Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Och gynnade af den starka dimman, undkommo de brottsliga lurendrejarne. Sjette Kapitlet. Hvi skulle jag ej möta lugn min plåga? Hon är en engel, sänd ifrån min Gud. Hvi skulle jag den gode fadern fråga, Hvarför han valde henne till sitt bud? Vitalis. Åter stod fru Kathrina Arnman vid de blommande balsaminerna och blickade öfver deras rika kronor utåt stranden. Dagen var så lugn och klar, som hösten i sitt allra bästa lynne förmår skänka den; men fru Kathrinas sinne var tungt och vemodigt, ty det var tredje dagen efter hennes mans afresa – och ännu hördes han icke af. Löjtnant Pehr hade gått ut, för att hos de nyligen från en långresa hemkomna fiskrarne efterfråga, om de ej varsnat tulljakten, hvilken efter all förmodan kryssat åt samma håll, hvarifrån de kommit; men till fru Arnmans stora förtrytelse dröjde gubben Askenberg alltför länge, och hon var just på väg att sjelf begifva sig åstad för att erhålla underrättelse om saken, då Arve kom inrusande med en häftighet och en bestörtning, hvilken tydligen målade den starkaste oro, den förskräckligaste ångest. ”Hvad står på, gosse? är jakten kommen – kanske far är sjuk?” ”Jakten är icke kommen, mor,” svarade Arve, och ett par stora tårar rullade långsamt utför de friska, fylliga kinderna. ”Nå, hvarföre gråter du då, barn?” Fru Kathrina höll sig med ena handen fast i bordskanten. Hela hennes kropp darrade; hon hade likväl styrka att, då Arve icke svarade, ännu en gång fråga: ”Hvarföre gråter du? Säg det, att jag må gråta med eller trösta dig.” ”Nej, nej, mor, det finnes ingen tröst!” utropade Arve och snyftade högt. ”De sade derinne hos Nils Asmundsons att tulljakten aldrig mer kommer igen, att den förgåtts i den starka stormen i förgårs natt; ty ingen af alla, som sedan rest samma väg, har sport den.” Fru Kathrinas svigtande knän ville ej längre bära henne: med sammanknäppta händer nedsjönk hon på stolen; men hennes blick, i hvilken den stumma, djupa smärtan talade, dröjde ännu med ett sönderslitande uttryck vid hafvet.
För att i någon mån gifva en föreställning om den betydliga utsträckning, som sågverksrörelsen i flera af nyssnämnde län tagit, meddelas här uppgift å antalet sågar år 1860 i de af dessa län, beträffande hvilka uppgifter i detta hänseende i femårsberättelserna förekomma. Inom Jönköpings län funnos år 1860 inalles 292 sågar. Af dessa voro belägna inom eller i närheten af det lilla, fordom ovanligt skogrika Mo härad icke mindre än 2 ångsågar, 3 turbinsågar och 41 andra vattensågar, vid hvilka årligen försågas minst 20,000 tolfter bräder och plank, deraf vid de båda ångsågarne öfver \ eller omkring 7,000 tolfter. Calmar län ägde 538 sågar; Gotlands 215, hvaraf 152 skattlagda och 3 ångsågar, hvardera af dessa senare med 3 ramar; Elfsborgs flera stora sågverk vid Trollhättan och Lilla Edet samt vid Upperud och Skåpafors; Skaraborgs 219, hvaraf 7 ångsågar; Wermlands 148, af hvilka 2 voro ångsågar; Kopparbergs län 50, hvaraf 3 särdeles betydliga; Gefleborgs 554, deribland 97 tullsågar; Wester-Norrlands 473, af hvilka 10 voro ångsågar med Sågverksrörelsen och handeln med trädvaror. 43 tillsammans 34 ramar, 406 saluvattensågar med 543 ramar, och endast 57 husbehofssågar, hvarförutom år 1860 voro under anläggning inom länet 4 ångsågar med 10 ramar och 22 saluvattensågar; Westerbottens 235, hvaraf 46 grofbladiga och 37 finbladiga tullsågar; samt slutligen Norrbottens län 42 sågar, deraf 27 voro salusågar, af hvilka 8, och deribland 2 för ånga, blifvit under femårsperioden anlagde.
Cirkulärbrefven den 12 Augusti 1812 och den 20 Augusti 1823 hörde ej till förevarande sak. Dessa författningar hade blifvit af mig åberopade och anförda endast och allenast för att ådagalägga, det den granskningsrätt, hvilken är vorden presterskapet medgifven eller ålagd, i afseende på kungörelser, som till uppläsning inlemnas, inskränkte sig, enligt nämnda författningars tydliga ordalydelse, till kungörelser utfärdade af enskilda personer. I utslaget anfördes vidare, att »det ingenstädes funnes stadgadt, att skai-pskyttekorpscrna genom kungörelsers uppläsande må kallas till vapenöfning, ehuru andra embetsman kunna för sina utfärdade kungörelser åberopa särskild härom gifven allmän föreskrift.» Detta inkast kunde något betyda, i fall det icke funnes en allmän föreskrift, att embetsmäns och offentliga myndigheters kungörelser, utan inskränkning till visst ämne eller innehåll, skulle uppläsas, eller ock ifall det förefunnes någon »särskildt gifven allmän föreskrift», som, med ändring af den nyssomnämnda, begränsade dennas tillämpning till endast några uppräknade embetsmän eller myndigheter eller dessas påbud i uppgifna ämnen; men sådant vore icke förhållandet, utan de särskilda föreskrifter, som förekomme derom, att kungörelser i vissa ämnen böra af de eller de embetsmännen utfärdas, hvilka kungörelser sedermera skola från predikstolen uppläsas, innehölle icke, att det är andra embetsmän eller myndigheter förbjudet att utfärda kungörelser och påfordra deras uppläsning, ej heller att de embetsmän och myndigheter, som skola utfärda dylika särskildt påbudna publikationer, icke tillika få utfärda kungörelser i andra ämnen. Vöre härmed annorlunda bestäldt, om det skulle tilllhöra presterskapet att granska äfven embetsmäns och offentliga myndigheters publikationer, och om det icke funnes angående nyssbemälde vederbörandes rätt att få upplästa de af dem utfärdade kungörelser en allmän föreskrift, sådan som den i 5 § 2 kap.
Jag beklagar ganska myc - 270 Den 10 Februari: ket om frägan vid denna riksdag må helt och hållet anses såsom förfallen, hvilket tilläfventyrs är att befara, om det förhåller sig så, alt 3me Stånd afslagit den K. propos.; men jag hoppas likväl, att i en framtid möjligen något friare, och jag vågar säga, något dristigare statsekonomiska grundsatser inom vår representation mätte komma att göra sig gällande. I öfrigt tillstyrker jag återremiss, på sätt de flesta talare här hafva yrkat. Hr Lefre'n, Joli. Pehr: När K. M. i sin framställning om Rikets anslagsbehof, efter mitt förmenande, framställer minimum af behofvet för Rikets försvar, så dels afslyrker, dels tillstyrker StatsUtsk. K. M:s nåd. propos., och R. St:s beslut, såsom vi väl hafva sett, sluta med att i väsendlliga punkter förneka de måttligt tilltagna anslagen. Detta är sorgligt; ty vi hafva medel nog att fylla dessa behof. Lika sorgligt är det, att man, när K. M. å andra sidan framlägger förslag till befordrande af inhemska näringarne och landets förkofran, är lika döf för landets bästa. Våra öfverläggningar visa en stor benägenhet att undandraga o«s den indirecta beskattning, som, genom öfverflödsvarors beläggande med höjd införseltull, kunde äga rum och hvarigenom tillgångar, hvilka man nu säger sig sakna, med lätthet kunna beredas. Vi hafva likväl att påräkna en betydande bancovinst, ehuru dess belopp ännu icke är kändt; men det förefaller mig, sorn ett af fäderneslandets lyten äfven skulle här hota att göra sig gällande, nemi. lånehungern. Kanske skola dessa medel reserveras för att fylla detta begärt Om H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, anser med formerna förenligt, att vid detta plenum lemna propos. till bifall å K.
H:s sannaste beundrare, så skall jag här, i min tour, otvunget göra en ”kritisk anmärkning”. M. H. har sjelf medgifvit: ”Löjet är min första synd”. Om så är (och hvem bör ej hålla med derom?), så är Metaphoren M. H:s andra. Jag skulle kunna ge en lista på utomordentliga och falska. Tag blott den främsta på sin Kritiks första sida, och vidare, och vidare! Jag – ej tadlar, utan bönfaller: gif sitt snille, som har så mycket annat, också denna sista sanning; detta naturens allglädjande ljus! Tack för Verserne Melanderhjelm! Sköna: men sista ideen har just ”löjets synd”; alldeles som ”på tån”, i Oden93. Månge säga, att Leopold älskar att vara en – grave Kellgren. Många hans poesier säga detsamma. Den försmädelsen kan väl tålas. Men vara sig sjelf, ack! det kan ingen annan dödlig, än den som kan. Det är Natur och Makt. — Jag är nödig för vår Litteratur. Men vår Litteratur för Verlden? – Verlden står mer än detta århundradet. Men jag? min varelse? Jag skall förklara detta, när vi råkas i Upsala. Lifligen erkänner jag emellertid Hr Bibliothekariens vänskap. Jag skall visst aldrig upphöra att finna den innerligen dyrbar. Stockholm d. 26 Sept. Jag admirerar M. H:s naiva allarm. Men det är lätt stilladt. Vi, som här utgöra ett antal kännare, finna Hr Bibliothekarien likaså mycket karakteriseras af sina Metaphorismer, som af sitt Vett. Vi känne dem derföre pertinent; men dock rent beundre. Det jag nu säger, är då ej tadel: det är blott vänliga anmärkningar94. Hundrade sådana falska eller kalla drag, ofta revolterande, alltid liksom olärda och misshagliga, – kunna vi ej undvika att se; just derföre, att vi se, af alla skönheterna, äfven de minsta. Detta om M. H. sjelf. Men Bältiaden!
Vidkommande åter den möjliga invändningen, att förslagets utförande skulle erfordra en tillökning i Stats-kontorets nuvarande tjenstemanna-personal, ansåg motionären denna anmärkning böra förfalla, om i betraktande toges, dels att den täta skriftvexlingen mellan Statsoch Riksgälds-kontoren för reqvirerande af extra anslagsbeloppen komme att helt och hållet upphöra, dels att Stats-kontoret rudan nu måste bokföra större delen af extra Statsanslagen, enär desamma, efter att hafva blifvit från Riksgälds-kontoret reqvirerade, ifrån Stats-kontoret utbetalas. Men äfven om, emot förmodan, någon tillökning i Stats-kontorets personal till följd häraf skulle befinnas erforderlig, komme den kostnad, som härigenom förorsakades, att blifva obetydlig i förhållande till de fördelar, som genom förslagets antagande otvifvelaktigt borde vinnas. På grund af hvad sålunda blifvit anfördt, hade motionären föreslagit: l:o) att alia de anslag utan återbetalnings-skyldighet, som Rikets Ständer under innevarande riksdag komma att bevilja, ehvad desamma tillhöra den ordinarie eller den extra statsregleringen, måtte anvisas att utgå från Stats-kontoret; 2:o) att samtliga dessa anslag måtte, på sätt 62 § Regeringsformen föreskrifver, under bestämda hufvudtitlar i Riksstaten uppföras, dock så att, sedan de ordinarie anslagen först blifvit under hvarje hufvudtitel upptagne, extra statsregleringen för hvarje hufvudtitel för hela statsregleringsperioden utföres: 3:o) att de anslag, som för jernvägsbyggnaderna eller andra ändamål varda beviljade att utgå af upplånade medel eller andra sådana tillgångar, som stå under Riksgälds-kontorets förvaltning (såsom t. ex. anslagen till folkundervisningen m. m.), och hvilka samtliga anslag, såsom tillhörande den extra statsregleringen, jemväl böra å Riksstaten upptagas, må i mån af behof utaf Stats-kontoret i runda summor från Riksgälds-kontoret reqvireras; Stats-Utskotlels Utlåtande iV.-o 149. 5 4:o) att deremot alla lån, som af Rikets
Ständers Allmänna Besvars-och Ekonomi-Utskotts den. io:de sistlidne 'Februari afgifna Betänkande rörande frågan om upphörande af Dykeri-och BergningsCompagniets befattning med Skepp och Gods, dä skeppet i Lotsmans Farvatten af Lotsen sätties på grund, har nämnde Betänkande b lif vilt till Utskottet återremitteradt; hvarvid Utskottet inhemtat, att Herr Blomstedt hemställt, det mätte uti den meningen i Utskottets Betänkande, hvarest förekommer Ordet Svenska Fartyg, uteslutas Ordet Svenska, och således Dykeriets befattning eller så kallade hjelp, enär den är öfverflödig, inskränkas och upphöra, äfven i anseende till Andra 438 Besv. och Ekon. Utså. Betånkanden. Nationers fartyg, och att meningen af Lotsmans farvatten måtte närmare bestämmas genom en sådan Redaction: uppliäfvande’ af Dykeriets befattning nied sådana Fartyg, sorn under segling och kryssning långs Svenska kusten, på längre eller kortare distance frun densamma, eller under lotsning eller i Lotsmans farvatten komma pu grund; hvarjemte Herr Blomstedt serskildt anhållit, att vid framställningen af Riksens Ständers underdåniga önskningar i detta ämne, äfven måtte fogas det tillägg, att, vid Oetroyens slut, Dykeri-Inrättningen, såsom Rolag, oell sådan den nu är, mätte till kraft och verkan upphöra. Såsom utlåtande häröfver får Utskottet vördsamligen anföra, det Utskottet så mycket mindre är i tillfälle att tillstyrka bifall till hvad Herr Blomstedt i ofvanberörde måtto föreslagit, som sådant icke äger någon direot gemenskap med den motion af Herr Eckhoff, hvilken föranledt Utskottets nu ifrågavarande Betänkande5 och som för öfrigt redan är af de trenne andra Respe~tiva RiksStånden oförändradt antaget och bifallet. Stockholm den. 5. Riksens Högloft.
— Om en tydlig författning i afseende pä emottagande af Discontwerkens inwisningar i upbörden, ZZg.^Öm medels anfläende, till minnande af säker kännedom om Swerigcs statistik, 998—Om ffatte, köp ä Ohlstorpö Kronosäteri ' Skaraborgs Län, 999. — Om medlen till folkets och landets förbättring, Zgy. — Om utwägar till Fabrsgucrnes uphjelpande i Riket, 999. — Om uplifwande af cnstiften i Skaraborgs Län, 999. — Äterrcmist af Stats-Utstottets betänkande, om en stuteri.inrättning ivid Flvingc och Dshtby Kungsgärdar i Skane, 999. — Om answar för starka dryckers omättlig» bruk, 999. —Öfwcrlem, pande till Banco-Utstottct as Stats-Utstottets betänkande, rörande Riksgälds - ContoirctS enstilte, samt desi och Statswerkets samfäldte penningebehof, 94Z. Om förlängande af Riksdagen, Z4Z. — Om präscriptionstid för räktigheteu att söka äterwinning af den jord, som genom misiräkning frängätt en hemmansägare «!d storfliftcs eller enstiftcs delning,955- — Om förhöjning i arfwodet för Bonde - Ständcks Banco » Fullmägtige, 955, — Om borttagande eller rubbning af wattenwerk, som göra skada ä andras Agor, 956.—-Om bkrdesrättighet ä landet, 956 Om jemkning i Knekte«contractcr, 956.
Man hade således icke varit tillfreds, med mindre jag fördömt mig att i ali min tid ljuga på mig en mening, som förnärmade rättvisan och sakfällde för ostraffliga handlingar. Var detta min tjenstepligt; så saknade jag förmåga att uppfylla den; och jag insåg icke att en sådan ålåg mig. Men var allt detta redan mer, än hvad jag kunde ålägga mig; hvad skulle det då blifvit, i fall jag vunnit det ändamål, utan hvilket dock ingenting varit i sjelfva verket vunnet för den sak eller den politiska afsigt, man ville se mig befrämja? Om jag genom någon min åtgärd ådragit mig skulden dertill, att orättvisan firat en seger, hvaraf förderfliga följder i så rikt mått stodo att förvänta; huru skulle jag då bestått inför det bättre vetandet? Jag må väl icke föreställa mig, att jag borde trotsa detta för att kunna fullgöra min tjenstepligt. I betraktande af allt detta var det, som jag fann mig böra utföra det ifrågavarande åta let på det sätt, som skett, icke taga i försvar, hvad jag ogillade, icke dölja mina tvifvel och betänkligheter, endast söka göra gällande de begrepp om remissens syftning och innehåll, som syntes mig vara med verkligheten öfverensstämmande, men ovilkorligen fullfölja allt, hvad remissen verkligen innehöll. När man vill finna detta förfarande så alldeles utomordentligt; lärer man dock säkerligen gjort sig mindre reda, än man tror, vare sig för den lagbundna frihetens grundsanningar eller för de förhållanden, som i fäderneslandet verkligen blifvit af sådan frihet frambragta. Ett -samhälle, der denna frihet råder, vill tjenas till sin egen fördel, d. v. s. till fördel för rättvisan och sanningen. Men dessa befrämjas icke genom idel blind lydnad hos dem, som sköta samhällets angelägenheter. Heldre än att tvinga sina tjenare till den ömkliga roll, jag här tecknat (i fall man kan finna sådana, som åtaga sig den) mäste samhället önska att tjenas af redliga och sannfärdiga personer, de der äga frihet att yttra sina tankar, änskönt tviflande, under det de utan tvekan och utan all tredska fullgöra, hvad dem är ålagdt. Någon gång, särdeles om tviflet är grundadt, kan olägenhet deraf uppstå.
Ständers bepröfvande vördsamt hemställa, om icke bos Kongl. Majit kunde i underdånighet anhållas, att ofvanberörde Nådigst förordnade inställelse tills vidare af KronoUpbörden, hvartill efter Forfattningarne tiden eljest är inne, måtte nu mera uphöra, samt vederbörande anbefallas att gå i författning om löpande årets Utskylders upbärande å 2ine terminer, svarande emot de i Forfattningarne päbudne, nemligen den första vid slutet af instundande Januarii och den andra Terminen vid slutet af nästkommande Martil Månad. För öfrigt får Utskottet härjemte genom ProtocollsUtdrag bifoga 2:ne Dess Uedamöters yttrade serskildte tanka. Stockholm den 12 December 1817. Utdrag af Protocollet, hållet hos Riksens Hcgl. Ständers Statsutskott vid Urtima Riksdagen i Stockholm den 12 December 181J. S. T). ti den af Höglofl. StatsUtskottet denna dag förehafde fråga om underdånig hemställan hos KonglMajit rörande verkställigheten af innevarande års KronoUpbörd, reserverade sig Herr Professoren Forssell, med anmälan, att han ansåg detta Betänkande i anseende till formen stridande emot 37 §. uti Riksdagsordningen, så vida hvarken Kongl. Majits Nådiga Proposition till StatsUtskottet af den 29 November detta är StatsUtsJ:. Betankanden: innehåller någon framställning derom, ej eller någon Motion, från något Stånd remitterad, dertill anmäles vara föranledande. Herr BruksPatronen Hulphers androg: ”Efter min tanka borde härutinnan underdånig hemställan ske från hvarje Landshöfding, som befarar Skattskyldiges oförstånd, helst man derigenom, undveke att synas mindre ärkännsam för det af Kongl. Majit
Denna fond, ställd år 1766 under Commerce-Collegii förvaltning, öch sedermera 1779 försedd med ett nytt Reglemente under namn af Manufactur-Disconten, erhöll ytterligare lånebidrag från Banken 1758, 1772 och 1786, så att desamma vid sistnämnde års slut utgjorde en summa af 2gi,a86 R:dr 11 sk. 5 r:st. Banco, hvilket belopp qvarstått oförändradt till år 1814» då genom Kongl. Brefvet den 23 Mars samma år, grundadt på Rikets Ständörs vid 1812 års Riksdag fattade beslut, Commerce-Collegium autoriserades att, för Manufactur-Discontens räkning, såsom lån i Banken under enahanda vilkor som förut, ytterligare upptaga och disponera 200,000 R:dr, samt att derföre pantsätta den så kallade Besparings-Cassan, hvarefter Rikets Ständer vid 1818 års Riksdag anslogo ett ytterligare lånebidrag från Banken till Discontens förstärkning af 5o8,7i3 R:dr 36 sk. 7 r:st., livarigepom hela Creditivet på Banken för fabriksnäringarnes befrämjande utgjorde en million R:dr. Betraktar man hvad inflytande denna Manufactur-Discont haft på fabrikernes framsteg, så inhemtas: att klädestillverkningarne, som år 1752 Kott slego till i4o;ö48 R:dr; Yariqrade från 1757 till 1767 emellan 200 s Slats-Utskoltels Ullätande N.o 293. R;dr, frår| till 1799 emellan 4 ^ 600,000 R:dr, från 1800 till 1813 emellan 7^ och 900,000 R:dr, och att klädeslillvei kningsvärdet uppsteg derefter till öfver 1,000,000, så att år i8:?3 var det något öfver 1,800,000 R:dr.
Den tomtöre-afgift, som, enligt med vederbörande hemmansegare träffad öfverenskommelse, blifvit bestämd, utgör ett runstycke banko för hvarje qvadrataln. Denna afgift kändes visserligen från början ganska tung, enär marken blifvit dyrt inköpt och genom sin bergiga och oländiga beskaffenhet erfordrade högst betydliga kostnader, för att till byggnadstomter, torg och gator planeras. Men ännu mera tryckande har denna afgift varit sedan köpingen Döderhultsvik under år 1856 blef stad. Oscarshamn erhöll icke, såsom andra städer i vårt land, vid anläggningen några särskilda, till lättnad för deras förste bebyggare afsedda förmåner, icke heller någon för aflöning af stadens magistrat, öfrige embetsoch tjenstemän samt andra kommunala behof afsedd stadsjord, till följd hvaraf alla i och för detta ändamål erforderliga medel måste genom en dryg grundskatt åstadkommas. Härigenom har afgälden för tomtegare uti Oscarshamn blifvit högst tryckande och utöfvar detta icke allenast ett menligt inflytande på välståndet bland samhällets nuvarande innevånare, utan verkar såsom ett stort hinder mot inflyttning till staden, således mot dennas utveckling och emot tillkomsten af flere deltagare i de nedtryckande gemensamma bördorna. Det har derföre ofta varit ifrågasatt, att staden skulle söka förskaffa sig ett amorteringslån, för att dermed inlösa de till egaren af Nynäs, Humlekärrshult och Kikebo utgående årliga tomtöre-afgifter. Men klart är, att ett sådant lån icke skulle kunna erhållas på billigare villkor, än att den årliga räntan och den årliga kapitalafbetalningen i det närmaste uppginge till hvad nu årligen i tomtöre-afgift erlägges. Någon lättnad kunde således härigenom icke beredas den närvarande generationen af tomtegare, utan först dem, som lefva i en aflägsen framtid, och hvilka, befriade från en mängd bördor, som stadens nuvarande innevånare i och för samhällets ordnande burit och ännu komma att bära, vida bättre än de nu lefvande borde kunna erlägga den ifrågavarande afgiften. Under det andra städer inom vårt land vid deras första anläggande erhållit flera förmåner, bestående dels i skattefrihet under flera år, dels uti att
Knifven hade han naturligtvis lemnat kvar på stranden jemte sina kläder, och kunde derföre inte karfva sig ut, utan måste gifva sig till tåls tills han blef utvärpt i ett ägg. Tre runda veckor tog det för fogeln i fråga att rufva äggen och han kunde försäkra att de veckorna inte varit trefliga. Sedan hade det blifvit bättre, ehuru visst de sex andra kycklingarna, som kläckts på samma gång, varit så glupska att han kommit åt blott en obetydlig del af födan, som af modren hemtades till boet. Räddad derifrån hade han blifvit af ett parti kineser, hvilka lära vara synnerligt begifna på de späda ungarna af förenämda andart och i ändamål att komma åt den företagit den svåra och farliga klättringen upp i trädet, der boet var bygdt. Hos dem hade han haft det bra och förtjenat dugtigt med penningar genom att införa förbättrade methoder i garfvandet af negerhudar, dem kineserna importerade från Arabien och dem de förut endast högst ofullkomligt förstått att behandla. Så som han beredde dem betingade de mycket högre pris på marknaderna i Indien, der förnämt och rikt folk endast ogerna i finare lag lära begagna skodon af annat läder. Hos kineserna skulle han nog stannat tills han hunnit få ihop en anständig förmögenhet, men der som annorstädes, hvar han kommit i beröring med det täcka könet, hade kvinfolken varit så galna efter honom att han inom kort kommit på spänd fot med hela den manliga befolkningen samt slutligen blifvit tvungen att lemna trakten och dermed naturligtvis alla sina ljusa utsigter till rikedom. Dermed kom han, som vanligt litet senare på kvällen, öfver på kapitlet om sina erotiska äfventyr, hvilka på intet vis voro mindre märkliga än de andra; om ock fullkomligt omöjliga att närmare beskrifva. Huru mycket hans åhörare egentligen trodde af de ständigt i allt bjertare färger skiftande historierna är inte godt att säga, ty det hade de längesedan kommit underfund med att uttalandet af det ringaste tvifvel om berättarens sannfärdighet genast bragte honom till tystnad och sålunda gjorde slut på roligheten. Bland de yngre tycktes nog den åsigten vara förherrskande att William