Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Lagerbjelke skulle haft rätt i hvad han sagt; men sora så icke förhåller sig, anser jag deremot Utsk. förfarit rätt; sådant har inträffat förut och jag minnes flere särskilda fall under sista Riksdagen då sådant egde rum. R. o. Ad. fann denna punkt icke erfordra annan åtgärd än alt läggas till handlingarne. Punkten Litt. L. Utsk:s i afseende på denna punkt nu gjorda förslag bifölls. Föredrogs Hr von Hartmansdorffs Aug., den 21 dennes på bordet lagda motion, ang:de statsanslag lill understöd för utvandrare från Sverige. Flr von Hartmansdorff: Af det sätt, hvarpå StatsUlsk. behandlat åtskilliga frågor, har jag, lika med Hr Rydin i BorgareSt., trott mig ega anledn. (ill denna motions framställande. Väl har Hr Rydins motion blifvit remitterad lill vederbörligt Utsk., men som jag enskildt har mig bekant, att Hr. Gr. o. Landtm, hyser betänkligheter vid min motions remitterande dit, och då jag, om mig tillätes från det förstärkta StatsUtsk:s omröstningar i tullfrågorna sluta till det oförstärkta Utsk:s mening ronde frihandeln, befarar, att min motion, ifall hon kommer lill Utsk., icke skall röna någon framgång, så vill jag, i fall, såsom jag nyss nämnde, Hr Gr. o. Landtm, har betänkligheter vid att låta henne remitteras, icke derom med honom tvista.
Detta var egentligen opassande, men man menade i sjelfva verket icke så illa. Yärdshuslifvet visade sig ej heller tynande, och på ut-Värdshusen åt norra sidan gick det i synnerhet lustigt till. Då och då företogs äfven en jpiquenique på Liljeholmen eller på Tallkrogen, mest af officerarne med sina flickor, men också af verkliga damer och för tillfället anständiga kavaljerer. Med ett ord, man roade sig och hörde ej så mycket på de oroande notiserna från kriget, der allt gick vind för våg, hvilket man naturligtvis skylde på kungen, som dock var ganska oskyldig. På någon fullständig revolution tänkte ingen, om icke de som utgjorde själen i konspirationen, ty att en konspiration funnes, det var ingen hemlighet, kanske knapt för kungen, sjelf, men han kunde minst af alla föreställa sigv att de sammansvurne skulle kunna uträtta något farligt för honom och hans hus.Genom sin ställning till kungen å ena sidan och sina vänskapsoch slägtförbindelser med flera af de samman-svurne var F. (den egentlige upphofsmannen till dessa meddelanden) visserligen i en föga behaglig ställning, men han ansåg sig icke kunna göra något åt saken, och att det skulle gå så långt som sedan vardt fallet, kunde han lika litet som någon annan föreställa sig. En dag, det var i slutet af Januari, mötte F. (vi begagna allt framgent blott initialen af hans fornamn) en gammal bekant, possessionaten Liungfelt, en landtjunkare, men som var mycket bekant i det gladare stockholmslifvet, en goddagspilt, som under vintermånaderna uppehöll sig i Stockholm, och bodde på Dufvan, han rådde visst om huset, och var gerna sedd hvar han kom. Liungfelt var visst son eller kanske sonson, åtminstone på något sätt slägt med den gamle amiralitetsflskalen under frihetstiden och stod i nära förbindelse med många af de högre embetsmännen, allt sedan han sjelf i sin ungdom tänkte poussera sig på carriéren och någon tid tjenstgjorde i presidéntskontoret.
I händelse samtlige Provincerne i Riket vöre lika enige i begreppen om behofvet alt underhålla Läkare, så behöfde ej Staten aflöna ProvincialLäkare; men erfarenheten har visat, att Staten måste mellankomma, för att befordra en allmännare Läkarevård; också har man nyligen, der ProvirjcialLäkare-districterne befunnits för stora, nödsakats sönderdela dem och tillsätta ett större antal Läkare. Samma förhållande inträffar med DjurLäkares anställande; ty om de ej tillsättas med lön på Stat, blifva de ej i Provincerne antagne. Att så sker, är en direct vinst för Landet, genom boskapssjukdornars ^förekommande och botande. Den 10 December f. ra. kan ofta på en encia dag, genom ett kreaturs död, göra vida störe förlust, än beloppet af hvad man på flere år skulle erlägga till DjurLäkarens aflöning. Denna afgift blifver högst obetydlig; och om man kastar en blick på Folknummern, finner man, att det blött behöfves i sk. afgift utaf hvarje mantalsskrifven person, för att öfverflödigt fylla behofvet till DjurkLäkarnes aflöning och det goda ändamålet kan således vinnas utan synnerligt betungande. DjurLäkare böra på Stat anställas till lika stort antal som ProvincialLäkare. Ett enda fallet kreatur, som kanske genom blott åderlåtning, en af de enklaste operationer i VeterinairVetenskapen , kunnat räddas, har ofta beröfvat ägaren dess välstånd. Serskildt kan jag såsom Landshöfding på Gottland vitsorda, att denna Province varit dessa senare år ofta hemsökt af Boskapssjukdomar; dervid ditskickade DjurLäkares föreskrifter och bemödanden alltid medfört den ypperligaste verkan till sjukdomarnes hämmande; hvaremot, då sådane Läkares biträde saknats, tusendetals Får och många andra krealur störtat. Friherre Fock: Herr Bråkenhjelm har såvida justerat sitt anförande, att han medgifvit, det VeterinairLäkaren i Upsala Län ej har någon lön af Staten; men han tror att denne Läkare lönas af Länet.
Jag vidhåller mitt påstående, att enl Grundlagen BondeSt:s beslut måste komma under omröstning i Förstärkt StatsUtsk. Det må vara en sanning, att det varit önskvärdt om voter:spropos:ne blifvit upställde som Hr Gr. o. Landtm, antydt, men då så icke skett, anser jag bättre att man bifaller Utsk:s förslag, emedan eljest förvecklingar upkomma. Det är nemi. bekant, att detta Betänk, redan förevarit inom ett Stånd, och det är troligt att de öfriga Stånden, om icke i dag, åtminstone nästlcde Måndag fatta sina beslut i ämnet, hvilka beslut blifva olika med R. o. Ad:ns, i händelse de öfriga Stånden godkänna Betänk. Förvecklingar och ganska stor tidsutdrägt äro den gifna följden af ett underkännande utaf Utsk:s Betänk. Men det vore likväl icke skäl för Ståndet att afslå en återremiss, om genom en sådan något i sak kunde vinnas, eller om något Stånds 36 Den 1 Augusti f. m. mening genom voter:spropos:ne, sådane de nu äro upstälIde, skulle förqväfvas. Så är likväl nu icke händelsen, ty genom bifall till dessa propos:r blifva alla Ståndens mening i förstärkta StatsUtsk. pröfvade och majoriteten får då göra sin mening gällande. Såsom skäl hvarföre R. o. Ad. skulle kunna göra en förkla ring öfver eller tillägg uti sitt beslut, har man sagt, att det blifvit missförstådt. Jag glömde nyss att uptaga detta och anhåller nu att få hemställa, huruvida man med skäl kan säga, att R. o. Ad:ns beslut är missförstådt. Detta beslut, sådant det blifvit fattadt, är ordagrannt intaget i voter:spropos:n och har icke annorlunda blifvit tolkadt, så att detta skäl förfaller. Jag anhåller att Hr Gr. o. Landtm, täcktes framställa särskild propos. på hvarje punkt i förslaget. Hr Gr. o. Landtm, anförde:
”Och den lyder?” frågade Elisabeth knappt hörbart. ”Älskar du Ferdinand, din kusin?” ”Ack jo!” utropade Elisabeth med lättadt bröst. ”Jag talar ej om en kärlek, som också med ett annat namn kallas vänskap; det är en sann, verklig kärlek jag menar. Är det med en sådan du älskar honom?” ”Hvad menar du?” frågade Elisabeth häpen. ”Jag menar, om du älskar honom öfver allt och alla på jorden?” svarade han häftigt. Elisabeth bleknade, hon förstod hans ord, men sade intet, endast heta tårar strömmade öfver hennes kinder. Rudolph varseblef dem och en hastig ånger uppsteg i hans hjerta. ”Förlåt, förlåt, du goda!” utbrast han och kysste kärleksfullt hennes händer och kläder; ”men om du visste, huru den vänlighet, du visat honom, då du ej ens låtsat märka att jag fanns till, om du visste, huru den plågat, marterat mig, så skulle du förlåta och förbarma dig öfver din arme Rudolph.” Med svaga händer sökte Elisabeth befria sig från hans häftiga kyssar, som brände på hennes armar lik eld. ”Ni glömmer hvem jag är,” sade hon sagta och drog sig rysande undan; men Rudolph följde henne. ”Nej jag har ej glömmt det!” utropade han eldigt, ”men det hindrar mig ej att öfver allt på jorden älska och tillbe dig, du hulda, goda engel! Och Elisabeth: är mitt hopp för djerft, om det säger, att också jag har en plats i ditt hjerta?” ”Förbarma dig!” frampustade Elisabeth svagt och med dödsbleka kinder. Hon vacklade och måste stöda sig mot ett nära stående träd. ”O, jag skall göra det, jag skall förbarma mig, se’n jag först fått höra, om jag ej bedragit mig; säg blott: ”jag älskar dig!” och jag vill lemna dig, eller, om du vill, bära dig på mina armar genom verlden.” ”Lemna mig!” bad hon med döende röst och drog sig rysande unnan den arm, som ville omfatta henne. ”Tänk på Leonhard!” Vid detta namn spratt Rudolph till, han bleknade och drog sig undan; men snart närmade han sig åter.
Den hexametriska lofsången ”Nimrods Skäkta, till Göteborgs beröm”, ett misslyckadt försök att lyfta sig till jemnhöjd med Stjernhjelm, är blott derföre märkvärdig, att han der bemödade sig strängare, än Stjernhjelm och Spegel, om en på latinska prosodien grundad versbyggnad; samt dermed gaf första föredömet till de vid slika rön oundvikliga språk-vrängningar, som sedan möta oss hos Nicander och Palmfelt. Men med tredje delens utgifvande, ehuru sammanföst den (lik de öfriga) är, skedde hans minne största tjensten. Ty det är ibland denna dels visor och småverser, som några gullkorn (eller åtminstone silfverblickar) af poesi, här och der, framglimma: än i komisk art, såsom infall af verklig qvickhet och rolighet; än i lyrisk, såsom godsinta utgjutelser af epicureisk belåtenhet och bacchisk hänryckning. Hit hör den länge allbekanta visan ”Blomster-drömmen”, som börjar: Vid ett berg uti en dal, På det alltför sköna näset, Låg jag, sommarnatten sval, Och sof sött i gröna gräset; På en blomster-hufvudgärd, Som mig blef förär’d, Drömma blef jag lärd: Om jag glömde Hvad jag drömde, Vor’ jag drömmen intet värd. Hit höra ”Tacksägelse-vers för tre dagars välfägnad”; – ”Ett litet infall för ro skull”; – ”Öfver en, som ätit Björnestek”; – ”Trompet-stycke för Morianen Wilhelm”; – samt framför alla visan om ”Friskens och Runii Påsk-resa till Dalarön”. Sjelfva den moraliska visan ”öfver Verldenes Fåfänglighet” har flera drag af samma lynne.
Och då det otvifveiagtigt skulle leda till realisationens betryggande samt befrämja flere dermed afsedde vigtige ändamål, om en del af Bankens sedlar kunde med Ducater, utan någon kostnad för Banken, invexlas och dessa sedermera blefvo i allmänna penningerörelsen inom landet gångbara; men sådant endast lärer kunna tillvägabringas på det sätt, att utvexlings-priset å Ducater alltid utgör samma belopp, som deras invexlingspris; har Utskottet desto hellre funnit en dylik öfverensstämmelse emellan utoch invexlings-prisen böra för framtiden iagtlagas, som Utskottet icke kan erkänna giltigheten' af det skäl, på grund hvaraf Banken, vid utvexling af Ducater, derföre fordrar ett högre belopp i sedlar, än Banken för desamma vid invexlingen erlagt, och hvarigenom Du £ih. till R. St. Prot. 1840. 6 Sami. 1 AfcL 24 Haft. J2 Banco-D t slottets Utlåtande, A7: o y5. eaternes användande i allmänna rörelsen naturligtvis i väsendtlig mon O O försvåras. Utskottet får alltså föreslå, att Svenska och Holländska Ducater må, så länge sådant finnes för Banken och allmänna penninge-rörelsen fördelagtigt, i mon af tillgång och rörelsens behof, från Banken utvexlas, till det pris, som för invexling af Ducater, under samma tid, är af Fullmägtige bestämdt.
Under gravering voro en ny kustkarta öfver Bottenviken, en generalkarta öfver sjön Wenern samt en specialkarta öfver Ekens och Lurö skärgårdar i nämnde sjö. Från boktryckpressen hade utgifvits åtskilliga häften af »Underrättelser för sjöfarande» om nyupptäckta grund, tillkomne eller förändrade fyroch känuingsbåkar samt andra säkerhetsanstalter. 6,792, 2,475. 2,326. 4,679. sigr 9,118. 7,154. Litt. 0. till 1862 ars revisious-berättelse, augående stats-verket, sid. 93. Stockholm. Götheborg. Gefle. j Malmö. I Westerell j Wisby. Carlsham 1. 1 Kalmar. | Hernösand. Från främmande nationers hydrografiska departementer hade Sjökarte-kontoret fått emottaga värderika gåfvor, bestående i 102 stycken sjökort och 24 seglingsbeskrifningar och afhandlingar i nautiska ämnen. Navigations-skolorna. Dessa räkenskaper hafva i Kongl. Kammar-rätten undergått granskning, med anmärkning för skolorna i Westervik, Wisby, Kalmar och Hernösand, men utan anmärkning för Stockholms, Gefle, Götheborgs, Malmö och Carlshamns skolor. Inkomster och utgifter redovisas sålunda: (Bil. Litt. O.) § I Kongl. Kommerse-kollegii till Kongl. Majit afgifna underdåniga berättelse om undervisningen vid Navigations-skolorna under läsåret 1860—1861 innehåller följande uppgifter angående antalet elever samt de under samma tid utexaminerade Kaptener och Styrmän. Examinerade, utan att Utexaminerade hafva genomgått skolan, -— sr cc pr co 05 c+- •§* Xfl p" CO | 3 « i. O: 03 1 ?. 2i Vid Navigations-skolorna uti: 5* co 2. rmän a klasse SJ » tlit p. “ P -c P 3 co a> CO t-j rmän a klasse P P^ iO>^ p ET 2 co 3 co rp <TD ft> a> * ö. p SJ * re IT jf w 4 3 P • *-*» MCO 3 is?
Då den lagstiftande magt, som af Konung och Ständer gemensamt utöfvas, efter Rikets Ständers öfvertygelse, bör betraktas såsom ett sammanhängande helt, hvilket icke kan söndras utan äfventyr, att jemvigten, Statsmagterne emellan, derigenom tillika rubbas, hafva Rikets Ständer trott, alt det skulle innefatta en afvikelse från denna allmänna grundsats, och måhända äfven kunna leda lill minskning af det anseende och den vigt, som alltid bör åtfölja ett Konungens Beslut, derest Konungen ensamt för Sig skulle antaga en af Högsta Domstolen föreslagen Lagförklaring, hvilken, sedan densamma under flera år blifvit tillämpad, likväl af den andra Statsmagten, eller Rikets Ständer, vid en påföljande Riksdag, skulle finnas vara af beskaffenhet att den icke kunde vinna deras bifall, och derföre borde afskaffas. Det vill deremot synas, sorn skulle den Högsta Domstolen, enligt Grundlagens nu varande lydelse, lemnade rättighet, att, i anledning 5* Expeditions-TJtskotteis Förslag till unct. Skrijvelse Fo Ifi. af till Konungen inkomne förfrågningar från Domstolar och Embetjroä® om Lagens rätta mening, deröfver afgifva förklaring, i och för sig sjelf mindre innebära en egentlig lagstiftningsvättighet att införa nya Lagbud, än en åtgärd att närmare tillämpa redan gifven Lag, såsom oundgänglig för lagskipningens jemna gång, och deruti Konungen icke i någon väsendtlig mon deltager» Och då betänkligheter af annan art mot de föreslagna Grundlagsändringarne jemväl synts Rikets Ständer icke sakna all vigt, såsom: att den varsamhet med hvilken Lag förklaringar böra väckas och pröfvas måhända skulle i viss mon aflägsnas, derest Högsta Domstolen sjelf erhölle initiativet att dylika förklaringar föreslå; samt att, derest Högsta Domstolen funne sig böra hos E. K. M. i underd. tillstyrka en Lagförklaring, hvilken E. K. lil. icke fann godt bifalla, Högsta
Och hvad värre var, den stackars människan rådde till sist ej på Rose, som ibland under lektionerna var vid ett så uppsluppet humör, att hon gjorde värre fuffens än ett helt dussin odygdiga pojkar tillsammans, och däremellan blef vid så dåligt lynne, att hon inte kunde förmås vare sig att tala eller svara på de frågor, som framställdes, Ja, det hade till och med gått så långt, att Rose en dag slängt sin franska grammatika i väggen, så att explikationsöfningarna, syntaxen, deklinationerna och de oregelbundna verben J A K O B K U L L F S 327 susat förbi öronen på guvernanten i sällskap med kriaböcker, lexika, pennskaft, bläckhorn och linialer. Och så hade flickan med flammande blickar rusat på dörren och i afskedets stund räckt lång näsa åt sin beskedliga uppfostrarinna. Och inte stort bättre gick det till i det grefliga herrskapets egen närvaro eller på bjudningarne borta och hemma. Ty midt under det Rose uppförde sig som mest konventionelt, kunde hon få ett raptus af dåligt eller godt lynne, och i hvilketdera fallet uppförde hon sig till den landtliga societetens fasa, det vill säga allt utom comme il faut. Skulle hon t. ex. på grefvinnans begäran, för att denna skulle bli i tillfälle att få visa en ny sida af hennes talang, sjunga en bit, så kunde det hända, att hon med rörande innerlighet föredrog ett af sina glansnummer, en tysk vaggvisa, men det kunde lika lätt hända att hon vid afslutningen af det hela tog till refräng: A ' de me ' på de '! eller något i samma stil, som hennes pappa lärt henne som barn, när han var vid riktigt sunda vätskor efter en god dagsrecett och kanske fått ett glas i kavajen. Vid dylika tillfällen hade alltid herrarne, med grefven i spetsen, ofantligt roligt, sedan de efteråt samlats i punschbuffeten, och äfven grefvinnan, som eljes såg slapp och trött ut, fick ett drag af liflig skälmskhet öfver munnen, fastän blicken skärptes, när hon förebrående såg på fosterbarnet.
(Forts.) J} k detta sätt fortfor hon hela dagen att genom i sin kvickhet, sitt lif hålla de öfriga i godt lynne och var på sätt och vis den medelpunkt, kring hvilken de rörde siz. Först då gästerna voro resta och flickorna kommit upp i sin enskilda vå- ning, tre sammahängande rum i den breda frontespisen två trappor upp, kastade hon sig handlöst ned i en soffa under utropet: » Hu, hvad jag är trött! » Anna höll just på att stänga dörren mellan sitt och systerns rum, men hejdade sig och yttrade, i det hon med ett visst förakt såg ned på Siri: » Ja, det är då inte underligt, så som du bråkat och gjort dig till i dag. » Siris trötthet var med ens försvunnen. I ett ögonblick stod hon framför systern och utropade med dämpad, ehuru af undertryckt rörelse darrande röst: » Lägg bort den där öfverlägsna tonen, Anna. Jag tål den inte längre. Du tycks anse, att skillnaden mellan dina tjugufem år o c h mina tjugu är lika stor, som när du var femton och jag tio. Men däri misstager du dig. vi äro nu jämnåriga. Och någon annan öfverlägsenhet hos dig erkänner jag inte heller. Du förebrår mig, att jag koketterat, men ett på samma gång så naivt och så hänsynslöst koketteri, som det hvarmed du söker fånga den stackars notarien, har man väl knappt sett maken till. Afbryt mig inte, » fortsatte hon något kraftigare, då Anna gjorde en rörelse, » låt mig nu tala ut, hvad som så länge legat och jäst inom mig. Därför att du är äldst och dessutom håller på med de där litterära dumheterna, hvaraf ingen människa ännu sett något verkligt resultat, har du sett ner på oss yngre flickor, som om vi vore underordnade väsen. Och då du nu blifvit förtjust i en karl, inbillar du dig, att det där är något alldeles säreget och oändligt olika, långt ädlare och upphöjdare, än om vi stackare skulle gå och förälska oss. Men däri misstager du dig ännu en gång.
Men i brist af allt sådant förord och förbehåll synes det vara icke mindre ostridigt, att landbo' äfvenså väl på en utarrenderad eller förpantad egendom, som på en annan, måste nöja sig åt den behandling och de vilkor, som allmän lag omförmäler. — 45 — Om under närvarande förhållanden, då kronoåboar äga en sig och efterkommande tillförsäkrad åborätt, från hvilken de icke utan försummande af sina skyldigheter kunna lagligen skiljas, ett kronogods, försedt med sådana åboar, blefve till enskild man förpantadt; så måste det ske utan förfång af en så beskaffad åborätt; och åboskapet komme följaktligen att oförkränkt fortfara ej mindre under panthafvares eller arrendators besittning, än under jordägarens egen. När deremot i fordna dagar, då Kronan ännu icke sjelf under dylika vilkor antagit åboar på sina hemman, utan kronobönderne ansågös och behandlades såsom landboar, utan vidsträcktare rätt, än sorn sådana efter allmän lag tillkommer, Kronan under panträtt öfverlät hemman, försedda med dylika landboar eller kronobönder; kunde ju omöjligen desse bönder genom pantsättningen vinna rätt till bättre vilkor, än de under Kronans egen besittning åtnjutit. Och mot Kronan hade de aldrig haft rätt att vägra förhöjd skatt eller yrka bibehållande vid förut brukliga vilkor, utan alltid varit underkastade uppsägning att efter åtnjuten laga fardag flytta, och deremot endast berättigade att likaledes sig från hemmanen uppsäga. Genom förpantning. af Kronans rätt till hemmanen kunde dessa vilkor för kronobönderna hvarken försämras eller förbättras; och panthafvaren utöfvade, när annat förbehåll ej skett, just jemnt samma makt och rätt öfver dessa bönder, som de redan under Kronans husbondevälde voro underkastade. De i senare tider utgångna författningar om åborätt till kronohemman hafva icke kunnat minska den panträtt, som Kronan förut hade på annan man öfverlåtit.
Att då samtlige Stånden formerade Dom. stol, de sammanträdde på RiksSalen, der målet inför dem samlade utagerades, men afgåfvo sina röster Ståndsvis; då frenne Stånds öfverensstämmande vota fordrades för att fälla den å« klagade. 6) Att då ett Stånd utgjorde Domstol, målet utfördes inför detta Stånd i dess vanliga Sessionsrum och att då dubbel pluralitet fordrades för den anklagades fållande. Den vördnadsbjudande åsynen af ett Riksstånd eller alla fyra, dömande icke majoriteten öfver minoriteten icke ett politiskt parti 'öfver motsatta äsigters försvarare, utan höjde öfver ovidrörda enskilta passioner, dö. mande förbrytelser begångne mot NationalRepresentationen såsom sådan och ej såsom en samling af enskilta, tror jag, skulle en gång framställd, djupt i Folkets minne inprägla akt - Den 3 M arti i. 585 ning för sina lagstiftares sessioner och förekomma behofvet af förnyade upprepanden. Herr Réenstjerna, Nils Svante: Jag har i det längsta väntat med denna motion, i hopp att blifva förekommen af någon skickligare; det år i afseende på Låneundsåttning för de landtbrukare, som hafva fullgod säkerhet, jag menar Hypothek af Jord, som jag vågar projectera att Banquen ytterligare borde utlåna, efter samma method, som nu följes, en million, eller minst 5oo,ooo R.dr B;co om året, intill nästa Riksdag, att denna summa fördelles på de provinser, som mäst deraf voro uti behof, att ingen fick låna, öfver en tredjedel af egendomens värde, emot första intekning, och att således högsta summan ej sorn nu vore fixerad till 6,000 R:d B:co. Härigenom vore vunnit, alt endast den som hade säkerhet fick låna, och att den skyldige kunde betala sin skuld, genom en, del af sin production. En landtman, som lånar ett Capital, kan aldrig på en gång återbetala det samma, utan att sätta sig uti ny skuld eller afyttra sin Egendom, en proportionerad årlig afbetalning år således första vilkoret för lån på Jord. Jag tror äfven att dessa
I sammanhang härmed, har Utskottet ansett sig böra anmäla, att sammanräknade beloppet af de i 51 § utaf nu ifrågavarande förslag uppgifna anslagssummor för stadsoch häradsfängelsernas ombyggande rätteligen utgör Trehundraadertontusen femhundra riksdaler, men icke 308,500 r:dr, som åberopade $ i det tryckta förslaget innehåller, samt att denna rättelse jemväl, vid det nya reglementets utskrifvande, bör iakttagas. Ankom till Exp. Utsk. den 19 Äng.» ki 8 f. na. Memorial, med förslag till reglementariska stadganden, angående de på Riksgäldskontoret anvisade kreditiver. (Rgs Afd.) Stats-utskottet som, uti sitt Memorial N:o 215 redan underställt Rikets Ständer förslag till de §§ i Riksgäldskontorets nya reglemente, deruti stadganderne i afseende på utbetalningen af de s. k. stora och mindre kreditiverna böra meddelas, får nu föreslå lydelsen af de §§ i samma reglemente, hvilka böra innefatta nödiga föreskrifter rörande öfriga, å nämnde Verk anvisade k jedid vsummor; lärande desse §§ böra i reglementet införas vid slutet af den afdelning, som handlar om Riksgäldskontorets utgifter, och följaktligen, vid reglementets utskrifning erhålla en härefter lämpad nummerordning. Bland de uti bilagde förslag anförde §§ grundar sig den 5:te, angående kreditivet för rustningskostnaderne, och den 6:te, angående det i anledning af garnisonsförstärkningen här i hufvudstaden beviljade kreditiv, på Rikets Ständers beslut genom bifallandet af hvad Stats-utskottet i Utlåtandena Näs 117, 163 och 184 tillstyrkt och föreslagit. Den 7:de §, angående kreditivet för ullproduktionens befrämjande motsvarar 110 § i 1845 års reglemente och innefattar hittills gällande stadganden i afseende på detta kreditivs begagnande samt betalnings vilkoret för deraf lyftade summor. Den 8:de §, angående kreditivet för underlättandet af arméens ackordsreglering, äger samma lydelse, som nuvarande reglementes lil §.