Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Knut, med servietten om halsen och följd af en skara bröllopsgäster rusade upp i qvarnen, fick fatt i luren och började tuta ut om en af gluggarne allt hvad tygena höllo, alltjemt med servietten hängande på bröstet och knuten i nacken. Man ropade att det endast var ett par halmstackar, som man satt eld på med vilje. Men Knut hade börjat tuta, och Knut höll i att tuta, det var ett alldeles opåräknadt nöje. Han tutade så att han kunnat väcka upp en hel här, han tutade som skulle han rädda hundra medmenniskors lif, han tutade så att folket skyndade ut ur husen och stirrade som fånar än uppåt qvarnen än utåt slätten, utan att kunna upptäcka denna förfärligt signalerade eldsvåda. Man ropade Knut i öronen, man drog honom i rocken, men Knut tutade ännu, glömsk af allt annat än det härliga oljud han stälde till och all denna vimlande oreda dernere i byen. Plötsligt rann det honom i sinnet att såsen stelnade, han slängde luren, rusade ned om trapporna och in till bordet. Alltjemt med serveten om halsen. Tågarpstjufven, som Elin tog, var heller inte oäfven. Snålheten tog så öfverhand, när hon fick se karlen stå och plocka ut hennes tillhörigheter ur chiffonieren i det andra rummet, att hon bums rusade upp och gaf sig i strid med honom. Hon var så ursinnig att det knifsår hon erhöll icke gjorde henne det minsta, faran för henne sjelf var rakt ingenting, jemfördt med den som hotade hennes guldnipper. Men det bästa kommer. Sedan folk kallats till hjelp, bud skickats till länsmannen och karlen afväpnad stängts in i ett rum, sattes den sömnige Petter eller hvad han heter för något (hennes bror) till att passa honom. När länsmannen kom sof icke allenast tjufven utan också hans vaktare. Det kan man kalla en äkta slättbonatur! När man sade åt honom hur han kunde bära sig åt på det sättet och att karlen ju kunnat springa sin väg, anmärkte han blott att – ”ja-he! ja’ kom te’ å dolma te’.” Det fann han alldeles ingenting underligt uti.
Av filosofien har han väl det icke heller, ty, som du hör, det gives många filosofer, som druckit bottenvattnet ur vishetens brunn, men hysa tvivel på odödligheten. Däremot gives det gamla sagor, hopspunna i forntiden, som förtälja oss om ett Hades och om själarnes tillstånd där, om Kerberos och Karon, om Lete, varur man dricker glömska, om de tre domarne, som med stränghet nagelfara de avlidnes levnad på jorden, och annat mer, som måste förekomma varje förståndig människa löjligt. Platon talar väl även åtskilligt om de dödes boningar, av vilka en skall vara mycket härlig; men hon lär icke upplåtas åt sådana som dig, Medes, utan endast åt oss filosofer, som gjort oss henne värdiga genom en levnad, ägnad åt letandet i tingens hemligheter. Men allt det där är endast gissningar, osannolika förmodanden. Någon visshet gives icke. - Ingen visshet, säger du? Alls ingen, hederlige Medes. -Ingenstädes någon visshet? Ingenstädes. - Jag skall tala med Hermione, sade Medes. Hon torde likväl någonstädes hava funnit en visshet. - Bah, gå då lika gärna till kristianerna, sade Kimon. - Till kristianerna? Varför till dem? - Emedan de äro de ende som äro fullkornligt vissa om sanningen av det allra orimligaste. - Kunna de även giva oss visshet om odödlighet och ett annat liv? frågade Medes, som icke uppfattade Kimons ironi. -Det är för dem en småsak. - I sanning, tänkte Medes för sig själv, det kunde dock vara skäl att höra vad de ha att säga ... ty förintas, det vill jag icke. Den gamle slaven ryste inom sig och stirrade först på de jagande skyarna, sedan på den bakom pelaren flämtande lampan. Kimon, som fann, att hans ord gjorde intryck, fortsatte med nöje det började samtalet, så mycket mer som regnet ännu avhöll honom från att bryta upp och återvända till staden. Han började nu tala om gudarne, vilkas tillvaro han till sina åhörares förskräckelse nekade. Världen, upplyste han, har tillkommit ur ett ursprungligt kaos genom atomernas tillfälliga föreningar.
— Utan fara att blifva vederlagd, vågar jag påstå motsatsen. Man kan visserligen, kanske lött nog, finna en person, som mottar denna kanslisttjenst på de vilkor, som blifvit föreslagna, ty till hvilken befattning, om än aldrig så ringa och mager, sakrias väl sökande? Men eger han viii derföre de egenskaper, som äro nödiga för att kunna fylla vice Adv Fiskalens ställe? Jag tror mig af egen erfarenhet veta, att det fordras tid i il! förvärfvande af så beskaffade egenskaper; att de således icke följa med den kanslistfullmakt man erhåller, utan att nykomlingen Den 21 Oktober, f, m. 189 väl behöfver icke blott ett utan flera års tid för att inhemta de kunskaper och den praktiska skicklighet, som göra honom till en duglig tjensteman, så att det icke blott för honom sjelf, utan Ufven för Staten är angeläget, att han i första gradens tjenst får uttrampa sina läroår för att sedermera i den andra graden kunna på ett värdigt sätt framlägga frukterna af hvad han lärt, och slutligen såsom Kont:s föreståndare fullt motsvara de anspråk det allmänna då har rätt att göra på honom. Man hade egt rätt att förvänta så pass omtänksamhet af Kongl. KammarRm så väl för sitt eget anseende som för det allmännas rätt och sannskyldiga bästa, att Kongl. KammarRm icke skolat föreslå en indragning, som lätteligen kan hafva till följd, att en så vigtig och ansvarsfull tjenstebefattning sorn' 'Kongl. KammarR:ns Adv.FiskalsEmb. måste understundom l^^Talldeles nere eller också falla i händerna på nybörjare inom tjenstebanan, hvilka äro ingenting mindre än vuxna de göromål, sonn tillböra Adv.- FiskalsEmb:ts handläggning. — Sedan genom Kongl. Förordmn d. 10 April 18.28 ett icke obetydligt antal ärender frångått Kongl. KammarColh, ansåg sig detta Embetsverk kunna undvara den der då anställde vice Adv.Fiskal, hvilken befattfiing derföre, uppå Kongl. Colini egen framställning, blef indragen.
Ropet härom skall måhända begagnas såsom det kraftigaste argument til! förekommande af bränvinets högre beskattning och ifrågavarande förslags antagande. Att jag i Öfrigt ej godkänner alla satser och uttryck i motiverna, torde vara öfverflödigt anmärka. Förslaget till förordning om vil/eoren för bränvins-tillverkning, ehuru icke utan omsorg redigeradt, torde, om tid, arbetssätt och andra omständigheter det tillåtit, hafva kunnat i åtskilliga delar ytterligare förbättras, synnerligen genom uttryckens förenkling och förkortande, samt derigenom att samma begrepp på alla ställen, der det förekommer, återgifvits med samma ord, helst vid lagars redigerande exaktityd måste afses mer, än välljud och annat, som, oftast blott af fördom, anses fördelaktigt vid dylik redaktion. I första (l:sta) artikelns rubrik t. ex. hade orden: »och tiden för dess utöfning» kunnat utélemnas, enär föreskriften om nämnda tid utgör blott en af de flera bestämmelser, som i artikeln meddelats rörande rättigheten att tillverka bränvin. § 4. Mom. 1 bade måhända, utan skada för dess hufvudsakliga innehåll, kunnat redigeras sålunda: »Bränvin må tillverkas af hvarje myndig och välfrejdad (person), som kan skrifva läsligt och räkna quatuor species i enkla tal, eller ock eger eller innehafver särskildt skattlagd jord » I följd af 12 g i Utskottets förslag, samt 3 och 4 §<§ i Fabriksoch Handtverks-Ordningen, skall den, som vill tillverka bränvin, men icke »eger eller innehafver särskildt skattlagd jord», hos vederbörande Myndighet visa sig vara »Svensk man» samt hafva begått »Herrans Heliga Nattvard.» Betyget om medborgarerätt anser jag mindre nödigt: och begåendet af Herrans Heliga Nattvard vill jag ej med Uränvins-tillvepkningen förknippa så, att ingen finge utöfva den Bil. JYs 2 lill Särsk. (Jtsk. Bet. M 8. 23 sednare utan att hafva åtnjutit den . förra. De äro i alla afseenden så skiljda, att lagstiftaren icke bör söka emellan dem åstadkomma något samband. Den, som begår H. H.
Bauko i valören för partialobligationerna, men i öfrigt vidhöllo Fullmägtige sina anmärkningar och afgåfvo i öfverensstämmelse dermed ett kontraförslag af det innehåll: att ingen option skulle medgifvas utan hela lånet fixt öfvertagas; att indragningen skulle ske genom 30 dagars vexlar; att priset å lånet bestämdes till 97'/2 procent; att hvarje partial-obligation ställdes på ett belopp af 1,666 2/3 R:dr Specie eller 5,000 Mark Hamburger Banko; samt slutligen att bestämmelsen om en hufvud-obligation äfvensom de i 9 och 10 punkterna af bolagets anbud intagna stadganden borde bortfalla, Detta kontraförslag delgafs Mannheimer. Jemväl mot de beslut, som denna dag i frågan fattats, anmälde Riksarkivarien Nordström sin sedermera skriftligen afgifna reservation, deri Riksarkivarien, efter anställd jemförelse mellan Kredit-bolagets förra och dess sednare till pröfning föreliggande anbud samt omnämnande af Fullmägtiges deremot uppställda kontraförslag, vidare fortsätter: “Alla de financiela vilkoren inberäknade, skulle kostnaderna för detta lån “sålunda stiga öfver 7'A> procent pro anno, utom kapitalets fulla återbetalning “inom tre år och de möjliga kursdifferenserna. Betänkligast af allt anser jag “dock vara utfärdande af obligationer med sex procent ränta att betalas half“årsvis, uppenbarligen ämnade att utsläppas och noteras i den Tyska fondmark“naden. Effekten deraf för Statens kredit kan ej annat än blifva mycket menlig “i flera Stats-Utskottets Utlåtande J\S 29. 65 “i flera hänseenden, äfven om obligationsvalörerna skulle sättas så högt som 5,000 “Mark Hamburger Banko eller l,666'2/3 Riksdaler silfver in specie.
Någon obillighet torde äfven så mycket mindre kunna anses ligga uti vidhållandet af detta vilkor, som detsamma blifvit af institutets styrelse sjelf erbjudet vid 1847 och 1848 års riksdag i sammanhang med framställningen om erhållande af det vid nyssnämnde riksdag beviljade anslag af 4,000 R:dr, och, enligt den af styrelsen då uppgjorda beräkning öfver kostnaden för betalande rättare-lärlingar, för hvar och en sådan skulle erfordras 50 R:dr om året, hvilket för den nu föreslagna tillökningen af 18 rättare-lärlingar skulle göra en 32 Stats-Ut skottets Utlåtande, M 87. årlig statsutgift af 900 R:dr behöflig, men årlig tillökning i anslaget af 4,000 R:dr blifvit begärd och af Utskottet tillstyrkt.» Häruti instämde herr Nordvall. Vid 18:de punkten, mom. 2, litt. a, angående inrättande af tekniska skolor: Af friherre Palmstjerna och herr Bildt, D. G., samt af Harmens, H. O. Af herr Lagerhjelm, P. »Närvarande tid är en öfvergångstid. äfven i afseende på industriens ställning till vetenskapen. I fordna dagar var det uppfinningen eller händelsen blott, som gaf fart och utveckling åt näringarne, hvilka kemien till stor del hade att tacka för sitt kunskapsförråd. Nu deremot har vetenskapen vuxit modern öfver axlarne och utbredt sitt förråd af användbara kunskaper med sådan rikedom, att resultaterne gifvit upphof åt en ny vetenskap: teknologien. Alla civiliserade folk hafva täfla t om att tillgodogöra dess lärdomar, för att derigenom göra naturens alster och nationalarbetet mera vigligt på verldsmarknaden. Sverige äfvenså. Ett fjerdedels århundrade har förflutit, sedan teknologiska institutet i Stockholm erhöll sitt anslag af Rikets Ständer. Då Kongl.
Den i Allmänna BcswärSoch Occonomiä Utskottets utlåtande, uti Prorocolls Utdrag af den 24 nästkidne Actober, omförmalde fraga, i anledning af Herr löswerstc-Lieurcnanien och Riddaren Kappes, Herr Capikainen Friherre VVranZtsts och Herr Prosten Dvcror käkrsei dit remitterade me» morialer, angående Rikets förswars-werk, fann Borgare-Skändek för sin del nu mera förfalla genom den proposition rörande en allmän Narional-bewäring, som Kongl. Maj:» i nader till Riksens Sländer öfwerlamnal. blt tuxra> S. DEfter upläsande afRiksens Högl. Siänders Allmänna Besivärs» och Oeconomiä-Uiskokts betänkande as den 24 nästlidne Oktober, i anledning af Herr Ryttmästare» och Riddaren Grefwe bröstcks genom Memorial gjorde hemställan, att Westgötha Dragone-Regemente mätte till indeldt Infanteri förwandlas, jämte de flere i anledning häraf till Utskottet inkomne MeMorialer, fann Ständer, alt Desi yttrande, angäende förändringen med Westgötha Dragone-Regemente, icke kunde äga ruin, sedan Ständer, uppå Höglofl. Slats-UlssottetS hemställan i memorial af den 17 dennes, öfwer samma ämne redan sitt beslut fattat; Men i det öfriga biföll Ständer hwad Beswärs och OeconomiäUrskoitets förenämnde betänkande innehäller; Hmilket wördfamk och wänligcn skulle de Respektive MedSiänden lillkännagifwaS. klt lupr». Lx krotocollc» I. bl. kLtarson. Ut - Den 27 November. 26 >y 1. Urdrag af Prorocollet hallik ttti Bergare-Ständets Plenum w!v Riksdagen i Slockholm den 24 November 1809. S. D. Som, wid söredraqandet af ber fean Högloft.
R:dr till en ridskola och 14,200 R:dr årligen lill undervisningens befrämjande i densamma, får jag äfven reservera mig, emedan jag tror, dels att en ridskola icke uppsattes för denna summa, utan att detta endast blir en handpenning till ett långt högre anslag vid nästa riksdag, dels ock emedan jag har mig bekant alt flera skolor förut finnas inom riket för detta ändamål, om de också icke tillhöra Staten, hvarföre dessa medel torde kunna användas för angelägnare ändamål. Och hafva Riksdagsfuilmägtige Jonas Andersson från Ostergötlands och Per Nilsson från Malmöhus län begärt få anmäla, att de icke varit närvarande i Utskottet, då detta ärende derstädes afgjordes. vid 33:dje punkten: (angående anslag för fästningsbvggnader vid Carlskrona) af Friherre Leijonhufvud, Br. Abr.: »Det af Kongl. Maj:t begärda anslaget af 30,000 R:dr om året, till fortsättande af Carlskronas befästande, tillstyrktes af Stals—Utskottets utgifts-afdelning, men föll i Utskottets plenum vid voteringen med 18 röster mot 17. De skäl, som under diskussion anfördes mot anslagets beviljande, voro hufvudsakligen dels den osäkerhet, som förmenades nu vara rådande angående sjö fästningars ändamålsenlighet och sättet för deras uppförande, dels att det ringa anslag, Kongl. Majit dertill äskat, skulle utvisa att saken ej vore af något större behof påkallad, dels ock att de ökade anslag, som af Kongl. Majit, sedan Proposition om Statsverkets tillstånd och behof blifvit aflemnad, ytterligare blifvit äskade, fordrade indragningar äfven uti 4:de Hufvudtiteln. 60 Siats-Utskottets Utlåtande M 66. Hvad det första skälet angår, så existerar någon sådan osäkerhet om sjöfästningars behöflighet alldeles icke, hvarken i Europa eller i Amerika.
På våren 1847 lämnade makarna Browning Pisa för Florens, som Browning velat undvika af skräck för de resande engelsmännen, hvilkas ansikten och röster vid hans första besök nästan fördärfvat Florens för honom. Men Florens utöfvade nu på båda sin oemotståndliga tjusning. Och det blir här de sätta bo, först i möblerade rum, sedan – när de finna sig kunna lefva billigare, ifall de hyra några fler omöblerade rum än de egentligen behöfva – från 1848 i den af dem själfva ordnade våningen i Casa Guidi. Casa Guidi, ett af de vanliga grågula, räta och släta florentiska husen med gröna spjäl-luckor, ligger strax till vänster på Via Maggiore några steg från Palazzo Pitti, och äges nu af makarna Brownings son. Det enda, som i det yttre skiljer detta hus från andra liknande, är den öfver dörren af Florens’ municipaliat uppsatta marmortafla hvars guldbokstäfver på italienska förtälja att: Här diktade och dog ELISABETH BARRETT BROWNING i hvars kvinnohjärta enades den lärdes vishet och diktarens vältalighet; och som genom en kedja af gyllene sånger sammanband Italien med England. Det tacksamma Florens uppsatte detta minnesmärke. (A. D. 1861.) I det inre voro rummen palatslikt höga, stora och svala. Boningsrummen vette åt en vid terrass, med utsikt åt kyrkan San Felices gråa murar, en terrass som Browning fyllde med vinrankor, myrten, oranger och andra plantor, dem han vårdade med det intresse han ägnade allt lefvande. De möblerade rummen endast småningom ty, skref hon, »Robert har lyckligtvis den mest opoetiska skräck för skulder; han kan ej sofva med en obetald räkning i huset och, när han hör talas om en konkurs, är hela hans sympati hos slaktaren och bagaren!» Bosättningen ger dem anledning till alla slags glada kompromisser.
Staten till bestridande af de deraf uppkommande utgifter, Rikets Ständer ansåge med fullkomlig säkerhet kunna påräknas, att sådana skulle uppstå genom den förökning i Statens inkomster afbötesmedlen, hvilken måste blifva en följd af så väl ifrågavarande, som ock öfriga stadganden i Strafflagen, hvarigenom bötesbeloppen blifvit i betydlig grad förhöjda; att då det emellertid å ena sidan icke af rättvisans och billighetens fordringar vore en ovilkorlig följd, hvarken att ofvanberörda ersättningar måste vara vid vissa tjenstebefattnrngar fästade för längre tid, än nuvarande innehafvares tjenstetid, hvilket vore så mycket otjenligare, som derigenom skulle kunna uppstå invecklade förhållanden vid blifvande löneregleringar, eller att de för all framtid skulle tilläggas kommunerna, för hvilka annan utväg till deras penningebehofs fyllande blifvit genom kommunalförfattningarna beredd, eller att allmänna inrättningar, hvilka, derest de förtjente och behöfde understöd af Staten, kunde erhålla detta under en lämpligare och med vederbörlig enkelhet i finans-förvaltningen mera förenlig form, än genom stadigvarande ersättningsanslag af allmänna medel, — skulle förklaras till sådana berättigade, men å andra sidan till äfventyrs förekomme af Staten ingångna förbindelser, som medförde fortfarande ersättningsskyldighet äfven i dessa fall, en utredning, som genom Eders Kongl. Maj:ts nådiga försorg lättast kunde verkställas, synts Rikets Ständer vara erforderlig derom, huru en reglering för framtiden af ifrågavarande förhållanden måtte kunna på enklaste och tjenligaste sätt åstadkommas. En så fullständig utredning, som för ordnandet af ifrågavarande angelägenhet är af nöden och blifvit af Rikets Ständer äskad, kan af liera skäl för närvarande ej åstadkommas.
I öfverenstämmelse med denna åsigt af frågan, får Utskottet framställa följande törändrade förslag lill Yoterings-Proposition: Den, som bifaller, att, utom anslaget för Arméens Materiel, ett serskildt årligt anslag af 5/},ooo R:dr, att endast och allenast användas till Beväiings-manskapets beklädnad, må å Stat uppföras, voterar * Ja. Den det ej vill. Nej. Vinner Nej, kommer icke något serskildt anslag att för berörde ända mål anvisas. Ankom till Exped.-TJtskottet den 24 Sept. Utlåtande, i anledning af väckt fråga om ersättning till Kronofogden Dahlgren för bestridde utgifter, dels vid ett öfningsläger å Ödskölds moär, dels ock vid en väganläggning i Tof tedalen. (U. A.) Riksdags-Fullmägtigen Hans Jansson från Elfsborgs Län har inom Bonde-Ståndet väckt en lill Stals-Utskottets handläggning remitterad motion, deruti omförmäles, hurusom, på befallning af t. f. General-Intendenten, * förre Landshöfdingen Carl Fläch, Kronofogden Emanuel Dahlgren såsom Fogde i orten, af om händer hafde kronomedel år 1822 utbetalt, dels i och för truppers tåg inom Vedbo och Tossbo Häraders Fögderi af Elf borgs Län till och ifrån det samma år å Ödskölds moär hällne öfningsläger, en summa af 1,545 R:dr 4 sk* io| rst. Banco, dels ock, för verkställde dagsverken vid en väganläggning i Tofledalen, ett belopp af 1,396 R:dr 3i sk. I rst. samma mynt, utan att sedermera, för desse sammanräknade 4 Stats-Utskottcts Utlåtande JV.o 2$j. summor 2,94* R;d»’ 36 sk.
Ek, en flock flygblad» »och ur »Gamla Fäderneslandet, några ostämplade blad» häruti är innesluten, intygas Lund »den 16 April 1853. P. J. Pickulell, H. Åkerlund.» — Den 10 November meddelade Råd - 16 stufvurätten, i anledning häraf, utslag och yttrade, att enär Rätten redan genom dess beslut den 18 förutgåugne Augusti förklarat Boktryckaren Rosenschöld för den åtalade skriften böra stå författare-ansvar, och ålagt honom att åklagarens påståenden genmäla, funne Rådstufvurätten den såsom namnsedel sist inlemnade handling icke kunna något afseende tilläggas. Rosenschöld gjorde nn deri invändning, att, då han vore Adelsman och urbota bestratfning blifvit af åklagaren yrkad, målet borde af Hofrätt såsom förste domstol upptagas och afdömas; samt anhöll att, om denna invändning jcke godkändes, få tillgodonjuta tre veckors anstånd med svaromåls afgifvande; men sedan Åklagaren erinrat, att han icke påyrkat svårare straff än fängelse från 6 månader till 2 år, och Hofrätt skulle såsom första domstol upptaga och döma öfver allenast de brott angående frälseman, genom hvilka han förverkade lif, ära, adelig frihet, gods och arfvelig rättighet, förklarade Rådstufvurätten, att då, efter den bestämning Åklagaren åt sina påståenden gifvit, målet icke vore af beskaffenhet att kunna hänföras till dem, som efter 8 Kap. 2 § Rättegångsbalken tillkomme Hofrätts omedelbara upptagande och pröfning, Rådstufvurätten funné sig behörig att målet handlägga; i följd hvaraf, på sätt Rådstufvurätten jemväl redan stadgat, Rosenschöld ålåge att öfver stämningspåståendena afgifva genmäle, dermed dock anstånd honom lernnades till den 16 uti då innevarande November månad, å hvilken dag parterne borde vid laga pålöljd personligen tillstädeskomma. Sistnämnde dag instälde sig icke Svaranden, hvarföre
Enligt simma princip bör man ej, under det man tillåter fri import,' förbjuda Blekinge, att fritt få sjövägen afyttra sina Skogsproducter till Skåne , och Skånes innevånare, att samma väg fritt få utföra sina producter till Blekinge. Vidare har jag såsom det andra correctivet föreslagit strömxensningar i Norrland. Utskotten hafva tyckts gilla denna anstalt. Man hade bordt förmo* da, att sedan, genom 1809 års Freds-Tractat, Finland afsöndrades från Sverige, och blef tillagdt en utländsk Magt, man hade förr varit betänkt på medel, att från eget land förse Stockholm med ved och sådane nödvän dig* hetsvaror, som förut blifvit från Finland hit* förde. Jag har äfven såsom ett cotrectiv mot Finska handeln föreslagit nederlagsfrihet för Stockholm. Ekonomie-Utskottet lärer förmod* % 536 Dm 29 Maji. ligen inkomma med ett särskilt betänkande deröfver, och jag förbehåller mig att, dä defc sker, deröfver få yttra m>g. Då Utskotten icke velat sä in på. att tillstyrka en lika fri export af våra egna prodncter . som import af Finlands, sä tiilstyvker jag ogillande af Utskottens betänkande. Er ledamot i U'skoften Brukspatron Malmber ar or i sitt serskilt» yttrande, att Svenska Hanolande hafva fordringar i Finland, bviljka han ans r bevisa, att ingen undcrbalance i handel med Finland existerar. Men härvid bör ihogkommas, att Finnarne äfven hafva fordringar hos Sven ka Köpman, och att, om våra Köpmån verkligen hafva betydliga fordringar hos de Finska, så härleda de sig troligen från den tid , då Finland tog sina behof af utländska varor från Stockholm. Nu mera sedan tullen på desse varor blifvit i Sverige så betydligen förhöjd , tar Finland i stället dessa behof directe från Köpenhamn , Lubeck och Hamburg m d flere handel platser uioin Slockholm, hvarigenom vår underbalance i handel med Finland blifvit ännu större