Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet, som tagit närmare kännedom om den utaf en Ledamot i Riddarhus-Direktionen, Friherre Rudolf Cederström, anställda jemförelse mellan Herr Anreps redaktion af "Svenska Adelns Attartaflor” och de i Riddarhus Arkivet förvarade original stamtaflor, har funnit de vid en sådan jemförelse i de förra från de sednare befintliga afvikelser och missledande uppgifter vara väl förtjenta af uppmärksamhet och särdeles anmärkningsvärda; men då det ifrågavarande arbetet ännu icke är af Herr Anrep fulländadt, och han följaktligen ännu icke begärt utbekomma den återstående delen af det från Riddarhuskassan för arbetets utgifvande beviljade anslag, finner Utskottet ej heller anledning att för en mera detaljerad granskning af de ifrågavarande Attartaflorna tillstyrka något extra anslag, helst detta blifvit utaf Direktionen föreslaget till ett belopp, öfverstigande den summa som af det nyssnämnde anslaget återstår och följaktligen anttingen Riddarhuskassans utgift för samma arbete derigenom komme att ökas med ytterligare 500 Rdr, eller ock, derest Herr Anrep ansåge sig icke böra äska utbekommandet af de ännu innestående medlen, den ifrågaställda granskningen blefve helt och hållet gagnlös. Utskottet kan dessntom icke undertrycka den mening, att en så detaljerad granskning, sora den Direktionen tyckes åsyfta, icke lärer vara af behofvet påkallad eller ens leda till det af
Jag får så tillvida anhålla att få gora ett tillägg, eller, om man så vill, en rättelse i milt fö» ra anförande, att propos. huruvida R. o. Ad. må kunna afslå bela betänk, visserligen ej i sig sjelf är grund lagsvidrig ; men min mening är egentligen den, att man derigenom kommer in i en så vidunderlig form, att den i sjelfva verket strider emot grundlagen. Om R. o. Ad. i en propos. skulle antaga den meningen, att icke någon bancolag för närvar, är behöflig, hurudan skulle då den andra propostn blifva? Skulle den blifva att ingå i pröfning af förslaget? Detta anser jag vara en propos., som ej är så uppställd, som den vanligen plägar vara enligt grundlagarna, nemi. att bifall lill ett betänk, sättes emot afslag derå, och om nu frågan att ingå i Öfverläggning derom såsom en preliminär fråga afgöres, så är det klart, att alla de ledamöter, som önska att en ny banklag skall komma under pröfning, de mäste då, innan denna fråga afgöres, anföra alla de skäl, sorn de kunna hafva i afseende på de särskilda omständigheter, hvilka under dessa punkter förekomma, och som kunna föranleda dem att önska en ny banklag. Detta tror jag komme att leda till en vida större tidsutdrägt, än om man genast började discussionen om sjelfva punkterna. Att Hr Rosenblads och de med honom lika länkandes mening ej derigenom blir afskuren, är klart deraf, att de vid hvarje punkt hafva sig öppet lemnadt, att begära propos. på dess förkastande eller förändring, till likhet med förra bancolagen, och de hafva således tillfälle att på sådant satt få sin mening fram. Deremot är tydligen den andra meningen afskuren, i händelse proposln framslälles så, sorn Hr Rosenblad begärt. Hr Stråle:
På sätt Utskottet föreslagit, har Borgare-ståndet beslutat, att införBröd. selstullen å Bröd af hvete och andra slag skall nedsättas å det förra från 2 till 1 sk. och å det sednare från 1 sk. till 6 rst, skålpundet. Böcker. 56 Sevillnings-Vtskottets Memorial, A'.-o 23. Ridderskapet och Adeln, Presteoch Bonde-ständen hafva deremot bibehållit gällande tullbeslämmelser härå. Utskottet inbjuder Borgare-ståndet att i de öfriga ståndens beslut sig förena, och föreslår för motsatt fall denna omröstning: 102:o Den, som vill, att, på sätt 3 stånd beslutat, införselstullen å Bröd skall förblifva oförändrad, nemligen 2 sk. å det af hvete och 1 sk. å det af andra slag, per skålpund, röstar Ja ; den, det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, nedsättes tullen å hvetebröd till 1 sk. och å andra slag bröd till 6 rst. skålpundet. Borgareoch Bonde-stånden hafva, i öfverensstämmelse med Utskottets förslag, beslutat, att å böcker med inbundet rent eller linieradt papper, skall bestämmas lika tull som för papperet, med tillägg af 50 procent; men Ridderskapet och Adeln samt Preste-ståndet hafva å dessa böcker bibehållit gällande tullafgifl, 25 procent af värdet. Derest sislbemälda två riks-stånd icke vilja instämma i Utskottets, af öfriga stånden godkända, förslag, torde följande omröstning böra anställas: 103:o Den, som bifaller Utskottets förslag, att införsels tullen å Böcker med inbundet rent eller linieradt papper, bestämmes lika med den å papperet, med tillägg af 50 procent, röstar Ja; den, det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, bibehålies å dessa böcker nu gällande tull, 25 procent af värdet.
Jag instämmer således för min del uti hvad Friherre Hjerta uti dess särskilta mening yttrat om LandtStaterne, men tvekar mycket om sättet, huru måiet skall kunna behandlas. Utskottets första Betänkande har hvilat sedan Maji Månad. Under tiden hafva tvenne Stånd återremitterat detsamma och Utskottets utlåtande i anledning deraf har r.u inkommit. E. medlertid har det första ej blifvit härstädes handlagt, och jag ser således svårligen, huru det med förändringar nu kan antagas. Om deremot Ridderskapet och Adeln anser Friherre Hjertås anmärkning grundad, och beslutar en återremiss, skulle Utskottet komma att yttra sig tredje gången hvilket ej står tillsammans med våra former. Huru man vänder sig, blifver det således alltid betänkligt. Emedlertid och om ej Ridderskapet och Adeln anser sig med förändringar kunna antaga första Betänkandet, uppstår fråga, om icke Ridderskapet och Adelil, sedan StatsUtskot. tet utlåtit sig Öfver anmårkningarne vid detsamma, kan lägga det första Betänkandet till hand* å <r a/iÉtofjfe SitÉÉIr1 åjd matil aÉfcAÉt 55o Ven il/ ulii e. m. lingarne, och taga det sednare uti öfvervägande^ då detta med förändringar kan antagas, och d^ det bfifver möjligt att tillägga ett sådant beslut, som Friherre Hjerta föreslagit. Detta vöre den, enda utväg, att besluta, utan rubbning i formerne, i händelse Ridd^rsbapet och Adelil med mig och Friherre Hjerta instämmer uti billigheten, dernf, att LandtStaterne förr ån hittills komma i, åtnjutande af pension. Herr Ehrenborg: Det år egentligen i af seende på Håradshöfdingarnes pensionsrått, sorn, jag anhåller att få yftra mig. StatsUtskottet har ansett dem icke kunna, erhålla den på annat; sått, ån genom ingående i den. p.ya JtensionsStaten.
Då den siste värde talaren yttrat sig i afseende på representantens skyldighet ali tillstyrka anslag, der han anser dem behöfliga, må det tillåtas erinra, det jag tror grundlagen på andra sidan lika litet kunna förvägra någon representant att påminna om nödvändigheten af hushållning, der han anser den af behofvet påkallad, utan att derföre beskyllas för någon inqvisition. Jag har i detta fall endast velat taga StatsUtsk:s parti och erinrat de ledamöter, som vid hvarje punkt yttrat sig för högre anslag, att StatsIItsk. icke gjort annat än hvad nödigt varit, med något afseende på nödvändigheten att hushålla med folkets medel. Jag har dervid hemställt till de värda ledamöterna , huruvida de anse något ändamål kunna blifva uppfyldt, derigenom att de nästan vid hvarje punkt här på Riddarhuset yrka högre anslag, med kännedom att sådant ej kan vinna någon sympati i de öfriga Stånden. Detta, mine herrar! är ingen inqvisition, och ej heller något opassande personligt anfall emot någon talare, utan endast en påminnelse, hvartill jag anser mig enl. grundlagen befogad, och som herrarne ofta kunna få höra i de andra RiksStm, utan att någon tager så förskräckligt illa vid sig. Hr Lefre'n: När representanten uttalar sin mening efter sin öfvertygelse, efter hvad han tror fäderneslandets väl kräfva; så får han icke kasta några sidoblickar på hvad som passerar hos MedStånden. Det vore kujoneri att'icke våga fritt uttala sin tanke, derföre alt man möjligen är i minoriteten. Den 13 Maj c. in. Nar man kanner sig tillhöra minoriteten, är man sä mycket mera pligtig att fermt uttala hvad tnan tror vara del rätta; och fruktan vid öfverläggningen är icke bättre än fruktan pä fältet, der fienden hotar. Hr Rosenblad, Bernhard:
Browning hade äfven under arbetet med Paracelsus varit så försjunken i den hebräiska poesien att man funnit honom barhufvad i skogarna, deklamerande Esaias! Men ehuru dessa stora intryck i någon mån påverkade Brownings eget uttryckssätt, är det dock helt och hållet ur hans egen själ den underbara tonström framväller, hvilken stundom verkar så intensivt att den kännes som en smärta, än svällande ut med en orgels breda brus, än stigande som en soldarrande lärkdrill, än bortsugen af oändligheten som violinens sprödaste ton. Genom Paracelsus blef den tjugutreårige diktaren inom Londons vittra krets tveklöst sammanställd med och välkomnad af stormännen Wordsworth – för hvilken Browning hvarken som person eller diktare ägde verklig sympati – och Landor, för hvilken däremot hans beundran och tillgifvenhet varade lifvet ut. I denna litterära krets, inom hvilken Browning hade sitt egentliga umgänge, öfvertygade man honom att han borde försöka sig med ett arbete för teatern. Brownings Strafford spelades också i maj samma minnesrika dag, som Carlyle i London började sina föreläsningar och samma år – 1837 – som den elektriska telegrafen och drottning Victorias regeringstillträde invigde en ny aera. Strafford, hvilken för det engelska dramat hade samma betydelse som Hernani för det franska, blef en framgång, men ej så stor, att den kunde locka Browning från hans verkliga område, hvilket icke var teaterdramat utan, som Walter Pater träffande kännetecknat det, »the poetry of situations». I sådana dikter, hvilka – utan att vara afsedda för scenen – ägde den dramatiska form som möjliggör att vissa själstillstånd komma till ett samladt utbrott i ett stort moment, ägde Browning sitt egentligaste uttrycksmedel. Och han har därigenom, liksom Almqvist, hvilken med Browning erbjuder så många jämförelsepunkter9 blifvit en föregångare till det framtidens drama, på hvars Shakespeare vi ännu vänta, ett drama, som blir det inåtvända i stället för det utåtvända lifvets spegel. Nu följde slag i slag de verk till hvilka Browning finner motiven i sin »vingård, jorden», där han skördar man’s thoughts and loves and hates.
Revisorerne anse denna tid icke erfordras för uppgörelsen af så litet invecklade Räkenskaper som dessa; och då Kamreraren i RiksbokslulsKonloret tillkännagifva , att 5 å 6 månader från den dag, då Landsböckerna blifvit tillgängliga, äro för honom nog att på dem bygga Riks-Hufvudbokens uppgörelse, i hvad på dem beror; så kunna Revisorerne icke finna annat, än att 5 å 6 månader borde vara tillräckliga till så \ä! Landsböckernas definitiva afslutande, som deras granskning i Länen, efter det Special-räkningarne dit ingått,— eller till Mars månads slut. Revisorerne föreslå derföre, att Rikets Ständer måtte i underdånighet anhålla, det Kongl. Maj:t täcktes anbefalla Sina Befallningshafvande i Länen, att till Kongl. Kam mar-Rätten inkomma med afslutade Landsböcker, sednast inom i3 å i/\ månader efter förloppet af det år, hvars räkenskaper besagde Landsböcker omfatta, hvarigenom ändamålet, Riks-Hufvudbokens öfverensstämmelse med Landsböckerna, skulle kunna vinnas. 2:0 Revisorerne hafva funnit, alt de i Länen balanserade bebållningarne till en stor del utgjorts af anticipationsvis utbetalda medel och förskotter, som tillhört, dels föregående, dels det löpande årets utgifter; men hvilka, beroende dels på Kongl. Stats-Kontorets aflöningsanordningar, dels på ersättning från andra förvaltande Verk, icke under samma år kommit att i dessa Verks speciella Räkenskaper blifva synliga.
Utskottet hyser den öfvertygelse, att, i den mån genom en lifaktig vexelverkan emellan sådana, af christligt nitiske lärareskötte, småskolor och hemmen, dessa folkbildningens grundkrafter hinna frambringa allt mera värdefulla frukter, ett för saken vexande nit skall framkalla frivilliga uppoffringar för dessa nära hemmen liggande skolors förkofran. Med afseende på de ofta långa vägarne till de fasta skolorna i vårt glest bebodda land bar visserligen redan, genom Kongl. Kungörelsen den 29 September 1853, blifvit åt aflägset belägna trakters innevånare medgifvet att på egen be kostnad inrätta småskolor. Utskottet anser, pä grund af hvad här ofvan blifvit 22 Sammansatta Stats-, Bevilln.- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Bet. Jfå 19. yttradt, att detta stadgande bör erhålla den utsträckning, att dylika småskolor, till verksamheten ordnade i öfverensstämmelse med grunddragen i den af Regeringen till allmän spridning nyligen inköpta afhandlingen om »Svenska folkskolans praktiska ordnande af Thorsten Rudenschöld», må få inom socknarne på landet allmänt inrättas till det antal, som för lättad tillgång på undervisning för hvarje af socknens barn pröfvas behöfligt, samt att dylika skolors upprättande bör med anslag af allmänna medel uppmuntras. Genom dessa småskolors allmännare upprättande skulle de nuvarande fasta eller med examinerade lärare försedde skolorna komma att besökas af ett jemförelsevis färre antal lärjungar, til! åldern mera jemnåriga och hvilka i småskolorna inhemtat det första och nödvändigaste kunskapsmåttet. Deraf blefve en följd, att undervisningen i de förstnämnda skolorna kunde af läraren mera omedelbart och till verklig nytta meddelas samt jemväl allmännare uppdrifvas till den höjd gällande Folkskole-stadga bestämmer. Reträffande den väckta frågan om en folkskolans högsta afdelning, anser Utskottet densamma förtjena mycken uppmärksamhet och varmt behjertande. Der det enskilda nitet visar sig uti denna syftning verksamt, der bör ock St3ten gå detsamma till mötes.
Det var alls ej underligt, att hvarenda människa ville ha med henne att göra. Var det ej trygghet och trefnad bara att vara i samma rum som hon? Han var säker om att folk kom in på osterian långt mindre för att dricka vin än för att få anförtro Teresa alla sina sorger. Om åsnan var död, om man hade blifvit slagen i bollspelet, eller om den galningen Piero hade gått och satt knifven i någon, så var det en lättnad att berätta det för henne. Det kunde ibland hända, att unga, raska karlar, som inga sorger hade, sutto och lagade ihop långa, bedröfliga historier, bara för att hon skulle stå stilla vid deras bord en stund, höra på dem och taga sig litet af dem. Ånej, de voro ej kära i henne, men de ville i alla fall, att hon skulle slå i vinet i deras glas, att hon skulle stoppa till dem en mandarin, då de gingo, och lofva dem, att komma ihåg dem i sina böner. De andra systrarna gifte sig, så snart de fyllt sina sexton år; en flyttade bort och en stannade kvar hemma med man och barn. Men Teresa ville ej gifta sig, och Nino visste nog hvarför. Han visste väl, att hon hvarken ville taga honom eller någon annan af landtfolket. Teresa var stolt, hon skulle aldrig gifta sig med någon annan än en signor. Ja, ja, Teresa var mycket stolt. Man såg det af det sätt hvarpå hon satte håret högt uppe på hufvudet, alldeles som en signorina, och på hennes kyrkkläder. Ute på osterian gick hon i grönt förkläde och bar en röd duk om halsen, men då hon gick in i Rom, var hon alltid svartklädd. Och hon hade en stor hatt med brättet i många bukter och en fjäderkrage om halsen, så lång att den räckte ned till klädningsfållen. Naturligtvis tyckte Nino, att det skulle passat Teresa att bli en signora. Det enda onaturliga var, att hon ej förstod, att hon redan var det. I själfva verket var Nino mycket nöjd med detta, att Teresa ej ville gifta sig med en Campagnabo. Han själf hade ej något hopp att få henne. Han var rund och tjock som en mjölsäck, och han hade en sådan där grå mjölnarhy.
I afseende på hvad H. Ex. Hr Gr. af Wetterstedt yttrat, får jag erinra, att det synes, sorn myntbestämningslagen icke i detta fall vore särdeles tryggande, 12 II. % 33 v >*» a58 Den 21 Augusti. enär den blott är en förlikningslag emellan Banken oell dess credilorer, som betryggur creditorerna att få en viss summa i silfver för den summa, som presenteras i sedlar. Detta skulle icke, i fall Konungen ägde rättighet att ensam bestämma myntenheten, kunna hindra, att Konungen bestämde en enhet af olika storlek mot den förut existerande samt gufve den ett namn, hvarigenom förblandning skulle uppstå i afseende på de böter, som i vår criminallag gro stadgade; men lika med Gr. af Wetterstedt är jag mån, att detta tvisteämne må läggas å sido, och jag är glad öfver att i Frih. Palmstjernas förslag finna en medelväg, som lemnar Slatsmagternas prerogativer i detta afseende på samma punkt som förut. Den redaction, Hr Frih. föreslagit, tror jag att vi å båda sidor kunna antaga, och jag afstår således från den propos. jag begärt. Hr Dalman: Lika med Gr. Cronhjelm finner jag, att myntbestämningslagen af d. i Mars i83o icke lägger hinder för Konungen att, i fall han vore enväldig i förevar, lagstiftningsfråga, vidtaga åtskilliga åtgärder, som skulle störa förut existerande äganderätts-förhållanden. Hvad Frih. Palmstjernas jemnkningsförslag angår, synes det mig ej innefatta annat, än hvad Presteoch BorgareSttn beslutat. Att anhålla, det K. M. täcktes gifva sitt samtycke till R. St:s beslut, lärer icke behöfvas, emedan, då R. St. till K. M. aflåta en skrifvelse, deri måtte ligga en önskan, att K. M. måtte lemna sitt samtycke. Skulle åter genom orden R. St:s beslut antydas något tvång för K. M. att dertill samtycka, finner jag icke, alt en sådan ordställning kan vara lämplig.
Beträffande de öfrige anmärkningarne, så torde Utskottet, rörande personalen, få erinra, att alla extraordinarie Canzlister, för hvilka Dag-tractamenten äro föreslagne, blifvit, med R. H. St:rs serskilda tillåtelse, antagne; hvarföre ock uti Betänkandet är anmärkt, alt det till Utskottet inkomne Aflönings-Förslag blifvit af Utskottet granskadt endast, i anseende till beloppen af Arfvoden och Dag-tractamenten; och hvarvid Utskottet trott sig böra följa enahanda grunder, som vid de föregående Riksdagarne varit antagne. — Att dessa Arfvoden och Dag-tractamenten bordt mätas efter de för Embetsoch Tjenstemän på Stat anslagne Löner, deri kan Utskottet för sin del icke med Hr Biskopen instämma, enär först och främst skillnad alltid måste göras emellan ständige löner och temporaire arfvoden, och dernäst, att åt Riksdagsgöromålen måste egnas /p4 Stats-Utskottets mera tid och ett mera ansträngdt arbete, än afEmbetsoch Tjenstemän skäligen skulle kunna fordras. Imedlertid; och ehuru Utskottet funnit Hr Biskopens förslag i allmänhet, både verkställbart samt troligen äfven ledande till besparing i utgifter.ne,: har Utskottet likväl, i betraktande deraf, att lliksmötet nu så långt framskridit, och de personer, hvilka vid RiksStåndens och Utskottens Canzlier blifvit anställde, med säkerhet påräknat, att få till godo njuta aflöning efter enahanda grunder, sorn vid förra Riksdagarne varit gällande, icke ansett sig böra tillstyrka någon förändring, i afseende på den af Utskottet tillstyrkte Aflöning vid innevarande Riksdag. För öfrigt har Utskottet skolat anmäla, att ifrågavarande Betänkande blifvit gilladt, af H. R. o. A. den 9 Februarii och af Hederv. BondeStåndet den 3» Januarii. 2tne Ledamöters skiljaktiga mening bifogas. Reservation:
Mars samt 6 och 11 September 1813, den 7, 12 och 14 Mars samt 59 Augusti 1814? °eh visa Protocollen för berörde dagar, huruledes berörde Undersökningar jemväl öppnat för Deputerade de lämpligaste tillfällen att i flera frän Revisionen oskiljaktiga angelägenheter meddela deras betänkande!! åt ofvannämnde Inspektörer, med hvilka Deputerade uti ärendemes ledning och styrelse till flera svårigheters öfvervinnande, närmare deltagit. Vid Krigs-Divisions-Departementet, såsom efter en egen plan år 181 q nyss organiseradt, hafva göromålen nödvändigt skolat uti svårighet fördubblas, 1 inon af deras nya och särskildta riktning; men man förgäter så lätt fordna mödor, då det önskade målet allt närmare och närmare vinnesf Det Den 9 Mars. Det är således för Deputerade en verklig fägnad kunna vitsorda, att ehuru på första Revisions-året, eller till hösten 1.812, icke medhunnits mer, än 258 månaders gransknings-arbete, har likväl på det andra, eller till hosten 21813, kunnat ytterligare verkställas 411 månaders revision, hvadan ock då af den våren 1814 haline arbets-undersökning, samt hvad sedermera förekommit, borde slutas, att revisionen, nu mera inskränkt till eit färre antal räkenskaper^ ej fordrade den hittills begagnade hela arbetsstyrka, hemställan hos Kongl. Majit örn indrag* ning deruti, genom Kongl, Kammar-Rätten kunnät göras; Och har Kongl. Majit genom Nådigt Rescript den 24 sistlidne Maj i så måtto belial gat i Nåder bifalla berörde underdåniga hemställan, som tills vidare komme att för de återstående Revisions göromåleri och de uppkornne anmärknings-målens handläggning samt öfriga Liqvidationers och Utredningars fulländande, endast bibehållas Cornmissarien jemte en Revisor och en Kammarskrifvare inom hvarje Afdelning, hvilken förändring börjats med usta Afdelningen den 1 April, ?:dra Afdelningen den 1 Maj, 3idje Afdelningen den 1 Juli och 4-.de allt sistlidet år 1814.
Så är den gamla lärodikten om naturen en gång i hvar grubblares lif texten, vid hvilken han söker kämpa sig till klarhet. Många hafva också skrifvit om Lucretius – flera mästerligt – så Lange i sitt kända arbete öfver materialismens historia, Sellar och Symonds i England, Sainte-Beuve och Martha i Frankrike. I Sverige hafva vi nyligen i Emil Fehrs studie öfver Lucretius erhållit en samvetsgrann och kärnfull redogörelse för hans dikts tankeinnehåll, nerskrifven med en ungdomlig oförskräckthet, som tilltalar. Hvad här följer, är blott ett par anspråkslösa aforismer, fria drömmerier öfver det stora verket. Lucretius föddes i Rom mellan 99–94 och dog vid ungefär 44 års ålder. Det enda vi veta om hans lefnad berättas af Hieronymus och låter i första ögonblicket blott som en legend, uttänkt till varnagel och uppbyggelse. Kyrkofadern påstår nämligen, att den djärfva gudsförnekaren blifvit vansinnig af en kärleksdryck, och att hans dikt skrifvits under sjukdomens ljusa mellantider. Vid närmare eftertanke är man med många kommentatorer böjd att tro på berättelsens kärna. Den som en gång insupit den brännande luften i de verk, hvilkas upphofsmän haft själssotens gnista i sitt väsen, den igenkänner temperaturen i Lucretii dikt och den till bristande spända strängens genomträngande musik. Det tyckes, som det fanns ett spekulationens sömngångarskap, som vandrade med vidöppna ögon och säker fot sin farliga bergstig upp mot toppen, på själfva själsjukdomens rand, – läsningen af Rousseau meddelar ej sällan detta intryck – och ur flera siares lif känna vi den tankens exaltation med profetiska fjärrsyner och ord, som föregår geniernas andliga sammanstörtning. Är man mystiker, kan man kalla en sådan själsförmörkning efter synen från Horeb en bländning af oändligheten, det samma, som bibeln menar, när den talar om, att den, som sett Jehovah, dör. Dömer man som psykolog, är det explosionen efter öfverhettningen, naturnödvändigt sprängande maskineriet.