Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Han trodde icke precis, att det hörde till fasters vanor, åtminstone hade hon aldrig gjort något försök med honom; men kanske hon skulle bli mindre grannlaga mot en uug flicka, som hon så der dagligen fick inom hörhåll? Det retade honom, att han icke under resan tagit reda på, huru Ingrid hade det med det der religiösa. Allt möjligt hade de talat om, men icke det. Att Ingrid ej fört det på tal, berodde kanske på, att detta ej var någonting som specielt intresserade henne? Sjelf lemnade han, praktiskt anlagd som han var, omsorgen om de öfversinliga tingen helt och hållet å sido. Dogmer, religiösa spörsmål, frågan om hvad man bör tro eller icke tro, allt sådant betraktade han som någonting alldeles utom hans sfer och hans kompetens, ungefär som harmonilära eller arkeologi eller numismatik; det kunde vara mycket aktningsvärdt och äfven intressant — för andra, för dem, som voro anlagda åt det hållet och valt det till sin uppgift, men han hade hvarken tid eller förmåga att sysselsätta sig dermed. Han hade nog af religionens etiska sida. Om han alltid bemödade sig att lefva sä, att han stälde sitt samvete till freds, så frågade han sedan icke efter, hvad detta samvete egentligen var och huru det rätteligen skulle definieras, om det var » Guds röst » inom honom eller hvad det var. Att göra sig sjelf och alla rätt och att ställa så bra som möjligt för sig och de medmenniskor han kom i beröring med, det ansåg han vara lifvets enda mål, och om det fans något annat lif än det timliga, så tyckte han, att han genom att samvetsgrant fylla denna sin jordiska lifsuppgift borde ha planerat ganska bra för sig äfven för detta lif numro två. Det passade derför icke alls i stycke för honom, om han skulle återfinna Ingrid som religiös svärmerska. Han hoppades nog, trygg som vanligt, att han, om de komme tillsammans, skulle kunna bringa henne på surtdare och förnuftigare idéer, men det skulle i alla fall vara förspild möda och tid, ett onödigt fördröjande af deras lycka. Riktigt lugn kunde han icke vara. Det var alldeles nödvändigt att ge Ingrid något att tänka på, som kunde motverka fasterns bearbetningar i fall dessa redan voro i gång.
Derefter betänkte hon, huru besynnerligt det var, att alla de olika sinnesrörelser, hvilka lifvade deras själar, kunde förenas med den yttre antagna glädligheten, hvilken uppå musikens brusande hvirflar tycktes kringdrifva dem på ett haf, der det förflutna, närvarande och tillkommande sammanflöto till ett enda helt väsende, som ensamt dyrkades åtminstone af det öfriga sällskapet. Så snart valsen var slutad, och ryttmästaren och doktorn fört sina damer till deras platser i olika delar af salen, tycktes de ombytt roler. Baronen tog genast sin plats bakom Julies stol, och började ett af sina luftiga, af henne så omtyckta samtal. Ämnena voro så många och rika, att de icke upphörde förrän kadriljen började, och fortforo sedan oafbrutet emellan hvarje dans. Väl verkade då och då en blick af Brink samt ett par ord, som denne hviskade till henne, ett litet uppehåll å hennes sida; men tillfället var så lockande, så farligt och frestande för Julies olyckliga fåfänga; Waldemar tyst, dyster och sluten, enligt hennes förmodan af svartsjuka mot baronen; denne öm, glad, qvick och älskvärd i högsta grad. Stundom förebrådde hon sig, att hon lyssnade till det vältaliga språk han förde; men ånyo hviskade svagheten: ”blott denna enda afton vill jag tillåta mig att njuta af hans sällskap; sedan ...” Men då kom stoltheten och undrade, att Waldemar ej ifrigare bemödade sig att fängsla hennes uppmärksamhet, och med denna tanke länkade sig alltid den: ”hans hjerta är kallt; han skall aldrig lära känna mitt; ty han älskar mig ej.” Så snart detta problem var upplöst, lemnade hon ögonblickets inflytelse fri makt att i ohejdadt lopp föra henne omkring på dess flärdfulla yta. Hon njöt den flyende stunden, obekymrad om följderna. Klein gjorde emellertid ett par hvarf upp och ned i rummet, och hvarje gång kom han närmare den del, der Maria satt. Slutligen gick han fram till henne, och betygade henne i korta, afbrutna, något osammanhängande meningar sin fägnad och förundran att se henne här.
Jag får derför anhålla, att 3:dje g:n nu måtte få upläsas och till behandling företagas på samma gång som den 2:dra, samt att förstnämnde § måtte Pen 26 Mars e m. 409 först få afgöras och sedan att propos. framställes å hvarje särskildt morn. af den 2:dra §:n. H. Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att, innan han upropade de ledamöter, som anmält sig för att i frågan vidare sig yttra, H. Exc. ansåg sig böra uptaga och framställa propos. å det af Frih. Raab nu väckta förslag, att den 3:dje §:n skulle göras till föremål för öfverläggningen i sammanhang med den förevarande 2:dra §:n, samt att, sedan öfverläggningen om dessa §:r afslutats, den 3:dje §:u först skulle företagas till afgörande och derefter de uti 2:dra §:n förekommande momenter blifva föremål för särskilda beslut; hvarefter H. Exc. framställde propos. å bifall till berörde förslag och, då dervid svarades många ja jemte ett eller annat nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. Sedan, till följd häraf, 3:dje §:n blifvit upläst, upropades och yttrade Gr. Anckarsvärd, Carl Henrik: Det är med verkligt vemod jag upträder i denna bränvinslagstiftningsfråga, emedan jag under loppet af nära 50 år varit vittne till, att man ej hunnit längre, än att ouphörligen göra mer och mindre vigtiga tillägg i denna lagstiftningsgren, utan att någonsin kunna fatta ett enhälligt beslut om hvilka grundsatser, som böra följas. I afseende å sjelfva frågan, är jag i villrådighet, till hvilket förslag mitt omdöme skall sluta sig. Mig förefaller det, som en betydlig brist förefinnes i Utsk:ts förslag. Utsk;t uptager nemi. att i K. M:s Propos. är föreslaget: »att bränvinstillverkning i större bränneri måiallmänhet tillåtas under hela den tid af året, då tillverkningen kan med största fördel bedrifvas eller under de sju månaderna — —.»
Herr Tham, Wollrath, anförde skriFteligen: Rikets Högloflige Ständer hafva bifal - Den a3 Mars f. m. 217 lit BancoUtskottets Betänkande af den 28 December sistl. år, och derigenom beslutat: "att föreskriften om silfvervexling och silf"verköp, i 4 arti;sta afdelningen 4> 5, "6 och 7 §§. af i8a3 års BancoReglemente "fortfarande gäller under de 3 första må"naderna af år 182g; att hvad contracter "angår, detta är contraheringsliden, men ”att lefvereringstiden får sträcka sig äfven ”derutöfver, på sätt att contracterna skulle ”slutas om lefverans på första öppet valten ”under villkor, att ej fördröjes utöfver den ”sista Junii detta år, och med det bestämma förbehåll, att 1 R:dr silfver i Banken "lefvererad ej må kosta Banken mer än högst ”128 sk. i Bancosedlar.” Banco-Styrelsen är bäst i tillfälle, att upplysa, att detta Beslut haft ganska goda följder och bidragit till det sökta dubbla ändamålet, förökning af Bankens silfverfond och rörelsecapitalets vidmaglhållande i den ordning ökad production och handel sådant kräfva. Då Ständerna för Beslutets verkställande faslstälde de 3 första månaderna af detta år, skedde sådant under den troliga förutsättning, att regleringen af Banken och dess styrelse hädanefter skulle kunna vara definitift uppgjord inom Marlii månads slut; erfarenheten har dock visat, att dertill ännu torde fordras 2 å 3 månader; under sådant förhållande och då jag anser Rikets Ständer vara pligtige, alt tidigt taga Den Mars f. in. nödiga författningar att vidmaglhålla de i financerna införda ordningar, hvilka synbart verka till allmänt och ens1 ildt väl, föreslår jag:
Det återstår 1111 att bedöma, huruvida Jiistitie-ombudsmannen, på sätt ifrågasatt blifvit, kan anses hafva trädt utöfver gränsen af det honom lemnade uppdrag derigenom att han uti sin embetsberättelse, efter lemnad redogörelse för 2:ne högsta domstolens uti likartade fall meddelade motsatta beslut, uttalat det omdöme alt det ena af dem vore stridande mot klar lag. I anledning häraf har Juslilie-ombudsmannen uti sin sednaste berättelse, jemte utvecklande af de skäl, som skulle ådagalägga denna hans behörighet, bland annat, pag. 127, tillkännagifva det han icke visste, huru den honom åliggande utredningen af lagskipningens tillstånd skulle bringas till verkställighet, utan att granska detta tillstånd äfven i lagskipningens högsta instantie; eller huru en sådan granskning borde tillgå, utan alt tillåta sig omdömen öfver högsta domstolens åtgärder. Då nu Lag-Utskottet ansett Justitie-ombudsmannen, för att kunna behörigen fullgöra sitt åliggande att utreda lagskipningens tillstånd, hufvudsakligen höra med sin uppmärksamhet följa högsta instantiens åtgärder, samt uti berättelsen redogöra för sådana derifrån uti likartade fall emanerade beslut, som slå i uppenbar strid emot hvarandra; så hade Utskottet, efter min åsigt, jemväl bort förklara, att fall kunna gifvas, då, såsom nu ock inträffat, det ej allenast är Justitie-ombudsman* nens rättighet, utan äfven hans pligt att uttala sitt omdöme, huruvida han linner det ena eller det andra, af de hvarandra motsatta besluten, vara mot klar lag stridande. Om denna min åsigt vid första påseendet kan synas besynnerlig, hoppas jagdock, att man vid närmare granskning deraf, skall finna den vara riktig, ty 0111 det, såsom jag tror, är omöjligt att två hvarandra rakt motsatta beslut, båda kunna vara med klar lag öfverensstämmande, så lärer häraf tydligt följa ett af två: Antingen är intetdera af de hvarandra motsatta hesluten, eller ock endast det éna af dem med lag öfverensstämmande. I förra fallet måste, såvida ej båda besluten uppenbart strida mot lag, del antagas att lagen är otydlig; i det sednare åter att ettdera af de hvarandra motsatta besluten är mot lag stridande.
Skulle dessa delägare, pä sätt nu önskas, vinna framgång, sä kan man vara öfvertygad om, alt hvar och en nära nog skall komma att begäta län af Staten, och lyckas del sedan alt få dessa län lill skänks, så kan man vara lika öfvertygad, att ju oftare sådant medgifves, ju ymnigare skola framställningar derom vankas. Hvad fromma det allmänna deraf skördar, blir en annan fråga. Den 21 December f. m. 011 Frill. Cederström, Anders: Jag lier att få instämma med Gr. Mörner, ty för min del finner jag ingenting vara olämpligare, än att Staten lemnar presenter. Det må ej nekas, alt Slaten har skyldighet att understödja enskilda företag, men det hör ske på ett annat sätt. Att ett lån lemnäs till upprensning af Emmaa, deremot har jag ingenting alt anmärka, likasom icke eller deremot all det ställes på så hilliga grunder sorn möjligt, men jag tror också, alt de större jordägarne vid Emm-ån borde kunna förena sig att bereda den säkerhet för Staten till äterbekommande af sitt förlag, som kan fordras, utan att, för några af en del mindre jordägare uppkastade hinder, säga att hela företaget blir omöjligt, om ej allt beviljas, som begå res. Men i alla fall, vare sig härmed huru som helst, tror jag det vara myckel olämpligt att för en sådan sak efterskänka hela summan. Man har åberopat som skäl, ali sådana eftergifter leranats de norra otterne; det är sant, men det blir icke något skäl alt skänka ännu mera. Jag tillstyrker återrcmiss på de skäl, som Gr. Mörner framställt. Hr von Hartmansdorff, Äng.: Del företag, hvartill medel nu föreslås af StatsUtsk., börjades under den tid, Calmare läns styrelse var mig anförtrodd. Jag har således någon sakkännedom om detta ämne; hvadan jag anhåller att få fästa K. o. Ad:s uppmärksamhet på de hufvudpunkter, som dervid höra, efter min förmening, tagas i öfvervägande. Gr. Mörner har börjat med bestridande af den grundsats, på hvilken SlalsUtskis betänk, är bygdt.
Alen alven al detta kelopp innestode största delen kos undsättnings-tagare, som, under flera pä kvarannan följde kärda är, klifvit djupt skuldsatte, sä val till kronan, som till enskilde personer, kvarlöre äterketalningen deraf ej eller syntes vara annorlunda an successive, ock mäkända elter en längre tidrymd att påräkna. derute det föredraganden i undei dänigliet tillstyrkte, att den genom 8tats-Lontoret algilne kerattelse i förevarande ainné, med dertill körande iVadrg-r Ö^.o Zc>. 23 räkenskaps-hilaga, mä lill Rik'el8 8tänders 8lals-IIt8kolt V3rda ökverlemnade, ansäg föredraganden sig tillika höra i underdänighet hemställa, oni ieke, säväl med liemtad aiiledning sk no utredda köi hällanden med de till undsättningar i missväxl-ar, genom Kikeis 8täiiiler förut anvisade tillgångar, 8um oek med hänsigt lill öfrige liärvid sig företeende omständigheter, lionel. Naj:t skulle täekas lill Rikets 8tä»der alläta en lXädig proposition i omkörmäldte angelägna ämne, lill Linnid kör hvilken l>lädiga proposition föredraganden i underdånighet afgak följande yttrande: föredragantlen instämde visserligen med Lommitterade föi' fattigvärdsärenden i den mening, att omsorgen om hildandet oell tillhandahällandel ak eriorderliga spanmäls-körräd, hvarigenom alili» årsväxters skiljagtiga resultat jemnades, lior helst vkverlemnas ät den enhild» iudustiien, ulan 8tatei>s direeta deltagande, samt all således 8t^relsens ätgärder tor anskaffande ut säd eller penningar säsom undsättning ät hehokvande oiler, höra, 83 vidt möjligen sig göra läter, tor framliden upphöra.
Då Konungen nu, efter en den mest fruktansvärda crisis som Europa igenomgått, kallar Kikets Ständer, icke för att af dem begära nya Bevillningar, men för att lemna dem tillfälle att nedsätta den gamla, icke för att begära understöd till nya försvarsanstalter, men för att bjuda dem föreningen med ett annat Rike, som igenom sitt läge betryggar Sveriges sjelfständighet, har han icke då rätt att vänta det Rikets Ständer, i stället att föreslå nya gränsor för dess magt, eller inskränka dess verknings-lönnåga, skola veta urskilja hvad som varit följderna af Omständigheternas inflytande, eller af Regeringens åtgäider, och med låia; Den 28 Juni. 62g mod, i afseende på möjliga olägenheter, med tacksamhet för Regeringens bemödanden och afsigter, gå Konungens önskningar till mötes , och genom förtroende och tillförsigt lätta bör, dan af Dess ännu återstående bekymmer? Friherre Boije, Ludvig: Vid Särskildta Utskottets Betänkande synes mig en anmärkning äga rum, sorn för mindre bemedlade personer likväl är af vigt. Då förra öfverflödsFörordningen påböds, och äfven kläder af visst slag och vissa färger förbödos, lemnades likväl någon tid åt utslitandet af dem man re Ian hade, hvarvid en icke omöjlig controll var fästad. Denna billighet är nu icke iakttagen , och j;.g tror så mycket heldre att den borde medgifvas, som jag., icke anser öfver-; ensstämmande med Betänkandets hufvudsakliga ändamål, allmänna förlägenhetens afhjelpande, att i denna tidpunkt öka den ringa bemedlade husfadrens bekymmer med nödvändigheten att förse sin hustru och sina döttrar med ny uppsättning af garderobe; och jag jemväl skulle tycka, att det redan ligger ett öfverflöd uti att köpa kläder då man har deraf ett tillräckligt förråd, jag tror att rättelsen i denna del kunde gifvas utan återremiss, och jag yrkar således icke den. I öfrigt och i anledning af hvad Herr Friherre Wirsén anfört, torde mig tillåtas göra en hufvudsaklig anmärkning.
Om också detta förhållande skulle komma att modifieras genom en lättad tillförsel af rikare malmer från aflägsna orter, så inverkar dock en längre jernvägstransport så betydligt på kostnaden för deras anskaffande, att det vill synas tvifvelaktigt, huruvida en derpå beredd tillgång skulle blifva på det hela till kostnaden så billig i förhållande till Tabergsmalmen, att skogsvärdet inom orten till följd deraf skulle ökas så mycket, som erfordras för att göra en större kol tillförsel från aflägsnare skogar lönande, — det enda sätt, hvarigenoni någon väsendtligen ökad produktion kunde uppkomma. Med fullkomligt erkännande af fördelen för jernverken invid Lagaån af en jernvägsanläggning i densammas rigtning, anser Kommittéen likväl, att tillverkningsbeloppet det oaktadt åtminstone icke skulle kunna okas med mer än 50 procent, och således ej heller öfverstiga 50,000 centner, — en qvantitet som, transporten af dertill behöfliga råämnen på kortare sträckor inbegripen, visserligen förtjenar att tagas i betraktande med afseende på trafiken å jernvägen, men icke är af nog vigt att tillerkännas något öfvervägande inflytande vid bestämmandet af rigtningen för statens stambanor. Det bör äfven erinras, att de nuvarande bruken samtligen befinnas inom blott 2 till 3 mils afstånd från Nässjölinien och således i alla fall kunna draga fördel deraf för sin försäljning af effekter till Skåne.
Der denna ansvarighet ej finnes eller ej utkräfves, der kan egentligen ingen politisk frihet anses befästad, enär folkets röst ingenting förmår emot en ansvarslös Styrelse, som i sina händer förer spiran och förmyndCrskapet öfver alla dess angelägenheter, och, hvad mera är} der blifver folket småningom likgiltigt för de tönstitutionella former, hvilka endast tjena till täckmantel för Styrelsens misstag och återkasta dessa på folkets representanter, hvilka åter, i sin ordning, blifva föremål för bviljan och missnöjet. Jag äi* icke bland dem, som älska hvarken de former, under hvilka Sveriges Representation verkar, eller dem, under hvilka Sveriges Styrelse utöfvar sin magt. Jag anser dem båda, särdeles den förra, högst ofullkomliga, och mina rin - Den 4 Juli. r 13 ringa bemödanden skola ej sparas för att genom en mera allmän opinionsyttring söka öfvertyga Styrelsen härom; ty oförgripligen tror jag, att det är från henne ensam, som Svenska folket under sitt nuvar. representativa statsskick kan hafva att hoppas framgång för något förslag till reformer. Utan hennes tillhjelp går deremot intet; ty dertill är splittringen af interessena inom de fyra RiksSt. alltför stark. Regeringen ensam förmår, om hon vill, sammanhålla dem; och när hon kunnat genomdrifva de mest opopulära förslag såsom ökade anslag, passevolancefrågan, instruetionen för R. St:s Revisorer, indragningsmagten m. fl., huru kan man ett ögonblick betvifla, att det ej ligger i Styrelsens skön att, derest hon så önskar, genomdrifva reformer, hvilka önskas öfver land och stad af liela den upplysta delen af Nationen, ja, efter hvilka sjelfva massan redan länge känt ett för henne allt mer och mer klarnadt behof. Men, som sagdt är, ehuru jag ogillar våra närvar, former, kan jag dock icke hylla deras lära, som vilja söka ursägta Styrelsens teml. allmänt öfverkiagade brist på verksamhet, kraft och förstånd dermed, att den snärjes och hindras af formerna.
Men jag tvekar ej vid det tillägg, att jernhandteringens bestånd och förkofran i stort fordra en stark industriös väckelse, i förening med ökad frihet och ökad insigt. Och kan denna väckelse ej annorledes åstadkommas, än genom tackjernsexport, då må hellre denna enda utväg till jerntillverkningens totala framskridning, om än åtföljd af slångjernshandleringens partiella förstöring eller skada, vidtagas för att alstra industri och insigt, än att ett permanent stillastående, hvilket innebär ett verkligt aftagande för täflan underkastade näringar, skall störta thela näringen, till fäderneslandets obotliga skada. Och denna synpunkt, mina Herrar, högre än både tackjernsblåsarens och bruksägarens, emedan den rör fosterlandets väl, ärden3:dje, hvarifrån detta ämne bör skärskådas. Ett högre tackjernspris ej allenast inleder bergsmannakunskap, tillsyn och vård i alla riktningar af den mångfaldigt sammansatta tackjernsblåsningen, utan medför äfven ett högre kolpris; och skogens vård och omsorg vid kolningen blifva deraf en följd. Så verkar friheten; den sprider tanka och lif till industriens minsta utgreningar. Jag föreslår vördsamt, att denna motion remitteras till Oecon. Utskottet. Lades på bordet. Gr. Strömfelt, HansVredr., anförde skriftligen: Hos Ridd.Utsk. har Capitainen vid K. DahIReg:tet, Carl Fredr. Kuylenstjerna, med företeende af en utaf Skogshushållaren O. B. Starck d. 18 sisth Dec. för Capitainen utgifven fullmagt att vid innev. Riksdag intaga säte och stämma å Riddarhuset för adliga ätten N:o 222 Starck, anhållit att i sådant afseende bekomma inträdespollett; varande tillika af sökanden anfördt, att de till hufvudmannaskapet för ätten framför ofvanbemälde Otto Bernh. Starck berättigade personer, hans faderbroder Johan Fredr, och Ernst Vilh.
Så länge riksbankens och öfriga bankers monopol fortfarande finnes till, kan således ingen fri konkurrens inom penningemarknaden uppstå; och innan räntan frigifves, bör derföre hela vårt penningeväsende från grunden och till alla dess delar i ett sammanhang omorganiseras. Finans-komitéens utarbetade och framlagda förslag utgjorde också ett sammanhängande helt i sådan syftning; men sedan åtskilliga väsendtliga stycken ur det utaf Finans» komitéen uppgjorda reorganisations-systemet redan blifvit borttagna, bör också det sist återstående nu få falla till intet. Bland de nya mål, hvartill man borde sträfva, var att med minsta möjliga massa-omsättnings-medel drifva största möjliga ut - 266 Den 15 September. låningsrörelse, oell Finans-komitéen åsyftade derföre att skapa banker med starkare egna fonder, men med minskad sedelutgifningsrätt. R. St:r hafva likväl vid sina sednaste beslut angående banklagstiftningen handlat efter motsatta åsigter, och ökat, i stället för att minska, bankernas sedelutgifningsrätt, och den enda väsendtliga inskränkning, som do bibehållit under sedelmassans obegränsade tillväxt, är den pröfningsrätt vid bankers inrättande, som blifvit K. M. förbehållen; men äfven den måste bortfalla, om räntan skall kunna göras fri, ty den svåraste orättvisa skulle otvifvelaktigt begås, om samma statsmakter, som upphäfde den hittills uppställda gräns emot räntans stegring, lade några hinder i vägen för nya bankers tillkomst och sedelutgifningens ökande i huru stor skala som helst. En sådan oinskränkt rättighet för hvarje uppkommande bankbolag att få utgifva sedlar, är dock mycket farlig för Riks-Bankens säkerhet och myntvärdets deraf beroende trygga upprätthållande, och den kan derföre, i min tanke, icke medgifvas, förr än Riks-banken blifvit på annan grund reorganiserad, så att en af silfver omotsvarad sedel upphör att vara landets enda lagliga betalningsmedel.
Deputerade, hvilka egaj icke endast att verkställa bestämde föreskrifter, utan ock att med Riksens Ständers magt och myndighet afgöra och besluta uti frågor, der endast den enskilde kännedomen och öfvertygelsen om medborgares olika ställning och förhållanden mäste ligga till grund för pröfningen, alltså och då häraf äfven följer, att Taxeringsman i och för utöfningen af deras kall böra tillgodonjuta enahanda skydd och säkerhet, sorn, uti lil §. Regeringsformen och 77 §. Riksdags-Ordningen, är åt Riksdagsmän försäkrad, få hos E. K. M. Riksens Stäriderr i underd. föreslå, att allmän Författning i öfverensstämmelse härmed må utfärdas; och Riksens Ständer framhärda etc. Uppl. o. godk. hos Ridd. o. Ad. d. 6 Dec. 1823» Preste-Standet d. 6 Borgare-Ståndet d. 6 - Bonde-Ståndet d. 8 —• — Riksens Ständers underd. Skrifvelse, med svar d ffongl. Maj:1s Rådiga Proposition, angående förändring i 1 Cap. 1 och 10 Rättegångs-Balken. S. A. K. £« K. M. har, genom Nådig Proposition den 2i sisth Martil, gifvit Riksens Ständer tillkänna, Underdåniga Skrif vetter. hurusom hos E. K. M. i öfvervägande kommit; att, då Allmänna Dagen uti 1 Cap. 1 §. Rätte2 gångs-Balken stadgar, att i Härads-Rätt dömer Häradshöfding med Tolf Bönder, som i IJäradet bo och dertill valde äro, något förordnande icke finnes, huru denna Nämnd bör väljas eller huru vidt den valdes skyldighet må sträcka sig, att i Nämnden qvarblifva; hvilket, ehuru det efter uråldrigt bruk berott af Häradshöfdingen att sjelf utse och kalla dem, som i Nämnden sitta, likväl någon gång gifvit anledning till olika förhållanden i särskilde orter, isynnerhet då, såsom på en del ställen inträffat.