Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Afståndet emellan Stockholm och Malmö blifver nämligen härigenom 57 mil 13150 fot, i stället för 67 mil 18,540 fot, som utgör väglängden så länge trafiken måste följa Södra och Vestra stambanorna öfver Falköping. Eörlägges åter föreningspunkten till Tenhult och Södra stambanan i Lagaliniens rigtning, så blifver afståndet emellan samma punkter 59 mil 5070 fot efter Östra stambanan, och med begagnande af den Vestra 65 mil 650 fot. Afven i detta hänseende måste således Nässjölinien tillerkännas företräde. Utöfver hvad sålunda blifvit anfördt till fördel för Nässjölinien, förekommer dess närmare belägenhet till östra kusten och Blekinge samt dess beqvämare läge för anknytning af bibanor till nämde trakter, såsom Oscarshamn genom Emmådalen, hvaraf 57 de mellanliggande, mera befolkade, bördiga, skogrika och produktiva orterna äro i större behof än de mot vestra kusten belägna distrikten, der en talrikare befolkning först träffas invid sjelfva hafvet, samt hvarest dessutom strömmar förefinuas, som möjligen kunna göras användbara för transporter i en för dessa trakter lämplig rigtning, hvaribland i första rummet bör nämnas Atraån emellan Falkenberg och Ulricehamn. Särskildt afseende bör dessutom fästas vid Nässjöliniens beqvämare läge för kommunikationen från Karlshamn, flottans hufvudstation Karlskrona, sydöstra kusten och Kalmar till vestra orterna och hufvudstaden, då invånarne på berörde kust alltid skola hafva fördel af att vintertiden uppsöka jernvägen, helst densamma, såsom förut är anfördt, skär eller närmar sig de från denna kust till Jönköping ledande vägar. Detta inträffar deremot icke med Lagalinien i förhållande ens till vestra kusten, emedan de tätast befolkade delarne af denna kust i alla fall på mindre afstånd och beqvämare vägar träffa Vestra stambanan i Göteborg och Westergötland eller den Södra i trakten af Finjasjön. Efter Kommittéens underdåniga åsigt förtjenar alltså Nässjölinien företräde såväl ur det allmännas synpunkt, som särskildt för det på kommunikationer vanlottade landskapet Småland, hvarföre
Hon hade glömt barndomens allsmäktiga tro, dess omedvetenhet, dess blinda förtroende, dess kärleksinstinkter, dess allvarliga dårskaper, alla dessa enkla, förbisedda krafter — med hvilka de små uträtta under — som heta barnsligheter på de vises, löjligheter på de förderfvades språk. Men hon var hvarken en vis eller en förderfvad kvinna — inte ännu åtminstone. Därför brände kinden, därför slant blicken, som det veka järnet slinter mot härdadt stål. Och i sin själs innersta kände hon en dof smärta, den att hon visste sig lida, förtvifla, förintas — kände — hörde sitt hjärta sönderslitas Och då, pinad, lyfte hon upp hufvudet, beslutsamt: » Hvarför reste edra föräldrar? » » V i voro för fattiga, » sade de. » Och hos hvem har ni varit sedan? » » Hos moster. » » Har ni det inte bra hos henne? » » Jo-o » » Nå? » » V i vill till pappa och mamma, » svarade de bara. Med sin klass ' stolta själfmedvetande att icke kunna jämföras med några under henne stående, hade hon genast ett snabbt, ett förnämt, ett hjärtlöst klander på läpparna: » hur kunde de lemna sina barn? » Men hon uttalade det ej. Lika hastigt som den tanken föddes, dog den. Nu slog det henne för första gången, att hon, den rika, den utsökt bildade, flyttad ur sin ram, icke längre skulle kunna skyddas af denna fördom för jämförelser, att här dömdes man hjärta för hjärta, brott för brott — • utan hänsyn till person. Hon själf, hade hon inte, tänkte hon inte öfverge hade hon icke haft mod att lemna, utan att nöd tvingade henne, hennes enda Nej, hon dömde inte arbetarfolket, hon afundades dem: de hade kunnat älska, de, i alla fall. Ty deras kärlek hade ju kraft att draga deras små tillbaka till dem, öfver både land och haf, och hon, som ansåg sig nästan af finare kött och ben än dessa grofva naturmänniskor, skulle hennes kärlek kunna, hvad deras kunde? Folkströmmen förde dem nu ett stycke framåt igen — det var som regelbundna stö- tar, korta svallvågor hvarje gång de, som blifvit försedda med biljetter, vikit om åt utgången och en ny grupp fyllt upp tomrummet.
Imedlertid har jag trott mig böra afbida Ers Maj:ts uttryckliga befallning, innan jag låter göra larm.« Under det öfverståthållaren talade, klarnade Schröderheims anlete mer och mer: en glädjetår skälfde i hans öga, och då hans och monarkens ljusnade blickar möttes, utbrast den ömsinte gunstlingen, hänryckt: – «O, min store, min ädelmodige konung!« Gustaf svarade: «Rätt bra, herr riksråd, jag igenkänner vid alla tillfällen er urskillning, er drift, ert förutseende och er noggranhet att uppfylla mina önskningar. Jag öfverlemnar åt ert eget omdöme, att, när ni finner lämpligt, låta offentligen efterspana Plommenfelt; låt det endast verkställas så, att han icke varder ertappad. – Är det något annat herr riksrådet denna gången önskar säga mig?« – «Nej, Ers Maj:t. Jag afvaktar hvad Ers Maj:t torde ha att befalla.« – «Farväl då tills middagen, den ni äter med mig på Ulriksdahl. Jag reser dit rättnu, när senaten slutat sitt sammanträde.« Riksrådet Sparre aflägsnade sig. Konungen, vändande sig till statssekreteraren: – «Nå, hvad säger du nu, Elis?« Schröderheim fattade konungens hand och kysste den: – «Jag saknar ord, att uttrycka min vördnad, min beundran, min hänryckning.« – «Se så. Nu till saken. Den kommer att föredragas i Rådet. De kunna nu, utan samvetsqval, tillämpa lagen i hela dess stränghet; ty hans lif är utom all fara. Hvad som i öfrigt måste ske är för mitt förolämpade namns, konungadömets och Europas skull. Sätt imedlertid upp en skrifvelse till Riddarhusdirektionen, att Plommenfeltska ätten är utgången, emedan deraf ingen mer finnes på svärdssidan, än den förrymde, biltog och fridlös förklarade förre ceremonimästaren. – Ännu en sak: gör ett utkast till beslut om adelskap för kapten Lundstedt under namn af «Lindestam.«
En million Riksdaler, begagnar 2:ne räkningar under N:ris 5 & 8, samt att å den förra bokföres den Manufactur-Disconten från äldre tider tillbaka intill år 1779, under Discont-vilkor och emot 3 procents ränta, anslagna summa af 202,185 R:dr 6 sk. 1 rst., jemte de af Rikets Ständer vid Riksdagarne 1815 och 1818 mot lika ränta beviljade tillökningar å detta Creditiv af tillsammans 708,713 R:dr 36 sk. 7 rst., och å den sistnämnde det, jemlikt Kongl. Brefvet den 20 Juli 1786, till Commerce-Collegium utbetaldta Discont-lån å 89,101 R:dr 5 sk. 4 rst., äfven mot 3 procents ränta, som hvarje halft år erlägges, samt på 9 månaders uppsägningstid å Bankens sida; med anledning hvaraf Revisorerne hos E. K. M. i underdånighet hemställt, om icke, enär de å begge räkningarne upptagne summor disponeras under alldeles enahanda vilkor, och Manufactur-Discont-Contoiret nu mera äfven vid hvarje halft års slut betalar den då upplupna räntan å allt hvad af Creditivet blifvit på begge räkningarne begagnadt, desse räkningar knnde, för vinnande af enkelhet och lättnad i bokföringen, sammanslås och endast den äldsta räkningen N:o 5 för Manufactur-Disconten hädanefter begagnas; så hafva Rikets Ständers år 1835 församlade Revisorer, uti deras Berättelse, angående verkställd granskning af de under E. K. M:s och Rikets Commerce-Collegium ställde fonder och medel, under anförande af hvad förbemälde af E. K. M. utsedda Revisorer sålunda i underdånighet andragit, ansett sammanslåendet af de ifrågavarande räkningarne leda till enkelhet i bokföringen.
På grund häraf har Molionairen, jemte förmälan, att han önskade få lill mera bestämdhet beriktiga sitt första förslag, ■ tillstyrkt ett sådant stadgande: att i alla mål, sorn utföras inför egodelningsrätt, och i de syne fört -ät tu ing ar, som af Härads-Rätt verkställas, borde, sedan saken blifvit utförd till slut, Rättens Utslag, sä vidt ske kunde, af sägas genast, eller innan Rätten åtskiljes, och protocollet jemte utslaget af Ordföranden till parterne utlemnas före af resan från förrättningsstället; men att, i händelse målet funnes vara af den vidlyftighet, att sådant icke kunde af Ordföranden medhinnas, öfverläggning om beslutet emellan Rättens Ledamöter väl måtte ega ruin, men utslaget icke då af sägas, utan, i sådant fall, det bero af Rätten att före åtskiljandet bestämma och för parterne tillkännagifva annan dåg för nytt sammanträde inom högst en månads förlopp, då utslaget skulle af kunnas och alla förut begärda exemplar deraf inför Rätten lill parterne utgifvas; hvarjemte Motionairen tillagt, att han ansåge fullsländigheten fordra, det tillika stadgades, dels att Rättens nya sammanträde äfven kunde utsättas å Häradets tingsställe, i fall mindre kostnad för parterne derigenom bereddes, hvilket likaledes borde bero af Rätten, och dels att, om något mål skulle vara af den utomordentliga vidlyftighet, att Rätten ansåge den i allmänhet bestämde yttersta terminen af en månad otillräcklig, anmälan derom borde af Rättens Ordförande skyndsamt göras hos vederbörande Idof-Rätt, sorn efter omständigheterna då egde att bestämma annan lämplig tid, om hvilken parterne sedermera genom Or djörandens försorg skulle underrättas. Härigenom förmentes hufvudsakligen vinnas de fördelar: 1:0 att
Ännu värre är det, att Ständerne, och särdeles deras Stats-samt Const.Utsk., hafva i detta hänseende olika och stridande meningar. Sålunda hörde R. o. Ad. för några plenidagar sedan, när Ståndet afgjorde frågan om anslag lill K. Stats-cont., en utmärkt ledamot af detta Stånd och R. St:s StatsUtsk. förklara, att det afslag, som då tillstyrktes, betydde ingenting, emedan Konungen kunde af besparingarna gifva åt Stats-cont.-s tjenstemän de löneförhöjningar, som behöfdes. Detta liar jag också trott vara det rätta; men Const.Utsk. är af helt annan mening, till bevis hvarpå jag kan åberopa, det jag just fördenskull har den olyckan att vara ställd inför riksrätt. Huru än denna § må bestämmas, så verkar det icke på min sak; ty som §:n icke får någon återverkande kraft, så finner R. o. Ad., att beslutet, hvad mig beträffar, är likgilltigt. Jag är följaktligen ojäfvig att yttra mig oell har velat visa huru vanskligt det är att stadga så högt ansvar i en fråga, der misstag så lätt kunna aga runi. 2 mom. innehåller: ''Statsrådsledamot, som i andra, än de i denna lag särskildt uppräknade fall, uppenbarligen handlar emot grundlagarnes tydliga föreskrift, eller tillstyrker eller annorledes befrämjar någon öfverträdelse deraf eller af andra Rikets gällande lagar, eller underlåter att göra föreställningar emot sådana öfverträdelse!-, eller dem vållar och befrämjar genom uppsåt ligt fördöljande af någon upplysning, straffes såsom för orätt dom, enligt allmänna lagens föreskrifter i i cap. 12 §:n Rälteg.bm.’’ Jag tror att ansvarighetslagen bör vara sä inrättad, att antingen är en rådgifvare brottslig efter densamma, eller ock fri för annat ansvar, än att man begär hans entledigande efter 107 §:n. Någon gräns för ansvar inför riksrätt mäste finnas, och denna synes väl lämpligen böra ligga inom ansvarighetslagen sjelf.
För öfrigt synas mig swarigheterna af denna Z. lättast kunna afhjelpaS vitt stadgadt blefwe, ac den und - får Skjuts, som är försedd med Landshöfdingen? Past. Grefwe 8'rom fel k. I en Stad sa stor ssm til exempel Norrköping, som har 8 e 9000 Jnnewanare, gär det ej an, ak olle skulle wara berättigade at betjena sig af Gästgifwarestjutsen. Friherre Os (Zaer cankormsraäs sig 'med Herr cHIlena-llsr-, ac hwar och en, som upwisar Past, mätte undsa hästar. Herr LrjsrnecreutL, 6 ustsk ^ reöri c. Jag lior ej der were lämpelrgt ar bestämma skyldigheten at wid iniudsta re a taga Past af Landöhötdingen. Osta händer, at man för ststurer skull mäste midt isnatten företaga en sadan, och da är Landshöfdlnge-Ambcret ej at i sädant afseende tilga. Herr 8rsät trodde at det blcfwe swart och i wcrkställlgheken nästan omöjligt, at hwar och en skulle upwisa Past, hworje gäng han ärnade resa. Den manliga lstexis hade warit, at i Städerna ingen fatt hästar til lustresor, men annars alltid. Han för sin del trodde at alle, utom de SkjutS-skyldiga i Städerna, borde undfå hästar frän Gästgifwaregården. Friherre I)s 6sor förcflog den tilläggning i F. at alle i Siädcrna wistande böra undfå SkjuiS, som skrifleligen reqvirera hästarna til nästa Gästgifwaregård. Hans Hans Lxcsllsncs Herr Grefwen och Landt. Marffalken x>rnponsraäs bifall til 27. §. med dm af Friherre vs 6sec gjorda tilläggning. Samtycktes. 28. §. uplästcs, jämte BvndeStandets derwld gjorda erinran.
Man kan väl tveka om lämpligheten att med namn af tjuf belägga den, som endast tagit ett obetydligt qvantum bränsle för att värma sig; men J veten alla, Mine Hrr! att man, isynnerhet på landet, får taga många lass ved innan man hinner till värdet af 5 R:dr. Att deremot den, som bedrifver åverkan i större skala, bör betraktas som tjuf, derom är väl icke mera än en åsigt. Jag har mig bekant, att i Norrland bedrifves åverkan i så stor skala, att en person blifvit fälld att böta B e n 14 November. 4 5 14,000 R:dr B:ko, men han bibehåller god min vid erläggandet af dessa böter," ly haas vinst af det olofliga hygget är ändock ganska betydlig. Ar det väl lämpligt att tillåta, det stöld i så stor skala bedrifves, utan att brottet belägges med annat straff, än ett sådant, sorn medgifver förbrytaren att, utan någon förlust i materiell hänseende, begå brottet? Jag har nu i största korthet vidrört de skäl, som förmått Utsk. att behjerta de i ämnet väckta motioner, och jag anhåller om IL o, Ad:s bifall till hvad Utsk. i sådant hänseende föreslagit. Frih. Raab, Adam Christian: I den mån skogen i ett land får ett ökadt värde, ligger det naturligtvis i hvarje skegsegares intresse, att söka freda skogen från åverkan. Jag känner allt för väl, att man i många trakter af vårt land har svårt, ja nästan omöjligt, att freda sig för åverkan, och då är det icke underligt att man genom skärpta straffbestämmelser söker vinna skydd för skogarne. Men jag fruktar, att det sätt, hvaruppå Utsk. här gått tillväga, är detsamma som att, enl. ordspråket, komma ur askan i elden. Det finnes, på sätt Gr. Sparre redan omförmält, för närvarrde 2:ne slag af, åverkan.
R:dr till förbättring af ifrågavarande kapellpredikants-lön, uti hvilken hemställan Stats-kontoret uti afgifvet utlåtande i underdånighet instämt; och då behofvet af ifrågavarande tillskott synes vara nöjaktigt ådagalagdt, samt tillförene i fall, likartade med detta, anslag af allmänna medel blifvit till Kapellpredikanters aflönande beviljade till dess församlingarne sjelfve kunde förmå att sina själasörjare underhålla; hafva Rikets Ständer, med bifall till ifrågavarande nådiga framställning, beviljat ett årligt anslag af 400 R:dr att för ofvanberörda ändamål utgå, intill dess Jörns kapellboer sjelfve förmå att Predikanten nöjaktigt aflöna eller vid allmän reglering af presterskapets löneinkomster tillgång dertill kan beredas. 6:o Hos Rikets Ständer är vordet föreslaget, att interimsvis och tills den i nåder anbefallda regleringen af presterskapets löner kunde blifva verkställd, något understöd måtte beviljas åt de svagast aflönte Komministrarne och Kapellpredikanterne i riket; varande tili grund för denna framställning bland annat anfördt, att, då ifrågaställda allmänna lönereglering först i en framtid kunde komma till stånd, det syntes vara Statens pligt att så snart som möjligt anvisa medel lör det ifrågaställda ändamålet, helst det ej vore nog dermed, att under mellantiden en stor del af de nu tjenstgörande Komministrarne och Kapellpredikanterne gåfvos tili spillo åt hopplöshet och armod, utan den redan öfverklagade prestbristen skulle alltjemt tilltaga, om ej den betryckta ekonomiska ställning, i hvilken för närvarande innehafvarne af en mängd mindre prestlägenheter befunno sig, blefve i någon mån förbättrad. Rikets Ständer, som tagit denna framställning i öfvervägande, hafva, på det att, under tiden intill dess den beslutade regleringen af Presterskapets löner blifvit verkställd, nu öfverklagade missförhållanden måtte, der sådant finnes vara af nödvändighet mest påkalladt, kunna afhjelpas, funnit skäligt på det sätt bifalla ifrågavarande framställning, att till E. K.
Vlini8tern, llan8 Dxeel lence Dei r Drileerre A/e/vrs/c/ upp^jor8t kor8la^ till Dropo8ition till kiket8 8täncler, an^äenele 8ä6ant tilläs uti 3 Lap. 5 DaneleD-Lalken, att liin<ler ak nämncle la^ruin ieke 8kulle möta kör okveren8kommel8er ineel krämmanlle IVlaAter, om uppleöranäe ak lien 8a kallacle een8U8 6miZrationi8, ut^örancla, enligt llerörcle ^., 8jette penningen ak utkl^ttanele lroiAare8 ali e»enelom, oell lionté Dropo8itionen i unclercläniAliet till8t^rkt, men clen8amma likväl ieke kommit att till lliket8 6ä köi8am1aäe 8täncler aklemna8; kunne Ilerr 3u8titice-8tat8-lVlini8tern 8ig böra i unäeräLniAlret llem8tä11a, om ieke lvon°l. i>laj:t i lXäcler 8kulle kinna 8käl att viel nä8ta llik8äaZ till kiket8 8täneler ailäta Dropo8ition i ämnet, meel ut8träekninA jemväl till 3a H. ak ^äeliga V-idlAck lDo 27. 33 ideliga Drivilegierna den 16 Octoker 1723, kvarest, för utli^ttande Adelsman stadgas en afgift af Vionde jlenningen utaf kans lösa egendom, äfvensom r>tt Kongl. Naj.t matte täekas inkemta förn^adt yttrande rik Ikögste Domstolen; i kvilket afseende förslag lill Vadig
Den jemkning, som upkommer på åtskilliga persedlar derigenom att prisen å dem äro lägre om sommaren än vintertiden, vittnar än mera om nödvändigheten att antaga det förslag jag framställt. Härvid har jag hvarken talat för räntegifvare eller räntetagare, som Frih. Palmstjerna tyckes förutsätta, utan endast för sjelfva saken, sådan den efter rättsgrunder bör behandlas. Hvad edgången beträffar, så fägnar det mig att Frih:n om den delar min åsigt och Hr von Troil bemöter jag med det svar, att jag, för min del, anser edgång för en så vigtig och så relegiös handling, att den bör ytterst sparsamt föreskrifvas, ty eljest, och långt ifrån att dermed åstadkomma någon nytta, kan densammas alltför flitiga begagnande leda derhän, att den förlorar i vigt och betydelse. Jag vidblifver alltså mitt tillstyrkande af återremiss å denna del af frågan, emedan jag är öfverlygad, att, StatsUtsk. skall, vid sakens Den 5 Juli f. ni. 337 sakens närmare begrundande både afstyrka den nu föreslagna edgången såsom olämplig och låta priskuranterne komma att omfatta en längre lid. Frih. Palmstjerna: Herr Printzenskölds föreställning ronde priskuranter och markegångssättning, är icke öfvensstämmande med hvad verkligen sker, ty de priskuranter, som verkligen tagas i betraktande vid markegångssättningarne, i afseende på prisen, bestämmas af innevånarne i orterne genom Socken-fullmäktige. Kronofogden antecknar sin mening om saken, men Sockne-ombuden bestämma priskuranterne. Detta verkar vanligen icke mycket vid markegångssättningarne, emedan dessa priskuranter icke uprättas såsom förut efter spannmålsprisen sommartiden, emedan den spannmålen vore af annan gröda än den som skall lefvereras om vintern lill räntetagaren.
I synlig mitto yttrade den sig i gåfvor dels i ymnigt mått till fattiga och sjuka, dels till begiifvade unga människors utveckling, af hvilka flera i aratal fingo atnjuta hennes skydd. Dels slutligen har hennes frikostighet rildigen yttrat sig inom de många föreningar i hvilkas ~erksarnhet hon deltog. Bland dem har Dagny sarskildt skäl att namna F~~ecZrika-Bre~~zer-F0~7,11nce, för hvilket Fredrika Eimnell varit den varmaste och frikostigaste van. a n n u under sina sv&amp;ra plågor förliden vinter tänkte hon pk &amp; samma och skänkte d&amp; med, varm hand till dess stipendiefonder den betydande summan af 1 0,O 0 0 kronor. Men allt detta var blott utflöden af den i hjärtats innersta boende godhetens ande, som kanske endast en iiiirinare iakjitagare kom på s p t e n. B Ikge~a 7atzde .fi; d (itc sfisonr E ?rec?: 1.il; c! LinzneZZs, sade nyligen en hennes barndomsvän, och afven den. som kännt henne först under de senare trettio aren af hennes lif har iakttagit detsamma. Hon är, jämte hennes oförgätliga larmiistare i konsten, Fredrika Bremer, en bland 177 de få, som man tycker hafva u &amp; ~ f ~ l l); udet t rälsker edra, ovänner, gören dem godt soin vilja eder skada)) m. m. Har ofvm har sagts att Fredrika Lininell icke hade några ovanner, och det &amp; r sannt; Men hon kunde lika litet som andra undgå att röna smarta. eller obehag af andra människors f el och svagheter. Det har händt att personer, som i rik1ig.t mått åtnjutit hennes godhet, dock i lättsinne eller tanklöshet vållat henne stor smärta, men att hon! då de år.ata1 därefter råkat i betryck och frestelse, behandlat dem som en huld moder sina .barn. Det har hiindt att för Fredrika Limnell omtalats yttranden, agnade att ställa någon hennes viin i dålig dager.
Den 12 Felruarii. 317 om året; hvar som det gör eller tager ränta på ränta, håfve förbrutit hela räntan, och tionde delen af hufvudstolen till de fattige. Att i ett land, där en så välgörande och för den behöfvande skyddande lag finnes, vilja stifta en annan, som berättigar en Corporation eller inrättning, att rakt handla emot berörde lag, tyckes åtminstone mig vara stridande emot ali rättvisa och billighet, då den synbarligen kan leda till medborgares förstöring. Mig torde tillåtas upplysa denna sanning genom följande exempel: Örn A. på 6 månader får af B. låna 1000 R:dr eller hvad summa som hälst emot 6 procents ränta, som är den högsta enskild man får taga; men B. inom 6 månader, genom en vid lånets meddelande oförutsedd händelse, kommer i trängande behof af sin utlånte summa, som han då icke möjeligen kan få på annat ställe, så torde han olyckligtvis blifva nödsakad låna den i Disconten, der 6 procents ränta jemte andra utgifter, 60m höfligtvis kallas douceurer till vederbörande, genast afdragas, så att gäldenären får vidkännas mera tunga än ränta på ränta och måste tillika lemna förbindelse, att inom 6 månader återbetala capitalet med 12 procents ränta förden tid, som derefter utan betalning förlöper. Han underkastar sig dessa hårda vilkor, ehuru han för sin försträckning icke fått douceurer eller får räntan förr än med capitalet, som han gjort sig förvissad återfå på förfallodagen och derpå grundat sitt hopp, att kunna å utsatt dag betala sin skuld till Disconten. A. försummar likväl sin skyldigket att betala till
IQ OAf den 3o November 1829, angående Öfvers te-Lieutenanten de Mottoni tillagde löneersättnings-förmoner. i83o den 28 Januarii föredragen; och, hvad beträffade det de Mottoni af Rikets Ständer beviljade årliga förhöjda expectance-arfvode, Rikets Ständers hemställan i Nåder bifallen, på det sätt, att detsamma tills yidare skulle af honom få uppbäras, 20!Q Af den 27 December 1829, angående liqvid emellan Förvaltningen af Sjö-Ärendena och Allmänna Magazins-Inrättningen, för det till Flottans behof i Landskrona befintliga proviant-lager. i83o den g Julii föredragen; samt öfverlemnad till Handelsoch Finance-Expeditionens underdåniga föi edragning. 210 Af den 5 Februarii i83o, angående Städernes Inqvarteringsbesvär. l83o den 23 Februarii remitterad till Krigs-Collegium och Stats-Contoiret. 22 0 Af den 10 Februarii i83o, angående verkställd granskning af 1826 års redogörelse för Invalid-Inrättningen. i83o den 6 Mars föredragen; och, såsom till någon åtgärd ej föranledande, lagd till handlingarne. 23iO Af den 28 December 1829, angående regleringen afRiks Statens Tredje Hufvud-Titel. i83o den 13 Februarii föredragen; och frågorna om Indelta Armeens lönoch accords-reglering, samt om nja Stater för Gardes-Regementena öfverlemnade till serskilde Comiterade. Kongl.