Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
När sedan förberedelserna till lagen af år 1807 förehades och grunderna derför diskuterades, yttrade referenten Jaubert följande, måhända någon uppmärksamhet värda, ord: »För att afgöra, huruvida det är angeläget att genom lag bestämma räntefoten, är det tillräckligt att kasta en blick på det onda, som uppstått derigenom, att lagen (år 1804) öfverlemnade räntans bestämmande åt parternas välbehag. Räntans, höjande gjordes derigenom till en spekulations-affär, och deraf den öfverdrift, åt hvilken man då öfverlemnade sig. Den öfver allt mått stegrade penningeräntan angriper egendomen i sina innersta grunder, undergräfver jordbruket, hindrar egaren att deruti vidtaga nödiga förbättringar, förvrider och förderfvar de naturliga källorna för all industri, afhåller, genom underlättande af möjligheten att undfå lån, medborgaren från nyttig produktiv företagsamhet, och bringar hela familjer till förderf och förtviflan. Till och med de, som egnat sig åt handelns yrken, 20 borde vara långt ifrån att önska undantag från en lagligen bestämd räntefot, ty äfven handeln, denna fruktbara källa för folkens rikedom, blir först då fullt nyttig, då den inskränker sig inom naturliga gränser. Öfverlemna de sig åt räntespekulationer, så aflägsna de sig från sin rätta väg.» »Utan tvifvel mäste kapitalisterne draga nytta och vinst från användandet af deras kapital. Men håfven J ej nyligen sett, huruledes, till stor förargelse för det sedliga begreppet, en mängd menniskor, förut nyttigt sysselsatte med jordbruk eller industri; störtat sig med blindt öfvermod i agioteringens och ockrets afgrund? Håfven J ej förnummit, huruledes folk af de lägsta klasserna öfverlemnat sig åt öfverdrifna spekulationer och slutat med bankrutter, som nu blifvit ett offentligt ondt.» »Denna högst vigtiga fråga har väl framkallat stora afhandlingar både för och emot. Men abstrakta förnuftsgrunder kunna här endast leda till förvirring. Den grundsats, sora här måste beherrska allt, är upprätthållande af den borgerliga ordningen.
nybegynnaren, åtskilliga scener som inte voro dåliga, men ingen hållning, ingen ruff, ingen aplomb, men nog fins der anlag. LIDMAN. Tror ni verkligen det? LIDMAN. Ni är då kännare? FASÂN. Ja, ni kan lita på mitt omdöme. FASÂN. Mera än det, min herre, jag är förfatLIDMAN. Verkligen! Och genom hvilka arbeten FASÂN. Ja, egentligen har jag bara skrifvit ett tare, vår tids ryktbaraste Theaterförfattare. har ni då gjort er ryktbar? stycke, men det förenar i sig alla genrer af förfat tareskap; det är på en gång lyriskt, tragiskt, komiskt, liga bemärkelse. Hörpå, jag tycker om er och jag burleskt och politiskt, således klassiskt i ordets egentvill derföre skänka er mitt förtroende. Ni har förmodligen hört talas om Kammarjunkaren Fasân? icke påminna mig det. LIDMAN. Kammarjunkaren Fasân! jag kan FASÂN. Hvadförslag? Fasân Kammarjunkar Fasân! ett namn kändt och värderadt af våra bröder vid Seinens stränder, fins det väl i hela Sveriges rike någon som icke känner till det namnet? LIDMAN. Jag beklagar, men... ligtvis icke irreparatel, ty ni har här persona questionis framför er. LIDMAN. Jag är på det högsta smickrad. FASÂN. Lugna er, min herre, er förlust är lyck despel, min herre, Carl XII eller slaget vid Pultava, ja, det vill säga, det är pjesens tredje namn, den har haft två förut under hvilka den är känd af all FASÂN. Nu till saken! Jag har skrifvit ett skå- mänheten. Åh, det är ett magnifikt arbete, utan egenliga idyller, ställen af sublim hänförelse och andra åter då Jupiters åskor tyckas likasom ljunga kring åskådaren, han fruktar i hvart ögonblick att bli ihjälslagen. FASÂN. Om ni kunde göra er ett begrepp om kärlek sagdt! der förekommer stora bataljer och landt LIDMAN. Det måtte bli af en förvånande effekt.
Vid det af Stats-kontoret upplysta förhållande, att den spanmål, som inbegripes under lönerna för dylika äldre, före år 1841 utnämnde löntagare, nu utgör 15,535, 8 kubitfot eller 2,466 tunnor, skulle således till omförmälda spanmålsersättning erfordras ett anslag i jemnt tal af 8,000 R:dr eller 6,000 R:dr mindre, än å nu gällande stat är för ändamålet anvisadt. E. K. Maj:t har vidare ansett den under allmänna indragnings-staten uppförda indelta spanmål, 163 kubikfot 1 kanna böra minskas med 24 kubikfot 3 kannor, utgörande indragna ijerdingsmanslöner m. m. äfvensom värdet af dessa 24 kubikfot 3 kannor böra här beräknas till 49 R:dr, eller samma belopp, hvartill do vid inkomstberäkningen blifvit uppskattade; och hafva Rikets Ständer, i enlighet med berörda nådiga förslag, för de tjenstemän, hvilka äro berättigade till spanmålstillökning utöfver det i staterna beräknade pris af 7 R:dr banko, bestämt denna tillökning för hvarje tunna under lönerna beräknad spanmål till 3 R:dr 25 öre; varande de omförmälda minskningarne i allmänna indragnings-statens anslag iakttagna derigenom, att Rikets Ständer, på sätt närlagd» Tabell litt. A., närmare utvisar, såsom grund för beräkningen af samma anslag antagit det belopp, hvarmed det enligt sednast afslutade (1861 års) Rikshufvud-bok verk' ligen utgått; och kommer detta anslag, i följd af de utaf Rikets Ständer nu gjorda nya anvisningar 96,373, R:dr 50 öre, (se Tabell litt B.) att uppgå till en summa af 763,004 R:dr 42 öre. Rikets Ständer framhärda etc. Stockholm, tryckt hos N. Marcus, 1864. Talo. Litt. A.. Bih. till Rikets St.
Allas hufvuden lutas framåt, jag ser tårar i de andras ögon, Suzanne ser tankfull och allvarlig ut, och hon klingar med Erik, som försöker hålla sig tapper. Så sitta vi åter i den stora öppna vagnen, barnen få icke rum, utan måste stanna hemma – Pierre och jag skola följa våra gäster till stationen. Jag kan icke förstå, att det blott är två månader som gått. Två månader! Jag förstår ej, att jag icke blifvit gammal under den tid, som nu är förbi. Jag har känt mig så gammal som om jag varit mor åt dem alla, en gammal mor, hvilken upphört att tänka på sig själf. Ofta har jag stått framför spegeln och spanat efter de första gråa håren i mitt bruna hår. Men nu brusar något igenom mig, som sorlet af en musik, hvilken jag hört förr. Det klingar inom mig med jublet af ungdom och hopp, vårlängtan och lycka. Jag tystar på mig själf. Jag måste kväfva denna känsla, nu när jag skall säga farväl. Och så stå vi åter på perrongen. Hvad den är ljus och treflig, solig och öppen! Jag ser tåget komma. Med bud om långa sommarfärder, äfventyr och främmande land, frihet och reslust kommer det in på perrongen. Vi säga farväl, de resande stiga upp, jag hör ångpipans hvissling, lokomotivets stönande – hvad det dröjer länge, hvad det går evigt långsamt – så möter jag Eriks stora blåa ögon, och det far som en slöja öfver min egen blick. Så är allt försvunnet, och vid Pierres arm går jag tillbaka till vagnen, som väntar. En känsla af oändligt vemod fyller mig, och när vi komma ut i den långa poppelallén lutar jag mitt hufvud mot Pierres axel. Jag kan icke fatta det hela, jag förstår ingenting, jag kryper ihop i hans famn, som om han skulle kunna skydda mig för allt ondt i världen och full af denna underliga tacksamhet, hvilken jag icke kan förklara, känner jag den sakta tryckningen af hans hand mot min arm. Så sitta vi stilla, till dess att vagnen åter nalkas byn. Det är afton nu, och solens strålar falla snedt öfver den rika slätten, som längst borta förtonar i blått.
I Nord-Amerikas Förenta Stater skyndade man att borttaga creditupplagen och införa förhöjningar i tariffen, när lif och rörelse skulle återbringas i den aftynade statskroppen och ryckas utur den lethargie, i hvilken, under en kort tidrymd, denna arbetsamma och endast på förvärf pasionfulla nation var nedsjunken, genom Stals-Banken i Philadelphia och de mer än hundrade Privat-Baukernes plötsliga fall åtföljde af tusentals enskillas bankrutter, den hiskeligaste penningebrist genom den i bast obrukbar blefne stora sedelstocken, stagnationen i alla transactioner, samt upphörandet af all enskild credit; detta allt en naturlig påföljd af de stora missbruk, som, tillen svindlande höjd, drifvits med den allmänna crediten. På feberns häfliga och förvånande kraftyttringar följa alltid slapphet, men krafterna återkomma ej forrt, och endast genom måtta bevaras helsan. Vi hafva varit vittne till denna våldsamma kris, hvars menliga verkan kändes i hela handelsverlden och icke heller uteblef för vårt land. En varning torde man böra taga af denna calhastroph, nemligen den, att det är vådligt att, för den ofärd, som vållats genom missbruk af crediten söka bot derföre, uti el t ytterligare utsträckande af densamma; det kan endast som ett nödtvångsmedel försvaras, då det sker temporärt för afhjelpahde af en tillfällig förlägenhet.” Af Ilerr Friherre Stjernstedt, Jacob Theodor: ”Mot Utskottets tillstyrkan, alt Herr Biskop ylgardhs motion måtte föranleda till ytterligare behandling af vederbörligt Utskott, får jag anmäla min reservation. Detta vederbörliga Utskott torde icke kunna blifva annat, än ett serskildt af 12 Banco-U tskottets Utlåtande, N'.o 3j£.
Den vördnadsvärda enkan grät några tårar vid tanken på, att hon skulle skiljas från sitt älskade barn. Dock till att afvisa en friare fanns ej någon rimlig orsak, o c h hon skattade båda vännerna fullt värdiga hennes dotters hand. Men s o m hon i hemlighet föredrog Fabio och trodde, att Valeria delade hennes tycke, bestämde hon sig för denne. Dagen därpå blef Fabio underrättad om sin lycka, och för Muzio återstod intet annat än att hålla sitt löfte och underkasta sig. Och han höll äfven sitt ord; men att vara vittne till sin väns, sin medtäflares lycka — det förmådde han ej. Oförtöfvadt sålde han största delen af sin egendom, och efter att hafva hopsamlat några tusen dukater begaf han sig på en lång resa i Österlandet. Vid afskedet med Fabio lofvade han denne, att han ej skulle återkomma till Ferrara, förrän han säkert kände, att den sista gnistan af hans passion hade slocknat. Tungt kändes det Fabio att så skiljas vid sin barndomso c h ungdomsvän, men den ljufva väntan på en stundande sällhet utplånade snart alla andra känslor, och han hängaf sig nu helt åt sin segerkrönta kärlek. Kort därefter gifte han sig med Valeria, och först då erfor han hela värdet af den skatt, han vunnit. Han ägde en förtjusande villa, omgifven af en skuggrik trädgård och belägen ej långt från Ferrara. Dit flyttade han med Valeria och hennes-mor, och här ingick nu för dem en tid af ogrumlad lycka. Äktenskapet visade först Valerias alla fullkomligheter i deras rätta ljus, och Fabio å sin sida utvecklade sig snart till en ryktbar målare — han var ej längre en skicklig dilettant; han hade vunnit mästerskapet. Valerias mor gladde sig och välsignade Gud, när hon såg det unga parets lycka. Fyra år svunno hastigt hän som en Jjuf dröm. Blott ett fattades de unga makarne; endast detta förorsakade dem sorg: att de ej fingo några barn. Hoppet därom förlorade de likväl ej. Mot slutet af fjärde året tillstötte en stor och verklig sorg: Valerias moder dog efter endast några dagars sjukdom.
Det är ock gifvit, att verkan af denna reglering icke borde egarum, förrän i mån af afgång eller eget medgifvande af de Prester, som före regleringen voro innehafvare af Kyrkoherdeoch Comminister-beställningar. D e n 26 J u n i i f. ra. 7 * Vid en sådan reglering borde, såsom jag i min Motion äfven yttrat, Hemmanens naturliga godhet och förhållande till hvarandra blifva grunden för Prestelönens bestämmande ; men icke, såsom vid Conventioner vanligen sker, Mantalsberäkningen eller Hemmanens afkastning tjena till grund derföre; ty nu händer, att fastän ett Hemman icke är till öretal eller deremot svarande beräkningssätt större, än hälften emot andra i samma By, måste dock detta Hemman utgöra Presterättigheterna till lika belopp, som de andre dubbelt bättre lottade Hemmanen; och tages återigen Hemmansafkastningen till grund, hvilket är rätta följden af systemet för Tiondens bestämmande eller 3o:dedelens utgifvandé af jordafkastningen och tiondedelens af kreaturen till Pastor; så får den arbetsamme samt den, som väl sköter och vårdar sin jord, betala för den late och försumlige och för den, sorn tillbringar sin tid på krogen. Genom en sådan beständig indelning, som jag föreslagit, verkställd af sakkunnige och upplyste män, kunna dessa olägenheter undanrödjas och JordeboksRäntan, som allmänneligen mera närmar sig ett relativt skäligt förhållande Hemmanen emellan i samma ort, än den högst felaktiga Mantalsberäkningen, tagas till grund för Tiondesättningen eller Preste-afgäldens bestämmande.
Statssamt Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskotten, som desse med hvarannan sammanhang egande ämnen gemensamt behandlat, få vördsamt anföra, att som Kongl. Maj:t i Dess Högslberörde Nådiga Skrifvelse Sig utlåtit: att Kongl. Maj:t, i enlighet med Rikets Ständers önskningar och beslut, uti den för Comiterade till extra roterings-jemkningens förrättande utfärdade Instruction af den 20 December 1825, förordnat uteslutande från extra rotering af den oprivilegierade jorden, och, genom serskildt Circuläire-Bref lill Landshöfdingarne af samma dag, anbefallt undersökning, hvar sådan jord funnes, och dess föreslående till indelning i ordinarie rotar efter de i förra Roterings-Verken och Comiterades Instruction stadgade grunder, men att, då med desse åtgärder endast afsågs ärendets ordentliga beredning, hade någon verkställighet af den föreslagna tillökningen i ordinarie roteringen ännu icke kunnat inträffa; alt Comiterades underdåniga förslag, enligt hvilka de nya ordinarie ro tärne skulle tillhopa utgöra 3ig Soldatoch Båtsmansnumer, eller tillsammans 47^ nJa rotar, befunnits, i åtskilliga delar, fordra Comiterades förnyade handläggning, och, förrän denna medhunnits, kunde de nya rotarnes numeraire icke tillförlitligt bestämmas; hvarföre Kongl. Maj:t ej heller vore i tillfälle att med Dess Nådiga Proposition ärendet till Rikets Ständer nu öfverlemna; att emedlertid, enär verkställighet af Comiterades förslag icke egt rum, vore ej någon sådan, såsom Sländerne anhållit, att återkalla; att på dylik verkställighet, såsom beroende af Konungens och Ständernes gemensamma beslut, kunde jordegares enskilde besvär, så vidt de angingo roteringsskyldighetens tillvarelse, icke inverka, hvarföre underlåtenhet att sådane besvär anföra ej heller kunde till sådan skyldighet förbinda; samt att, då för öfrigt någon prasstation af den nya ständiga roteringen ännu icke vore af Kongl. Maj:t förordnad, än mindre af jordegarne fullgjord, följde 12 Statssamt jtllm. Besv.- oc/t Oeconomie-Utshottens Utlåtande N:o ar. vidare deraf, att någon kostnad eller förlust, genom den anstalt Kongl.
Och huru många lif gå nu till spillo på slagfälten för Sveriges konungahus? frågade Fleming lugnt. Pojken har begärt en sprutslang dit upp för att föra en stråle in i tornet, och han skall få den. Det är icke mycken utsikt att han kommer lefvande därifrån, men det är sista medlet, och i krig vågar man allt. Kort därefter var slangen uppförd och våghalsen på taket försvunnen i rökmolnet. Allas blickar voro riktade på denna afgörande punkt. Lågorna tycktes ohejdade rasa i det inre af tornet. Men röken förändrade färg på ett sätt, som ej undgick Flemings vana öga. De framhvirflande molnen begynte att svartna, såsom af bränder, hvilka ej mera brinna i låga. Man fortfor att pumpa upp floder af vatten och hade slutligen tillfredsställelsen att se en tunnare ljusgrå rök antyda sitt innehåll mera af vattenångor än af sot och kolgas. Jag har nåden anmäla, att tornet och slottet äro räddade, rapporterade Fleming. Ingen skadad? Obekant. Tolf man af vakten uppsöka pojken i tornet och fullborda släckningen. Faran var öfverstånden. Två knektar visade sig, bärande en nästan oigenkännlig mänsklig gestalt, nedsvärtad af sot, håret afsvedt, kläderna halft förkolnade. De hade funnit våghalsen sanslös i tornet, medan sprutstrålen i hans maktlösa hand ännu flödade vatten. De där brända trasorna ha varit en dragonuniform, anmärkte Fleming. Jag trodde honom vara en af Stockholms gatpojkar. Det är sergeant Niemand ... Komma från Breitenfeld och stupa i Stockholms slott Kalla min läkare! Läkaren uppref de brända kläderna öfver ynglingens bröst. Asfyxian är i periferin, icke i centra. Han kan möjligen komma till lif. Niemand bortfördes till en nyligen inrättad sjukstuga för sårade krigare. Först nu kunde drottningen förmås att söka förfriskning och hvila. Hon nödgades taga sin bostad i den orubbade våning, som beboddes af öfverhofmästarinnan. Intet ord växlades om den förhastade bärgningen af de kungliga rummen. Vid en seger förgätas de små nederlagen.
Om den frivillige skarpskytten röner från sitt befäls sida något bemötande, som han anser obilligt och oförtjent, så är det honom lätt att undandraga sig sådant, och han lärer i de flesta fall ej tveka att så göra; soldaten deremot kan och får ej låta sårad sjelfkänsla förleda sig till afv i leande från de honom noggrannt utstakade skyldigheter. Soldaten måste till spillo gifva ofta från barndomen inhemtade lefnadsvanor; så ej den frivillige skarpskytten, hvilken i sådan egenskap underkastar sig tvång, och detta må hända stundom lindrigt nog, allenast under de timmar han, för öfnings vinnande, befinner sig i korpsens leder. Af nu anförda skäl finner visserligen Utskottet den öfning, hvilken vid frivillig skarpskytte-korps förvärfvas, ej kunna ersätta den, som vid beväringsmöte bibringas en yngling; men förstnämnda öfning bör dock kunna göra den frivillige skarpskytten mera mottaglig för den instruktion, som vid beväringsmöte meddelas, än hvad hos öfrige beväringsskyldige ynglingar kan förväntas. Ej heller får härvid lemnäs ur sigte att Kongl. Majit i sin nådiga Proposition föreslår, såsom vilkor för frivillig skarpskytts befrielse från första årets beväringsmöte, Sammans. Stais-, Lagsamt Allm. Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande N:a 31. 9 möte, att skarpskytten skall förvärfvat ej blott den färdighet i vapenföring, marsch och manöver, som motsvarar läraktig beväringskarls, efter första årets möte, utan derutöfver den skjutfärdighet, hvilken är för rekryt i arméen bestämd såsom vilkor för approbation till soldat. Hvad den frivillige skarpskytten sålunda kan hafva, i fråga om vapnens bruk, inhemtat utöfver hvad vid första mötet bibringas en beväringsyngling, torde alltså kunna anses hos honom ersätta den bristande vanan vid soldat-disciplin och vid lifvet i läger, derom honom först vid det andra beväringsmötet meddelas kännedom.
I verk ningens fortsatta bedrifvande i och för Rergslags-privilegiernes tillgodonjutande inom Skinnskattebergs socken stöde fast, åtminstone för vid pass i8f hemman, men åläggandet af en ovillkorlig eller till visst belopp utsatt årlig tackjerns-tillverknfng, enligt Collegii tanka, icke syntes böra ega rum, emedan tack jerns-tillverkningen, såsom hvarje annan näring, måste i utöfningen vara fri, så vida den med fördel skulle kunna drifvas, hvilket, med afseende ä ti 11 ver k nings-beloppet, i synnerhet vöre nödigt i Skinnskattebergs Bergslag, sedan skogarne genom en ökad bruksrörelse blifvit medtagne, samt i öfrigt ej på alla ställen kunna med lika fördel till blåsning användas, Collegium i underdånighet hemställt, om icke, i stället för den ifrågasatta indragningen af Bergslags-privilegierne, en sådan jemnkning utaf nämnde privilegier må vidtagas, att alla i Skinnskattebergs socken varande hemman, som, till deltagande i lackjerns-blåsningen ännu vore skyldige, skulle behörigen till blåsning indelas, antingen uti Främshytte masugn, om hvars återuppbyggande en del bergsmän sig redan förenat. eller uti Jerdsjöbo, Billsjö och Bastmora hyttor, eller ock, derest belägenheten, skogstillgångarne eller andra orsaker deremot lade hinder i vägen, i annat fall, ovillkorligen borde, såsom här, äfvensom i Norbergs bergslag, tillförne skett, få sig åsatt en ständig skattejerns-afgift, men hvilken afgift dock, med lästadt afseende på hemmanens förut icke laga beskattning, och den ordinarie rotering, desamma äro underderkastade, Collegium i underdånighet ansåge icke kunna eller böra högre utsättas, än efter två skeppund tackjern för helt heminan, samt i förhållande derefter för mindre hemmans-delar. Kongl. Kamrnar-Collegiurn, som derefter erhållit
Jag kan ingalunda dela den siste talarens åsigt. Då skilsmässen försätter makarna i samma belägenhet som före giftermålet, så att de ömsesidigt kunna ingå nya förbindelser, ser jag intet skäl, att icke vid fråga om en ny förening dem emellan iakttaga samma försigtighetsmått i afseende på tredje mans rätt, som finnas stadgade i fråga om personer, emellan hvilka ingen förbindelse förut ägt rum. Jag finnér Utskts skäl välgrundade, och begär proposition till bifall å betänkandet. Frih. Ehrenborgh, Casp. Wilh.: Jag anhåller att i denna fråga få förena mig med Hr Dalman, och då mina tankar i ämnet äro helt och hållet skiljda från mängdens, eller de åsigter, som på sednare tider sökt göra sig gällande, skulle jag anse mig handla orätt, om jag icke i korthet redogjorde för min mening. Jag tror för min del, att rätta sältet för sedlighetens bevarande är att försvåra sjelfva skilsmässan emellan makar, och jag har derföre vid flera tillfällen yttrat mitt ogillande af de utvägar, som i sednare tider blifvit vidtagna för att lätta upphäfvandet af ingångna äktenskap. Erfarenheten har också visat, att denna lättnad har till följd en upplösning af alla andra sociala förhållanden. Af samma skäl kan jag ej understödja ett förslag, enligt hvilket ny lysning och vigsel skulle erfordras för att återknyta ett redan upplöst äktenskapsband. Hr Dalman har sagt sig ämna vid ett annat tillfälle vidare utveckla skälen för sin åsigt; jag åter har alltid ansett detta rum icke vara rätta stället för vidlyftiga deduetioner, och jag inskränker mig derföre nu till den förklaring, att jag önskat, att LagUtsk., då vi förr eller sednare hafva att förvänta ett helt nytt lagverk, icke inkommit med förslag till denna partiella ändring, som, efter min tanka, är ganska obetänkt. Hr von Stahl, Au g.: För att icke uppehålla discussionen, anhåller jag blott att till alla delar få förena mig med Frih. Ehrenborgh och Hr Dalman. Frih. Boye: Bemödandet att förena oeniga makar har redan nått sin yttersta gräns, innan skilsmässan tillätes, och skiljobrefvet bör göra slut på detta bemödande, då det gör slut pä äktenskapet.
När Domstolen, der målet är instäm dt, hört vederparten och denne sig förklarat; så har Domstolen redan tillräcklig grund för sitt bedömmande, hvad antingen den anklagade Skriften är till sitt innehåll eller sin åsyftning tydlig och bestämd, eller om framställningssättet ger anledning till olika tydning och tillämpning. I förra fallet bör Domaren, utan uppehåll och utan att behöfva höra Nämnden, fortfara med saken och densamma med laga slut afhjelpa. I senare händelsen åter, eller ock om båda Parterne det yrka och påstå, må Domstolen öfverlemna den åtalade Skriften till Nämnden, som i föreskrifven ordning bör pröfva och sig utlåta: om Skriften är brottslig; och om så är: under hvad rubrik af brott dess innehåll rättast bör kunna hänföras. Ty utan den senare frågans besvarande skulle Domstolen, oaktadt Skriften är förklarad brottslig, likväl sättas i villrådighet, huru den rätteligen bör tillämpa Lagen. Att, som Constitutions-Utskottets Betänkande innehåller, Nämnden skulle med Ja eller Nej besvara blott den frågan: om Skriften är brottslig efter den § i Lagen, som klaganden citerat, och hvarefter han påstår brottet böra anses, finner jag för min del icke göra tillfyllest till nödig upplysning för Lagens tillämpning. Hvad till exempel en Actor eller en förolämpad enskild person kan anse angå icke mindre än heder och ära, kan Nämnden pröfva väl icke röra äran, efter den egentliga definition derå, som Lagen bestämmer; men det kan likväl befinnas vara för - Bilaga F till Mern. 341 klenligt och skymfligt samt följaktligen straffbart, fast efter olika Lagens rum. Skulle nu anklagaren, ehuru således verkligen förolämpad, sakna laglig upprättelse, blott derföre att han, efter sitt begrepp om tillmålets beskaffenhet och kanske sin ovana att tillämpa Lagen, i stämningen hänfört brottet under en origtig rubrik eller citerat en origtig §; så kunde han ej utan skäl klaga öfver förnekad rättvisa eller nödgas att åter instämma samma sak, för att vinna den upprättelse, som emot brottets beskaffenhet svarade. Desse betänkligheter emot förslagets gillande hafva förekommit mig och de öfverlemnas till Vällofl. Ståndets upplysta bedömmande.