Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I sammanhang med frågan om vexelgifvarens ansvarighet, tog Högsta Domstolen i öfvervägande, huruvida, på sätt som skett uti förevarande förslag, att föreskrift angående vexelköp borde från vexellagen uteslutas; i afseende hvarå Högsta Domstolens fleste ledamöter, Justitie-råden Bredberg, Grefve Snoilshy, Grefve Sparre och Gyllenhammar, förenade sig om det yttrande, att ehuru de af Lag-beredningen anförda skäl för uteslutandet tvifvelsutan, ur theoretisk synpunkt, voro giltiga, torde dock det har i landet rådande bruk, som, enligt sakkunniga personers intyg, svårligen kan afskaffas, att prima vexeln aflcmnas innan betalning erlägges, fordra, att vexelgifvaren, för sådant fall, berättigades till en strängare utsökningsrätt, än den han, enligt bestämmelserna i nu gällande Handelsoch Utsöknings-balkar, egde begagna, i händelse hans fordran för vexel-valutan betraktades endast såsom vanlig skuldfordran. Åtminstone vore förr än nyssnämnde balkar, eller exekutionsIagarne i allmänhet blifvit öfversedde och erhållit den fullständighet, att alla stadganden angående vexeislut kunde i vexellagen, der man hitintills funnit dem, anses öfverflödige, omförmälle uteslutande för tidigt. På grund häraf hemställde bemälde Justitie-råd, att ifrågavarande vexellag borde, i likhet med de nu gällande, gifva nådige bestämmelser i nämnda afseende, och att dessa bestämmelser borde blifva i hufvudsaklig likhet med dem, lagen för inrikes vexlar den 20 Maj 1835 innehåller, med det undantag likväl, hvilket instämmer med Rikets Ständers åsigt vid afgifvandet, sistförflutne riksdag, af^förslag till lag för utrikes vexlar, att, för sådan ve - 40 Kongl. Maj:ts Md. Proposition, A’: o 69. xel, som utfärdas i ett exemplar, serskildt qvitto å betalningen icke erfordras5 och kunde omförmälde bestämmelser lämpligast upptagas i ett serskildt kapitel, som borde blifva det andra i ordningen och få denna lydelse: “Om vexelköp. 6 §.
Wij wanka i ett härligit Hoff Ther wij har fullt för Nebben; Therföre böre wij wår Herre loff, Viva, so lang wir leben.” Jeppe. I gåår tå war mulit Solskinswär, Itt hett Grötefatt migh brende, Doch fattar jagh nu better modh, Jagh känner migh stoor lijsa. I Dagh fick jagh itt kålfaat godt, Thet kan min Buk bewijsa. Robbe. Altijdh så talar du om Maat, Jagh älskar mera dricka. Rätt som i gåår så ock i Dagh, Jagh dricker så Buken må spricka. Een kanna i drycken tagher jagh uth, Thet är migh ganska lätt att göra; Än tå een til med ruth och struth, Tå kan jagh Hebraiska uthföra. Jeppe. Doch lefwom alt som wij förmå, Wij hafwe een rijk Herre. Ålefötter och annat gott wij fult fåå Blå Wälling, som icke är wer re.” m. m. Akten slutar med englarnas sång: ”Vi lofve, vi prise, vi tillbedje dig.” Ps. 24 v. 2. Fjerde akten är den utförligaste och skildrar alla apostlarnas martyrdöd. Här bildar hvarje scen ett helt för sig, emedan nästan enhvar är egnad åt ett särskilt martyrskap. — Sc. 1. Apostlen Andreas kommer till Schytien, får se en Schyter och håller sig undan, under det denne berättar om Schyterna och deras lefnadssätt. De äro jordens älsta folk, föra nomadlif, älska rättrådighet, afsky tjufveri och förakta guld m. m. Andreas vill omvända honom, men efter en stunds samtal hotar Schytern att sätta en pil i ryggen på apostlen och kör honom ur landet. — Sc. 2. Andreas kommer till en annan landsort, men träffar der bödlarna Harpax och Labrax, hvilka öfverhopa honom med skymford och korsfästa honom. — Sc. 3. Paulus och Petrus uppmuntra samt taga afsked af hvarandra och föras derpå ut för att halshuggas.
»du är bestämdt sjuk, Wanda, du är dig inte lik», kände hon sig ha så orätt, att hon godtgjorde med ett vänligt ord, ett gladt småleende, en smekning — för att ögonblicket efter känna sig förtviflad öfver sin falskhet, sitt komedispel. Dylika episoder, för flyktiga och för litet påtagliga för att kallas scener, inträffade oftast efter de Säfveska sittningarne. Den spänning, i hvilken Wanda lefde under dessa timmar, det stormande känslolif, som brusade inom henne och skulle döljas med ett skämt eller under ett likgiltigt ansiktsuttryck, medförde helt naturligt en reaktion af trötthet och nervretlighet, som kom till syne under sammanvaron med mannen och så småningom fick henne att inse, att dessa scener voro för upprifvande, att det enda hon hade att göra var att afbryta dem eller rent af göra ett slut på dem. — Några dagar efter den Mazèrska balen skickade hon sitt andra återbud till Säfve, hvilket följdes af flera. Hon var outtröttligt uppfinningsrik i att hitta på förevändningar, något som framkallade hennes mans protester. Hvarför kom inte Säfve, hade han suttit igår eller förgår, skulle han komma i morgon? Wanda kände sig hart när förtviflad. Det var oerhördt att behöfva strida både mot sig själf och honom. Var han då blind? Hon ville skrika: ser du då intet, märker du då intet! Sök inte öfvertala mig att ta’ emot honom för att timme efter timme studera hvarje drag i hans ansikte, hvarje skiftning i hans ögon. Under dessa sista veckor hade Wanda också envisats i att neka antaga några bjudningar. Hon skyllde på illamående, hon var sjuk. Det var först i dag, Kurt lyckats öfvertala henne att följa med på en supé. Det gick ej an att draga sig undan på det viset utan att ge anledning till prat, hade han sagt. Och besynnerligt nog tycktes det vara detta, som förmådde henne att ej skicka återbud i sista stund, hvilket hon brukade göra. Men hon hade varit i ett så uppjagadt och nervöst tillstånd hela förmiddagen, att det samtalsämne, hennes man började strax vid sin hemkomst, nära nog gjorde henne oförmögen att uppfylla sin föresats. — Har inte Säfve varit här i dag?
Hvilken idé bibringar ej kusin vår nådige konung om mig! – Hans Majestäts idéer äro stadgade vis à vis detta deliciösa ämne. För resten är söta kusin lite mer handterlig, då växelfebern är borta, så som till exempel i dag. – Det är alltför aimabelt, att kusin ej därom rapporterar till Hans Majestät. – Törhända har jag gjort det. Står icke här par exemple: Engelhardt kommer två gånger om dagen med litet emulsion – – Nå vidare, gå vidare! – Gå vidare törs jag inte, fast jag är svåra frestad. Schröderheim klappade åter den hårdt snarkande hunden i den charmanta fru Halls knä. – Kusin är nog hygglig att ej nämna ett ord om löjtnanterna och lilla missen, som Hans Majestät behagar kalla Christine. – Visserligen gör jag det. Schröderheim låtsade återigen läsa: »Ribbingen och de Beche sitta fast med vingarne vid ett litet sybord; midt emot söta mors soffa. – För näpen vy! – Mycket täck. Och det är précisément det lilla Christine är, näpen och söt att äta upp. Och brås på söta mor gör hon därutinnan, att också hon förenar list med abandon. Det var för innerligen à propos, att herr Hall föll på den luminösa idéen att skicka efter henne till assembléen i går afton. Konungen var alldeles betagen i hennes coiffyr och klädsel à l’anglaise. Förut hade det nådiga humöret ej varit af det allra nådigaste slaget, eftersom där var så litet folk på assembléen. – Hans Majestät var charmant mot damerna, äfven innan min dotter kom, svarade fru Christina litet snäft. – Naturligtvis, naturligtvis. Fru Christinas juvelprydda hand låg så väl till pass, att Schröderheim lyfte den till sina läppar och kysste den så hörbart, att ungdomen vid sybordet skrattade. Fru Christina hotade med fingret. – Prenez-garde aux enfants! – Jag håller ju mig på distans. Jag säger endast: Gud låte ej denna vår ömma vänskap förtrögas! Innan jag reser, vill jag också förbehålla mig att underhålla den med korrespondens. – Reser, det är väl ej tal om resa!
Friherre lVlannerlisim föreflog, at i sadan! fall det matte lillatas Landshöfdingen at tilförordna andra laxerinZ8-Män, för at fylla antalet. Grefwe ve la L-rräie ansag et fadantmedel swart at antaga, men trodde det afwen wara vfwerflödigt. ^xerinZs-Mannen waldes af Berednings ^ommjttLerne inom deras egna Ledamöter. Desse wörö narwarande och förrättade walet nyh förrän Isxei-Een begyntes, af Fyratio Nio skulle Nio utwäljas, och det syntes Herr Grefwen ej wara at befara, at icke detze 9 skulle finnas pä stället, i synnerhet da Nidderffapet och Adeln beflutit, at om Ledamöter af en ciass ffulle saknas, deras rum genom Ledamöter af en annan 0Ä388 finge upfyllas. Wid det 5:te lVtnmckMet föredrogs följande af Herr Lalin tst Borgare-Ståndet ingifna och med de andra Standen communlLeraäe Ivlemorisl: 1810 den 24 Februaril upläst l Wällofl. Borgare-Ständer, och Författaren tillåtit - Den 9 Mars. e. m. 49Z latit at detta Memorial med kesxeckiVe Med-Standen commttnicsra. betygar O. Valerius. Ödmjukaste Memorial. Högloft. Bewillnings-Utstottet har i sitt nu afgifne Betänkande och nya Förslag til BewillNinqs-Förordning, i anseende kil de ifrän Wällofl. Borgare-Ståndet anförde erindringar, behagat ifran Koppar-Werken borttaga den dem förut i 2Ma ^nicclu (psA. 2g) lika med någre owanligt winsta gifwande rörelser älagde särstildta afgift, och istället för denna näring, lika som för alla andra, bestämma en witz minimi-afgift.
Arméen består af circa 3o,ooo man af alla Vapen; men — dermed är ej sagdt, att då Riket fordrar försvar 30,000 man stå under Gevär, Hvem kanner icke att en Armée på Slagfältet aldrig är så talrik, som den är enligt Förslageme, med ett ord, på Papperet? Af våra 30,000 Man kan man således gerna afräkna i Detacherade, commenderade hemma uti Garniscnerne, sjuka, Vacanter och råa Regruter 6 a 8 ___ ja nästan 10,000 man _ återstå således circa 20,000 man öfvade Krigare, sorn i nödens farsta stund skynda till Fäderneslandets försvar. „ Denna Styrka är visst ej stor, men ändå så stor att Svenska Soldaten, med den honom medfödda tapperhet, nit och kärlek för Konung och Fosterjord, ej tviflar på möjligheten att kunna emotstå första anfallet af «n ; å 6 gånger starkare Fiende. Men nu är frågan om att reducera 10,000. Man af den jeguliera Arméen. Huru mycket återstår då, sorn uti farans första stund, åt en djerf och mägtig Fiende kan bjuda spetsen. __ Svenska Soldaten är minst van vid att slåss 1 emot 3 r emot 4 — ja! till och med 1 emot 5 Svenska Krigsäran har aldrig visat sig equivoque Den g Februarii IIJ men omöjligheter äro, och förblifva omöjligheter. Att slåss i emot to uti värt Tidehvarf, och vinna sitt ändamål gränsar intill omöjligheten. Jag dömmer efter mig sjelf Jag är Soldat och brinner af nit för min Konung och för den älskade Spira , under hvilken jag är född. Men att med 100 skola gå emot iooo fäller väl ej mitt mod dock — jag tillstår det upprigtigt, det skulle oroa min hederskänsla. Jag väntar mig få höra den invändning.*-— Räknar Ni vår Beväring, som årligen öfvas hela 14 dagar uti att föra Vapen, för ingenting? Mine Herrar! en Karl är ej Soldat för det han bär en löd krage på sin rock, för det han kan skyldra Geväret och ladda detsamma efter tempo.
Skulle åter ägaren hvarken vistas å orten, vara för gäldenären tillgänglig, eller hafva vidtagit sådan anstalt, att hans rätt kan af något hans ombud bevakas, så bör heldre en förlust kunna drabba honom, i följd af denna hans oförsigtighet, än blotta förevändningen härom förlama de för iakttagandet af borgenärens rätt anbefallde ex.ecutiva åtgärder. Uppå detta skäl, och då det framställda Lagförslaget i alla fall lemnar oafhjelpt den hufvudsakligaste ofullständigheten i Lagens hittills meddelte stadganden rörande frågor af denna beskaffenhet, nemligen sak - 64 H. 2 i8 Den i Mart f. m. naden af tydlig föreskrift ora hvilken slags bevisning bör vid afgörandet af dylika frågor anses tillfyllestgörande; finner Jag Mig böra vägra antagande af berörde förslag. Uti skrifvelse af den 18 November 182g, håfven J, Gode Herrar och Svenske Män, i underdånighet framställt behofvet af en nu saknad Lag, hvilken belägger äfven de falska bekännelser, som ej angå lifssaker, med så alfvarsamt straff, alt missdådare må från slike osannfärdiga uppgifter afskräckas, i hvilket afseende J föreslagit ätt genom allmän Författning må i nåder förordnas, som följer: ”Uppgifver häktad person, som för brott under tilltal slår, eller fånge, som till fästningsstraff eller allmänt arbete på längre eller kortare tid dömd blifvit, att han föröfvat missgerning, för hvilken han ej redan är tilltalad eller dömd, och förekomma dervid sådana omständigheter, sorn gifva skälig anledning att sätta uppgiftens sannfärdighet i tvifvel, då skall han först varnas för den påföljd, falsk bekännelse medförer. Fortsätter han ändock sin uppgift och befinnes den sedan vara falsk, plikte med fängelse vid vatten och bröd, efter omständigheterne.” Efter Högste Domstolens och StatsRådets hörande, har Jag till Edert berörde förslag lemnat nådigt bifall; till följe Den j Mars f. ni. '9 hvaraf allmän Författning i ämnet kommer att i vanlig ordning utfärdas.
JVlrs förnyade nåd. taxa på expeditionslösen d. i5 Maj 18ai; N:o 3y. om utfärdande af ett allmänt stadgande, anglde yal till organist; N:o 38. i anledn, af väckt motion om upplifvande af 2 cap. 8 § i K, Fiskeristadgan d. i4 Nov. 1766; N:o 3g. öfver vackt motion om afskalfande af s. k, handklofvar, H. Ji. o. Ad. åtskiljdes kl. 4: till 2 e. m. In fidem protocolli, F. O, Silfverstolpe. Måndagen den 5 Januari 1835. Plenum kl. 10 f, m. Justerades i prot.utdr. för d. 3 dennes. Företogs till pröfning StatsUtskts d. 2g sisth Dec. e. m. på bordet lagda utlåt. N.'o 3So öfver anmärknrr vid Utskrs rnemor Nro 3io, ang:de utsättande af en prescriptionstid, inom hvilken de från Riksg.cont. utgifna creditsedlar böra tili inlösen företes. Hr Stuart, Carl Gust.; StatsUtsk. har uti sitt mentor, Nro 3io, hvilket i det nu föredragna åberopas, föreslagit, att riksgrssedlarna icke måtte få emottagas vid uppbörden af allm. medel längre, än t. o. m. år 1842, men uti Riksg.cont. t, o. m. år i845; och att de riksg:ssedlar, hvilka icke före sistnämnde års utgång i bemälda Cont. varda företedda, måtte förklaras hafva förlorat ali rätt till betalning.
Borgare-stänbet under den 6 Julii med Ridderfkapet och Adeln i samma remitz sig förenat, men deremot det hederwärda Bonde-ständet under den 6 Julii och högwördige Preste-ständet under den 9 Julii förklarat sig icke i den samma instämma, i anledning hwaras och dä således a.me stand i denna fräga stannat emot 2, Ridderskapet och Adeln fann den samma böra enligt 44 §. Riksdags ordningen till ConstitutionsUlftottels afgörande hänwisas. Dt supra. Högloft. Ridderfkapet och Adeln ätskiljdes klockan A till 9 om aftonen. Dt supra. In käern protocolli. 6. Lilvsrkolpe. Mända - 186 Den 13 Iulii. Mandagen dm iz Julii. Pleimm klockan 9 förmiddagen. Justerades pleni protocollerne för den 8 och 9 2ulii. ^err Landt - Marskalken erindrade att dä den stora Deputationen borde i afton klockan 6 enligt gjorde anslag upwakla Hans Majtt Konungen och Hans Kongl. Höghet Kron-Prinsen, men listan pa Ridderskapet och Adelns deputerade icke more aldeles fulltecknad, de ledamöter som ästun. dadé i deputationen deltaga behagade hos Riddarhus Fiscalen anteckna sig intill desi antalet 48 more complett. Äfwenwäl erindrade Herr Landt-Marffalken att ätstillige wal annu innan Riksdagens stur borde förrattas, och hemställde till Ridderfkaper ock Adeln, art till en början inom fä dagar företaga walet till Riddarhus Directeurer, da Herr LandtMarstalken derom skulle kata göra särskilt an flag. Bifölls. Herr Landt-Marskalken uplaste en lill honom ankommen nådig skriswelse frän Hans Kongl. Höghet Kron-Prinsen, hwilken ^skrift Ridderstapet och Adeln bestöt böra i protocoilet intagas, lydande densamma som följer: Ädel och Walbördig Herr Landt-Marfkalk:
St. uti deras skrifvelse på sätt jag förut nämndt begärde, att det skulle ske så framt icke någon i sin lagliga rätt derigenom förnärmades. Nu är denna någon icke hörd öfver saken, man har icke velat skaffa sig underrättelse om huruvida någon vore belåten med förändringen, och således kan man väl icke säga att så verkligen är förhållandet. Pä denna grund förklarar jag mig förhindrad att besluta i saken, jag vill veta hvad vederbönde kunna härom hafva att säga; och så tror jag att hvar och en representant bör betrakta saken. Jag anser mig således förhindrad att lemna mitt bifall vare sig till komiterades, Frih. Palmsljernas, eller till hvilket annat förslag, som nu här kan framställas. Jag hemställer derföre tillika att vi måtte få komma till den enkla framställning Hr von Hartmansdorff gjort och att vi mätte undvika att gifva oss in i diskussion öfver de olika förslag, som här blifvit väckte, samt att ingen annan propos. måtte framställas än derpå, huruvida Ståndet anser att någon förändring i förevande afseende nu bör beslutas, på det att vi må säga nej dertill, hvarigenom alla dessa förslager, de må vara af hvad slag som helst, skulle komma alt förfalla. Man måste väl erkänna att den tid går fruktlöst bort som användes på diskussion öfver förslagcr, som mäste anses komma att förfalla om R. o. Ad. förklarar alt någon förändring icke bör ske. Hr Gr. o. Landtm, hemställde om icke R. o. Ad. nu, då tiden redan var långt framskriden och ytterligare 8 talare anmält sig till erhållande af ordet, behagade uppskjuta öfverläggningen om den förevande 20:de punkten till eftermiddagens plenum; hvilket bifölls. Anmäldes och lades på bordet ett från StatsUtsk. inkommit mern. N:o 315, med förslag till votenspropos., i anledning afRiksSt:ns skiljaktiga beslut, ronde eftergift i arrendet för Mörrums kronolaxfiske i Blekinge län. II. R. o. Ad. åtskiljdes kl. | till 3 e. m. In fidem protocolli, Albert Munck. Plenum kl. 6 e. m. Justerades ett prot.-utdr. för denna dag f. m.
Jag började sjelf att vilja skrifva poesi och, under det jag ännu gick qvar i Kröplinge skola, skref jag mina första »rim». Jag var då endast på mitt tionde år. En mängd stora saker taga sig ofta i början ett ringa uttryck, samt komma till och med fram litet löjligt. Så äfven med mitt första försök i skaldekonsten. Det var på Persgårds nya framhusvägg, straxt invid dörren till salen, som jag skref min första vers. Några elaka gossar hade nemligen derstädes ritat dumma gubbar och afskrifvit lika dumma versar: detta gaf mig anledningen, och med ett stycke krita skref jag nu: Stygga gossar versar skrifva Uppå husets dörr och vägg. Jag dem ville sönderrifva, Om jag kunde, ge dem plägg. Plägg var ju icke rigtigt skrifvet, ty jag menade naturligtvis plagg, d. ä. stryk; men jag fick ej rim för bättre pris, och i min barnsliga oskuld syntes det mig alls icke farligt att göra ett sådant litet våld på vokalen. Skolläraren Hans Persson, som råkat få se detta mitt första poetiska försök, frågade, hvem som skrifvit de nya rimmen och läste därvid upp mitt opus. Och då jag, efter någon tvekan, med rodnande kinder, steg upp och erkände mig vara författaren, så log han och sade: »Det var inte så dumt skrifvet,» sade han, »men du ska’ ändå låta bli att klabba ner på väggarna på det derna viset.» Trots anmärkningen mot klottrandet på väggarna låg der ju en god portion beröm i detta Hans Persons utlåtande om mitt poetiska förstlingsarbete. Och Kröplingebarnen ansågo mig vara en högst märkvärdig gosse, som kunde skrifva vers sjelf. Vid versbildningen hade jag emellertid, som lätt är att se, följt ett stort föredöme, jag tänkte dervid på: »Våren kommer, fågeln qvittrar, Skogen löfvas, solen ler, Och de lösta floder dansa, Sjungande mot hafvet ner.» När jag om aftonen hemkom och uppläste min vers för min kära moder, blef hon så rörd, att hon utgöt tårar och tryckte mig till sitt bröst. »Du har alltid varit ett märkvärdigt barn, Johannes!
Förordning, alltid 108 böra Förvandlas till fängelse vid vallen och bröd, men en annan del äler vore belagd med prygelstraff, samt med skäl kunde i fråga sättas, huruvida detta senare bör användas vid bestämmandet af bestraffning i ena Ibot å särskilda förbrytelser, af hvilka någondera skall efier allmän lag bestraffas; syntes följaktligen ej annan utväg vara alt tillgå, än att, enligt grunderna uti 78 § af 14 kap. krigsartiklarna, spöstraffet, i hvars ställe prygel endast vilkorligen tillkommit, borde antagas såsom det, hvartill den brottslige gjort sig i ena> bot förfallen, helst det uti 1812 års kongl. Cirkulär gifna stadgande om de fall, då spöstraffet är i krigsartiklarna afskalfadt, icke kunde upphäfva de i 11 punkten af 1807 års kongl. Förklaring lagde grunder för olika straffs förvandling till ett enda, samt 1841 års kongl Förordning, hvilken efter stadgandet om böters förvandling endast till fängelse vid vatten och bröd uttryckligen förklarar någon ändring icke vara derigenom gjord i hvad 11 punkten af 1807 års kongl. Förklaring föreskrifver angående uträkning och förvandling af olika bestraffningar lill ett slags straff, således icke vore på här i fråga varande fall tillämplig. Om det nu borde antagas, att prygelstraffel är svårare än fängelse vid vatten och bröd, och att, der det förra ej är användbart, spöstraff i stället bör inträda; så ansåges skäl vara för band att, i fall af ofvannämnde beskaffenhet, detta senare straff, såsom svårast, borde till åtlydnad af 1807 års kongl. Förklaring den brottslige ådömas, men icke fängelse vid vatten och bröd. Och hade denna åsigt blifvit bekräftad deraf, att Kongl. Majrt genom Nådigt Utslag den 29 April 1848 uti likartadt fall förklarat en till andra resan stöld, rymning och munderingspersedlars förskingring förvunnen person skyldig att straffas med spö, ehuru han af Nåd undsluppit detta straffs fullbordan.
Och då Utskotten i sådant hänseende, långt ifrån alt af de framställde anmärkningarne rubbas i sin åsigt om skadlighelen af den påyrkade åtgärden alt till intressenternes fria disposition upplåta allmänningarne, Ivertom uti denna åsigt stadfästats, sakna Utskotten all anledning att frånträda, hvad de förut i detta ämne yttrat, utan vidblifva det förut afgifne Utlåtandet, Vidkommande sedermera de anmärkningar, som blifvit framställde emot Utskottens tillstyrkande, i afseende på rättighet för delegare i 11arads-allmänning att genom utsedde deputerade vaka öfver skogshushållningen å allmänningen; så synas desamma egentligen hafva härledt sig från den förutsättning, alt, lill följd af det framställde förslaget, någon skogs-betjening icke vidare skulle komma att tillsättas, för att handhafva den dagliga tillsynen öfver skogen samt vaka deröfver, ali olofliga tillgrepp 8 Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottens Utlåtande, N:o 64. ej derifrån må kunna ske; men då Utskotten icke med det framställde förslaget åsyftat en sådan påföljd, och Utskotten ej kunna frångå den öfvertygelse, att skogshushållningen skall icke allenast med mera nit bedrifvas, utan äfven med mera värme omfattas, derest delegarne i allmänningarne få sjelfva uti denna angelägenhet deltaga, få Utskotten, för närmare bestämmande af det förslag, som förra Betänkandet innehåller, hemställa, att åt Utskottens tillstyrkande i denna del må gifvas följande förändrade lydelse; att delegare i Härads-allmänning måga, der de det önska och sådant hos Konungens Befallningshafvande'' anmäla, ega att genom utsedde deputerade deltaga uti uppsigten och vården af allmänningen och alt för bemälde deputerade utfärda Instruction, som af Konungens Befallningshafvande granskas och godkännes; börande detta likväl icke leda tili upphörande eller inskränkning af den öfveruppsigt, Slaten, genom Konungens Befallningshafvande samt Skogsoch Jägeri-Embetsmäunen, hittills utöfvat.