Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
— Jag anser det vara orimligt, att ens önska lå radicala förändringar på en gång, ifrån ena ytterligheten till den andra, och skulle detta, i min tanka, origliga och okloka stadgande införas, så kan följden blifva, (jag säger likväl icke, Ecvilln.- och Occon.-Utsk. Betänkande N.o 3. 27 att så allestädes b!ifver) att all bränning med större pannor måste upphöra, men alla små pannorne komma att florera, och den ringare jordegaren, i stället för jordbrukare, blir en bränvinsfabrikant, och rigtar liela sin uppmärksamhet ditåt, då den, för drinkandet fallne, skulle få ett vidt fält för sin passion, helst han af den lockande, jemt inträffande, vinsten, kunde underhålla ett beständigt rus, och detta slutades icke förr, än hela famillen blefve offer för bränvinets öfverflödiga tillgång inom huset, och man hade just understödt och framtvingat hvad man ville motverka, som var fylleriet.” ”Såsom en medelmåtta, och på de allmänna principer, som jag förut här har uppfattat lill jordbrukets gagn, lill fylleriets hämmande till nytta för hela landet, kan jag icke erkänna någre förmoner, lutande, hvarken åt ena eller andra sidan, hvarföre jag å nyo vördsamt anhåller att med den åter-remiss af Betänkandet, som jag lika vördsamt påyrkar, Utskotten måtte antaga: att, jemte mäsk värmaren, en liten enkel förändring i konstredskapen må till vägabringas, så att endast en sådan apparat, hvaruti ångorna i ett enda rum kunna omkokas och rectifieras, må varda tillåten, emot lämplig skatt, och jag tror mig kunna bevisa hvarje bränvinsbrännare, att denna invention är nyttig så val för de större, sorn. ända ner till lyftpannorna, och hvilka enkla klarnings-apparater, äfven nu begagnas af mångfalldige ibland allmogen. — Med en sådan apparat kan ett ganska tillräckligt qvantum bränvin med en go kannors panna, tillverkas, till och med 12,000 kannor på 6 månader; och det bör vara nog och maximum.
Mörner instämmer jag fullkomligt deruti, att det vore emot alla rättsbegrepp stridande, om Staten skulle på ett eller annat sätt aflåta sina brotts!ingar åt andra samhällen; sådant är rättsvidrig!, och alt sysselsätta sig med den frågan om man bör begära något sådant hos Konungen, enär intet land gjort Regeringen anbud att emottaga våra brottslingar, det anser jag för närvarande öfverflödigt. Man har länge tvistat om huruvida Sverige holde hafva någon coloni eller icke; — denna fråga är icke heller afgjord ; men i alla fall och så länge förslaget om våra brottslingars deporterande icke fått någon förberedande åtgärd ifrån Regeringens sida, anser jag också att intet initiativ i denna sak kan tagas ifrån Ständernes, hvarföre jag således tillstyrker hilall till det betänk., som nu utgör föremål för R. o. Ad:s öfverläggning. Det är i sig sjelf en lill - Dun 3 A piil c. ra. 155 fiiIIigliet eller egenhet alt fikon.Disk. fått någon befallning ined detta inål. Anledningen dertill torde hafva varit den kostnad, sorn skulle Atluljii depuilationssyslenaet, ty om man så vill, åtloljes hvarje stialflillgdrande af någon kostnad, och en bestraffning kan på sådan grund hänföras lill ekonomiska ärenden. Frågan örn deportation är en af de mest invecklade i brottmålslngstiftningen; vår gamla lag känner joke lill deportationsstraff, och det nya lagsydcinel vill det icke heller. Sålunda skulle man kunna komma alt i den ekonomiska lagstiftningen gå förbi bi ottmålslagstiftningen. För mili del anser jag del vara oförenligt med den nu bestående lagen att antaga möjligheten af deportation å ena sidan, och åden andra vore det olämpligt att på föisök antaga hvad sorn måhända aldrig kommer att godkännas i brottmålslagstiftning. Jag tror det således både vara för tidigt och mindre lämpligt att nu befatta sig med betraktelser öfver denna financielt-juridiska lagstiftning, hvarföre bäst torde vara alt bifalla detta betänkande. Frih. Cederström, Jacob:
R å t t kött har föga smak och en lukt, som icke alls är behaglig. E n väl stekt biffstek smakar däremot förträffligt o c h redan dess lukt låter det vattnas i munnen på oss, d. v. s. framkallar afsöndring af spott. V i d stekningen har således köttet undergått en förändring: under värmens inverkan hafva i köttet bildats vissa ämnen, som saknas i det råa köttet. Dessa ämnen äro njutningsmedel. E n ogräddad deg till vanligt franskt b r ö d har en fadd smak o c h det faller oss icke gärna in att tillfredsställa vår hungerkänsla genom förtäring af en sådan. D e t nyss gräddade brö- det är däremot ytterst läckert. Här, likasom i nyss anförda exempel, har genom tillredningen alstrats njutningsmedel. Till njutningsmedlen höra således i främsta rummet ämnen, som äga en oss tilltalande lukt och smak, o c h hvilka bildas vid tillredningen af maten. I allmänhet tillsätta vi vid matens tillredning eller vid dess servering kryddor, såsom peppar, pepparrot, lök, kanel, ingefära, senap, o. s. v. o. s. v. Dessa äro intet annat än njutningsmedel, af sedda att göra födan mera smaklig. Hvarför salta vi m a t e n? Frågan förefaller att vara enkel nog, då vi j u veta att kroppen behöfver koksalt för sitt underhåll, o c h att koksaltet sålunda är ett näringsämne. M e n så mycket salt, som kroppen strängt taget behöfver, finnes nog i vår föda, utan att vi salta den. Men vi salta maten för smakens skull. Koksaltet är således i de, mängder, i hvilka vi förtära det, väsentligen ett njutningsmedel. E n annan m y c k e t använd vara är likaledes på en gång ett näringsämne o c h ett njutningsmedel, nämligen sockret. Sockret tillhör såsom vi sett kolhydratens grupp och har samma nä- ringsvärde som andra till samma grupp hö- rande ämnen. M e n det skiljer sig från dessa genom att det äger en smak, som i hög grad tilltalar oss. D e t är således också ett njutningsmedel. M a n vore kanske frestad att säga, att b e - hofvet af njutningsmedel endast utgör en inbillning eller en ovana.
– Det är lätt att vara blygsam, så länge alla berömma. Mazepa kastade bakåt sitt hvitlockiga hufvud med högdraget förakt och galopperade fram till konungen, som lyfte hatten och bugade och bugade i sadeln. Rundt omkring stojade några af generalerna så högljudt som möjligt för att konungen skulle höra dem. – När jag kommer till Moskva, – sade Anders Lagerkrona, – skall jag flika mina ridböxor i sitsen med tsarens sofmössa. – Skäms! – svarade Axel Sparre. – Det är en gammal spådom, att en Sparre en gång skall bli ståthållare på Kremlin. – Hitåt! – ropade fänrikarna. – Skjut ned hvar och en som vågar hindra en så stor och upphöjd förste att tåga fram hvar helst det honom lyster. Konungen smålog och gnolade: – Ryssen skall springa, ryssen skall springa! – Men när de talande icke längre hördes af honom, förvandlades de och blefvo tankspridda och svårmodiga. – Majestät! – ropade då Mazepa på sprakande latin och med tindrande ögon. – Så långt framtränga eders majestäts segrande vapen, att en vacker morgon ha vi väl knappa åtta mil till Asien. – Härom torde de lärda tvista, – svarade konungen road men sökande efter de latinska orden och med blicken fängslad vid Mazepas hvita och behagfullt rörliga händer. – Är gränsen icke långt borta, måste vi gå dit för att kunna säga, att vi varit också i Asien. Rösterna dogo bort, och prästen höll in sin häst. – Asien, – mumlade han, – Asien ligger inte midt i Europa. Men rid på, rid på, ni mina äfventyrliga herrar! Jag har så många gånger ömsat namn och kläder, att ingen af er svenske någonsin skall kunna uppteckna hvem jag var. Men glöm inte, att det var trasmunken, att det var vägstrykaren, Mazepas ambassadör, som genom sina illistiga underhandlingar lade sitt blåfrusna finger på ert och er halfguds öde och visade er in mot vildmarkerna. Du har rätt, kung Carol, och du, Mazepa. Allt, allt beror till sist på enstaka människor!
Finge han då en amanuens med lön af 750 rdr, så finner man att den af mig nämnda summan vore mer än tillräcklig, om den också ej försloge till att betala dem, som ville blifva alumner eller patienter vid denna inrättning. På grund af dessa skäl anhåller jag om bifall till Utskits framställning. Hr Skogman, Carl Johan Alfred; Det är icke utan skäl som man af 8tatsUtsk:ts ledamöter bör vänta ganska stora insigter i alla möjliga ämnen, och det är icke heller osannolikt, att Utskits ledamöter vid denna riksdag icke äro så hemmastadde sora de borde vara. Men att Utsk:t skulle ega förmåga att slita en tvistefråga emellan 2 medicinska systemer, torde vara för mycket begärdt, och att Utsk:t derföre blygsamt erkänner sig sakna denna förmåga, lärer väl icke anses olämpligt. Under sådana förhållanden och då några nya uplysningar i frågan icke blifvit Utsk;t meddelade, torde Utsk:t icke hafva kunnat komma till något annat resultat, än det som Utlåtit utvisar. Hvad ofördragsamheten beträffar, för hvilken Frih. Creutz velat beskylla Utsk:t, tror jag icke att det är något farligt dermed. Jag vill åtminstone för min del önska homöopathien all framgång, och om den förmår göra sig gällande öfverallt, så har jag ingenting deremot. För öfrigt lärer ofördragsamheten icke vara till finnandes blott bos Utsk;t; ty om man vill läsa åtskilliga homöopathiska läkares utgifna arbeten, så skall man der finna lika mycken sådan och i HrFrihms anföranden Den 2!i Juli f. m. 321 anföranden på detta rum har den också ganska ofta framlyst. Hvad beträffar att StatsUtskit vid en föreg:de riksdag tagit på hand på den homöopathiska principen, så är det ett påstående, som knappast lärer behöfva vederläggas. Jag kan nemi. icke inse, att StatsUtsk:t vid den ena riksdagen kan på något sätt binda StatsUtsk:t vid den andra. Jag anhåller om bilall till punkten. Frih. Creutz: Jag ber att få förena mig i den propos., som Hr v.
Man har äfven anfört att, om landet ville gå framåt, borde denna del af förvaltningen ändras, och att de, som motsätta sig förslaget, icke ville veta utaf någon förändring. Detta sista är något, som jag ofta hört framställas, att nemi. den, som framkommit med betänkligheter mot ett förslag, förmenas icke vilja veta af något framåtskridande. Det torde likväl hända, att denne person är fullt ut lika stor vän af framåtskridandet som de andra, men han vill deremot se sig för, att icke detta framåtskridande må i stället blifva ett tillbakaskridande. Han önskar, att man icke må taga sådana steg, att man halkar omkull. Jag har härvidlag tillhört deras antal, som vilja bereda säkerhet, för att man icke vidtager sådana åtgärder, som man får ångra. Man har nemi. från andra länder hört beskrifningar om arméförvaltnings-organisationer, som icke låta uppmuntrande, t. ex. den som egde rum i England under Krimkriget. Jag hade sluteligen koppats, att någon af Stats-Utsk:ts ledamöter, som haft lång tid på sig att sätta sig in i denna fråga, åtminstone långt mera tid än den, som först för ett par dagar sedan fått kännedom om Utsk:ts Utlåt., skulle hafva yttrat sig i denna sak, för att närmare utreda förhållandet. Det hade säkerligen varit mera upplysande, på samma gång det tillfredsställt B. o. Ad:s ej obilliga anspråk, att denna vigtiga fråga ej af Utsk:ts ledamöter skulle lemnäs åt sitt öde. Då mitt förra yrkande ej, enligt hvad mig synes, rönt något särdeles bifall, får jag anhålla om propos. på bifall till Hr Björcks reservation. Den 24 Oktober f. m. 109 Frih. af Ugglas, Gustaf: Det är med stor tveksamhet som jag uppträder i denna fråga, synnerligast då personer, som närmare kunnat sätta sig in i densamma än jag, yttrat sig i så olika syftningar. Jag anhåller derföre att endast med några ord få tillkännagifva, huru jag uppfattat frågan, och huru jag föreställt mig densammas ändamålsenliga lösning. Det lärer icke vara något tvifvel om, att en förändring är erforderlig till vinnande af mera raskhet i de rent militära ärendenas gång.
Maj 1815, ”i afseende ä jordlegans förvandling och ersättningarnes bestämmande, funnit endast indelningsverket och knektecontracten böra tjena till grund, och ersättningen ej böra fastställas i annat äu spanmäl, eller deremot svarande penningar, efter länets markegång, sä att i de orter, der knektecoutracten berättiga slamrolarne till någon vedergällning af hjelprotarue, denna ersättning må utgå till samma belopp, som knektecontracten och indelningsverken utstaka, förvandladt i så mycket spanmäl, hälften råg och hälften korn, som efter det årets markegång, dä hvarje reg:tes kncktecontraet efter indelningsverket upprättades, bcliiper mot de i conlractet utsatta penningar;” har K. M., med bifall till R. St:s gjorda und. hemställan, genom nåd. Br. d. 28 Oci. 1S17, förklarat, ”att de vid indelningen i planpenningar föreskrifue 3 daler” (eller 1 daler s:int vid Kronobergs och Jönköpings regiten) ”i det närmaste svara mot 10j:dels kpr spanmäl, samt att” (vid nämnda m. II. reg:ten) ”'planpenningar, i de händelser de enligt knektecontracten utgå böra, eller behöriga öfverenskommelse!' till ett annat förhållande icke föranleda, skola af hjelpeller utrotarne samfäldt, och i nion af deras andel i roten, till stamroten erläggas med 10 | kpr säd, hälften råg och hälften korn, eller med penningar efter markegång.” Särskildt har K. M., genom nåd. Br. d. 15 Mars 1826, behagat förklara, att frivilliga öfverenskommelse!' om planpenningarnes utgörande äro tillåtna. Jag har sålunda ägt tillfälle upplysa, ej blott att fullständiga föreskrifter i förevar, ämne redan finnas utfärdade, än jemväl, att desamma tillkommit i den ordning 80 § Reg.F. föreskrifver, eller efter Konungens och R. St:s gemensamma pröfning och beslut.
Dito dito å lånen för hamnbyggnadsoch upprensnings-arbeten vid städerna Ystad, Malmö, Landskrona, Warberg, Cimbritshamn, Carlshamn, Sölfvitsborg, Linköping, Söderhamn, Westerås, Wadstena och Christinehamn . 48,514: Dito dito å lånet för jernvägsanläggningen vid Christinehamn 12,000: Dito dito å hittills utbekomna statsbidrag för vattenaftapp ningar och andra förberedande odlings-företag 36,480: Dito dito å lånet för landshöfdinge-ackordens amortering . 27,180 Räntor å kreditivet för Ulldiskont-fondens förstärkning . 2,250 Dito å uppköpta obligationer, förslagsvis beräknade till . 170,000 hvilken beräkning grundar sig på den förutsättning, att det belopp, Riksgälds-kontorets nu egande räntebärande papper utgöra, under detta år icke skall komma att förminskas med mer än 115,000 R:dr, eller den obligationssumma, sorn redan blifvit uppsagd, utan att Riksgälds-kontoret tvertom, sedan uppbörden för sistlidet år ingått, skall blifva i tillfälle att ytterligare förränta en del af sin kontanta, behållning samt jemväl under nästa års lopp, på hittills stadgadt sätt, hålla allmänna rörelsen tillhanda inneslående anslagssummor samt undsättningsoch öfverskottsmedel. Riksboksluts-kontorets ofvan omförmälda uppgift äro aproximativt beräknade lill R:dr 1,150,795: hvarifrån likväl afdragits å samma öfverskott anvisade utgifter . R:dr 13,650: samt brister å förslagsanslagen för sagde år . 178,601: 192.251: hvadan den återstående, Riksgälds-kontoret tillkommande, behållningen utaf ifrågavarande öfverskott alltså skulle utgöra 958,544: Häruti likväl icke inberäknade de Riksgälds-kontoret jemväl tillkommande besparingarne å nyssberörde anslag, hvilka besparingars belopp ännu icke kan uppgifvas 5 hvarföre
Man hör i allmänhet göra sig val reda för orsakerna till fattigdomen, och huru den genom lämpliga åtgärder må kunna förekommas, samt till hvilka understöd lämpligen bör lemnäs. Man har här talat om orsaken till fattigdomen. För min del skulle jag visserligen tro, alt ganska många anledntr till fattigdom förelinnas. Bland dessa hafva de täta missvexterna, under de sednare åren, betydligt ökat densamma, och backstuguh jonen, våra förtidiga giftermål samt vidt utsträckta hemmansklyfningar hafva äfven i hög grad bidragit dertill samt stå ännu qvar såsom verkande skäl till fattigdomen. Jag fruktar, att dessa skäl ännu lange komma alt qvarstå, och att vi också derföre ännu ganska länge komma alt underhålla en betydlig massa af fattiga. För min del anser jag verkligen, att i närvar, omständigheter lämpligast vore, 0111 större fattighus eller arbetsinrättn:r districtseller länsvis kunde tillvägabringas. Jag skulle tro, att derigenom de fattiges antal skulle betydligen minskas; ty, mine herrar! fruktan för våra correctionshus och våra arbetsinrällnrr i allmänhet gör, att allmänheten blir försigtigare eller ser sig bättre före; och måhända skulle de fattiges antal, åtminstone deras, hvilka satt sig ner i särskilda bostäder, minskas genom fruktan alt komma på dessa inrättningar. Jag medger visserligen, att nu äro sådana större inrättntr icke verkställbara, emedan Statens mellankomst dervid är högst nödvändig, då kostnaderna skulle öfverstiga hvad af socknarna kunde tillskjutas; hvarförutan vi icke hafva tillräcklig sysselsättning för dem, som på arbetshusen borde inlagas. Vi måste således inskränka oss till de enskilda iurältn:r, sorn inom socknarna kunna tillvägabringas. I afseende på den stadga, som nu af Ulsktn blifvit föreslagen, hafva flera anmärkntr blifvit gjorda af Frih. Cederström, Gr. Posse in. fl., och jag förenar mig hufvudsakligen med dem. Men lika med Gr. Frölich anser jag verkligen, att allt vidlyftigt reglementerande bör, så vidt möjligt är, undvikas i fråga om fattigvårdens ordnande.
Men ju heligare en rättighet är, desto större blifva vådorna af dess missbruk. Och ringa är i sanning icke faran af cn missbrukad benådningsrätt. Utsträckt öfverallt, äfven dit, der inga ovanliga omständigheter äro förhanden, undergräfver den lagarues anseende, betager dem deras kraft — och de stå der snart såsom spöken, dem ingen fruktar, — såsom föremål, icke för vördnad, utan för åtlöje. Domstolarnes anseende sjunker i samma mån; ty deras utslag blifva endast en formalitet. Under-rätten afkunnar t. ex. en dödsdom, — Ofver-rätten fastställer densamma, — den högsta domstolen likaså: dock kan missdådaren vara lugn: exekution skall ej följa: man vågar ej verkställa lagen. Och då det ingalunda är orimligt att nåderätten gör sig gällande likaväl vid de minsta, som vid de grofsta brott, så kunna ordningen och rätts-tillståndet i samhället snart vara upplösta. Det kan beklagligen icke nekas att hvad som nu blifvit anfördt i viss mån eger tillämplighet på do närvarande förhållandena hos oss. Vår kriminal-lags bristfällighet, dess många föråldrade, mot vår tids bildning stridande, st ralf bestämm elser hafva nödgat Konungen att gifva sin benådnings-rätt en utsträckning, som med denna rätt icke är afsedd. Nåd har i många fall blifvit regel, och lagens tillämpning undantag, — ja, än mer, lagen kan till och med i icke få fall anses vara alldeles upphäfd genom de regelmässiga benådningarna, hvilka till och med utbildat sig till ett helt lagsystem för sig. — Mau får ej klandra en regering derföre att den förbjudit uppresande af alla dessa stupstockar, dem en barbarisk lagstiftning fordrat; ty, såsom en af den nyare tidens skarpsinnigaste tänkare anmärkt, det är farligare att såra ett folks seder än dess lagar. Men härigenom har lagstiftaren ock erhållit don kraftigaste väckelse att förbättra lagen och ställa den i harmoni med sederna. En god lag blir således den, som gör nåden, så vidt möjligt är, öfverflödig.
Familjen har man svårt att finna någon annan grund, än Dess egen upgift af behofven, hvilken i förev:de fall ej kan anses öfverflödigt tilltagen. Jag för min del kan åtminstone icke finna, att 36,000 rdr åt en prins kan anses för en på något sätt öfverdrifvet beräknad anslags-summa. Det är visserligen sannt, som äfven bland andra Hr Stjernsvärd yttrade, att dessa anslags summor ej äro alsedda till utdelande af nådegåf vor, men lika visst är dock, att en stor del af desamma utgå till välgörande ändamål, och understundom t. o. m. till ganska stora belopp. Det är dessutom här icke blott fråga om allmosor. Frikostigheten hos de Kongl, personerna tagas i anspråk för helt andra ändamål, såsom då det t. ex. kommer i fråga att upmuntra en ung artist, en litteratör eller andra gryende talanger, för hvilka Staten, med få undantag, gör föga eller intet. Med ett ord för de Kongl, personerna förekomma alltid en mängd extra utgifter, om hvilka allmänheten ej har kännedom. På grund af detta och ofvan anförda skäl och synnerligast derföre, att jag ingalunda kunde finna den föreslagna siffran för högt tilltagen, ansåg jag mig pligtig att med min röst biträda förslaget om ifrågavide anslags-summas förhöjande, och hoppas jaa äfven att R. o. Ad. dertill måtte lemna sitt samtycke. Flere ledamöter hördes nu ropa på propos. Hr Stjernsvärd: Jag har ansett mig med få ord böra besvara några af de föreg:de talarnes anner. Frih. Rehbinder har som skäl för antagandet af den före slagna apanagesumman vidrört den omständighet, att biskoparne i allmänhet, och serdeles den i Lund, har så stora löneinkomster och H. III, 27 418 Don 11 Februari f. in. att man då icke kunde begära att en prins skulle lefva på mindre, iin en enskild medborgare. Det förvånar mig, huru den värde Frilun velat framkomma med ett sådant argument, när, såsom vi veta, propos. om ordnandet af dessa löner redan är till R. St:r af K. M. afgifven.
Ved och 430 Läster Kohl, hvilken såsom beräknad efter Rummens antal synes för behofven tillräcklig, enär hela anslaget dymedelst uppgår till 2250 famnar och 1 o00 Läster, måga medel anslås och på Stat Uppföras efter likapris, som förut förslagsvis blifvit beräknadt, nemi. 7 R:d Famnen, och 5 R:d Lästen, utgörande tillsamman 5064 R:d årligen. Beträffande åter den i sammanhang härmed af Slottsfogden Wihlborg gjorde anmälan om aflöning för 4 Arbetskarlar, hvilka, utom de redan pä Stat aflönade 16 Sloltsknecktar, som besörja Lysnings-anstalterne samt handhafva ordning och snygghet inom Kongl. Maj:ts Korg, skulle antagas till Trappsopning och Renhållning; så, emedan berörda antal Slottsknecktar bör vara tillräckligt för de på dem ankommande göromål, hvartill biträde af handiäcknings manskap vid förefallande behof icke saknas, samt, för öfrigt all tillökning i personalen af Löntagare måste tand - Underdåniga Skrifvelsxr. Vikas, kunna Riksens Ständer icke bifalla livad härutinnan blifvit föreslaget ; Äfvensom, hvad angar Slottsfogdeos för egen del framförda anhållan om förbättring i sina Lönevilkor, Riksens Ständer derå desto mindre kunnat göra afseende, som Riksmarskalks - Ernbetet i dess ofvannämnda Memorial förklarat sig ej finna lämpligt sådant tillstyrka, då han vid 1815 års Riksdag, lika med öfrige Löntagare, fått Lönförbättring sig tillagd samt hans Lön såmedelst uppstigit till ett belopp af 88oR:d 14 sk. 4.
St:r den 4 Dec. 1823, ännu vore till sin kraft och verkan gällande, vid föregående Revisions-Förrättningar blifvit sålunda förstådd och tillämpad, att icke blott 2 års afslutade Räkenskaper, för StatsVerket och andra Allmänna Fonder, utgjort föremål för Revisorernes granskning, utan jemväl Förvaltnings-åtgärderne så nära inpå den tid, då Revisorerne sammanträdt, sorn handlingarne 16 242 Stats-Utskottets derom varit att tillgå, och en sådan tillämpning af Instructionen vid påföljande Riksdagar blifvit af R. St:r gillad, Revisorerne ansett sig böra på enahanda sätt förfara, i afseende på den dem åliggande gransknings-åtgärden för åren 1822 och jS23; men att, på deras begäran om del af alla sådane handlingar, som kunde lemna fullständig kännedom af Förvaltningen ej blott för de år Räkenskaperne då erhöllos, utan äfven för den följande tiden, ett sådant, (till innehållet af Revisorerne uppgifvet) vägrande svar blifvit, på K. M:ts Nådiga befallning, Revisorerne meddeladt, hvarigenom de funnit deras gransknings åtgärd öfver förvaltningen af StatsVerket oell andre allmänna Fonder inskränkt inom den tidrymd, för hvilken afslutade Räkenskaper varit att tillgå, och Revisorerne således icke erhållit kännedom af denna Förvaltning efter 1823 års utgång, eller ifrån den tid R. Siris vid sista Riksdag gifna föreskrifter för dispositionen af de beviljade anslagen skulle ligga till grund för deras användande, utan varit hindrade från begagnandet af en lika vidsträckt granskningsrätt, som den vid förra RevisionsFörrättningar blifvit utöfvad, och genom hvilken ändamålet med den Revisorerne uppdragne granskning skulle mera fullständigt kunna vinnas, än då gransknings-åtgärden upphörde vid en aflägsnare tidpunct. Uti inledningen till 1827 års Revisions-Berättelse tillkännagifves: att Instructionen för R. St:rs Revisorer den 10 Junii 1812 med den uti 5 §. af K.