Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I England, der possessiohats-interesset är så mägtigt ej blott i Öfv erhuset, utan äfven i Underhuset, har dock ej afseendet på jordbrukets fördel varit så stort, att man ej mera af>ett moraliteten. Derföre har man uppsatt afgiften för brännvins förtäring, men deremot genom taxorna sökt nedsätta prjsen på nyttiga drycker. Jag tror det vara angeläget, att Ständerna genom en öfverflödsbevillning öppna väg för husfäder och föraldrar att derifrån afhålla dem, som höra till deras hus. En afgift af 12 sk. på hvarje mansperson, som begagnar brännvin, gör, om man endast antager 4oo,ooo personer, som erlägga den, 100,qoq r:dr. När man minskar skatterna i andra afseenden, torde det vara nödvändigt, att motsvarande Inkomster beredas, och då bör roan helst välja dem, sorn kunna vara förmånliga för sedligheten och moraliteten. På de skäl, jag anfört, anhåller jag om återremiss. Hr Cederschjöld, Pehr Gust.: Jag kan för min del ej gilla den siste värde talarens mening, att en personel consumtionsafgift borde erläggas för rättigheten att förtära brännvin, caffe', m. m., och att sålunda hvar och en skulle erlägga skatt till lika belopp, antingen han förtärde mycket eller litet. Det vore obilligt, att den, som tog t. ex. sju rus Den ia Maj f. m. Ali sådan afgift bör läggas på varan, nemi. på tullen för inkommande varor och på produetionen för de inhemska, hvarigenom skatleu erlägges i mån af förtäringen. Dessutom , i händelse en sådan afgift vore lagd på förbrukningen af starka drycker, kunde det till och nied hända, att mången tyckte sig böra taga ut sin rätt för skatten och derföre förtärde mera, än lian i annat fall hade gjort.
Att vaktmästare vid länshäktena måste äga skrifkunskap, har väl aldrig fallit någon in att neka, och att de nuvar. i allmänhet äfven äga den, är lika obestridligt; men motionen grundar sig på det kända och oemotsägliga factum, alt vaktmästarne icke kunna medhinna, att, jemte behörig tillsyn å fångarna, med hvad tjenstebefattningen i öfrigt tillhör, utskrifva de nu mera både till mängd och vidlyftighet betydligen ökade månadtliga fångfört,eckningarna och förrätta annat vid rapporters, förslagers och räkenskapers afgifvande nödigt skrifarbete, samt icke heller förmå att af deras högst ringa och otillräckliga löner bekosta erforderliga skrifmaterialier; i följd hvaraf motionären begärt anslag af medel för det skrifvarebiträde och de skrifmaterialier, som oundgängligen behöfvas, om fångvården, med hvad dertill hörer, skall kunna ordentligen vidmakthållas. Hvarifrån Utsk. hemtat den föreställning, att med skrifmaterialier för fångbetjenirigen skulle böra förhållas på enahanda sätt, som med expenser vid Landsh.embetena, kan jag, för min del, ej fatta; emedan expenser icke på stat bestås vaktmästare vid länshäktena. Är åter meningen, att landsseeret:n och ländsk arnereraren skola af deras, synbarligen alldeles otillräckliga, expensmedel bestrida kostnaden för skrifmaterialier vid Jänshäktena; så får jag erinra, att sådant aldrig varit lagligen stadgadt och icke någonsin, så vidt jag känner, ägt rum, samt kan icke heller godtyckligt åläggas nämnde tjenstemän. Om biträde för fångar vid besvärsoch böneskrifters författande, har, såsom jag vill minnas, motionären icke talat; och detta äger således ej sammanhang med frågan.
Statsverket eller de skattdragande i allmänhet förlora nemligen ej blott den vinst, som delegarne i enskilda banker draga till sig af rättigheten att utgifva tryckta eller graverade skuldsedlar, utan äfven hvad som för bibehållande af stats-bankens metalliska kassa vid viss proportion till utelöpande sedelmassan, måste uppoffras, till följd af det inflytande enskilda bankrörelsen utöfvar på rörelsekapitalet, som, då det hastigt tillvexer i låneväg, medförande, eller, till följd af hastigt tilltagande lyx eller öfverdrifven handelsspekulation på införsel af utländska varor, föranleder silfver-export; och om de enskilda kreditanstalterna till någon del äro grundade på utländska lån, så förlorar Staten den andel af frukten utaf produktionen, förädlingen och fliten, som årligen 268 Motioner hos Eidderskapet och Adeln 1865. N:o 132. måste lemnäs till ränteoch kapital-afbetalning på dylika lån; hvilket i sin mån förlamar landets förkofran i välmåga och folkmängd. Utaf hvad som nu är anfördt torde finnas följa först att det ingalunda är farligare hvarken för industrien eller för realisationens bestånd att öka utelöpande värde representanter genom Statens omedelbara åtgärd än att öka den medelbarligen genom inrättade enskilda banker, — vidare att icke något äfventyras i afseende på realisationens bestånd eller metalliska fondens säkerhet, så länge värdet af den för landets egna behof öfverflödiga delen af dess produktion och industri, hvilken från landet utgår till andra länder, uppväga värdet af hvad som från andra länder hit införes;— att hvad som i detta afseende möjligen kan äfventyras icke är beroende deraf att sedelstocken ökas omedelbarligen af Staten i stället för medelbarligen genom enskilda bankbolag; samt att den utländska skuldsättningen icke blott tärer på landets krafter och förhindrar en hastigare och kraftigare uppblomstring utan äfven kan innebära fara för myntrealisationen och, särdeles i förening med några års mindre gynnsamma konjunktursförhållanden, jemväl framträda uti en hotande skepnad af högst betänkliga dimensioner.
Ständer rörande myntvärdets bestämmande gemensamt fattade beslut nu blifvit bragte till verkställighet och rätta tidpunkten för antagandet af ett ©föränderligt medelpris å löningsspamnålen synes vara den, då erfarenheten visat hvad verkan myntvärdets bestämmande haft uppå spanmålsprisen, hafva Rikets Ständer, i betraktande jemväl deraf, att, i händelse ett medelpris nu skulle efter de förflutna tio årens Riksmarkegångar bestämmas, detsamma komme att utgöra 6 R:dr 44 s^- 6 rist., hvarigenom, så vida Riksmarkegångsprisen hädanefter understiga detta belopp, en bestämd odi ifrån början ej afsedd lönförhöjning för Embetsoch Tjenstemän samt i följd deraf en ökad utgift för Stats-Verket skulle beredas, funnit, alt ej mindre det förut fastställda pris 6 R.*dr, såsom minimivärde å den under löuerne begripne spanmål, än ock enahanda beräkningssätt af Riksmarkegången, som nu iakttages, tills vidare bör ega rum. Men då, i samma mon sorn penningevärdet vinner stadga, beräkning af spanmål under lönerne blir öfverflödig, hafva Rikets Ständer, med anledning tillika af den åsigt, som Rikets Ständer vid senaste Riksdag yttrat, vid underd. anmälan af llof-Rätternes då verkställda lönereglering, ansett, att vid anslåendet hädanefter, antingen af nya löner, eller förhöjning i garni#, i förra, fallet ingen spanmål och i det senare endast det förut varande tunntalet må under lönerna beräknas. 2:0 Sedan E. K. M. uti Dess omförmälde Nådiga Proposition framställt nödvändigheten af vissa utgifter för Försvars-Verkets upprätthållande samt dertill äskat ett årligt anslag af 233,333 R:dr 16 sk., att af öfverskotten på Stats-Verkets inkomster utgå, så vidt de dertill lemnade tillgång, hafva Rikets
Då nu detta arrende likväl blifvit af Landtbrukaren Skårman till hela beloppet erlagdt för hvart och ett af åren 1847—1852, och Skårman sedan han den 19 November sistnämnde år dumts arrendet förlustig, äfven för de följande åren, åtminstone lill och med år 1855, enligt hvad Utskottet af tillgängliga räkenskaper inhemta), till Statsverket inbetalt skillnaden emellan ofvanberörde 96 tunnor 16 kappar och det af nuvarande arrendatorn erlagda arrende, samt således redan fått vidkännas betydlig uppoffring i följd af det förhastade arrende-anbudet, synes det Utskottet, att utkräfvandel för hela den återstående tiden till och med år 1871 af ifrågavarande arrende-skillnad skulle, med afseende å ofvan anförda förhållanden, innefatta en måhända öfverdrifven stränghet å statens sida; och får Utskottet således hemställa, det Rikets Ständer mätte för sin del medgifva, att Landtbrukaren C. Th. Skårman må från och med innevarande arrendeår och allt framgent befrias från den honom enligt Kinnefjerdiugs Härads-Rätts Utslag den 19 November 1852 åliggande skyldighet att ersätta Statsverket skillnaden emellan det genom arrende-kontrakt med Skårman af den 2 Juli 1846 af profoss-bostället Lindärfva N:o 3 Bryntesgården betingade årliga arrende, 96 tunnor 16 kappar spanmål, och det mindre belopp, som under återstående arrendetiden kan erhållas; och torde, derest denna Utskottets hemställan af RiketsStänder bifalles, underdånig skrifvelse till Kongl. Majit, med anmälan om det fattade beslutet, varda af Rikets Ständer aflåfen. Stockholm den 20 April 1857. Stats-Utskoltets Utlåtande N.o 61.
Under de sist förflutne irenne åren, genom den då inträffade svårighet art afsätta Spannemål, och de högst ojemna förhållanden emellan Markegångsprisen och de gångbara , har Kronans ifrågavarande Optionsrätt i synnerhet visat dess obilliga och menliga följder, då Ar - Si 8 Betänk, om Arrende-Spannemdlens utgörande. rendatorerne blifvit ålagde att afbörda sig sine Spannemåls-Arrender\ i penningar efter Markegången, under det de, äfven ofta med stor svårighet, måst föryttra sin säd för ett vida lägre pris och således till Arrendets likviderande försälja ett störe Spannrnålsqvantum , än det i Contracterne bestämde, derigenom högst betydande förluster blifvit Arrendatorerne, förorsakade, och äfven i anseende till nuvarande högt uppdrifne Arrenden, fleres undergång, äfven icke utan förförlust för Kronan beredd, Af desse anledningar och då Kongl Maj:t icke ansett sig böra eller kunna medgifva Arrendatorerne, efter deras derom gjorde särskilda ansökningar, rättighet att på annat än det för Kronan, såsom det mäst förmånliga för hvarje år bestämde sätt, utgöra sitt Spannemåls - Arrende, enär derigenom en gifven inkomst för Staten skulle efterskänkas, har Kongl. Maj:t för Dess del funnit en rättvis omtanka för Arrendatorernes bestånd påkalla ändring i den sålunda stadgade föreskriften om desse Arrendens utgörande, så mycket mera, som det till betydlig del, vore ett olika förhållande emellan desse SpannemålsRäntor och Kronans vanlige beliållne Afradsoch Krono-Tionde-Spannemål, i så måtto, att den sednare af hvarje Skattskyldig utgår i mindre Poster, och någon tillökning i priset derå således vore af ringa inflytande, då åter de förra utgjorde ett betydligare belopp, och förhöjningen vore i samma man känbar och verkande på Arrendatorernas förmåga att den åstadkomma. Kongl. Majtt vill derför till Riksens Ständer öfverlemna, om icke, med bibehållande Betänk, om Arrende-Spannemdlens utgörande.
Län uti olika Persedlar utgår, bor på baksidan af Debet - Sedlen specificeras till hvarje persedel och priset derå efter Markegång utsättas, enligt Kongl. Resolutionen på Allmogens Besvär 1766 §. 5, samt Kongl. Resolution d. 4 Decemb. 1794. Alla särskilda Afgiftcr som kunna Hemman påföras, böra äfven i Dcbet-Sedeln utsättas, så att endast en sådan föråret åt hvarje betalande meddelas: enligt Bevillnings-Stadgans 3 Art, 3 §. 22 Mom. i44 Bevillnings-Ut skottets Utdrag af Protocollet, hållet i Riksens Höglofl. Ständers Bevillnings - Utskott den 15 Nov. 1823- S. D. Emot Utskottets Beslut, till svar å de inom Vällofl. Borgare-Ståndet gjorde anmärkningar , vid Utskottets Förslag tili Bevillning af Skepps-Redare, genom en bestämd afgift för hvarje egande Läst, och hvarmedelst detta Förslag utan någon ändring blifvit vidhållet, reserverade sig Herrar Huldt och Danielsson, den förre under åberopande af sin förut afgifne, Utskottets Betänkande till Riksens Höglofl. Ständer bifogade, Reservation, samt i afseende på afgiftens bestämmande till olika belopp för Fartyg från särskilde platser, Herr Ståhle. Ut Supra. Ex Prolocollo Clas Lewin, N:o 59. Ankom d. i5 Nov. 1823. Riksens Höglofl. Ständers Bevillningssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskotts Memorial, med Förslag till Reglementariska föreskrifter vid den föreslagna och till en del gillade Tariffen för Tull-Bevillningens be - Betänkanden. i45 beräkning å inkommande och utgående varor.
Riksens Ständer framhärda etc. Uppl. o, godk. hos Ridd, oi Ad. d. 6 Novl 1823 Preste-Ståndet d. 7 — -— Borgare-Ståndet d. 7 Bonde-Ståndet d, 10 —• — Riksens Ständers underd. Skrifvelse, i anledning af väckt fråga om Clara-Sjöns upprensning eller igenfyllning m. m. S. A, K. H os Riksens Ständer har, så väl vid 1815 års, som 1817 och 18 J 8 årens Riksdagar, fråga förevarit om nödvändigheten deraf, att de inom och. invid Hufvudstaden befintlige träskartade Sjöar och Vattendrag, nemligen Clara-Sjön samt Rörstrandsoch Carlbergs-Vikarne, varda upprensade eller igenfyllde, samt att för verkställigheten häraf ett bidrag af Allmänna medel måtte beviljas; uti hvilket afseende Riksens Ständer, vid förstnämnde Riksdag, till E. K. M. framfört deras underd. önskan, om vidtagande af sådane Underdåniga Skrifvelser. 861 malt och steg, genom hvilka sundhet uti Städerna i allmänhet kunde befordras, och hvartill , beträffande särskildt Hufvudstader, nödige medel, enligt erhällen underrättelse, icke saknades.
Jag såg det alltsammans, och som en främmande log jag mot dem alla. Som rädd att störa deras glädje, satte jag mig ned och skuggade med handen för ögonen, liksom om ljusen gjort mig ondt. Men på samma gång kände jag, som om dimman, hvilken sänkt sig öfver min själ, väl icke gled bort, men liksom lättade, ljusnade, tunnades. Med en outsägligt pinsam känsla märkte jag, att jag väl var en främmande här, men dock icke en likgiltig. Med hela styrkan af min själs innersta behof sträckte sig min längtan efter den sinnesstämning, som jag visste hörde till julen, men som jag förstod icke skulle blifva min, och fjärran från det som var, genomlefde jag under några ögonblick en hel serie af de kvällar, då jag ännu var en lefvande bland de lefvande och kunde skapa åt mig själf den outsägliga lycka, som ligger i att vara lycklig med andra. Min fantasi slog en bro mellan det förflutna och det närvarande, men jag stod själf kvar vid det förflutna, och det, att jag visste, att jag icke kunde komma öfver denna bro, icke om jag ansträngde min viljas yttersta kraft, det gjorde mig denna kväll, på en gång så vek och så hård, så varm och så kall. Som en dröm gledo aftontimmarna mig förbi, och när jag sist blef ensam med min hustru, och hon tryckte sina läppar mot mina, tackande mig för den jul, som var och dem, som varit, då blef det mig så häpnadsväckande onaturligt, att hon icke märkte, hur tvungen min hållning var och hur tom min blick. Att hon ingenting märkte, att hennes egen varma känsla göt illusionens glans äfven kring min egen person – detta band på ett sällsamt sätt min tunga. Julljusen släcktes denna kväll, och vi sutto ensamma, sedan barnen somnat. Men icke ett ord kom öfver mina läppar. Och jag hade dock längtat efter den stund, då jag skulle blifva ensam med min hustru, längtat därefter från det ögonblick, då jag kände, att det dock fanns ett begär hos mig själf att bryta den tystnad, hvilken stängde mitt hjärta från hennes. Men ju varmare hennes blick lyste mot min, desto längre borta tycktes hon mig vara, och desto starkare erfor jag den känslan, att där hon var, där kunde jag icke nå henne och hon icke mig.
Sjötofta Ekeforss dito j Summa 32 22 7 I 0 — 12,107 to — -7° l9 19 80 i5 2 278,35^ Bollebygd Björketorp Glia linneforss Kopparhammare med t Plåthammare och t härd. 15,oo0 100 Sk$£ ärligt smide a i5o R:dr. Mark Kinnaroma Bålån. i Kopparhammare I 2,3oo — _ H Skäf ärligt smide a 100 R:dr. Summa j "““i 27,300 Billingsforss Bruk Bäckefors dito Gustafsfors dito Loviseholms dito Forssbacka dito Färsby dito Hanefors dito Hvittlanda dito Rådanefors dito Öxnäs dito Upperuds dito Floda dito Volfenforss dito Ämneshamrar. Bruk med 10 Stångjerns-hammare. 10 st. dito med 12 Ämneshamrar, hvaraf 2:ne äfven afverka (Stångjern. Anmärkning: Der smidet icke finnes utsatt i Jordeboken har afverknings-beloppet blifvit be räknadt för hvarje Spikhammare till 50 Skäl å 20 R:dr. En Knipphammare, jemte Ett Valsoch Skär-verk, samt - En Plåt-hammare, hvardera till 150 Skäf. Amnesoch Stångjerns-priset beräknas öfver hufvud till 16 R:dr 32 sk. B:co. Elfsborgs Läns Lands-Contoir den 3i Decemb. i832. C. Ludv. Rinman.
Hon hade alls inte något emot, att Kurt skulle ha reda på, hur illa Wanda burit sig åt, men hon ville ej säga något direkt. Kurt var emellertid envis. Hon måste för gammal vänskaps skull omtala för honom, hvad som händt, han var öfvertygad om, att det hela var ett missförstånd. Om Wanda hade orätt, skulle hon säkert vara den första att erkänna det och bedja fru Säfve om ursäkt, men han ville gärna veta, hvad det var. — Nej, Eleonore ville inte. Han kunde ju fråga sin fru, hvad hon sagt i måndags på supén. Det var inte bara Eleonore, som tyckt det var sårande, utan alla hennes väninnor! Föresten var hon visst inte ond på Kurt. Hon lät honom till och med förstå, att hon tyckte det var synd om honom. Detta samtal förstämde honom. Han ville på inga villkor lefva på spänd fot med sin kompanjon och fru Eleonore. Det skulle vara ytterst obehagligt. Han måste tala vid Wanda, hon brukade inte vara långsint utan snar att erkänna och afbedja, om hon haft orätt. Det var mörkt i atelieren. Wanda satt framme i det utbyggda fönstret. — Gaslyktorna nere på avenyn voro insvepta i ett dimhölje. Hon satt och stirrade ut i dimman. Hon hörde ej, när han kom utan ryckte häftigt till, då han lade handen på hennes axel. — Jag har varit hos fru Säfve, sade han. Hon såg förvirrad, nästan förskrämd upp till honom. — Vet du, att hon är ond på dig, Wanda? Nå, du behöfver inte se så förskräckt ut, det är väl inte så farligt. Hon förde undan hans hand, han hade tagit sig för att sakta stryka upp hennes hår från nacken. — Du lär ha sagt något till henne eller om henne på supén häromdagen. Hade han varit en djupare psykolog, skulle han märkt, hvilken lättnad han beredde Wanda genom att på så sätt formulera anklagelsen. — Nej, det har jag inte gjort. Jag satt ju inne hos ungdomen hela tiden, och hon gick före supén. — Talade du alls inte med henne? — Nej, det tror jag inte. Jo, hon var inne ett ögonblick och då talade vi om fotografierna. Wanda såg trött och förströdd ut, som om hennes tankar voro annorstädes.
Följden deraf bar blifvit den, att, då rörelsen icke kunde updrifvas till en sådan höjd, alt den kunde icke blott belacka sä stora omkostnader utan äfven lenina eli betydligare öfverskott, den börda, de stora jernvägslinierne åtagit sig, f. n. blifvit för tung att draga. 1 Sverige deremot är jag öfvertygad om, alt ett motsatt förhållande skall komma att ega rum, och det förslag, jag baft äran framlägga, är til! siffran ganska lågt, jemförd! med den effekt, jag väntar af företagets verkställande, hvilken effekt bör i förhållande till det nedlagda kapitalet blifva betydligt större än i England. Härjemte får jag äran nämna, att man å sednare tider upfunnit så betydliga förbättringar vid jernvägarnes konstruktion och åtskilliga dertill börande detaljer, att underhållskostnaden kunnat sjunka från 92 till endast 20 £ St. på Engelska milen. Man bar frågat, hvilka varor vi hafva att föra på en jernväg emellan Mälaren och Wenern, så att densamma skall kunna bära sig. Det är mycket svårt alt uti ett land, der den allmänna rörelsen på vägarne på intet vis kontrolleras, beräkna, huru stor rörelse man kan vänta sig på en påtänkt väganläggning. I andra länder, der chaussee-afgift erlägges, kan maD deremot komma till en ganska noggrann beräkning af den rörelse, som på en vägsträcka eger rum. flätuti Sverige sakna vi alldeles några tillförlitliga upgifter i detta hänseende. Uti en af mig för några år sedan utgifven brochyr ang:de jernvägsanläggningen emellan Orebro och Hult, har jag framlagt en så tillförlitlig tablå ofver den dåvartde transporten af varor på denna vägsträcka, som jag kunnat åstadkomma efter en vidlyftig brefvexling såväl med embetsmyndigheler som enskilda personer. Af denna tablå finna vi, att på denna vägsträcka forslas årligen cirka 70,000 Sk# Stångjern, 30,000 Sk# Tackjern och gjut - 41« Den 27 Å Bgusti e. nj. gods, 70,000 Skf? jernmalm oell 40,000 tunnor spanmål.
Det är väl icke tillåtet att uti den offentliga undervisningen inom församlingen för någon del afvika från de vedertagna läroböckerna (symbola); men vi behöfve också icke göra oss förebråelser öfver derifrån skiljaktiga begrepp, så länge begreppen sammanstämma med en sann öfvertygelse oin sjelfva trosnormens innehåll. Och vi kunne, under denna förutsättning, ej blott med fredadt samvete nyttja salighetsmedel) med församlingen, undervisa våra barn i vår tro, i enskilda samtal fritt yttra våra tankar, utan det är oss äfven obetaget att i allmänt tryck, eller såsom deltagande i lagstiftningen, arbeta för afhjelpande af de brister, vi tro oss hafva upptäckt i läroböckerna, för att vinna en alltmer fullkomlig öfverensstämmelse med den gudomliga normen i de heliga skrifterna För affall kunne vi aldrig straffas, utan att hafva förnekat sanningen af det heliga Ord, hvilket ensamt i läroböckerna erkännes för ofelbart — allt under förbehåll att icke hafva väckt lörargelse genom att offentligen »träda till en villfarande lära» (M. b. 1:3) eller i lörsamlingen såsom lärare eller eljest förkunna meningar, som afvika från de vedertagna symbolerna. Verkligt skäl att för samvetstvång öfvergifva en sådan kyrka äger endast den, sorn förnekar christendomen. Till hvilken annan kyrka en hennes medlem må öfvergå; så kan han åtminstone icke föregifva, att han der finner christendomen mera rent uppfattad, mindre uppblandad med menniskolära, än han här i evangelisk-lutherska församlingen bekännes; och större samvetsfrihet medgifver honom visserligen aldrig någon christen bekännelse. Vi böre då ej heller anklagas för ofördragsamhet, om vi bestride, att af staten någon annan religion bör erkännas eller förenas med oinskränkta politiska rättigheter. En sådan gräns för religionsfriheten synes mig böra bibehållas, ej blott för kyrkans skull, hvarom redan är tält, utan ock för svenska statsförfattningens skull, hvars egna beskaffenhet i detta afseende utgör en af dess stora förtjenster. Det är denna min öfvertygelse, som återstår att redovisa. Presterskapet är, enligt denna statsförfattning, ett riksstånd, hvilket ej torde kunna fortfara längre, än statskyrkans enhet bibehålles.
Som jag har mig bekant att en efterföljande talare kommer att begära en propos., som jag i allo gillar, har jag nu icke velat besvära med något förslag dertill, och då jag länge — måhända allt för länge — tagit R. o. Ad:s tålamod i anspråk, vill jag up - Den 17 Mars f. m. 197 skjuta mitt yttrande om tredje punkten till längre fram under debatten. Frih. Sprengtporten, Jakob Wilhelm: Det skulle vara mig mycket okärt, ur mer än en synpunkt, om de åsigter, jag går att uttala i denna fråga, icke skulle lyckas att förvärfva sig R. o. Ad:s bifall. Men, Mine Hrr, jag har icke haft något val; ty om det är en pligt, under alla omständigheter, att framhålla det, som man anser vara rätt och sannt, framstår denna förbindelse så mycket mera befallande i en uprörd tid. Det kan ty värr icke förnekas, att våra förhållanden till Norige icke äro sådane, som vi borde önska, och att synnerligast de sednaste tiderna varit rika på företeelser, som i hög grad påkalla R, St:rs upmärksamhet. och göra det till en pligt för dem, icke blott i deras egenskap af Svenska folkets ombud, utan jemväl för unionens egen skull, att framträda i handling för att, i hvad på dem beror, söka utjemna de meningsskiljaktigheter, som förefinnas emellan våra båda folk. Jag biträder sålunda obetingadt Utsk:ts framställda förslag beträffande en revision af Förenings-fördraget, och behöfver i detta afs:de endast stödja mig vid den mening, jag uttalade vid remissen af Gr. Anckarsvärds motion.