Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Redan de första åren af jernvägens verksamhet erfor man dessa olägenheter af kanalen, och detta föranledde ett antal aktie-egare att begära extra bolagsstämma för att öfverlägga och besluta, hvilka åtgärder borde företagas, för att få jernvägen utsträckt till sjön Södra Dellens strand, och i följd hvaraf, i öfverensstämmelse med föreskriften i reglementet för jernvägsbolaget, extra bolagsstämma blef utlyst samt hölls den 18 Juni 1862, hvarefter ärendet ånyo, enligt reglementets föreskrift, upptogs till definitivt afgörande på den näst derefter infallande ordinarie bolagsstämman den 28 Juni samma år, och hvarvid ett så öfvervägande antal aktie-egare röstade för jernvägens utsträckning till Dellstranden, att beslutet derom för bolagets del, enligt hvad reglementet stadgar, blef fattadt. Utlörandet af detta beslut skulle dock, enligt hvad bolagsstämmoprotokollet innehåller, vara beroende af huruvida bolaget kunde få upplåna de erforderliga medlen till billig ränta och lämpliga återbetalningsvilkor. Bolaget har genom sin direktion sökt att på enskild väg skaffa sig de erforderliga medlen, men för de lån, bolaget kunnat erhålla, har begärts all för hög ränta och sådana vilkor i öfrigt fordrats, att bolaget icke funnit dem antagliga. Det är af sådan orsak, som jernvägsbolaget nu önskar få saken anmäld hos Rikets Ständer, under förhoppning att Rikets Ständer vilja understödja ett allmän-gagneligt företag, hvaruppå en vidsträckt landsorts framåtskridande och framtida utveckling i väsendtlig grad beror. Det för ifrågavarande jernvägsutsträckning af Löjtnanten, f. d. Ingeniören vid Gefle—Dala jernväg Gustaf Lilliehöök uppgjorda kostnadsförslag, som omfattar endast sielfva banutsträckningen med station vid Näsviken (vid Dellens strand), uppeår till R:dr R:mt 317,000. men derjemte fordras: för den förökade trafik, sora är att emotse, då banan blir utsträckt till
8:0 att den, som å landet vill handel idka, skall hos Konungens Befallningshafvande i länet, på sätt i 6:te punkten säges, göra anmälan med uppgift å stället, der handelsrörelsen är ämnad att utöfvas, samt uttaga Konungens Befallningshafvandes tillståndsbevis ; 9:o att, på grund af den jemlikt förestående punkt vunna rättighet till handels idkande å landet, öppen salubod på minst en mils afstånd ifrån stad må hållas till försäljning af alla slags inhemska och lofligen införda utländska varor, allenast med de inskränkningar, som i 7:de punkten omförmälas; 10:o att å allmänna försäljningsplatser i städerna, äfvensom hvar som helst å landet, en hvar måj ega rättighet att utan särskildt tillstånd, vid eller utom marknader, försälja inhemska fabriks-, handtverksoch husslöjdsalster äfvensom landtmannaprodukter, utom bränvin; dock att, derest försäljningen sker i öppen bod, anmälan bör göras, på sätt i 6:te och 8:de punkterna sagdt är; ll:o att nu gällande föreskrifter såväl angående vilkoren för vinnande af behörighet att idka bokhandel och att försälja apotheksvaror, gifter eller krut, som angående försäljning å offentlig auktion, skola fortfarande lända till efterrättelse; äfvensom att hvad särskildt är stadgadt angående idkande af källare-, vinskänks-, schweizeri-, värdshus-, traktörseller krogrörelse skall tills vidare förblifva gällande; 12:o att hvarje Svensk undersåte må vara oförhindrad att till riket införa och derifrån utföra varor, under iakttagande af hvad tullförfattningarne stadga och af öfriga i afseende härå gällande ordningsoch kon troll föreskrifter, äfvensom att hvar och en må vara berättigad att reda i skepp för så väl utrikes som inrikes fart; Allmänna Besvärsoch Ekon.-Utslcottets Betänkande N:o 119 13:o att rättighet för åklagare att verkställa beslag å varor, hvarmed olaga handel idkas, må upphöra; dels ock en förordning angående vilkoren för idkande af fabrikseller handtverksrörelse, i öfverensstämmelse med följande allmänna grunder: l:o att fabriksrörelse och handtverk äfvensom bageri-, bryggerioch slagterihandtering må idkas, utan att förvärfvande af burskap derför såsom vilkor erfordras; 2:o att skyldigheten att för rättighet till utöfning af vissa yrken förvärfva mästerskap må upphöra; 3:o att en hvar, man eller qvinna, må, utan särskildt tillstånd, vara berättigad att, med biträde af hemmavarande barn, till afsalu tillverka fabriksoch handtverksarbeten,
Nu är här föreslaget att efterskänka f:de!ar af denna bevillning. Temligen ovisst torde dock vara, huruvida tillgång till fyllande af den derigenom uppkommande brist förefinnes. Afdraget å denna bevillning, eller |:delar, är så stort att jag nästan heldre, än att lemna mitt bifall dertill, skulle vilja efterskänka hela beloppet. Vid detta förhållande önskar jag helst afslag å punkten, och hvad jag på sin höjd skulle kunna gå motionären till mötes med, vore att icke motsätta mig återremiss. Gr. Hamilton, Malkolm Walter: Såsom motionär i denna fråga, tror jag mig hafva angifvit tillräckliga skäl för avskaffandet af denna bevillning, hvilken är både onyttig och orättvis. Att ålägga en person att betala bevillning — till större eller mindre belopp — för ett fideikommiss, som honom tillgodokornmit, kan blifva i högsta grad obilligt, enär det är ovisst huruvida han är i stånd att erlägga denna bevillning. Det kan vara temligen osäkert, huruvida den, som tillträder ett fideikommiss, eger någon enskild förmögenhet; men han skall dock, då han tillträder samma fideikommiss, betala sina 5 proc. Hvarifrån skall han då taga dessa penningar? Ingenting har han, och fideikommisset kan han icke sätta i pant. Denna afgift ifrågakommer i öfrigt just vid den tidpunkt, då han måste skaffa sig inventarier m. m. för fideikommissets skötande. Vidare, om samma fideikommiss ofta ombyter egare — sådant beror på dödligheten i slagteri —, skulle det kunna hända, att värdet af hela fideikommisset finge inbetalas till kronan. Denna bevillning är exceptionel för vissa personer, hvilka icke kunna till namnet uppgifvas. Med lika mycket skäl skulle man kunna säga: Hr N. N. skall betala bevillning. Hvad bevillningen för gåfva beträffar, synes det mig äfven vara i högsta måtto orättvist, att en person icke skall få skänka bort hvad han eger, utan att kronan skall framträda med anspråk på andel deri.
De förra äro hufvudsakligen af Herr Grefve Horn> Claes Fr.j och Herr Tersmeden , G. R.j samt af Riksdags-fullmägtige Anders Danielsson från Elfsborgs och Casper Wijkman från Upsala Län, hvilka sistnämndes likväl förfalla, så vidt de röra Kungsoch Kronoskjutsen, sedan Utskottets Utlåtande i dessa delar redan af det Hedervärda BondeStåndet är bifallet; och återstår det således endast de förres jemte hvad af de senare i fråga om Gästgifveri - skjutsen, blifvit anfördt. Då likväl dessa anmärkningar icke innehålla något nytt eller hufvudsakligen något annat, än hvad Grefve Besv. och Oecon. TJtsk. Bet:clc. IV.o 14,2. 9 Horn i sin Motion rednn framställt, anser Utskottet så mycket mindre skäl vara, att med deras upprepande upptaga Ilikets Högloft.
„Den sorn, i likhet med Siats-utskottet, anser, att det af Ilof-kapellmäslaren Häffners enka, Anna Magdalena Schylander, i lifstiden innchafda pensions-understöd, ÄOO ndr, icke bör på Häffners dotter, Annette Heeffner, öfverflyttas, voterar Ja j den, det ej vill, Avvinner Nej, Bhafva Rikets St änder för Het-kapellmästaren Häffners dotter, Annette: Haeffner, beviljat en årlig pension å 200 r:dr, att af henne, så länge hon lefver ogift, åtnjutas*. 13:o Uti 21 punkten af Utlåtandet N:o £0, hade Utskottet afstvrkt. bifall å Kongl. Maj:ts nådiga proposition, att utaf den framlidne herr Justitie-statsministern Törnebladhs numera aflidna enkefru tillagda pension, ett belopp af 200 r:dr måtte på herr Justitie-slatsministerns oförsörjda dotter, Sophie Emilie Törnebladh, öfverflyttas, att åtnjutas så länge hon lefver ogift och är i behöfvande omständigheter. Detta Utskottets, i utlåtandet N:o 155 vidblifna, yttrande, är af Borgareoch Bonde-stånden godkändt, hvaremot Ridderskapet och Adeln samt Preste-ståndet, med ogillande al Utskottets framställning, bifallit Kongl. Slaj:ts högstberörde proposition. iwi-jSiSt'" För afgörande of denna finga, deruti således två stånd stannat emot två, får Utskottet, så vida icke antingen Ridderskapet och Adeln eller Preste-ståndet behaga att instämma i de tvenne öfriga Riks-ståndens beslut, föreslå följande voteringsproposition :: 14 Stats-Utskoltels Memorial, N:o 217.
Ständer framhärda rc. Uppläst hos Ridd. och Adeln d. >8 Julli. Prest-Ttändct den 18 , - Borgare-Ttändct d. 18 , Bonde-Ständer d18 Riksens Ständers Gtats-Utstolls Betänkande, angäende Riksdagsmannen Eric * * Bru - 1796 Den i8 Julli. Bruses frän Larksta-s Län Memorial om befrielse för Tackjerns-Bcrgslagcrne frän io:de Tackjet nb-afgiftens erläggande. ^Riksdagsmannen Eric Bruse fran Carlstads Län har till Hederwarda Bonde Ständet ingifwet ett derifrån genom Protocolls-Utdrag af den 20 sistledne Junii till Stats-Ucjkvtteks Utlärande remitterat, sa lodande Memorial: "Ingen lärer kunna neka, att ju Bergslaget, hwars belägenhet i det förflutna tidehwarfwet warit och i detta ar den mast bedrösweliga, det oaktadt, likwal med RiketS öfrige Allmoge täflat, att med beredwillighet dela Statens bördor, hwilket Bergslagets Depucerade wid sistsörflutne wigtiga Riksmöten, wisat wara genom uppoffringar af uråldriga friheter, såsom besittning af Bergsmansjord m. m. med ali Patriotisk nit fullgjordt. Denna beredwillighet i förening med Bergslagets swaga författning, som desi Deputerade jemte Idkare af hwad slags jerntillwerkning som hälst, lifligt känna, såsom ock betraktandet af de förluster Rikets Drätsel-Werk komme att lida, om denna wigtiga del af Närmgarne skulle upphöra, föranlat Bergslagets Deputerade akt wid 1309 ars Riksdag uti till Riksens Samder ingifwit
Jag har i de flesta delar understödt detsamma, så vidt jag icke yrkat bibehållande af nu gällande för fattn:n. Jag anhåller att till prot:t få nedlägga den förklaring, att jag önskar, det man icke måtte så upfatta mina tillstyrkanden, Den 6 Maj e. m. 539 sorn hade jag frångått de åsigter jag hyst, sedan jag börjat tänka på denna lagstiftning, och som jag uttalat i egenskap af ledamot i den år 1846 nedsatta Komité, hvars Betänk, grundläde K. M:s vid 1847 års Riksdag afgifna Propos., nemi. en fri bränvinsbränning under hela året, och icke inskränkt till endast 2 månader deraf, hvilket, enl. mitt omdöme, innebär en stor statsekonomisk förlust. Jag har ansett att, då författn:n under en period, eller sedan sista Riksdag, visat sig välgörande, man icke bör göra några förändringar i denna lagstiftning, som möjligen kunde förändra den allmänna opinionen om denna lagstiftning. Detta anser jag vara af vigt. Afven anhåller jag att i prot:t få nedlägga min protest deremot, att man söker att genom upstä 1 Ida hinder minska bränvinsqvantiten i landet, ty afsigten vinnes icke derigenom, att man endast okar bränneriernas antal. I det afseendet åberopar jag Hr v. Hartmansdorffs yttrande, att vill man förminska qvantiteten, så böra brännerierna förläggas dit någon väg icke leder. Endast skatten kan förminska bränvinets ökade produktion. Härefter yttrade Hr Gr. o. Landtm, att ban, innan pröfningen af förevrde Betänk, afslutades, finge erinra derom, att i detsamma, å pag. 3, förekom ett så lydande yttrande: »Under erinran att, till följd af det nya myntsystemets tillämpning från och med nästa statsegleringsperiod, de uti gällande förordning förekommande myntbestämmelser blifvit förvandlade till närmaste motsvarighet i riksmynt, öfvergår Utsk. till redogörelse för i öfrigt ifrågakomne förändringar uti samma förordning enl. §§:s nummerföljd.
— De flesta ynglingar sorn besöka Universiteten, infinna sig också der i afsigt att så snart som möjeligt taga de examina och sk;*fFa sig de betyg, sorn skola åt deni öppna vägen till den Civila Embetsmanna-nåringen. Men om förhållandet verkeligen år sådant hvilket det visserligen någorlunda borde va.; ra __ att staten förnämligast anser sig vara i behof af Universiteterna såsotn låro-anstalter för Civila Embetsmån, och om den hufvudsakligen betraktar dem som sådana, hvarvid Universitet ternas andra och högre bestämmelser få stå tillbaka, så frågar jag åter: har Staten sörgt för att detta enda behof måtte af Universiteterne tillfredsställas, då, på sått jag redan nåmt, tillfälle der saknas till offentlig undervisning i vissa de vigtigaste och mest nödvändiga kunskaps-ämnen, samt någon pröfning deruti följagteligen ej heller kan komma i frå. ga; dels åter den insigtsgrad i andra lärostycken, som kan bestå vid de föreskrifna Kanslihofrättsoch Cameral-Examina år tillräcklig, för att berättiga till inträde i statens tjenst? Öfver otillräckligheten för statens behof af deri grundläggning till Civilistiska kunskaper, som vanligtvis, ___ kan hända till och med utan undantag anses fullt vittsordade genom de öfver dessa examina utgifna betyg, lärer jag ej behöfva ingå uti någon undersökning , utan anser mig i den punkten tryggt kunna åberopa erfarenhetens vittnesbörd, Den 5 Martti, 4o5 Jag har uppgifvit ett samhållsondt, och derpå vågat fästa Eder uppmärksamhet, mine Herrar, och jag fruktar ej att misstaga mig, orri jag anser clet får ett större ondt än någon annan af de olägenheter och sarnhällsbrister, som vid detta Riksmöte blifvit föremål för Edro. öfver läggningar. Men då jag framställt det onda , så skulle det vål , enligt bruket här»-, slädes , äfven tillhöra mig, att föreslå botemedlet. Gerna erkänner jag likväl ofullkom ligheten af min insigt i detta hänseende, och att jag vid valet af de utvägar, som öppnat sig för min forskning öfver detta åmnej ofta känt mig villrådig.
Då detta Betänk, föredrogs inom Stånden, så återremitterades den punkt, som angick embetsoch tjenstemännens beskattning, af tre St., hvarföre Utsk. naturligtvis måste anse dessa tre St:s mening vara, att den hittills för dessa personer gällande bevillnin icke vidare skulle komma att fortfara. Utsk. har väl fördenskull haft fulla skäl alt följa den åsigt, som gjort sig gällande hos ifrågavaride frenne Stånd och äfven hos R. o. Ad. Detta är sagdt, i afseende på den behandling denna fråga rönt inom Utsk., 46 Den 19 Augusti f. ni. och utan afseende på den öfvertygelse jag sjelf kunnat hysa. Hvad sjelfva saken beträffar, torde det vara gifvet, att man icke kan godkänna riktigheten af den grundsats, som säger, alt en embetsman skall till staten betala för den inkomst han af staten får. Då han åtnjuter sin inkomst af slaten, så finnes väl intet skäl, alt han skall till slaten återbära en del af hvad han sålunda erhållit. Nu lärer väl ingen kunna påstå, att embetsmännens löner äro så högt tilltagna, att de kunna tåla vid denna återbäring, och således är en sådan bevilln. ingenting annat, än alt staten gifver roed den ena handen och tager tillbaka med den andra. En dylik grundsats lärer väl aldrig kunna kallas riktig. Nu har dock frågan icke varit, att hell och hållet befria embetsmännen frän erläggande af bevilln., utan endast att nedsätta beloppet deraf från 3 till 1 proc., och ali sålunda förändra förhållandet mellan embetsmännens bevilln:s-afgift och de afgifter, som af andra klasser och samhällsmedlemmar till staten erläggas. Detta förhållande har funnits förut, nemi. att erobetsmänuen icke erlagt lika hög bevilln., i förhållande till sin inkomst, som andra samhällsklasser; och det är detta, som åsyftas roed antagandet af ifrågar:de förslag, och alldeles icke att afvika från en grundsats, som hittills gjort sig gällande. Då grund häraf anser jag, att intet skäl förefinnes, att afslå Ulsk:s nu gjorda hemställan.
Alla gingo således ut i yttre rummet. Endast prinsessan stadnade qvar inne hos sin mor. Enkedrottningen föll i en djup och stärkande sömn, som räckte flera timmar. När hon vaknade, närmare middagstiden, lät hon ånyo inkalla sina anhöriga, hvartill läkaren samtyckte, emedan han nu fann hennes tillstånd mindre vådligt. Han föreskref endast, att hon sjelf skulle tala så litet görligt vore, och att de, som vistades i rummet, måtte åstadkomma så litet buller som möjligt. Få voro derföre de ord, hon vexlade med sina barn. Hennes uppmärksamhet var nästan uteslutande fästad vid barnet kronprinsen, hvars naturliga tystlåtenhet och slutna lynne, öfver höfvan understödda af en förvänd uppfostran, som alltför tidigt och redan i hans späda år insnörde honom i etikettens själslösa och glädjetoma stelhet, just syntes skapade för stillheten kring en sjuksäng. Enkedrottningen sjelf fann slutligen barnets tvång förstämmande, samt uppmanade Charlotte, att inlåta sig i tal med och upplifva kronprinsen. Det lyckades henne, fastän icke utan möda. Barnen blefvo småningom skämtsamma och jollrande, till allas förlustelse, den sjukas i främsta rummet. Charlotte vann sådan nåd för konungens ögon, att han skänkte henne sitt eget etui af guld, som han alltid bar i fickan. Man skulle nästan kunna säga, att gåfvan gjordes tillika åt hans mor och syskon, så belåtna tycktes de vara med den godhet, han visade flickan. Om aftonen, när konungen nödgades återresa till Drottningholm, för att följande morgonen arbeta med Schröderheim, Lilljencrantz och Scheffer, och sedermera hålla senat, begärde enkedrottningen, att ännu en eller par dagar få behålla lilla Gustaf Adolf hos sig. Konungen lämpade sig gerna efter denna hennes önskan. Han reste. Kronprinsen med sin guvernör stadnade qvar. Gustaf lofvade sin mor att komma åter, så snart statens värf det tilläto. Imedlertid uppdrogs i förtroende åt prins Fredrik, att skicka ett ilbud till konungens vistelseort, derest någon farlig förändring inträffade i enkedrottningens helsotillstånd. Tredje dagen, klockan 6 på aftonen, återkommo guvernören med sin höga lärjunge till Drottningholm.
Jag håller här lagboken i handen , men hittar ej straxt på capitlet, hvilket jag dock skall visa för den , som kan vilja se det. Hr von Rosen: Jag skall utbedja mig alt vid min reservation få tillägga, att jag anser den skattskyldiges närvaro vid mantalsskrifningen vara föreskrifven egentligen derföre, att han må kunna bevaka sin rätt. Jag vet ingen annan olägenhet af hans utevaro, än att lian i mantalslängden, der han ändå antecknas, kan införas oriktigt , eller i strid med de uppgifter, hvilka han har rättighet all meddela. 42:dra §:n. Hr Pr intzensköld: I första punkten af denna J förekommer en olikhet emot hvad motsvarande stadgande i nu gällande bevilln.förordn. innehåller, ithy att här står ”härom utfärdade kungörelser”, i stället för att nuvar. bevilln. förordn. innehåller ”härom utfärdande kungörelser. ” Jag skulle nästan tro, alt det sednare uttrycket är bättre, emedan man talar om hvad som skall ske, och att man skall rätta sig efter de kungörelser, som af Konungens Bef:h:de komma att utfärdas. Men detta är en omständighet, som på det hela kan vara likgiltig, ty meningen är derigenom likväl icke otydlig. I den andra punkten återigen förekomma samma fel , som jag förut anmärkt i a:ue föreg:de §§, nemi. att der äro rikliga grammalikaliska språkfel. Det torde tillåtas mig att uppläsa punkten: ”Dessa uppgifter, som t vä fa 111 författas, ”skola noga upptaga alla de personer, som lill hvars och ens ”hushåll höra” etc. Deri förekommer ingen omening. Men sedan står: ”äfven skall bestämdt uttryckas personens embete, ”tjenst eller befattning, den rörelse, näring eller handtering, ”lian idkar, hans fastigheter, verk och inrättningar, äfvensom ”fartyg om fern svåra lästers drägtighet och derutöfver, samt ”ändlligen de hos hvar och en boende hyresman, eller andra, ”hvilka dessutom, för sig och sitt folk, äro pliglige alt enahanda förteckningar och uppgifter aflemna.” Äfven skall bestämdt uttryckas fartyg och hyresmän !
Men jag skall förstocka hans hjerta, att han icke skall släppa folket. Och du skall säga till honom: Så säger Herren: Israel är min förstfödde son. Jag bjuder dig, att du låter min son fara, att han må tjena mig: Förvägrar du mig det, så skall jag dräpa din förstfödda son. Och vid han var på resone uti ett herberge, mötte honom Herren, och ville dräpa honom. Då tog Zipora en sten, och skar sinom son förhudena af, och tog på hans fötter, och sade: Du äst mig en blodbrudgumme. Och så vände han igen af honom. Men hon sade blodbrudgumme, för omskärelsens skull. Och Herren sade till Aaron: Gack ut emot Mose i öknena. Och han gick åstad, och mötte honom på Guds berge, och kysste honom. Och Mose sade Aaron all Herrans ord, den honom sändt hade, och alla de tecken, som han honom befallt hade. Och de gingo åstad, och församlade alla de äldsta af Israels barnom. Och Aaron talade all de ord, som Herren med Mose talat hade, och gjorde tecknen för folkena. Och folket trodde. Och då de hörde, att Herren hade sökt Israels barn, och sett uppå deras jämmer, föllo de neder, och tillbådo. Derefter gingo Mose och Aaron in, och sade till Pharao: Så säger Herren, Israels Gud: Släpp mitt folk, att de må hålla mig högtid uti öknene. Pharao svarade: Ho är Herren, hvilkens röst jag höra skall, och släppa Israel? Jag vet intet af Herranom, och vill ej heller släppa Israel. De sade: De Ebreers Gud hafver kallat oss; så låt nu gå oss tre dagsresor in uti öknena, och offra Herranom vårom Gud, att oss icke öfvergå skall pestilentie eller svärd. Då sade Konungen i Egypten till dem: Hvi gören I så, du Mose och Aaron, att detta folket öfvergifver sitt arbete? Går bort till edart arbete. Ytterligare sade Pharao: Si, folket är allaredo för mycket i landena; och I viljen ännu låta dem hålla upp af arbetena.
Men dä jag contrasignerat Konungens proposition, torde mig tillätas att, endast för egen räkning, fä till protokollet yttra nägra betänkligheter, som hos mig förekommit emot nyttan och nödwandigheten att bibehälla senare rnomenttk L 38 §. af Regeringsformen. Kongl. Maj:t har trott, att detta stadgande more af den natur, att der, utan kränkning as Swensta folkets frihet, borde och kunde utestutaS» Constikutions-Utstkottet har deremot ansett, att ehuru rättigheten att wägra kontrasignation, förmode» ligen aldrig skulle behöfwa i werkst särtaS, likwäk denna rättighets uteslutande frän wär grundlag möjeligen skulle kunna wäcka den ogrundade mist tSnks, 734 Den 15 Augusti kanka, att dä sä nyligen Statens Embelsmäns am swarighet inför nationen för deras rädftag, blifwit i Regeringsformen stadgadt i öfwerensstämmelse, fom jag wid detta tillfälle wägar tillägga, med hwarje redlig Embctsmans enstildra önskan, denna answarighet skulle anses wara, om icke aldeles till intet gjord, Åtminstone i betydlig mohn förswagad. Om det warit Constikulions.Mstotiets pligt, akt ur denna synSUnct betragta detta ämne, torde det wa, ra mig tillätit anföra, att det äfwen warit Konungens pligt, att, dä ett förslag till jemkning i denna §-, skulle göras, endast fästa sig wid hwad erfarenheten lärde, wid plöjningen af stadgandets werkeliga nytta, och af de följder, hwartill det kan leda; Konungen har trott, att de fel, hwarom z8 §. i Regeringsformen handlar, aldrigunder en kraftfull styrelse, komme alt inträda.