Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men det finnes äfven ett annat skäl, som gjort sig gällande inom Utsk:t, om det än ock icke kommit in i Betänk:t, det är nemi. att religiösa läroböcker måste' anses vara af en annan natur än t. ex vetenskapliga afhandlingar. Det fordras nemi. en inre drift, en inre känsla af behof eller pligt att arbeta för religionen, för sjelfva den eviga saligheten, för att tala i termer, sora äro temligen direkta; man måste känna ett sådant behof, för att kunna sätta sig ned och skrifva en dylik bok; man måste ega inom sig sjelf medvetande och känsla af de heliga ämnen, man behandlar, den stora vigten af religionens gudomliga sanningar, vara vis och försigtig; med ett ord, dertill fordras andra motiver än begäret efter den vinst, som ett premium kan framkalla. Man har derföre föreställt sig att den man, vare sig prest eller lekman, som skulle inom sig känna förmågan att skrifva en katekes, vill icke i sitt eget samvete efterforska om begäret efter vinst ingår såsom driffjäder. Detta motiv anfördes inom Utsk:t och jag fann det gediget, så att jag icke ansåg det vara skäl att motsätta mig det beslut, hvartill Utsk:t kommit. Om, sedan ett antagligt katekesförslag blifvit utarbetadt, R. St. då vilja gifva en gratifikation, så må de tilltaga den hur de behaga. Det är helt annat att efteråt belöna ett af en inre känsla framkalladt arbete, 558 Dan 18 Februari f. m. än att söka locka fram såsom ett dagsverke ett arbete af så granlaga natur som detta. Hvad beträffar vidare utanläsningen, så är det väl icke mången af oss. som betviflar, att utanläsningen stundom och ganska allmänt öfverdritv es; men deri ligger icke något skäl att förbjuda densamma, såsom åtskilliga hafva önskat, icke heller att inskränka dess omfång endast till lilla katekesen. Man måste göra en bestämd skilnad på, då man talar om kristlig undervisning, de studier, i hvilka denna undervisning sönderfaller, nemi. den ena i folkskolan, skolan i hemmet, skolan för enskild undervisning för de mindre barnen, — den andra undervisningen hos presten för beredelse till H. H. Nattvard.
Ombyte med dessa högre Militairpersoner sker nu mera icke så ofta, som förr, hvilket också^medförer den stora fördel, att af en vid den 44 H. !* 4 Den r October. na tjenstebefattnings mångfaldigliet van person alla åtgärder, som ifrån denna auctoritet utgå, skola lättare och tydligare kunna meddelas till alla Armeens delar; de stora fördelar, som härflyta derutaf, att en enda person längre tid innehafver detta magtpåliggande Embete, medföra också naturligtvis, att GeneralAdjutanten för Arméen är tvungen att personligen communicera sig med många, äfven utiändningar; lians represehtations skyldighet fordrar således, att hall för Arméens, och äfven för Nationens, heder och nytta är tvungen att oftare föra ett kostsammare lefnadssätt; i anledning hvaraf jag för min del finnér allt skäl, att tillstyrka bifall å Kongl. Majits Nådiga proposition i denna del. Herr Nordenfalkj, Johan: Då jag tillstyrker bifall till Utskottets förslag, i hvad det rörer de 4000 R:dr, hvilka äro före» slagne till arfvoden för Adjutanter, samt till ved och ljus m. m. vid GeneralAdjutants-Expeditionen, kan jag deremot ej tillstyrka bifall dertill, i hvad det angår arf» vodet för GeneralAdjutanten. Konungen har ansett sig böra föreslå för honom ett arfvode af 4°o R:dr Banco i månaden, oberäknadt den lön han skulle behålla ifrån den ordinarie plats han innehar. Utskottet har funnit sig höra nedsätta arfvodet till 3oo R:dr i månaden. Jag utbeder mig få fästa Ridderskapets och Adelns uppmärk - Den i Octo b er. 5 samhet derpå, att, om delta förslag antages, General-Adjutanten i alla händelser skulle komma att innehafva mindre inkomst, än han hittills haft. Jag skall genomgå de jemförelser, hvilka tjena till bevis för denna satts. Om Konungen till GeneralAdjutant förordnade en Regementschef, så skulle han behålla den vanliga lönen för en Regementschef, oberäknad t taffelpenningarne.
Dertill korn» Församlingar medgifver åtta personers an* mer» att dagen till räkenskaperces afslutagande, hvilket ock sistnämnde Kongl» tande pålyses fran Predikstolen, då hvar Maj:t3 Nådiga Utslag för Landskrona god* • ocff af Församlingens Invånare, som känner. - önskar att deraf taga kännedom, eger att I 2:dra och gldje puncterne har Mo* s'g infinna. För öfrigt undergå de seder» tionären yrkat val af Revisorer å Allmän mera en revision först i LandsContoiret Socknestämma till Kyrkoiakenskapernea , ocl* derefter i Kongl. 'KamimrRåtten. granskning, samt bestämd tid för denna Dä Motionären i 4:de puncten yrkat, slags revision, densammas öfverlemnande 4 att Pastor i Församlingen skulle vid öfvertill pröfning i Allmän Socknestämma, fa» | läggningar i desse ämnen å Socknestämma taffers Lagutskottets Betänkandau 7 I.ngUrskottets Betånkandett. icke ega större inflytande, au det houont i egenskap af Ordförande tillkommer, lärer hen förmodligen icke sjelf våntat, att någou åtgärd härmed skulle tagas. Så väl Ordförande sorn Ledamöter hafva sine i foifattningarne bestämds rättigheter. Att å någondera sidan inskränka eiler utvidga dem, dertill förekommer efter min tanka ingea anledning. Om någondera öfverträder den gräns desse Författningar bestämt, får den éller de, som dermed finna sig missnöjde anföra å vederbörlig
Jag förbehåller mig blott, vid denna, liksom vid andra, hvilka blifvit bordlagde, att, på sätt jag haft äran nämna, få framdeles afgifva de anmärkmr, Den 23 December f. m. 413 hvartill jag kan finna mig föranläten, och att de då måtte blifva remitterade till samma Utsk. sora motionerne. Remitterades till BankoUlsk. Föredrogs Hr Ceders chjölds, Rob. Theophron, d. 22 dennes f. m. på bordet lagda motion, angide åtskilliga stadganden i afseende på fattigvården i riket. Hr von Engeström, Jonas Fredr. Math., anförde skriftligen: Ehuru jag ej kan dela Hr Cederschjölds åsigt att Staten bör utgifva de medel, som utöfver der befintlige tillgångar inom länet till de fattiges försörjande åtgå, då tillgångarne säkerligen minskades i samma förhållande som falligvårdssamhället, större eller mindre, hade att påräkna Statens biträde, kan jag ej underlåta att på det högsta understödja Hr Cederschjölds motion derutinnan, att fattigförsörjningen reglerades gemensamt för liela länet. De flesta af de svårigheter, som mola vid tillämpningen af nuvar. falligvårdssladga, skulle derigenom försvinna. En jemnare fördelning af fattigskatten skulle beredas. De arbetsbehöfvandes fria flyttning till de trakter, der tillfälle till arbetsförtjenst förefunnes, eller deltagande anförvandter bodde, underlättas, och de fattiges antal sålunda betydligt förminskas; då deremot, under det socknarne utgöra isolerade och sig allt mer isolerande fattigvårdssamhällen, en naturlig följd måste blifva att de fattigaste socknarne komme att betungas med den största fattigförsörjningen både till följe af de fattiges antal och saknad arbetsförtjenst, ty fattigdomen alstrar fattigdom lika säkert som förmögenheten alstrar förmögenhet. Fattigförsörjningens reglerande länsvis skulle äfven för de fattige medföra den oändligt stora fördelen att de ej, lika skadedjur, jagades ur det ena samhället till det andra för att slutligen stadna hos det samhälle, hvilket oaktadt alla bemödanden ej kunnat blifva dem qvitt, och der de kanske just genom saknad arbetsförtjenst tvingas all blifva nådehjon.
Skenninge stad med 1,600 innevånare det vore af vigt att i Wadstena eidiålla ett femklassigt läroverk; samt att Linköpings närbelägna högre elementarläroverk redan vöre så talrikt besökt, att vidare tillökning i lärjungeantalet derstädes icke borde ega rum; men då, enligt Utskottet meddelad officiel uppgift, lärjungarnes antal vid Wadstena läroverk under sistlidna låsetermin icke öfverstigit 60, torde behofvet af skolans utvidgning icke för närvarande vara af den angelägna beskaffenhet, att det bör företrädesvis tillgodoses; hemställande alltså Utskottet, att Herr Ridderstads förevarande motion icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. 40:o. Uti särskilda inom Riks-Stånden väckta motioner hafva hos BorgareStåndet Herr A. J. Landström (i motion N:o 131) samt hos Bonde-Ståndet Riksdagsfullmägtige Per Persson från Wermlands län (i motion N:o 249) och Lars Gustaf Andersson från Elfsborgs län — med hvilken vice Talmannen Anders Eriksson samt Riksdagsfullmägtige Per Eriksson och Anders Jonsson från Wermlands olän instämt, — (i motion N:o 278) hufvudsakligen anfört, hurusom distriktet för Åmåls troklassiga elementarläroverk kunde anses omfatta nämnda stad, Tossbo och Wedbo härader jemte Skålleruds socken af Nordals härad på
Derefter tog han en lancett, letade med den i askan och bottenfällningarne, tilldess han funnit en fast massa, den han nu grep med en tång och neddoppade i vatten. Sedan den svalnat, undersökte han den med feberaktig häftighet och utbrast plötsligt: – Det är guld! – Jag lyckönskar er och mig, sade Vanloo, – deröfver att jag nu skingrat edra tvifvel och gifvit er ny kraft att i förening med mig arbeta i vår vetenskap. Vi veta nu, att gåtan kan lösas af dödliga, och vi hafva för våra forskningar en utgångspunkt, som ingen alkemist före oss någonsin egt. Medan Drake var sysselsatt framför degeln, hade Vanloo åter dolt den lilla metallstafven i sina kläder. – Och denna, sade Drake, i det han fattade silfverflaskan, – denna lilla tingest innesluter den största af alla jordiska hemligheter! I dess färglösa droppar flyta de ädlaste elementerna af vår planets beståndsdelar, vår jords jungfrublomma! I den finnas samlade några af de jordytans få atomer, som ännu ej blandats med de förgängliga varelsernas stoft, ej fuktats af blod eller tårar, utan bibehållit sin ursprungliga renhet! – Det är lifvets panacé, den sanna perfektionstinkturen, sade Vanloo, – och såsom sådan besitter den alla de egenskaper, som tillskrifves den af Paracelsus och andra adepter. Ej blott att den eger kraft att förvandla oädla metaller i guld; den renar äfven vätskorna i menniskokroppen, ökar verksamheten i dess funktioner, förädlar dess nervfluidum, gör musklerna mera elastiska ... med ett ord: den föryngrar. Önskar ni blanda en droppe af denna saft i ert ädla vin, så skall ni snart finna er förflyttad några år närmare er ungdom. Det finnes ännu dårar, som tro, att ett rost gifves, som kan sönderfräta Dödens lia ...
Justerades 9 prot.-utdr. för förmiddagens plenum samt Pleni Prot. för d. 14 sistl. Februari. Föredrogs ånyo Allm. Besv. o. Ekon.Utsk:s d. 1 och 4 dennes på bordet lagda Betänk. J\l 55, i anledn. af väckte motioner om uphäfvande af 25 §:n i Kongl. Fiskeri-Stadgan d. 29 Juni 1852. Hr von Hartmansdorff, Aug.: Mot Usta mom. af Utsk:s ifrågavande Betänk., bar jag intet att erinra. Men hvad det 2:dra mom. äter vidkommer, synes mig, att den ifrågavande 25 §:n af Kongl. Fiskeri-Stadgan d. 29 Juni 1852, icke lägger något hinder i vägen för tall-virkes begagnande lill liske-kärl på de orter der tillgång å andra tjenligare trädslag saknas. Men när de äro alt tillgå, böra de naturligtvis begagnas. Nu är 25 §:n i ofvanberörde stadga af följande lydelse: ”lill kärl, hvari saltade Jiskvaror för afsalu inpackas, skall nyttjas virke af ek och bok eller gran, men ej af lall, så framt tillgång på något af de förra träslagen i orten finnes"'. Om således ingen dylik tillgång är för handen, så gäller ej heller det öfverklagade stadgandet. Jag anser följaktligen ingen anhållan hos Konungen om denna föreskrifts uphäfvande, vara behöflig, utan yrkar att. 2:dra punkten af detta Betänk, mätte afslås. 186 Den II 51 ars e. m. Gr. von Platen, Baltzar:
Vid betraktandet af det lätta sätt, hvarpå ConstitutionsUtskollet besvarar anmärkningar, och då de fleste föreslagne ändringar JO Den 11 Februarii f. m. blifvit förkastade, tillstyrker jag, att liela Memorialet måtte afslås och proposition framställas, att Grundlagen måtte blifva oförändrad, emedan bättre är att hafva den gamla, ebarn bristfällig, än äfventyra att få något ännu sämre. Herr Crusenstolpe> Magnus Jacob: Jag tror ej det går an att afslå det hela, utan anhåller endast, att dervid få göra en anmärkning. I i3 punkten har nemligen Utskottet föreslagit, att det skulle vara hvart och ett RiksStånd medgifvet, att låta trycka dess Protocoll, dock ej i någon händelse på Statens bekostnad. Detta tillägg önskar jag måtte utgå, samt anhåller, att denna anmärkning, såsom Ståndets gemensamma tanka, till GonstitutionsUtskottet hänvisés. Herr Cederschjöld, Pehr Gustaf: I anledning af den siste värde Talarens anmärkning vill jag blott söka göra reda för hvad jag fattat vara Utskottets mening med ifrågavarande förslag. Den har nemligen, enligt hvad jag föreställt mig, varit att tvinga Stånden redigera sina Protocoll mindre volumineust, så att tryckningen icke blefve så kostsam som nu, och att följaktligen någon större afsättning af dem, än för närvarande, kunde äga rum. Jag finner icke någon olägenhet deraf, då Protoeollen i alla fall borde skrifvas på samma sätt som hittills, och endast utdrag deraf ske i alla de Den 11 Febr uar i i I'. ui. frågor, som kömme att tryckas. Jag föreslog inom Utskottet, att så beskaffade sammandrag skulle göras af ett särskildt Utskott, bestående af 4 personer från hvarje Stånd, hvilka borde utses på det sätt, att man valde på 2 personer, och de !\ som finge flesta rösterne blefvo Ledamöter, hvarigenom så väl majoritetens som minoritetens meningar blifva bevarade. Herr IIjerla^ Gustaf:
Uppmärksamheten har derigenom blifvit väckt på nödvändigheten af skogarnes bibehållande för ett lands beboeligbet och odling; och de vetenskapliga undersökningar, som deraf blifvit föranledda, ådagalägga på del mest otvetydiga sätt skogarnes värde och oumbärlighet såsom skyddsmedel för vegetationen. De bereda nemligen, särdeles i vårt land, ett nödigt skydd emot ett hardt, emellan skarp köld och brännande värme, vexlande klimat, äfvensom emot vindarnes, för vextligheten, förstörande inverkan. De bibehålla, genom bevarande af de vattentillgångar, som under nederbörden der samlas, den för jördens bördighet erforderliga väta, hvilken, såväl genom jordens utdunstning i form af dagg, som genom källor och bäckar, meddelar sig åt nedanför liggande slätter; och de gifva dessutom, genom trädens egen utdunstning, åt atmosferen en för växtligheten nödig fuktighet och svalka. Det torde i detta afseende icke anses olämpligt, att åberopa ett omdöme af en bland våra mest frejdade vetenskapsmän och naturforskare, Professoren E. Fries, som, vid Skandinaviska Naturforskaremötet i Köpenhamn år 1847, öfver vådorna af den pågående skogsförstörelsen meddelade följande tänkvärda erinringar: »En tröstlös, nedslående lära har i flera delar af Sveriges landsorter gjort sig gällande, den nemligen att naturen föråldras, alt jordens fruktbarhet och vegetativa produktionsförmåga småningom aftager. Om än detta förhållande, icke blott på enskilda ställen, utan äfven öfver hela landsträckor, skulle göra sig gällande, så är det icke en följd af inre naturnödvändighet, utan tvärtom af menniskans misshandling med naturen. Det är genom delta vald länderna föråldras, vegetationen altynar, och dermed vilkoren för djurlifvets bestånd och trefnad undergräfves. Så finna vi i vestliga Småland, nu stora ödehedar, med en nödväxt vegetation af ljung, mossa och lafvar, der fordom voro rika gräsmarker och väldiga harroch löfskogar, icke blott efter en osäker traditions minnen, utan äfven efter de ojäfakliga vittnesbörd, som de i mossarne begrafne slammar angifva.
Här återfinna vi de rika klasarne af alla dessa oöfversvinneligt förträffliga, ädla, stolta, manhaftiga löjtnanter, kornetter, ryttmästare, &c, enkom skapade att förtjusas och förtjusa, äfvensom diverse v. häradshöfdingar, Eskulapii lärjungar, prima kontorister, m. fl. af samma slag, jemte ett stort förlag af gracer, grupperade vid fönstren på taburetter, eller i hörnen af rummet, hviskande om aftonens gudahögtid, den stora, förtjusande maskraden. Rosa stod vid det yttersta fönstret. Hennes öron och ögon voro vid gatan; men ännu ett annat sinne eller instinkten ledde de svar hon lemnade tre à fyra unga herrar, hvilka plågade henne med de mest likgiltiga frågor, om orsaken hvarföre man icke fått det nöjet att se mamsell Widen på annandagsbalen. Det kunde icke gerna vara efter kapten Ferdinand, som Rosa blickade; ty han hade redan varit der för ett par timmar sedan, och då med tusende ömma fraser försäkrat henne, att han var så upptagen för hela förmiddagen, och sedermera, efter alla dessa bestyr, sus och dus, troligen så trött, att det icke var värdt att vänta honom förrän på eftermiddagen. Men se, Mannerstedt hade ännu icke infunnit sig, och han hade ej varit i kommerserådets hus sedan annandagen. Rosas hjerta hade under denna vecka undergått en verklig tortyr. Hon hade nödsakats följa sin mor från det ena nöjet till det andra, måste spela, sjunga, dansa i små, förtjusande hemsocieteter, då hon qvaldes af den mest olidliga ångest; ty Mannerstedt hade åter insjuknat, väl icke farligt, men likväl nog, för att ej på flera dagar våga lemna sitt rum. De starka sinnesrörelser af så olika slag, för hvilka han varit ett rof, i förening med hans oförsigtighet att, så snart efter den häftiga febern, lemna sängen och söka fria luften, allt detta hade åsamkat honom ett nytt illamående, kanhända värre än det förra, ehuru han gick uppe och med långsamma steg mätte sin ensliga kammare.
Ef ina Riksdag utan Konungens och samtlige Riks-Ståndens bifall kunna upplösas, förr än Fyra månadertilländagätt IVån den dag, då Konungen låtit om Stats-verkets tillstånd och behof Riksens Ständer eller deras Stats-Utskolt underrätta. Skulle likväl, vid nämnde lids förlopp, Riksens Ständer ännu icke hafva Riksdags-ärendena a,fgjo rt, anmäle de det Ros Konungen, och aske, att Riksdagen måtte fortfara någon viss tid1 , af högst Fuå månader derefter; hörande minst Fre Riks-b tand hafva »ig om denna önskan förenat, i hvilk-1 falt Konungen ej äger magt att densamma vägra eller förhindra. Efter denna tids förlopp skola Riksens Ständer åtskiljas, så vida icke Konungen och samtlige Riks-Stånden min-.t fjorton dagar förut haj va öfverens kommit om ytterligare förlänging på bestämd tid. Der så oförmodadt hända skulle, att, när Riksdagen skall upplösas, Riksens Ständer icke hade Staten reglerat, eller någon ny bevillning till bestämdt belopp sig åtagit, lorlfare elen förra be vi Ilningen intill nästa Riksdag. Är åter bevillningens hela belopp bestämdt, men Riksens Ständer icke om fördelningen deraf ense, då skola , efter den fastställda bevillnings-summans förhållande Lill den, som vid föregående Riksdag blifvit fördelad, de i den sista Bevillnings-Förordningen stadgade artiklar Jemnlikt ökas eller minskas; och uppdrage Riksens Ständer deras Fullinsgtige i Banken och Riksgälds-Contoret att en ny Bevilluings-Förordning på sådan grund uppgöra och utfärda. [Angående tiden för Riksens Ständers sammanvaro , möjligheten af denna tids förlängning, samt vilkor en för deras åtskiljande efter sådan tids förlopp, äf vensom huru förhållas bör, om Riksdags/nål du ännu liro oafgjorde, stadgas i Regerings-Formens $ tog. Stockholm den 16 Juni 18/fO. På Rikets Ständers Gonstilutions-Utskotts vägnar: C. H. Anckar swärd. G. Nibelius. MarE T. Morsing Th:n, Hans Jansson.
Man kan härvid ej undgå att påminna sig, att ett förhållande inträffat, som den berömde statsmannen Cobden förutsade vid ett tillfälle under loppet af sednare hälften af år 1847, i ett tal, som han höll i en församling i Tyskland, under en af sina resor derstädes; nemi. att till följd af årets missväxt, skulle såväl skeppsrederierna som åkerbruket under loppet af några år fä en dålig konjunktur, hvad frakter och spannmålspriser beträffade, emedan kapitalerna skulle draga sig till dessa näringar just i följd af de föregående höga priserna, och öfverproduktion upstå, hvarföre han varnade mot öfverdrifna spekulationer åt det hållet. Låtom oss nu antaga den möjligheten, att en ofördelaktig konjunktur här skulle inträffa, och alt ytterligare 10,000,000 r:dr skulle utgå ur landet. Då står Banken nästan blott och bar. Hvad halden då att göra? Behöfver den dä göra bankrutt? Nej, svarar jag; ty den har utan tvifvel tillgångar, sorn fullt motsvara skulderna. Men hurudant är förhållandet i landet? Jo, en större del af sedelförrådet har då redan, genom silfrets utströmmande, galt in i Banken; en ofantlig penningebrist är då för handen, och denna •penningebrist mäste Banken nödvändigt öka genom indragningar på lånrörelsen, för alt honorera sina förbindelser. Jag förmodar att den dervid först säljer sina räntebärande obligationer; jag antager att kapitaler ännu finnas qvar i landet och alt personer således finnas, som köpa dessa räntebärande obligationer och skrinlägga dem, men i samma mån blir realisationen underkastad fara, och då inträffar strypningen. Skulle det icke räcka till, så skulle Banken ytterligare skaffa sig medel genom indragning af sin egen lånerörelse, och då hemställer jag, huru här skulle komma att se ut i landet. Jag har nu icke talat om hvad som skall ske, utan om hvad som möjligen kan inträffa, hvilket icke är alldeles onaturligt; icke mer onaturligt än så, att Utsk:s egen majoritet och 9 eller 10 af dess ledamöter, som instämt med en af dess reservanter, hafva förespegla!, att detta kan inträffa, och alt förebådande tecken visa sig dertill.
hofvet erinra sig Bellmans änka: hvarje jul sände drottning Fredrika henne 50 rdr b:ko. Till äldste sonen, Gustaf, hade Gustaf I I I och hans drottning stått fadder, och konungen hade vid mer än ett tillfälle lofvat draga försorg om hans framtid, men konungens broder fann sig ej på ringaste sätt bunden vid dessa löften. Sedan en Gustaf Bellmans ansökan att intagas som frikadett vid Karlberg af hertigen afslagits, tvang nöden den ännu ej 14-årige gossen att taga värfning som simpel nummerkarl vid Lifgardet till häst. Här tjänade han upp sig till först korporal, sedan fanjunkare och blef 1800 som kornett utan lön förflyttad till Smålands dragoner. Aret^därpå gick han i Napoleons tjänst och stupade i Spanien, man tror 1 8 1 1. Sonen Karl ingick, också han som barn, vid flottan i underofficersgraden, fick.sedan tjänstledighet för att segla i handelstjänst och hördes sedermera aldrig af. Yngste sonen, Adolf, ägnade sig åt handeln och detta med framgång: han var sidenkramhandlande (boden var i huset n:r 57 Västerlånggatan, hörnet af Tyska brinken) och en mycket aktad man. hvarpå som bevis må bl. a. framhållas, att han var en af Borgerskapets femtio äldste samt ledamot af sällskapet Pro Fide et Christianismo. ; men äfven honom skulle den åldriga modern se före sig nedstiga i grafven och detta under mer än vanligt sorgliga förhållanden; Adolf Bellman blef nämligen sinnesrubbad, gjorde i yrseln slut på sin förmögenhet, omkr. 30,000 rdr, och måste intagas till vård å en asyl för svagsinta, där han 1834 under badning fick slag och drunknade. Om det senaste kvartseklet af fru Bellmans lif skulle eftervärlden ' varit i det närmaste okunnig, därest ej två personers vittnesbörd funnes.