Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ständer för nämnde verk fastställda aflönings-stat, hvilken icke får ölverskridas; varande nedanstående vilkor och förbehåll stadgade för tillgodonjutande af den under denna riksdag förökade adöningen inom samma verk: l:o. Ljuspenningar upphöra hädanefter för alla de tjenstemän och vaktbeljente, sorn, lill följd af Rikets Ständers nu fattade beslut, för framliden komma i åtnjutande af löne-förbältring. Hör till StatsUtskottets Memorial N:o 293. 19 2:o. Sådana uppdrag och bestyr, sorn, till följd af Rikets Ständers förfoganden, böra af tjenslernännen vid Riksgälds-kontoret förrättas, skola, oaktadt särskilda arfvoden för enahanda uppdrag och göromål hittills utgått, framgent efter förloppet af den lid, hvarunder dessa särskilda arfvoden blifvit af Rikets Ständer beviljade, inbegripas under vederbörandes bestämda tjenste-åligganden; hvadan alltså den framlida vedergällningen för sagde uppdrag och bestyr kommer att innefattas i den aflöning, gällande stat upptager. 3:o. Det, från längre tid tillhaka beviljade särskilda arfvode (ör Riksgälds kontorets hufvudboks upprättande och afslutande samt aflemnande i fullständigt skick inom derför bestämd tid, kommer icke vidare alt utgå. 4:oDe å aflönings-staten, i egenskap af tjenstgörings-penningar, upptagna arfvoden skola åtfölja utöfvandel af sjelfva tjenste-belätlningarne; dock med rättighet för Fullmäktige att medgifva den tjensteman eller vaktbetjent, som af sjukdom hindras frän bestridandet af sin tjenst, att uppbära det för samma tjenst hestäinda a r Ivode. 5:o.
På de dödas andar hade hans trollkunniga moder lärt honom tro. Då företog Berg Rese sig ett arbete, som var likaså dåraktigt som att sno rep åt sin egen hals. Han ställde inför denne okunniges ögon den store Guden, rättfärdighetens herre, illgärningars hämnare, som nedstörtar de brottsliga i de eviga pinorummen. Och han lärde honom älska Kristus och hans moder och de heliga män och kvinnor, som med lyfta händer lågo inför Guds tron för att afvärja den store hämnarens vrede från syndarskarorna. Han lärde honom allt hvad människor göra för att försona Guds vrede. Han visade honom pilgrimsskarorna, vallfärdande till heliga orter, de själfplågande botgörarna och munkarnas flykt från världslifvet. Allt eftersom han talade, blef gossen ifrigare och blekare, hans ögon vidgades som för fruktansvärda syner. Berg Rese ville upphöra, men tankarnas ström var öfver honom, och han fortsatte att tala. Natten sänkte sig öfver dem, den svarta skogsnatten, under hvilken ufvarna tjuta. Gud kom dem så nära, att de sågo hans tron skymma bort stjärnorna, och straffänglarna sänkte sig ned mot skogstopparna. Men under dem flammade underjordens lågor ända upp mot jordens platta skifva, girigt slickande denna skälfvande tillflyktsort för kvaltyngda människosläkter. Hösten hade kommit, och det var skarp storm. Tord gick ensam ute i skogen för att undersöka donor och giller. Berg Rese satt hemma för att laga sina kläder. Tords väg gick uppför en skogig höjd. Där var bred stig. Hvarje stormil, som kunde tränga in mellan trädvimlet, förde de torra löfven i prasslande hvirflar uppåt stigen. Tord tyckte gång på gång, att någon gick bakom honom. Han såg sig ofta tillbaka. Stundom stannade han för att lyssna, men han förstod, att det var bladen och vinden, och gick vidare. Så snart han åter började gå, hörde han någon komma dansande på silkesfot uppåt sluttningen. Små barnfötter kommo trippande. Älfva och rå lekte bakom honom. Då han vände sig om, var där ingen, alltjämt ingen. Han knöt näfven åt de prasslande bladen och gick vidare.
Cons tit,-Utsh ."Memorial, N:o 5j. i1 1:0 ”Hvarje Konungens Proposition Sfven som hvarje inom Stänclen väckt fråga om sådana allmänna Ärenden, som kumm eller afgörande upptagas, utan skall öfverlemnas till utredande ät behörigt Utskott, hvars yttrande, deraf alltid ett exemplar må hvarje Stånd meddelas, bör, enligt hvad förelägga Utskottet viss tid till Betänkandets afgifva nde." 7:0 Tillägg efter slutet af 44 §• 1 niom.: ”Skulle Rikets Ständer anse något ärende, hvaröfver Utskott sig yttrat, erfordra, i vissa delar, behandling af annat Utskott, må frågan, efter beskaffenheten, dit remitteras.” 8:0 Tillägg vid slutet af 48 § : "Föredragningsämnen — när varande Ståndets Ledamot, innehållande fullständigt, eller åtminstone i hufvudpunkterna bestämdt förslag till det beslut, hvars fattande åsyftas.” . 9:a Nytt momeut i 4p §•» att införas emellan de nuvarande aldra och 3:dje; ”Vid prof ningen, i Ståndens Plena, af Utskotts afgifva förslagskall detsamma först framställas till antagande eller förkastande, ulan förändring. Göres dervid anmärkning till förändring, och finnér Ståndet ärendet tillfyllest utredt, må Ståndet, se - la Cons ti t.-Ut sfi, Memorial, N:o 5y, dan bestämdt förslag till sädan ändring blifvit uppgjordt , om dess antagande eller förkastande, antingen genast, eller, derest någon Ledamot det äskar, i annat Plenum besluta. Men är anmärkningen af den beskaffenhet, att den anses fordra närmare utredning, erhåll e Utskottet del deraf, för att förslaget derefter ytterligare granska och jemka.
Denna brist i lagstiftningen hafva Riksens Ständer funnit böra afhjelpas, och få derföre i underdånighet föreslå, att genom lag må stadgas, att åtal för embetsfel emot Ledamot i HofRätt, någon af Rikets Collegier och Allmänna Beredningen böra uti högsta domstolen, såsom laga domstol, upptagas och pröfvas; men ait, då Allmänna Magazins-Directionen icke lärer kunna anses för ett verk af lika värdighet med Rikets Collegier, samt dess befattning i öfrigt sträcker sig, ej blott till uppbörd och redovisning, 138 Underdåniga Skrifveiser. Ufan ock till andra Ernbets-åtgärder, hvilka ej med uppbörden stå uti omedelbart sammanhang, 'Revisionen af nämnde Directions räkenskaper, och pröfningen af de deraf uppkommande an-» märkningar må tillhora Kammar-Rätten, men åter de tjenstefel, hvilka uti Directionens öfriga Embetsförvaltning kunna inträffa, höra tillhöra tiof-Rails upptagande och pröfning. Riksens Ständer framhärda etc, N;o 435, XJpplo, godk, hos Ridd. o. Ad. d, 19 Dec, Igajj Rreste-Ståndet d. 20 Borgare-Ståndet d. 2o Bonde-Ståndet d. 2o Riksens Ständers underd.
Under frenne år hade Ångbåtarne varit förlagde i Stralsund. Brefvexlingen, som i början var betydlig, aftog småningom, så att mot slutet af år 1826 förminskningen var märkligen synbar. Orsaken dertill var, att det.trånga farvatten, som skiljer Rugen från Pommerska vallen, under tidernes längd förändrat sig, så att, vid infallande lägre valten, Ångbåtarne, än längre, än kortare tid, der uppehöllos i sin gång. Posterne uteblefvo såsom följd häraf, och KÖpmanscorpsen, hvilken bär hela bördan af utrikes brefvexlingen, ville ej mera hafva sine bref öfver denna osäkra väg. Preussen föreslog nu en förändring af Ångbåtarnes station, och som Den 3o December e. m. Sverige genom formlig Convention antog, sedan en skicklig Sjöofficer, som i flere år befarit dessa farvatten, på det högsta tillstyrkt den. Resultatet har äfven visat, att hvad tillgjordt blifvit, ej skett af förhastande. Brefvexlingen framkommer sk yndsamroare och säkrare, än någonsin tillförene. Köpmännerne föredraga denna väg framför alla andra, och en öfver alla förhoppningar ökad correspondence betäcker de utgifter, som göras för denna inrättning, och skola snart gifva öfverskott åt PostCassan. Denna befordringsväg är den bästa för Sverige genom Preussiska Postverkets fullkomliga Organisation, då brefven genom detta Rike gå fortare än på all annan väg. Vi äga den på n dygnet ifrån Paris, 5:te ifrån Berlin, 6:te från Hamburg, egde från Wien. Förlusten för Stralsund är känbar, det är onekligt; men hvad angår det Sverige? Det har blott att se på sine Statsinrättningars fortkomst, och då erfarenheten visat, att en bestämd postgång ej från denna stad kunde vinnas, var intet naturligare, än att man var betänkt på en förläggning deraf. Förhastad är Herr von Vegesachs yttrade öfvertygelse, att Preussiska Regeringen, i händelse den Svenska ville föreslå en återflyttning, deri ingick.
Vid sådant förhållande föreställer jag mig att det vore bäst alt afslå denna punkt, såsom innehållande ett stadgande, hvilket icke kommer att medföra den dermed åsyftade verkan. Hr Flach: På sätt en föregående talare redan omnämnt, har detta stadgande tillkommit med afseende derpå, att en mängd personer hafva till näringsfång att inköpa skogbärande hemman, sköfla skogen och sedermera till underpris afyttra egendomen. Det är för att förekomma detta för hela landet olyckliga förhållande, som motionärer från nästan alla delar af riket anhållit om en bestämmelse, hvarigenom detta missbruk af eganderätlen kunde hämmas, och en eller två motionärer hafva föreslagit fastställandet af en tid utaf 10 år, hvarunder köpare af landtegendom ej får nyttja skogen till afsalu, såsom det i Danmark och äfven, om jag ej misstager mig, i Raden 392 Den 11 November e. m. är föreskrifvet. Utskms primititva förslag var jemväl i öfverensstämmelse härmed uppgjordt, men man tyckte sedermera, att tidrymden, åtminstone lill en början, var nog långt utsträckt. Man kom då öfverens att inskränka tiden till 3 år och derjemte stadga de undantag, som i punkten finnas omförmälda. Det finnes , knappast någon möjlighet ali skrifva en lag, som icke kan eluderas af den, sorn derom sig betliiar. Skälet hvarföre man stadgade undan tag för säljares arfvingar, låg deruti, att roan hoppades sålunda få medhåll äf BondeStts ledamöter, inom hvilken samhfdlsklass del finnes en särdeles förkärlek för den ärfda jorden, och jag tror äfven, att detta amendement hos dem åstadkom en gynnsammare stämning för förslaget. Det anmärktes visserligen, att detsamma utgjorde ett ingrepp i den enskildtes egande-rätt, men jag tror ali detta ingrepp ej är större, än det som innefattas i många andra stadganden i vår civila och ekonomiska lagstiftning. Sä t. ex. finnes i ByggnmgaBalken den åsigt uttalad, alt det ligger i Regeringens makt att tillse, del skattejorden icke så vanskötes, att den faller i ödesmål. Jag skulle föreställa mig, att man i vår lid icke behöfver vara sensiblare än år 1734.
finner Utskottet sig icke kunna frångå dess förut afgifrie förslag, såsom i Utskottets tan^k ka mest ländande till föremålet. Hvilket dock Riksens Högloft. Ständers vidare pröfning vördsamt underställes, Stockholm den a Juni 1815- På Högloll. Ridd. och På Högv.' Prest-StånAdelns Ledamöters dets Ledamöters vägnar. vägnar. H. F. Strömfelt. Joh. Olof Wallin'. På Vällofl. Borgare-StanPå Hederv. Bonde-Ståndets Ledamöters dets Ledamöters vägnar. vägnar. £. G. Holm. Petter Jernström. A.. J. Wahlstjernai Uppläst hos Höglofl. Ridd. och Ad. d. 19 Juni.' vHögvörd. Prest-Ståndet d. 20 "Vällofl. Borgare-Ståndet d. 19. Hederv. Bonde-Ståndet d, ig. — Vördsamt Memorial! "Uti <ht till Höglofl. Ridderskapet och Adelli Inlsmnadt och till Lagsaint Allmänna Besvärs och 4:de B. N:o 85,' 86.’ .v, - % €74 Den .19 Juni. och Oeconomie - Utskotten hänskjutet Memorial har Herr C. L, von Zansen såsom ett bjelpernedel deremot, att Rikets penninge - stock ej ina i dess omlopp hindras, föreslagit att för betalning af alla Lån med derå löpande rentor 'Samt betydligare Arrende - summor, tvänrie terminer orri året matte antagas och lagligen fastställas, nemligen den forsta under loppet af Februari månad och den andra uti Juli månad, så att, utom 1 dessa bägge terminer ingen uppsägning eeh betalning af Uån r Capifaler må aga ruin, utan alla penninge affairer i Riket på nämnde dagar blifva afgjorde.
En ledamot-af BankoUtsk., Hr Kramér, har intygat denna summas behöflighet. Sista gången kreditiv-kontraktet förnyades, var det så många ansökningar, att man omöjligt kunde bifalla dem alla. Man säger visserligen längre fram i Betänk. att Fullmäktige skulle kunna bispringa lånekontoret med någon del af reservfonden, men det kan hända att ett behof inträffar under den tid af året då kommunikationen är afbruten, och jag får derföre föreslå, att lånekontorets fonder ökas på sätt Direktionen föreslagit, så att det i denna punkt förekommande anslaget ökas till 270,000 R:dr. Gr. Lagerbjelke, Gustaf: Det vore visserligen ganska önskvärdt, om man under nuv:de penningebrist kunde lemna lånebidrag åt alla de sökande, som hafva säkerhet att prestera, men det är alldeles omöjligt. Att Wisby och Gottland icke är illa lottadt, jemförelsevis med det öfriga Sverige, synes tydligt, om man tar i betraktande att ön icke eger mer än omkring 40,000 invånare, således icke öfver T^:del af hela Rikets folkmängd; efter den beräkningen skulle nemi., om hela det öfriga Riket i detta afseende vore lika väl lottadt som Gottland, Handelsoch NäringsDiskontfonden bestiga sig till omkring 22^ milhr. Lånekontoret på Gottland har vid hvarje Riksdag erhållit tillökning, oell jag tror att det svårligen låter sig göra, att vid denna Riksdag gifva det mera. Jag anhåller derföre om bifall till Utsk:s förslag. Hr Bildt: Den beräkning, som den siste värde talaren upgjorde med afseende på folkmängden, kan visserligen vara riktig, men man får äfven taga i betraktande den omständigheten, att Gottland, till följe af sitt afsöndrade läge, icke kan komma i någon närmare kontakt med Filialoch Privat-Bankerne.
Statsverkets utgifter icke derutöfver må ökas till följd af anspråk af de nu der anställde embetsoch tjenstemän», röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, antages till kontraproposition Preste-Ståndets beslut, »att Rikets Ständer, med bifall till hvad Kongl. Majit uti Dess nådiga Proposition, angående Krigs-kollegii ombildning lill en Armé-förvaltning, äskat, uti underdånig skrifvelse föiklara, att Rikets Ständer lör sin del godkänna grunderna för det af 1861 års Landtlörsvars-komité afgifna förslog till Krigs-kollegii ombildning, enligt hvilket delta Kollegium skulle förändras till en Armé-förvaltning, der ärendena efter sin olika art prölvas och afgöras utaf särskilda af hvarandra oberoende afdelningar eller embeten under hvar sin ansvarige chef, i vissa mål allena bes'utande, i vissa mai samfäldt med embetsledamöler; men att Rikets Ständer, som funnit svårighet för sig mola att ingå uti fullständig pröfning af förslagets enskildheter, ansett sig böra i underdånighet anhålla, dels alt Kongl. Majit täcktes låta tillse att uti den nådiga instruktion, som kan blifva för den nya Armé-förvaltningen utfärdad, så noggrann! som möjligt skiljes emellan de ärenden, uti hvilka embets-chef må ega ensam beslutande rätt och dem, hvilka böra genom omröstning afgöras, på det in gen tvekan må uppslå om sättet för hvarje förekommande måls behandling, dels att ändamålsenliga och betryggande kontroller i afseende på de under Krigs-kollegii disposition ställda medels och fonders förvaltning icke mätte saknas; — samt att Rikets Ständer medgifva, att, derest Kongl. Majit skulle finna skäligt att före nästa riksdag förordna om Krigs-kollegii förändring till en Armé-förvaltning, det för Krigs-kollegii aflöning nu pä Riks-stalen uppförda anslag må för den nya förvaltningen användas, intilldess en definitiv stat kan i sådant afseende varda i behörig ordning antagen »
Det var en mycket bestämd mun. Tant Ursula var visst född med ett » nej » uti den och ett » nej » fanns där alltid till reds att uttalas när som helst, och uttalades det ej, så kunde man se, att det fanns där ändå bakom det långa, vågräta strecket. Tant Cordula hade en precis likadan mun som tant Ursula — ett enda långt, vågrätt streck med » nej » bakom. Tant Cordula var syster till tant Ursula,Tmen liknade henne för öfrigt ej, åtminstone till utseendet. Tv var tant Ursula uppdragen efter raka linier, så hade man till tant Cordulas konstruktion uteslutande användt cirklar. Tant Ursula och tant Cordula bodde tillsammans och trots alla de » nej », som de långa, raka munnarna utbytte sinsemellan, fortsatte de att bo tillsammans och förarga hvarandra. Eller IDUN 16 1896 kanske dessa » nej » hade blifvit för dem Det var naturligtvis jag, som upptäckte det ett oundgängligt lifsbehof och de kände sig uppdär veka och längtande i den lilla porslinsherdens lifvade af dem liksom gamla parhästar af jämt ögon. Tant Cordula sade förstås » nej! » och fördelade, små trefligt kittlande piskslängar. » barnsligheter! » En familj etidninff sådan som Idun, Tant Ursula och tant Cordula hade tillsamI det lilla rummet, där herden och herdinnan mans en liten våning på tre rum, som voro små stodo, hängde det en vinkelspegel. Det var en spridd och läst i de vidaste kretsar öfver hela lansom tilltäppta askar och med taket tätt öfver. lycka för de två, t} ' uti denna kunde de genom det, måste ovillkorligen vara det allra lämpligaste De voro fulla af gamla möbler, arf från föräldrareflexionen af speglarna bakom dem se hvaranoch närmast till hands liggande organet för alla vigde hemmet, stelt och symmetriskt ordnade I de tre dras spegelbilder, då de föröfrigt voro bortskymtillkännagifvanden om ffidite, förlofvade, rummen gingo tant Ursula och tant Cordula dada för hvarandra genom allehanda föremål. — och döde.
Och i denna känsla blandade sig fruktan: var det då säkert vad hon sade, att de aldrig skulle kunna överraskas här? Just som han klätt sig färdig i badrummet han var så rädd att han placerat sina kläder där hörde han plötsligt ett litet skrik. Ziri rusade in, likblek, nära att falla. Han göm dig han! flämtade hon. David var egentligen endast feg, när han gick och väntade på något som skulle inträffa, en gång i sticket ägde han en viss desperat kallblodighet, till och med när det gällt livet hade ofta ett kallt lugn inställt sig. Och nu hade han ögonblickligen klart för sig att även om mannen kom direkt in i sängkammaren vore det möjligt att rädda sig för så vitt Ziri förstod att hålla mannen kvar en minut. Han var emellertid nu klädd från topp till tå, han såg sig omkring i toalettrummet. Det fanns bara en dörr dit, och han steg på tåspetsarna fram och reglade den. Därpå undersökte han sina fickor: han tycktes ej ha lämnat något därinne. Och just nu hörde han mannens röst ute i salongen. Han ropade på Ziri. Det berodde nu på om mannen hade något ärende hit in vilket väl knappt var troligt just nu. Det var icke rädslan som nu gjorde Davids kinder så vita, det var skamkänslan. Han förbannade sig själv. Jag är löjlig, tänkte han, helt enkelt löjlig, en narr, som gömmer mig för mina narraktigheters skull. Ett svin är jag! Och hon är en idiot som kunnat riskera detta! Ziri! hörde han mannens röst, skälvande, men klar. Ja, Harry, svarade hon från sovrummet. Det lät som om hon låg i bädden och talade, med täcket nästan över huvudet. Hon hade alltså haft sinnesnärvaro nog till detta. Med våldsamt bultande hjärta böjde han sig framåt mot dörren och lyssnade. Är du sjuk? Han var nu i dörren till hennes rum. Ja, sen i morse. Hon talade rätt lugnt, hennes rädsla kom dock väl till pass, rösten skalv till som om hon talat under frossbrytning. Jag ringer till doktor Ekstrand, då? Vad är det med dig, lilla barn? Ingenting farligt? Jag ringer. Jag kom hem bara för att tala om en glad nyhet, en verkligt glad nyhet. Vad då? Säg fort! Hon flämtade häftigt. Men du har ju feber, människa! Du kan dö!
Mina uti sista årsberättelse omförmälta underdåniga besvär öfver Kongl. Svea Hofrätts utslag uppå anstäldt åtal emot Ledamöter af Stockholms Kämnersrätt angående underlätet ådömande af ansvar å ogift man för erkändt lägersmål, hafva numera blifvit i Nåder pröfvade genom Kongl. Majits utslag den 15 Juli 1852, deruti förklaras, att hvad af mig blifvit anmärkt emot Kämnersrättens behandling af i fråga komne mål, då i lag saknas bestämd föreskrift 0111 domstols åliggande att i dylika fall iakttaga det förfaringssätt, för underlåtenheten hvaraf förevarande åtal blifvit anstäldt, icke kunde såsom fel i domareembetets utöfning efter 1 kap. 12 § Rätteg.balken anses; hvadan det slut, hvari Hofrätten stadnat, af Kongl. Majit gillades. I detta nådiga Utslag finnes ingen ting, som utmärker, att det förfarande, jag klandrat, blifvit af Kongl. Majit gilladt. Agde jag behörighet, att såsom åklagare söka ändring i ett beslut af den beskaffenhet, hvarom fråga är och för hvars meddelande jag ställt Kämnersrättens Ledamöter till ansvar; så skulle jag tvertom göra det med hopp örn framgång. Att annorlunda bör dömas, än Kämncrsrätten dömt, det är nemligen icke förnekadt genom Kämnersrättens frikännande från ansvar, då frikännandet stödjer sig endast på den grund, att i lag saknades bestämd föreskrift om iakttagande af det, som blifvit underlätet. Hvad jag försökt bevisa, och hoppas hafva bevist, är att det utslag, Ivämnersrätten gifvit, icke öfverensstämde med lagens rätta mening. Jag förmodade domaren vara så skyldig att känna denna mening, att han genom bristande kännedom deraf kunde ådraga sig ansvar, enär honom åligger att »noga pröfva lagens rätta mening och grund och derefter döma»; och jag har misstagit mig, i fall det endast är genom öfverträdande af bestämd (bokstaflig) föreskrift, som domaren gör sig skyldig till det i I kap. 12 § Rättegångsbalken beskrifna fel, att »fälla orätt dom af uppenbar vårdslöshet eller oförstånd».
Jag kan icke annat än förena mig i detta yrkande, men jag tror äfven att klandret för denna skuldsättning icke så mycket bör påläggas Alnarps styrelse, — som består af utmärkte och fosterländske män, och som, i lofvärd sträfvan att få Institutet så fullständigt som möjligt i alla rigtningar, Öfverskridit anslaget i hopp att sedermera få skulden ersatt — som icke mera den person, som stålt i spetsen för denna styrelse och som bort tillbakahålla densammas fosterländska ifver. Dervidlag tror jag att felet ligger, och anser äfven att K. M:t bort låta granska förhållandena, på det anslaget icke skulle blifva öfverskridet. Som frågan nu står, är emedlertid icke annat att göra än bifalla de 50,000 rdr till afbetalande af Institutets iråkade skuld, hvarföre jag förenar mig med Hr v. Ehrenheim i dess yrkande. Hr Skogman, Carl Johan Alfred: Hvar och en, som under dessa sista Riksdagar sutit i Stats-Utsk:t, har icke kunnat undgå att erfara ett obehagligt intryck hvar gång Landtbruks institutens affärer varit på tapeten. Det torde vara bekant lör alla att 1862 års R. St:rs revisorer mot dessa inrättningars handhafvande gjort ganska allvarliga anmärkningar, äfvensom att de efter sista Riksdagen tillsatte revisorerne i sin berättelse uttalat den önskan att jordbruket vid våra landtbruksinstitut skulle så ordnas att det bar sig. För den som icke förstår dessa saker, måste det onekeligen förefalla besynnerligt att dessa inrättningar, som hafva understöd af Staten, icke bära sig, utan måste begära än ytterligare tillskott, ty på grund häraf måste man komma till den slutsatsen att alla andra jordbruk, som icke kunna påräkna dessa extra inkomster, måste gå under. Så t. ex. finnes vid Alnarp en mängd arbetare, som icke hafva annat än kosten, och detta måste väl vara en fördel, som hvarje jordbrukare Den 14 April e. m. 221 borde sätta värde på. Men det är nu en gång för alla ett oblidt öde, som hvilar öfver Instituten, synnerligen fivad Alnarp beträffar, som får betala 1200 tunnor säd i arrende.