Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad åter angår skyldigheten för disconterna att vidkännas bevilln.afgilt för sina 6 proc:s-lån, så är detta stad - Den 7 Octobcr e. m. gande, vingast sagdt, löjligt. Jag ber om förlåtelse, att jag begagnar detta uttryck. Det är blott tvänne fall, i hvilka disconterne hafva rättighet att taga mer än 5 proc.; och torde något bevilln.afdrag för dessa fall eller för straffräntan, utgörande 8 proc., icke böra ifrågakomma hvad den sednare beträffar, med afseende på det obetydliga belopp, som bevillningeti utgör, enär straffräntan sällan kommer att beräknas mer än några dagar eller veckor. Jag förenar mig således i allo med dem, hvilka yrka afslag på Utskrs sednare betänk, och antagande af dess tillstyrkande uti 34 §rn af betänk. Frih. Tersmeden, Wilh. Fi edi'.; Jag ifrar lika mycket som någon annan för sparbankers och fattigcassors förkofran och uppkomst; men jag tror, alt detta undantagssladgande föga eller intet kan inverka på dessa inrättningars uppkomst eller bestånd. När de utlåna sina penningar, böra de, i betraktande af de medel de hafva att förvalta, fullt ut fordra samma säkerhet, som andra cassör betinga sig. Är det väl troligt att låntagare, som kunna prestera full säkerhet, skola erbjuda sig alt erlägga 6 proc., då man vet, att det numera icke är svårt alt äfven i vårt land få låna penningar mot fem procent? Jag skulle visst icke vilja motsätta mig detta undantagsstadgande , efter detsamma, i enlighet med hvad jag nu nämnt, är oskadligt och ändamålslöst; men då hvarje undantagsstadgande, som icke tjenar till något , i och för sig sjelft eller såsom undantagslag alltid är skadligt, så anhåller jag om bifall till Utsk:s tillstyrkande uti sednare betänkandet. Gr. Hamilton, Henning Hugo Ludv. :
Då det är möjligt för utlänningen, att genom våra Köpmän, och för dessa att genom sina Commissionärer långt in i landet hopsamla denna vara, då nära 33 f procent export-tull derå måste erläggas, och bensvärta!! drager en införseltull af 25 procent, så frågar jag, om icke Rensvärte-fabrikören erhållit allt det billiga skydd han kan begära. Herr Munck af Rosenschöld: Om också Ridderskapet och Adeln icke redan beslutat, Den 3o Octo ben1 f, m. 395 alt ingen exportvara hädanefter borde förbjudas till utförsel, skulle jag likväl nu motsätta mig ett sådant förbud, emedan roan icke bör helt och hållit öfverlemna de fattiges intresse åt våra Fabrikanters godtycke. Likväl skulle jag tro, alt en högre tull, än den Utskottet föreslagit, bör äga rum. Denna vara förstå vi nemligen icke ännu att begagna; men snart bör värdet deraf, så väl till gödningsämne, som andra ändamål, blifva kändt. När vi nu skola stadga ett maxi* mura för de påföljande 5 eller kanske 6 åren, böra vi ock göra afseende på, hurudan! för-* hållandet kan vara 3 å 4 år härefter, då vi torde hafva funnit denna artikel vara nyttig, icke blott för tillverkning af bensvärta, utan ock för jordbruket; och man måste medge, att den fattiges intresse äfven beror derpå, att productionen ökas och näringsidkarnes välstånd befrämjas, samt således äfven dess förmåga, att sysslosätta eller understödja de fattige. Men ifrågavarande tull bör dock ej sättas för hög, ty då antingen lurendrejas varan ut, eller ock missbjudas de fattige, som samla benen. Grefve von Rosenx Axel: Instämmande med Herr Cederschjöld, får jag upplysningsvis nämna, att BorgareStåndets Representanter i allmänhet uti denna fråga tyckas äga ett olika omdöme emot exporteurerne. Jag äger i detta ämne någon erfarenhet ifrån ett betydande Handelshus, sorn 396 De ii 3o öetober f. m. exporterar ben, och detta sker icke för Sockerbrukens räkning, eller för att tillverka bensvärta, utan till jordens gödning.
Borgare-Ståndets genom ProtocollsUtdrag af den 18 sisth December meddelade förnyade inbjudning, i fråga om Navigations-Skolors inrättande i Wisby och Carlshamn samt i någon stad uti nordliga delen af Riket, fann Ridderskapet och Adeln för godt att den gjorda inbjudningen antaga. Från H ö g v ö r d. Preste-Ståndet. S. D. Föredrogs Expeditions~Utskottets Memorial, N:o 27, med öfver lemnan - Fröt Utclr. d. i5 Jan. i8/£t. 17 lemnande af uppsatt förslag till underdånig Skrifvelse, angående sökt befrielse från ersättandet af uppburna förskott till utgifter i följd af Cholera farsoten. Ståndet, som nu godkänt ofvannänmde förslag till Rikets Ständers undärdåniga Skrifvelse, lade Memorialet till handlingarne. S. D. Fortsattes och afslöts föredragningen af Bevillnings-Utskottets Memorial N:o 34, i anledning af Riks-Ståndens olika beslut, angående grunderna för den blifvande allmänna Bevillningen, samt föreskrifterne för til lämpningen deraf, med iakttagande af meddelad uppgift å tryckfelen. Utskottets hemställan, i afseende på redactionen af denna § , godkändes. §. §. 41, 42 och 43 gillades. §. §. Då Ridderskapet och Adeln samt Presteosli Borgare-Stånden deri instämt, att besvär öfver PröfningsComitens beslut må, så väl af Kronans ombud, som den skatlskyldige anföras, men endast skilja sig deri, att de 2:ne förstnämnde Stånden ansett dessa besvär böra, såsom hittills, ingifvas till Kammar-Rätten, men det senare hos Kongl. Majit; så fann Preste-Slåndet, då frågan icke inverkar på Bevillningen, utan endast rörer det reglementariska, det må voterings-propositionen förfalla, och i denna del så mycket mer förblifva vid hvad nu gällande Bevillnings-Förordning innehåller, sorn 2:ne Stånd här stannat mot ett.
Så val vid nämnde tillfällen, då Lands-sekret. måste för flere dagars tid aflägsna sig från residenset, som äfven när han, under Landsh:s frånvaro, serdeles på längre tid, t. ex. linder beväringsmönstringar eller riksdagar, blifver af jäf eller sjukdom hindrad, måste antingen ej allenast Lands-sekret.-tjensten, utan och alla Landsli.-embet:s göromål ligga nere, samt oberäkneliga förluster och 8* Den 21 December. olägenheter äfventyras för Staten och enskilte, eller, till undvikande deraf, en obehörig person intaga Lands-sekret:s plats, emöt föreskriften i K. Brefvet d. 8 Dee. 1820 derom, alt Läns-notarien icke utan i Landsh:s närvaro får företräda Lands-sekret;s ställe. Det kan dock för tillfället erfordras expedition af marschrouter för transporter eller tågande trupper, förpassningar å fångar, ordres om sådanes intagande till bestraffning, föreskrifter i anledn. af smittosam sjukdoms utbrytande, portförbud eller bysättning å gäldenärer, som söka rymma med sina tillgångar, pass för personer, som skyndsamt måste företaga resor till atlägna orter m. m. som ej tål upskof. Ja Landskamererarcn eger icke ens rättighet att, utan Landslns eller Landssckret:s närvaro, öppna de till Länsstyrelsen ankommande bref. Skall allt sådant då lemnäs å sido eller såsom det skett och, till dess bristen blifvit afhjelpt, måste ske, af obehörig person verkställas. Icke ens derigenom’ att de af Lands-sekret:ne nu lönade Länsnotarie!' bemyndigas att vid dylika tillfällen öfvertaga Lands-sekret.- bcfultningen vinnes ändamålet; (v så länge lön på Stat ej är anslagen åt Läns-notarierne mäste det bero på Lands-sekrcfmc att antaga eller icke hafva sådane biträden.
Desto hellre är jag skyldig att tro, att en Konungens rådgifvare skall anse för sin pli?t att hellre ställa sig sjelf fram såsom offer, än att låta folkets missnöje ensamt falla på Konungens person; ty, mina Hrr, detta blir följden, så länge den oformliga reservationsrätten emot Konungens beslut existerar, åtminstone hos Den 7 October. i65 den, som befordrat dessa beslut till verkställighet. Den inför lagen ansvarige Konungen står då ensam såsom skotttafla för klandrets giftiga pilar. Det är således för Konungainagten , ej emot den, sorn jag talar, och jag tror, att de illa uppfattat Konungamagtens ställning i vår tid, som med så mycken ifver motsatt sig detsamma. Jag anhåller, alt R. o. Ad. täcktes fästa sin synnerliga uppmärksamhet härvid, och jag upprepar min öfvertygelse, att det blott varén menlös tro hos 1809 års lagstiftare, beklagligen jäfvad af ■jjgdels sekels erfarenhet, som var orsaken dertill, att man ej i lag nedskref ett åliggande och en ansvarsskyldighet, som man ansåg böra moralitetfinnas. Frih. Ehrenborgh: Det pathetiska tal, som Hr Dalman hållit, åsyftar mera anmärkningar mot 106 och 107 §.§ Reg.F. än mot 9 §, och det är synd, alt han användt denna eld nu, enär det kan vara ovisst, hvad han kan hafva qvar, då de följande §§:na föredragas, för att kunna hänföra huset. Mig synes ämnet vara, huruvida Constit.Utsk. uppfattat andan af de grundlagar, som nu finnas. Constit.- Utsk. har måhända gjort sig saker till den beskyllning att ej hafva gått riktigt tillväga, dä Utsk. ej föreslagit ändringar i 106 och 107 §§; men då Utsk. ej det gjort, har det ej heller kunnat tillstyrka ändringar i 9 § annorlunda, än som nu skett. Utsk. har ej gjort annan ändring, än att inflytta ansvarigheten efter 107 §, som hittills ej varit uttryckt, i den gide. Längre har Utsk. icke gått, och jag tror, att det aldrig kan gå längre.
Uti 117 §:n har Utsk. tillstyrkt R St.: ”att hos K. M. ”i lind. anhålla, det K. M., i afseende på behandlingen af ”frågor om anstånd med fullgörande af äfslutade contract, ”må i nåd meddela sådana föreskrifter, alt det icke må herö ”på de'förvaltande auetoriteter, hvilka cöntracten upprät’’tat, all dylikt anstånd bevilja, äfvensom att anstånd och ”befrielse från stadgadt vite icke Ina medgifvas i annat fall, ”än då fullt gilltiga skäl dertill förefinnas, samt leverantö”rer, som erhållit förskott, tillförbindas att, i händelse de ”af dero åtagna förbindelser icke inom stadgad tid fullgöras, ”laga ränta derför erlägga.’’ I afseende på detta förslag till und. skrifvelse har jag ingenting arnot sjelfva grunden för Utskis tillstyrkande, nemi. att ingångna contracter höra å ömse sidor obrottsligen efterlefvas, och att der de öfverträ-* das, hör af andra contrahenten utfordras böter eller ersättning i mån af förhållandet; men jag får anmärka, att den föreslagna skrifvelsen innehåller högst obestämda uttryck i sednare delen, der den strof förekommer, som innefattar; ”äfvensom alt anstånd och befrielse från stadgadt vite ej må ”medgifvas” &c. Så snart denna strof tillägges hvad Utsk. i premissen rätteligen framställt, så följer deraf, att samma förhållande skulle äga rum som hittills, emedan det icke låter tänka sig, att eit embetsverk utan gilltiga skäl skulle lemna anstånd eller befrielse från utsatta böter, och dessa’ gilltiga skäl kunna ej vara andra, än att Slaten må undgå att bevaka sin fordran i en concurs, hvarigenom en större förlust kan uppkomma, än genom några månaders anstånd.
Oaktadt en betydlig tillökning i smide, torde kolåtgången för bergsrörelsen icke böra upplagas lill mera än 330,000 stigar, emedan mycken kolbesparing åstadkommits genom rostugnar och värmeapparater. Tvenne nya jernverk äro inom Länet anlagde. De äldres privilegierade smide är derjemte, med stöd af Kongl. Kungörelsen den 26 Oktober 1838, betydligen utvidgadt. Det vill dock synas, som jernhandteringen härigenom icke vunnit. Igenom smidestillökningen har nemligen uppkommit ett stort förråd af stångjern, som beklagligen saknat afsättning, då exporten icke i samma mån tilltagit. Följden har blifvit stora behållningar å vågarne, hvilket åter föranledt en betydlig prisnedsätlning. De förmodade fördelarne af varmblästers begagnande vid så väl masugn som härd, hafva så till vida realiserat sig, alt de, i förening med kolbesparing, befordrat en bastigare produktion, men deremot beklagligen, i synnerhet på det svenska ståljernels kredit, haft den menliga inverkan, att förut godkände tillverkningar icke finna afsättning med annat vilkor, än att varmblästern i allo förkastas. Om man derföre hittills i allmänhet bemödat sig, att, jemte besparing af rudimaterier och arbetskostnad, upphinna ett högt tillverkningsqvantum, synes nu mera uppmärksamheten böra uteslutande fästas på åstadkommandet af en i högsta grad vårdad tillverkning, i förening med så låg tillverkningskostnad, som möjligt, så vida icke det svenska jernet skall, i motsatt lall, från verldshandel utträngas. Oaktadt den betydliga smidestillökningen har, i följd af den i Kongl. Kungörelsen den 18 Februari 1842 medgifne nedsättning, hammarskatten för år 1842 blott utgjort 799 skeppund, 18 lispund, 18 skålpund.
Skrifvelse, N:o 204. gaställda stadgande icke bör utsträckas längre än ovilkorligen nödigt är, hafva Rikets Ständer funnit lagstiftningen böra, för omförmälda mål, göra ett un dantag. Beträffande slutligen tiden för anmälande af missnöje mot Hofrätts dom och utslag, synas de i sådant afseende föreskrifna sju dagar, efter det Hofrätten ut gifvit domen eller utslaget, vara, för aflägse boende parter, otillräckliga för delfående af beslutet, för samlande af revisions-skilling och missnöjes-anmälans insändande; och kan, efter Rikets Sländers åsigt, tiden lämpligen utsträckas till 20 dagar. På grund af hvad sålunda blifvit i underdånighet anfordt, hafva Rikets Ständer, får sin del, beslutat: dels att 1 §. 1 mom. af 30 Cap. Rättegångs-Balken skall erhålla följande förändrade lydelse: ”Hvar, som söka vill, att Konungen ma pröfva Hofrätts dom och utslag, som i hufvudsaken fallit, gifve det skriftliga tillkänna i Hofrätten, innan klockan tolf å tjugonde dagen, den oräknad, då utslaget föll, och sätte der tillika in etthundrade daler eller så mycket i guld eller silfver, som deremot svarar”; dels ock en författning, hvarigenom förklaras, att, för att hos Konungen fullfölja talan emot Hofrätts beslut i frågor rörande intecknings vinnande i fast egendom, nedsättning af penningar, efter thy i 1 §. 30 Cap. Rättegångs-Balken sägs, icke erfordras; hvilket Rikets Ständer få hos E. K. M. härigenom i underdånighet anmäla. Rikets Ständer framhärda etc. Stockholm den 25 Augusti 1851. ExpeditionsUIsko Hela Förslag till und. Skrifvelse, N-.o 205. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 24 Aug. 1851. Preste-Ståndet den 24 Borgare-Ståndet den 24 Bonde-Ståndet den 25 Pakets Ständers underdåniga skrifvelse, angående af Kongl.
Utskottet, som, rörande denna pensions-kassas ställning för det närvarande, väl inhemtat, att inkomsterna för år 1856 öfverstego utgifterna med 1,629 R:dr 1 sk. 4 r:st., i följd af hvilken tillökning kassans behållning vid samma års slut utgjorde 29,287 R:dr 39 sk. 7 rist., har emellertid, enär ifrågavarande Banko-Ultkottels Memorial N:o lis. a pensions-anstalt ännu icke kan anses hafva vunnit full stadga och säkerhet, trott sig cga skäl hos Rikets Ständer förorda bibehållandet tills vidare af den förmän, som, jemlikt denna punkt, blifvit anstalten förunnad. Likaledes ega Fullmäktige, pä grund af 2:dra punkten i l:sta morn., att af de på anslaget till dispositions-räkningen uppkommande besparingar, utgifva ersättning för utarbetande af det register öfver Bankens handlingar, som till och med ar 1822 blifvit upprättadt; och då, på sätt Fullmäktige anfört, fortsättning deraf ännu ej följt, hvadan någon utbetalning för berörde ändamål ej heller sedan nästföregående Riksdag egt ruin, torde föreskriften i sednare afdelningen af 2:dra punkten få i blifvande Reglemente ånyo intagas. Enär de i denna § omförmälda anslag icke obetydligt ökats genom de årliga belopp. Rikets nu församlade Ständer, med bifall till Utskottets i dess Utlåtanden N:ris 12 och 35 gjorda framställningar, funnit skäligt att, till utgående från dispositions-räkningen, anvisa åt Kamereraren Drakes enka Sofia Löfvenius och åt enkan Louise Wigström, född von Schwerin, nemligen 175 R:dr R:mt till den förra och 300
Han ville icke att något afsked skulle komma i fråga förr än allt var förbi. Det kunde hända att Selma blef mycket upprörd – hon var så oberäknelig – och det önskade han inga onödiga vittnen till. Då man stannade framför trappan till den stora tvåvåningsbyggnaden, sprang patronen ur vagnen och hjelpte Selma ned. »Välkommen till ditt eget hem», sade han och kysste henne. Hon tyckte att det klack till vid dessa ord. Allt var så nytt och så främmande. Sjelfva stegen ljödo så underligt mot golfvets blankslipade stenflisor. Det fans intet i hela detta stora hus som var hennes eget. Det var hans – hans alltihop! Hon kände sig som en snyltgäst, och när pigan neg, tog henne i hand och sade: »god dag, fru», då skämdes hon ordentligt. Hvad rättighet hade hon här? »Gå in, barn», sade fru Berg, som nu också hunnit stiga af. »Faster först», svarade Selma och trädde åt sidan. »Jaså, ska du redan börja att vara värdinna», svarade fastern sursött. Hon tog det för högfärd. Selma rodnade och fick tårar i ögonen. Så kom fadern. »Gud välsigne din utoch din ingång», sade han med sin veka välljudande stämma. Hon tog honom om halsen med kamratlik otvungenhet och såg leende i hans ansigte, der stämningar och uttryck vexlade så snabbt som i ett barns. Nu var hon glad igen. Han riktigt strålade ju vid all denna härlighet, och han hade inte sett mer än det yttre ännu. Hvad han skulle bli öfverraskad! Hon drog honom in i tamburen, der de pelsade af sig. Alla surrade och stimmade. Luften var råkall, och det var så godt att komma in i värmen. Så dracks det kaffe. Och så skulle allting visas och skärskådas. Hvart man kom höjdes rop af beundran. Allt var så nytt, så komfortabelt och så vackert. Patronen förde Selma genom kök och uthus, och allt tjenstfolket presenterades för den nya matmodern, som kände sig fasligt generad af deras nyfikna blickar, hvilka tycktes upprepa hennes eget påstående, att »det är bra fjantigt att vara sexton år». Men hon ansträngde sig till det yttersta för att bibehålla sin värdighet.
Motionären har äfven förbigått att yttra sig örn huru förhållas bör, då den antagna huggningsplanen ä en enskild skog rubbas och förödes genom följderna af naturhändelser, såsom skogseldar, stormar, snöfall, insekters härjning eller om skogen faller för äverkarevxa. Lika litet är något afseende derå fästadt, att trakthuggningeus allmänna införande genom en lagbestämmelse, hvilket synes vara motionärens afsigt, förutsätter att" skogen för alltid bör förblifva odelad och ostyckad, men huru är detta möjligt i ett land, hvars lagstiftning medgifver och måste, så framt icke hela vårt kameralväsende skall uphäfvas, medgifva dess delning med den jord hvartill den hörer. Det anförda torde vara tillräckligt för att bevisa förslagets oantaglighet, åtminstone i den form det blifvit framstäldt; men häraf följer icke, det ju lagbestämmelser må kunna upsökas till hejdande af skogarnas förstöring, och tillåter jag mig att i detta hänseende åberopa det förslag, som vid det sednaste allmänna Svenska Landsbruksmötet vann bifall. Förslaget var af följande innehåll: ”att genom lag må stadgas att enskilt egare af skog, icke må vara berättigad att tillgodogöra densamma på ett sätt, hvarigenom dess återvext förhindras. Att derföre vid all fällning af skog, som icke har markens odling till föremål, nödige fröträd böra qvarlemnas, hvilka icke må borttagas förrän ungskogen upvuxit till behörig höjd och täthet, samt att den som annorlunda förfar, må kunna lagligen tillhållas, att beså och under lämplig tiderymd hålla den mark, genom inhägnad, fredad för betning, å hvilken skogen blifvit afhuggen. Ett sådant stadgande, som i förekommande fall icke saknar tillämplighet, förekommer visserligen icke fullkomligt ett strängare anlitande af skogarne; men det bör åtminstone vara verksamt för att hejda den spekulationsifver, som hotar att förvandla vissa trakter för alla tider lill ödemarker.
Det har nemi. den bestämda säkerhet för sig, att Regeringen behöfver respectera Nationens välvilja, och att hennes öfvertygelse om sitt behof i denna del 54 Dc ii 12 J a n u a r i. förorsakar, att hon icke vill handla utan Nationens bifall. Regeringens inflytande är således alltid åtföljd t af någon säkerhet, då deremot inflytandet från det andra hållet icke leranar någon säkerhet, på samma gång det icke känner några gränsor. Jag vill icke fästa mig vid det inflytande, som en förderflig publicitet utöfvar, utan jag vill blott upprepa den sanning, jag ofta framställt, att nemi. hufvudstadens opinion vid flera oell vigtiga tillfällen icke motsvarat folkets. Ett exempel ägde vi i frågan om spärrningarna. Landsorten beklagade sig då högljudt deröfver, att hufvudstadens opinion föranledde åtgärder, hvilka inneburo ett väld emot den öfriga Nationen. Ytterligare exemplet är hufvudstadens ifver för brännvinsförbud. I landsorten ville man kalla sådant våld. Detta såsom bevis, huru hufvudstadens opinion kan vara en annan än provinsernas. Bör man då icke tillåta provinserna tillfälle att understundom få med sin opinion bidraga till besluten vid våra riksdagar. Men med åsidosättande af det obehöriga inflytandet återstå likväl tvenne andra skäl. Jag får nemi. erinra, att Utsk:s förslag icke går ut på att fråntaga liufvudstaden riksdagarna; tvärtom föreslås det såsom regel, att riksdagarna skola hållas uti liufvudstaden. Det är blott såsom undantag de borde förläggas i landsorten. Härefter skall jag utveckla de omnämnda båda skälen. Det första är, att erfarenheten betyder mycket. Vi hafva då haft fem riksdagar i liufvudstaden, då under samma tidrymd två hållits i landsorten. De förra hafva alla varat öfver ett år, de sednare endast fyra månader hyar. Man har varnat för exemplet af lygaocli 1800 arens riksdagar, Man hade bort erinra sig, att dessa ägde rum linder ett annat statsskick. Man liar talat om 1812 års riksdag.
Följden blefve endast, all afsättningen öfvergick från Finland lill Danmark, men för Sverige qvarblef förlusten af dess privilegierade afsättning af raffiueradt socker, tobak, kläden m. fl. eljest lill införsel i Finland förbudna varor, jemte upphörande af Stockholms urgamla förmån alt hafva varit en stapelort för en stor del af Finlands handels-och vexelrörelse. Nej, mine Hrr, sältet att upphjelpa Sveriges boskapsskötsel från dess närvarande lägervall till den böjd, naturen och öfriga förhållanden medgifva, är att följa samma väg, som vårt grannrike Danmark, med i detta hänseende (med undantag för Hertigdömena) mindre naturliga förmåner iin Sverige, d. v. s. alt låta bränvinsbränning upphöra att vara ett bihang lill ladugårdsskötsel. Tillägg sedermera förbindelsernes uuderlätlnad medelst nedsättande af taxan å våra förnämsta canaler, och öppnande af nya vattenledningar, och man skall åt den andra i vigt af Svenska näringarne gifva ett handlag, som verkligen kan både göra utländsk införsel af dess producler öfverflödig, och framkalla utförsel af egna. Införseln från Finland af ved minskades från 30,415 famnar år 1838 till 18,871 år 1842. Att ytterligare nedsätta den genom fördubblad tull å den hufvudsakligäste beståndsdelen, björkved, skulle i hög grad betunga Stockholms consumcuter, utan att i betydlig män gagna den inhemska skogsafsättningen. För denna vore del vida fördelaktigare att upphäfva eller åtminstone betydligt nedsätta den höga utförselslullen å ved, och man skulle för t. ex. Calmar län öppna en fördelaktigare afsättning på Preussen än nu på Slockholm, och för vissa delar af Skäne (t. ex. kring Finja sjö), der skogarne nu hafva föga värde, öppna en lönande afsättning på Danmark, och på della sätt skulle Sveriges utförsel af ved, der denna är naturlig, fullt ersätta införseln, der den också vore naturlig. Man har föreslagit förhöjd lullafgift ä 2:ne vigtiga råämnen för vår inhemska förädling, ull och lin.