Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
T y hon visste, att bägges föräldrars önskningar öfverensstämde med hans, och hon höll af honom dessutom, förstod det mer. än någonsin just denna kväll. H o n såg honom klarare, helare, bättre, såg att han kom med lifvets lugn o c h hemmets lycka, såsom endast den människa kan ge, hvilken älskar en enda, högre och varmare och trofftstare än allt annat, och icke ens vet af, att man kan älska så mer än en gång i sitt lif. Vacker i sin enkelhet, rik i sin helhet, bjöd han henne ödmjukt och vekt sin kärleks dyrbara gåfva. PRINSESSAN AF LEUCHTENRURC. EFTER ETT PORTRÄTT I OLJA AF ELISABETH KEYSER. Men hon tänkte på Christians bref, på de sönderslitna önskningarna och på de lyckotörstande, irrande tankarna. Och hon såg klart, att blott ett ting i lifvet hade värde innerst: lyckan att få gifva. Så räckte hon Erik handen och med hufvudet djupare böjdt, sade FRAN SLOTTSPARKEN I KARLSRUHE. — IDUN 5 — KONSTEN ATT GÖRA 1899. INKÖP. A RESIDENSSLOTTET 1 KARLSRUHE. MED DERN. KRONPRINSESSAN TILL SÖ- II. E F T E R A T T i all stillhet ha tillbragt julhelgen tillsammans med sina höga föräldrar i Baden-Baden flyttade kronprinsessan Victoria jämte den storhertigliga familjen ett par dagar före nyåret in till residenset i Karlsrnhe. Julvädret därnere har varit mildt, liksom här hemma, men kronprinsessans krafter äro tyvärr fortfarande mycket medtagna. Vi bringa nu här några bilder från kronprinsessans födelsestad och barndomshem. Storhertigdömet Badens residensstad är ett samhälle på ungefär 8 5, 0 0 0 invånare och utmärker sig genom sin egendomliga byggnadsplan i solfjädersform: alla hufvudgatorna utstråla nämligen radielikt från slottet och den framför detsamma belägna Slottsplatsen.
Kanske ansäg han sakens begrafwandc eller upskjutandc, till desi wigtiga bcsiut, som dermed kunde stä i nära förhållande, af Ständernc blifwit tagne, för sä makligt, att han ej wille dröja med en anmälan, som, om den af Utskottet blifwit honom wagrad att göra, han dä af sin cd funnit sig trugad att likasom nu Herr Biskopen och med wcrklig ohöflighet emot Utskottet i alla fall wcrkställa. Herr Biskopen Baron ksiörrmr: Denna Le6?r8trom8 anmälan blef genom Remih frän Ridderskåpet och Adeln Banco-Ulskottet communiccrad. Kansii-Afdelningen af Bancv-Utskottet ansäg det i silenum redan widtagna bcsiut böra orubbadt äga bestånd: det oaktadt har ventilation om denna sak ibland nägra Utskottets Ledamöter uppstätt, och dä Proposition till bifall pä Kansii-Fördelningens betänkande gjordes, swarades med Ja och Nej; i anledning häraf upstod sräga om votering. Anmärkning. Hela denna berättelse ar sann, sä när som pä den omständigheten, akt ventilation upstod endast emellan nägra af Utskottets Ledamöter. Märet war wcrkligen hela Utskottets vcntikations-ämne, ehuru denna gängen, säsom ofta, endast nägra, hlvanbland äswcn Herr Biskopen, pttrade sig deröfver/ - Den iz September. Z5S wer, ock som meningarne ej kunde förenäs, sä war ju votering deraf en naturlig följd. Herr Biskopen Baron körner: Ordföranden Grefwe 6^IienöorZ framstälde ungefär följande Proposition till justering, dell jag likwäl icke ordagrant kai, anföra, emedan Herr Grcfwen icke behagat aflemna ben till Protocollct. Anmärkning. När man will äklaga en olaglighet, bör man wara wäl saker, att den är kegängen.
N:o 1555 Carl Ludv. Dahlfeldt. L. S. JN:o 1618. J. Elgenstierna. L. S. N:o 1678. P. Estenberg. L. S. N:o 1747 Herr Wigelstjerna. Fullm. Ulr. Gyldenstolpe. L. S. N:o 1749. b. C. W. von Ehrenheim. L. S. N:o 1855. Herr Brummer. Fullm. Axel Roos. L. S. 92 N:o 1872. Herr Wallencrona. Fullm. Geor? Julius von Axelsson. O L. S. N:o 1911. b. Ferd. Psilanderskiöld. L. s. N:o 1932. von Oldenskjöld. Fullm. Carl Gustaf Stuart. L. S. N:o 1974. Berndt Otto Granfelt. C. von Axelsson. L. S. N:o 2034 Herr Adler'brant. Fullm. W. Stråle. L. S. N:o 2151. Ax. Fr. Lilienstolpe. N:o 2202 Axel Möllerhjelm. L. S. N;o 2243. Dan. Hadorph. L. s. N:o 1877 b. F. W. Carleson. L. S. N:o 1923. Herr Ridderstam. Fullm. A. Söderling Hermelin. L. s. N:o 1967. Rosencrantz. Fullm. Eric Posse. L. s. N:o 2013. b. Bernhard Rosenblad. L. s. N:o 2024. Herr Stjernstam, Fullm. Axel Georg Bråkenhielm. L. S. N:o 2107. Herr Gustafschöld. Fullm. J. H. E. von Knorring. L. S. N:o 2170. F. A. Lidströmer. L. s. N:o 2225 August af Robson. O N:o 2246. von Stahl.
Men under förutsättning, att här äfven ville göras gällande de i början af förklaringen yttrade åsigter om förvaltning af Statens medel, får jag tillika vördsamt åberopa de af mig här ofvan, i enlighet med Regeringsformen, utvecklade allmänna grunder, till styrko för Rikets Ständers beslutande rätt i dylika mål, äfvensom hvad i sammanhang dermed är anfördt, för alt ådagalägga, det Rikets Ständer, med Deras beslut, att hufvudtitlarnes besparingar icke fingo användas till några bestämda lönanslag på Slat, afsett sådana händelser, sorn den nu anmärkta, dervid, genom rådgifvande åtgärderna, alt de högre aflöningarnes fortfarande skulle bestämmas en gång för alla och oberoende af andra omständigheter, än en möjligen yppande brist å hufvudtitelns besparingstillgångar samt för öfrigt utan att ens, på sätt likväl Statskontoret angående GardesRegementena föreslagit, aflöningsbeloppens delning i löner och arfvoden linge ega ruin, dessa aflöningar i sjelfva verket och så vidt, utan Rikets Ständers samtycke, kunnat ske, velat iklädas lika egenskaper, som bestämda lönanslag på Stat vanligtvis åtfölja. På grund af nu andragna och tillförne ä min sida uppgifna skäl, bör jag fördenskull antaga såsom lagligen be visadt, att de vid tillfället den 9 December 1836 närvarande Herrar StatsRådsLedamöter, hvilka tillstyrkt fortfarande Lills vidare af GardesRegementenas så kallade interimsstater och bibehållande likaledes af ett högre lönanslag för KronPrinsens Hussar Regem ente, derigenom handlat i strid mot Rikets Ständers förrberörde, vid nästförutgångna Riksdagen fattade, beslut, och att således dessa tillstyrkanden, sä vidt de icke inskränkt sig till tjensternas då varande innehafvare, åsyftat användande af Rikets medel annorlunda än faststäldt blifvit, då likväl pligten bjudit att göra föreställningar deremot samt anföra hvad Rikets Ständer derutinnan förordnat; och denna uppenbara öfverträdelse af 65 §.
Det säger sig själft, att dessa etapphufvudstationer måste följa hären under dess rörelser, vare sig de gå framåt eller bakåt. Finnas förbindelser sjöledes — och hvar saknas dessa i vårt land? —, böra de äfvenledes begagnas för anordnande af särskilda vattenetapplinier. Stå hvarken järnvägar eller sjöförbindelser till buds, måste landsvägsetapplinier organiseras och förses med talrika, för ändamålet inrättade etappstationer och tillräckligt stora etappträngkolonner. Vanligen nödgas man emellertid att jämte järnvägseller vattenetapplinierna äfven anlägga landsvägsetapplinier. Hela etappväsendet ställes under ledning af en etappchef, och under honom handhafves järnvägstrafiken af en särskild trafikstyrelse. Intendenturen och sjukvården bilda särskilda tjänstegrenar liksom bevakningen och polistjänsten på olika banor och vid olika stationer. Kan fienden komma åt etapplinierna, måste dessa såsom härens stora pulsådror väl skyddas, hvilket i synnerhet är fallet i fientligt land, där vidlyftiga arbeten äfven måste utföras för att återställa de af de försvarandeBAKOM HÄREN. vanligen mer eller mindre allvarsamt förstörda järnvägarna. Fram emot slutet af 1870 — 71 årens krig nödgades tyskarne använda icke mindre än 100 tusen man till etappvägarnas skydd, och dock var detta skydd mycket svagt på hvarje enskild punkt. Vid krig i eget land blifva etappvägarna hvarken så långa eller så svåra att skydda som vid företag långt in i fiendens land, men deras betydelse är detta oaktadt synnerligen stor och tjänsten vid dem både svår och maktpåliggande och föga bemärkt. Någon har liknat en nutida här vid en jätte, som aldrig blir mätt, och hvars kraft räcker endast så länge ny näring tillföres honom, och i denna liknelse ligger mycken sanning. Huru mycket man än må tillgodose de stridande trupperna, får man därför icke försumma dem, hvilkas åliggande det är att hålla de förra vid lif. För att de handlande personerna på krigets stora skådebana skola kunna uppfylla sina roller, är det oundgängligen nödvändigt, att de stumma tjänsteandarna bakom scenen finnas på sina rätta platser och förstå att sköta dessa, att hela det invecklade maskineriet, som icke synes, arbetar väl och säkert.
Derest ej enskild Bank med Rikets metalliska mynt eller sådana sedlar, som lika med mynt i Riket gälla, vid anfordran inlöser sina i § 4 omför mälda förbindelser; eller ock, derest af enskild Bank uljcirdad invisning å Rikets Stunders Bank vid uppvisandet derstädes, i anseende till bristande behållning, icke inlöses, åtnjute borgenären ränta af den enskilda Banken efter åtta för hundradet om året från den dag, då betalning af kredit-sedel, förbindelse eller invisning vägrad blifvit, intilldess inlösning åter vidtager. Vare det ock, när Banken sålunda brustit i betalning, hvar och en af Bankens borgenärer obetaget alt väcka fråga om Bankens försättande i konkurstillstånd, derom anmälan göres hos Konungens Befallningshafvande, sorn genast undersöker Bankens ställning. Gitter direktionen då ej visa, att den inträffade oförmågan härrört af en redan öfvergången tillfällighet, och att Banken alla sina borgenärer förnöja kan, åligge det Konungens Befallningshafvande all låta inställa bank-rörelsen och öfverlemna målet lill domstol. Mom. 3. Uti enskild Banks konkurs skall, å Bankens kredit-sedlar och andra i och för den egentliga bank-rörelsen utgiftia förbindelser, ränta efter åtta får hundradet om året å de förra, och lill det belopp å de sednare, som i hvarje fall utfäst blifvit, utgå från den dag, då offentlig stämning beslutes, till dess inlösen åter vidtager. §. 20. För fordran hos bank-bolag skall bolaget i första rummel sökas. Bankooch Lag-Utskottens Betänkande, N:o ■/. Ar fordringen genom utslag fastställd, och får borgenär ej betalning aj bolaget, dä må på grand af samma utslag utmätning ske hos den af bolagsmännen, borgenären helst vill. §• 21. När konkurs inträdt, har bolaget förverkat den till bankrörelses bedrifvande erhållna tillåtelse. : §. 22. Morn. i.
Hemmet måste dela hvarje arbetsgifvares öde och kommer, om icke omedelbart, så dock inom en icke alltför aflägsen framtid att stå inför det stora afgörandet, då det måste välja mellan att afslå eller tillmötesgå tjänarinnans fordringar d. v. s. föranleda eller förhindra strejk. Elt tredje skall icke gifvas! E. K. Lundberg. aderton års äktenskap gjorde adjunkten f - v Pil och lians hustru sin första riktigt tina bekantskap Det går underligt till i den här världen, och den lille adjunkten trodde knappast sina öron, när öfverste Lilja i egen hög person bjöd honom hem till sig och öfverstinnan vänligt och nedlåtande frågade fru Pil, om hon trodde sig om att kunna ackompagnera henne till några enkla folkvisebitar. Bleka och skälfvande af sinnesrörelse hade de båda makarna infunnit sig i det aristokratiska hemmet, och när de lämnade det, hade de till sina triumfer att lägga det obestridliga, fastän otroliga faktum, att öfversten vid tekoppen blifvit bror med adjunkten och att öfverstinnan gifvit fru Pil nådig tillåtelse att kalla henne Karoline. Bekantskapen hade gjorts en sommar vid en badort, där familjerna Lilja och Pil bodde som hyresgäster i samma villa, och bekantskapen kom underligt nog att stå sig äfven under den följande vintern. Det första adjunkten gjorde, när han kom in till staden, var att taga upp ett litet lån. Därefter anskaffade han genast gardiner och portié rer, hvilka han högst egenhändigt anordnade lite hvarstans, hvarjämte de gammalmodiga, klumpiga sofforna ställdes upp på sned i hörnen vid fönstren, där de så småningom öfverlastades med brokiga kuddar af alla färger och storlekar. På alla upptänkliga ställen anbragtes småbord och étagérer, där man lade fram tidskriften för dagen — som man aldrig läste — och exponerade den fashionablaste blomman för salongsbordet. Dessutom kunde hvem som ville få taga plats k la turc på de tre braskuddarna, som man placerat på förmaksmattan, midt på de värsta skavankerna.
Dernäst har Herr Morath framställt den tankan, att tvistemål i afseende på Hemmansklyfning borde behandlas lika med enskiftesmål, hvarvid rättegången är vida kortare än den vanliga i civil mål; och sluteligen har Herr Mannerätam trott att rättegången borde vara enahanda med den för tvistemål i allmänhet brukliga. Detta är det tredje sättet; och mitt påstående är således fullt bevisadt. I alla fall anser jag för min del denna fråga vara så enkel, att återremi6s af Betänkandet kunde undvikas och att detsamma kunde antingen bifallas eller afslås. Herr Dankvardt: Det är visserligen öfverflödigt att fortsätta en enskild tvist i ett så obetydligt ämne; men då Herr Ribbing yttrat att jag misstagit mig om hans uttryck, så kan jag ej underlåta att förklara, det jag nödgas vidhålla hvad jag nyss nämnde, och att Herr Ribbing sjelf begått ett misstag då han tror, ait Kongl. Majit kan behandla en Rätts fråga såsom ett oeconomi-mål. Sådant är åtminstone icke öfverensstämmande med våra grundlagar. Herr Ribbing: Ora jsg skulle hafva yttrat, at> Kongl. Maj:t kunde stifta Lagar i detta fall, 4 så har jag visserligen begått ett misstag, t Uppå derefter af Herr Grefven och Landt - Dm (5 Junii f m. 59 Marskalken gjord Proposition blef LagUtskott<rts ifrågavarande Utlåtande af Ridderskapet och Adeln bifallet. Föredrogs å nyo Lagsamt Allmänna Besvärsoch QeconomieUtskottens den 14 sistledne Maj under N:o 74 afgifne samt den 3 dennes på bordet lagda Betänkande, i anledning af väckt fråga om jemkning i SeglationsOrdningen till förmån för Rikets mindre Sjöstäder, Herr Von Hartmansdorff, August:
April och den 2 dennes på bordet lagde Betänkanden och Utlåtanden: N:o 13, i anledning af väckt motion om minskning i soldatmålet. N:o 14, i anledning af väckt motion, att Pastorer måga deltaga i aflöning till Klockare, i nion af deras delagtighet i Klockareval. N:o 15, om upphörande af den Handels-Societetei ne i Sjö- och Stapelstäderne genom 7 mom. i Kongl. Kungörelsen den 10 Sept. 1828 ålagda förbindelse att ingifva bevis öfver verkställd saltimport, samt rättelse af berörde Författning i öfrigt. N:o 16, i anledning af väckt motion om befrielse för rotehållare från skyldigheten att för Regements-Officerare förevisa recruter, innan de antagas. N:o 17, i anledning af väckt motion om vidtagande af åtgärder för Riksdagens förkortande. S. D. Afslog Ridderskapet och Adeln Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets den 25 sistl. April samt den 2 dennes på bordet lagde Utlåtanden : N:o 11, i anledning af väckt motion, att afstånden emellan gästgifvafegårdarne i Riket malte regleras. N:o 12, i anledning af väckt motion om förbud för utländska djurförare, taskspelare m. fl. att kringresa i Riket. S. D. Biföll Ridderskapet och Adeln Stats-Utskoltels den 29 sistl. April på bordet lagde Utlåtande N:o 80, i anledning af väckte förslag om bestämmande af Pensionsrätt för Stats-Rådets ledamöter, i sammanhang med den lönereglering, som af Utskottet föreslagits, i följd af Stats-Rådets förändrade organisation. S. D. Vid förnyad föredragning af Lag-Utskottets den 2 dennes på bordet lagda Betänkande N:o 29, i anledning af väckt motion derom, att egendom, som utaf egaren blifvit öfvergifven, må af dennes närmaste skyldeman Prot. Utdr. d. 16 367 i besittning tagas, blef samma Betänkande af Ridderskapet och Adeln afslaget. S. D.
Om man nu bland ljufnadsbrotten upptoge allenast sednare arten af tillgrepp och läte lagen om åverkan i öfrigt blifva oförändrad, rubbades enheten i denna del af lagstiftningen; hvartill kommer att särskilde öfvorträdelser af speciella, till beredande af en ändamålsenlig skogshushållning, gifno föreskrifter ock såsom åverkan bestraffas, deraf åter följer att en mera omfattande förändring af de till allmän strafflag hänförlige sladganden om åverkan svårligen kan verkställas utan att de ekonomiska lagar, som bafva afseende på skogshushållningen, i sammanhang dermed revideras. Flere af motionärerne hafva, på sätt anmärkt blifvit, jemväl i förening med yrkandet om skärpt straff å skogsåverkan gjort framställning om en sådan revision; hvarom särskild fråga dessutom vid innevarande riksmöte blifvit väckt, hvilken fråga dock ännu beror på Ständernas pröfning. Nu har emedlertid ingen af dem, som yrkat det skogsåverkan malte såsom stöld anses, framlagt något förslag till de (lere förändringar i brottmålslagstiftningen, som Liefve en följd af principens antagande och tillämpning; och ett dylikt förslag är af den beskaffenhet samt kräfver deri omsigt och precision, ali detsammas utarbetande i första hand icke gerna kan företagas af ett Rikets Ständers Utskott, åtminstone i bredd med dess öfriga göromål. Men då saken, efter Utskottets omdöme, är af den vigt, alt den icke bör falla, och frågan om upphörande af den åt domaren i S § af Byggningabalkens 10 kapitel lemnade rätt att emot åverkan af ifrågaställde art stadga vite, är beroende på den tillämpning förenämnde princip kan erhålla, lår Utskottet, med jemväl fästadt afseende å sammanhanget emellan brottmålslagen i denna del samt den ekonomiska lagstiftningen, i anledning af förestående motioner, vördsamligen tillstyrka det mätte Rikets Ständer besluta en underdånig skrifvelse, hvari Rikets Ständer, med tillkännagifvande att, efter deras åsigt, skogsåverkan eller tillgrepp af växande träd bör såsom tjufnad anses och bestraffas, anhålla det täcktes Kongl. Maj:t i Nåder låta utarbeta och för nästkommande
Hans lynne var med nämda undantag jämt, och när han skrattade, skedde det gärna på ett skalkaktigt och godmodigt sätt, som lockade folk att stämma in med. Han hade håg för landtbruk och skulle hälst hafva önskat, att han varit den älste. Men när nu detta ej varit fallet, föll det honom ej in att göra några invändningar emot ödet. Han funderade en tid hit och dit och gick slutligen en dag till brodern och sade till honom, att han tänkte köpa sig en storbåt och ligga på sjön om somrarna. Hvar han skulle få pängar ifrån! Jo, litet hade han själf, och så hade han tänkt, att brodern skulle gå i borgen för rästen. Hvad han skulle göra om vintrarna? Jo, detsamma som nu. Vara hemma, hjälpa till, med hvad som behöfdes, mocka i ladugården eller hugga ved, knyta not och sy segel. Den äldre brodern svarade emellertid ingenting bestämdt och en vecka förgick, utan att någon af dem på nytt rörde vid ämnet. Men en dag, när de gingo hem från arbetet – det var tidigt på våren – sade den yngre: – Jo, jag har alt tänkt, att jag får lof att ställa med det där med båten nu snart. Den äldre svarade endast med ett långdraget: Jaaa – Den yngre fortfor: – Jag får dig i borgen då? Brodern frågade efter summan. Den andre nämde den. – Ja, vi får väl göra’t så då. Därmed var saken uppgjord, och när Maj kom, sköt Karl August Erikson egen storbåt i vattnet och for omkring i skärgården och till Stockholm med vedfrakter. Så förflöto tio år. Den äldre brodern skötte gården. Den yngre låg om sommaren på sjön och tjänade pengar på frakter. Om vintern var han hemma hos brodern, reparerade upp sin båt, sydde segel och hjälpte till, med hvad som kunde förefalla. Giftermål hade han ej tid att tänka på. Två familjer kunde ej bo i stugan. Efter de första fem åren, var visserligen båten betald. Men att köpa egen gård såg han ingen utsigt till, och ett arrende var ej godt att hitta. Åren gingo med omväxlande sommar och vinter, lycka och motgång, vinst och förlust. Sparbanksboken på botten af kistan ökades så småningom.
Den utväg, som naturligen erbjuder sig och städse förut varit begagnad, är att anvisa på Banken, och knappt finnes i Europa något land, der icke samma förhållande iagttages och måste iagttatagas; men i den mon detta, här tillförene skett, utan att vår Bank egde något verkligt öfverskott eller egen tillgång och således innefattade öfver-assignering eller som är detsamma: sedelutgifning utan valuta och mynt-försämring, så hafva Rikets Ständer, öfvertygade om orättvisan och skadligheten af en sådan praxis, vid sista realisationen på allt upptänkligt sätt sökt stadga rigtigare grundsatser. Dessa bjuda lik väl icke att ovillkorligen stänga för sig vägen till ett sådant begagnande af Banken, som uti ingen mon kan störa dess soliditet, hvadan jag, för min del, anser den opinion som uttalas emot ali, så kallad ”sammanblandning af Bankens och Statsverkets affä - 8 Banco-Utskottets Betänkande, N.-o 64. rer,’’ innefatta en skadlig öfverdrift, hvilken äfven synes böra försvinna vid minsta uppmärksamhet på de förhållanden, som göra det alldeles omöjligt att i sträng mening taget, skilja desse Verk, frän all befattning med hvarannan. Att Iliksgäldsverket , ifrån i83o, borde till Ranken erlägga både capitaloch ränte-inbetalning af sin skuld var väl nödvändigt, emedan Bankens fond varit eljest för klen, men deraf följer icke , att det bör anses för en ”orubblig grundsats” del en sådan inbetalning skall fortfara eller att det på det hela är något ondt uti att Banken har reverserade fordringar af Statsverket, när Banken blifvit fullt solid. I den stund Banken, utöfver sin Grund-fond, kan erhålla ännu 3 ä 4 millioner ökad Capital-tillgång, och desse tillgångar icke endast bero på Grundlagsparagrafer, utan på innebafvande af ytterliga obligationer, bör alltså ingen tvekan uppstå att så anordna, att Riksgälds-Contoiret för sine creditiv får anvisa på Banken.
Synnerligen intressant är ock den fråga, som förf. behandlat i sitt andra föredrag, nämligen spörsmålet: » / hvad mening gifves det en allmängiltig morals Och hans sätt att behandla ämnet är ock af värde, ehuru föreläs-ningsformens * knapphet här tyckes hafva lagt ännu strängare band på utredningen, än i de öfriga föreläsningarne. Förf. utgår från det oförnekliga faktum af olika moraliska åsikter hos skilda tider och olika folk. Innebär ej detta, att moralens bud i sig själfva förändras? Upphäfver ej detta moralens allmängiltighet och nedsätter densamma till något blott konventionelt, den fastställda seden i det samhälle, hvari individen lefver? Då vilden så uppfattar rättvisan, att han ser denna förverkligad i blods-hämden, så kunna vi väl ej säga, att han gör orätt i att öfva blodshämnd. Men för oss vore ju samma handling ett groft brott. Beror då ej skillnaden mellan rätt och orätt helt och hållet på de kulturförhållanden, hvari man lefver? Emot ett sådant betraktelsesätt reser sig dock hela vårt moraliska medvetande. I praktiken veta vi mycket väl att skilja mellan, hvad sed och bruk bjuda och hvad samvetet fordrar af oss. Moralens bud uppträda med en helt annan auktoritet, än den konventionella samhällsseden. Ett strängt och egentligt » böra » kan ur den sistnämnda aldrig härledas, blott mer eller mindre fördelaktiga klokhetsregler. Då kan man söka lösa frågan på ett motsatt sätt, hvilket väl torde vara hvardagsmeningens. Morallagen själf är — säger man då — evig och oföränderlig. Växlingarna bero blott på den bristfälliga mänskliga uppfattningen. — - Tydes detta så, att däraf skulle följa, att våra förfäder haft moraliskt orätt t. ex. i blodshämnden; så är åsikten felaktig. När ens samvete bjuder blodshämnd, så är denna ock det enda moraliska handlingssättet. Det slutliga svaret blir sålunda detta: Det gifves högre och lägre ståndpunkter i moraliskt afseende. Rätt handlar den, som fullgör hvad hans ståndpunkt kräfver, och detta kraf finner374 ' SVENSK FILOSOFI. sitt uttryck i hans öfvertygelse, då denna verkligen är en personlig öfvertygelse. — Öfvertygelsen kan vara riktig eller oriktig, hvilket betyder: uttryck för högre eller lägre ståndpunkt.