Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon såg blott då och då upp till Adrian, lika som ville hon med sin tysta blick anropa hans bistånd, bedja honom protestera, bedja honom skjuta ifrån sig den påträngande fadren, den vidriga modern, och förklara att han ej vore, ej ville vara deras barn, utan hennes, – hennes som bad, som tiggde, som besvor honom med sina stumma blickar, som sammanknäppte sina händer och gerna velat falla på knä för sin Adrian, om hon det förmått, allt för att bedja honom föra hennes, föra sin egen talan mot alla dessa röfvare, hjertats och själens mördare, dessa Elfridas bödlar, ty så föreföllo de henne. Den unga Grefve-sonen stod der – förvillad, förbryllad, kämpande mellan sorg och glädje, mellan tvåfaldiga pligter, dragen åt två så olika håll, och det med så lika styrka, att han förblef orörlig, med sänkta blickar, icke mötande hvarken den enas eller andras. I förtviflan öfver att hennes Adrian icke såg på henne, gjorde Elfrida slutligen det yttersta våld på sin förlamade tunga. Sammanknäppande sina händer och höjande dem på samma gång som hon framför ynglingen böjde sina skälfvande knän, utropade hon blott: »O Adrian!» troende att hela hennes bön låg klar i detta enda ord. Men – när Adrian blott såg på henne, blott med ett vanmäktigt tag försökte uppresa henne, och alldeles icke hörsammade denna hennes högtidliga bön då... då sprang den sista minan man lagt för hennes förnuft, och med den sista ansträngningen ilade hon förtviflad ifrån alla de kringstående in i sitt ensliga sofrum, fattade en stor tjock shawl, lindade den flerfaldiga hvarf om hufvud, ögon, öron och mun, samt kastade sig ned på den bädd, der hon gråtit så mången ljuf och smärtfull tår, – och der är sannerligen så godt att lemna henne och göra ett väldigt språng fram i tiden som kom. »Nej kära jungfru Märtha, derpå är icke att hoppas.
Förfalskar eller förstör embetseller tjensteman, i afsigt, som ofvan är sagd, slika handlingar eller skrifter, sorn han under sin vård har; varde dömd till straff arbete från och med sex tili och med tio år. Har någon antingen förfalskat allmän handling, som är utgifven i Konungens namn, eller i Rikets Ständers eller deras afdelningars, eller i domstols, Konungens Bcfallningsbafvandes eller annan offentlig myndighets eller i särskild embetselier tjenstemans uti ärende, som till hans embete eller tjenst hörer, ell^r ock å falsk skrift tillsatt eller annorledes förskaffat sig underskrift eller besegling, hvarmed sken af allmän handling deråt beredes: och har han af den falska handlingen, sig eller annan lill nytta eller att dermed skada göra, bruk gjort; dömes till straff-arhete från och med ett till och med fyra år. § 3. Var handlingen af mindre vigt, såsom resepass, eller betyg om frejd, fattigdom, sjukdom, eller annat dylikt; och har man deraf sig begagnat för att sig eller annan forthjelpa eller underhåll, sjukvård eller annan slik förmån åt sig eller annan förskaffa; då skall till straff-arbete från och med sex månader till och med två är dömas. § 4. Den som falskeligen i annan persons namn skrifver köpebref, testamente, kontrakt, skuldebref, vexel, invisning, krediteller qvittobref, handelsbok eller annan enskild handling, som till bevis om rättighet'eller befrielse från förbindelse tjenar, eller rigtig sadan handling genom tillägg, utplåning eller annorledes förfalskar, eller å falsk skrift tillsätter eller förskaffar sig underskrift, hvarmed sken af gällande handling deråt beredes; varde, der han den handling, sig eller annan till nytta eller att dermed skada göra, begagnar, dömd lill straff-arbete från och med sex månader till och med tre Ar. § 5. Har man, på sätt i 4 § sägs, skrifvit eller förfalskat samt begagnat annan enskild handling än de der nämnda, såsom orlofssedel, betyg om frejd, fattigdom, sjukdom eller annat dylikt; dömes till straff-arbete från och med två månader till och med ett år. § 6.
Udr lill löneförhöjning åt tre Lectorer vid Krigs?Acadernien, med 400 Rdr åt hvardera, Theologi® Lectorn och dea, ■yngste Lectorn undantagne; 17;de punkten i Utlåtandet N:o 81 bifölls; i8:de punkten i Utlåtandet N:o-8i bifölls med det tillägg, att ytlerJiik. ti/l R. St. Fröt, Utdr, d. lS dug. 1834* ligare 54,000 Bdr beviljades alt användas till Beväringsmanskapets be» klädnad; ic):de punkten i Utlåtandet N:o 81 afslogs; ao:de punkten i Utlåtandet N:o 81 afslogs, hvaremot Bidderskapet och Adeln biföll att, på sätt Kongl. Maj:t föreslagit, 85,000 Bdr åxdigen skola anslås för indelta Armeens vapenöfningar; 2i:sta punkten i Utlåtandet N:o 210 bifölls; 22:dra punkten i Utlåtandet W;o 81 undergick den förändring, alt det nuvarande anslaget för Beväringsmanskapets vapenöfningar skulle, på sätt Kongl. Maj: t föreslagit, okas med 3o,ooo Bdr för Landtoch Sjö-Beväringen gemensamt, och sålunda höjas till go,ooo Bdr; nSulje, 24:de och 25:te punkterne i Utlåtandet N;o 81 biföllos. Derjemte beslöt Bidderskapet och Adeln vänligen inbjuda det Hedervärda Bonde-Ståndet att med Bidderskapet och Adeln sig förena uti det af Bidderskapet och Adeln fattade beslut, om beviljande af ett anslag utaf 54.000 Bdr, för att användas till Bevärings-Manskapets beklädnad.
Vore dessa Herrar i tillfälle, att genom en närmare inspection af de, i alla fall, allt för mycket splittrade Styrelsegrenarne, taga speciell kännedom af de förekommande ärendena, skulle det för dem utan tvifvel vara lättare att fullgöra en sådan pligt. Antager man som ett hufvudvilkor, att alla Judiciela frågor skiljas från Collegiernas befattning och hänvisas till de Or - Serskildta Utskottets Betänkanden. 665 dinarie Domstolarne, hvilka då, om så beIiöfdes, kunde förses med en större personal, så lär något hinder icke möta för indragningen af alla förstnäinde Verks Presidentsoch Ledamotstjenster, såsom för ingen del erforderliga, men snarare hinderliga, vid allmänna frågors behandling, hvilka ntan tvifvel aro mer belåtne att skötas af en, än ai flere. Styrelsen af Collegierna kunde då öfverlemnas åt Ledamöter af Stats-Radet, med benämning af Ministrar, såsom Inrikes Minister, KrigsMiaister o. s. v. — Desse Chefer, eller Ministrar, komma då att stå i spetsen af förvaltningen, och vöre i tillfälle att öfverskåda det stora hela. I deras närvaro skalle alla ämnen, sorn höra till deras befattning, föredragas inför Konungen i StatsRådet, hvarigenom de hnge en närmare kännedom af alia Styrelsens grenar, och således enhet och fasthet derutinnan borde beredas. Innan Utskottet företager sig den närmare tillämpningen af denna idé, anser sig Utskottet böra upptaga och bemöta ett väsendtligt inkast deremot, som icke sällan göres, och utan tvifvel kommer att, vid förslagets pröfning, af någon å nyo väckas. Det »kulle vid första ögonkastet kunna synas vådligt, att öfverlemna åt en enda person hela den makt och det inflytande, som förut varit fördeldt på ett helt Collegium. Friheten, kunde man säga, råkar dervid allt för mycket i fara, och dörren torde, innan nan föreser, dymedelst öppnas för förtryck och despotism.
Maj:t fastställda beslut, blifvit upptaget för Statens jernvägsbyggnads-arbeten, skall, i öfverensstämmelse med det derom med »Bank fur ilandel und Industrien i Darmstadt, »Direction fur Disconto-Gesellschaft Herlin, »Mittel-deutsche Credit hank» i Meiningen och Bankirhuset Raphael Erlangen i Frankfurt am Magn afslutade kontrakt samt de för detta lån, under den 1 Mars 1858, utfärdade obligationer, återbetalas till kapital och ränta medelst erläggande af Tvåhundratjuguett tusen sexhundrasextiosex Thaler 20 Silfvergroscben före hvarje halft års förlopp; kommande härigenom alla för sagde lån utgifna och med Fyra och en half procent årlig ränta löpande obligationer, som ursprungligen utgjorde 21,381 st, lydande å ett sammanräknadt kapital af 8,190,500 Thaler, att inlösas under en tid af Fyratio år, räknad från 1858 års början. Det för ifrågavarande låns amortering och ränteliqvidernas vederbörliga verkställande anvisade årliga anslag af En million etthundrasextiosex tusen sexhundrasextiosex och fidels R.dr skall fortfarande, vid hvarje års början, utgå och för dermed afsedt ändamål användas tilldess lånet blifvit i stadgad ordning betaldt. Detta ränteoch amorterings-anslag bör ingå till den särskildt redovisade liqvidalionsoch amortissements-fonden för meranämnde lån; hvilken fonds behållning skall för det med dessa medel afsedda ändamål oförryckt tillhandahållas och användas, så att ränteliqviderna vid derför bestämda terminer varda ovilkorligen fullgjorda samt lånets återbetalning i föreskrifven ordning verkställd.
Ur de publicerade uppsatserna, härrörande från kvinnor i skilda samhällslager, tycker man sig understundom förnimma en undertryckt suck öfver ett rådande missförhållande, och man läser än mellan raderna, än en öppet uttalad önskan att detta missförhållande måtte afhjälpas, en vädjan till rättvisa och billighet. Hvad vi åsyfta, förstås lätt. Det är det, att arbetet i hemmet ej anses värdt någon lön; att den där verkande kvinnan, hon må vara hustru eller dotter, följaktligen ej äger den ringaste summa, öfver hvilken hon fritt kan förfoga, något hon kan kalla sitt; att hon, för att kunna tillgodose t. o. m. de mest anspråkslösa personliga behof, ser sig nödsakad att mer eller mindre förödmjuka sig inför husets herre. Och ej nog därmed! Den rika arftagerskan, som tillfört mannen den förmögenhet, han efter godtycke disponerar, delar samma öde. Tia för tia, krona för krona måste hon begära. I bästa fall får hon, när hon begär, men begära måste hon; i många fall ger hennes framställning anledning till tvister och osämja, som sluta med att hon drifver sin vilja igenom eller ock, sårad och kränkt samt med bitterhet i hjärtat, afstår från alla anspråk. I sanning må man förvåna sig öfver, att när kvinnorörelsen i öfrigt hunnit så långt och kvinnans rättigheter på många områden så framgångsrikt förfäktats, ett så- dant förhållande som det antydda ännu kan i sådan utsträckning existera. T y hvad är det väl annat än ett den svagares förtryckande af den starkare? Om någonsin har väl ordet öfvergrepp här sin berättigade tillämpning. Det skulle blott vara en konsekvent följd, om det till sist komme därhän, att hemmets kvinnor rekryterades ur de odugligas och tåpigas klass. T y huru kunna tänka sig, att en dugande, kunskapsrik person, som i frihet kan förtjäna 1,000 å 1,800 kronor årligen, skall kunna vilja binda sig för lifvet på sådana villkor som att lik ett omyndigt barn få gå och be om handskar, skor o. s. v. och jämte detta måhända riskera en uppsträckning för bristande hushållsaktighet?
Modern, Eva Lovisa Ekman, var en af dessa hemmets ädla hjeltinnor, hvilkas namn vanligen blir för den stora verlden obekant, men af hvilkas dygder och obemärkta arbete barnens duglighet i främsta rummet beror. Sonens namnkunnighet bevarar i detta fall äfven moderns namn för all framtid från glömskan, och det med desto större skäl, som moderns goda egenskaper, varm gudsfruktan, sträng sedlighetskänsla och en härdig, ädel natur på sällsynt vackert sätt förnyades i sonen. Och Fryxells moder hade dock icke i sitt ursprungligen rika hem fått ens så mycken undervisning som den mången bakstugusittares barn numera kunna i folkskolanerhålla. Med hjelp af sitt klara förstånd, sin praktiska duglighet och sin fasta vilja besegrade hon emellertid alla svårigheter, hvilka lifvet medförde, samt gaf sina barn en förträfflig uppfostran, hvarjemte hon var i stånd att rädda familjens ekonomiska ställning, hvilken blifvit förstörd genom mannens lättroget ingångna borgensförbindelser. Under goda och isynnerhet under onda dagar var hon hela traktens goda engel, ständigt fårdig att af sina små förråd gifva det som behöfdes till nödens lindrande, fromt förlitande sig på att Gud nog komme att taga vård om barnen. Fadern, Mattias Fryxell, var en aktad och redbar prest-man, hvilken derjemte följande med sin tid var en ifrig beundrare af det förra århundradets s. k. upplysningsfilosofi. Såsom bekant funnos under denna tidsålders natur de största kontraster förenade till ett besynnerligt helt. Voltaire och Diderot beundrades alldeles utan måtta, men Rousseau äfven-ledes, fastän deras påståenden för ingen del stämde inbördes öfverens. Den senares och tidsålderns egentliga ideal var menniskans förmodade ursprungliga renhet och oskuld. Dåliga eller sjelfviska furstar, af hvilka 1700-talet ha så många att uppvisa, äfvensom den högdragna men förfallna adeln, hvilken vidhöll sina förfaders anspråk utan att svara emot deras dygd, fingo gälla som bevis, att bildningen var endast skadlig och naturtillståndets frihet nödvändig.
(Fortsättning.) varande innehafvaren af häradshöfdingebostället Mälby, Häradshöfdingen i Norrbo och Wagnsbro häraders samt Gamla Norbergs bergslags domsaga, Knut Wilhelm Sandels, beviljade räntefria lån af 7,000 R:dr, att återbetalas med ,/0:del om året från och med år 1864, till dess hela beloppet blefve guldet, förmält anledningen till detta låne-understöds beviljande vara dels att Sandels fått emottaga ifrågavarande boställe i det mest förfallna skick både till jord och åbyggnader, så att företrädarens sterbhus derför ålades utgifva en ersättningssumma af 6,459 R:dr 19 sk. Banko, hvaraf dock utur dennes konkurs icke kunde utbekommas mer än 2,994 R:dr 23 sk. 10 r st, så att en brist uppstod af 2,464 R:dr 44 sk. 10 r:st Banko eller nära 3,700 R:dr R:mt, utom de betydliga kostnader Sandels fått vidkännas i följd deraf, att bostället varit underkastadt laga skifte, och dels att, utan ett sådant lånebiträde, åbyggnaderna, som af Sandels blifvit med en kostnad af 6,000 R:dr uppförda, icke kunnat af honom fullbordas. Häradshöfding Sandels, som, enligt hvad vidare anföres, atled den 3 November 1860, utan att hafva uppburit berörda lån, efterlemnade ett skuldsatt bo, hvars tillgångar, afträdda till borgenärerna, icke förslogo till gäldens betalande och än mindre lemnade något öfverskott till lefnadsbergning för hans cfterlefvande enka och fem oförsörjda barn, hvilkas uppfostran ännu vore ofullbordad. Afsigten med omnämnda räntefria lån hade, enligt motionärens förmenande, varit att, medelst den efterskänkta räntan å kapitalet, åt Häradshöfding
N:o 43° med förslag till sammanjemnkn. af RiksSt:ns fattade olika beslut i frågan om det sätt, på hvilket upplåning för Riksg.cont:s behof skall verkställas. R. o. Ad. beslöt, att detta mål skulle punktvis föredragas. Rörande obligationernas ställande i Svenskt mynt. R. o. Ad. vidblef sitt i denna del fattade beslut samt godkände voter:spropos:n. Ror:de bestämmande, om lånens betalande skall ske vid anfordran, efter uppsägning, eller efter bestämd förfallotid. R. o. Ad. vidblef sitt i denna del fattade beslut. R ö r: d e rättighet att vid lånens upptagande lemna capital rabatt. R. o. Ad. godkände den föreslagna voter:spropos:n. Vid förnyad föredragning bifölls StatsUtskts d. 2 dennes Den 6 April e. nj. 45 på bordet lagda utlåt. Nro 431, i anledn. af K. M:s nåd. remiss uppå liandina i fråga om pension för aflidne Professoren Doctor Rogbergs enka och barn. Då nu ånyo föredrogs StatsUtskrs d. 2 dennes på bordet lagda utlåt. Nro 43?-, i anledn. af K. M:s nåd. remiss å handlrna i fråga om ersättning till Prot.secret. Roman förde löneinkomster, hvaraf han gått i mistning genom Lappmarks Ecclesiastikverksfondens öfverlemnande till Riksg.cont., blef nämnde utlåt, ånyo lagdt på bordet af Hrr Rosenblad, Bernh., och Gunther, Carl Gust. Likaledes lades ånyo på bordet af Hr Rosenblad, Bernh., och Gr. von Fersen, Hans, StatsUtskrs d. 2 dennes på bordet lagda utlåt. Nro 433 i anledn. af Hr Gr. af Wetterstedts motion om förändring i tiden för markegångssättningen, m. m. Ånyo föredrogs StatsUtskrs d. 2 dennes på bordet lagda memor.
Beslut i frågan om medel till kostnadernes utgörande för Hans Kongl. Höghet Kronprinsens förestående Förmälning och verkställde Utrikes resa; fann Ridderskapet och Adeln för Den 14 Junti J. m, 4 Maj förmiddagen förut fattade beslut. Ut Supra. S. DVid förnyad föredragning af Statsutskottets deri 26 sistledne Maj, under N:o 223 afgitne, samt den 11 dennes eftermiddagen på bordet lagde Utlåtande, i anledning af de hos Ridderskapet och Adeln gjorde anmärkningar, vid Utskottets den 12 sistledne April under N:o 110 meddeldte Betänkande, angående liqviden af Svenska Ministern Herr Johan Claes Lagersvärds andelar i Genuesiska Statslånet; fann Ridderskapet och Adeln för godt, att enär sistnämnde Betänkande redan blifvit af de öfrige 3:110 RiksSiånden gilladt, fördess del dervid låts bero. Ut Supra. S. D. Föredrogs å nyo och återremitterades, i anledning saf dervid gjorde anmärkningar, LagUtsko'tets den 9 sistledne Maj under N,'o 76 afgifnc samt den 1 1 dennes eftermiddagen på'bordet lagde Betänkande, angående föreslagne stadganden i afseende på Testamentens bevittnande och bevakning. Ut Supra. SD. Vid förnyad föredragning af Banco.’ Utskottets den 5 dennes under N:o 19 afgifne samt den 11 derpå följde eftermiddagen på bordet lagde Betänkande, rörande vilkoren tor återbetalning af Götheborgs Stads vid sista Riksdag från Banken erhållne lånebiträde, stort 200^000 R:dr Banco; bl c f samma Betänkande, på grund af de utaf Grefve von Rosen, Axel, 4^S Den i4 Junii f. m. och Herr Hjerta, Gustaf, dervid gjorde anmärkningar, till BancoUtskottet återremitteradt. Ut Supra. Högloflige Riddersk*pet och Adeln ätskilj> des klockan half till tre eftermiddagen. In fidem Protocolli, O. J. Lagerheim. Lördagen den 14 Junii. Plenum klpckan half till fem eftermiddagen.
Mars till och med den 10 Juli, jagt å ejderfogel i allmänhet må blifva tillåten alla årstider utan annan inskränkning än att gammal hona eller s. k. »värpåd« må vara fridlyst under tiden från och med den 24 April till och med den 10 Juli; hvaremot Grefve Lewenhaupt föreslagit att nuvarande förbud emot jagt å ejder icke må taga sin början förr än den 1 Maj. Efter hvad Utskottet inhemtat, hafva tid efter annan framställningar om ändring i nämnda §:s stadgande angående ejderskytte blifvit hos Kongl Maj:t gjorda af enskilda personer eller jagtföreningar. I anledning af Blekinge Jägareförbunds anhållan, att, då förbudet att å den i Jagtstadgan föreskrifna tid jaga ejder skulle hafva till följd, att sådan fogel endast undantagsvis inom Blekinge kunde skjutas, Kongl. Maj:t måtte, hvad Blekinge län anginge, utsträcka den tid, under hvilken jagt efter ejder #vorc tillåten, så till vida, att ejder finge skjutas under den tid på våren, då »fogeldraget« påginge, infordrades Skogs-styrelsens utlåtande; Och yttrade bemälda Styrelse, uti den 27 Mars 1865 afgifvet utlåtande, följande: «Vidkommande ejdern, hvilken kan anses såsom ett af de nyttigaste vilda fogelslagen, vågar Skogs-styrelsen fästa Eders Kongl. Maj:ts nådiga uppmärksamhet derå, att detta förhållande ej förardedes af sjelfva fogelns värde såsom matnyttigt vildt, i hvilken egenskap den ej har något företräde framför alfogeln och andra sträckfoglar, hvilkas fällande är medgifvet vid hvarje årstid, och som sålunda böra kunna i detta hänseende ersätta ejdern, utan fastmera af dess dyrbara dun, hvilket med största fördel hopsamlas från foglarnes reddar eller bon, sedan dessa blifvit af honorna och ungarna öfvergifna. Genom att om våren under det s. k. ejderdraget skjuta fogeln, förminskas dess antal allt mer och mer och derigenom äfven möjligheten att erhålla det omförmälda dunet.
Jag beder få fästa upmärksamheten derpå, att erkännandet af den rättigheten att, utan afseende på qvalifikation af personer, få samlas för läsande af Guds ord, skall, utom hvad motionären yttrat, nemi. att det såmedelst blefve erkänd såsom rätt hvad som nu är en olaglighet, medföra den fördelen, att lugna och laglydiga personer, hvilka nu icke gerna tillåta sig att i sådana sammanträden deltaga, erhålla derigenom tillfälle att taga närmare kännedom om ändamålet med sammanträdena och, om de så finna nödigt, afböja dessa sammankomster, jemte de dervid möjligen framställde mindre välbetänkta förslag, samt måhända rätta en och annan villfarelse, som kunnat upstå hos personer med mindre kännedom uti Guds ord. Detta vore således en ytterligare fördel, och man gjorde dessutom till lag hvad, som nu sker på sidan om lagen. Det förefaller mig alldeles gifvet att hvar och en, som nitälskar för vår Statskyrkas bestånd, och jag bekänner helt upriktigt, att jag gör det af hela mitt hjerta, måste söka att undanrödja det väsendtligaste af de oformligheler och brister i ett eller annat afseende, som vidlåda densamma. Sådana oformligheter och brister äro många, att tiden icke tillåter mig att nu utreda dem, utom det att jag derigenom skulle gå utöfver ämnet. Jag håller mig således blott till den oformlighet, som utgör föremålet för vår öfverläggning, nemi. den inskränkning i det af mig nyss anförda afseende Conventikelplakatet stadgar. Jag delar fullkomligt motionärens åsigt, att Svenska folket af alla samhällsklasser ännu icke hunnit den andliga bildning, att de böra i sådane angelägenheter lemnäs utan all eftersyn från det allmännas sida, och att dem kan tillerkännas en obegränsad frihet att hålla sammankomster. Det är gifvet, att då ändamålet med dessa sammankomster är det andliga lifvets högre utveckling, och då man anser för en pligt att lemna undervisning i andeliga (ing, det äfven å samhällets sida, måste vara en pligt att tillse det villfarelser icke utspridas bland dem, som sakna förmåga att skilja emellan det onda och det goda. Uldena skäl kan jag aldrig med min röst understödja den åsigten, att samhället skall lemna sådana vigtiga frågor vind för våg.
Från det bördiga Östergötland berättar humoristen och östgöten Palmaer, att » Anders » är nöjd, » om han har ärter _ och fläsk och fårskinnspels ». Att särskildt Östergötlands ärter äro de ypperligaste och mest lättkokade i Sverige, torde de flesta husmödrar erkänna lika gärna som alt Östgötakringlor äro en af kaffebordets förnämsta läckerheter. Tryffeln, denna gastronomiens diamant, som enligt den store Brillat-Savarin besitter den mystiska förmågan att » göra kvinnorna mera ömma och männen mera älskvärda » — denna ljufliga läckerhet lär några gånger hafva funnits i Södermanland. Du lidelsefulle gourmet! Erinradig, åtminstone för en gång, den gamla satsen: » Den som söker, han finner! » Vårmlandssoppa har jag sett på Stockholmsmatsedlar (till och med stafvadt Hv), men aldrig smakat den samma, hvadan jag för närmare upplysningar måste hänvisa till den i nämnda landskap bosatta signaturen Stenia. Rätten förekommer hvarken i doktor Hagdahls, Gustafva Björklunds eller Margareta Nylanders kokbok. Karlstadskorfven har jag lärt mig värdera på Operakällaren. På tal om Öland nämnde jag, att vildsvin fordom förekommit därstädes. På senare tider hafva de af baron Dickson inplanterats på Skeppsta bruk i Södermanland, där man påstår, att de trifvas. Samme magnat har, som bekant, äfven planterat fasaner på Visingsö. Om jag utförligt skulle uppehålla mig vid Norrlands alla håfvor, komme jag att allt för vidlyftigt inkräkta på tduns område och hennes läsarinnors tålamod. Dess ymniga tillgång på vildt: ripa, hjärpe m. m. är tillräckligt känd. Dess läckra renkött behöfver ej mitt loford, och den afskyvärda surströmmingen erhåller det aldrig. De gudomliga åkerbären kunna möjligen täfla med hjortronen samt de sydsvenska björnbären, men enligt min och många andras åsikt äro de de yppersta syltbär på jorden. Norrlands laxfiske är det betydligaste i Sverige, om också fisken icke är af samma läckra beskaf fenhet som den halländska.