Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den siste värde talaren tilgick ifrån en grundsats, som jag i allmänhet anser vara oriktig, nemi. den, att tvinga församlingarna att, i detta hänseende, gå till väga emot deras egen vilja oell öfvertygelse. Jag befarar att ifvern hos den värda talaren och hos många andra, som nitälska för folkundervisningen, forde föranleda motsatsen af hvad de önska. Det må tillåtas mig att först fasta R. o. Ad:s uppmärksamhet på skilnaden mellan K. M:s nåd. propos. och Utskms förslag. Utskln hafva föreslagit, att i hvarje församling bör finnas minst en skollärare, och att i hvarje pastorat bör finnas en fast skola. K. M. säger i 5 §:n af förslaget till stadganden i detta afseende följande: "I hvarje socken skall vara minst en lärare, som antingen i fast skola eller ambulatoriskt meddelar undervisning, smärre socknar dock obetaget att om en folkskola sig förena.” Jag anser K. M:s nåd. propos. i delta hänseende hafva hållit den rätta medelvägen, då hon fordrat, att en skollärare i hvarje församling måtte finnas, men öfverlemnat åt församlingarna sjelfva att bestämma huruvida undervisningen - Den io Februari f. m. i53 gen skall meddelas i fast eller omflyttande skola. Detta förhållande anser jag böra lili författningen iakttagas, destomera sorn lägena inom de särskilda delarna af Riket äro så olika, att då en församling på slättlandet i Skåne eller i Östergöthland och Westmanland utgöres af några byar inom en ringa omkrets, hvarest en fast skola ganska väl kan äga rutil, sä äro deremot i Norrland och Småland med flera andra skogsorter afstånden mellan de spridda hemmanen så stora, att någon fast skola icke kan derstädes med förmån inrättas, utan flera läsrotar behöfvas inom samma socken. Då måste antingen den ende läraren, som finnes, användas viss tid inom hvarje särskild läsrole, eller också måste, på sätt här är uttryckt i 4 morn., den nya skolan vara fast och hafva sin egen lärare, samt derjemte särskilda lärare hållas för de aflägsnare skoldistriclen. Dessa dubbla lärarebefattningar skulle vålla församlingarna en större kostnad.
Hugg inte in på oss; vi äro vänner. Ser du inte de svenska färgerna? Så vill jag se en ärlig knekt, rakt från elden och slagfältet. Säg oss hvar du fått det stora fula ärret öfver din vänstra tinning? Hennes majestät täckes fråga hvar du fått ärret på tinningen, upprepade Oxenstjerna för att gifva ynglingen tid till besinning. Niemand behöfde en knapp minut, där en annan vid hans år behöft fem. Han rätade sig, gjorde militärisk honnör och svarade: På fältet vid Breitenfeld under generalmajor Slanges häst. En hästsko? Och Slange red öfver dig? Generalmajoren föll, och fienden red öfver oss. Hvad? Vår svenske Leonidas fallen? Hären och riket ha att beklaga en större förlust, inföll rikskanslern, syftande på Lilliehöök. Den unga drottningens blick mulnade. Hon förstod en nationalförlust, och hon kunde, när det behöfdes, gifva en sådan passande uttryck, men nu var en segerdag, nu ville hon njuta en ogrumlad fröjd. Nej, upprepade hon, förlusterna sedan! Torstenson lefver. Niemand, hvem har gjort dig till sergeant? Bure du inte märke af hästskon, skulle du se mig ut att ännu kunna rida på käpphäst. Fältmarskalken har efter slaget befordrat mig till sergeant vid Nylands dragoner och befallt mig tjenstgöra vid staben, svarade Niemand med ny honnör, ej utan en sporre i svaret. Det syntes, att han, som alla pojkar, var ömtålig om sin manliga värdighet. Liten, men morsk! skrattade åter Kristina, i det hon med synbart välbehag mönstrade den käcke ynglingen i hans allt annat än hofmässiga skick. Har fältmarskalken gifvit dig ett befäl vid så unga år, torde han därtill haft goda skäl. Du red oskadd i halkan hit, när Duvalls häst störtade två gånger? Duvall är känd som en skicklig ryttare. Kapten Duvalls häst var slöskodd; jag hade broddat min. Godt. I morgon, när du riktigt vaknat, skall du rida ut i mitt följe. Men förtälj mig nu om slaget!
Det regnar så att det riktigt stöper ned. Det plaskar från takskägget, det susar ned öfver jorden, det är så mulet att det mörknar omkring en. Men just häftigheten i detta skyfall gör godt i sinnet, ty detta lofvar en snar öfvergång, och så är man fri ur fångenskapen igen, och allt är dubbelt friskt och grönt. I dag har det varit min värsta dag på länge. Men jag har stretat emot den öfverhängande slöheten af alla krafter. Jag har läst engelska, slagit upp ord och beredt mig på att taga ihop med en lefnadsteckning öfver George Eliot, om jag icke kan arbeta på annat. Vore jag inte verkligt själssjuk, fast jag strider emot sjukdomen af hela min makt, och fast jag kan dölja och vill dölja det för min omgifning, så skulle det aldrig falla mig in att slösa bort så mycken tid att skrifva bara till mig sjelf. Men jag vet att den bästa lindringen ligger i att få tala riktigt lugnt och öppenhjertigt med någon som känner välvilja för en och som man icke behöfver frukta skall missförstå. Och stora boken missförstår aldrig. Hörby d. 21 Juni 86. Jag har hela dagen arbetat med en feberaktig ifver bara för att döfva den förfärliga saknad jag känner, den liksom bränner igenom allting annat, tvärsigenom, liksom om man vill hölja öfver och dölja ett glödande kol. Jag vaknar tidigt om morgnarne. Jag är alldeles ljus vaken med ett enda slag utan att så mycket som gnugga ögonen. Och allting är mig elektriskt klart, lika klart som om jag icke sofvit alls. Och den första, den ögonblickliga och sedan beständiga tanken är: jag har ingen kamrat mer. Jag vet då att jag skall stiga upp till ett glädjelöst arbete – glädjelöst derför att det ännu icke hunnit utfylla tomrummet efter det som ryckts bort: mitt lifliga intresse för någon annan än mig sjelf. Jag känner mig så fattig, så fattig, så fattig! Men jag sporras också af en förtviflad ifver att slå mig fram i dagsljuset. Söka mig någon slags ersättning – icke full, men dock tillnärmelsevis. Jag vill inte gå under. Jag vill visa att jag duger till något af mig sjelf och för mig sjelf, icke blott genom honom.
Hon är förjagad ur natur-oskuldens elysium, för att över törniga ängder med blödande fötter nå himmelen, den sedliga oskuldens elysium. Myten syftar på denna i människan groende, oroliga frihetskraft, när det heter, att Narkissos, sedan han växt upp, vart en jägare och strövade i skogarne, kall för naturgudomligheterna, som älskade honom. Framför dem alla nämner myten nymfen Eko, emedan naturen i förhållande till människoanden är osjälvständig; hon liksom upprepar våra sista ord, emedan hon färgas av vårt eget lynnes art: synes oss ljus, när vi själva äro lyckliga, mulen, när vårt eget sinne är skumt, förskräcklig i sin åska, sina stormar, sina dystra nejder, när vi rädas dem, sublim i samma företeelser, när vi beundra dem, oregelbunden och hemlighetsfull, när vi icke lära oss förstå henne, regelbunden och upplysande, när vi upplysa oss om hennes lagar. Narkissos törstande, det är människoandens trängtan efter kunskap och ljus. Narkissos nedlutad över källan, det är människan, i vars själ idéernas värld uppenbaras. Källan, som ingen herde, inga hjordar, inga fallande grenar grumla, är visheten. Spegelbilden är idealet i sin gudomliga, ovanskliga skönhet, uppenbarat för den dödliges blick. Det bär hans egna drag, emedan det gudomliga icke kan försinnligas annorlunda än som mänskligt ... emedan det gudomliga är inneboende i det mänskliga, är just den inre människan, som genom kamp och strider skall utvecklas. Anden ser sig själv, skådar sig och gripes av oändlig smärta och oändlig glädje, ty han upptäcker huru högt hans mål är, huru fullkomlig han kunde och borde vara. Idealet är honom så nära, men ändå ofattligt; han möter verklighetens kalla bölja, när han vill kyssa och famna det. Han finner det icke, förrän den himmelska trånaden förtärt allt jordiskt i hans väsen. Då äger han det hos Gud. Han är borta hos honom och dryaderna, som samla sig att klaga kring den döde, finna icke honom, utan en blomma, symbolen av hans återvunna oskuld.
Såväl körerna som solonumren i detsamma, de senare förträffligt tolkade af fru Edling och hr Odmann, erhöllo ett utförande, som framkallade det Ulligaste bifall. Ett förnyadt utförande af detta nummer på en följande konsert skulle säkerligen också hälsas med tillfredsställelse af alla. Fru Edlings tolkning af Sehumanns cykel » Frauenliebe und Leben », välkänd frän föregående konserter, mottogs likaledes med stort och välförtjänt bifall. — Konungen samt prins Eugen och hertiginnan af Dalarne bevistade konserten. Fröken Sigrid Cartheim-Gyllenskölds konsert å Musikaliska akademien i tisdags afton var besökt af en talrik publik, bland hvilken äfven märktes konungen. Konsertgifvarinnan hyllades med lifligt bifall och lager för sitt vårdade spel, öfver hvilket dock måhända en viss matthet hvilade, antagligen beroende af en tillfällig indisposition. Bast lyckades hon enligt vårt förmenande i de olika numren af Chopin — särskildt preluden utfördes med mycken känslighet och smak — i Paderewskis » Melodie » och i » Lagos » nya konsertetyd » Feu follet », som var en ganska intressant och elegant skapelse. En annan nyhet för dagen var den unge kompositören hr B. Beckmans sonat för violin och piano, vid hvilken hr Tor Aulin biträdde. Kompositionen lär vara prisbelönt af Musikaliska konstföreningen och röjde vackra anlag; i synnerhet andantet var af melodisk fägring. Hr Odmann bidrog — naturligtvis under stort bifall — med en aria ur Ennas » Hexen » och tvänne sånger af Mascagni, af hvilka den ena gafs utom programmet. Andra kammarmusiksoarén gifves i afton i Vetenskapsakademiens hörsal af den välkända Aulinska kvartetten, biträdd af fru Ida Aqvist samt förste hofkapellmästaren C. Nordqvist, hvilket senare kommer att förläna soarén särskildt intresse och publiken en angenäm öfverraskning, dä det ju är första gången under innevarande säsong, som hr N. på något sätt deltager i en offentlig musiktillställning. Litteratur. Kärlekssagan på Björkeberga, sommaren 1629. Diktcykel af A. V. Båath. Illustrerad af Victor Andrén. Frilhiof Hellbergs förlag, Stockholm.
» Hans gamla rum skulle ny tapetseras ». Om jag skulle be att få se prof på de nya tapeterna, åhja, alltid ha de väl en rulle tapeter att visa fram. Men Alfred är en dålig läkare, utan nog praktik. Han förstår inte min åkomma. Hur många människor ha inte klent bröst, men alltid komma de stickande med sitt » tuberkulos ». Jag har en liten fickspegel, som jag brukar gömma mellan madrassen och sängkanten. Det är ofta ett riktigt nöje att se sig i den. Den här skymningen måtte vara bra för hyn, ge skär, frisk färg. Detta lär ju för resten också vara ett sjukdomssymptom, och så. — att man inte tror själf. Bästa fröken Signe! Härmed har jag den sorgliga plikten att underrätta er, att Torger afled i går kl. 6.15 e. m. Han hade ett svårt anfall på morgonen, hvarefter han njöt några timmars lugn sömn. På eftermiddagen, när jag kom in, sade han plötsligt: » Alfred, du får lof att uppbjuda hela ditt geni och göra mig frisk igen! » Det kom så hastigt öfver mig. Jag höll ju af honom så hjärtligt, men jag kunde icke längre föra honom bakom ljuset. Jag visste ju, att han icke var en stackare, hvilken begär medlidande, och därför sade jag, att jag ingenting mer förmådde. Han låg tyst ett ögonblick, så vek all färg från hans kinder, och jag kände mig som en bödel, vet fröken! » Kan du då inte ge mig något, som gör mig bättre åtminstone för en t i d? » bad han, men då jag blott skakade på hufvudet, utbrast han: » Menar du då, att jag skall dö, dö från allt? » • Hvad skulle jag svara! Han hade tydligen aldrig plågats af dödstanken. Lycklig han! Efter en stund frågade han, hur länge det kunde dröja. Jag höjde på axlarna. — » Nu, nu i detta ögonblick, » ropade han, » så besynnerligt, så besynnerligt, » fortsatte han lugnare. Hastigt tog han fram ett papper ur sin portfölj och begärde ett kuvert, på hvilket han skref ert namn, fröken Signe. Det är detta som jag nu sänder er. — Han bad mig kalla in familjen. Det var ett rörande vackert afsked.
Tillämpningen af detta system är dock förenadt med vissa olägenheter, af hvilka i första rummet torde böra påpekas den, att icke blott de ledningar, som skola för telefoneringen tillgodogöras, måste förses med anti-induktorer, utan ock alla öfriga trådar, som på samma stolplinie äro upplagda, oeh detta inom hvarje station, der dessa trådars användning för telegrafering ifrågakommer. Ar antalet ledningar på samma stolplinie stort, och behöfva endast få af dessa ledningar tagas i anspråk för telefonering, blir naturligtvis den besparing i anläggningskostnad, som genom systemet ytterst åsyftas, betydligt reducerad. Under vissa förhållanden skulle, ur ekonomisk synpunkt, telegrafliniernas apterande för det van Rysselberghe ?ska systemet kunna befinnas föranleda * till och med större kostnad än upprättandet af särskild telefonlinie. Ur Dagens krönika. * 4Hvad beträffar vårt land möter för systemets tillämpning dessutom svårighet derutinnan, att de ledningar, som å en och samma stolplinie äro upplagda, ofta tillhöra olika förvaltningar, till följd hvaraf för samtliga ledningarnes inrättande på ett visst sätt ' förutsattes särskild Uppgörelse förvaltningame emellan. Ur rent telegrafisk teknisk synpunkt erinras dessutom mot systemet, att det nödvändiggör ledningarnes inrättande på sådant sätt, att deras användning för s. k. snabb telegra-fering väsendtligen inskränkes. Som inom vårt land s. k. snabbskriftsapparater endast undantagsvis begagnas, kan detta inkast emellertid ej hos oss tillmätas något större afseende, ehuruväl det äfven för telegraferingen i allmänhet är till viss olägenhet att belasta ledningarne med extra motstånd. Den omfattande tillämpningen inom Belgien af ifrågavarande svstem har särskildt blifvit omnämnd. Inom vårt land « ställa sig förhållandena väsendtligen olika bland annat derutinnan, att de affarsplatser! som här företrädesvis kimde vara i behof att komma i telefonisk förbindelse med hvarandra, äro i allmänhet åtskilda af allt för stora afstånd, för att telefonering dem emellan skulle, åtminstone på teknikens nuvarande ståndpunkt, kunna ega rum.
Riket tillverkas; men genom hvilkas förbudna införsel smyghandel ansenligen blifvit gynnad-, hvarjemte Comitéen, i sammanhang härmed, skulle äga att öfverse alla hittills gällande Tull-Författningar och, pd sått Rikets Ständer vid 1809 och 1810 års Riksdag i underdånighet hemställt, till Kongl. Majds nådiga pröfning och afgörande föreslå de förändringar derå i allmänhet, som kunde finnas af nöden. Uti det åberopade utlåtandet, angående Förtullningsfriheten af alla till nyttjande tillåtna utländska fabriksoch manufacturvaror, hade Riksens Ständer väl icke stadgat sin öfvertygelse och derföre nöjt sig med att framställa skälen mot och med, och hänskjutit frågan till Kongl. Majits pröfning, men deruti förekommer ibland annat, att den yrkade förtullnings-f riheten onekligen, igenom täflan med vära egna Fabrikanter och andra handlande Nationer, skulle förvissa Sveriges inbyggare om Fabrikater och Manufacturvaror af den båsta beskaffenhet och för lindrigaste pris, till uppfyllande af våra behof. Sjelfva väre Fabriksidkare skulle med större säkerhet kunna beräkna det pris, hvartill deras tillverkningar kunna med förmon hållas och försäljas under denna täflan, hvilken beräkning alltid är osäker, når lurendrågude god - Den 28 Juni. set försäljes till ett pris, hvaruti ingen tulla fgift ingär, och det coufscerade ofta kan köpas utan all mät/stock af rudimateriens eller det nedlagda arbetets värde: ofullkomliga Tullstadgar, hvilka genom absoluta förbud nästan tvinga till lurendrägeri, hafva någon gäng gjort lurendrågaren till en skenbart nyttig person för mänga, som mera betrakta sitt enskildta interesse och sina behof, än Statens allmänna. Ilan har fått till fiende nästan Fcibriksidkaren ensam, och mot dennes lagliga klagan vunnit biträde och stöd af de festa öfriga Statens medlemmar, dä deremot Tullför snillar fin, som undandragit sig en lagligen stadgad skatt, af alla, hvilka till Statens inkomster bidraga, skall anses såsom en skadlig och läg bedragare.
Endast en sida a f p a p p e r e t b ö r bör undervisa mannens hälle, sina tjenarinnor pligt så är att arbeta är det det också hustruns pligt att tillse o c h sköta sitt hus, fares, o m, att för familjens uppe" o c h att husets så att noga ingenting förm e d l e m m a r ordentligt få ett våt af alla fruar så, skulle man här trifs j a g inte, allting sjelf frun är o c h delar ut tittade aldrig pengar o c h sade till så snål, ej våga skall hus en sig, utan finnes Nej, då dugliga en tankar förening, der och idéer vi inom vara den husmoderliga pligter inkomst och tjenstebetyg är på orden o c h utbyta stackars gamla detta frågan om våra om sig o c h noggrann fru Men ning, upp den Nej, för att kunna utfärda sanna betyg, hafva något så när lika åsigter om tjenarinnornas skyldigheter o c h rättigheter; o c h framför vi allt, måste måga söka att hvar blifva o c h en efter sanna sin förhunnit dit. insekten och Fru skaftet sin forna » Så ger falla o c h hoppar triumferande utrop. farfadern, » Hur som kunde du i — då du är så varm? » j a g kunde väl i c k e se den lilla dö i det betraktar hon der grumliga vattnet » sin fånge med ö m m a blickar, en lång nål, sticker den gelilla k r o p p o c h sätter h o n o m hastigt der, ja, nu är det b r a! » O c h så sprinhon åter skrattande bort. gamle pågen ler ett melankoliskt leende, under mumlar han det han samma qvinna! » betraktar den lilla flickan, halfhögt: » Ädelmodig på af hans domhatten. och Anna. att farfar, hans Den Ödmjukligen på midt i dammen, luta dig ned och så tager nom husmödrar. sig hufvudet ropar » Ack, i om barn! » Hon s o m sagdt vi fruar k o m m a öfver ens o m begagnar » Oförsigtiga andtruten till.
Af dessa 8 voro en Ordf:de i Sjöförsäkrings-Ofverrtn samt ledamot i inilitärmål i Högsta Domstolen; en Ordf:de i Konvoj-Kommis - sariatet; en utan tjenstgöring; en Kommendant i Carlskrona, och en Minister i Köpenhamn. Härefter kommer Dep:tsChefen, hvilken visserligen, kort efter sitt tillträde af embetet, ansåg en Amiral böra bekläda den plats han innehar, och möjligen torde äfven den nuvar:de Ordf:den i Sjöförvaltntn tänka på samma sätt i afseende på sin befattning. Emellertid torde meningarne härom vara temligen delade, åtminstone om man får döma af den grad, som de irenne personer innehaft, hvilka af vår nu - vartde Konung blifvit befordrade till Dep:tsChefer, och af hvilka ingen varit Amiral. Jag vill icke tala om den mellersta af dessa trenne. utan om den första och siste, och dessa torde icke sämre hafva Upfyllt sina platser derföre, att de varit Kommendörer i stället för Amiraler. Jag erkänner att det kan synas nyttigt att bibehålla ett par eller tre Amiraler; jag är dock icke öfvertygad om nödvändigheten deraf, utan jag tror, att det ganska väl skulle kunna låta sig göra att hela Amiralsgraden indroges. Det finnes ett land, som är vida rikare än vårt, och hvars sjömakt ingalunda är att förakta, nemi. Nordamerika, och der har aldrig funnits några Amiraler. Jag tror, att det icke skulle vara omöjligt att reda 222 I) e n 28 Ja n u ari e. m. sig med endast Kommendörer, blott att det funnes arfvoden för dem, som beklädde de högre platserna. När dessa då återgingo till de tjenster, de förut innehaft, hvarigenom naturligtvis deras särskilda arfvoden uphörde, skulle de mindre betunga statskassan än nu. Det tyckes för öfrigt hafva varit Gr. Pukes tanke att Stations-Cbefen i Stockholm också borde vara Amirals-person. Ått så emellertid icke skett torde möjligen vara ett bevis på det sätt, hvarpå skärgårdsvapnet omhuldas.
Det vore önskligt om Statens tillgångar metlgåfvo, att, jemte det ljuspenningar tilldelas extra-ordinarie tjenstemän, hvarje embetsverk kunde erhålla ett för dess behof afpassadt anslag, att användas till upmuntran åt flitige och skicklige extra-ordinarier; men jag 16$ Den 5 Mars f. n7. vill icke utbyta (len fördel de nn äga i ljuspenningar!»?, mot den, att öfverlemna lill verkens öfverstyrelse!' alt utdela dessa medel i form af gratifikationer. Jag bestrider della äfven af ett annat skäl. Om jag ock förutsätter att sjelfva öfverstyrelsen vill med största samvetsgrannhet förfara, så ligga likväl Omständigheter deremot, som göra sådant nära omöjligt för densamma. Styrelsen i K.(Kammar-rätten t. ex. kan alldeles icke känna vidden oell beskaffenheten af samtlige der anställde extra-ordihariers göromål, emedan de fleste äro engagerade inom revisions-kontoren, hvarest göromålen äro af den art, att det blir omöjligt för K. Kammar-rättens dombord, d, v. s. dess ledamöter alt med upmärksamhel följa hvarje extra-ordrnarie. Således måste K. Kammar-rätten likasom andre Collegier lita på vederbör, kontors-chefers förord vid utdelandet af gratifikationerne, dä det komme ali ensamt bero på desse kontors-förmäns omdöme huru mycket en hvar extra-ordinarie borde af dessa gratifikationer bekomma. Man kan således länka sig att icke rättvisa utan godtycke komme att ligga till grund för utdelningen och skulden dertill kastades icke på koutors-förmännen utan på em betsverket, som utdelningen verkställt. Hr Lagerhjelm, Pehr: Som jag reserverat mig emot detta betänk, är det klart, att jag äfven yrkar ålerremiss derå, oell anhåller att få framställa de grunder, som förmå mig dertill. Ctsk. säger, att om ljuspenningarne förenades med lönerne, så skulle de ordin, tjenstemännens pensioner blifva större: detta är en sanning; men detta skäl har synts mig alltför obetydligt för att verka till afslag å den K. propös:n mot den större vinsten af förenkling i räkenskapen.
Sedan, i anledning af Ridderskapet och Adelns samt Bonde-Ståndets återremisser å Conslitulions-Uskottets memorial N:o 22 med förslag angående tillägg till 72 §. Regerings-Formen, Utskottet genom memorial N:o 3i hemställt till bemäldte tvänne Riks-Stånd att efter de öfriga Stånden, hvilka de föreslagna tilläggen såsom hvilande antagit, sig foga, och derjemte förklarat sig anse frågan om dessa tillägg, i vidrigt fall, hafva förfallit, har Utskottet uppå sistnämnde memorial emottagit samtlige Riks-Ståndens beslut, genom protocolls-utdrag från Ridderskapet och Adeln af den 26 nästlidne Mars, från Preste-Ståndet af den 29 i nämnde månad, samt från Borgareoch Bonde-Slånden af den i3 i samma månad. Ridderskapet och Adeln, som icke antagit den gjorda inbjudningen, utan vidblifvit sitt förut fattade beslut, har för öfrigt återremitterat Utlåtandet N:o 3i, på grund af deremot gjorda anmärkningar. Preste-Ståndet har jemväl vidblifvit sitt i afseende på Utskottets memorial N:o 22 fattade beslut och, hvad beträffar memorialet N:o 3r, låtit dervid bero, och lagt detsamma till handlingarna. Borgare-Ståndet har återremitterat berörde utlåtande, med föreläggande för Utskottet att uppgöra de voterings-propositioner, som af Riks-Ståndens olika beslut i ämnet påkallas; och Bonde-Ståndet har likaledes återlemnat ifrågavarande utlåtande till Utskottet, med föreläggande att till Ståndet inkomma med voterings-propositioner. 4 Constitutions-Utskottets Utlåtande, N.o 3g.