf sfrågor förblifva vid första Domstolens beslut, hvaruti ändring icke sökas må. Utgår på detta sätt efter Domarens Utslag ur Nämnden mindre än Tolf Ledamöter, stånde den anklagade fritt att, utan anförda skäl, jäfva så många, att detta antal blifver fällt. Om antalet af cle personer, som blifvit med laga jäf uteslutna, öfverskrider Tolf, upphör den omotiverade jäf-rättigheten, men de afgångnas ställe utöfver nämnda antal er sättes af Suppleanterne; och bör laga jäf alltid på samma gång emot Suppleanterne som emot Ordinarie Ledamöterne af Parterne anföras. Uti Nämnden efter jäfvade Ledamöter skola Suppleanterne ingå efter class-fördelningen, så långt den räcker och kan följas, men sedermera i den ordningen, att jäfvade Presters eller Lagfarnes rum fylles af den öfriga Medborgare-Classen. Skidle den tilltalade vägra att genom jäf utesluta någon Ledamot af denna Nämnd, böra, innan Nämnden till sin befattning träder, Tolf Ledamöter deraf genom lottning utgå.