Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Han böjer hundens hufvud bakåt och tvingar den att öppna gapet. Stenen ligger långt inne under tandkäxet och Falco försöker att peta fram den. Då biter hunden till honom, så att det flyter blod. Falco blir förfärad. Han går in till donna Silvia. »Er hund är väl frisk?» säger han. »Min hund, jag har ingen hund. Den är död.» — »Men den som springer därute.» — »Jag vet ej hvilken ni menar,» säger hon. Falco säger ej något mer, icke heller gör han donna Silvia någon skada. Han endast går sin väg. Han är rädd. Han tänker, att hunden är galen och att han själf nu skall få vattuskräck. En kväll sitter donna Micaela ensam i musiksalen. Hon har släckt lampan och öppnat balkongdörrarna. Hon tycker om att lyssna till gatan om kvällen och natten. Då höras där ej mer smeder och stenslipare och utropare. Då är där sång, skratt, hviskningar och mandoliner. Plötsligen ser hon en mörk hand läggas på balkongräcket. Handen drar upp efter sig en arm och ett hufvud, inom ett ögonblick svingar sig en hel människa ned på balkongen. Hon ser honom tämligen väl, ty gatlyktorna brinna ännu. Det är en liten, bredaxlad och storskäggig karl. Han är klädd som en herde, han har skinnsandaler, slokhatt och paraply, fastbundet på ryggen. Så snart han är nere på sina fötter, rycker han en bössa från axeln och kommer in i rummet med den mellan händerna. Hon sitter stilla utan att ge tecken till lif. Det är ej tid hvarken att kalla hjälp eller att fly. Hon hoppas, att mannen skall taga hvad han vill taga och gå sin väg utan att märka henne, som sitter djupt inne i det mörka rummet. Karlen sätter ned bössan mellan benen, och hon hör, att han börjar repa eld på en tändsticka. Hon sluter ögonen. Han kan få tro, att hon sofver. Då röfvaren får eld på stickan, ser han henne genast. Han hostar för att väcka henne. Då hon förblir orörlig, kommer han framsmygande och sträcker försiktigt ut ett finger mot hennes arm. »Rör mig inte, rör mig inte,» skriker hon och kan ej mer sitta stilla.
Jag vågar föreslå Högloflige Ridderskapet och Adeln afskaffaödet af ett stadgande i vår ännu gällande lag, hvilket temmeligen starkt erindtat oin fordna tiders barbari och föga synes kunna stå tillsammans med Författningarne i ett fritt samhälle, nemligen afskaffundet af det stadgande, som bjuder, att gäldskyldig hvilken ej förmår betala, må af borgenär beröfyas sin frihet och bysättas. Jag vågar detta förslag, emedan nämnde stadgande är till 6in grund oi ätt vist, till sin verkan obilligt, till sina följder förderfligt och för gäldenären af intet gagn, men lör Staten högst betungande. Genom sin utgifna Revers har låntagaren, i sjelfva verket, ingått ett contract med långitvaren, att, på viss utsatt tid återbetala honom den summa han förskjutit tillika med en ränta, sorn lag tillåter. Dä det nu är mot begreppet af contract, att det kan gälla om annat än om det som i conlractet handlas, så är det äfven påtagligt, att en Revers icke kan gifva sin^innehafvare rätt till något annat, än det hvarpå den lyder. Vidare då ingen revers lyder på annat än penningar, så kan den Den 10 Februarii. 201 Sfven rimligen icke gifva rätt till annat än penningar eller penningars värde Att den långifvande skall ateria den summa han försträckt, det är rättvisans oveöersägeliga fordran och kan låntagaren icke gifva den med penningar igen, då må hvad han äger i penningars värde mot den upplänte summan svarande till borgenärs förnöjande försäljas. Skulle åter Debitorn icke äga effccter, lös eller fast egendom, tillräcklige att godtgöra det lån honom blifvit förskjutet, då må Oeditorn söka att utfå sin betalning i och genom behållningen af Låntagarens arbete, allt efter arten ^f det, som han förstår och förmår att åstadkomma. Men himmelsskriande mot all Riksprincip är det, att den ena medborgaren, genom förskjutandet af några Riksdaler, skall vinna rättighet att beröfva en annan medborgare sin frihet och med detsamma stänga honom från all möjlighet att förkofra sig och upparbeta sig utur sitt betryck.
Dessutom kan det väl icke vara någon omöjlighet, att hon redan träffat ett annat val.” ”Nej, omöjligt vore det visst icke,” stammade kommerserådet och hans fru på samma gång, i andanom seende det gryende hoppet utveckla sig i all sin glans. ”Men,” tillade kommerserådet hastigt, för att icke släppa ämnet ur händerna, ”vi ha dock ingen anledning att förmoda detta. Likväl, om så förhöll sig, och det vore en redlig och bra karl, som kunde försörja flickan, gjorde det visserligen föga till saken, om han hette Garben eller något annat, blott han hade ett hederligt namn.” ”Ja, det är nätt upp hvad äfven jag tänker,” yttrade professorn förnöjd. ”Men, för att återkomma till affärerna, i händelse bror har förtroende till mig, och vill träda i bolag med en man, hvilken jag känner såsom driftig och redlig, och den jag fordom försträckte de summor, hvarmed han gjorde sina första affärer, så, och i händelse bror vill vara ordentlig och bestämd vid betalningsterminerna, kan bror helsa på mig i morgon afton, då jag äfven skall bjuda till mig herr M**. Dervid kunna vi gemensamt uppgöra och öfverenskomma om de närmare omständigheterna af saken.” ”Är det min herr brors allvar?” frågade kommerserådet med en ton, hvilken lika mycket uttryckte glädje, som fruktan att bedraga sig i denna oväntade framställning. ”Mitt fullkomliga allvar,” försäkrade professorn, och räckte kommmerserådet sin hand. ”Sjelfmant gör jag gerna det lilla goda jag kan; men då det får utseende af anspråk, går det något trögt dermed. Jag bör dessutom tillägga, att detta isynnerhet sker för att betrygga Rosas lycka; ty det förstås, att, lika oåterkalleligt som mitt ord är, lika säkert och bestämdt måste bror gifva mig sitt, att med omgående post skicka grosshandlaren Garben ett tacksamt afslag. Och har jag brors löfte härom, så kan bror åter börja tänka sig som driftig affärsman, försatt tillbaka i gamla förhållanden. Förstås likväl, med klokhet och sparsamhet, annars bär det sig icke!” ”Se här mitt handslag, så väl på det ena som det andra,” svarade kommerserådet med oförställd och djup rörelse.
På det Kontraktsprostarne i Norra Wedbo och Wikbolands kontrakter af Linköpings stift, hvilka vore i saknad af prostetunnor för Haurida, Häradshammars och Rönö församlingar, af hvilka den förre tillhör Norra Wedbo och de två sednare Wikbolands kontrakt, måtte komma af en sådan förmån i åtnjutande, har Kongl. Majit föreslagit, alt Rikets Ständer måtte anvisa åt förstnämnde kontraktsprost 6 kubikfot 3 kannor och åt Prosten i Wikbolands kontrakt 12 kubikfot 6 kannor oindelt spanmål, att efter tio års medelmarkegångspris utgå. Efter tagen kännedom om hvad under detta ärendes behandling hos Kongl. Majit förekommit, hvarom i det den nådiga Propositionen bilagda Statsråds-protokollet (pag. 3 och 12) närmare förmäles, har Utskottet, i öfverensstämmelse med Rikets Ständer i likartade fall tillförene fattade beslut, ansett sig böra tillstyrka StatsUtskottets Utlåtande N:o 139. 3 att, på sätt Kongl. Majit begärt, å Riks-staten uppföres såsom prostelunnor åt Prosten i Norra Wedbo kontrakt för Haurida församling 6 kubikfot 3 kannor och åt Prosten i Wikbolands kontrakt, för Häradshammars och Rönö församlingar, 12 kubikfot 6 kannor oindelt spanmål att, efter 10 års medelmarkegångspris, utgå. 5:o. Till löneförhöjning åt Kapellpredikanten i Jörns församling inom Hernösands stift har Kongl. Majit äskat ett årligt belopp af 400 Ridr.
Äfven de hemman, som vid en rigtig skogshushållnings införande (i fall den en gång inträffar) ännu kunna befinnas äga en sammanhängande skogsmark af nog stor vidd, för att deraf draga fördel, komma vid ett icke större belopp, än det jag här för ett helt mantal af vanlig storlek beräknat, att sakna en fördel, som på större vidd kan erhållas och är af stor vigt, nemligen att kunna afsätta en särskild park, som indelas för längre omloppstid och hvaraf kan hämtas gröfre virke till sågblockar och stor verksam nen. För att en gårig, i fall fråga derom uppstår, kunna fästa afseende på dessa anmärkningar öfver följderna af vårt skadebringande skiftesverk, behöfde jemväl, örn möjligt, en utväg upptäckas att i någon mån återställa de förhållanden, som skiftesverket upphäft. Om likväl ett sådant återställande måste för det mesta blifva omöjligt; så är det ock ej endast i detta ämne, som den öfverdrifna enskiftningens menliga verkningar komma att förblifva obotliga. Sjelfva vexelbruket, det enda hittills kända sätt att med största fördel drifva jordbruk, och hvars befrämjande äfven varit uppgifvet såsom syftemål för enskiftningen, blir overkställbar på alltför små ägovidder, och således på de liesta utskiftade hemmansdelar, då det likväl lätteligen skulle låta verkställa sig äfven på de minsta i byelag liggande besultenheter, derest byelaget skiftades på ett för detta ändamål tjenligt sätt, och förblefve under gemensam hägnad. Betets begagnande vid en liten hemmandel kostar en för dess åbo alltför betungande hägnad, i stället att en för hela byelaget gemensam större betesmark kunde begagnas med gemensam besparing i hägnadsbesväret eller, ännu bättre, med användande af vallgång och all hägnads besparande. — Att bestrida angelägenheten af skiften, är visst icke min mening. Men det hade varit önskligt, att skifteslagarne utgått från verklig insigt i landthushållningen. Jag 105 Jag tv ifla iicke, att alla fördelar af dessa föi rättningar kunnat vinnas utan så månsa och stora olägenheter, utan så obotliga skador. w ö 7 O
Deröfver anföra befroär b<>ö i\ongl. j\amtuar»9iätten, inom trettio Dagar från Deraf erbåHen Del. iSefmär öfwer konungens fSefallningöbafwanbeé od) ^ongl. dammar* Slättens bejlut, i frågor röranDe Debitering, uppehälle ej uppbörDen af bnaD påförDt blifvoit, bmilfet owägerligen bör gälDaö, nteD rättighet lif träl för Den jfattjfplDige att, efter wunuen linDring, PoflnaDöfrttt weDerböranDe, mot goittené, återfå bwab fat mpcPet blifwit crlagOt. 8o SDleD Debitering förfil påföring af få roal perfonltga (fpDDöafgiften, forn allt l>roaD t öfrigt, enligt Denna flaDga, är bcftätnDt utfatt för perfon eller egen* Dom, od) fåleDeö ej på §aperingömänuenö pröfning beror. §. 125. Slöjeö Den (fatt(fp(Dige ej åt 2aperingé*CEommitteeö be(Iut, röranDe egen» Doms? od) lägenhets, roerfö od) inrättningar^ roärDen, Den infomfl QEommitteen anfett l)onom ega, eller Den £lajj, tui broilfen l;an, tiH Q5erotllning efter 2:Dra Sirt. i Denna ftaDga blifroit taperaD, roare batt Då bevättigaD att boö fjåröfnurgö» Sommttteen i Vänet fota änDring oci> rättelfe, på fatt 116 §. l>är ofroan före» jirifroer.
Embetsmannens skicklighet pä samma plats alltid vore lika vigtig: att det syntes omöjligt, att mäta graden af skicklighet efter olika tidsförhållanden, men att nian likväl borde kunna antaga, att åtminstone mödan att söka kunskap om de mångfalldiga Lagbud och Författningar, som i senare år tillkommit och hvarje år tillkomma, vore större nu, än i förra tider, utom det att rättegångarnes mängd ansenligen tilltagit och uti då okända former framträdt: att grundlighet uti insigter och deraf härledd skicklighet voro goda att vidkännas nu, likasom fordom, hvadan, och enär det ej syntes möjligt, att uppställa jemförelsen emellan de fordna Riksens Råds juridiska kunskaper och Högste Domstolens, man ej eller derpå borde grunda en nedsättning uti den of K. M:t föreslagne lön, 1800 R:dr, för RevisionsSecreterarne. — Till detta belopp hafva afven Hrr Santesson och Ståhle ansett samma lön böra uppsättas. Inom Hederv. BondeStåndet är vordet anmärkt: af flere Ledamöter att Rev.Secreterare-lönen borde ökas endast till i4oo R:dr och göromålen bestridas af endast 5 personer, så att, genom indragning af en R.ev.Secreterare-tjenst, tillgång lemnades till löneförbättring för de öfrige; hvarjemte en Ledamot förmält, att, sedan den 6:te RevisionsSecreterare-befattningen blifvit tillsatt, med afgörandet af Ägo-skiftesmålen ändock skall kommit att fördröja mera än ett år, och att, Betänkande n, N:o 237. 17 alt, då förhållandet således vore nära detsamma som förut, skäl icke skulle vara alt tillstyrka den ifrågaställde tillökningen; hvaremot åter flere Ledamöter instämt i nödvändigheten, i och för nämnde mål, af lön åt en Sjette RevisionsSecreterare; derefter Ståndet, så i afseende på lönernes antal som beloppet af desamma, förevarande Punct återremitterat.
Förskräckt befalde jag kusken genast hålla; betjenten, som skyndade ned, upplyfte hunden, hvilken nästan var döende: hjulet hade gått öfver honom. Jag tog det arma kräket i min famn och utropade i min innerliga bedröfvelse, helt omedvetet: — Hvad skall jag göra? Finns ingen hjelp? — Om mrs skulle vilja åka fram till Aukwoodhouse, grindvaktarhustrun der är mycket skicklig i att bota sjuka kreatur ... Kanhända hon vet något råd. Det är icke länge sedan hon läkte ihop benet på en präklig bagge åt Dick Wilson på mr Mertons egor, — sade kusken, tvekande och medlidsamt, vid åsynen af min smärta. Till Aukwoodhouse! Voro vi då verkligen så nära det gamla slottet? Jag hade under den tid jag vistades der aldrig varit längre än till byn, som låg strax utom parken, och kände derför icke det minsta till dess omgifningar. En häftig darrning öfverföll mig. Om jag skulle fara dit! Jag hade icke tagit afsked af den vänliga Mary, när jag skildes derifrån. Jag kände med ens en sällsam lust att ännu en gång återse henne. Och kanske kunde hon verkligen göra något vid den stackars lilla hunden, som jämrade sig i mitt knä, tänkte jag, såsom en förevändning inför mig sjelf, ett täckelse för alla de öfriga sväfvande orediga föreställningar, som vaknade inom mig, och för hvilka jag i detta ögonblick icke ville göra mig sjelf reda. En halftimme derefter stannade vagnen vid de välbekanta jerngrindarne. Gamle David kom utlinkande, helt förvånad att se en vagn stanna och ännu mera förvånad, då han igenkände mig. Hans hustru var icke inne, han bad mig imellertid att stiga in, medan han uppsökte henne. Här satt jag nu åter, efter mer än ett års frånvaro, i den snygga lilla stugan, der jag så många gånger varit inne, med hjertat klappande af oro och hopp, för att i Marys ögon läsa svaret på min upprepade tysta fråga efter bref.
Sparres påstående, att orsaken till de beviljade löneförhöjningarna numera uphört, så må jag bekänna, att om än skulle så hända att under blifvande statsreglerings-period de så länge på svältkur satte tjenstemännen kunde få någon lisa, sådant skulle vara högst önskvärdt, och om jag också gerna medgifver att de böra deltaga i det allmänna lidandet, har man likväl ännu icke visat, att ett sådant lidande skall inträffa. Jag förmodar således, att StatsUtsk. icke lärer lägga på hjertat denna åtminstone för tillfället något öfverdrifna fosterlandskärlek. Slutligen må jag anföra det jag finner den 7:de punkten i Utskrs Utlåt, innehålla ett förslag, som leder till förbättring, och jag önskar, att man i Riksg:sKont:s reglemente intager det af Utsk. tillstyrkta stadgande, att detta embetsverk icke må upköpa utan endast belåna obligationer. Erfarenheten har redan visat oss olämpligheten af att Riksg:sKont. köpt obligationer, i stället för att belåna dem, så att derom kan ej vara två meningar. Då jag anser grundtanken i Utsk:s Betänk, riktig, nemi. alt de i Statens kassor under långliga tider hopade skatter må kunna åter utlemnas i den allmänna rörelsen, måste jag, ehuru jag ogillar Betänk, i öfrigt och har mig bekant, att 2:ne Stånd redan afslagit detsamma, likväl förena mig med dem som yrkat återremiss. Hr Mannerskantz, Carl Axel: Ämnet är nära nog uttömdt, men jag anhåller dock att få fästa mig vid ett par punkter i Utsk:s Betänk., och uttala mina åsigter om deras innehåll. Man har här framställt många anmärkn:r emot Utsk:s förslag och de fleste af dem gillar äfven jag. Jag erkänner, visserligen att Utsk:s syftemål är godt, men mig synes, att hvad Utsk. menat det icke blifvit utfördt så väl som jag skullo önskat, och jagskall nu äfven söka visa det.
Fibiger bjöd sine underlydande, med undantag af Jonas Värme, — hvilken utan lof lemnat vakten, för att följa mäster Hvittlock — fri täring af spanskt och pipor, hvarefter de följde honom hem, en hvar bärande i sin tur det dyrbara bytet, för att slutligen under skratt och skrål upphänga det samma i höfvidsmannens bagarbod. Det var med allt annat än glada känslor, som Anders följande morgon vaknade på golfvet i sitt fängelse. Detta var ett rum af oregelbunden form. Genom en glugg vid taket silade sig dagsljuset sparsamt ned öfver de fuktiga väggarne och det med rutten halm öfverströdda golfvet. Han sökte trefva sig fram till något som liknade en bänk, men han hade icke tagit många steg, då en brant afsats kom honom att snafva omkull. Då han reste sig upp, hörde han sig tillropas af en qvinlig stämma: — Hvem är du, eländige träl, som stör en fattig qvinnas ro? Låt hennes själ fara i frid, om du icke vill att satan skall taga din. — Är det du, Lisa? — frågade Anders förvånad, då han i den hesa rösten tyckte sig igenkänna Fingerlisas stämma. — Jag är Anders Barberare och vill dig intet ondt. Han hörde endast ett oredigt mummel, men såg strax derpå en qvinna, som han verkligen igenkände för att vara den han trodde, stiga upp ur halmen bredvid sig. — Om du är Anders Barberare, — sade hon, — är väl vackra Elsa också med? — Nej, Lisa, jag är ensam. — Men hvad gör du i detta näste? Har din far, den snålvargen, ledsnat på ditt fagra anlete eller trott, att du skulle äta upp allt hans öfverflöd? Hon svarade ingenting. — Är du ond på mig Anders? — frågade hon, efter att en stund hafva betraktat honom. — Hvad som varit mellan oss är bäst att icke tala om, — svarade Anders godsint. — Hvar och en vitnar efter sitt samvete. — Lefver hon än? — Gud allena vet det. I dag på morgonen var det sagdt, att de skulle taga henne från detta jordiska. — I dag Nu på morgonen? — upprepade Fingerlisa, och det blixtrade till på ett sällsamt sätt i hennes ögon.
Skrifvelse, N:o 138. skildt utsedda kommitterade, hvilka uti afgifvet underdånigt utlåtande den 31 Maj 1847 hufvudsakligen hiträdt det af Rikets Ständer framställda förslag, samt, med bifogande af utredning utaf hvart och ett verks inkomster, i underdånighet föreslagit de af dessa inkomsters serskilda beskaffenhet föranledda bestämmelser och stadganden, rörande desammas framtida uppbärande och redovisande. E. K. M:t, som derefter tagit uti öfvervägande hvad Rikets Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 Statsoch Banko-Utskottens Betilnkunden. 1197 let äro utelöpande, och hade uppfyllt sin pligt utan någon inskränkning. Denna tanka framställer jag blott sorn ett ytterligt bevis, att Bankens rätt måste vara underlydande hvad Samhällets väl kati medgifva; ty detta kunde ju ej ske utan de grufligaste skakningar för Samhället. Jag håller sålunda före, att en olika öfvertygelse om sättet att kunna bereda någon lättnad eller reglering uti den förhanden varande oredan, sorn af Disconternes obestånd blifvit en följd, icke bör kunna ledas ända till någon rubbning i den gemensamhet af våra bemödanden, att Nationens ära bör stå främst, och större fördelar for Samhället icke uppoffras för mindie, eller det Helas för vissa Classers. Jag åtminstone för min del tillåter mig ej det ringaste tvifvelsmål om detta allmänna syfte.
Dec. 2 A. P. 176, 4°7> 4°8- Djeknepenningarne, om användande af, i Hernösands Stift, April P. 369, 378, 448- Oct. 2 A. P. 170. — om förhöjning af de så kallade. Directeur vid LåneContoiret i Götheborg och dess Suppleant, om val af. Dec. P. 468. — valde. Dec. P. 479- — vid LåneContoiret i Malmö och dess Suppleant, om val af. Dec. P. 468. — valde. Dec. P. 467- DiscontAssignationer, rörande återvinning af försuten tid för inlösen af åtskillige. Dec. 2 A. P. 4o6. DiscontDirectionerne, angående förslag till Reglemente för. Julii P. 997, 1084, Ii29- Disconterne, Filial-, f. d., angående de af Fullmäktige vidtagne åtgärder för verkställigheten af Riksens Ständers beslut om deras öfvertagande af RiksgäldsContoiret. Junii P. 3oo, 465, 5oo. angående beviljad befrielse från bysättning för åtskillige deras gäldenärer. om förändring i tiden och sättet för in drifning af deras utestående fordringar. Jan. P. 210. B. 74- Pi* Fehr. Disconterne, Filial-, f. d., om förlängning af titlen för inbetalning af deras fordringar. Febr. P. 267. B. 124. Mars P. 22, 102, 204, 704. April P. 4, 20, 32, 516, 531, 576. — om stadgande af en ny praescriptionstid 1 afseende på sådane deras skulder, hvilka icke inom den förut bestämde praescriptionstiden blifvit till erhållande af liqvid, anmälte. Aug. 2 A. P. 378. Dec. 2 A. P. 5, 3o. — angående deras tillstånd och förvaltning.
Slutligen blefvo de 2:ne äldre Discont-Lånen år 1792 jemnade till 12 Tunnor Guld, genom en tillökning af 1666 R:d. 32 sk , hvarefter och intill år 1776 Bankens Rån till Manufactur-Disconten utgjorde 268,851 R:d. 32 sk. 1 r:st., allt emot 3 procents årlig renta, den Manufactur-Fonden erlade. I följd af Kongl. Brefvet deri 15 Augusti 1775, blef till Banken, åren 1776, 1777, 1778 och 1779, Fyra Tunnor Guld ålérbetalte, så att Bankens gifna Lån från sistnämnde år till det närvarande orubbadt förblifvit 202,185 R:d. 6 sk. 1 r:st., eller något öfver 12 Tunnor Guld, oberäknadt de inbetalningar Riksens Ständers Riksgälds-Conloir de sednare åren gjort på Manufactur-Fondens gamla rentefria Banco-skuld, jemlikt Kongl. Brefvet den 20 Juli 1786, och hvilka med 1812 års slut utgjorde 89,101 R:d. 5 sk. 4 r:st. Länet af Banken, som till Discont-Fond får nyttjaS, utgör således tillsammans 291,286 R:d. 11 sk. 5 r:st. Banco. Denna Fond blef vid första inrättningen ställd, under Riksens Ständers Manufactur-Contoirs Dis - Den 6 Mars'. 83 Disposition, till den 27 September I766,dåför» valtningen deraf, i följd af Riksén* Ständers underdåniga Skrifvelse , uppdrogs Kongl. Corn» rnerce-Collegium, genom Kongl. Brefvet den 4 Juni 1766.
Maj:ts nådiga framställning. 49:o. Enär Rektorn vid Jakobs iägre elementarläroverk, Filosofie Magistern, Riddaren af Kongl. Wasa-orden Carl Olof Rundeberg, hvilken är född den 22 December 1802 och allt ifrån höstterminen 1833 varit vid elementarläroverk anställd samt den 26 November 1858 blifvit tili sin nu innehafvande rektorsbefattuing utnämnd, numera till följd af ett år 1863 honom påkommet slaganfall blifvit till kroppsoch själskrafter så försvagad, att han saknade förmåga att sin tjenst vederbörligen förrätta, har Kongl. Maj:t, med afseende jemväl å Rundebergs vitsordade sällsynta skicklighet och oförtrutna nit i läroverkets tjenst, föreslagit, att för Rundeberg, hvars lön utgör 3,500 R:dr, måtte å Allmänna Indragningsstaten uppföras en årlig pension till belopp af 3,000 R:dr, att, räknadt från månaden näst efter den, då afsked honom meddelas, under hans återstående lifstid utgå; och tillstyrker Utskottet, att jemväl denna nådiga framställning måtte vinna Rikets Ständers bifall. 50:o. Enligt hvad det den nådiga Propositionen bilagda Stadsråds-protokoll öfver Ecklcsiastik-ärenden den 22 September nåstlidna år utvisar, hade Direktionen för Nya Elementarskolan uti underdånig skrifvelse den 25 nästförutgångne Juli, — under förmälan, att Rektorn vid nämnda skola, Riddaren af Kongl. Majits Nordstjerne-ordcn, Magister Per Adam Siljeström, jemte begäran om entledigande från sin rektorsbefattning, anhållit, att