Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Straxt derefter voro ett antal stadsslafvars armar i rörelse, för att feja torgets stenläggning, och vattenkärror, korsande hvarandra, utdelade, för att lägga dammet, ett fint duggregn, som hastigt uppsögs af de friska flägtarne från hafvet. Torget, nyss i deshabillé – och i denna drägt så godt som okändt och oigenkänligt för de många Athenare, som älskade morgondrömmar – återvann, såsom genom ett trollslag sitt vanliga utseende, som bättre öfverensstämde med dess minnen och värdighet af hjerta i vishetsgudinnans stad. En åskådare, som valt sin ståndpunkt framför Zeus Eleutherios’ tempel eller den kongliga pelarhallen, hvilka åt söder begränsade torget, skulle då till höger sett rådhuset, Rättvisans tempel, Metroon och Apollons tempel – en linie af kolonnader, i de olika marmorarternas matta skimmer, alla hvilande i skuggan af Akropolis, medan till venster solen lyste på målningsgalleriets blåhvita pelare, samt i taflans bakgrund göt sin strålflod öfver Areopagens kulle och det vid dess fot belägna krigsgudens tempel. Omgifvet af dessa byggnadskonstens ädla skapelser, pelarrad vid pelarrad, i hvilka den korinthiskes prakt vek för den doriskes majestät och detta för den joniskes luftiga behag, ingaf det vidsträckta, nu nästan tomma, af en djupblå, vid synranden grönskimrande himmel öfverhvälfda torget en obeskriflig känsla af vemodsfull storhet, mägtigt stegrad genom de bronsoch marmorbilder, som efter menniskomassans försvinnande ensamma befolkade och i tysta högtidliga linier, piedestal vid piedestal, omgåfvo detsamma. Der de nu stodo, med anletsdragen stämplade af olympiskt lugn, genomandadt (såsom alltid hos antikerna) af en vemodsflägt, syntes dessa vålnader af forntidens mägtiga andar, höjda öfver tidens vexlingar och saliga i sig sjelfva, drömmande betrakta solstrålarnes lek och skuggans spårlösa skridande på den minnesrika platsen. Småningom lifvades denna tafla.
Spanmålen, insamlad rotevis, har, efter derom skedd kungörelse, blifvit aflevererad i hvarje församlings så kallade krono-tiondebodar till Häradsskrifvare!!, som sedan på bestämda dagar gör utmätningen deraf, i enlighet med de af löningstagarne afgifna anordningar, dervid socknen efter en bestämd ordning tillhandahåller ett erforderligt antal hästar för den spanmål, som skall forslas. Spanmålens inoch utmätning sker af Kyrkovärdarne eller andre godkände män inom församlingen; lönlagarne stå uti intet direct för hål Ilande till tionde-gifvarne vidare, än alt de kunna hafva ett ombud, som tillser, att villkoren för sädes-leverancen uppfyllas. Sådane äro hufvudbestämmelserne uti det för kronobonden i Öfre Dalarne antagna uppbördssältet, som, då Stats-Utskoltels Utlåtande, IV:o 1J0: 39 det utesluter ali godtycklighet å ränlegifvares, så val som räntetagares sida, äfven undanrödjer alla skäliga anledningar lill missnöje. Genom den af Utskottet nu föreslagna utväg för länte-persedlarnes utgörande måste förenämnde förhållande upphöra; Staten träder emellan; dess tjänstemän nödgas, sannolikt utan ersättning, belastas med en uppbörd, hvilken blir så mycket besvärligare, som egodelningen, der är vidt utsträckt och jord-innehafvarnes lotter ofta ganska ringa. De, som kunna erlägga lösen för spanmålen, blifva säkerligen det minsta antalet. För de öfriga återstår endast valet emellan lagsökning eller leverering af spanmål. I sistnämnde fall, och såvida natura-priestationen medgifves provinsens medellösa invånare, så måste ännu en medlande personal anlitas, nemligen spanmålshandlande, hvilkas påräknade vinst skall tagas af tionde-gifvare, eller af löntagare, eller af Staten.
Jag tror, att de helt enkelt böra befatta sig med ortens oeconomiska angelägenheter och i sådan egenskap skulle medföra nytta för orten; men i annat fall tror jag, att de blefve felslagna institutioner. Enär således mina åsigter så väsendtligt skilja sig från Constit.Utskts, att jag ej skulle kunna uppgöra något annat förslag till gemensam tanke, än en helt ny redaction, hvarmed likväl föga kunde vinnas, då 3;ne Stånd redan lära hafva ogillat ideen af Landtständers införande, vill jag i sådant afseende ej begära någon propostn. Frih. Cederström: Jag trodde, att den upplysning, jag haft äran meddela om innehållet af 29 § Riksd.Ordn, och att således Constit.Utsk. icke enligt grundlagen varit berättigadt att inkomma med detta betänk., enär det icke utgör något förslag lill ändring i grundlagen, skulle vara tillräckligt skäl för afslag å betänk.; men då discussion inom R.. o. Ad. uppstått om sjelfva moliverna för betänk, samt dess innehåll, anhåller jag att äfven derom få yttra några ord, ehuru jag ej kan frånträda min opinion 0111 grundlagsvidrigheten af förslaget, och jag betvifjar, att Frih. Ehrenborgh, enär han här inlåtit sig i en framställning af mina åsigter att vilja hindra It. o. Ad. från ett beslut öm annat än redactionen af hvad Constit.Utsk. föreslagit, riktigt uppfattat, hvad jag yttrat, då jag tillstyrkt R. o. Ad. alt ogilla detta betänk., såsom i olaga väg Inkommet och icke varande ett grundlagsförslag. Men jag öfvergär lill sjelfva ämnet, Frih. Ehrenborgh har sökt försvara inrättandet af Landtständer i den acception deraf, som betänk, utmärker. Han har trott, att en opinion, yttrad af 24 provinser, ej skulle kunna af Regeringen lemnäs utan afseende.
4:de punktens lista och 2;dra morn., sådana de lyda i Utlåtandet N:o 219, biföllos, Prot.-Ltdrag den 16 Juli 1851. 389 med iakttagande af'den rättelse uti Irsta morn., att ersättningsbeloppet ulföres med 9,633 Rdr 16 sk., i stället för 9,333 Rdr 16 sk., och blefvo mom. 3, 4 och 5 af denna punkt gillade i enlighet med Utlåtandet N:o 51 litt. A. Den i 12 punkten förekommande utredning godkändes, äfvensom Utskottets i slutet af denna punkt gjorda tillstyrkande bifölls. Öfrige delar af Utlåtandet lades till handlingarne, och vidblef Ståndet sina der om* förmälda beslut. N:o 220, i anledning af väckt motion om vissa Kyrkoherdar och Skolmästare i Lappmarken å lön anslagen spannmåls utgående in natura m. m. Med ogillande af Utskottets i Usta punkten framställda förslag till underdånig skrifvelse, ansåg Ståndet berörde skrifvelse böra erkålla den lydelse, som Biskop Henrlin uti sin Utlåtandet vidfogade reservation föreslagit. Utskottets hemställan i 2:dra punkten bifölls. Från Vällofl. Borgare-Ståndet. S. D. Föredrogos ånyo Lag-Utskottets betänkanden:
«Jag försäkrar, min herre!» sade flickan förvånad öfver hans rörelse, hvartill hon icke fann någon rimlig anledning. «Tala sanning, flicka ; bedrag mig ej: en menniskas timliga väl eller ve hvilar i detta ögonblick i din hand; betänk det väl; detta rum är således –?» «Mitt,» försäkrade flickan skrämd öfver blixten i hans ögon och den kraftfulla, ljudande rösten. «Ännu en gång: ljug icke! har du något fel att försona, unga flicka, så kan du lyfta den tyngden af ditt hjerta i denna stund; har du en fläck på den hvita liljan i ditt bröst: du kan åter aftvå den, att hon blir hvit som snö; breder ett bistert minne sitt dunkla, kalla töcken i din själ; o! du kan bortblåsa det, att der åter blir varmt och klart; tala sanning blott!» «Så visst som jag lefver, herre!» sade flickan halft gråtande, «jag talar sanning; jag har bebott detta rum redan trenne år.» «Var här icke en svartklädd qvinna i går?» frågade baronen och fäste sitt stora öga genomträngande på flickans ansigte. «En svartklädd qvinna? – Nej herre! icke det jag vet af. «Godt, jag vill tro dig, och haf tack för dessa ord; hemta hit min rock och min hatt, men skynda!» Då baronen åter kom ut på gården, visste han icke rätt hvar han var. Allt syntes honom främmande; han sökte förgäfves efter ett bekant föremål, men såg blott höga hus rundt omkring sig och ingen utgång. «Jag förmodar, baron!» sade i detsamma en bekant röst, «att ni här söker porten: är det icke så?» «Baronen stirrade på den talande, men förgäfves bemödade han sig att igenkänna henne. Det var mörkt, och han såg blott konturen af en skepnad, som drog sig allt längre och längre bort. Baronen följde hastigt efter, och då porten öppnades, och ljusskenet från en öfver gatan hängande lyckta föll på hans följeslagerskas ansigte, ropade baronen, gladt öfverraskad: «Feodora!» och i det han fattade den gamlas båda händer, och såg henne i det mörka ögat, tillade han med vek röst: «Arabella?»
Ut Supra, S, D. ConstitutionsUtskottets, sedan den 22 dennes på Bardet hvilande Memorial af den 20 nästföregående, om en förändrad, redaction af 5;te §. 1 Moni. i Tryckfrihets Lagen, föredrogs å nyo och bifölls till den kraft och verkan, sorn 56 §. RegeringsFormen förmår. Ut Supra, S. D, Ånyo föredrogs och bifölls LagUtskottets den 25 dennes pä Bordet hvilande Memorial af den 24. nästföregående, rörande förändring i Borgenärs Eden. U» Supra. S. D. Vid förnyad föredragning af Allmänna Besvärs*och OeoonomieUtskottets, den 22 dennes på Bordet lagda, utlåtande af den 19 nästföregående, öfver anmärkningar vid dess Betänkande om afbjelpande af vissa kostnader for Roteoch Rusthållare, blef samma utlåtande af Hoglofl. Ridderskåpet och Adeln afslaget. Ut Supra. S. D, Instämde Höglofl. Ridderskapefc och Adaln uti Vällofl. BorgareStåndets, vid dess bifall till BevillningsUtskottets den 25 dennes afgifna Memorial, rörande Riks - D?n 27 JtÅie• m 1339 Ståndens skiljaktiga beslut om Bevillningen, gjorda anmärkningar: att bland de, till afgörande hos det förstärkta StatsUtskottet framställda propositioner, contrapropositionen rörande Bevillningen för advocater, samt propositionen om Bevillningsafdrag ä. Rentan för RiksgäldsGontoirets emottagna Lån, borde förtydligas, och i den sednare propositionen bestämdt uttryckas att den endast angår de Lån, för hvilka 6 FroCents årlig renta erlägges, sedan alla Lån med lägre renta blifvit i allmänhet från Bevillning undantagne.
Lig-Comitéen eller endera af dem, Rikets Ständer, enär bestämmandet af arfvoden för Ledamöterne i Lag-beredningen blifvit lill E. K. M:s Nådiga pröfning öfverlemnadt, icke ansett lämpligt, att de uti Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse af den 2 October 1834 meddelade föreskrifter, i afseende å de för desse Ledamöter beviljade pensioner, må komma att qvarstå, såsom möjligen medförande hinder för nämnde Ledamöters inträdande i Lagberedningen, hafva Rikets Ständer velat medgifva, att, för den händelse, en eller båda ännu lefvande Ledamöterne af f. d„ Lag-Comiteen komma att af E. K. M. till Ledamöter i Lag-beredningen inkallas, deras arfvoden må kunna af E. K. M. bestämmas, oberoende af den pension , som blifvit dem af Rikets Ständer å Allmänna Indragnings-Staten tillagd. g34 Expeditions-Utskottets Förslag till tind. Skrifvelsej IV.-o 383. Hvilket allt Rikets Ständer få, till svar å E. K. M:s högslberörde Nådiga Proposition, härigenom i underdånighet anmäla. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 9 Juni 1841. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 8 Juni 184*♦ Preste-Ståndet den g Borgare-Ståndet den g Bonde-Ståndet den g Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, rörande vilkoren för det af Rikets Ständer till en Pharmaceutisk läro-anstalt beviljade anslag. (Suts-Utsk. Lith N:o 541) S. A. K. Sedan, i anledning af Rikets Ständers, uti Skrifvelse af den| 4 Januari innevarande år, hos E, K. M. i underdånighet anmälda heslut, att till den i Stockholm stiftade Pharmaceutiska Läro-anstalt anvisa ett årligt anslag intill nästa Riksdag af 1,000 R:dr Banco, att utgå mot vilkor: att
Den sjuke frågar: hvad skjuter du mig för? Svar: för vildlappaskott och t o l l s k o t t och alla andra onda skott, som flyga om dagen. Det var ingalunda likgiltigt, på hvilken dag man offrade åt elfvorna eller genom » läsning » sökte bot för deras onda skött. Ville man vara viss om framgång, borde dylikt endast företagas på torsdagen. Man betraktade nämligen Tor såsom elfvornas konung och antog, att de på sin härskares dag lättast och säkrast låta beveka sig af de dödliges böner och besvärjelser. Det var också på grund häraf man icke fick bullra i huset på torsdagskvällen, utan skulle då hållas helgd, eljes vredgades elfvorna öfver den ringaktning, som visades deras herre, och husets goda tomte drog sin färde. Men Tor var ej endast elfvornas härskare, han var också eldens gud, och man såg därför i elden, gudens representant, ett mäktigt skydd mot » allt ondt som är ute och far » och som isynnerhet är vådligt för det nyfödda, ännu odöpta barnet. I barnets första bad skall eldmörja islås. Ingen får taga i barnet, utan att först vidröra elden, och hvar och en, som kommer in i rummet, måste röra om elden. Försummas någon af dessa föreskrifter, blir barnet » oroligt ». Likaså måste hvarje natt, tills barnet blir döpt, eld brinna och ljus vara tändt, ty eljes borttaga trollen barnet och lägga en » bortbyting » i bädden i dess ställe. Skulle barnet trots alla försiktighetsmått blifva sjukt, bör man offra dess linne åt elden, eller ock » dragés barnet under tända ljus ». Denna sistnämnda kur tillgår på följande sätt. Sju vaxljus, hvilkas vekar förfärdigats af barnets klä- der, fästas på en käpp, som lägges öfver tvänne stolskarmar. Ljusen tändas och barnet föres 397 sju gånger under käppen. Denna omvrides därefter, sä att ljusen vändas nedåt, hvarvid ett pipande läte höres i följd af vaxets neddrypande på golfvet. Det är elfvorna, som jämra sig.
Enligt de gjorda anmärkningarna skulle de bolag, som genom kloka operationer kunde erhålla 10 proc utdelning, beskattas med io proc. deraf, då de deremot, jemlikt Ulk:s tillstyrkande, endast komnie att vidkännas fem proc. Uti q §:ti är stadgadt, att för ångfartyg betalas bevillning efter fem för hundradet af behållna inkomsten. Hvad sorn skall anses för behållen inkomst är icke lill fullo bestämdt, enär en del af den behållna inkomsten stundom ej utdelas, utan afsältes för blifvande behof, eller för att bilda nytt capital, då natin ligen ett ångfartygs capitalvärde ärligen förminskas; men R. o. Ad har emedlertid godkänt principen att för sådana industriella företag skall betalas i bevilln. fem proc., endast af det belopp, som kan anses för behållen inkomst. Hvad det beträffar att det gifves actiebolag, sorn på många år icke erhållit någon utdelning, så är ett sådant förhållande visserligen beklagligt; men mm bör ihågkomma, att Staten för sitt bidrag till det exempelvis nämnda bolaget icke heller fått någon ersättning. Hr Rosenblad: Jag underställer R. o. Ad.s bepröfvnnde, om jag icke har rätt uti det påstående, att Utsk. icke med något skäl besvarat min åsigt, att de bolag, hvilkas utdelning är ringa, icke böra tryckas med bevilln. i samma proportion som de, hvilkas utdela.procent är större. Utsk. yttrar sig nemi. med följande ord: ’’Då Utsk:s förslag utgått ”från syftningen alt icke i beskattningsväg motverka uppkomsten och utvecklingen af industriella företag, men Utsk. ”likväl anser att, med bibehållande af den i allmänhet an”tagna beskaltningsprincip, att nemi. 5 proc. af inkomsten ”borde utgöras, någon så beskaffad nedsättning i bevillnin”gen för actie-bolag, sorn på ofvannämnda sätt blifvit ifra. 'gasatt, icke rältsenligt kan äga rum —.” Månne man icke motverkar uppkomsten af industriella företag, då man trycker deni med skatter, när de hafva motgångar att bekämpa !
Så erfar hon ångest öfver den isköld, hvar-med hon bemötes, och med den nödstäldas oförstälda ord och åthäfvor ber hon att åtminstone få veta det grymma öde, man tillärnar henne. Då hon märker sig ha talat for döfva öron — ty fru von Sperling har mycket mera sinne för lagen än for evangelium —, glider hon, nu med den återvunna fattning, som förtviflan skänker, öfver i verlds-damens ceremoniella förbindlighet, och med ett halt leende fattar hon sin dödsfiendes arm och skjuter den under sin — » det ser så bra ut » — för att föra henne in till gästerna i festvåningen. Herr Elmlunds framställning af Harald Bunge, mannen med den starka rättskänslan och det lilla hjertat, var väl flegmatisk. Herr Palme befann sig som den manlige ingé-nun i en fatal situation. Ett fruntimmer kan i en motsvarande roll underhålla publiken genom sina yttre företräden eller ett näpet koketteri eller bådadera, men hvad skall en stackars karl i en så prekär belägenhet taga sig till? Att herr Fredriksson (Henrik) och fru Hartman (Ellen) voro sig lika är ett beröm, som ej är mindre derför att det är sa vanligt. Det för den samtida tyska komedien mest kännetecknande draget är förblandningen af det komiska med det löjliga. I » Hexmästaren », lustspel i fyra akter af Friesch, tillkommer ytterligare en förvexling, den mellan det löjliga och det platta. Dess komiska effekter äro samtliga af en synnerligen utvärtes art. I första akten skola de agerande roa oss med att gäspa, och det vore synd att säga, att de icke göra det med känsla och öfvertygelse, utan att jag der-för vågar afgöra, på hvilken sida af rampen det gäspas mest under aftonens lopp. I sista akten får man se tre lika olyckliga som hungriga unga damer storgråtande kifvas om bitarne af en tårta och genom sin aptit ailägga ett lysande bevis på god kroppskonstitution. Af slik art äro de komiska situationer, för hvilkas framställande man tager våra förnämsta sceniska krafter i anspråk. Detta stycke skulle, framkommet på en förstadsteater, nätt och jemt försvara sin plats på densamma.
För oss, det nittonde århundradets barn, har likväl inrättandet af en högskola med sådana bestämmelser, som de, hvilka finnas i Sir Josiah Mason ’ s stiftelseurkund, en särskild betydelse olik den, det skulle hafva haft för hundra år sedan. Det ter sig nämligen såsom en antydan derom, att vi närma oss afgörandet af den strid eller rättare den långa rad af strider rörande uppfostran, hvilka blifvit utkämpade under ett fälttåg, som begynte långt före Priestley ’ s tid och sannolikt icke lärer komma att sluta ännu så snart. I förra åhundradet utgjordes de stridande af den antika literaturens förkämpar på den ena sidan och af den moderna literaturens på den andra; men för omkring tretio år sedan * blef kampen än mera invecklad derigenom att * George Combes och andras uttalanden till fordel för naturvetenskapens införande i den allmänna uppfostran började åtskilligten tredje armé uppträdde, som ordnade sig kring naturvetenskapens banér. Jag vet icke att någon har bemyndigande att tala i denna nya härs namn. Ty man måste medgifva, att den har ett visst tycke med en guerillastyrka, till stor del sammansatt af irreguliera trupper, som fäkta hvar och en så der temligen på egen hand. Men törhända torde den uppfattning af sakernas närvarande ställning och vilkoren för en varaktig fred, som alstrats hos en simpel soldat, den der sett ej så litet af tjensten i ledet, icke vara utan intresse; och jag tror ej, att jag skulle kunna göra ett bättre bruk af detta tillfälle än genom att framlägga den för eder. Från den tid, då den första antydan om naturvetenskapens införande i den vanliga uppfostran skyggt framhvi-skades, intill denna stund hafva den vetenskapliga uppfostringsmetodens förespråkare haft att möta motstånd af två slag. På den ena sidan hafva de blifvit behandlade med förakt af förvärfvets män, som brösta sig öfver att vara den praktiska nyttans representanter, under det att de på den andra blifvit lysta i bann af den klassiska lärdomens målsmän i deras egenskap af tjenstgörande Leviter vid bildningens ark och innehafvare af monopolet på en högre uppfostran. De praktiska männen trodde, att den afgud, de dyrka
Euru m h g a familjer skulle ej känna sig lyckligare om linsmodern redan f r i n barndomen blifvit förberedd för sin verksam1iet.r Två motioner vid årets riksdag röra akta makars ägendomsförhållanden. Den ena är väckt af två af Andra kammarens ledamöter, hrr 0. G. Eriksola i Öfra Odensvi och A. P. Gilstnfssoit och begiir en skrifvelse till k. m: t om framläggande af förslag om sadan ändring af 10 kap. 2 giftermålsbalken jämte andra i sammanhang diismed varande lagbestämmelser, att 8kta makar lin&amp; förklaras beruttigide att &amp; tnjzcta giftorätt till hälften hrardera i all deiz ligetdoitt de aga, eller äga f %, oafsedt om ägendomen består af fastighet p i landet eller af annan agendom. Såsom bekant är, såvida ej förord före äktenskapets afslutande upprättats, nästan al1 makarnas ägendom gemensam, och hvardera make: i liar giftorätt till hälften af den ägendomen. (Hustruns giftorätt är dock, såsom det brukar iittrjckas lateut, d&amp; mnunen ensam äger förvalta den geniensamina ägeiidomen). Endast i den fasta agendom på landet, som endera maken före eller under aktenskapet arft eller förut föivärft, äger ej den andra giftorätt. Tid efter annan såvit1 under ståndsriksdagarna soni ' efter det nya repsesentatiousskicketx genomförande (senast 1892) lia % riksdagarna räckts motioner, vanligen af landtrepresentanter, om giftorättens utstrackning Hfren till 3rfd eller före tiktenskapet föraärfd fastighet p&amp; lantet. Samtliga dessa motioner liafva dock afslagits, vanligen ined den motiveringen af de respektive lngutskotteii, att denna giftorättens utsträckning innebure icke ett steg frainåt utan snarare tillbaka i utvecklingen, d % allt tydde p i att franitida reformer i fråga om akta makars ägendoinsföi.hCi11anden skulle 9.8 i riktning af giftorättens inskränkning i st. f. utsträckande.
Betänkande, i anledning af väckt fråga om ut gifvande af en Officiel Tidning. Uti en hos Höglofl. Ridderskapet och Adeln väckt , till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet remitterad motion, har Herr von Troil, Emil, föreslagit, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, alt, genom någon af Kongl. Majit tillförordnad person, en officiel Tidning mätte utgifvas, hvilken endast skulle innehålla Regeringens officiella meddelanden, Embetsverks och offentliga Auctoriteters kungörelser, samt alla slags legala annoncer; och skulle denna Tidning förena de båda för - '24 Statssamt Allm. Besv.- och EkonAUtskoltens Betänkande, Tf.-o delarne, att, för så låg betalning som möjligt, nämnde kungörelser och annoncer linge införas, och att den för lägsta möjliga praenumeralions-afgift hölles allmänheten tillhanda, utan att dock åtnjuta något direct understöd af Staten; förmenande motionären, alt. i begge hänseendena, genom verkställandet af hans förslag, ett vida fördelagtigare förhållande skulle inträffa, än det Sveriges Stats-Tidning för det närvarande erbjuder. Sedan Allmänna Besvärsoeh Ekonomi-Utskottet ansett nödigt att behandla denna fråga gemensamt med Stats-Utskottet, hafva Utskotten tagit densamma i öfvervägande; och då Sveriges Stats-Tidning har samma bestämmelse, sorn är antydd för den af motionären föreslagna Tidningen, och dessutom allmänna Påbud och Författningar hållas allmänheten tillhanda, genom den samling deraf, som i nummerföljd utgifves, synes någon ytterligare anstalt i detta afseende icke höra vara af hehofvet påkallad. Huruvida ändamålet dermed vinnes, beror af den grannlagenhet och omsorg, som vid. redactionen iagttages, och motionärens förslag synes icke anvisa någon större säkerhet derom , än den., som kan påräknas af redan vidtagne åtgärder.
Jag gör denna hemställan af den grund, at denna afgift ej drabbar andra, än de mera förmögna i Län, det, som annu weta bibehålla denna luxe, och som hofwa andra utwägar at betala sia del af Förmögenhets asgisccn, och jag wagar försäkra at denna lilla afgift skulle snarare forma manga ak inlemna sit Silfwer, änat gömma undan det utan nytta bade för sig sjelswa och det allmänna; dcstutvm har förbudet pa Silfwers nyttjande den ledsamma följd med sig här i Riket, at da wi icke ännu ha nagra dugelig» korcellawes samt klaners ksbrigjusr i Landet, äre wi nödsakade rikta Utländningen med införskrifning af deste wgror, som i sin män öka wart Wapelbehof. Da sag nu, enligt de kundskaper och den öfwcrty. gelfe jag äger i detta grannlaga ämne, yttrat mina tankar öfwer dek af Hemliga Utskottet til Riksens Ständers utlakande remitreraäe b'lU3nco-projsA, får jag äfwen i korrthcl til Riddeiskapets och Adelnö ompröswandc hemställa, at da en kcalilarians plan i närwarande, och, Gud näs, med de svara rusigter as en mindre förmånlig skörd samt en i stera ar ännu känbar under bal-mcs genom de stera kilsiötande olyckor en mindre Export förorsakar, torde bbswa mindre möjlig ak den förmögenhets Bcwillningaf 4^ Mili. i Silfwer, som Hemliga Utskottet professorat tilldsalilauon, af samteliga Riksens Ständer bewilljadeS til en stående I^onä i Riksens Ständers Langue, hwarmed Lmyusli worc satt i det ständ at icke allenast hafwa til - 6z8 räcklig