Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vanskligare är att förklara, hvarför hon äfven inför qvinnor, som sjelfva voro snillen, men icke dess mindre hennes likar också i sann qvinlighet och husliga dygder, med samma hårdnackenhet bibehöll samma grundsats, att antaga en den möjligast enfaldiga uppsyn och säga dels ingenting, dels endast de utsöktaste trivialiteter. Så skedde t. ex. vid en af Franzén 166 tillställd sammanträffning med den tyska skaldinnan Amalia von Helwig. Af detta möte, som blef deras enda, har ej blott Fru von Helwig, utan ock Franzén sjelf gifvit mig en den mest sorglustiga beskrifning. I den fromma mening, att göra henne personligt bekant med dem, som under vårt århundrades första årtionde räknades för Sveriges vittraste snillen, hade han i Stockholm – på Mon Bijou – sammanbjudit alla dessa utmärktheter till ett poetiskt aftonsamqväm; och tillika berättat henne, att de voro hans närmaste vänner. Till hans största förlägenhet, syntes de nästan samtligen just ena sig på, att mot den i hvarje afseende älskvärda utländskan vara så stela, så dragna, så kärfva, så ordnjugga, som möjligt. Förgäfves vände sig den arme värden företrädesvis till Fru Lenngren, med hopp att framlocka någon större fryntlighet, någon lifligare meddelning: det oraklet förblef det stummaste af dem alla. Var detta en blygsamhet, sträckt till blyghet? Var det djup försynthet? eller förutfattad fördom? eller förnimmelsen af främlingskap inom spheren af ett fruntimmer, som vid hofvet i Weimar blifvit uppfostradt af Goethe och Schiller? Eller var det ett ovillkorligt uttryck af hennes karakters allmänna återhållenhet, – lätt benägen att i hvarje företeelse af själ, som öfversteg dess engång vedertagna jemnmått, misstänka sken, skryt, prål? och ville hon alltså begagna tillfället, att på indirekt vis gifva den tyska damen en lexa, en praktisk tillämpning af ”råden till Betti”?
I laga ordning utföra; tillkännagifvaude, i sammanhang härmed, Rikets Ständer i underdånighet, det de, för deras del, beslutat, att åliggandet att in uatura utgöra ofvanomförmälte arbetsoch dagsverksskyldigheter skall för framtiden upphöra, likväl så, att meranämnde innehafvare af de hemman och lägenheter, sorn deraf äro i åtnjutande, under deras besinningstid vid nu gällande lagliga rättigheter bibehöllos, samt att, i stället för dagsverksoch arbetskyldigheleu till vederbörande, erlades kontant ersättning för de dagsverken, som på nyssberörde sätt blefvo bestämda, hvilken ersättning borde efter årets markegåugspris beräknas; och anhöllo Rikets Ständer slutligen i underdånighet, att, sedan den af dem i ofvaubprörde afseende föreslagne undersökning försiggått och vederbörande hörde blifvit, samt derefter i betraktande kommit, huruvida antingen deu lösen, som för ifrågavarande dagsverksskyldighet skulle erläggas, lämpligen må kunna till Statsverket indragas, emot anvisande af statsanslag till dem, som äro till dagsverkeuas åtnjutande berättigade, eller på hvad sätt eljest lämpligast skulle kunna dermed förfaras, Kongl. Majit måtle Nådig Proposition t ämnet till Rikets Ständer aflåta. Under den 3 Februari 1841 anbefallde Kongl. Majit
Att erforderliga medel ofta saknas lill befordrande af de behöfligaste anordningar, under det tillgångame mången gång medtagas till mindre nyttiga företag, är visst en sanning; och jag lemnar derhän, huruvida en sådan hushållning med Statens medel må anses riktig; men all Staten eller hela folket, icke skulle raägta bära en börda, hvars hela tyngd nu trycker blott på en del af detta folk — och detta i högsta grad ojemnt — är väl ett påstående, som får anses innebära sin egen vederläggning. Att icke någon vinst skulle komma det allmänna lill godo genom Statens mellankomst i enlighet med förr berörda förslag, är ett påstående, som antyder ett mer ån lofligt, grott förbiseende af verkliga förhållandet. Det kan väl nemligen icke nekas att en, fast ensamt för ändamålet ordnad ansiait måste på det allmänna, så väl i moraliskt som ekonomiskt hänseende utöfva ett vida mindre skadligt inflytande än det närvarande tillståndet, då allmogen för fullgörande af ifrågavarande bestyr, måste lemna de vigtigaste sysselsättningar och förnöta en dyrbar tid på långa resor och väntning vid gästgifvaregårdarne. Dessutom torde väl en ännu större vinst la anses ligga deruti, att en länge öfverklagad orättvisa genom delta förslag klefve afhjelpt; och att förhållandena äro lulli mogna för en fullständig reform, derom vittnar så väl den under århundraden återkommande klagan öfver denna orättvisa, som äfven det oriktiga eller rättare oordnade skick, hvaruti vårt skjutsväsende ännu befinner sig och hvilket aldrig lärer kunna nöjaktigt ordnas, med mindre detsamma öfvertages af Staten. Så vida nemligen befordrandet af lättade och ändamålsenliga kommunikationsanstalter i allmänhet ligger inom området för statsbestyretf, så lärer väl äfven vårt skjutsväsende lä deruti inbegripas. Härtill kommer att de nya förhållanden, som på sednast* tiden genom jernvägskommunikationer inom landet uppkommit, nu mera än förr gjort det närvarande systemet uti ifrågavarande afseende omöjligt.
När hon undersökte potatisen, vände hon ansigtet mot elden, och man såg ett litet magert ansigte, hoptorkadt och fullt af skrynklor, en infallen mun och några gråa hårtestar, som hängde öfver en låg panna. Söderberg upprepade sin försäkran. – Det blir snö, sade han. Vinden går på nordost. Och det värker i benet. Gumman sköt undan potatisarna och reste sig upp. – Då sätter jag på kaffepannan, Söderberg, sade hon muntert. Ett par pigga gamla ögon lyste ur det fårade ansigtet. Och medan hon lade veden till rätta och blåste upp lågan, tillade hon med tanken på de långa dagar, som skulle följa: – Det går an, vi har strömmingstunnan. Söderberg fick icke aldeles rätt i afseende på snön. Den kom icke genast. Men i stället för snön kom kölden. Den kufvade de mörka böljorna, så att de lågo som en isbrygga från ö till ö. Och när isen stod riktigt säker och fast, började snön att komma. Det var dagar, när det snöade lugnt och stilla, som om en outtömlig och mäktig vinter uppe i de hopade skymassorna hade sållat sina hvita flingor öfver människoboningar och skär. Jämt och säkert stego drifvorna, de höljde de täckta brunnarna med hvitt, de packade sig tätt öfver skogarnas vägar, som försvunno för dessa lager af snö, hvilka togo herradömet öfver naturen, och från de små stugornas låga fönster såg man ut öfver en yta af hvitt, hvilken tycktes gå i jämnhöjd med fönsterkarmarna. Människorna ute i skären började sin kamp mot dessa laviner, som hotade att klämma dem fast i sin tunga svepning. De skottade vägar i skogarna och togo bort snön från farstutrappor och brunnar. Men en dag kom nordostvinden och hjälpte till med begrafningen. Den kom som en rasande fiende med nya massor af snö, och den tröttnade icke. Dag efter dag röt den omkring knutarna, skakade de långa skorstenarna, tjöt i dörrarna och kom skogen att sucka, liksom utpinad under dessa fruktansvärda anfall.
Med utöfvande af åklagaremakten, hade samma resultat af offentlighet, men ett mycket vissare i afseende å lagskipningens utredning, vunnits, ehvad man derigenom fått utredt lagskipningens enlighet eller oförenlighet med lag; och då än förekommer att ena parten lidit "”orättvisa,” än att bland ”stridiga beslut, ettdera, om icke båda, varit illa grundadt,” samt lagen för hvarje händelse synts så tydlig, att Justitie-ombudsmannen ej funnit nödigt afhjelpa någon brist hos den; sä förefaller det som anledning till åtal varit för hand. Men har åter dubium derom uppstått, så hade blotta framläggandet af facta och lagens stadgande, eller dess af Justitie-ombudsmannen uppfattade mening, varit tillfyllest för den slags utredning, hvarvid det nu, oaktadt de tillagde klandrande omdömena, ändock för blifvit, eller att lemna ett, i allt fall nyttigt, bidrag till lagskipningens historia. Det är sagdt, att Justitie-ombudsmannens fria yttranderätt icke kan vara mera inskränkt, än hvarje enskilds. Denne sednare har, efter indragningsmaktens upphörande, ovilkorlig rätt att i tryck utgifva sina betraktelser öfver högsta domstolen, innehållande hvilket klander som heldst af dess domar, men, enligt la - Lag-Utskottets Utlåtande N:0 i. gen i 28 kap. rättegångsbalken, har han, på åtal härför, tillika skyldighet att böta. Rikets Ständer böra dock icke kunna vara särdeles måne om begagnandet af en sadan rätt för deras ombudsman; men då jag, i den öfverty gelse att man får taga saken sådan den kart vara, men önska den sådan den borde vara, måst betrakta frågan om Justitie-ombudsmannens yttranderätt ur synpunkten af nu gällande lagar, och derföre kommit till det resultat, denna reservation visar, erkänner jag icke dess mindre en friare granskningsoch omdömesrätt för Justitie-ombudsmannen i afseende å lagskipningen hos högsta domaremakten lika önsklig som nyttig, om lagbuden vore ställde derefter och isynnerhet opinions-nämnden så inrättad, att den lemnade rättvist värn lika väl ät de angripne som åt angifvaren.
"Ni får ej gå", svarade Rietu å nyo med allvarsam stämma. "Nej", utbrast Pekka och hans ögon glödde af en hemsk eld, "hellre stupar jag här." Med dessa ord svingade Pekka den skarpslipade knifven öfver sitt hufvud. Han syntes beslutsam. Rietu sprang fram, just som Pekka Pirrtiainen slungade en björneborgare till marken. Utan att länge betänka sig rusade han på den gamle bonden och slog sina armar kring hans kropp. Förgäfves ansträngde sig den gamle af alla krafter för att slippa lös; han satt som i ett skrufstäd. "Släpp mig", ropade han med vansinne, "jag måste blifva fri." "Nej", svarade Rietu allvarligt; "ni måste följa mig. Jag ansvarar för er säkerhet." Pekka såg en stund tvinande på Rietu; dennes förklaring, att han skulle ansvara för honom (Pekka) susade så besynnerligt i hans öron. Skulle han, som var stämplad såsom förrädare, kunna hoppas på tillgift! Det såg åtminstone i det närvarande mörkt ut. "Ni måste foga er i ert öde", sade Rietu, när de öfriga finnarne omringade dem. "Hvar är Elli?" "Ah, hon är i godt förvar; på henne går det rakt ingen nöd." Detta tycktes någorlunda återgifva Pekka det lugn, han så väl behöfde. Med en djup suck fogade han sig i det närvarande oundvikliga. Sedan recognosceringen var fullbordad, återvände den lilla truppen till Siikajoki och hann fram under det striden ännu pågick som bäst. Ellis sinnesstämning kan hvar och en med lätthet fatta. Visserligen omhuldades hon på det omsorgsfullaste af Rietus mor, men det var ändå icke detsamma: hon saknade allt för mycket den älskade, hvarjemte oron öfver faderns öde ständigt höll hennes själ i spänning. Men Elli var en modig och förståndig flicka, som, efter ett kort resonnemang med sig sjelf, kom till den förnuftiga slutsatsen, att det alls icke tjenade till någonting att sörja i otid, utan fastmera handla så långt omständigheterna det medgåfvo.
Omedelbart utanför den öppna genomsprängningen vid tunnelns södra ända börjar en öfver sjön Lanarens ostliga del utfylld bank, som höjer sig 25 fot öfver vattenytan och har en längd vid samma yta af 5(30 fot samt ett djup till fast botten, dit den fullkomligt nedträngt, af ända till 35 fot. Såväl från tunneln som från den öppna sprängningen å södra sidan nedfördes den uttagna stenen i denna bank, hvilken vid 1859 års utgång var till största delen fullbordad. Banken öfver Glia-sjön, 1,100 fot lång i vattenytan och hvilken nedträngt till fast botten, som på djupaste stället ligger 30 fot under nämnde yta, fullbordades. Vid Mölnbol och Långbro fortsattes de vidlyftiga terrasseringsarbetena och å samma arbetssträcka blefvo grundläggningarna för tvenne hvälfda stenbroar, den ena med 15, den andra med 22 fots spann, fullbordade, hvarjemte kanaler af omkring 1,500 fots längd blefvo omgräfde, för omrigtning af det ena vattendraget. Terrasseringsarbetena förbi Wisbohammar fullbordades. På gränsen mellan Stockholms och Nyköpings län vid Frö-sjöns utflöde i Sigtunaån utfördes grundläggning och murning af landfästen till en bro af 42 fots spann öfver nämnde å. Med fästadt afseende å en föreslagen sänkning af Frö-sjön blef grunden för denna bro nedlagd 6 fot djupare än sjöns närvarande vattenstånd gjort behöfligt. För jernvägens fortsättning vesterut från Sigtuna fortgick utfyllningen af de tvenne bankarna öfver Frö-sjön och bortsprängningen af mellanliggande bergudde. Bankarna, af hvilka den ena är omkring 700 lot lång och den andra 800 fot, blefvo till största delen fullbordade. Terrasseringsarbetena vid Graneberg och Stjernhof, utmed Kyrksjön och förbi Fastmyra fortsattes, och utfyllningen af bankar öfver de båda sjöarna Ricksjön och Valingen påbörjades.
Emellertid torde ändamålet med deltagandet i dessa expositioner lika fullständigt som förut kunna ernås, derest ett noggrannare urval af de för expositionen afsedda alster eger rum, än som hittills lärer hafva varit förhållandet, och kostnaderna, som hittills visat sig vara i allt för ansenligt stigande, skulle derigenom kunna i någon mån nedbringas. Med hänsyn härtill och då omkostnaderna för nu instundande exposition torde kunna antagas böra blifva något lägre än vid den sista Londoner-expo - 70 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 60. sitionen, äfven i följd deraf att, enligt hvad kändt är, prisen uti Paris i allmänhet icke äro så höga som i London, synes det Utskottet som skulle ett belopp af 120,000 R:dr vara för ändamålet fullt tillräckligt, hvartill utgiften alltså torde böra begränsas. På grund häraf och då, enligt Rikets Ständers underdåniga skrifvelse don 22 April 1857, några andra utgifter icke böra under förskottstitel anvisas än för sådana ändamål, som ej varit af Rikets Ständer förutsedda och till hvilka anslag således icke kunnat af dem beviljas, hemställer Utskottet, att Kongl. Maj:ts nådiga framställning måtte på det sätt bifallas, att Rikets Stäuder för ifrågavarande ändamål till Kongl. Maj:ts disposition, för en gång, anvisa ett belopp af 120,000 R:dr, att från Riksgälds-kontoret utgå. 66:o. Till undersökningar, inspektionskostnader och expenser för allmänna arbeten, hvartill vid förra riksdagen anslogs 30,000 R:dr årligen, har, uppå Styrelsens öfver allmänna vågoch vattenbyggnader underdåniga framställning, Kongl. Maj:t nu äskat enahanda belopp, 30,000 R:dr, för instundande statsregleringsår; och då det förut beviljade anslaget visat sig vara för ändamålet erforderligt, får Utskottet denna nådiga framställning till bifall förorda. 67:o. Till aflöning för Styrelsen öfver allmänna vägoch vattenbyggnader samt dess tjenstebiträden såväl i hufvudstaden som i landsorterna har af Rikets sednast församlade
Fnär nu Cassa-Räk-, ningen .icke upptager annat, än verkliga Inkomster och Utgifter, och således endast karr utvisa hvad al Contoirets Ropder, sorn kunna tillhöra icke blott det löpande, utan ock flera förbigångna Deri 4 ' Mars. 57 2r, influtit, och i anseende till anslag och utgifter, hvad häraf blifvit an ordna dt och utbetalt., synas do af Herrar Fullmägtige i denna punkt yppade betänkligheter vara af sådan beskaffenhet, att de ej böra bereda något' hinder för RiksgäldsC. ontoirets Räkenskapers och Hufvud-Böckers afsluta nde till en annan, an den hittills vanliga lid. gro Yttrade Herrar Fullmägtige, att den enda fördel, sorn genom en förändring af Rökslutstiden skulle kunna vinnas, vöre en närmare likformighet och öfverensstämmelse emellan Riksgälds-Contoirets Räkenskaper oc]i Rands-Contoirens afgifvande Summariska Räkningar; men då erfarenheten visat, att en del Rands-Contoir uti nyssnämnde Räkningar afföra alla inom den i Maj afsända pepninge-remisser, och andra åter sådane poster, hvarå behörige qvittencer inom Bokslutsåret icke hunnit till orten framkomma, biefve det, till utrönande af förhållandet härutinnan, äfvensom för att utreda andra skiljaktigheter , som möjligen kunde äga xum, alltid nödvändigt, att för Hufvud-Rokeos afslufände afbida de Summariska Räkningarna från aila Ränen; och då desse ofta uteblifva utöfver den för deras insändande Utstakade tid, eller den r Juli, (hvilket för det närvarande är förhållandet med Nyköpings Rån, hvarifrån näst lidet års Summariske Räkning, oak. tadt flera från Contairec afgångna påminnelser, icke ännu kunnat erhållas) skulle Riksgälds Contoirets Bokslut komma i ett skadligt beroende af flen snarare eller senare åtgärd, Lands Contoireu vid - t 5* Den 4 Murs. vidtogo tili mevberörde Räkningars upprättande och insändande, hvilket lunder Herrar
I den här föreliggande deduktionen har uppvisats, att ett förnuftsväsen icke kan tänka sig såsom förmåga af frihet utan att tänka sig såsom med frihet uppkastande ett på objekter gående ändamålsbegrepp, subjektivt (idealt) verksam, och detta icke utan att finna sin verksamhet såsom bestämd af ett motstånd, som genom den samma öfvervinnes. I denna ha sålunda det subjektiva och objektiva jaget differentierats: det förra såsom fritt frambringande af ändamålsbegrepp utan realitet, det senare såsom en real, men af objekter bestämd, sålunda ofri verksamhet. Dock hänföras de äfven här på hvarandra visserligen icke absolut, så att de sättas såsom identiska, men relativt, i det de sättas såsom betingande hvarandra. Jaget kan icke sätta sig såsom frambringande ett ändamålsbegrepp utan att finna sin verksamhet såsom bestämd af ett motstånd, såsom uppvisats, men kan ej heller finna sin verksamhet såsom bestämd af ett motstånd utan att sätta den såsom sin verksamhet, d. v. s. såsom bestämd af det uppkastade ändamålsbegreppet. I förra hänseendet fattar sig förnuftsväsendet såsom tillhörande den intelligibla verlden såsom subjektive och objektive fritt, i det senare såsom tillhörande den sinliga verlden såsom endast subjektive ej objektive fritt, men såsom genom sin subjektiva frihet sättande, hvad hon objektive är utan frihet. Föreningspunkten är den subjektiva friheten, hvarigenom hon kan bestämma sitt objektiva vara i sinneverlden efter sedelagens fordringar34. Vi gå vidare i deduktionen. Vi ha uppvisat, att ett förnuftsväsen icke kan sätta sig såsom en förmåga af frihet utan att sinligt åskåda (varseblifva) sig såsom verksamt på sinneverlden, d. v. s. varseblifva sin verksamhet såsom bestämd af ett mångfaldigt motstånd och såsom successivt öfvervinnande detta mångfaldiga. Därvid inställer sig den frågan, om det sätter sig själf såsom med subjektiv frihet (genom val) bestämmande den ordning, i hvilken det successiva öfvervinnandet fortgår, så, att det godtyckligt går från det ena momentet till det andra. Det är tydligt, att så icke är förhållandet, alldenstund verksamheten åskådas såsom objektiv, och intelligensen är bunden vid objektet och dess beskaffenhet.
Med hela den conseqvens, som jag önskar ådagalägga i mina principer, förklarar jag, att ingen mer än jag kan önska att se publiciteten utsträckt till alla de fall, hvartill den bör sträcka sig, och att jag önskar få upplefva den tidpunkt, då publiciteten bättre uppfyller sitt ändamål, än den nu gör. Jag tror, att publiciteten ännu är ensidig, hvilket den allmänhet, som här i hufvudstaden är i tillfälle att bedöma våra riksdagsförhandlingar, bäst kommit i tillfälle att inse; men jag tror äfven, att den måhända icke kan vara annat, så länge Representationen är fyrdelad; och ehuru jag önskar se publiciteten utbildad till hvad den bör vara, kan jag likväl icke annat än påstå, att det gifves en gräns för publiciteten, och jag tror, att det icke finnes något land i hela verlden, der publiciteten går in på hela Regeringens område, äfvensom jag betviflar, att det land kan styras väl, der publiciteten ingår i alla Regeringens åtgärder, ty i hvarje land måste gifvas förhandlingar, som måste hållas dolda under vissa tider och särskilda förhållanden. Detta har jag ansett mig böra tillkännagifva i afseende på den publicitet, sorn möjligen skulle uppkomma genom bifall till Hr Cederschjölds motion. Jag förklarar öppet, att vid denna riksdag skulle den motion, Hr Cederschjöld väckt, och den önskan, han deruti yttrat, i händelse den hlefve Ståndets, måhända, på sätt han sjelf medgifvit, mera lända till både Statsrådets och Constit.-Utskrs friande från klander, än till ökadt klander. Men att tänka sig, att ett Constit.-Utsk. skulle blifva fritaget från klander, det är, snart sagdt, att tänka sig en omöjlighet; ty det är icke möjligt att tänka sig, att icke dep Den S Juli. den större delegationen, eller representanterna, skall blifva missnöjd med hvad den mindre gör, emedan det ligger i sakens natur, att majoriteten eller minoriteten den ena gången är missnöjd och den andra gången belåten med Utsk:s förfarande, och den ledamot, som låter intluencera på sig af sådant missbilligande eller beröm å ena eller andra sidan, har icke varit förtjent alt inkomma i detta Utsk.
Riksdagsordningen det är hvar och en tillåtet, att yttra sig öfver lag-' ligheten af hvad sig här tilldrager, och att icke deruti instämma, så får jag först tillkännagifva, att jag äfven var ibland dem, som yrkade, att en adress i anledning af 107 §. ej vore laglig annorlunda, än samma §. föreskrif. yer; men jag har ej fattat Grefve von Plåtens mening, sorn han skulle ansett en sådan laglig; jag har ej förstått annat, än att han ansett en återremiss hafva kunnat ske, hvarigenom Utskottet kommit i tillfälle att pröfva saken. Jag har ej haft tillfälle mera än blott afhöra Utskottets Memorial vid en ganska hastig genomläsning, och min fattning medgaf ict ke, att klart begripa dess innehåll, ii.o4 Den 2 2 Julii e. m. Jag 'liar likväl trott mig finna, att Utskotv tst på den grund gillat vägrandet af proposi* tion, att Motiorien innehöll samma anmärkningspuncter, som redan blifvit afgjorde. Närdetta ämne förevar , yttrade jag mig ej instämma 1 saken, men ansåg en remiss detaf laglig, emedan jag ej ans-åg eller nu inser Motionen innefatta de anmärkningar, som från ContitutiönsUtskottet inkommit, utan särskilta önskningaf. Det är Riksens Ständer tillåtit, enligt 6ö J. Riksdagsordningen och 8g 2 Morn. RegeringsFormen, att till Kongl. Majit framställa önskningar i hvilket ämne som helst, dock blott föreställningar och önskningar. 34 §. Riksdagsordningen säger, att 0'm éfl sådan Motion vackes, och Ständerne finna tjenligare , att rernmittera den till ett annat Utskott, än OeconomieUtskottet, är det tillåtet.
Jag deremot invänder: det kan hända, att Hrr bruksägare icke kunna betala när de (> veckorna äro förlidna, emedan de icke fått sälja sitt jern; hvad skall då ske? Jo, då skall Banken försälja det och af köpeskillingen göra sig betald samt antingen förminska sedelstocken genom de sedlar, som för jernet betalas, eller ock för dem köpa sig vexlar. Men nu kan jernet lika litet försäljas af Banken, som af bruksägarne sjelfve; huru går del då? Jo, det säljes till underpris, och som det ej får belånas högre än med ftdelar af sitt värde; så blifver Banken nog betäckt. Det är icke eller säkert, ty äro omständigheterna sä ofördelaktiga, som under krig eller andra stora vidrigheter, hvem skall köpa ett jern, som ej kan säljas på utrikes ort? Om jernet likväl såldes under belåningspriseb; om brukspalronerne ej finge mera än 10 r:dr Sk&, då jernet vore belånt till 12 r:dr, hvilken klagan skulle icke uppslå öfver hela landet, och månne Bancostyrelsen vore i stånd att uthärda denna klagan? Hr Lagerhjelm säger vidare: månne icke Banken skulle vara i stånd alt i (i veckor hålla ut med påkänningen, innan Banken hunne återfå sina penningar? Måhända kunde Banken uthärda den; men svårligen kunde Bancostyrelsen uthärda förenämnde klagan, hvars påföljd förmodligen blefve en urtima riksdag. Man bör fördenskull icke uppställa hancoreglementet så, att man bestämdt förutser dess söndergående. Jag har nu talat om Bankens fördel. En annan fråga är, huruvida det verkligen öfverensstämmer med Rikets fördel, att belåna varor allt för öfverdrifvet. Gr. Björnstjerna har omtalat belåningen af jern. Banken belånar det med ®:delar af värdet. Låtom oss antaga, efter den sist bestämda belåningen, jernets värde lill 12 r:dr och belåningen följaktligen till 9 r:dr.