Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Häraf kan man se, huru det förhåller sig med den så mycket omtalade ansträngningen vid bränvinsbränningens bedrifvande under förliden hösttermin. Jag vill ej inlåta mig i någon undersökning, hvarifrån dessa öfverspända och oroande upgifter förskrifva sig. Jag vill ej påstå, att de tillkommit i afsigt att missleda: de må vara för vissa orter rigtiga; men de äro, såsom jag visat, i sin helhet grundade på ett misstag. Jemför man nu den under sisth års vår skedda bränvinsbränningen med den nu på våren tilltänkta, så framställer sig ungefärligen enahanda förhållande. I vissa län, isynnerhet de, hvilka omgifva Mälaren, äfvensom Westergötland och Wermland eger visserligen en tillökning rum i pannornas antal för innevande år. Men i andra åter, och deribland de provinser, hvarest den största bränvinsbränningen vanligen bedrifves, eller i båda de Skånska länen och Blekinge, är de nu anmälda pannornas antal mindre än hälften af dem, hvilka varit anmälda till bränning nästl. vår. I de län, jag förut omnämnt, är det summariska förhållandet följande: förliden vår brändes der med 13,500 pannor; i år äro omkring 14,500 anmälda. Således i sjelfva verket 1,000 pannor mera denna vår än den nästförtlutne; men vid jemförelse af pannerymden, finner man att denna tillökning endast består i smärre pannor af enkel redskap, och således verkar obetydligt i afseende å tillverkningens l Den 4 Februari f. m. 329 mängd, samt att den efter all anledn. hufvudsakligen är föranledd af behofvet att komma ladugården till hjelp under den stundande våren. Den sammanlagda pannerymden i de upgifna länen var nemi. våren 1853 2(>5,000 kannor, och i år är den 271,000; således blott en skillnad af -6000 kannor.
Del borde dock icke hafva undfallit Hr von Hohenhausens uppmärksamhet, att just den förändring, man här önskar tillvägabringa består uti uteslutande af sökandens ovilkorliga rätt, alt få idka den handel hvarom fråga är, sedan han styrkte sig dertill vara behörigen qvalificerad, och att i stället tillägga K. befh:de rättighet, alt pröfva, huruvida det begärdia tillståndet i allt fall må meddelas. Således om R. o. Ad. bifaller återremiss, pä del Utsk. må komma i tillfälle, att i andra orda lag uppställa sitt förslag med ål K. befh:de öfverlemnad rättighet, att pröfva, huruvida, oaktadt sökanden fullgjort erforderliga prestanda för handelsrättighetens utöfvande, densamma ändå må kunna honom tillerkännas, skulle jag tro, alt all den säkerhet som skäligen kan önskas mot missbruk af handelsrättigheten inom socknarne derigenom skall kunna beredas. Frih. Åkerhjelm, Carl Axel: De mindre välgörande verkningarne af den nya näringsförfattningen har i hög grad spridt sig inom den ort, jag bor; ty icke mindre än fyra handlande hafva bosatt sig der. Dessa personer drifva en landthandel, som är ganska lönande, hvilket jag slutar deraf, alt en af dessa handlande betalar 700 r:dr i arrende för ett litet hus om två eller tre rum under torftak. Jag skulle tro, att om K. befh:de egde rättighet, att vägra dylika inflyttningar, skulle icke så många handlade nedsätta sig. Nu hafva inom denna ort bosatt sig 4 eller 5 sådane från närmaste städer. K. befhtde har lika litet som församlingarna kunnat förhindra dessa inflyttningar, men om de icke hädanefter fä denna rättighet, skall, enl. min öfvertygelse, antalet af dessa handlande inom kort tid mångdubblas. 536 Den 5 Juli e. m. En värd talare har sagt, alt en person derigenom, att han får idka denna landthandel, icke skulle falla fattigförsörjningen lill last.
Den enda utväg, som skulle leda till det åsyftade ändamålet, vore måhända, om det, i enlighet med gjorde förslag,bief* ve stadgadt, att Ull endast linge införas till Stockholm, Norrköping och Götheborg, hvarest nödiga controller möjligen kunde iakttagas; och Utskottet skulle, för sin del, tillstyrka antagandet af detta förslag, såsom ganska nyttigt till förekommande af missbruk, icke blott för Ull, utan äfven och hufvudsakligen för alla Slöjdeoch Fabriks-varor, om en sådan inskränkning dels icke vore stridande emot de öfriga sjöstädernas stapel-rättigheter, och emot Handelsoch Närings-friheten i ett constitutionelt land, dels ock icke vore af en Bevillnings-Utskollets Utlåtande JV.o 44" % oeconomisk natur, att den icke egentligen tillhör Utskottets behandling. Utskottet kan icke eller dela Hr Arosenii tanka, att Landtmannens interesse,hvilken hufvudsakligen bearbetar den grofva Ullen, skulle, genom medeltullen, förnärmas, eftersom, enligt Utskottets tanka, den större allmänhetens fördel tvärtom befordras derigenom, att den inhemska productionen af Ull hålles i någorlunda pris; och Utskottet får alltså förklara, att inga af de anförda anmärkningarne synas så gällande, att de kunnat föranleda ändring i Utskottets förra hemställan, hvilken alli så vördsamt förnyas, nemligen att en medeltull af 4 sk* #.’det fastställes för importen af utländsk Ull, x, Vaxljus. Å Vax, såsom ett äfven i Sverige produceradt rå-ämne, har tullen blifvit förhöjd med 6 r:st., samt för Vaxljus bestämd till det antagna beloppet af skydds-tull eller 334dels procent; och Utskottet kan ej undgå finna den gjorda anmärkningen , att den förra vore för högoch den senare för låg, 60 Bevillnings-Ulskoltets Utlåtande JN.-o 44- vid sådant förhållande, sakna vigtig grund. ycd, Jon Jonssons anmärkning, att ut försels-tullen är för hög, liar ej ansetts vara så grundad, alt den kunnat föranleda till ändring i Utskottets förslag.
Det ville dock synas, som om en dylik fortsatt försumlighet, efter det åtgärder mot densamma redan blifvit vidtagna, på sätt Ofverståthållare-embetets förut omförmälda skrifvelse af den 1 Mars 1862 ådagalade, nu hade bort föranleda beinälda embete att vidtaga kraftigare mått och steg, än att blott påminna om berörda nu ytterligare åsidosatta föreskrifter. Jag insåge visserligen, att Ordförandena i Poliskammaren, hvilka en och annan gång vid justeringen af expeditioner gjort sig skyldiga till enahanda dröjsmål, som det Expeditionshafvandena till last förda, kunde hafva känt sig besvärade af åliggandet att beifra samma förseelse hos underordnade, ti men det hade ej heller varit till desse Ordförande personligen, utan till Öfverståthållare-embetet, min skrifvelse den 27 Juni 1863 varit stäld, i hvilken ofvannämnda fråga bragtes å bane.
Socknemännen skola framdeles bestämma huru den afgift skall komma att utgå. År och dag som ofvan. O. A. Staaff t.f. pastor Uppläst och justeradt i allmän sockenstämma den 23:dje januarii 1853. O. A. Staaff Olof Jonsson i Undrom, Olof Larsson i Häste. Rödöns kyrkoarkiv, vol. K I:1, s. 149–151, ÖLA. Protocoll hållet vid allmän sockenstämma i Rödön den 8:de maji 1853. 1:o Fattigföreståndaren bonden Olof Jonsson framlade till granskning de räkenskaper, som blifvit förda vid den arbetsförtjenst, hvilken förra året berreddes socknens fattiga, och blefvo godkända, och finnes dessutom dessa räkenskaper att tillgå hos fattigföreståndaren, för den som af dem vill taga en närmare kännedom. Socknemännen uppdrogo äfven åt fattigföreståndaren att förvalta denna af Rödöns socknemän särskildt bildade arbetscassa på samma villkor och ansvar, som fattigcassan, men borde han dock föra en särskild räkning öfver arbetscassan, emedan den vore helt och hållet afsedd till det ändamålet att bereda arbetsförtjenst åt socknens fattiga. Fattigföreståndaren förklarade sig nöjd härmed. 2:o Beslöts att enkan Brita Häll från Wejmon skulle gå på socknen, turvis och efter samma grunder, som de andra fattighjonen. 3:o Torparen Eric Edfastsson från Trusta förband sig att för 10 r.d. riksgälds hafva i sitt bröd detta år sin dotterdotter Märtha Ingeborgs dotter. Dessa 10 riksd. r.g:s tages af de penningar, som directieur Wikström skänkte till hennes uppfostran. 4:o En spann korn, hvilken fattigföreståndaren sade sig hafva i behåll, anslogs åt Jöns Stare från Utgård. År och dag som ofvan. Uppläst och justeradt på allmän sockenstämma i Rödön den 15 maji 1853. O. A. Staaff v. past. O. A. Staaff v. past. Olof Larsson i Häste, Hemming Månsson i Lägden, Bengt Pehrsson i Öfvergården.
Hvad Kollegium nu haft nåden i korthet anföra angående utvecklingen af denna del af den offentliga sjukvården, torde tillräckligt antyda, hvad som också ligger uti sjelfva sakens natur, eller att en fullständig reglering af Provincialläkarevården, sådan att densamma för all framtid kunde uppfylla landets behof af läkarvård, icke kan på en gång genomföras, enär detta behof måste blifva beroende af folkmängdens tillväxt och utbredning, stigande upplysning och derigenom ett bättre inseende af nyttan och behofvet af en förbättrad helsö- och sjukvård, samt följaktligen ökas i jemnbredd med landets stigande odling så i materielt, sorn intellektuelt afseende. Behofvet af ökad läkarvård, ehuru tid efter annan under de sistförflutna tretio åren i väsendtlig mån för tillfället afhjelpt, har der - 8 Bil. till Kongl. Maj:ts Nåd. Skrifvelse N:o 51. före fortfarande gifvit sigtillkänna och påkallat förnyade framställningar om tillökningar dels i läkarepersonalens antal och dels i läkarnes aflöningar, så att, oaktadt antalet af för den civila läkarevården disponibla läkare under denna tid ökats med ej' mindre än 22 ordinarie och 27 extraordinarie, inalles 49 af Staten aflönade läkare eller till mer än dubbelt emot år 1824, likväl vid sednaste Riksmöte motioner blifvit väckta om ej mindre än 16 nya Provincial-lältare, i anledning hvaraf också Rikets Ständer begärt den nu anbefallda regleringen. Genom den tillåtelse, som hittills varit medgifven att förena Extra Provincialläkare-befattningar med Bataljonsläkare-tjenster, har likväl tillökningen i läkarepersonalen i sjelfva verket icke blifvit så stor, som nyss nämnda siffra anvisar, enär flera militärläkare, hvilka redan, såsom sådane, i viss mån varit att påräkna till biträde vid den allmänna lielsovården, innehafva extra provincial-läkarebefattningar.
Jag begärde ordet för att genmäla Gr. Frölichs yttrande, men är häruti förekommen af Gr. Platen, och vill endast tillägga, att jag anser Ridd.Direktm varit oförhindrad att tillstyrka afgiflens fortfarande, om behofvet sådant påkallat, likasom att, i fall afgiften icke erfordrades, tillstyrka dess upphörande såsom nu skett. Hr Lefrén, Joli. Pehr: Jag tror i allmänhet, alt det är bäst att icke i oträngdt mål förändra hitintills gällande förhållanden, äfvensom att Riddarhusets kassa ieke blir någon besvärlig skatt att förvara, om än denna afgift kommer att ännu några är fortfara. Jag tillstyrker således, att den mätte utgå. Hvarje Adelsman, som debiteras denna r:dr, är sannolikt icke obenägen, alt densamma erlägga, och jag har åtminstone icke hört någon beklaga sig öfver denna afgift. Hvad åter angår Hr von Hartmansdorffs framställning, så anser jag det riktigt, att man icke onödigt bör besvära K. M. med hemställningar, och på det att R. o. Ad. må sjelf vid nästa riksdag kunna bestämma om afgiften bör under längre eller kortare tid utgå, anser jag oss icke böra gå ett sådant beslut i förväg, och derföre tillstyrker jag bifall till Hr von Hartmansdorffs framställning. Frih. Cederström, Claés Rud.: Det synes mig, som R. o. Ad., likasom den bör vara angelägen ätt lefva, icke blott för dagen, utan äfven för en framtid, för sin framtid är min mening, äger den, enligt min tanke, skäl alt söka bibehålla omvårdnaden af Riddarhuset i materiellt hänseende, jemväl såsom en motsvarighet af dylik omsorg i moralisk hänsigt. Jag har icke hört någon påstå, att den ifrågavar. afgiften varit betungande för R. o. Ad.s medlemmar, och då jag således icke inser, hvarföre denna afgift ej må fortfara, tillstyrkes således för min del bifall till Hr von Hartmansdorffs framställning. Blott derföre, att man icke godkänner Ridd.Direkt:ns förslag, skulle man väl derigenom kunna tänkas fela i grannlagenhet mot densamma.
Direfte af ^ämnDen upburna, beloppet af Denna upbörD behörigen utreDeö och, lifafom i öfriga De# 36 lat af 0lifet, upföres å 0tat fåfom erfättning till »eberböranbe; r>marjcmte, Då <3Bi anfett beit ItfaleDeS till 3uffitie*0tatenö ajlönanDe an(Iagna f. f. 0terb* buö*afgiften, fywilfen utgår, Dets uti 0täDerna, Dels på lanDet, ljuf»ubfafligaft utaf 0terbl;uö efter fåDana perfoner, forn icfe erlägga Sagmanö* odj $äraDS* l)öfbinge*räntan, äga nieD Denna ränta ett få ojfiljaftigt fambanD, att Den ena icfe bör upl)äf»aö, utan att Den anDra lifalebes »arDer »Dragen, *2Bi gobt* funnit, för »år Det, beftuta 0terbl)uö*afgiftenö uplföranbe famtiDigt meD hagmans* oct) äpäraDél/öfDinge-räntan; odj f>ar Äongl. Siaj:t, genom nåDtg (frif»elfe Den ll Siarö Detta år, bedagat till lj»ab *281 fålunDa bejTutat @ttt nåDiga bifall (emna. §. 15. 0eban 0cifets fcDnafb förfamlaDe 0tänDer beflutat, att för ali jörb, forn, el)uru DrDtnarie dotering unDerfaftaD, lifroäl icfe preflerar Dvotering in natura, borDe, i [tället för Den Dittills beflätnDa 23e»iHningen för Dvotcfrif>eten, till
Men dä bor viii samma lag icke gifva den onde tillfälle att genom proeentares bemedling få makt med bildade menniskor och i bysättningshäkte förderfva dera till både kropp och sjul, och sålunda för både tid och evighet. Gr. Mörner, Carl Göran: Flere värde talare hafva lntr yrkat bysättningstvångets upphörande. Jag skulle önska alt jag kunde hysa samma öfvertygelse om nyttan deraf. bristande önskan att med dem instämma hindrar mig icke derifrån, men jag skulle tro, att erfarenheten nogsamt visat, att sådant icke låter sig göra, och kanske få länder kunna uppgifvas, der försöket blifvit gjordt. Orsaken dertill ligger icke endast deruti, att den fattige ej kunde få penningar, utan alt ett sådant tvång qvarstår, lietta anser jag som den minsta omständigheten. Hufvudskälet är att bysättningstvång^ uppmanar till en punktlighet, som, ifall detta äfventyr ej funnes, icke skulle iakttagas. När man är öfvertygad att man måste på bestämd tid honorera sina förbindelser, såvida icke eljest man skall se sin credit på en gång förstörd, så ligger deri en stark driffjäder lill ordentlighet. Jag har i Utsk. delat den tanken, att bysättningstvång^ icke kan helt och hållet borttagas, och har derföre ansett mig böra ytterligare understödja denna mening. — I en fråga har jag varit från CJtsk:s förslag skiljaktig. Utsk. har antagit den af K. M. i dess nåd. propos. äfven föreslagna föreskrift, att, då en person en gång varit för en fordran bysatt och från häktet lösgifven, eller han uppgifvit sin egendom och fordringen blifvit i concursen bevakad, bysättning för samma fordran ej vidare må kunna äga rum, ehuru den som bysatt gäldenären ingenting erhållit.
Hvar höres, o bedjande hjerta! din röst? En främling jag står på den ödsliga strand, Och känner en längtan, En traktan, en trängtan Jag vill öfver hafvet till okända land! I öfverflöd har jag mitt lystmäte fått Af kunskapens träd, så på ondt, som på godt. Jag sett, huru dagarne komma och gå: Som bölja på bölja, Hvarandra de följa, Och dåft och enformigt mot stränderna slå. De jublandes gny och de jemrandes skri Jag hört, hur de gå hvar på sin melodi, Den gamla, bekanta, som hvar och en kan; Ej olika toner, Blott variationer Till tidsfördrif stundom den dödlige fann. Om sommaren kläder sig jorden till brud, Om vintren så drager hon svepningens skrud: Så gjorde hon förr, och så gör hon i år Om hösten hon gråter, Om våren hon åter Med barnslig förnöjelse torkar sin tår. Hon bergas och härjas, den hvälfvande jord. De Vise der talte mång ståtliga ord Om frihet och dygder och gyllene tid; Sin fackla de buro För Kungar, som svuro, I trötthetens timmar, den eviga frid. De talte så fordom, de tala så än; De svuro, och svära detsamma igen. Men idligt sig vänder det rullande klot, Och gyllene tiden Och eviga friden Få der intet fäste för halkande fot. Jag sett, hur det tillgår på jordenes ring, Men nytt under solen jag sett ingenting. I hundrade former är allt likadant: Sin yta det fejar, Men troget sig drejar Kring samma sin axel, som det varit vant. Inbyggarne alla på verldenes ö, Jag vet, hur de födas, jag vet, hur de dö, Och hur, dessemellan, de larma en stund, En myggdans, som stimmar I solskenets timmar, Tills natten gör slut på båd’ strid och förbund. Ej många de äro, mitt eländes år; Min tid, på långt när, ej till fädernas når: Dock hafver jag skådat mig mätt häruppå. Det blir som det varit: Är hvad jag förfarit, Och summan af allt hvad jag lärt mig förstå. Nu lägger jag neder min pelegrimsstaf,
Fullm. H. Blomstedt, L. S, V S. 3913. tordenskjöld. 21 3 a. Carl af Klercker’ F u 11 m. Frih. Pfeiff. Joh-Ad. L. S. L. S. 1940. P. K. Tersmeden, 1732- T, Adlerbeth, L. S. L. S. J016. G. Planting fierglon. 1039- Stjernhoff. L. S. Fullm. C. L. Stjernefelt, L. S. iioo. J. G. Jiigerskjöld. lill. 0. M. Silfverberg L. S. L. S. 1169. von JBilang. 1170. Stjernström. F:m J. jD. Silfverstolpe. Fun. Claés Lagerstråle» L. S. L. S . 1198. JU. Carl Joh. Iserhjelm L. S. L. S. I330, Fr, Aug. J M. Stjernstolpe. L. S. L. S. 1364. fleur. W. Ljungfeldt, 1413. J. G. Räfelt. L. S. L. S. 1418. Adelberg. 1477* CJegerhjelm. Fullm. C. W. Stråle, L. S. L. S. i5°3i Den 9 Augusti. 51g 1 503. Claes Eric v. Bruse. 1515- Ulr. Aust. Ehrenbill. L. S, L, S. 1520. J. 0. Bergenstjerna. 1525. Per v. Tholijn. L. S. L. S. 1528" C. Ant, Gyllenram. 1547. Jan Lud. v. Greif' L, S. L. S. 15,60. v. Celsing. I 577, JZengerlein> Fullm. Carl G. Iserhjelm. L. S. L. S. l5g?. J. W. Lannerstjerna.
Beträffande denna stambanas sträckning mellan Arvika och Christinehamn yttrar nemligen 1858 års jernvägskomité att, då staden Carlstad, såsom provinsens hufvudort och belägen vid Clarelfvens utlopp i sjön Wenern, otvifvelaktigt förtjenade att af jernvägen beröras, samt anställda undersökningar ådagalagt, att några fördelar i tekniskt eller ekonomiskt hänseende icke skulle vinnas genom liniens utläggande längre in i landet från Christinehamn till sjön Fryken, hade komitéen icke funnit skäl antaga någon annan sträckning, oaktadt hanan derigenom i sin fortsättning från Carlstad till Christinehamn skulle komma att på nära fyra mils längd anläggas i närheten af Wenerns norra strand. Denna olägenhet af Wenerns granskap har sålunda af vederbörande ingalunda blifvit förbisedd, utan tvärtom både insedd och erkänd, men på samma gång förklarad icke vara af beskaffenhet att böra föranleda till någon afvikelse från det redan år 1853 af General-löjtnant Akrell afgifna förslag, i hvad detsamma afsåg denna stambanas sträckning öfver Carlstad. Vid sådant förhållande torde denna anmärkning böra lemnäs utan afseende, derest andra skäl icke finnas, som kunna grunda den norra liniens företräde. I sådant afseende har visserligen ej mindre Kongl. Majit i Sin nådiga Proposition förklarat, än jemväl dels Styrelsen öfver Statens jernvägsbyggnader, dels Kongl. Majits Befallningshafvande i Wermlands län, uti deras ofvan omförmälda underdåniga skrifvelser, anmält sig anse, att den norra sträckningen skulle för provinsen Wermland, dess jernhandtering och trävarurörelse blifva mera fördelaktig än den södra, men detta förord har af Kongl. Majits Befallningshafvande lemnats endast under den förutsättning och med det vilkor, att det norra alternativet sattes i samband med en från Filipstad utgående bibana; en förutsättning, hvars verkliggörande med afseende å de svårigheter, som funnits möta mot den hittills försökta, till | |:del af den beräknade anläggningssumman ännu icke uppgående och följaktligen icke heller fulltaliga aktieteckningen samt med hänsyn till de protester, som delvis mot samma teckning redan blifvit framställda, likväl syntes ganska tvifvelaktigt.
Om ock, såsom här blifvit uppgifvet, Fransmännen förlagt sina bergsskolor till större städer, så är dock säkert, att vid dessa skolor endast inhemtas de theoretiska kunskaperna och att sedan tillämpningen måste ske genom vistande vid bergverken. I Tyskland, der bergsvetenskapen står högst, har man förlagt sina bergsskolor i bruksdistrikter. Sålunda ligger Sachsens ej i Dresden, utan i den lilla staden Freiberg, och Norra Tysklands på Härz midt ibland grufvor och verk. lag får dessutom nämna, att, då i provinsen Wermland en praktisk bergsskola anlades, så förlädes densamma icke till Carlstad utan till Filipstad, emedan i trakten af denna stad fanns tillfälle för eleverna att se och lära allt hvad som hörde till bergshandteringen. På grund af ohvad jag nu haft äran anföra, får jag förena mig i det af Hr Akerman framställda yrkande. Hr Huss, Magnus: Då jag inom Utsk:t delat pluralite tens åsigter uti ifrågavarande punkt rörande bergsskolans flyttning från Fahlun till Stockholm, afstyrkande K. M:ts Propos., anser jag mig förpligtad redogöra för de skäl, som förmått mig att biträda ett dylikt beslut. På förhand anhåller jag om benäget öfverseende att jag uppträder uti ett ämne, der jag ej besitter någon speciel kunskap, — ty bergshandteringen har jag aldrig studerat — men som det handlar orri undervisning uti en praktisk vetenskapsgren, och jag uti en lång följd al år varit lärare uti en annan praktisk vetenskap, vägar jag tilltro mig ega någon erfarenhet om huru undervisning uti praktiska vetenskaper i allmänhet bör vara ordnad —- mitt omdöme må sedan inför Höglofl. Ståndet gälla hvad det kan. — Främst måste jag förutsända den anmärkning att undervisning uti praktiska vetenskaper städse måste innefatta två stadier, ett med öfvervägande theoretiskt, ett med öfvervägande praktiskt syfte.
Tlästafvelns förbättrande (öfverfl vltn/) Undervisnings-anstalter för Slöjderne öfverflyttning från io:de Ilufvud Tileln 200 från Manufactur-DisCont-fond.i 4,000 Befrämjandet i allmänhet af d:o Befrämjandet i allmänhet af Handel och Sjöfart Bergsbrukets Understöd . förhöjning i allmänhet för jemn summas erhållande r Stats-Ulskoftet föreslå*'. Höjning. Vid yttrandet angående grunderna för denna IIufvud-Titels reglering. Af Herr Helsingius, D.\ ”Emot Höglofl. Stats-Ulskottets tillkännagifvande, att förslag till extra Statsreglering kommer elter, får jag äran anmäla min reservation, 1:0 emedan något beslut derom ännu icke blifvit inom Utskottet fattadt, och 2:0 emedan jag icke finner Grundlagen omtala någon extra Statsreglering, och af sådan anledning tror, att hvad sorn anses för Staten behöfligt, bör på Hufvudtillarne eller ock serskildt på samma gång, och i gemenskap dermed framställas’’. Vid 5:te punkten, om anslag till Landthruks-Institutet pä Degeberg, Af Riksdagsfullmägtigen Nils Strindlund från Wester-Norrlands Län. ”Emot del beslut, Höglofl.
Härtill får jag svara, att Hr v. Troils förutsättning kan icke nekas hafva sin arithmetiska riktighet; tvärtom är den multiplication af sedelmassan, han omnämner, ej allenast möjlig, utan åsyftad, emedan just deri ligger nyttan af ett system, som har för afsigt att med minsta möjliga metalliska fond tillvägabringa och i stadgad circulation utehålla ett större belopp creditsedlar, än som vore möjligt med en enda sedelbank; men lian misstager sig, om han förbiser de många, till credit både för statsbanken och bolagsbankerna medverkande omständigheter, som ligga dels i möjligheten för den förra att minska sin sedelstock och derigenom göra proportionen emellan silfver och sedlar fördelaktigare, deisi den indirecta veklingen och mest i den tillkomna nya och vidsträckta garantien för sedelmassan på det hela, som vinnes genom bolagsmännens enskilda förmögenhet, isynnerhet der solidariska banker blifva bildade. Blott man tillser, att Banken fortfar att vexla, hvartill den bar stora ressourcer och att bolagsbankerna göras solida och icke alltför små, så tviflar jag på, att den del af Nationen, som för sin industri behöfver de sednares småsedlar, sammansätter sig att göra det experiment, Hr v. Troil anser möjligt, blott för att tillse, om silfret i statsbanken räcker till. Den, som vill sälja sin vara för att strax t ater köpa en annan, ratar icke ett mynt, för hvilket han och hans säljare veta, att de när som helst kunna tillbyta sig ett annat i närmaste stad, och han räknar icke ut, huru mycket silfver i statsbanken ligger afsatt för hans lilla summa. Att de åter, som kunna hopsamla stora summor, skulle vilja calculerg, bestrides icke, och just derföre böra bolagsbankerna tillse, alt de icke äro så små, alt de enskilda capita listerna äga, hvad man kallar, öfversigt eller kunna spränga cassan med en eller pär invexlingspåståenden. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970