Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hatten på nacken ... i ögat morgonljus och de finaste förtoningar. Han har varit ute och hämtat sin aflöning, en vecka har han måst slafva därute, blef utan arbete och det gjorde hans hustru utom sig af ångest. Han lämnade henne i en annan stad och reste ensam hit ned. Det har varit en vecka af underlig frihet ... han dröjer vid minnet, han njuter sin vaknande målarlust makligt. Nå i går fick han ändtligen ett annat jobb, det gamla, att färgstryka irländska helgonbilder – jo jag tackar jag, hurra! Hvilken morgon, hvilken morgon; – han målar i tankarna bättre än någon annan, bättre än någon på jorden målat. Tid efter annan ha konstverk, som visat just hvad han gått och funderat på, utställts af andra ... Pah, hvad är egentligen framgång, originalitet?! Bara att kvickt tänka färdigt och ha kurage till att komma fram med det som är i görningen hos andra. Litet tidsskillnad, det är allt ... Här ute är så rörligt och tätt bebyggdt, att man knappast vet, hvad som är stad eller land. Farmarnas många hvita hus med platta, svarta tak ligga bäddade mellan träd, utanför står nu den färdiglastade långa vagnen, täckt på tre sidor af tältduk, gårdens fru fattar tömmen och kör ut på den gropiga vägen upp mot staden. Hon är oftast klädd i hvitt bluslif med höga ärmpuffar och fruhatt med band och blommor. Från alla håll komma liknande fordon, än i karrier, än i sakta mak; där skumpar den tjocke tyske slaktaren, hans hvita dräkt, hans köttstycken i islådan och den stora vågen inne i vagnsdunklet – allt svänger för den hoppande farten. Farmarfar – bara ben och senor och ett isgrått yankeebockskägg – följer efter, sitter tryggt inne i skyddet af tältduken och tuggar med slugt hopknipna läppar sin tobak, han ser ut, som kunde han lifvet ut och in, och visste på pricken hvad det är värdt ...
Utlåtande, i anledning af väckt motion om åtgärders vidtagande till skydd för krono-laxfisket vid Åsbro i Wiske å. (I. A.) Med förmälan, hurusom kungsladugården Åhs kloster tillika med ett Kronan tillhörigt, fordom rikt laxfiske i Wiske-ån vid Åsbro, vore på 30 års tid, räknad från midfastan år 1837, utarrenderad emot ett årligt arrende af 555 tunnor spanmål, hälften råg och hälften korn, jemte fem tunnor lax, hade Riksdagsfullmägtigen August Carlberg från Hallands iän, uti en hos Bonde-Ståndet väckt och till StatsUtskottet remitterad motion (N:o 449) fästat uppmärksamheten å liera omständigheter, som motionären ansett menliga ej mindre för berörda kronofiske, än äfven för laxfisket i allmänhet uti Wiske å. Genom arrendatorns åtgärd att ifrån vårflodens början till den 1 Oktober stänga kungsådran med laxgårdar och fiskeredskap, hade nemligen fisket uti ymnighet alltmer aftagit, hvilket menliga förhållande ytterligare befordrades derigenom, att ynglet tillika förstördes dels genom den tidiga tillstängningen af kungsådran med fiskeredskap och dels till följd af arrendatorns underlåtenhet att, på sätt gällande Fiskeri-stadga föreskrifver, hålla bottenlucka öppen för den uppoch nedgående fisken.
St:rs Revisorer, sorn redan erhållne Remisser i samma ämne från Iiöglofl. R. o. A. samt Högv. PresteStåndet; hvadan Utskottet icke velat derom partielt och på förhand här ingå i något omdöme. §• 3- Angående Berättelsers afgifva n de från de Förvaltande Verken till R. St:rs Revisorer. (R. B. 1825 p. 60. — 1827 p. 2.) Såsom ett väsendtligt hinder i Revisions-arbetets utförande, hafva så väl i8a5 som 1827 årens Revisorer uppgifvit, att, med undantag af K. StatsContoret, de öfriga för Statsmedel redovisande Verk och Inrättningar, hvilkas redogörelser är o underkastade granskning af R. St.-r och deras Revisorer, icke afgifvit några Berättelser, rörande förvaltningen på det hela, utan blott aflemnat räkenskaper med dertill hörande handlingar; hvarjemte 1827 års Revisorer tillkännagifvit, att, på gjord underd. anhållan derom, dem blifvit meddeladt, att K. M:t ej funnit skäl, att då, mer än förr, anbefalla de öfrige förvaltande Verken att afgifva Berättelser. Af en sådan ledning för kännedomen om hvarje Verks tillstånd skulle dock utan allt tvifvel mycken lättnad i behandlingen af förekommande frågor hos Revisorerne beredas; och då tiden för Revisions-förrättningarne, i förhållande till granskningsarbetets vid - a46 Stats-U (slottets lyftighet, är nog korrt, samt K. M:t tiH R. St:rs underd. anhållan om förlängning deri icke täckts lemna bifall, finner sig Utskottet böra med i8a5 års Revisorer instämma i den hemställan: det R. H. St:r hos K. M:t i underd. anhålla, att vederbörande Verk och Authoriteter, som förvalta fonder, hvaröfver allmän granskning af R. St:r och deras Revisorer äger rum , måga anbefallas till hvarje
Att de deremot skola föranleda mycken tidsutdrägt ligger temligen klart för hvar och en opartisk betraktare. Jag afstvrker bifall till Utsk:ts Betänk. Ur von Troil, Sam. Gust.: Inom Stats-Utsk:t, äfvensom inom deri afdelning, som först behandlat denna fråga, har jag varit af samma tanke som Frih. Tersmeden. Jag har derföre sökt bestrida denna undersökning, hufvudsakligen för att undvika det långa uppskof med jernvägsfrågans slutliga handläggning, som deraf blilver en följd. Men då likväl frågan förekom i Utsk:ts plenum och flere ledamöter yttrade, att så väl den fordna sorn den nuv:de Chefen för statens jernvägs-byggnader förklarat, att denna undersökning kunde försiggå på två högst tre veckor, och då det tillika ansågs som bevis på en bestämd ovilja emot förslaget att icke medgifva en dylik undersökning, så vill jag ej drifva frågan till en votering. Då dessutom beslutet blifvit fattadt på sätt, som man nu finner, så ville jag icke reservera mig, utan förenade mig med Utsk:ts öfrige ledamöter, under förhoppning, att när frågan en gång komme till R. Stms behandling, den skulle kunna så hastigt sorn möjligt afgöras, genom ett bifall till Utsk:ts Betänk. Derföre, Mina Hrr, oaktadt jag är emot sjelfva saken, måste jag dock uppmana eder alt bifalla förslaget. Stor tidsutdrägt skulle nemi. kunna uppstå, om R. St:r stannade i olika beslut. Dessa undersökningar äro redan påbörjade och kunna icke upptaga lång tid. Jag beklagar, att man kommit lill ett sådant beslut; men då så är, måste man, för att vinna tid, bifalla Betänkit. Jag anhåller derföre om bifall. Frih. von Iirajmer, Robert: Vid sista riksdagen yttrade jag den förhoppningen, att vid denna riksdag anslag måtte beviljas till den norra stambanan, af hvilken en gren borde gå till Upsala. Jag hade då skyldighet beträffande Upsala län, alt söka sammanjemka de stridiga lokal-intressena, och min öfvertygelse var då, att detta förslag vore det enda, som kunde åstadkomma en sådan sarnmanjemkning.
Diskont-direktionens åsigt, och således finner det vara med Diskontverkets fördel förenligt att det nu gjorda ackords-anbudet antaga, får, på grund deraf, vördsamt tillstyrka, att, derest Advokatfiskal Hörstadius, inom en månad efter det Rikets Ständers beslut i ämnet blifvit honom delgifvet, till Diskontverket inbetalar hvad som i kapital återstår på ofvan om förmälda två lån, utgörande å lånet N:o 8,052, R:dr 928: 12 öre, och å lånet N:o 10,147, R:dr 690: 62 öre, eller tillsammans R dr 1,618: 74 öre R.mt, de å berörda lån upplupna öfverräntor måtte eftergifvas och utur räkenskaperna fä afskrifvas. Stockholm den 16 Januari 1863. STOCKHOLM, typografisk a föreningens boktryckeri, 18 fi s. Banko-Ulskollels Ullålande A’;o 23 1 iV.-o 23. Ank. till Exp.-Utsk. den i Febr. 186?, kl. 1 e. m. Utlåtande Öfver väckta motioner om förhöjd försträckning från Riks banken till Orebro läns Filialbank samt Filialbankerna i Carlshamn, Wisby och Borås. Genom motioner, väckta i Vällofliga Borgare-Ståndet af Herr L. N. Eneqvist, N:o 93, och Herr R. Trägårdh, N:o 262, samt i Hedervärda Bonde-Ståndet af Riksdagsfullmägtigen C. G. Sköldberg från Nerikes län, N:o 173, är förslag framstäldt derom, att Filialbankerna i Örebro län samt i Carlshamn, Wisby och Borås måtte erhålla förhöjd försträckning från Riksbanken under de vilkor och förbehåll, som i Kongl. Maj:ts nådiga Kungörelse af den 4 Maj 1858 äro be stämda, men inom belopp, hvarför säkerhet redan är vorden till Riksbanken aflemnad.
Jag får Sfven Fästa Ridderskapefs och Adelns uppmärksamhet på följderne af det nu brukliga hushålls-systemét, att allt jemt taga ifrån Förrådéme, utan att någonsin ater fyl112 Den 18 September f. ni. la bristen ; att lita Fästningar, Fygoch För* radshus, Casserner och andia Militaire* bygg-* nader, i brist af ur.derhills-anslag , allt niet och rner förfalla , så att kostnaden slutligen skall blifva tiodubbel , att låta Eavetagen å FästningatnSs bestyckning ruttna bort i brist på anslag till Uppförande af Skjul ; att förfär* diga Arméens förtskaffriings.trösS af rädt Virke, i brist på förlag till torrt, med flere dylika förhållanden, hvilka alia kunna liknas vid en detangerad Individués hushålls-sätt , som slutligen måste medföra Krigs-materielens fullkomliga förstöring, eller öck slutligen förort saka en vida Större kostnad för Staten, än ont det årliga anslaget Vöre någorlunda tillräck* ligt för Matetielens behöriga vård och tlrt* derhåll, hvarpå mitt förslag är, ödh borde Vara grundad!, Ett ännåt svårt förhållande Uppstår afven äf detta hUshallssätt tned Elädesförråden, som. allt mer och mer tömmas. KladesFabrikerne få i flere år ingen afsättning, oCli mäste, i följd deraf, minska Sitta stolar och förafskeda sina arbetare, men när nu förrådet blifvit alldeles iöfndt, måste ett större qvantum kläden på én gång anskaffas!
Ständers Stats-Ut skotts utlåtande angående dels Skrifvarehjelp ät Expeditions - Utskottets Betjening, dels Arfvode för besörjande af Iryckningen utaf Bihanget till Riks-Ständens Protocolf till den del, som efter Riksdagens slut kan återstå, dels ock äskad anstalt om Registrering af Riks-Ständens Protokoll vid denna Riksdag. Höglod. Kidderskapet och Adeln liar genom Protocolls-Utdrag den 7:de i denna Manad öfverlemnat j till Stats-Utskottet att sig utlåta i anledning af ExpeditionsUtskottets afgifna Memorial om Skrifvarehjelps anslående för Utskottets Betjening samt tryckningen af den del utaf Bihanget till Riks Ståndens Protocoll hvilken vid Riksdagens slut ej hunnit fullbordas; Hvarjemte Höglofl. Ridderskapet och Adeln anmodat Stats-Utskottet att föreslå någon anstalt, hvarigenom, under varande tryck - Ståndets J-edam. vägnar Carl Fr. Landberg. Ståndets Ledam. vägnar Jon Jonsson. Högvörd. Prest-Ståndet d. 25 „■ Vällofl. Borgare-Ståndet d. 27 — Hederv, Bonde-Ståndet d. 25 — nxng Den 2 3 Juli. ning af Riks-Ståndens Protocoll, Register deröfver mä mot Arfvode af något visst för hvarje tryckt Ark af dessa Register författas, för att kunna med rnöjeligaste skyndsamhet efter Protocollernas tryckning utgifvas. Och hafva Vällofl. Borgare-Ståndet samt Hedervärda Bonde-Ståndet, genom Protocolls-Utdrag af den 7.*de och i i:te dennes, underrättat Stats-Utskottet att de bifallit hvad Expeditions-Utskottet i ofvan* berörde måtto föreslagit.
Rikets ö* hade anseende och stadgade sjelf bestånd ? ja! vi skole icke föreslå nyå gränsor iför Konungens magt och verkningsförmåga, hien vi skole tillika vara uppmärksamma på D ess Ministrars; vi Skole urskilja, att Rikets inre förlägenhet icke är en följd åf de genom en klok yttre Politik vidtagna Regeringens åtgärder, utan af flera i Rikets inre Styrelse, hvilka icke ägt något nödvändigt samband med de yttre forhällandeh, Det har varit för hvar och en Fäderneslandets Vän smärtande att se, huru på samma tid, som Sveriges Hjelte gjorde allt , för att befästa Rikets yttre ansten* de och sjelfständighet, gjorde Styrelsen 452 T>en 7 Juli e. nti bär hemma så litPt, för att stadga Rikets inre Styrka. Det vöre för myket fordradt af ert Mau, som på utländsk botten egnade mest all sin tid och omtanka åt tryggan et af Sveriges och hela Europas sjelfständighet och lugn, äfven skulle bestyra om detaillerna af den inre förvaltningen. Det var nog för vårt hopp och vår väntan , att vid denna stora och ädla Man* återkomst, vi snart fingo de hufvndsakliga mi " bruken hämmade. Sedan blef införseln af utländskt bränvin äfvensom af Engelska Bomullsvaror förbuden. Det må ock ej glömmas, att då Hans Kongl. Höghet KronPrinsen utreste, var annu icke missväxtåret till ända. Sveriges sjelfständighet befästad genom föreningen med Norrige, bland Europas Magter upphöjdt ifrån 5 till 2 rangen, arméen fullkomligt organiserad, Krigsoch Segervand, och dessa fördelar erhållna, med ringa förlust på manskap — och ingen pl penningar - se här i få drag taflan af Rikets yttre tillstånd: För detta håfve Vi Konungen och KronPrinsen att tacka. Taflan af tillståndet inom landet är i de från Särskildta Utskottet afgilna Betänkanden mäst«rligeo, och visst icke med for mörka Färgor tecknad.
Afven hyser jag den öfvertygelsen, att spärrningarne haft det goda med sig, att en mängd löst folk, såsom sjömän, gesäller o. s. v., hvilka strömma till och genom Upsala, nu afskydde staden, till följd deraf, att de ansågo sig hindrade genom spärrningarne och togo omvägar. Jag tror äfven, att deri ligger något skäl, hvarföre Upsala blef befriadt från kolera. Såsom jag redan nämnt, är i staden i allmänhet den opinion rådande, alt spärrningarne befriat staden frän farsoten, och man är ganska belåten med de åtgärder, som vidtagits. Hvad angår en talares anmärkn., att uti Enköping koleran utbröt, men icke på något ställe emellan Stockholm och nämnde stad, så får jag uplysa, att koleran fördes till Enköping sjövägen, och icke genom landväga resande. Af alla dessa uplysningar jag nu lemnat, får jag blott i korthet göra den resumé, att, enl. min åsigt, riktigt vidtagna spärrnings-åtgärder kunna, till en tid åtminstone, förhindra farsotens ankomst till en ort, och jag instämmer med Hr von Hartmansdorff deri, att man bör öfverlemna åt Regeringen, att i detta fall reglementera, enär hon har mera öfversigt af det hela, och kan inhemta uplysningar från sakkunnige personer, och att alltså den ifrågasatta skrifvelsen icke måtte komma att afgå. Frih. Rehbinder: En ledamot här snedt emot har, jemte förmälan, att under den tid kolera-farsoten sisth år härjade härstädes, sagt, att arbetsfolk hufvudsakligen deraf angripits. Jag tror, att just delta bör vara ett skäl mera att söka förekomma denna förfärliga sjukdom; ty arbetsklassen har den öfvertygelsen, att de rikare och bättre lottade icke fråga efter om arbetsfolket dör eller icke, och derföre icke äro nog angelägne att utestänga sjukdonlen. I motsats med den talare, som yttrat, att man på många ställen skulle med öppna armar emottaga koleran, tror jag, att sådant kan ega rum endast här i Stockholm, men svårligen på något annat ställe.
Inflyttar eller amnäles till inflyttning från ett fattigvårdssamhälle till annat, tjenstehjon, som uppnått 55 år, eller, i anseende till sjuklighet eller hvarjehanda åkommor, saknar full arbetsförmåga, eller ogift lagstadd qvinna, som vid inflyttningen synbarligen är hafvande, elter inhyseshjon, eller den, som eger egen eller lejd bostad utan sådant jordomfång, som motsvarar besutenhet och utan att vara i lagstadd tjenst eller jordegarens arbetare, eller i vederbörlig ordning anlagen fabrikseller handtverks-arbetare, och innehafvare han icke heller allmän tjenst eller erkändt yrke, motsvarande behofvet för försörjning, eller annan känd utväg för bergning, då må sådan person icke antecknas i mantalslängden i inflyttningsorten utan medgifvande af Fattigvårds-Styrelsen derstädes. §. 23. Bosätter eller uppehåller sig någon inom eli faltigvårds-samhälfe, utan att der eller annorstädes vara vid senaste mantals-skrifning antecknad, då skall fattigvårds-styrelsen, om den icke vill emottaga honom, såsom tillhörande samhället, inom ett år efter inflyttningen, gifva det /llkänna antingen gg8 Expeditions-Utskottets Förslag lill und. Skrifvelsej N:o 4oi. för styrelsen inom samhället, som han senast lagligen tillhört, eller Los,' Konungens Befallningshafvande i orien, som då derom underrättar Styrelsen i sistnämnde samhälle, på hvilken det derefter ankommer att anställa talan om hans mantals-skrifning i vistelse-orten, för att såmedelst undgå det annars fortfarande fattigvårds-ansvaret. ÅsidosäLtes den föreskrifna iagttagelsen af Styrelsen i det Samhälle, dit flyttningen skett, anses personen tillhöra delta samhälle, utan afseende på uteblifven mantals-skrifning. Häremot må ingen, i och för äfventyret af framtida faltigvårds-tunga, inskränkas i rättigheten att välja vistelseort.
Undrar desslikes, hvad de skulle göra för min, om jag, såsom mången efter fjärde whiskytoddyn för vana hafver, andligen krängde mig ut och in och beskref, huru obarmhärtigt jag som barn led af, att inte pensionsflickorna ville åka skridsko med mig eller säga ja, när vi friade på narri, eller kyssa mig i pantlekarne, därför att jag var ful och luggsliten och skamsen i mina äldre bröders aflagda kläder, därför att jag, skogsmänniskan, som ständigt fick bannor för jordfläckarne, mina långskaftade stöflar satte på salongsgolfvet, var så ohjälpligt klumpig och tafatt i civiliseradt umgänge, just likt en lurfvig gårdvar, den där ligger ute året om och endast julaftonen får gassa sig vid den muntra brasan, får en tankspridd smekning, hvars lätta likgiltighet svider i hans stackars ensamma hjärta mycket, mycket hvassare, än vinternattens köld biter i hans raggiga päls, då termometerns kvicksilf ver ramlat ned i glaskulan och den gamla herregårdens väggar doft dåna vid timrets sammandragning. Mest sörjde jag dock öfver, att jag var så hopplöst olik Georg Heinrich, Freiherr von Görtz und Schlitz, hvilken pöste och påfåglade sig i allongeperuk och kyrass på väggen i stora salen därhemma, ty den tiden, då Hedvig Häger gick med hårfläta utåt ryggen och kriabläck på det framtida förlofningsfingret, var den tolfte Karls olycklige gunstling hennes orubblige värdemätare af manlig skönhet. Jag formligen triumferade, när jag hunnit så långt i » stora Odhner », att jag kunde tala om för henne, huru snöpligt hennes ideal gått hädan. Jag fick endast dansa med de fulaste flickorna på barnbalerna. Jag fick väl draga upp Hedvigs kälke för backen, men åka ned med henne, nej, tänk aldrig det! Då fanns det alltid någon långskranglig gymnasist med uppstående kragar och orakad öfverläpp, som förstås fått löfte förut.
Riksgälds-kontoret nödsakadt att antingen sjelf eller genom andra försälja de för innevarande års jernvägslån utgifna obligationerna, hvilket, om det äfven lät sig verkställas, skulle komma att medföra betydliga kostnader. Lyckades åter denna försäljning icke, utan ett nytt låns upptagande blefve nödvändigt, måste ifrågavarande obligationer annulleras och kunde icke vidare begagnas såsom liypothek för de reverser, hvilka komme att utgifvas för det af Skandinaviska Ivredit-aktie-bolaget erbjudna temporära lån. Men genom upptagande af ett sådant lån skulle Fullmägtige tvingas att, för detsammas återbetalande, anskaffa ett amorteringslån. Antagandet af den utaf consortium erbjudna krediten kunde visserligen leda till samma nödvändighet, men lemnade derjemte rum för den största sannolikhet att undslippa detsamma. Billigheten och klokheten talade alltså för att consortii anbud i främsta rummet toges i betraktande och att en öfverenskommelse derom träffades. A andra sidan blef häremot erinradt, att den af consortium erbjudna försträckningen vore genom de föreslagna cirkulerande vexlarne till sin natur likartad med vissa, inom handelsverlden stundom förekommande, alltid mindre väl ansedda operationer, hvilkas framgång kunde af flera eventualiteter omintetgöras. Antagligheten af consortii förslag hvilade på den förutsättning, att långifvarne komme att fortsätta inbetalningarne i det med dem afslutade lånet. Deras sent omsider gjorda anbud undanröjde icke tviflet, huruvida en dylik förutsättning vore berättigad. Detta tvifvel skulle hafva minskats, om de, jemte den erbjudna krediten, tillkännagifva öfvertagandet af någon ytterligare andel af samma lån. Afven om man vore öfvertygad om deras önskan och goda vilja i berörda afseende, torde det icke kunna förnekas, att ett dylikt fortsättande af lånet i främsta rummet betingades af tidsförhållandena och den deraf beroende penningeställningen, hvilkas framtida gestaltande icke läte sig med någon visshet förutsägas. Fullmägtige måste i första rummet tillse att Riksgälds-kontoret vore betryggadt i afseende på nödiga medel för sina utgifters bestridande.
Det torde hända, att i framtiden, då en allmän reglering af penninge-verket kommer att äga ruin, det blifver bestämdt, att den skuld, som RiksgåldsContoiret åsamkat sig genom Riksgåldssedlarne, äfven som räntan derå, skola afskrifvas, men jag tror, ett erfarenheten deraf, att Riksens Ständer nu vidtogo en 4Js Dtn ii September e. m, åtgärd, som hade ett så direct sammanhang med utredningen af penninge-väsendet, kunde hafva farliga följder. Jag finner, att Riksens Ständer redan vidtagit ett skarpt steg, då de sagt, att för Statens skuld till Banken ingen ränta skall betilas. Således instämmer jag med Friherre Cederström, att förhållandet måtte blifva sådant, som det 1818 stadgades, och att vi åt kommande Ständer må öfverlemna att bestämma, om räntan skall afskrifvas. Grefve af Ugglas, Guftaf: Om Ridder - skapet och Adeln, som Friherre Cederström yrkar, med ogillande af de nu föreslagne stadganden, beslutar att förhållandet skall blifva sådant som hittills, så uppkommer ingen svårighet i det hänseende Herr Tham nämnt, emedan Riksgälds Contoiret förut ägt en illimiterad credit-rätt på Banken, och det således aldrig kan stoppa. Hvad räntan angår, får jag upplysa, att RiksgäldsContoiret hittills haft tvänne räkningar i Banken. För bägge har ränta blifvit erlagd. Jag underställer nu, om det är i sin ordning att af tvänne Penningeverk som utgifva sedlar, det ena skall betala ränta till det andra i och för dessa sedlar. Dessutom skulle följden blifva att RiksgäldsContoirets utgifter skulle ökas, och då dess inkomster egentligen bestå uti bevillning, samt Ridderskapet och Adeln för dess minskande redan beslutat att ingen ränta till Banken skall ingå för StatsVerkets skuld, så hemställer jag, om det vore principenligt att besluta dess förökande genom en åtgärd, som denna. Det gör väl Pen ii September t, <8i val ej så betydligt, om denna ränta påföres eller icke, men dess belopp uppgår likväl till ungefärligen 3o,ooo Riksdaler.
Fullständig revolusjon! De har råkat i lufven på hvarandra, som jag spådde, och springer nu här om hvarandra för att få angaschemang hos oss. Jag håller mig naturligtvis stram och säger, att vi är fulla — pin fulla för längesedan! Då kröp de till bön-boken med fru Enberg och Fanny Flax i spetsen. I det ögonblicket kände jag, att äfven direktörer ha stunder af sann och ädel glädje! Jag sa jag skulle ge svar skriftligt. Sedan tänkte jag på att inte ge något svar alls, utan låta dem springa här förgäfves och säga mig borta, men så tyckte jag det var väl ohöfligt, efter som jag bara var en amatör-direktör, och så skref jag och sa, att de var välkomna allesammans, om de förde pjäs med sig. Senare: Vi har slagit ihop våra program! Det enda jag håller orubbligt fast vid är, att vi ska fira Carl den tolftes dödsdag i stället för Gustaf den andra Adolfs. Om det också inte passar ihop så noga med data och sådant där, så är väl inte det så noga. Hufvudsaken är väl att han är död, och det kan väl ingen förneka. Det tycker Kullen med. Jag har ett stöd i honom! Han hyllar sig till mig, nästan som om han vore Villy eller Thore! Enberg har fått bli Den gamla döfven, »af gunst och nåd», och Fanny Flax får spela Ada af samma orsak. Visserligen är hon litet antik, som dotter betraktad, men som jag anser det vore en stor fördel, om smaken för det antika äfven utsträcktes till döttrar, så gör det mig inte så mycket. Jag känner mig som framförarinna af en idée, inte af en dotter. Senare: Det kommer att bli mycket mer storartadt än vi tänkt. Vi ska spela i Brunnshuset, som förra borgmästaren förde upp i tanke att vi var mineraliska, ta 1 krona biljetten och skicka behållningen till Kvinnoföreningen för Norrlands fasta försvar! (Det är min idée). Programmet är: Epilog, Ängeln, De Båda Döfva, Den Brasilianska Apan, (deras pjäs, en förfärlig smörja!) och så Tablån!