Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
IZ Som Jnnehafwarne af borrt-arrencleisäs Kungsgårdar, Kronolägenheter, klLc1eiiaiii<nie-Landt-Statsoch Livila Ämbetsmäns Boställen, -bääoi-Lommister och Kronohemman utan besittningsrätt icke runna belastas med den för besia egendomars warde belöpande afgifts erläggande, utan at njuta rättighet til ersättning derföre af efterträdaren, i fall de inom en gifwen tid, pä hwad satt som häldst, uphöra at slikal egendomar äisxonsra; sä kommer wid de händelser, da denna besittningsoch äisxoktions-rätt sig flutar inom tjugu är, isrän och medel inncwarande beräknadt, eller til och med igry, en sädan Innehafware, at för den erläggande afgiften, hwilken af honom förffjutes, af den , som desiförinnan träder i den nysinamndes rätt, erhälla ersättning, i män af de äterstäende arens belopp, sä at för hwarje nu warande sä beskaffad Innehafware beräknas fem pwoLent om äret af hela afgiftssumman, och för efterträdaren til ersättning päföres hwad af de tjugu ären Lil lika xroLent icke utlupit, hwarmed pä enahanda sätt fortfares, intil desi fulla tjugu är framskridit; kommandes til rättelse för af - och tillrädare sädant uti alla framde - io;8 les stecnde husesvner pa Boställen at anmärkas; och dä Kongl. Majtt och Kronan efter flutet af et ärrenäs ätertr.MLr lil dest äisxolltionZ - ratt öfwer någon Kungsgård, eller andra Kronolägenheter, bliswer Kongl. Mant och Kronan förra ägaren ansvang för den honom tilkommande erfättning af dek han mera utbetalt, an pä de framstridna arén sig belöper.
St:s yttrande-rätt långt utöfver hvad jag tror genom nämnde §. vara åsyftadt; under detta förklarande får jag äran Underställa Hr Friths bedömande, om icke också det äy ett ändamål, att få veta, huru det förhåller sig med dessa s. k. pbetydliga frågor; och såsom bevis, att praxis öfverensstämmer med min önskan, får jag föra R. o. Ad. till minnes, att det betänk., sorn sista Ständers LagUtsk. ga,f öfver Just.- ombudsmrs befattning, ypr i denna del helt annorlunda uppStäldt äp detta. Det framställde också särskilda fall, i hvilka Just.rombudsm. låtit bero vid hvad som var och icke vidtagit någon åtgärd; men Utsk. framställde sjelfva händelserna peli fordrade icke en påfvisk tro på dess ofelbarhet uti omdöme. Jag begär icke mer, än hvad jag är öfyertygad, att Just.ombudsm, om han bär vore närvarande, vöre angelägen att begära, nemi. betänk:s återremitterande, på det omdömet, ang:de hans embetsförvaltning, må blifva bestämdt, icke halft, sorn det nu är. Likväl yill jag ej insistera på återremiss af betänk.; skulle R. o. Ad. ej behaga dertill bifalla, skall jag ej begära votering. Frih. Ehrenborgh: Grannlagenheten förbjuder mig att ipgå i jemnförelse emellan de betänk:n, sorn vid sistförtlutpa rjksdag af LagUtsk. afgåfvos, och dem , som vid denna riksdag afgifvits. Om de förstnämnda voro bättre uppställda, tillhörde förtjensten deraf i främsta rummet den så ovanligt skickliga secreterare, Utsk. då hade. Men jag tror icke, att det är möjligt att, i anseende till uttrycken uti betänk., ålägga något Utsk. att göra någon annan framställning än den, som öfverensstämmer med Utsk:s öfvertygelse. Om Frih.
För det antagande, att nämde uppgift mellan åren 1763—69, då genealogierna utskrefvos efter de inlemnade konceptgenealogierna, blifvit godkänd såsom skäl för Gälareds-grenens öfverflyttande till iitten JYs 1, finnes efter min åsigt icke den ringaste grad af sannolikhet. Tvertom! något beslut derom finnes icke att tillgå, någon anteckning derom å genealogierna icke heller, och om man gör sig besvär att efterse, huru genealogiska tvister vid denna tidpunkt behandlades af Riddarhus-deputationen, i hvilken Landshöfdingen Baron Tilas blifvit invald; så finner man, att prestattester ensamt, till och med då de varit beedigade och bevittnade, alldeles icke godkänts såsom några uteslutande giltiga bevis. (Se flerstädes i 1769 och 1770 årens Riddarhus-deputationens protokoller.) Hvad nu den ifrågavarande presten Sibergs i Sköfde tryckta likpredikan af år 1731 särskilt beträffar, så finnes å Kongl. Bibliotheket äfven en annan tryckt likpredikan af år 1619 öfver då aflidne Riks-Rådet Lilliehöök, förutom ett liktal af år 1643 öfver dennes son, uti hvilka sednare likpredikningar slägtledningen också går tillbaka till Brynte Bertilsson, och hvarest till och med en genealogisk tabell, börjande med nämde Brynte Bertilsson, finnes uppgjord; men i dessa liktal af 100 år tidigare datum äro endast Anders Pedersson och Nils Andersson upptagna såsom Riks-Råd, men ingalunda Brynte Bertilsson. Det förefaller verkligen besynnerligt, huru man kan påstå, att en så noggrann forskare, som Baron Tilas var, skulle hafva tillerkänt en uppgift i en likpredikan af år 17 31 trovärdighet framför en af nära 100 år tidigare datum, såvida man icke velat söka bevis, der sådana icke funnits.
S.D. Efter derom i laglig tid förutgången pålysning, tillfrågades församlingens ledamöter huruvida de funno sig hugade och ansäja för sig förmånligt, att gemensamt med Liths församling antaga bönderna Anders Pehrsson i Ottersgård och Sivert Andersson i Boda till garfvare uti dessa socknar; och afgåfvo Häggenås sockens nu talrikt församlade hemmansegare, det enhälliga svar, att de så mycket heldre samtyckte till denna Anders Pehrssons och Sivert Anderssons begäran, som socknen hittills saknar en sådan handtverkare, och sockne115 männen funno det för högst förmånligt och bequämligt att så nära finna sig betjente i berörde afseende samt således slippa att sända hudar och skinn till Östersund eller annan ort att garfvas, hvilket sednare medför större kostnad och besvär. § 2. Utsågos och befullmäktigades nämndemännerna Nils Swensson i Häggesta och Erik Ersson i Österåsen att såsom denne sockens ombud infinna sig å Hölje gästgifvaregård å 3:dje rättegångsdagen vid nu instundande wår-ting för att gemensamt med de öfrige socknarnes fullmägtige deltaga uti wal, inför härads-rätten af ledamöter uti egodelnings-rätt för Liths pastorat. § 3. Upplästes, godkändes och underskrefs brand-syns-instrumenten å skedd brandskada hos bönderna Salmon Jönsson i Laxsjön, Föllinge socken och Jöns Ersson i Lassgård. § 4. Sedan bönderna Johan Mattsson, Pål Andersson och Lars Pärsson i Österåsen hos Konungens befallningshafvande gjort ansökning derom att Häggenås socknemän måtte åläggas med ngt hö understödja dem af Österåsens hemmans-egare, som äro ålagde att utgjöra reservskjutsen vid Österåsens gästgifveri, men Konungens befallningshafvande icke ansett sig kunna dertill förpligta, utan öfverlämnade åt sökandena, att med Häggenås socknemän derom öfverenskomma bäst de gitta, så tillfrågades nu socknemännen om och huruvida de woro willige at, medelst erläggande af ngt hö understödja och lindra reserv-böndernas kostnad och besvär?
– I glädjen att för alltid hafva sluppit ifrån pinbänken, der han hade rätt att fängsla en, kan man ju tillochmed kasta en slant åt honom. När hon dog var äldsta barnet redan dödt, det andra var några månader gammalt. ”Han hade ingen som kunde komma i hans hus och vårda barnet och se till hans hus” – gamla visan! – liksom det ej funnes hundra som skulle taga emot en dylik plats och tacka på handen till! – Nå, det blef nu emellertid så att gamla fru Reuterdahl (Sofi Reuterdahl, född Wåhlin, och L.P.s faster?) tog både barnet och pigan hem i sitt hus för att egna det all vård. Det var naturligtvis kyrkoherdens skyldighet att hvarje dag gå och helsa på sitt barn. Barnet dog – men, ett halft år derefter firade kyrkoherden sitt bröllop med fröken Reuterdahl. Många stötte sig öfver att en så helig man icke kunde gå som enkling längre än ett halft år, men – gamla frun var hårdt sjuk och önskade se dem förenade innan hon dog, och det var ju ej då underligt att de ”gjorde henne till viljes”. Det påstås att en fröken Hedvig Engstedt här är en besegrad rival.122 Detta halfva år synes mig vara beteknande både för mannen och jag menar det kastar ett visst ljus öfver det första äktenskapet, – visar dess ohygglighet, råhet, elände. Hildegard anmärkte så vist: ”Det händer ju ofta att de som äro så mycket religiösa gifta om sig så fort för att icke falla i någon slags frestelse.” Ett halft år! I går dog fru Hägglund, född Reuterdahl, 42 år gammal, efterlemnande en son och en fosterdotter. Sonen 10 år nu. Få se hur länge han blir enkling! Må tro der blir ett ”rif” efter honom.123 Här i staden fins en sömmerska eller någonting ditåt som är sinnesrubbad eller åtminstone har en fix idé. Hon tror sig vara förlofvad eller gift med kyrkoherden. Som bevis anför hon att han en gång i kyrkan sett på henne och sagt: ”Jag skall aldrig öfvergifva dig.” Hon uppträdde så öppet som möjligt och berättade sin historia för hvem som ville höra på.
Under det man forr ralmade med mknslroBldrar eller lwartsekel, iir nu det flydda Artiondet en aflagsen stAndpunlzt, dB man solrte fram till andra mil, sBg upp tiil andra idealer och framfor allt hade en helt annan smakriktning. Under den tid, d&amp; realismen forde spiran inom konst och litteratur, rBdde misstro till allt soin rojde en djupare kanslighct i uppfattningen, hvilket ocksB vanligen stiimplades sBsom sjuklig sentiuzentalitet. En bolr sBdan sorn denna skulle d&amp; knappast sett dagen, och om sB slrett, antagligen icke blifvit oanfiiktad af en lrritilr, for hvilken redan titel11 klingat soin en utmaning. &amp;. !en ett skonlitterart alster domes ju f r h flere synpnnkter. Ocll s8dsna erbjuda sig har mBnga: den etiska, den sprBkliga, den dramatiska, den, om man sB fBr saga, intentionella. Hvad har forf. menat, hvad har han velnt siiga? Ty omojligt kan det antagas vara att vilja bringa en frBga uuder debatt, detta egendomliga uppdng till en tragedi. ' En hogiittad rik arftagare hemfor till sitt land en enropeiskt ryktbar balettdiva af judisk bord, och blott nf faderns maktspr&amp;k - hvilket val har praktiskt vill saga detsamma som att gora honom arflos - hindras han att taga henne till hustra. En yngre bror foriilskar sig i denno samma %fra och snser, naturligt nog, sin ratt lika god on1 e: j battre an broderns, ty Efra, som nu forst forstbr att det var af en slags sideell * berlkning om hem och ro och)) en liten loarnhand tryckt i sin)), som hon foljde den aldre, besvarnr hnns bojelse.
Detta säger Herren: Om mitt förbund med dag och natt återvänder, att ingen dag eller natt är i sinom tid; Så skall ock mitt förbund omintet varda med minom tjenare David, att han ingen son skall hafva till en Konung på sinom stol, och med Leviterna och Presterna mina tjenare. Lika som man intet räkna, kan himmelens här, eller mäta sanden i hafvet; alltså skall jag föröka mins tjenares Davids säd, och Leviterna, som mig tjena. Och Herrans ord skedde till Jeremia, och sade: Hafver du icke sett hvad detta folket talar, och säger: Hafver dock Herren de två slägterna förkastat, som han utkorat hade? och försmäda mitt folk, lika som de intet mer skulle vara mitt folk. Detta säger Herren: Håller jag icke mitt förbund med dag och natt, och den ordning med himmel och jord; Så vill jag ock förkasta Jacobs och Davids mina tjenares säd, att jag af deras säd icke tager dem, som råda skola öfver Abrahams, Isaacs och Jacobs säd; ty jag skall omvända deras fängelse, och förbarma mig öfver dem. Detta är det ord, som af Herranom skedde till Jeremia, då NebucadNezar, Konungen i Babel, samt med allom sinom här, och med all rike på jordene, som under hans välde voro, och med all folk, örligade mot Jerusalem, och alla dess städer, och sade: Detta säger Herren Israels Gud: Gack bort, och tala med Zedekia, Juda Konung, och säg till honom: Så säger Herren: Si, jag skall gifva denna staden uti Konungens händer i Babel, och han skall bränna honom upp i eld. Och du skall icke undkomma hans hand, utan varda gripen, och i hans hand gifven, så att du skall se honom med ögonen, och muntliga tala med honom, och till Babel komma. Så hör dock, du Zedekia, Juda Konung, Herrans ord; detta säger Herren om dig: Du skall icke dö genom svärd; Utan du skall dö i frid; och lika som man hafver bränt öfver dina fäder, de förra Konungar, som för dig varit hafva, så skall man ock bränna öfver dig, och begråta dig: Ack!
»Jag frestar dig icke, jag ger dig endast valet fritt mellan mig och lifvet. Men frestar lifvet dig, och är du ännu ej färdig med det, så gå! Jag är din vän och vill ej taga dig ifrån det du älskar, efter du haft mod att se mig in i ansiktet.» »Jag älskar icke lifvet längre,» svarar han tankfull, »jag har nog af det. Min årslånga kamp med dig har blottat för mig dess falska värde. Du har visat mig en annan och större värld, som blifvit min under pinsamma, sömnlösa nätter och marterande själsstrider, och den vill jag behålla.» »Men då blir du min,» säger döden. »Hellre din, än småsinnets!» Vid detta modiga, beslutsamma svar ser han stolt upp på döden, väntande ett gillande af sin allvarlige, höge vän. Men han står där lugn och stor och god, alldeles olik liemannen, med timglaset nära utrunnet i sin ena hand. Han har ej ett spår af dödskallens illvilligt fula grin på sitt tankfulla imperatorsansikte, där hellre ett drag af oändligt medlidande lyser fram, påminnande om den korsfäste Kristus. Döden har icke en blick, än mindre ett gillande öfver för hans lilla stolthet nyss, utan ser bort öfver det vida landskapet framför sig, och uttrycket af oändligt medlidande blir allt djupare, varmare, outgrundligare. Då säger den lefvande barnsligt: »Du är ju alls icke förskräcklig, död!» »Åjo,» svarar döden, med en glimt midt emellan gäck och allvar. »Men icke för mig!» »Kanske icke. Jag skrämmer helst onda samveten, barn och tjänstefolk, icke män som jag delat läger med under flera år. Och människorna äro själfva mig behjälpliga i att skrämma sig. Jag är en förkättrad buse, som småsinnet förlöjligat till ett benrangel för att kunna fatta och respektera mig. Min förste tjänsteande Kristus har man gjort till Gud för att han icke fruktade mig och ville lära människorna detsamma, men lifvets och begynnelsens herre, som alla älska af naturdrift, af honom ha de gjort en hvitskäggig gammal man, som dömer lefvande och döda – det är allt hvad deras kärlek till honom förmått.
Såsom blefven angripen af en ros-svullnad, hvilken nu tvingar mig att blifva inneliggande och begagna läkarevård, föranlåtes jag vördsammast begära, att varda endtledigad från befattningen att vara Ledamot i Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk.; under lika vördsamt förbehåll, att efter mitt tillfrisknande icke dess mindre få min riksdagsmanna-rätt till riksdagens slut utöfva. R. o. Ad. lemnade härtill sitt bifall, hvarefter H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, anmodade Hrr Electorer att vid deras nästa sammanträde utse en ledamot i Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk. efter Hr Kröningssvärd. Föredrogs och bifölls StatsUtsk:s d. 22 dennes f. m. på bordet lagda utlåt. N:o 159, i anledn. af K. M:s nåd. propos. till R. St. om anvisande af medel till arfvoden m. m. för Lagberedningen. II r von Hartmansdorff, Au g.: Innan StatsUtskis be tänk. ang:de slafveriets afskaffande på S:t Barthelemy föredrages, tager jag mig friheten underställa R. o. Ad., om ej delta mål är af beskaffenhet att dess pröfning borde uppskjutas intill dess afgjordt blifvit, huru med denna ö skall förfaras. Mig synes, alt om Ständernes beslut blifver det ön bör försäljas, eller Svenska Kronan afhändas, det vore lämpligast att den ifrågavarande åtgärden behandlades i öfverensstämmelse med ett sådant beslut. Frih. Palmstjerna, Carl Otto: Att något uppskof må blifva med afgöra ridel af delta mål, deremot bar jag ingenting alt erinra, dock ej så långt, som Hr von Hartmansdorff' föreslagit. Den K. propos. ang:de öns möjligen blifvande försäljning har varit föremål för någon öfverläggning inom StatsUtsk., hvarvid Utsk. ansåg att några handlingar än ytterligare borde begäras, hvarom äfven skrifvelse afgått från Utsk:s ordförande till den Slatsrådsledamot, som af Konungen erhållit uppdrag att från R.
Jag tror dessutom att ett stöd för den äsigten, att nöd verkligen finnes och ytterligare är att befara, kan hvar om en husfader erhålla genom sin egen erfarenhet i afseende på den dyrhet på alla lifsmedel, som på sednare tiden inträffat. För mig visar det sig på grund såväl häraf som af den utaf Utsk. meddelade utredning, kunna vara påtagligt att nöd verkligen finnes i landet; men som sagdt är, jag har egentligen begärt ordet, för alt med några ord i korthet uplaga frågan om den af motsatta sidans talare så enstämmigt åberopade helgden af Kungs-ordet, sorn icke bör svikas. Ingen kan högre än jag upskatta hvarje redlig mans ord, och ännu högre vigt måste jag fästa vid Kungs-ordet, men låtom oss tillse huru det står till med det nu åberopade Kungs-ordet I sjelfva bränvinsbrännings-författningen är visserligen ett Kungsord lemnadt, derutinnan att bränvinsbränning blifvit lofgifven linder 6 månader, men der står tillika ett undantag ifrån denna tillåtelse, nemi. såvida vigtiga omständigheter till bränvinsbränningens inställande föranleda. Om således K. M. säger att bränvinsbränningen icke tillätes för mer än fyra månader,' så har Han visserligen derigenom frångått Sitt i författningen gifna löfte om bränvinsbränning under ytterligare fyra månader, men K. M. kan icke derföre sägas hafva brutit Sitt Kungs-ord, emedan Han förut förbehållit sig att kunna inställa bränningen för alla sex månaderna, om det kunde finnas behöfligt. På samma sätt, då K. M. genom förordningen af d. 13 Juli sisth år förordnat, att man icke skulle få bränna under de fyra månaderna, så borde man i min tanka icke deraf draga den slutföljden, att man ovilkorligen skulle få bränna, under de två återstående månaderna, ty förändrade omständigheter kunde sedermera inträffa, hvarigenom K. M. kunde blifva nödsakad, att begagna Sin rättighet och utöfva sin kungliga pligt, att under dessa tvenne månader förbjuda bränvinsbränningen.
Jag hemställer, onn det icke år mera skål att uppmuntra handtverk kerierne, ån att använda flere hundrade personer på ett för dem mindre nyttigt sätt. Det tyckes yara skål, att de, som vilja leda andra, böra först veta något sjelf, ty i samma stund, en oerfaren person såttes i tillstånd att andra, hafva de derutaf känning och olägenhet. Jag vill ej derföre förneka, att ju de, sorn äga capitaler, må använda dem till förkofran, men man bör ej eller förneka dem, som äga skicklighet, att använda den till sitt gagn. I an ledning af de principer jag hår framställt, anhåller jag, att Herr Grefven och LandtMarskalken ville tillåta, att Grefve Posses förslag till Förrättning måtte upplåsas, på det raan måtte kunna göra jämförelse emellan det och Utskottens. I händelse det ihågkommes, och man anser uppläsningen öfverflödig, skall jag ej vidare yrka den, men anhåller, att förslaget åtminstone vid återremissen måtte få åtfölja, och att det måtte anses, såsom Ridderskapets och Adelns önskan, att det må träda i stället för Utskottens förslag. Herr Ankarfvard, Auguft: Jag delar till alla delar Friherre ÖV rangela tankar i detta ämne, afven om företrädet af Grefve Posses förslag; dock tror jag ej, att det nu bör upplåsas, då det redan år kändt, men att det måtte åtfölja tid Utskotten, med de anmärkningar Friherre Wrangel gjordt, derom anhåller jag. Jag finner äfven, att Utskottens yttrande, rörande Deri 30 Augusti e. rn. 363. Grefve Posses åsigter, år ett af de säkraste stöd för deras riktighet. Jag tror, att vi befinna oss pära nog i det tillstånd, ait ej vara generade af några gamla förf...ttninger, samt anser 1809 och lo årens concessioner gifva Ridderskapet och Adeln tillräcklig rått att fordra näringsfrihet, och då kan den erkända förtrålfiigheten af Grefve Posses förslag visserligen tillämpas.
St., efter deraf erhållen del, i noggrann! öfvervägande tagit, och, då, i anseende lill de emellan E. K. M. och Kronan samt Sala Bergslag ingångne afliandlingar, ett begifvande, å Bergslags-Interessenlernes sida, till någon för Kronan mera förmonlig utväg att erhålla ersättning för Dess till Silfververkets upprätthållande afstådde förläningar, icke kunnat vinnas, funnit sig, vid sådant förhållande, böra bifalla det af Bergslaget antagne, af Bergscollegium understödde och afE. K. M. i Nåder godkände ofvanbcrörde förslag till reglering af en framtida ersättning för de förluster, Kronan genom förläningarne vidkännes, nemligen: att, emot det ingen rubbning eger rum hvarken i Sala Stads Privilegier af är 1624, eller Transporten af Silfververket till Bergslaget den 20 Januarii 1682, och Stadfästelsen derå den g September 1^1, nied hvad deraf härflyter, 318 Exp. Utsi. Förslag till und. Slrifv. N:o 134. rörande Tionclen, Myntarelönen och Slagskatten till Kronan, eller förlänade rättigheter till Konstens underhållande, samt att Nora Allmänning till Silfververkets disposition öfverlemnas, att begagnas och förvaltas efter de serskilde Hushålls-Ordningar, som för ändamålet finnas tjenlige, utan hinder uti enskildes derstädes till äfventyrs redan egande lagliga rättigheter, en Fond af Bergslaget inrättas till Bergsbrukets framtida upprätthållande, utan vidare begagnande af 174^ års ArrendeContract, såmedelst: att, vid en tillverkning af 2,5oo lödige Marker, Silfververket afsätter 5oo Rd. B:co, samt sedermera derutöfver 100 Rd.
Det fromma hjertat har bredt en herrlig slöja öfver vår naturs bristfällighet i detta afseende och kallar denna sin barnaljufva tro en gudomlig försyn, som omedelbart ingriper äfven i vårt personliga lif; men upproriska hjertan finnas som våga, till föga båtnad för sitt själslugn, tvifla på sanningen af denna allt försonande föreställning. Då Ros' högtsträfvande ande kommit till denna punkt i skärskådandet af hans framtidsutsigter sammandrog en känsla af onämbar sorg hans varma, liffulla hjerta, som derjemte hotades att krossas under den nästan öfverväldigande tyngden af tanken på det glädjelösa lif som jemväl förestod den älskade, till lycka och lefnadsnjutning berättigade, sköna qvinnan. Förgäfves sökte han skaka ifrån sig dessa dystra bilder, då lyckligtvis en yttre omständighet kom hans feberaktigt arbetande själ till hjelp. Ljudet af ett ovanligt buller ett stycke framför honom nådde nämligen genom nattens stillhet plötsligt hans öra. Han tyckte sig förnimma något som liknade en häftig ordvexling, åtföljd af svordomar och utrop, hvarvid finska och svenska ord vildt blandades om hvarandra. Påskyndande sin villigt i galopp öfvergående häst befann sig vår enslige ryttare snart på stället. Vid skenet af den ur molnen frambrytande månen mötte en besynnerlig syn Birger Ros' förvånade blickar. En vagn låg kullstjelpt vid vägkanten och två karlar höllo på att, under utösandet af vilda svordomar och hotelser på finska språket, ur densamma framdraga en häftigt emotstretande mansperson, som på god svenska bad våldsverkarne "draga åt h-e" samt förgäfves ropade på hjelp af kusken och skjutsbonden. Dessa lågo nämligen ett stycke derifrån på marken bevakade af en tredje karl med yxa i handen. Linorna som hållit hästarne vid vagnen voro afskurna och tistelstången var afbruten. En fjerde person höll de tre urspända och uppskrämda hästarne några famnar från stället. På vida kortare tid än vi behöft för att beskrifva uppträdet hade