Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om åliggande för beväringsskyldig, som, efter det han blifvit approberad, på ett eller annat sätt vunnit befrielse från beväringspligten, att sådänt behörigen anmäla, äfvensom om hvad för öfrigt vid utfärdande af beväringsbesked, prestbevis eller pass för beväringsskyldig eller legokarl iakttagas bör, stadgas i lil Art. af lagen om utskrifningen och inrättningen af allmänna beväringsmanskapet. § 34. Vid slutet af Juni månad hvarje år skola vederbörande dagboksförare hos pastorsembetena inom staden eller distriktet begära uppj p. 52. p. 52. p. 52. p. 52. » | p. 53- 75 O crq e oq cr crq lysning om alla efter sednaste mantalsskrifning bland de beväringsskyldige timade dödsfall, samt anmälan derom inom den 15 påföljande Juli till Kongl. Maj:ts Befallningshafvande insända. § 35. Med ledning af dessa anmälanden, mönstringsverket, de qvartaliter inkomna utdragen af beväringsdagböckerna, och de i mån af behof från vederbörande dagboksförare infordrade uppgifter och upplysningar, samt i öfrigt hos mönstrings-kommissarien förda anteckningar, skall han i enlighet med bifogade formulär M 8 för hvarje inom länet förlagdt regemente, corps eller båtsmanskompani upprätta de i 21 § af lagen om utskrifningen och inrättningen af allmänna beväringsmanskapet omförmälda förslag öfver alla inom länet befintlige beväringsskyldige, såväl de till Arméens och Flottans förstärkning som de till reserven hörande, med särskiljande bland de förre af de beväringsskyldige hvilka undergått ett och hvilka undergått två års vapenöfning. Om Beväringsmanskapets Elit-corps. § 36.
Sjette punkten rörer anmärkn. beträffande ett, på besparingarne af Art. anslaget, Fäll-tygmästaren Thestrup tillagdt arfvode. — Då Konungen i allmänhet äger använda besparingarne så är det klart att han destomera bör kunna göra det nu, då Gcneralfält-tygmästarelönen särskildt användes till gagn för Artilleriet, som Konungen oanmärkt kunnat göra en dylik disposition under den lid General-fältlygmästarelönen upbars af cmbetets innehafvare. Nu innebär anmärknm en otacksamhet mot 11. K. II. Kronprinsen. När förre General-Fälttygmästaren sjelf upbar hela sin lön och Ofverste-Löjtnanlen Thestrup i hans ställe satt i Krigs.-colhm, så lemnade man det arfvode, denne derföre tilldelades, opåtaldt. Nu, då H. K. H. lill Artilleriets nytta använder hela GeneralFälltygmästarelönen, så klandrar man, alt Öfversle-Löjtnanten Thestrup fortfarande undfår för enahanda befattning samma arfvode som förut. På grund af hvad jag sålunda anfört, anser jag ingen af dessa anmärkn:r böra föranleda R. o. Ad. att hos Konungen, anhålla om någon rådgifvares entledigande. Gr. Lagerbjelke, Gust.: Consl:sUlsk:s här under behandling varande s. k. descharge-belänk. har blifvit hårdi angripet, med rätta såsom jag tror i åtskilliga punkter, men likväl icke i alla. Jag anhåller derföre att med några ord få besvara hvad som här blifvit yltradt mot de punkter, i hvilka, enl. mitt förmenande, Ulsk. haft rätt. Tager jag dä först i betraktande punkten angule disposition af anslaget för fångars vård och underhäll i och för inredande af Warbergs f. d. fästning till straff-fängelse, så har man ang:de densamma här anmärkt, att man flere gånger tillförene opåtalt användt förslagsanslaget för fångars vård och underhåll till reparationer af fängelserna.
Stålarm anade det värsta, men nödgades dock gå in på detta vilkor, och blef sjelf, jemte alla män af någon vigt, satt i förvar, till dess hertigen kunde komma från Wiborg, der han emellertid låtit afrätta fjorton man, de fleste af landets ädlingar. Deras hufvuden uppsattes på en af stadsportarne, somliga steglades, allas egendom konfiskerades och gafs åt hertigens anhängare. Kring landet flög nu, på tusende tungor, ryktet om slottets öfvergång, och att konungens sak vore ohjelpligen förlorad. Alla, som hittills varit tveksamme om, hvilket parti det vore klokast att välja, blefvo nu i hast hertigens ifriga anhängare, hvaremot de, som på något sätt arbetat för konungens sak, bjödo till att hålla sig tysta och undan för faran, så vidt möjligt. Men i många hem hördes med bäfvan underrättelsen om de fängslade herrarnes förestående dom. Man hade redan lärt sig att veta, det förrädarne halshöggos, och att alla voro förrädare, som förblifvit konungen trogne. Närmare och fjärmare anförvandter och vänner, bäfvade för de sinas öde. Att en domstol blifvit nedsatt för att dömma dem, fick man äfven snart höra. Fru Metta Liljeholm med sin dotter hade redan en tid bortåt varit bosatt på Wiken, det lilla hemman som Sigrid i arf erhållit af sin moster, den gamla nunnan i Nådendal. Liggande undanskymdt, vid en vik af saltsjön, syntes det herr Erik vara ett säkrare hem för hans hustru och dotter, än det tavastländska godset, som låg vid en väg, der de orolige bönderne ofta ströko fram. Dertill voro de båda fruntimmerna på Wiken icke längre från Åbo, än att herr Erik, tillochmed i dessa oroliga tider, någon gång blef i tillfälle att der helsa på dem. Fru Metta var ingalunda belåten, med att lemna det stora godset utan sin egen vård; men då herr Erik bestämdt så önskade, gjorde hon icke heller några invändningar och hade snart äfven här funnit arbete nog, med att ordna det förfallna, lilla hemmanet. Äfven till Wiken kom nu ryktet om hvad som föregick i Åbo.
Efter denna utflygt på annat författareområde – det kan ej räcka till skizzer för hvar och en – återvänder jag till hufvudpersonen och stannar vid August Blanches första ungdomslif. Då Blanche sista gången for utrikes, sade han mig vid afskedet: »Glöm ej lusthuset och sexstyfvern». Dessa ord syftade på det bifall, han nyss lemnat på min anhållan, att under hans frånvaro få teckna honom i »Illustrerad tidning», hvilken då, i hvad Blanches del beträffade, genom köp öfvergått i min mans händer. Och för den skull hade Blanche under aftonens lopp (sedan jag uppläst manuskriptet till hvad jag skrifvit öfver Fredrika Bremer), berättat mig åtskilliga drag och små händelser från gossåren. Emellertid kan jag ej säga hvad anledningen var till att denna skildring ej blef af, troligen drog jag mig för, och det med rätta, att teckna den mästare, som med så säker hand var van att göra sina utkast ty ofta var det blott utkast, men dessa voro sådana att bilden framstod i full tydlighet. Samma svårighet uppstår visserligen än i dag, men hur ofullkomlig min förmåga än är, så måste den likväl göra försöket, och hvem helst som kunde anmärka, att jag ej är företaget vuxen, så icke vore det han. Han såge till uppsåtet, ej till förmågan, och kunde äfven fullt bedöma att ett menniskolif, hvilket ej erbjuder några särskilda punkter af stormiga händelser eller stora olyckor, der olika krafter framkallas, är vida svårare att göra åskådligt än ett, der de förra erbjuda färgen. Blanches lif är stort just derigenom att det blott är han som utgör medelpunkten. Och detta lif får sin färg genom den pregel han sjelf tryckt på sin karakter – pregeln af en sjelfgjord man, redlig i tanke, fri i handling, ädel i känsla ... Med lusthuset och sexstyfvern förhöll sig på följande sätt: Hofslagaren Blanche var en hederlig karl, men till lynnet en kärf och sträf natur, som satte stor skräck i alla sina barn, då de vilda stunderna inträffade, och saken var att de ej inträffade sällan.
Den var så att säga Fairbrooks hjerta, medelpunkten för dess hela lif; den sög till sig från alla håll som genom ett fint förgrenadt ådernät, och från den strömmade värme och lif åter ut i rika flöden; genom den omsattes allt, reglerades allt. Den tömdes och fyldes med regelbundna slag, fyldes på eftermiddagen och tömdes på natten, när väktarn tutade tolf. När Fairbrook vuxit till köping, hade Toms hus vuxit till ett ståtligt hotell. Allting hade hållit jemna steg, och Tom Millner var nu Fairbrooks rikaste man. Men ingen missunnade honom det. Så långt en Fairbrookspojke kunde minnas tillbaka, hade hans ifrigaste åtrå varit att hinna den ålder, då han kunde anses värdig att träda in öfver pappa Millners tröskel. Det sjuttonde året var det vanligaste för rikt folks söner. De fattiges kunde få vänta mycket längre, ja ända tills de af egen arbetsförtjenst kunde lägga af till en halfva öl. Men en högtidsstund var det dock för alla att första gången stiga inom dessa massiva dörrar och gå fram till den långa disken för att göra sin reqvisition. Och alla hade denna nervöst bekymmerslösa min, som ville inbilla folk att de gjort detta hundra gånger förut. Och alla rönte de samma vänliga emottagande af detta stora, varma hjerta. På detta sätt var det Tom Millner blifvit ett slags patriark i Fairbrook, älskad af alla utom af de gifta qvinnorna. Kanhända hans egen dock var ett undantag, ty han var en god make och en god far. Hvar gång han var full – och det var han en gång på föroch en gång på eftermiddagen – svor han på att hans fru var den finaste frun i hela Fairbrook och att han sjelf dragit upp henne från simpel värdshuspiga; och hvad barnen beträffar, kunde han aldrig se dem utan att af gammal vana sticka handen i högra byxfickan, der slantarne lågo. Tom var en vänsäll man, som gerna bjöd – åtminstone de första glasen. Han var också afhållen som få. Mången hustru hade för hans skull fält tårar som af den bittraste svartsjuka, ty med en slug liten blinkning af sitt ena öga kunde han förmå mycket mer än hon med alla sina böner.
De jemförelsevis största odlingarne äro företagna af Friherre Frits Åkerhjelm vid Wårby, Kongl. Sekreteraren Odelberg vid Enskede, landtbrukaren Pettersson vid Fullersta, Statsrådet Friherre Stael von Holstein vid Jerla, Öfversten Grefve von Schwerin vid Jakobsberg, Hans Exellens Herr Grefve Bonde vid Hesselby, Doktor Lake vid Thorsåker, Kapitenen Ahlgren vid Lindö och Foderby, Kongl. Sekreteraren Chierlin vid Hästa, Landtbrukaren C. ÅA. Edbom vid Molnby, Löjtnanten Hammarsköld vid ÅVängsjöberg och Förste Expeditions-Sekreteraren Lorich vid Hagby. Ängsvattning efter löjtnanten Edmans method är med framgång inrättad på åtskilliga ställen, och vid Steninge är under anläggning ett mechaniskt vattenuppfordringsverk, för vattnande af en ängsmark vid Mälaren, Det synes väl, som genom tillökning i den fruktbärande marken, sädesproduktionen bort under ifrågavarande år ökas. Af den tabell, som efter in - 8 I komna uppgifter biifvit öfver utsäde och dess medelafkastning å /andfet» upprättad och härvid bilagd visar sig förhållandet likväl icke vara sådant. Detta upplyses närmare af jemförelse emellan uppgifterna derom i de tabeller för landet, som äro bilagde 1822, 1832 och 1842 årens samt denna Femårsberättelse. Utsäde, tunnor. Om produktionen, beräknad i medeltal för ifrågavarande fem år, verkligen varit så betydligt mindre, som denna jemförelse visar, kan sådant icke ti Ilsk rifvas annat än 1844 och 1845 årens misslyckade skördar. Minskningen i potatesproduktionen har varit en följd af den åren 1846 och 1847 inträffade så kallade potatessjukan, som hemsökte flera delar af länet. Under vanliga förhållanden öfverstiger spanmålsoch potatesproduktionen betydligt ortens egna behof och afsättningen sker till största delen i Stockholm. Öfriga jordbruksprodukter framalstras till ringa belopp, lin under ortens behof och hampa ännu mindre.
Piro 22. i anledning .af Rikets Ständers Revisorers åren i83o och i832 afgifna Berättelser, till Rikets Ständer, om samma år veikställde granskningar af StatsVerkets med dertill hörande allmänna fonders tillstånd, styrelse och förvaltning ålen 1827, 1828, 1829 och i83o. V. B. 6, 10. Å. 45. i. 8a. E. 367- — N:o 23. med anmärknings-anledning emot Föredraganden för KrigsÄrendena. V. R. 6. — med återlemnande af motioner om hypotheksföreningar, IV. B. 443. — Piro 24. med anmärknings-anledning emot Föredraganden för Handelsoch Finance-Ärendena. V. R. 6, — Nro 25, angående indragning af VexelControlleurs-befattningarne. V. B. 38. A. 116. É. 226, — Piro 26, i anledning af Kongl. Majrts Nådiga Proposition angående afskrifning af några StatsVerkets fordringar hos Hospitals-fonden och Curhusen i Södermanlands samt Götheborgs och Bohus Län. V. B. 38, 116. A. 127. VI. E. 24. ■— Nro 27. med förslag till satnmanjemnkning i RiksStåndens skiljaktiga beslut, rörande Talmännens ersättning för egne riksdagskoslnader och aflöningen till Standens och Utskottens Canzlier, V. B. 38. A. 116. XII. B. 376. — Piro 28. i anledning af Wisingsö hemmansegares underdåniga ausökning om nedsättning i lösen för dagsverken till Wisingsborgs Kungsgård, V. B. 38. Å. 118, VIII. U, 297. A. 337.
En mängd författare från den tiden tala om den captatio benevolenti®, som deraf blef en följd och lagstiftningen fann sig nödsakad, att sålunda inskränka testamentsfriheten att densamma derifrån undantog en viss ligitima eller som den numera på Svenska är öfversatt »laglott» för 570 Den 25 Februari e, m, arfvingarne. Detta system, som synes vara det naturligaste, är numera ndopteradt af alla europeiska lagstiftningar, med nyssnämnde undantag, äfvensom af några bland Norra Amerikas Fristater. Denna laglott är på så sätt bestämd att t. ex. enl. Franska lagen får jag bortgifva hälften af min egendom, om jag endast har ett barn, £ om jag har 2, och ^ om jag har 3 eller flera. Den åter som icke har barn, får likväl endast bortskänka hälften om han har far och mor eller farföräldrar och morföräldrar som lefva, men £ om endast endera grenen lefver. På nästan enahanda sätt är bestämdt i de flesta tyska stater. En viss andel, beräknad efter barnens antal, aftages. Ingenstädes är likväl testamentsfriheten utsträckt så lång som i detta förslag. Ingenstädes är arfvingarnes laglott tilltagen så ringa som LagUtsk. i öfverensstämmelse med Lagberedningens åsigter föreslaget. Vår närmaste grannstat Norge har i den nya arfsoch testaments-lag som der blifvit införd icke gått så långt. Der har icke medgifvits rättighet att förfoga öfver mer än af egendomen. Då således LagUtsk. gått längre i sitt förslag, än någon annan Stat i Europa, med undantag af England, i afs. på testamentsfriheten gjort, och då hittills någon särdeles benägenhet att göra testamente till förmån för andra än närskylda icke visat sig, — skulle jag tro att den frihet, som sålunda blifvit i förslaget medgifven, är fullt tillräcklig. Jag hyser åtminstone för min del betänklighet vid att för det närvande gå längre.
Onrndlagarne, Riddarhus Ordningen eller ScandenS ordningar och Beslut föreskrifwa. Z49- Antogs med §11 lä lydande tilläggning ester si. sia orden: nyed dertill hörande Acker och Sand» lingar: "Äterförwriar någor RiksStänd e«t redan „bcrevt mäl kill wederbvrande Ur stotts ytterligare utslätande, äligge Uflkottet akt dermed inkomma till ,det Ständ som äter remitterat: kunnande likwsl ej genom denna ärerförwisning de öfriga Ständens ,Beflut, i de mäl der irenne Sränds röst utgör Rik. fens Ständers Beslut, deras kraft och werkan till „Expedition betagas., 8- 52. Bifölls salunda förändrad, att i stället för personliga förolampanden och oanständiga ut« tryck, sättes personligen förolämpande uttryL. §. 5Z. Skulle i anledning af ConstitutionsUtstottets under v. 2; sist!. October afgifne Memorial erhölls etr jä lydande utlägg ivid flutet: "Till undwikamde „«s pLllL vora jkali Ordförande wid hwarje omröste „ning, Den r8 November. 82z ,ning, förr än sedlarne upraknas, en bland dem „uttaga och genast förseglad aflägga: besinnes wid „upsummerandet af de öfrige, rösterne lika delade, „mä denna Sedel öpnas och gifwa deeiflvn, är „pluraliteten redan rvunnen, bör den aflagde Sedeln „oupbruten genast förstöras/' — Anseende Utflykter detta satt till undwikande af lika röster böra L stället för utlottning af en röstande wid voteringar iakttagas, i alla de fall, der icke RegeringsFormen annorlunda uttryckeligen söreflrifwer. §. ZZ. Bifölls med den förändring, att efter L>ven< Grundlagarnes lydelse, tillägges: hörande förut hafwa Mlen till sitt rvägrande anfört. §.
Gevärs-factori borde för alla tider vara oskiljagtigt förenade, är uppbäfvet, samt att dessa lägenheter hädanefter utgöra tvänne serskilda possessioner, med rättighet för egaren att med desamma lagligen förfara, på sätt honom bäst och nyttigast synes; och b) att, sedan Norrtelje Gevärsfactori blifvit nedlagdt och detsammas hittills varande gemensamhet med Ortala Bruk, eldigt näst förestående moment, upphört, någon inskränkning ej eger ruin i de privilegier, förrnoner och rättigheter, som, enligt Skattebrefvet samt serskilda Författningar och Resolutioner, äro Ortala Bruk tillerkände och dertill begagnas; 4:o att Bruks-idkaren Arf vedson förbehåller sig en beställning af 500 Infanteri-gevär, i öfverensstämmelse med den af E. K. M. den 21 December 1840 fastställde modell, att lefvereras före 1842 års utgång. Ehuru Rikets Ständers yttrande alltså endast blifvit äskadt, i afseende på frågan om försäljningen af de tomter, hvarå factoriet är beläget, jemte tillhörande vattenfall och jord; likväl och då E. K. M. redan i Nåder förklarat Sig hafva, för Dess del, alla ofvanbemälde i och för factoriets nedläggande framställde vilkor gillat och antagit, vid hvilket förhållande måste förutsättas, att, derest Rikets Ständer till den ifrågastäflde försäljningen lemna deras bifall, den blifvande afhandiingen emellan Kronan och Bruks-idkaren Arfvedson, rörande gevärstillverkningens upphörande, kommer att försiggå, i fullkomlig öfverensstämmelse med de af Arfvedson senast framställda förbehåll, hafva Rikets Ständer, för ärendets fullständiga bedömande, ansett sig icke kunna undgå att jemväl fästa uppmärksamhet å öfrige uti factorie-egarens anbud förekommande bestämmelser, hvilkas antagande Rikets Ständer, genom nämnde försäljnings medgifvande, skulle bereda.
Visserligen kan också en tillfällighet föra oss tillsammans med våra verkliga och dyrbaraste vänner, men det är detta slags tillfälligheter, om hvilka Geijer säger: » Det är en händelse, som ser ut som en tanke. » Däremot finns det andra tillfälligheter, som långt ifrån tyckas ha något slags tankeinnehåll i sig. Man ligger på landet, vid samma badort, man bebor samma hus, männen i familjerna äro anställda vid samma läroverk, vid samma regemente, i samma förrättning, och familjerna bli » vänner ». Hur ofta människor, som alldeles icke passa tillsammans, så där endast af tillfälligheternas nycker tvingas till hvarandras umgänge ser man bäst af, att detta slags vänskapsförbindelser sällan räcka länge, ja, ofta blott upprätthållas genom konstlade medel, liksom en svag person som endast kan lefva med tillhjälp af morfin och andra tvifvelaktiga styrkemedel. Ja, till och med under det » vänskapen » är som bäst, pågår ofta en stilla och ihållande strid mellan sådana vänskapliga familjer, som tillfället har kastat i armarne på hvarandra. Jag är säker på, att mycken ofred, många brytningar mellan människor kunde undgås, om de blott icke ville göra alla sina bekanta till sina vänner. Det är en mycket allmän åsikt hos de flesta människor, att när man icke är » vänner » är man » ovänner », och däri ligger det stora misstaget. Ovän skall man helst icke vara med någon. Dem, som behandla en som ovän, skall man undvika och själf så vidt möjligt är undgå anledningen till att göra folk till sina ovänner. En sak är att tänka och tala vänligt om människor, att gärna vilja hjälpa och tjäna dem, om man kan, och en helt annan sak är att ha dem till sina vänner. Man skyller hvem som helst, som man möter, om ock endast fem minuter på en järnväg, all höflighet och beredvillighet, — men att taga någon till sin vän är något helt annat. Det skulle visa sig, hur mycket lättare umgänget mellan människor blefve, om man litet oftare och litet rikligare komme andra till mötes med ett vänligt sinnelag och litet försiktigare inginge vänskapsförbindelser. Det första vilkoret för vänskap är ömsesidig sympati, och jag tror, att en verklig, ömsesidig sympati är en sällsynt sak.
Ropades starka nej, blandade med ja. Hr Dalman anhöll oni propos. till bifall å Oecori.- Utskts förevar. Utlåt. Underteckn. Ridd.Secret.: Här företer sig det besynnerliga förhållande, att sedan Utsk. afstyrkt bifall å motionen. Utsk. derefter yttrar, efter orden: ”men enär det torde böra utgöra föremål för R. H. Stts härmare pröfning, huruvida icke vid försäljningen af utländska lottsedlar, hvarigenom ostridigt penningar dragas ur landet, någon särskild afgift eller bevilln. bör äga rum, har Utsk. velat härå vördsamt fästa R. H. Stis uppmärksamhet, för hvilken händelse dock någon vidare åtgärd med detta mål icke tillhör Oecon.- Utsk:s befattning.” Någon propos. på rakt bifall af tillstyrkandet lärer således svårligen kunna göras, utan torde propos:rt böra blifva deh, huruvida Ståndet, med bifall till OeCon-.Ulskts Förevar, utlät;, önskar till Bevilln.Utsk. remittera frågan, om icke vid försäljningen af utländska lottsedlar, hvarigenom ostridig t penningar dragas ur landet, någon särskild afgift ellef bevilln. bör äga rttttn Hr Hjärne-, Harald: Jag tror, att, om R> o. Ad. bifaller Öecon.Utsk:s tillstyrkande, en gifven följd deraf blifver, att frågan, huruvida någon bevilln. vid försäljning af utländska lottsedlar bör äga ruin, måste remitteras till JBevilln. Utsk.. Den ai O c t o 1) e r. 367 Frih. Boye, Ludv.:
Vår sorg kan förefalla kalla naturer öfverdrifven, ja, kanske hycklad, vår skrattlust kan föranleda de misstänksamma till slutsatser i deras väg, och att vårt tal missförstås, har hvar och en många prof på ur sin egen erfarenhet. «Talet är till för att dölja tankarne », för att citera Talleyrand. Detta är visst icke vackert sagdt, men å andra sidan är det alls icke rådligt att likna en uppslagen bok, då man icke är bland pröfvade vänner; och huru många missämjor och ledsamheter uppstå ej t. ex. genom den odrägliga vanan att prata » bredvid munnen »? Nej, orden skola vägas på guldvikt, och framförallt har man att iakttaga stor försiktighet i fråga om att föra vidare uppsnappade hörsagor om medmänniskor och motstå frestelsen, om den infinner sig, att yppa en anförtrodd hemlighet. Röj icke genom ditt ansiktsuttryck ett obehag, du erfar, dölj dina tårar, betvinga din skrattlust, när du är ute i världen, och du skall riskera mindre! Utbrott af förtviflan vid en öppen graf, fnissande och hviskande i ett sällskap och annat dylikt verka icke heller behagligt på utanför stående. Lugn måste här utmärka hela vårt väsende. Då först får det prägeln af harmonisk skönhet. Hvad är det i den antika plastiken, så väl som i all äkta konst, som fängslar oss, om icke just denna svala måtta, denna karaktär af något dämpadt och återhållet? Du känner ett starkt begär att njuta. Njuta af lifvet under antingen den ena eller andra formen. Men j u mera du tömmer njutningens bägare, ju törstigare skall du blifva, till dess slutligen ditt begär blifver osläckligt och förvandlar dig till en ofri varelse. » En slaf är den, som usla lustar jaga, Fast kedjan aldrig slamrat kring hans fot. » För hvar gång däremot, du öfvervinner en uppstickande lust, tager du ett steg mot din egen frigörelse. Och för hvar nästa gång blifver segern lättare. Jag känner en ung kvinna, hvilken tyckte mycket om att om förmiddagarne, enligt fruntimmers sed, gå in på något konditori och äta bakelse.