Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Äfven Ortman i sin lilla verld hade hos sig någonting storsint och konungsligt, då han närmast ifrån tanken på den förstörda grödan leddes på möjligheten att taga Stella till sig såsom eget barn, att föda och kläda Stella, att vårda och skydda henne, att uppfostra och bilda henne. Och han ansåg det såsom en rik ersättning för förlusten af ett års skörd; han ansåg det såsom en stor lycka, en skörd, som gaf tusende. Väl var han fattig, men detta blefve en rikedom. Vi minnas, att äfven Harald för ett ögonblick fattat en sådan plan, men att han förkastat den dels af nödvändighet, dels af misstroende till sin förmåga eller ostrafflighet. På någonting sådant kom Ortman icke att tänka, och äfven derföre var han mera vuxen en sådan befattning; ty för utförandet af en plan är ju en viss sjelfförtröstan eller sjelfkänsla nödig, då deremot sjelfmisstroende icke bådar någonting godt. Och när han för Harald yppade sin benägenhet att åtaga sig detta barn, var det i hans röst en fasthet, i hans blick en varm vilja, som gjorde Harald godt att åse. Ännu en gång kände Harald, att denne var den rätte, och ännu engång tryckte han prestens hand. Sedan gingo de in till Stella, hvilken nu steg med häftighet upp och frågande såg på Harald. Denne sade: – Stella bad mig föra Stella till ett sådant ställe, der du inte mera behöfde se den du kallade padre och ej heller någon af de andra. – Ja, så vore bra för Stella. Till ett sådant ställe ja. – Här är detta ställe och han, som hädanefter vill bli din far, står der. – Det är stor skillnad emellan min förra padre och min nya. Min nya padre kan jag se midt i ögonen. Hvarken Ortman eller Harald hade hoppats, att Stella så fermt skulle finna sig vid sitt blifvande öde. Men Stella var blefven så passif, att ett litet barn kunnat styra henne, så mycket mera Harald, hvilken hon var skyldig sitt lif och sin erkänsla. Men efter en liten paus sade hon, i det hon ängsligt såg upp på Harald: – Men du skall ju ändå bli min fratello? – Så länge jag lefver, skall jag vara dig en bror.
Densamma kan också vidare fortsättas ända ned till hafvet. I granskapet af detta Jernmalmsfällt, samt vattendragen derifrån finnas betydliga Skogar ännu odisponerade, hvaraf således synes följa, att förenämnde trakt är den tjenligaste, som kan utses för Tackjernstillverkning på någon större scala , och med bestånd för framtiden, äfvensom att ifrån detta fällt ensamt, andra på längre afstånd derifrån belägna Bruk, framdeles i behofvets stund, kunna påräkna Malm till drägligt pris. Skulle enligt den derom väckta motion, understöd till Masugns anläggning beviljas å något tjenligt ställe å Geliuare linien, kan nyttan deraf visserligen icke bestridas, men först i en aflägsen framtid, kan någon 6törre rörelse der äga rum. Deremot kunna inom korrt tid flere anläggningar företagas på Ruotivare Den 1 Sept em hcr f. mi i5 Linien, endast Strömrensning för sig gått, och den här ofvan omnämnde Segelleden blifvit öppnad ifrån sjelfva berget , så vida anläggningen af första Hyttan verkställes klokt, och inrättningen derigenom vinner förtroende. Om seglation öppnas, och malmtransporten från Ruotivare till Vaykaijar verkställes med Ångfartyg på sätt nämnt är, eller också med Boddbåtar om 50 å 100 skepp, drägt, bör kostnaden icke öfverstiga 16 skil lingar skeppundet, men till Edefors invid Luleå Elf, som skulle blifva närmaste Masugnsstället ifrån Gellivare, lärer transportkostnaden af ett skepp. Malm, ej kunna beräknas mindre än omkring 2 R.dr 16 sk. per Skepp, hvarförutan endast mindre partier Malm, derifrån åtminstone ännu för en längre tid och intill dess att landet blir mera bebodt, kunna anskaffas, deremot Tackjernstillverkningen på Ruotivare Linien, endast begränsas af Masugnsägarnes förmåga att anskaffa nödigt förlag till rörelsens bedrifvande, då alla för en blåsning nödige materialier , här kunna anskaffas till större mängd, och med mindre kostnad: omständigheter hvilka hufvudsakeligen bestämma möjligheten af en Bergslags inrättande i denna aflägsna del af riket, samt det ena ställets företräde dertill framför det andra.
Contorets eller innehafvarens sida, skedd uppsägning; och skulle vänlan erläggas hvarje 6:te månad. Dessa voro de vilkor, hvarunder den nya upplåningen, enligt beslut den i5 Juni i835, borde, genom Kungörelse i allmänna Tidningarne, tillkännagifvas. Likväl hade anskaffandet af förändrade blanketter till obligationerne, hvilka ansågos böra förses med konstsvarfvad svartstämpel och i Öfrigt så inrättas, att efterapning måtte i möjligaste målto förekommas, medfört sådant uppehåll, alt upplåningen ej kunde kungöras föreden 6 derpåföljde Juli, hvarföre och då emedlertid Riksgälds-Conl orets behof påfordade skyndsammare beredande af utvägar för anskaffandet af medel dertill, Commissariatet fick sig uppdraget alt, intill dess förenämnde hinder för upplåningen efter den nya methoden upphört, emottaga de låne-capital, som under tiden kunde, emot förut stadgade vilkor, Contoret erbjudas. Af denna anledning fortgick den äldre upplåningen, intilldess alla erforderliga förberedelser för den nya kunnat vidtagas, och då, äfven efter denna upplånings kungörande, det uti påföljande October månad befanns, att endast obetydliga belopp blifvit insatte uti de nya upplåningarne emot och \ procents ränta, samt att ingen enda insättning deruti egt rum sedan den 3 förulgångne September, funno Fullmägtige nödigt låta den äldre upplåningen, emot 5 procents ränta, än vidare fortgå i bredd med den nya, dock endast lill ett ytterligare belopp-af 100,000 R:dr. I sammanhang med frågan härom, förekom jemväl, hurusom Riksgälds-Contorels Obligationer, löpande med 5 procents ränta, lill en sammanräknad summa af 497.000 R;dr, förföllo till betalning under loppet af Januari och Februari månader i836.
Talaren gjorde icke anspråk på att komma med något nytt, han ville endast göra sig till talsman för en vidt utbredd opinion och gifva uttryck åt, hvad många tänka för sig sjelfva eller säga sins emellan. — Såsom en utanför stående, men intresserad iakttagare ville han skissera konturerna af sitt ämne icke med någon direkt hänsyn till speeielt svenska förhållanden, utan sådana de i allmänhet te sig inom samtliga Europas och Amerikas civiliserade nationer. Hans första fråga blef då: hvad är qvinnoemancipation? och: hvem bör benämnas » en emanciperad qvinna »? — Är det hon, som i sitt uppträdande, sätt och tal åsidosätter den takt, tillbakadragenhet och blygsamhet, som utmärker hennes kön? — Nej. Dylika qvinnor föraktas af sina medsystrar och anklagas med rätta för att bringa i misskredit en ädel sträfvan. Emancipera betyder: tillerkänna en omyndig förvaltningsrätt, d. v. s. att vara sin egen herre. Om emancipationen i denna betydelse var det föreläsaren främst ville tala. Om qvinnornas klagan öfver deras beroende ställning, om deras fordran på större rättigheter, flere privilegier, med ett ord på större verkningskrets. Talaren kom då till sin andra fråga: Ega qvinnorna de nödvändiga förutsättningarna för förverkligandet af sitt ideal? Historiens vitnesbörd och våra dagars erfarenhet intyga, att så väl inom konster och vetenskaper som i utöfningen af de yrken, hvilka äro för henne tillgängliga, kan qvinnan upptaga striden med mannen med jemna vapen. Det återstår då blott att utröna, huruvida hon besitter tillräcklig fysisk styrka och uthållighet för att i längden kunna gå framåt på dessa banor. — Detta kommer framtiden att utvisa. I hufvudsak kan man dock redan nu förutsäga, att dä qvinnan en gång får samma uppfostran, samma bildning och samma kunskaper som sin manlige kamrat, kommer hon i intet afseende att vara honom underlägsen. Häraf framgår, att ' qvinnan med fog kan göra anspråk på en mera framskjuten plats i samhället än den, som hittills tillerkänts henne.
Om personlig kännedom är ett vilkor för möjligheten af en verksam själavård, så måste, vid folkmängdens ständiga tillväxt, förhållanden oundvikligen inträffa, som göra denna vård omöjlig, så vida icke åtgärder för deras undanrödjande vidtagas. Nödvändigheten af en sådan åtgärd, omfattande förhållandena i hela riket, har äfven tillförene varit af Sveriges Regering erkänd. Under den tid, då Axel Oxenstjerna stod i spetsen för svenska styrelsen, förordnades, att ”der som öfverflödigt store församlingar funnes, borde de fördelas i tvänne eller flere prestegäll”, och för detta ändamål anbefalldes Guvernörer och Landshöfdingar samt Biskopar, ”att sådant i verket ställa”. På grund af detta beslut blefvo äfven, under de nästföljande åren, i olika orter af Sverige, en mängd större Pastoral delade, så att t. ex. Elfkarleby skiljdes från Tierp 1641, Norrtelje från Frötuna 1643, Öfverkalix från Nederkalix 1644, Norrberke fiån Söderberke 1646, Åsele från Umeå 1648 och vidare Ofvanåker, Grythyttan, Gunnilbo, Malma, Qvistbro, Kroppa, Sundborn, Tyresjö m. fl. vid samma tid fingo egna Kyrkoherdar. I Resolutionen på Bidderskapet och Adelns Besvär den 29 November 1680 förklarade Konung Carl XI: "Kongl. Maj:t finner det orimligt, att åtskilliga Kyrkoherdar större församlingar hafva, än de högtidligen med vanlig Gudstjenst kunna uppvakta; ville ock fördenskull låta Dess Bref till Landshöfdingarne och Biskoparne afgå, att de sig deröfver må förena, huru sådant står till att ändra". Alt äfven sedermera samma angelägenhet varit föremål för regeringens omsorger, visar sig deraf, att i slutet af 1680-talet d. v. Kansli-Presidenten, Grefve Bengt Oxenstjerna föreslog förordnandet af en kringresande kommission, som i samråd med Biskopen i hvarje stift tillsäge, att öfverflöd iligt stora Pastorater blefve dejade. Allm. Besvärsoch Ekon.-Ulsk.
Detta mitt förslag, innefattande de hufvudgrunder, hvilka jag anser böra ensamt blifva föremål för öfverläggningen, är i afseende på dessa hufvudsakligen öfverensstämmande med Utsk:ns, ehuru jag dervid gjort några tillägg, för hvilka jag, i händelse R. o. Ad. skulle fästa någon uppmärksamhet vid mitt förslag, får tillfälle att närmare redogöra, i den mån anraärkn:r deremot komma att framställas. De punkter, som jag ur Utsk:ns förslag uteslutit, och hvaröfver R. St., efter min tanka, icke böra besluta, utan öfverlemna till K. M:s afgörande, äro åter följande: 1:0 Ogtrojtidens längd, som är en financiel fråga och således i allt fall beror af K. M.; 2:0 bankprivilegiets uppvisande vid domstol, som är helt och hållet reglementariskt; 3:o bestämmande af bvad slags sedlar och invisningar må af banken utgifvas; 4:o förhållandet emellan utelöpande sedelstock och cassa eller actiebelopp; hvilket allt tillhör den financiella delen af ämnet; 5:o frågan om bankens skyldighet att till sina borgenärer betala 8 proc:s öfverränta från den dag, då en sedels inlösen blifvit vägrad, hvilken fråga jag anser böra alldeles förfalla; vidare 6:0 reglementet för bankens lånerörelse och utlåningstiden samt förbudet att drifva handel med varor och fastighet; 7:0 beloppet af aotiecapitalet; 8:0 actiens storlek, och 9:0 huruvida någon del af capitalet skall vara i allmänt förvar. Alla dessa punkter eller Den i6 Mars f. m. dithörande §§ af Utskrns förslag innefatta omständigheter, som jag tror icke vara af civillags natur och således böra öfveriemnas till K.
Utskottet har antagit som en grundsattS, ' at wid Förslagen til ändringar i Vesta Grund. lagar fästa sit afseende endast wid Vern, hwil. i ka utan nägon flags r ssy:else ti! rubbning af Lagstiftningens -hine kunde leda til förtydligande af förejkrifterne pä et sä klart s'tt, at A s > ingen k ) mge» milanka af förändring i sielfwa Lagar ve derwid bör äga ruin, eller ock, om nägo i:» — e»-. ^ ! 1 ' c ) ststledve Riksdag beflöko Riksens Ständer at Aet wid ren nästkommande stulleafgöras; men aoÄta"ärd^Ul^ ^börttg ordning af cocskitmions-Utstottet hos sä litet s°m möjlig, är widröras och har trott at en 8t,r kan bättre äga beständ med et och annat obetydligar» fel i sin Lagstiftning, än, om i afsigt at derigenom winna fullkomlighet, man tidt och ofta bemödar fig at den förbättra Dä de§a grundsattser kedt Utskottets ätgärdep anhäller Mffottet at det efter dem äfwen af> R.ksenS Ständer mätte bedömmas. De ändringar Utskottet föreslagit i 14. RikSdags-Ordningen, föranledde af til Utskottet inkcmne kttsmori»! ifrän Herr Borgmästa ren Vi-^orin samt Herrar Riksdagsmän för Stockkolms Stad, röra allenast et Ständs särskilta författningar. Utskottet har enhälligt erkänt deras billighet; Ty Utskottet har funnit deras tydeliga syftning wara, at icke hela Ständets rätt mätte ät nägra fä personer öst werlemnaS eller Borgare-Ständets til Wa! berättigade Medlemmar kunna komma i twekan om de rättigheter, som dem wid walen til. komma och de skyldigheter dem derwid äligga. Hwad Förslaget angär wid 33. §. RiksdagS. Ordningen, at Vot-ttngsr inom Utskotten mätte ske per cspjtg, är detsamma icke nytt eller nu af Utskottet föreslaget.
Ständer afgjord förr, än Utskottets Betänkande afgafs, återstod för Utskottet ingen annan handläggning af ärendet, än den, sorn i det återremitterade Betänkandet meddelas, nemligen att yttra sig om sjelfva fördelningenj, och i detta hänseende får Utskottet vördsamt vid handen gifva: att, då sjelfva åtagandet af Salu-Accisen skett med vilkor af en sådan fördelning, sorn Bevilln.-Utskottets Utlåtande , N:o 56. ii den vid Kongl. Kungörelsen af den 3o November 1810 fogade, nu till bibehållande föreslagna, Tariff' utvisar, Utskottet destomindre haft anledning att deruti tillstyrka förändring, sorn de i Utskottet befintlige handlingar för 1810 års Riksdag utvisa, dels att vid denna Tariffs uppgörande, så val Städer nes classification och mantalsskrifne personal, som ock deras handelsrörelse och andra mer eller mindre fördelaktiga omständigheter jemte de belopp , hvartill Accis-uppbörden dittills influtit, blifvit tagne i beräkning samt billigt afseende tillika jästadt å de befrielser från Accis, sorn vissa Städer efter serskilda Förf cittningar åtnjutit, oell dels alt Tariffen blifvit uppgjord af Yälloflige Borgare-Ståndets egne Ledamöter inom dåvarande Bevillnings-Utskott, hvarföre den äfven är vorden af Välbemälde Riks-Stand, enligt förslaget, godkänd. Utskottet har icke eller kunnat fästa sig vid den beräknade Summan, 7 5oo Rdr, enär Stats-Utskoitets gillade Betänkande icke innehåller, att SaluAccisen skulle utgöras endast med nämnde Sutnmäj utan blott att Utskottet, på anförda grunder, icke ansett sig kunna uppföra denna Titel till högre belopp, hvilket endast innebär en calcul, alt densamma, om den ifrågasatta lindringen kommer att åtnjutas, torde blett Lill berörde belopp ingå, men icke hindrar, att den veikligen inflytande 13 Bevilln.-Utshottels Vtlåtande, N:o 56. Samman mä öfverstiga hvad som sålunda blifvit beräknadt.
Min mening kan icke wara, akt bestrida nyttan af en ökad fältläkare corps, och i synnerhet af en tillökt aflöning för den, hälst dä mär armLe genom bemäringsmanskapct blir sä betydligen tillökt; utan den, att jemte tillstyrkan af förslaget härtill, yttra den önskan, att Riksens Ständer mille först och Den 28 Maji 37! sch framför alt bista regeringen med en tillräcklig fond, för att kunna »vidtaga alla nödiga anstalter till bibehållande af nianda pero hälsa, sä mål tvid armeen, som flottorna, och i händelse af sjukdomar, till anwändande af fada na allmänna mesurer, som utan läkares e ler aporhekares åtgärd kunna tverkställaS: hwartill hörer tillräcklig och »val afpuflad beklädning, tillräcklig! ombyte häraf, sunda , »väl inrättade caserner och boningar med ventiler och andra anstalter till frisk luft och snygghet; sund föda och dryck hwartill bör räknas godt brännan och öhl, samt utom dest för sjömännen färskt kött, vcgitabilier hmar dag, nar det kan faS, och icke som förr, rist och med i hamn, enligt föreskrift blott en gang hmar igtde dag; inköp, om sjöfarten blir fri af det bästa preservativ mor fkjörbjugg till sjöh, som är citronsaft, för ctl ringa pris hämtadt äunvis fran Sicilien, akt blanda med »vatten ost) rum eller annan spirilueuse liqacur; madraster i stället för dunbädd eller ingen bädd; för reconvalesenter särskilta hus eller i s-nkhnsen armin, stone färjkiita rum för dem och tillfälle till promenade i ren luft m. m. Dä Veste mesnrer föregå, behöfwes för hwart tusende man icke flere läkare, an hittills, men aclive och capable män, och derföre bättre lönte än i allmänhet förr. All sparsamhet i desta delar är blott skenbar, den innefattar elt »verkligt slöseri, ty den förorsakar i längden mångdubblade utgifter.
Då den antika litteraturen vid medeltidens utgång blef mera känd, upptogs benämningen af några mysterieförfattare, hvilka ville hafva ett mera klassiskt namn för sina skådespel, och den var onekligen ganska lämplig för att uttrycka den groteska blandning af det alvarliga och löjliga, som utmärker de sednare mysterierna275. Äfven detta namns begagnande visar sålunda förf:s bekantskap med utlandets dramatik. Den böjelse för blodscener, hvilken utmärker det af nederländska och engelska skådespelarne påverkade dramat, röjes äfven här, och liksom i ”Tisbe” tre personer dö på scenen, så blifva här tre dödade och en hängd inför åskådarnes ögon. I ett hänseende skiljer sig dock tonen i ”Judas” från den i ”Tisbe;” den kan på sina ställen vara grof och plump, ja plumpare än i ”Tisbe,” men den är mera kysk. Äfven här talas väl om skökor och hjeltens bekantskap med sådana, men det sker med en nästan naiv oskuld, och oaktadt det ligger i författarens intresse att skildra sin hjelte som nedsjunken i alla laster, och han derföre kunde hafva orsak att dröja vid denna punkt, så blir den endast i förbigående omtalad, aldrig utmålad. Till den vällust, som är utbredd öfver en och annan scen i ”Tisbe,” söker man här förgäfves något motstycke. Den mest iögonenfallande jemförelsepunkten emellan dessa båda dramer lemna dock de inflätade scenerna emellan djefvulen och häxan. Vi känna, att djefvulen uppträdde i de gamla mysterierna och moraliteterna, och att han der alltid spelade en antingen medvetet eller omedvetet komisk roll, så att i några af de älsta spelen djefvul och narr nästan flyta samman276. Han var äfven en omtyckt figur i de tyska folkskådespelen från förra århundradet, och sällan begingo de handlande personerna något ondt, utan att förut en djefvul uppträdt och förledt dem dertill. Djefvulen gick öfver i det nyare folklustspelet och fick der stundom en kamrat i häxan.
Vi kiinna ju alla vetenslcapsmannens experiment att ~xppfoda dufvor rned kijtt for stt ntrona, huruvida de skulle byta natnr och forvandlns till roffBglczr. a v a d hande? Efter en tid krokte sig verkligen dufvaas nabb och fick en viss lilrhet med en Iiolrs. Man Irommel: att tanks p&amp; denna erfarenhet, u8r det nu ofverallt i den civiliserade - viirlden frBgas med oro: lmrudan blir framtidens kvinns? Icku: hvad kommer hon. att, utr&amp;tta? utan: hvad skall hon v a m? Slrall dufvan bli hok? Jn, det iir groblemet. Skall hon bli en varelse, som best6.r till halften af logilr, till l~iilften af torr moral, en varelse, soin har forlorat allt det lynnets skiftande fargspel, alla de fina nganser, soin fordorn utgjorde det lrvinlign viisendets tjnsning? Slrall ltvinnan, drifven nt i arbetskampen, h h d n a och styfna ocll lnista deu aadliga. smidighet, den s p p a t i e n s geniditet, med h~dlcen hon fordom forstod de mest olil&lt;arta.de rniinskliga forhiillanden och diirfor lsunde hjalpa och trosta som ingen man? Skall hennes mjulra arm forvandlas till jclel senor? Eller - Bnnn en anna.n mojlighet - slrall hon bli en varelse, som icke dyrkar n4gon annan g ~ l d an friheten, son1 lcastar bort sj8lfuppoffring och resignation sBsom utslitna fordomar, och soin ingar efter lyclra och njutning lika hiinsynslost som de hiinsynslosaste bland miinnen, blott. 135 ett annu mera .motbjudande och os1ront siitt? BBde i verkligheten och i litteratwen hafva abgra forebilder till dessn bBda slag af framtidskvinnor arbetat sig fram.
Jag hade ej trott det kunna ifrågasättas, alt ju Disk. ganska väl haft sig bekant att den författning som i de föregående punkterne varit omförmäld, nemi. den af år 1681, icke är för Städerne gällande, ulan att presternes inkomster derstädes utgå på annat sätt nemi. genom påskböckers kringsändande m. m.; och just på den grund, men alldeles icke till följe af någon obekantskap med förhållanderne i legalt hänseende, har Utsk. begagnat den ordställning, att konventioner böra uppgöras ”efter de taxeringsgrunder, som för ändamålets vinnande må anses mest lämpliga”. Frih. Cederström har ansett detta uttryck vara riskeradt. Jag frågar då: hafva vid dessa konventioners uppgörande, städernes innevånare icke rätt, att lill hvad som föreslås, samtycka eller vägra bifall, eller föreslå jemnkningar och ändringar, tills man finner det rätta? Om den värde Frih:n, i st. f. att ensamt fästa sig vid denna punkt, hade genomläst Utsk:s föregtde recit, hade Frihm måhända icke framkommit med den beskyllning, hvars gilltighet jag likaledes nödgas förneka. Då en tid af 25 år är föreslagen såsom kortaste tidrymden för dessa konventioners ingående, så, hvad angår sådana stadsförsamlingar, der mycken omvexling uti stadens rörelse och befolkningsnumerär förefinnes, bör man väl förmoda, att konventioner fastställas för bemälde minimum af tid; och der någon fluktuation i förenämnde hänseende icke varit för handen, synes ett ökadt antal af år utan fara kunna bestämmas. Jag vet icke, hvarföre man skall motverka alla försök att i detta afseende kunna för hvarje ort vidtaga den mest lämpliga och erforderliga åtgärden; utan får heldre fortfara att lefva i ett oefterrättlighetstillslånd, som ej väcker belåtenhet, tvertom föranleder beständiga klagomål. På grund af hvad jag i ämnet haft äran anföra, anhålles vördsamt om bifall å ifrågavar. punkt i vårt betänk. Hr von Hohenhausen: Till gensvar å hvad Frih. Cederström Jakob anfört, som skulle Utsk. i sitt förslag hafva tillstyrkt K.
Cap. 7 § Rättegångs-Balken, stadga sådane föreskrifter, som af motionären blifvit föreslagna, och hvilka helt och hållet afvika från dem, som i allmänhet äro gällande för de händelser, att någon på en gäng ställes under ransakning och dom för serskildta brott. På dessa skäl hemställer Utskottet vördsamt, att ifrågavarande motion måtte lemnäs utan afseende. Ank. till Exp. Utsk. den 7 Aug., kl. 2 e. m. Betänkande öjver väckt motion, angående offentlighet vid Under-Domstolar och Polis-Kamrar. Uti en af Högfl. Ridderskapels och Adelns till Lag-Utskottet remitterad motion, har Herr Hjerta, Lars, anfört, att, vid så väl 1823 som 1828 och i834 årens Riksdagar, förslag blifvit gjorde, angående införande af offentlighet vid alla Under-Domstolar och Polis-Kamrar, och att, vid de två förstnämnde Riksdagarne, Rikets Ständer jemväl, för sin del, fattat beslut derom, hvilket dock, i anseende till Kongl. Majrts vägran af bifall dertill, ej skall ledt till någon påföljd. Under sistlidne Riksdag hade Rikets Ständer äfven beslutit att sådant stadgande i afseende på Under-Rätterne; och vid ärendets föredragning hade Kongl. Majit befallt, att vederbörande skulle genom Nådigt Circulär erinras ett vidmaglhålla det gamla bruket af offentlighet vid Under-Rätterne; hvadan något ytterligare stadgande härom ej erfordrades, så framt Circuläret ållyddes; men angående offentlighet viel Polis-Kammarne hade dåvarande Lag-Utskott ej ansett någon föreskrift vara af behofvet påkallad. Motionären trodde likväl, att, så vida nyttan och nödvändigheten af offentlighet vid undersökningar i brottmål i allmänhet visat sig af erfarenheten så bekräftade, alt offentligheten öfvergått till ett af de första villkoren för all rättegång vid Svensk Domstol, så funnes icke något skäl, hvarför den skulle vara utesluten från Polis-Kamrar i städerne, mera än från Härads-Rätterne på landet.