Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Beträffande sedermera Inrättningens extra ordinarie tjenstemän, hvilkas aflönings-förmoner blifvit uppgifne till ett sammanräknadt belopp af 3,618 R:dr; så är förhållandet dermed sådant, att af det till diverse omkostnader å stat Expeditions-Ulskollets Förslag till und. Skrifvelse> N.o 168. 313 å stat uppförda anslag, Directionen egt till arfvoden för extra ordinarie tjenstemän och betjening, som för dragningarne begagnas, för hvarje gång, disponera erforderliga medel; men då dessa arfvoden, ehuru de fortfarande åtnjutits af till ifrågavarande tjenstgöring antagne personer, icke utgöra löne-förmoner vid ständige, på stat uppförda tjenster, hafva Rikets Ständer ansett bemälde extra ordinarie tjenstemän icke vara berättigade att de af dem ålnjulne arfvoden på Indragnings-stat uppbära; dock som dessa tjensternäns biträde torde blifva af nöden vid den slutliga utredning, hvilken at Inrättningens upplösning blifver en följd, hafva Rikets Ständer godtfunnit, det må, på sätt vid Assistance-Contoirels upplösning under 1828 — 1830 årens Riksdag egt rum, till förmon för Contoirets på förordnanden med arlvoden tjenande personal, de vid Numer-Lolleriet emot arfvoden för hvarje dragning anställde extra ordinarie tjenstemän och betjening, emot skyldighet att lemna det hittade, som vid de af Inrättningens upplösning föranledde göromål erfordras, såsom gralificatiön undfå beloppet af eLt års arfvode för hvardera.
Utan har betraktat de föreslagna förändringarne ur tvänne synpunkter, nemligen antingen såsom lagförklaring eller såsom lagförändring, och i båda fallen anser jag dem ingalunda kunuä antagas. De n este af de sammansatta Utskottens ledamöter hafva ansett de föreslagna förändringarne såsom lagförklaring, men så kan man dock ej anse dem, emedan de ej förklara, utan helt och hållet förändra lagens mening. Uti Byggninga-balken 26 kap. 2 § slår: Dessa hus, och ej flera, äga socknemännen med tak och innanrede Kyrkoherden färdige antvarda, och vare han sedan skyldig att hälla dem vid magt med egen kostnad När de af alder och bruk, och ej af prestens vanryckt förfalla, då skola socknemännen dem bygga och bättra på deras kostnad-, och må virke åpreslbolets egor tagas, om der tillräcklig skog är. Dessa båda punkter måste naturligtvis tolkas i sammanhang med hvarandra, så att i deri sednare punkten tydligen bestämmes huru vidsträckt den underhållsskyldighet är, som i den förra punkten ålägges pastor i afseende på de laga husen. Denna underhållsskyldighet bestämmes nu så, att pastor skall vidmagthålla det, som genom hans vanvårdnad förfallit, då åter det, som genom ålder och bruk blifvit färstördt, tillhör församlingen att bygga och bättra. Att föreslå en lagförklaring, som skulle bibehålla lagparagrafens mening och dock tillika bestämma hvilka delar af 30 Lag-samt Allni. Besvärsoell Ekon.-Ut sk. Betänkande, N:o 21. de laga husen och inredningen församlingen, och hvilka pastor, skall underhålla, är, efter mitt förmenande, att föreslå något overkställbar och orimligt, enär sådana bestämmelser ej i förväg kunna genom någon förklaring göras, utan det endast är möjligt för domare eller synemän att vid hvarje serskildt tillfälle, efter skedd undersökning, stadga hvad som blifvit genom pastors vanvårdnad förstördt och hvad genom ålder^och bruk förfallit.
– «Men det är mig alldeles omöjligt,» svarade Albert. «Hur skulle jag numera i ögonen kunna inlägga denna höga expression, som jag fann i Celestines, innan jag upptäckte hennes böjelse för den fadda Jernkrona? Hade det ändå varit du! men den som kan bli kär i herr Jernkrona, den kan omöjligen vara ett värdigt original till en Cecilia.» – «Men hvad har du då i det hela för bevis att hon är det?» – «Bevisen, tycker jag, äro temligen klara. Mitt enda offer åt Terpsichore på balen på Tunanäs var den stackars kottiljongen, som jag ville dansa med Celestine – jag hade hennes bestämda löfte – något qui pro quo kunde icke komma i fråga – och ändock har hon hufvudvärk, när jag kommer för att föra henne i dansen, men går straxt med Jernkrona, då han inställer sig. Dessutom, hur kunde jag vara blind för de blickar hon skickade honom, då han var här sist.» – «Du borde väl i alla fall söka någon visshet.» – «Alldeles, för att till på köpet göra mig löjlig i hennes ögon! Nej jag tackar ödmjukast! om jag också skulle dö, så skall jag dock bibehålla hennes aktning. Och hvart ville jag dessutom taga vägen med två tomma händer? Min talang är ju ännu så lite känd, och skall kanske aldrig kunna mer än gifva mig sjelf ett knappt bröd – vore det då inte en så mycket större absurditet, att vilja rivalisera med en person i Jernkronas lysande ställning?» – «Det är besynnerligt, hvad man kan bedra sig på menniskor. Jag tyckte, liksom du, i början verkligen, att om någon fanns, som vore utrustad med alla de egenskaper, hvarmed jag önskade se idealet af en qvinna prydd, så var det Celestine. Hos henne fann jag denna sjelfständiga verldsåskådning, som höjer en och annan öfver hopen; – jag liknade henne vid det ljusa moln, efter hvars ledning Israels folk vandrade, då de lemnade egyptiska fångenskapen, – jag ansåg henne som en värdig sköldmö i striden för realiserandet af den fria kärlekens idé.»
Förordningen den 22 Julii i8o3, rörande Tionde-och Räntegifvares m. 11. rättigheter och skyldigheter egt rum; och fann Ridderskapet och Adeln, att berörde Utlåtande borde läggas till Handlingarne. Företogs till pröfning BevillningsUtskottets den a5 sistlidne Junii under N:o 35 afgifne, och den 3 derpåföljde Julii på bordet lagde, Utlåtande, rörande de emot Utskottets under N:o 12 förut meddeldte Betänkande om inskränkning i Kongl. KammarRättens befattning med Bevillningsären - 6 Den i Augusti. den och inrättande af en RiksPröfningsCommitte, gjorde anmärkningar. Grefve Spens> Carl Gustaf , anförde skriftligen: Vid återremissen yrkades af flera Talare, att nästan all KammarRättens befattning med Bevillningsmålen skulle upphöra. Utskottet har ganska riktigt uppfattat skillnaden emellan min Motion och en del af anmärkningarne. Jag har icke afstyrkt KammarRättens nämnde befattning för det fall, då den enskilde klagar, utan blott för det, då KronoOmbudet i Länen gör anmärkning, och dessutom då Pröfnings-Committéen sjelf finner sig i osäkerhet om författningens rätta mening. Den redaction, som Utskottet föreslår i Betänkandet N:o 12, pag. 3a och 33 uti i och 3 Momenterne, har i mina ögon företrädet af klarhet framför 1823 års Förordning; och för att ej äfventyra detta, skall jag, om ingen annan yrkar ändring, icke tillstyrka annat än bifall dertill med anhållan om min reservation. Det är nemligen just den sats, hvarpå hela min Motion om RiksPröfningsCommitte^n är grundad, att när en förordnings detaljer skola utarbetas inom RiksStåndens plena, man bör anse för en stor lycka, att den blir klart redigerad. Jag reserverar emedlertid min tanka, att afgörnndet af de mål, der Kronans Provinceombud klagar, någongång innefattar en verk - Dan i Angustin 7 lig fråga om lagtolkning snarare än lagskipning, och att således verkligen en del af beskattande makten här öfverlåtes till KammarRätten.
Den fria fmiDcS» rättens införanDe, bör uppjlå, Det, å Den anDra, icfe är <3Bår afftgt, att ålägga tillwetfarne någon np eller öfaD befattning, i annan wäg eller förbållanDe, än font bör wara ofiljaftigt ifrån ett öfaDt ftttiDeS» 100 Mopp, till cvf>allant»e af frihet inom werf flaten, od) jmaraf tel fri# mtlliga dtagantet ät jmarje ffdngjernö*tillmerfare öppet lemnatt; ocj jafme ^Bt i öfrigt anhållit, att jmat af ^ongl. SDiaj:t, pd te§a grunter, marter rörante besättningen i Ndter föreSrifmet, matte, utan hinter för te§ tillämpning unter titen, näfffommante Nifets 0tänter till pröfning föreläggas; 5:o Sitt te Q3ergSmanS janmar ocj Q3ruf inom 23etgSlag, jmil* fa, genom fammanSpttning eller injfränfning af jätteantalet, finge terås fmiten reglerate, pd fatt nu blifmit i untertdnigjet fövcflaget, met terefter lämpat ffatt, jemmäl md äga att till SOtanufactureSföer* fen fritt ocj till obegränfatt belopp afpttra terås ämnesjern; 6:0
Jag tager äfven för afgjordt att Hypolheksföreningarnes lån komma alt stiga till vida högre, ja, flerdubbelt högre belopp än hvartill de f. n. gå, och om så icke skedde, skulle Hypolheksföreningarne icke kunna upfylla deras ändamål, som är att omfatta den stående skulden, för hvilken jordbruket häftar, och alt hjelpa jordbrukaren till att småningom få den amorterad. Jag hoppas ock att här, likasom i Preussen, jordbrukets skulder åter en gång skola minskas; men del kan icke ske förr ån jordbruket hunnit en högre utveckling. Hr Lefrén har sagt, att ”nya lånetillgångar alstra flera lån och föranleda ökad import, hvilken skall fyllas med silfver.” Det är sanni, ätt en ökad import måste fyllas med silfver, men hvarmed skola vi väl köpa silfver? — Naturligtvis måste vi köpa det utifrån, enär vi icke deraf producera så stor qvantitet, som deraf förbrukas här i landet, och hvarmed skola vi väl då köpa det, om icke med vår export, d. v. s. med öfverskottet af export mot import. Men huru möjligen åstadkomma detta öfverskott i exporten, om förlager icke finnas för uparbelande af de stora resurser, som landet eger? På delta rum finnas så många jordbrukare, som säkerligen dela min erfarenhet, att vårt jordbruk, utan förlager, icke har lemnat på långt när den behållning, som det gör, sedan jordbruket, ehuru genom ökad skuldsättning med förlager, blifvit uparbetadt till högre afkastning. Det är också klart att jordbruket, som blifvit updrifvet till en så betydligt ökad produktion mot förr, äfven för hvarje års utgifter fordrar ett mycket större förlagskapital än tillförene. Sättet att kunna behålla Bankens silfver är icke uteslutande den s. k. slrypningen, den kan vara nödvändig och ändamålsenlig för någon gång, men den duger icke i längden. Det är nemi. omöjligt, att då man vägrar lån för den, som öfverflödigt konsumerar utländska varor, kunna undvika att icke också vägra lån till den, som vill produktivt använda penningarne.
Hvad har föranledt din så oväntade återkomst? frågade Petros bleknande, men utan att förlora sin fattning. – Jag har återkallats hit af det förfärliga upplopp, som började här omedelbart efter min afresa. Jag frågar dig, Petros, hvem har anstiftat detsamma? – Jag vet ej af något upplopp, endast af en straffdom, som mordlystna kättare sjelfva nedkallat öfver sina hufvuden. Men här är det icke i sin ordning, att du frågar och jag svarar. Jag vill veta, hvad som föranleder dig att infinna dig här med alla dessa. Här måste inträffat någonting utomordentligt. Min son, har du haft underrättelser från Konstantinopel eller Antiokia? – Ja, min biskop, från begge hållen. Men detta heliga rum synes mig icke vara platsen att vidlyftigt afhandla sådana angelägenheter. – Du har rätt. Säg i korthet dina nyheter! – De äro af den beskaffenhet, att de böra meddelas både dig och hela församlingen. Om du för den skull tillåter mig att tala till din hjord ... – Här? Nej, min son. Hvad tänker du på? Hvad du har att meddela församlingen måste här ske igenom min mun. – Nåväl, säg församlingen, att kejsaren, bedröfvad öfver de passioner och theologiska meningsskiljnader, som sönderslita verlden, beslutat sätta en damm mot partiernas raseri; att han påbjudit verlden en allmän religionsfrihet och befallt, att en hvar, vare sig patriark, biskop, presbyter eller lekman, som hädanefter af theologiska eller andra skäl förgriper sig på en enskild personlighet, skall straffas såsom gemen förbrytare. Säg församlingen, att kejsaren vid hårdt straff förbjuder begagnandet af ordet kättare, och att du omedelbart måste lösa de band, hvarmed desse olycklige blifvit bundna, emedan prokonsuln af Akaja är närvarande, för att i annat fall binda dig sjelf ... – Håll, inföll Petros, – det språk du förer låter främmande i din mun. Så talar icke en rättrogen till sin herde. Hvad än händt ... och jag anar det värsta ... så är inom dessa murar jag biskopen och du katekumenen. Gå, ställ dig bland åhörarne! Der är din plats.
Sedan presterne sammansmält med det allmänna lifvet, hvilket i Amerika i ordets egentliga bemärkelse är — arbetet, så kunna väl sekternes föreståndare påfinna någon lisa för den fromma kyrklighetens lagiska nitälskan, men detta blifver helt och hållet utan importans, då denna ypperliga statsförfattning icke lånar sitt öra deråt. Jag kan icke underlåta att i öfversättning återgifva Doktor Rudelbachs ordagranna yttrande härom, hvilkens faktiska uppgifter jag redan ofta anfört, såsom högst sakrika och bevisande, ändock jag måste reservera mig emot åtskilliga af hans enskilda tänkesätt i hvad de röra «hans åskådning ifrån kyrkans synpunkt» (Danska statseller national-kyrkans), så instämmer jag så mycket Ulligare i haus uppfattning om äktentcnskapet från den rent borgerliga ståudpunkten, från religionsfrihetens synpunkt och deraf följande politiska förhållanden i allmänhet, Han säger nemligen: «Man hänvisar, när man dermed vill understödja sin föregifna fruktan för möjligt olyckliga följder af civil-äklenskapets införande, eller motverka påståendet om det oundgängliga af ett sådant steg i våra Europeiska stater, till Nordamerika såsom ett varnande exempel. Der, menar man, hvarest författningen likasom har bildat sig af alluvier, icke så mycket till en statskropp, som fastmer till stats-fragmenter, der kunde måhända en sådan inrättning passa i brist på en bättre, fullkomligare, mera organisk Man kunde i sanning aldrig hafva valt något sämre exempel. Ty utan att tala 508 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862. N:o 199. om, huru det är beklagligt att frän bildade män ständigt höra det ohistoriska påstående förnyadt, som om religionsfrihetens införande, till grund för den fria författningen, skulle vara anledningen till dessa Staters oorganiska sammanförande, då det låter sig med historisk evidens bevisa, att man i synnerhet der hade genomgått så godt som alla kyrkolörfattningslörmer, ända ifrån de äldsta prestbyterianernes grund-idé, så är under närvarande förhållande, hvad nemligen äktenskapets helgd angår, Nordamerika mycket mer ett exempel, som Europa kunde taga till sitt mönster.
I anledn. af dessa åsigter lifvas jag af det hopp att BankoUtsk. nu vid denna riksdag måtte fortsätta den väg som är beträdd nemi. alt genom indragande af ännu en sedelvalör, till exempel 32 sk. b:co, fortgå på den för hvarje klok Bankostyrelse utstakade bana. Jag anhåller att R. o. Ad. måtte bifalla detta utlåt. Frih. Cederström, Rudolf: Upriktig vän af fasthet och 336 Den 5 Februari. konseqvens i principer, äfvensom ej mindre upriktig anhängare af den åsyftan, att silfver såsom skiljemynt måtte användas i allmänna rörelsen, får jag dock tillkännagifva, alt jag icke finner dessa åsigter på något vis rubbas genom eli understödjande af hvad Hr von Hartmansdorff framställt, hvilket endast åsyftade att genom utspridande af ifrågavar. skillingssedlar, bereda någon lättnad under öfvergångsperioden till det af Ständerna vid förra riksdagen antagne förändrade system. Om detta, jemförelsevis ringa belopp af 240,500 r:dr, uti redan tillverkade, f. n. hos Banken förvarade sedlar å 10 och 14 sk. b:co, finge användas, synes mig nemi. på intet sätt sannolikt, att allmänheten deraf skulle föranledas tro det Ständerna förändrat system i afseende på användandet af silfver såsom skiljemynt. Men oaktadt jag, på sättnämndt är, för min del älskar se de smärre valörerne i silfver i st. f. i sedlar, så måste jag sanningsenligt meddela att, enl. den kännedom jag kan äga att åberopa, allmogens, åtminstone inom flere provinser, allmänna tänkesätt i den vägen, innefatta en ganska stor böjelse för fortfarande användande af sedlar och icke för silfver. Häraf har upkommit det förhållande att de ännu utelöpande sedlarne a 8, 12 och 16 sk. b:co i det aldra längsta bibehållas i rörelsen, i st. f. att utbytas mot silfver. En stor del dylika sedlar blifva härunder slutligen förslitne och kunna icke mer, om de hos Banken företes, blifva antagne.
Under den tid jag förestod domsaga på landet, hade jag också tillfälle att erfara, hurusom bördsrätten, ehuru den understundom lemnade rum för egennyttiga beräkningar, dock ofta nog var, isynnerhet, för personer af BondeSt.-t, af en högst välgörande och nyttig verkan. Det händer nemi. rätt ofta på landet, der penuitigetillgången i allmänhet är ringa, att en utmätning helt hastigt öfvergår den mindre jordegaren, och hans hemman auktioneras bort på LandsKontoret, kanske 20 ä 30 mil från hans hemvist. Bonden vet då nästan ingenting af, förrän den nye köparen kommer och kör bort honom. Vid sådana tillfällen har jag ofta sett bördsrätten användas, och då rönt en angenäm känsla och varit glad öfver att lagen satte mig i stånd at.t afkunna en dom, hvarigenom en lie! familj blifvit räddad, utan att köparen derpå något förlorat, emedan han fått sina penningar tillbaka. Då nu emellertid meningarna om bördsrätten Bro så delade, hemställer jag om det icke är en passande förmedling att inskränka bördsrätten på sätt jag i min reservation föreslagit. Jag har i detta afs. medgifvit bibehållande af bördsrätten något längre än motionären Hr Dalman, af det skäl. att det ofta händer, att den ene brodern löser sig till egendomen af den andre, men icke kan länge behålla den, utan säljer den till eu annan person. Samma förhide kan också upstå mellan far och son. En hustru dör t ex, och hennes jord öfvergår på sonen, som säljer densamma. Det vore då hardt för fadern att blifva tvungen att gå ifrån den jord, på hvilken han alltid bott förut, medan hans hustru lefde. Köparen af en fastighet bör också icke hafva så mycket att säga, om densamma bördas af en far eller son eller broder, likasom det ej kan blifva siirdeles svårt för honom att på förhand skaffa sig visshet derom, huruvida de kunna hafva sådant för afsigt, hvilket deremot nu är näsfan omöjligt, då bördetnänuen äro så många.
Från den högsta terrassen, som här högt öfver Piazzo del Popolo afslutas af ett solidt bröstvärn, har man måhända den allra härligaste utsikten öfver » de sju kullarnes stad ». Öfver det nyssnämnda torget, hvars midt prydes af en obelisk från kejsar Augustus ' tid, möter blicken först S:t Peterskyrkans jättekupol med Vatikanen till höger och kastellet S:t Angelo, ursprungligen kejsar Hadrianus berömda mausoleum till vänster. Hvartefter man sedan vänder sig åt vänster, stannar ögat vid den ena efter den andra af Roms kullar, från Janiculum till Capitolium och Quirinalen med det kungliga palatset. Den, som en gång en vacker eftermiddagsstund fått njuta af detta skådespel, glömmer det aldrig. Häruppe på Monte Pincio finnas de härliROM: VAS. PRESENT FRÄN KONPRINSESSAN TILL DROTTNING MARGHEIUTA. gaste parkanläggningar och promenadplatserHär är ock samlingsplatsen för Roms förnäma värld. Hvarje eftermiddag under säsongen, då vädret så tillåter, får man här se otaliga eleganta ekipage samlas, och medan de här rasta, göra deras innehafvare visiter och kontravisiter hos hvarandra. På dessa promenader uppträda ock de sköna romarinnorna i sina elegantaste toaletter och en öfverdådig lyx utvecklas. Luften på Monte Pincio är hög och ren, promenaderna äro vidsträckta och härliga, hvadan man väl kan förstå, att kronprinsessan gärna åker hit upp. För öfrigt lefver h. k. höghet mycket tillbakadraget. Vid hvarje hennes besök i Rom har kronprinsessan naturligen, så snart hon kunnat, aflagt visit hos konungaparet i Quirinalen, denna härligt belägna, ehuru ej genom sitt yttre så särdeles imposanta kungaboning. Så har ock nu varit fallet. Kronprinsessan har QUIRINALEN, DET KUNGLIGA PALATSET. — 5 — I D U N 1899. För ett par och tjugu år sedan gick barnsängsfebern en tid i Köpenhamn. Vi fingo in på sjukhuset åtskilliga dylika patienter jämte deras späda barn. En dag lades in på min sal en mycket ung kvinna, en ovanligt vacker nordisk typ. Hon var dödssjuk, mest utan sans.
Det skulle väl lyckas sorn det tillhört Tyskarne, och egentligen Sachsarue att uppresa ett dylikt Monument, men dä det ej skedt, må ej Sverige längre vänta derpå, utan snarare bestrida hvarje annan Nation rättigheten att göra det. Den så kallade Schwedenstein, en vid stora landsvägen emellan Leipzig och Liitzen upprest sten, utvisar stället, der Hjelten fallit, men minnet och fosterlandskänslan fordra en värdigare Minnesvård åt den på Svenska Thronen siste manliga afkomlingen af Wasa stam. I början af Junii månad innevarande år, besökte jag detta för hvarje Svenskt hjerta heliga runi, och jag försattes straxt till den lid, då Svenska Hären här manligt kämpade i den mörka November-natten. Äfven hos Sachsaren lefver ännu minnet af detta i häfderna namnkunniga fältslag, och af den Kung, som der föll. Han vårdar ännu med omsorg den plats, der Gustaf Adolph stupade, och har återplanterat de Popplar, sorn fordom omslöto den, men afhöggos i sista kriget med fransmännen år 1813. Växande, ehuru redan stora, äro visserligen Statens utgifter, men icke endast åt det för nyttan beräknade, åt minnena, de ärofulla, må man ock något offra. Jag hvarken kan eller 640 Den 28 November e. m. bör uppgifva kostnaden till ifrågavarande Monument; det lärer ej kunna blifva en Trajani Colonn, eller Sesostris Obelisk, men en enkel Granit-vård ur Nordens berg är lika skön, och erinringen af den Hjelte, som här stridde och föll, är lika kär för alla folkslag af Germanisk stam. Om, sedan min Motion blifvit till vederbörligt Utskott remitterad, Rikets Höglofl. Ständer skulle derå göra något afseende, så torde underdånig anhållan böra göras hos Kongl. Maj:t, att genom Dess Minister vid Kongl. Preussiska och Sachsiska Hofven få upplyst, huru och på hvad sätt verkställigheten häraf må kunna bringas. Herr Rosenblad, Bernhard:
Efter någon mindre discussion rör:de ordalagen, förenade sig R. o. Ad. 0111 det beslut, att R. St. hos K. M. måtte anmäla, att 0111, efter skedd undersökning, K. M. pröfvar 3So D e n 8 J u 1 i e. m. det vara med Rikets fördel öfverensstämmande, R. St. medgifva, alt kronohemmanen Söderby må på ytterligare trettio år, räknadt från midfastan år 1846, till Ranstedt upplåtas, emot sky Idighet att erlägga den nu bestämda årliga arrendeafgift af 86 t:r 11 kappar spaninål, hälften råg och hälften korn , äfvensom att fullgöra öfriga uti nu gällande arrendecontract fastställda villkor. Vid förnyad föredragning af StatsUtsk:s den 4 dennes på bordet lagda mera. N:o 19!, i anledn. af erhållen återresa iss å Utsk:s betänk. N:o 124, fann R. o. Ad. det icke erfordra annan åtgärd , än att läggas till handlingarna. Föredrogs ånyo StatsUtskts den 4 dennes på bordet lagda utlåt N:o 192, i anledn. af Commissarien vid f. d. General-assistance-contoret J. M. Anagrii ansökning om eftergift af honom ådömda böter. Hr af Grubbens, Nils Wilh.: Anagrius har under innevar. år ej fått två styfver af sin lön, utan begge qvartalerna hafva blifvit innehållna för den andel af böterna, som skall gå till de fattiga. Emedlertid har han dragit sig fram detta halfår, så godt han kunnat. Jag hemställer derföre, om det skall gå så långt, att han under åren 1 ö4f och 1842 icke får något af sin lön. Jag skulle tro det vara för Staten värdigare att, sedan de fattige nu fått sin del, Staten efterskänkte de böter, som skulle gå till Riksg.cont.; ty gubben är fattig och usel och kan intet förtjena.