Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
St. fatta i anledn, af StatsUtskrs betänkto N:o ig3, ang:de sättet att betala Riksg.cont:s redan ägande skuld, och N:o 2o3, angående extra statsanslagen. Vid betänk, anmärkes för öfrigt: i:o att till ränta och amortissement å Riksg.contjs skuld 2 millioner r:dr är i beräkningen upptagen en årlig summa af 200,000 r:dr, hvaremot, om denna skuld funderas, dertill å 6 proc. ej erfordras mer än 120,000 r:dr om året; 2:0 att, i följd af väckt fråga om ny liqvid emellan Banken och Riksg.cont., för bancovinsten under de sistförflutna åren tillgång bör kunna beredas till betäckande af de uppgifna utgifterna för en gång, nemi. i5o,8a8: 18. 5. tilt Banken, såsom återstod å dess förskott till liqviden med f. d. Kongl, familjen, och 6,326: 1. ersättning till Friherrinnan Enesköld; 3:o att aflöningsoch förvaltningskostnaden synes vara för högt beräknad, då den upptages till 60,000 rtdr, emedan en minskning bör äga rum genom beslutet om upphörande med tillverkning af riksg.-sedlar. På dessa skäl anhåller jag om återremiss å betänk. N:o ao4, på det att detsamma må kunna behandlas i sammanhang med betänkrna Ntris ig3 och 2o3. Frih. Cederström, Jac,: Jeniväl jag begär återremiss lika med den siste talaren, R. o. Ad, har återremitterat StatsUtsk;s betänk. W:o ig3, hvilket är bifallet af Borgareoch Bonde-St:n. PresteSt. har äfven återremitterat detsamma. Det lärer således ej vara tänkbart, att R. o. Ad. kan bifalla dett a utlåt., hvilket grundar sig på bifall till betänk, N:o ig3. Utan att ingå i de beräkningar, som > utlåt.
Deremot har Borgare-Ståndet, oagtadt skedd inbjudning, icke förenat sig i Presteoch Bonde-Ståndens beslut om smidesrätt för flere hyttor ge - 4 Allm. Besv.- och Ekon.-Ulskotlets Memorial, N.-o tSj. mensamt, sorn tillsammans hafva en tackjerns-lill verkning af minst 3,ooo Sk%, utan att vid någon af dem serskildt tillverkningen uppgått till 2,5oo SkU, hvilket beslut jemväl strider emot hvad Ridderskapel och Adeln beslutat; och som således i denna fråga två Stånd stannat emot två, lärer Presteoch Bonde-Ståndens beslut derom förfalla. Det af Borgare-Ståndet beslutade tillägget i stadgandet om liderne för öfvergången till den vidsträcktare smidesfiiheten, innehåller ingen förändring af Utskottets förslag, utan endast en närmare och mera lydlig bestämmelse af föreskriften; derföre Utskottet icke kan tveka, att ju Presteoch BondoStånden, hvilka godkänt Utskottets förslug i denna del, jemväl antaga delta tillägg. Hvad åter beträffar den af Presle-Slåndet beslutade uteslutningen af otdet ”otvannämnde” på flere bestämda ställen, der det i Utskottets förslag förekommer, får Utskottet erinra, att denna uteslutning skulle leda till otydlighet i bestämmelsen om de Bergslag, för hvilka vissa inskränkningar äro föreslagne, då det linnes andra Bergslag, hvilka, hvad beträffar de förhållanden, som här äro tagne i betraktande, anses jemförlige med Landslag, och inom hvilka enahanda inskränkningar således ansetts icke böra ega rum; derföre, då della beslut icke är al något annat Stånd biträd t, Utskottet hemställer till Preste-Ståndet alt derifrån afstå.
Må det förlåtas oss, om vi i ifvern att på alla sätt betona detta, för omvexlings skull också fallit in i en tysk professorsstil. Besöka vi en modern tafvelutställning, märka vi genast de unga och de yngsta målarnes sträfvan efter individualism. De säga sig vara naturalister, men de olika taflorna återgifva naturen så bjert olika, att vi kanske snarare skulle vilja kalla deras mästare individualister. Bland författarne röjer sig, som vi redan sökt framvisa, också en dylik sträfvan, men de ha ännu icke framhäft individualismen som sitt förnämsta estetiska mål. Flere författare hafva beträffande verklighetsskildringen uttalat den meningen, att böcker i denna genre lefva längst. Mer eller mindre trovärdiga verklighetsskildringar hafva ju emellertid frambragts äfven före vår tid. Kulturhistoriskt intresse måste väl rimligtvis verklighetsskildringen alltid komma att besitta liksom bref, biografier och gamla tidningar, men estetiskt betraktadt är det icke troheten mot verkligheten, som odödliggör en författares verk utan det konstnärliga och personliga. Man förespår Strindbergs yppersta arbeten långt lif. Besannas spådomen beror det derpå, att de snart sagdt i hvarje rad röja den store artisten, den sjelfskapande, aldrig skoltuktade, imponerande personligheten. Naturalismen är vårt århundrades sista stora literära utvecklingsfas. Intressant ur många synpunkter, stundom gripande i och för sig sjelf och oftast bräddad med den oförskräckthet, utan hvilken ingen äkta konst kan uppblomstra, vinner den dessutom ytterligare värde som literär murbräcka. Den har, ehuru på nya områden, fullföljt den personlighetens emancipation, mot hvilken hela vårt århundrades literära utveckling brutit en väg. Man står alltså af många skäl i tacksamhetsskuld till naturalisterna. Glödande af altruism hafva de med hänförelsens frimodighet kämpat på det sociala fältet, och inom det rent estetiska hafva de icke stannat på redan upptrampade vägar. Så mycket mindre orsak att nu försvärja sig till någon af de små tabulaturer, som endast vinna lagfart för dagen.
Hvad i ofvanomförmälde hänseende är vordet föreslaget och tillstyrkt, hafva Utskotten tagit i noggrannt öfvervägande, dervid hos Utskotten stadgat sig den öfvertygelse, att det af Kongl. Maj:t i Nåder föreslagna sätt för återbetalning af ifrågavarande lån icke allenast kommer att leda till förenkling och lättnad vid lånens liqviderande, utan äfven, sedan arbetsföretagen blifvit fullbordade och godkände samt den årliga afhetalningen inträdt, komma att för Stats-Verket medföra enahanda säkerhet för lånebeloppen, som för kronans uppbörd nu eger rum, utan att sådant kan komma att inverka på tredje mans rätt, enär lånemedlen, efter arbetsföretagens fullbordan, icke äro uppsägbara och således icke kunna annorledes än successive, uti stadgad ordning, återfordras, dervid man måste kunna antaga, att den förbättring, ett hemman genom företaget vunnit, fullt motsvarar den anpart af lånesuminan, för hvilken hemmanet blifvit onereradl. Dock anse Utskotten, till vinnande af mera reda och säkerhet och då de årliga afbetalningarne skola, såsom ett hemmanen under en viss bestämd tid åliggande onus, utgå, af nöden, att detta hemmanens åliggande, då återbetalnings-skyldighe - Statsoch Lag-Utskottens Betänkande, N.o 106. 3 ten inträder, införes i Jordeboken med bestämd anteckning om så väl belop pet af de årliga ränteoch capital-afbetalningarne, som tiden då dessa upphöra. Med antagande således deraf, att medelst det af Kongl. Maj:t i Nåder föreslagne återbetalningssätt för ifrågavarande lån, erforderlig säkerhet för desamma vinnes, sedan de årliga afbetalningarne vidtagit, återstår dock att tillse det tillbörlig säkerhet erhålles ej mindre för sjelfva lånebeloppen under den tid, arbetet fortgår och intilldess återbetalningen inträder, än äfven för arbetsföretagens behöriga fullbordan, och derom Stats-Utskotlet, i sammanhang med andre föreskrifter, i afseende å meddelande låne-biträden, kommer att afgifva serskildt yttrande.
Län, omfattande hela Dahls-land, som består af Fem Härader med En Stad och Fyratiotre Socknar, samt Westra och Södra delarne af Westergöthland, eller Tretton Härader med Fyra Städer oell Ett Himdrade-åttatio Socknar, förutan åtskillige Socken-andelar i bägge Landskapen, hvilka tillhöra Socknar inom andre Län, är vidare indeladt uti en Lagsaga med Sex Domsagor och uti Sex Fögderier med Tjugofem Länsmans-District. Länet, gränsande i norr och nordost till Wermland och Norrige, i vester till Götheborgs och Bohus Län, i söder till Hallands Län samt i öster till Jönköpings och Skaraborgs Län, skall innehålla uti areal-vidd ungefärligen 130 (jvadratmil, deraf sjöar, strömmar, träsk och kala bergsträckor anses upptaga omkring femtio, så alt den jordyta som är odlad och jnöjelig af odling, eller är skogbeväxt och till skogsplantering tjenlig, samt för öfrigt har vegetation, torde svara närmast emot 70 qvadratmil. Denne beräkning af areal-rymden är grundad på Hermelinska (Shartan och andra äldre Chartor: Enligt af Forsells nyare Charta öfver Skandinavien skall deremot Elfsborgs Läns areal-vidd endast uppgå till något öfver 114 qvadratmil, hvilket äfven torde vara det rätta, när den del af Wenern, som kallas Dahlbo-sjön, och eljest kan till Länet räknas, från beräkningen uteslutes. 4 i. Länets Allmänna Beskaffenhet. Tossbo och Wedbo Härader, som å Dahls-Land gränsa till Wermland, Norrige och Bohus Län, bestå af hoga och skogrikä bergsträckor, som emellan sig bilda större och mindre dalar, hvilka, i afseende på jordmånen, äro af ganska skiljaktig beskaffenhet. Till större delen utgöres marken af sandjord, på några ställen blandad med Lera, undantagande Tössö Pastorat, hvarest lermylla är rådande jordarten; men i synnerhet emot Norrska gränsen är jordmånen svag och föga bördig.
När det blir fråga om FilialBankerne få vi väl se om de äfven då skola visa sig så ifriga att påyrka Bankens rätt att erhålla den högsta möjliga ränta på sina penningar. Frih. Raab: Frågan börjar blifva utsliten och jag har icke heller tänkt att till besvarande uptaga några af de anmärkmr, som blifvit gjorda mot det af Hr Mannerskantz framställda förslag. Den 11 Jali e. m. 267 Jag vill endast med några ord besvara Hr Printzenskölds anmärkn. mot Gr. Lagerbjelke, att den lånerörelse, som drefs med Allmänna Diskont-lånefonden, vore lika bank-messig som någon annan. Hr Printzensköld liar alldeles icke tänkt på livad som menas med bankmessigliet. Dermed förstås icke sådana lån som uptagas på borgen, och som i allmänhet komma att gynna konsumtionen; men deremot äro sådane lån bank-messiga, som uptagas på vexel och skuldsedlar, emedan de äro försträckningar som göras åt industrien sjelf. Jag återkommer nu till sjelfva frågan. Det går lika väl an i allmänna Diskonten som i andra låneanstalter att höja räntan; man tillkännager blott att räntan från en viss dag är högre. Om Diskpntverket dessutom på förhand tillkännagifvit att omsättning af de redan erhållne lånen, möjligen icke kommer att ske för samma ränta, som lånen ursprungligen erhöllo, så är all rättfärdighet upfyld. Vidare får jag anmärka, att om man anser förskottsräntan vara ett hinder för ett systematiskt ordnande af BankoDiskontens låne-operationer, så kan man mycket väl taga bort förskottsräntan, och sätta Allmänna Diskont-rörelsen på samma fot som den andra lånerörelsen. Man bör väl icke tillfölje af ett så litet hinder sora en förskottsräuta fortfarande misshushålla med en af Bankens fonder. Man gör sig mera skada om man bibehåller den nedsatta Diskonträntan än om man låter den fluktuera.
De svårigheter, motionären antvdt skola möta för frågans lösning, finner Utskottet nemligen icke komma att minskas, utan fast heldre ökas, om befrielse från tiondetackjernet erhölles, innan frågan om inskränkning af bergslagens privilegier afgjordes; ty om, såsom motionären uppgifvit och handlingarne vitsorda, en del bergslagsintressenter redan motsatt sig utbyte af tackjernstionde mot hvarje nytt onus på jorden, är det väl föga antagligt alt beredvilligheten att ingå på ett billigt förslag i detta hänseende skulle ökas i följd af tiondejernets afskaffande, helst, såsom motionären rigtigt anmärker, hvar och en beräknar sin enskilda fördel vid uppgörelsen. Utskottét vill icke heller förneka, att tiondejernsskatten, isynnerhet för sådana tackjernstillverkare inom bergslag, som på sednare tiden förvärfvat sig andelar i hyttor och masugnar, utan att tillika ega bergslagsjord, måste kännas tryckande och orättvis vid jemförelse med deras ställning, som utom bergslag tillverka tackjern; men hvad som synes orättvist vid en sådan jemförelse emellan olika klasser, är derföre ej ovilkorligen orättvist i förhållande till Staten. Den uti Kongl. Förordningen den 20 September 1859 lemnade tillåtelse alt, utan sammanhang med bergsmansjord, förvärfva och innehafva hyttedelar, innebär nemligen icke något berättigande att i afseende å beskattningsförhållandena komma i bättre ställ - 20 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 22. Bil. Litt. I). ning än fångesmannen. Deremot måste, enligt Utskottets tanke, medgifvas, att sedan skyldigheten till blåsning i hytta, som förut ålegat bergsmansjorden, upphört, och flere delegare i hyttelagen numera lära hafva derifrån utgått, de qvarvarande delegarne i hyttelagen fått vidkännas större kostnader för hyttornas uppvärmning m. m., samt att den förmån, hvilken blifvit beredd åt de förra, vunnits på de sednares bekostnad.
Här finnes — skrifver hon — inom sällskapslifvet en oäDdlig m ä n g d gamla rester, förmultnade eller utslitna och urfällda åsikter, seder och bruk, gamla mögliga tankestufvar, som endast ligga och skräpa i nutidsmänniskans sinne och skämma den and " liga atmosfären. Jag såg en gång på en landsortsteater en fars, som bar titeln: » Kvinnan har ingen ålder », och jag blygdes ännu mera än j a g skrattade öfver detta hvassa skämt med ett mögel, som icke ens nutidens starkaste andliga korsdrag kunnat lufta bort ur flertalet af kvinnosjälar. Låtom oss se till, hvarifrån det egentligen förskrifver sig detta mögel, som ännu föranleder så mången af våra medsystrar att försöka segla under falsk flagg och som lämnar så mycket stoff till skämttidningar, väcker ett elakartadt löje i den så kallade vänkretsen och eggar kvinnor och män till små försåtliga angrepp. Skulle det verkligen, som en del män på- stå, höra med till kvinnans natur och så- lunda böra räknas bland outrotliga parasitväxter i hennes karaktär? Jag kan omöjligen få denna åsikt till att hålla streck, ty jag har iakttagit, att just de mest naturliga kvinnor, vare sig att dessa kunna räknas bland de bäst upplysta och, i ädlaste mening, frigjorda eller tillhöra landtliga områden, där endast sunda förnuftet föreskrifver umgängesregler, känna icke ens skuggan af en frestelse till att fördölja sin verkliga ålder eller att söka ljuga sig till en ungdom, som de redan genomlefvat. Nej, detta eländiga mögel förskrifver sig helt enkelt från förflutna tider, då kvinnan var en handelsvara på äktenskapsmarknaden och taxerades efter ålder; då skönhet och ungdom voro de enda värden, hvilka någorlunda kunde mäta sig med kapitalet, som erbjöds åt friaren. Utan annat lefnadsmål än utsikten till att » bli tagen till hustru », utan utvägar till själfförsörjning, prickad och pinad af föreställningen att möjligen blifva föremål för det grymma löjet, hångrinet, som kom gamla flickor till del, drefs den ogifta kvinnan till att förneka sin verkliga ålder samt att medels mångfaldiga osmakliga konstgrepp söka kvarhålla en flyende ungdom eller en skönhet, som ej funnit sin köpare på äktenskapsmarknaden.
Hon är nämligen gift med kyrkoherden i Norrköping Edvard Eyers och sedan ett år bosatt i Norrköping, hvarifrån hennes släkt — den kända Swartz ' ska släkten — härstammar och en samgren däraf • ännu innehar en betydande ställningVi ha erinrats om hennes signatur daraf, att i litterära kretsar i Paris har i dessa dagar upplästs en af hennes första sagor, hvilken i fransk öfversättning bär titeln: La vie cpVest que cela? ' I / / varje syssla It emmastad / I och ordningen förkroppsligad hon knoga skall och spara. Och hvitt som hennes fönstervadd, skall hennes linne vara. Den försln uppe, sist i säng, på allt hon noga vakar. Hon blott emot sig själ / är sträng, fördrager och försakar. JVär andra dra på lustparti. hon måste oftast hemma hl i och gå i middagsstöket, i linneskåp och skafferi, i källaren ne Ii köket. Ett ur med visctren, isär blir utan nytta buret. Och, husmor, du för hemmet är livad, vis / iren för uret. Du klagar, att med allt dill spring du åstadkommer ingenting / if fortbestånd. — I gamman dn håller, lik din nyckelring, de spridda krafter samman! Och är väl delin inlel värdt, alt kära munnar mätta, att allt dn håller dyrt och kärl få hjälpa ömt tillrätta, att rara få i fröjd och ve det egna hemmets god / t fe ', med bot för hvarje skada, att ki / nna mot de sorgsna le in-li glädjas mid di ' glad / / -. ' Da är ju, du, en bild i Smått af alltets höga moder och. verkar i det tysta godt och är det helas roder. If evighetsnatur är allt, om glömda, om prisa.dt tnsenfnldt, det sista med det första. Och hvarje kall af redlig h / ill är start inför det Största.
hvilka voro i tur a t t nfgi, livilket utföll s %, a t t de ordinarie inedlemmh~~ne, riksantikvarieii Hildebraiid, friiarna Adlersparre och TVhitlock, saint fröknarna Engström och Forssell återvaldes och suppleanten fröken E. Fries nyvaldes till ordinarie niedlein. Till suppleanter itervaldes fruarna Kerfstedt och G-yldén, fröknarna Elfviiig ocli Dalilgren, professor R o s h och kapten Hubendick, samt i lediglieteii efter fröken Fries iiiv,zldes fröken 3 %. Waern. Till revisorei: itervaldes härndsliöfdiiig A. Sundvall, fru E. Odelberg ocli fröken A. Rossander; till revisorssuppleanter fr11 8. Wising, doktor V. Sveclboin saint revisionssekreteraren V. Uppström. Af fröken A. Sandström hölls Iiärpå ett föredrag oin, (len moderna iippfostran sådan den borde varas, hvilket föredrag med stor iippmärksamliet ocli lifligt bifall mottogs af de talrika khörmne:, - p Stipei~dieforulerna. Från en person, som tecknar sig &gt;intresserad niedleni af förbiindet)), har till allrn&amp;~~m stipendiefondeqt öfverlainnats en gåfva af 20 (tjugii) kronor. Till den okIinda gifvarinnan fram.bares liarined ett Iijartligt tack. ' 179 Fredri7ca-B~m1zer-Fö.r6zbqzdets sjukkassas niedleiiiinar ' sam inaii tradde till Bimöte onsdagen d. 29 april i förbundets lokal, BIalintorgsgataii 5, under ordföraiidgskap af professor P. G. Rosén.
En sådan redaktionsförändring i lagfrågor tillkommer ovilkorligen snarare LagUtskit att i sista hand afgöra, än BankoUtskit-, som egentligen icke har något dermed att göra. BankoUtsk:t är af LagUtskit tillkalladt endast för det financiela hänseendet, och att då, i fall det kom i fråga att med U. Stirs rätt afgöra mellan de 4 RiksStånden, förutsatt att 2 Stånd stanna mot 2, öfverlemna denna redaktionsfråga åt BankoUtskit, synes mig ur ingen synpunkt kunna försvaras. Jag tror derföre att det vore lämpligast och vågar derföre derom hemställa, att Ut.skits ordalag i någon mån förändrades, nerol, så att, i stället för orden »det Utsk. förstärkas, som i 28 g främst upräknas», det hette »det Utsk. förstärkas, till hvilket ärendet blifvit remitteradt eller, om det blifvit remitteradt till flere Utsk., till det sora i 28 § främst upräknas». Om en fråga af R. St:r anses så gemensam för flere Utsk., att den remitteras till flere Utskis behandling, anser jag det vara likgiltigt, hvilket Utsk. som förstärkes; men om en fråga remitteras till endast ett Utsk., bör det Utsk. förstärkas, till hvilket frågan först blifvit remitterad, och ej något annat, som endast blifvit tillkalladt till rådplägning af det Utsk., dit frågan egentligen hörer.' Jag hemställer derföre att, om R. o. Ad. ej antager Hr Hjärnes förslag, hvilket, jag erkänner det., kan innebära vissa oegentligheter, E. o. Ad. ville återremittera denna fråga i den syftning jag föreslagit. Hr Munck af Ro sen sch j öl d: Jag vill visserligen icke bestrida, att den tolkning af 73 § R.O., Gr. Sparre framställt, är riktig, men då praxis gått en annan väg, torde densamma numera svårligen kunna göras gällande. Gr.
Hur skall jag kunna tacka dig.» Och fru Löfberg ser på den gamle noble, hvithårige mannen – ty hela den sista delen af historien förskrifver sig naturligtvis från hennes egen fantasi – och hviskar: »Genom att tillsammans befordra de båda unges lycka!» Då hör hon stöfvelklackar slå mot stentrapporna utanför, dörren öppnas och Löfberg och Pettersson träda in. De förefalla ovanligt upprymda och vid första ögonkast märker fru Löfberg att de tagit sin promenad grundligt – taga sig en promenad betydde enligt ceremonielet: gå på gästgifvargården. Fru Löfberg hade under sin lifstid alltför ofta haft tillfälle att studera rusets inflytande både på Löfberg och hans gesäller, för att denna syn skulle inverka störande på hennes lugn. Hon var – så länge den nye gesällen ännu icke blifvit afslöjad – en afgjord optimist, och hon hade bildat sig en kammarteori, enligt hvilken ett lindrigt rus kunde vara något ganska fint, så snart det icke framstod som resultat af bränvin och öl och dylika simplare drycker. »Drufvans ädla safter» hade hon ofta läst om i romanerna, och hon sökte öfverföra detta begrepp på den verklighet, hon hade framför sig; hon idealiserade under denna optimismens period såväl sin egen gubbes som den ännu icke afslöjade gesällens florshufvor, i det hon då alltid sökte inbilla både sig sjelf och andra att den »lyftade stämningen» hade sin grund i någon af de mera acceptabla glädjekällor, som dolde sig under den mystiska rubriken »champagne och fina viner». Icke heller nu uppgaf hon denna sin tro, när hon såg dem inträda på svigtande ben. Herr Pettersson hade i alla händelser så mycket själsnärvaro, att han gjorde en tillstymmelse till en hofmannabugning, och gubben hade så pass sjelfkännedom, att han snarast möjligt gled in i verkstaden, der han lade sig till ro i ett hörn att sofva ruset af sig. Detta borde Pettersson onekligen också ha gjort; men i stället satte sig denne våghals på en stol midt emot fru Löfberg, som derigenom rent af tvangs att börja ett samtal, då det ju enligt hennes ceremoniel icke kunde gå an att fint folk sutto tigande midt emot hvarandra.
Utdrag af Protokollet öfver Jus lilie-Departements-Ar en den, hållet inför Hans Maj:t lionungen uti Stats-Rådel å Stockholms Slott Tisdagen den 15 Mars 1860. Hans Exc., Herr Justitie-Statsministern, Friherre De Geer, Hans Exc., Herr Stats-ministern för Utrikes Ärendena, Frih. Manderström, Stats-råden: IVallensteen, Gripenstedt, Almqvist, Ehnemark, 1. Kongl. Maj:ts Högste Domstol skall, intill dess annorlunda förordnas, arbeta på två afdelningar och utgöras af sexton Justitie-råd. 22 k'ontjl. Majlis Nåd. Proposition N:o 103. Båda afdelningarne äro lika behöriga att upptaga de till Högste Domstolens handläggning hörande ärenden, hvilkas fördelning endast beror af den ordning, hvari desamma, enligt gällande föreskrifter, anmälas. § 3. Under sex månader hvarje år skola båda afdelningarne tjenstgöra; öfriga sex månader tjenstgör en afdelning i sender; och ega Justitie-råden att, med iakttagande häraf, sig emellan tjenstgöringsskyldighcten fördela. Högste Domstolen, hvars underdåniga utlåtande öfver ifrågavarande förslag Kongl. Maj:t genom nådigt beslut den 14 sistlidne Februari infordrat, har, efter granskning deraf, leinnat förslaget utan anmärkning. Efter att hafva redogjort för innehållet af berörda förslag yttrade JustitieStatsministern i afseende å de grunder, som vid dess upprättande blifvit följde: »Vid betraktande deraf, att enligt Revisions-sekreterarnes arbets-redogörelser för år 1859, 1,932 oafgjorda mål blifvit till innevarande år balanserade och att deribland 780 revisions-saker hvilade i »fraktan på Högste Domstolens pröfning, medan, i medeltal för de sednaste fem åren räknadt, endast 265 sådane mål hunnit under loppet af ett år afgöras, har jag ansett det för lagskipningens jemna gång vara oundgängligt, att den genom en grundlagsförändring nyligen beredda utväg, att medelst ett förstärkt antal ledamöter försätta Högste