Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Nämnden ej åtskiljas förr, än valet fulländadt är; och gäller detta val såsom Riksens Ständers beslut. Om så händer, att Ivamrarne ej inom tre dagar, sedan Riksens Ständer å Rikssalen alhört berättelsen om hvad i Rikets styrelse sig tilldragit, åsämjas om Förmyndarnes antal, förordnas på enahanda sätt och till lika antal, som Constitutions-Utskottets Förslag till ny Riksdags-Ordning. 33 som angående Nämnden här ofvan stadgadt är, ett serskildt Utskott, att medelst votering per capita denna fråga, med samma kraft och verkan som Riksens Ständers beslut, inom två dagar afgöra; skolande sedermera den utsedda Nämnden likaledes inom två dagar hafva valet förrättat, så att, i alla händelser, Förmyndare-valet, inom sju dagars förlopp från Riksdagens öppnande å Rikssalen, må vara verkstäldt. §■ 92- Till följd af Regerings-Formens 96 §. skola Riksens §. Jfr. R. F. Ständer, å hvarje lagtima Riksdag, förordna en för lagkun§§. 96— 102. skap och utmärkt redlighet känd man, att, såsom deras Ombud, hafva tillsyn öfver Lagarnas efterlefnad af Domare och Embetsman, samt att inför den Riksrätt, som i bemälde Grundlags 102 §. till dess inrättning och göromål beskrifves, eller vid andra vederbörliga Domstolar, i laga ordning tilltala dem, som, i sina embetens utöfning, anses, af väld, mannamån eller annan orsak, hafva någon olaglighet begått, eller underlåtit att sina embetspligter behörigen fullgöra. Denne Riksens Ständers Justitiae-Omhudsman, hvars rättigheter och åligganden ytterligare, så väl i RegeringsFormens 99, 100, iot och 102 §§., som genom serskild Instruction, utstakas, väljes genom fyratio för tillfället nämnde Valmän, af hvilka hvarje Stånds medlemmar i hvardera Kamaren inom sig utse Fyra.
Anspråket att, utan afseende på ändrade förhållanden, bibehålla samma välde, innebär en verklig protest emot detta väldes egen grund; och är så mycket olämpligare, som ståndsandan, hvilken är så benägen att anse representationsrätten såsom Ståndens enskilda, icke såsom folkets gemensamma, angelägenhet, och att, i de nya classernas anspråk ana en fiendtlighet, som dess eget motstånd sjelft oftast skapar, äfven i vår egen historia kan förvissa sig om oemotständligbeten af sakernas egen kraft. Utskottet har i delta afseende redan anfört något om de nu varande Riks-Ståndens ändrade ställning sins emeliam Det tillägger här, att, om ofrälse Stånds-personernes anspråk ännu, ettilundrådetjuguett år efter deras första framträde, icke lyckats att i allmänhet göra sig gällande, det likväl icke fordras någon siare-gåfva för att förutsäga, att motståndet nära nog uttömt sina krafter. Utskottet, sorn icke tror någon val-lag, som antager class-val, kunna förekomma, att de med serskild val-rätt försedde classerne småningom sluta sig tillsamman och från sig utestänga sådana nya, hvilka egentligen borde såsom delar under dem ingå; och som anser ännu svårare att med en sådan val-lag förekomma missförhållanden emellan de privilegierade classernas verkliga betydelse i Staten, och deras val-rätt, har icke till dessa olägenheters förekommande funnit någon annan utväg, än samfälda val, och vill derföre här besvara några af de deremot gjorda inkasten. Hvad angår den förespeglade nödvändigheten af en jemnvigt mellan Stånden, så har denna jemnvigt, åtminstone hittills, visat sig vanmäktig att åt serskilda Stånd Conslilutions-Utskollels Memorial, N;o 38. 23 bibehålla sädane företräden, emot hvilka folkets allmänna röst förklarat sig och hvad fosterlandets stora intressen angar och den fara, dessa kunna löpa, orri de icke försvaras af de Stånd, hvilka med dem företrädesvis sysselsatta sig; sä torde den anmärkning vara tillräcklig, att, om ett
Herr Ström antyder på den forstlära, som han genom ett utgifvet arbete för längre tid sedan bragt till allmän kännedom, och enligt hvilken skogens afkrökning måste ske traktvis, efter ändamålsenlig indelning, fröträd qvarltynnas på de afhuggna trakterna och de uppskjutande skogsplan-. *) Likväl de minst vidsträckta af alla våra ödemarker, på sin höjd en half mil långa, men uppfyllda af en ovanligt tätt hopad mängd af större sten, som i mannaminne aldrig burit skog. Andra skoglösa hedar linnas i Westergötland af icke mindre vidd, men mindre odugliga vare sig för skogsväxt eller odling. Edsmären är mångdubbelt större. 96 Lorné, under nödig vård, på en gång öfver liela trakten jemnt och tätt uppväxa, tilldess de behöfva gallring, som tid efter annan företages och hvarvid er hålles en myckenhet unga skogsämnen, gradvis tjenliga till Lrägårdsspröt, gärdselstör, humlestör, sparrar, kolning, ved o. s. v. ända tilldess endast sköna, rätvuxna, qvistfria timmerträd qvarstå, att såsom sådana användas eller ock lemnäs att ytterligare fullväxa för sågblockseller storverksbehof. På detta sätt, säger nu Hr S., kämpa träden med hvarandra i växten, så att af dem erhållas raka och qvistrena stammar, hvilka äfven kunna på utländsk ort fördelaktigt afsättas. Vinsten af en sådan afsättning beräknas af Hr S. så mycket säkrare, som utlandet, på anförda grunder, hämtade från ökad förbrukning och äfven der minskad afkastning, ovilkorligen måste komma i behof af tillförsel i denna väg; och han skattar denna vinst, hvilken i framtiden, änskönt icke genast, skulle genom skogarnes bättre skötsel tillfalla deras ägare, så betydlig, att han tror den förtjena att ådagaläggas.
Då Ridd.tltsk. säger, att lönen alldeles icke är för stor, om R. o. Ad. önskar att alltid äga en skicklig och redbar secreterare, sä anhåller jag få fästa uppmärksamheten derpå, att, efter en alldeles icke hög, utan snarare ganska medelmåttig värdering af Ridd.secretis Hilvar. löneförmåner, desamma torde kunna uppskattas till 2000 r:dr b:co. Det vore alltför illa, om vid våra allmänna embetsverk man aldrig kunde påräkna redbara och skicklige tjenstemän, förr än man hade att bjuda dem en lön af 2000 r:dr b:co. I min tanke borde lönens belopp bestämmas efter göromålens mängd och vigt, siirdeles vid ett tillfälle sådant som detta, dä, i händelse min motion antages, Ridd.secret. är oförhindrad att, jemte den tjenst han vid Riddarhuset innehar, jemväl bekläda annan publik befattning, hvilken naturligtvis skulle i icke ringa män bidraga till höjande af hans inkomster. Ulsk:s sjette skäl innehåller, att Ridd.secret. skulle emellan riksdagarne få tillräcklig sysselsättning genom ordnandet af Riddarhusets archiv, till förmån för de personer, som skulle vilja anställa historiska forskningar.
Jag befarar lill och med, att den han uppgifvit, nemi. 600,000 r:dr, äfven är för liten; ty om man tager medeltalet af utgifterna i detta afseende under de 3:ne sista åren 1841, 1842 och 1843, sä uppgår det till 631,000 r:dr. Mig är sagdt, att fångvårdskostnaderna under innevar. år redan uppgå till, om ej öfverstiga 700,000 r:dr. Allt hvad man sätter summan lägre än den borde vara, så bedrager man sig följaktligen sjelf med fåfänga förhoppningar och utsätter ett förslagsanslag, som ej förslår. Då följden häraf måste blifva en brist, som af Riksg.cont. skall godtgöras, så tillstyrker jag, att denna punkt af StatsUtskis betänk, måtte till Utsk. återremitteras, på det att en tillräckligare summa måtte föreslås. Frih. Cederström, Jacob: Jag instämmer i frågan om återremiss af denna punkt, äfvensom i slutet af Frih. Palmstjernas reservation. Det faller af sig sjelf, att då öfverskott finnas pä statsverkets inkomster, så kan Statscontoret korsa sig sjelf vid liqviden med Riksg.cont.; men om dessa öfverskott skulle uteblifva, och Riksg.cont. icke vore i tillfälle att fylla statsbristsumman, så ser jag icke huru det skulle gå till, att Statscont. qvittar och kor - Den 23 October e. ra. 271 sar sig med öfverskotten hos Riksg.cont. Då måste när statsbristsumman blifvit af Statscont. använd, en bestämd brist uppkomma af allt hvad som till fångars vård blifvit utöfver den fastställda summan af Statscont. bekostadt. Detta besynnerliga förhållande är, såsom jag nyss nämnde, icke af betydenhet så länge inkomsterne gifva tillräckliga öfverskott, men det blifver vådligt, om dessa inkomster komma att understiga hvad som är påräknadt.
För när vande finnes det icke stadgadt ansvar för Domare och K. Beflnde i andra fall, än då de förre fälla orätt dom och de sednare upsåtligen af hat eller afund m.»m. göra orätt i lagsökningsärenden. För andra cmbetsförseelscr, som af dessa tjenstemän kunna begås, finnes icke något bestämdt ansvar stadgadt, utan det är endast en praxis, alt 1 kap. 12 § R. B:n tillämpas äfven i de fall, då domare och K. Befh:de göra sig skyldiga till andra tjenstefel, än fällandet af orätta doniar och utslag. Vid sådant förhållande har Just.-Ombudsm. ansett del vara lämpligt, att i lagen tydligen uttrycktes, alt alla fel i embetet af domare och K. Befh.-de skulle hemfalla under nämnde § såsom en för dessa tjenstemän gemensam, allmän ansvarighetslag, och LagUtsk. har äfven medgifvit riktigheten af denna Just.-Ombudsm:s åsigt, då Utsk. yttrar: »Nu är visserligen sannt, alt delta lagrum blott talar om domare, som fäller orätt dom; men någon tvekan om dess tillämplighet på fel, som domare begår i embetet vid andra tillfällen, än då han uplräder såsom dömande, har, så vidt Utsk. kunnat inhämta, åldrigt egt runi. En hundraårig lagskipning bar gifvit lagbudet denna ulslräckla betydelse etc.» Detta är ju ett temligen tydligt medgifvande, att lagrummet endast genom en extensif tolkning är tillämpligt på domares tjenstefel i allmänhet, och då jag för min del ej kan linna annat, än att lagen hör vara tydlig och fullständig, anser jag de af Just.-Ombudsm. föreslagna tilläggen vara riktiga och behöfliga, hvarföre jag, ehuru med föga hopp om framgång, anhåller om återremiss å detta Betänk. 344 Den 7 Febrnsri, Gr. Sparre, Erik: 12 § i 1 kap. Rälteg:s-B:n säger: »Fäller domare orätt dom af uppenbar vårdslöshet eller oförstånd; miste cmbetet etc.
Maj 1835 lemnade föreskrifter, angående dels antalet af namn, som erfordras såsom hypolhek för lån utöfver 10,000 R:dr, dels belåningen af vexlar, dels högsta tillåtna skuldsällningsbeloppet och dels förbudet mot låns omsättning, har, enligt från Riks-Slånden ankomna Protocolls-utdrag, blifvit bifallet af Presteoch Borgare-Stånden; men af öfrige tvänne Riks-Stånd till Utskottet återremitteradt med löljande dervid gjorde anmärkningar, nemligen; 1:0 inom Ridder skåpet och Adeln, f) alt den af Utskottet, för de fall, då någon på innehafvande Vexel vill i Handelsoch Närings-Disconten förskaffa sig penningar, bibehållne form, belåning af Ueoclar vöre dels onytt g, alldenstund Discontens säkerhet, som i detta fall utgjordes af låntagarens skuldförbindelse, jemte den, såsom hypolhek derför, aflemnade Vexeln, kraftigare betryggades, om Vexel-innehafvaren, för att begagna Handels-Disconten, ålades att, med sitt namns underskrift, godkänna Vexeln, och derigenom för dess inlösen blefve, under Vexelstadgans strängare förbindelse, medansvarig, och dels skadlig, i det afseende, att, då Disconten icke emottoge andra skuldsedlar än de, som voro ställde på vissa fulla månader, det ofta kunde inträda, att det sökta lånets förfallotid icke blefve densamma, som Vexelns, hvilken omständighet skulle hafva förorsakat de af Discont-Directionerne öfverklagade svårigheter mot Vexelrättens bibehållande; med anledning hvaraf blifvit yrkadt, att de i 4 inom. af 2Z2 §. ulaf senaste Banco Bih, till R. St.
Våra stora klassiska skalder ligga förgätna, Bellman lefver endast på sina melodier, och nyare vitterhet och konst betraktas ungefär som en icke straffbar förbrytelse. Knappast något ådagalägger klarare än detta, med hvilken hissnande snabbhet svenskarne i följd af sin brist på konservatism böjt sig under det införda dyrkandet af de materiela »intressena» och hur instinktivt dessa »intressen» frukta en återvaknande nationel själfkänsla. Det nuvarande har sin närmaste förebild i frihetstiden, och liksom denna föll för en återväckt själfkänsla, så skall också en gång vår tid förgöras af samma korrigerande makt. Ovillkorligt framtränger emellertid i våra dagar den frågan: sakna svenskarne estetiskt sinne? Att deras ytterliga frivolitet i tal och skämt sedan gammalt har sin naturliga motvikt i kärleken till det sentimentala, då det gäller dikt och bild, bevisar ingenting; men väl finns förutsättningen till estetiskt sinne i den forntidsaktiga inbillningskraft, som varit själen i deras historia. Så snart gustavianerna återväckte nationens själfkänsla, slog inbillningen på nytt i ljusan låga, och tronföljarevalet i Örebro, hvilket väl får betraktas som svenskarnes senaste historiska handling af nationel inbillningskraft, står vår tid ännu för nära att behöfva bli den sista. Den inbillning, som tömmer sin styrka i handling, söker inga andra utvägar, men knappast hade svenskarne på allvar stuckit huggvärjan i skidan, innan hos dem uppblomstrade en vitterhet, hvilken i oöfversättlig och följaktligen af andra oförstådd lyrisk skönhet vida öfverstiger allt hvad våra grannfolk ännu haft att bjuda intill dag som är. Frånvaron af en fylligare dramatik är ingalunda ett tecken på bristande inbillning, ty en rörlig inbillning spränger snarare, liksom känslan och reflexionen, konstruktiva helhetsbilder. Också bär den svenska diktkonsten öfvervägande en »fantastisk» prägel, och typiska äro en Almqvist och en Lidner, hvilken senare förenar alla de tre väsentligaste kännemärkena: inbillningskraften, sentimentaliteten och formalismen. Låt oss däremot tillstå, att svenskarne sakna konstruktiv förmåga, och att detta möjligen står i förvantskap med deras brist på filosofi.
Ordspråket säger, att den som vid 20 år ingenting kan, vid 30 år ingenting ar, och vid 40 &amp; r ingenting har; aldrig lär han något, aldrig blir han nigot, och aldrig får han nagot. Och dessutom, mar moders tar i kronan faller, så tar den sällheten bortn. Aldrig an har någon lycka bestgtt, som grundats på olydnad och egenvilja? ), predikade farmor. nej, annorlunda var det i min ungdom, jag mins val an hur det gick till d % jag sjelf blef förlofvad.~ ack, farmor lilla, berätta om sin förlofning:, bad jag med en sjuttonårings vanliga intresse för slika niarkeliga tilldragelser; men farmor var ej upplagd för några vidare meddelanden den qvallen, utan lat mig gd. med min kaffebricka och min nyväckta beundran för den tappra kusin Thilda, som tog den hon ville. Men nästa dag var det jag, som skulle höra berättelsen oni farmors förlofning, det hade jag föresatt mig. Det vore s % nyttigt för mig, farmor lilla, att höra hur det bivg % till d % man förlofvar sig, började jag helt inställsamt, rjag kunde eljest hitta på att göra-som kusin Thilda, taga nllgon, som inte vore den rat te.^, Det tror jag nog, svarade farmor, dock med en vida blidare min an qvällen förut. 81 dessa tider, da de unga hvarken Priga efter Guds bud eller sina föräldrars, utan blott taga sin egen vilja till rads, så kunna de niycket lätt hitta på att ej f2 den rätte: men satt dig, barn, så skall du i alla fall f % höra min förlofningshistoria och lära, att lydnadens vag ar den enda, som drager till den sanna lyckan. Och s % började farmor berätta. Det var i januari 1793. Min far var då kyrkoherde i H: s pastorat, och en arans man var han, som ingalunda rådfrågade sig med kött och blod, då han handlade, utan blott med sin Gud och sitt samvete. Han och min mor voro viilsignade med 5 döttrar.
Man skulle härpå kunna tro, att vi icke egde tillräckligt med förvaltningar förut, utan kunde behöfva några flera. Att så icke är fallet, vet dock den bäst, som känner till den massa af olika slags förvaltningar, som ensamt i afseende å läroverken redan finnas. Och det oaktadt vill man nu skapa en sådan mängd nya kassa-lörvaltningar, som i allmänhet ingenting kunna uträtta, ty vid de smärre elementarläroverken komma dessa kassor säkert icke att räcka till reparationer ens. Något hade möjligen kunnat dermed uträttas, om medlen skolat erläggas till stiftens byggnadskassör. Då man således icke kan gilla Utsk:ts förslag, men tilllika förfäktar den grundsatsen, att staten icke bör påläggas kostnaderna för läroverksbyggnader och dylikt, är det nödvändigt att bestämma, hvilken myndighet skall göra det. Och i sådant fall ligger genast till hands att besluta, att det är kommunens skyldighet att bekosta dessa saker, och har icke den mindre kommunen, staden, råd att genom anslag eller lån bekosta det, så må den vända sig till deri större kommunen, länet, som nu fått sin egen representation, och då kan en del bekostas af staden, och återstoden af länsrepresentationen. Af dessa skäl, och med åberopande af Hr fiergers Betänkit vidfogade reservation, får jag anhålla om afslag å den nu löredragna punkten. Hr af Sillén, Abraham Wilhelm: Bland de svåraste beskaltningsfrågor är ofelbart den, om hvilka som böra eller icke böra erlägga terminsafgilter. Man har visserligen en måttstock, nemi. att ett fattigdomsbevis befriar från denna afgifts Den 24 Augusti. 109 erläggande; men huru mångå äro ej de, som af en sann eller falsk blygsel, af sin samhällsställning eller andra förhållanden ej vilja eller kunna prestera ett dylikt bevis. Det beror således ofta af rektorernas subjektiva tycke, hvaraf mycket trassel uppstått, och när detta nu varit händelsen, huru mycket mer skall det ej då blifva fallet, om denna afgift mer än fördubblas, om den från 9 rdr årligen växer till 19.
Doctorns enskilda omtanka, att, för ali skada al myntets försämring bär i Landet, skydda sig och genom ombud låta förvandla den i Svenska Bancosedlar afsalte lönen antingen till Pund Sterl. eller hvilken annan myntsort han funnit förmonligast, men hvilken penninge-transaction aldrig skäligen kunnat väntas af Stats-Conloret, såsom ett publikt Jianbelsverk; att det icke kunnat komma i fråga att stadga några serskilda vilkor, hvarunder Doctorn skulle få låta sin lön förblifva hos Statsverket innestående, eftersom, när terminerne redan voro gifna, på hvilka lönen lill betalning var förfallen, värdet af hvad som då borde utbetala* jemväl kunde bestämmas, och dessutom hvarken någon framställning från Doctorns sida dertill föranledde, eller Stads-Contoret kunde förutse den längre eller kortare tid, som de dä ännu icke anordnade lönemedlen förblefv-o i Stats-Cassan innestående; samt att, i följd häraf, Doctor Collirij som genom det att hans lön varit bestämd i Pund Sterb, blifvit godtgjord för den försämring Svenska Bancosedeln tid efter annan undergått, under det att andre löntagare icke fått en sådan förmon åtnjuta, endast finge tillskrifva sin egen åtgärd, att låta lönen innestå, den förlust sorn vid skedd slulliqvid visat sig, vid jemtl}reise af cursförhållandet då och förr; och har Konab Stats-Ticikottcts Ut’ntmidt Alto aj. 16 Doctor Collhts underdåniga ansökning, med det tillägg derjemte, alt den upprättade .slutliga liqvidationen blifvit till Doctor Collins ombud utlemnad redan i medlet af år 1824, för alt Doctorn tillslällas, men att missnöje deremot icke förr än närä 6 år derefter blifvit anmäldt. Utgörande Doctor C>llins lönefordran till 1829 års slut, då lill grund tages den vid de bestämda anordningsterminerne gällande högsta curs i Svenska Banco Bedlar y , ^>777: 21 • 2‘ men åter, om fordringsbeloppet beräknas i L. Sterb och derefter förvandlas i Svenskt
Då behofvet sålunda är till alla delar konstateradt, anser jag det vara Statens ovilkorliga pligt, att så fort ske kan söka afhjelpa det. Härförutom är undervisningsmaterielen i alla dessa skolor högst torftig och otillräcklig, samt underhållen endast genom tillfälliga gåfvor och insamlingar. Afven denna brist bör af det allmänna fyllas. På grund af hvad jag sålunda anfört, får jag anhålla om propos. på afslag af Utsk:ts Betänk, i denna punkt, samt yrka alt K. M:ts framställning må i så måtto bifallas, att B. Shr besluta: att 3,000 rdr ställas till K. M:ts disposition för att användas till förhyrande af lämplig gemensam skollokal för samtliga garnisonsreg:tena, jemte bekostande af tjenlig undervisningsmateriel. Hr Reuterskiöld: På sätt Stats-Utslct i sitt Betänk, anfört, anmälte R. St:r redan år 1857 för K. M:t behofvet af såväl kyrka, som skolbygcnad för Stockholms garnisonsförsamlingar. Sedan denna tid har utrymmet i stadens kyrkor icke ökats, hvilket bäst visas deraf, att Ladugårdslands församling, i hvars kyrka 200 platser för garnisonens räkning varit förhyrda, nu sett sig nödgad att uppsäga kontraktet härom, hvilket derför tilländagår den 1 Maj innev:de år. Efter denna dag finnes således ingen kyrka, der dessa landets försvarare hafva tillfälle att få höra Guds Ord predikas, eller få begå den Heliga Nattvarden; R. St:r kunna icke finna detta rätt, då krigaren, för att rätt uppfylla sitt kall, bör ega en varm religionskänsla, och, hvilken förutan, afvägar lätt beträdas — och straffet följer. Utslct hänvisar visserligen till Riddarholmskyrkan och Garl Jo - 54 Den 3 Mars f. m. hans kyrka å Skeppsholmen, men för dessa kyrkors begagnande möta mänga och stora svårigheter. Ehuru Utsk:t uttalar en bestämd skyldighet för Staten att anskaffa skollokal för det uppvexande slägtet, har dock Utsk:t icke ansett sig nu kunna anvisa några medel till skolbyggnad för garnisonsförsamlingarne.
Har gäldenär genom gåfva afbändt sig egendom af sådant värde alt borgenärerna deraf märkelig skada haft, och äro ej mer än tre månader före konkursens början förflutna, sedan gäfva af lös egendom fullbordad, eller lagfart å gåfva af fastighet sökt blifvit; ege konkursboet den egendom återvinna; samma lag vare, der köp, byte, lega eller annat sådant aftal skett, och af missförhållandet mellan de å ömse sidor utfästade vilkor skönjas kan, att altalet hufvudsakligen har egenskap af gåfva. Då egendom sålunda återvinnes, gälde konkursboet derå gjord nödig kostnad, äfvensom, der något å andra sidan blifvit erlagdt, det sålunda utgifna eller dess värde. 2 mom. Har under de trettio sista dagarna före konkursens början gäldenären betalt gäld, som icke före den början till betalning förfallen varit, eller har han under samma tid annorledes än med penningar, vexlar, i köpenskap löpande förbindelser, eller andra, med hänsyn lill gäldenärens Vike, vanliga betalningsmedel, betalt förfallen gäld; gånge den betalning åter, om borgenärerna derå tala; fordringsägaren obelaget att i konkursen göra sin fordran gällande. I fråga om vexel, som pä gäldenären dragen är, må dock talan om återbäring af redan verkställd betalning, som med penningar skett, ej kunna anställas mot annan än den, för hvars räkning vexeln dragen är, eller, om detta är gäldenären sjelf, emot första emoltagaren. 3 mom. Har under den tid, i nästföregående mom. sagd är, gäldenären annorledes ingått aftal, hvarigenom han iklädt sig förbindelse eller alhändt sig egendom, borgenärerna lill förfång och under sådana omständigheter, alt den, med hvilken aflalet ingicks, haft skälig anledning alt sådant antaga; gånge ock det aftal, pä borgenärernas åkäran, äter såsom i 1 mom. sägs. 4 mom. Är under de sista trettio dagarna före konkursens början pant af gäldenären lemnad för skuld, vid hvars tillkomst sådan säkerhet ej varit betingad; vare pantsältningen ulan verkan, der borgenärerna det påstå. 5 mom.