Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Majrts nådiga pröfning, huruvida icke desamma kunde bestämmas till efter nu varande prisförhållanden och tidens fordringar lämpade belopp, sålunda, att Stats-kommissarier erhölle 2,600 R:dr, Räntmästare, Sekreterare och Kamererare 1,800 R:dr, Registrator, Kammarförvandter och Kassören för uppbörden af stämpladt papper, äfvensom Bokhållare 1,200 R:dr, Kanslister och Kammarskrifvare 600 R:dr, samt af vaktbetjeningen: Vaktmästaren 366 R:dr 32 sk. och Kammar-drängarne 300 R:dr, hvarjemte Stats-kontoret ansett följande serskilda arfvoden böra i nåder beviljas, nemligen: för Räntmästarrie 800 R:dr hvardera, såsom godtgörelse för remisslage vid penningars afsäudande, hvilket hädanefter ej skulle ega rum; för kassören vid uppbörden af stämpladt papper -400 i ersättning dels för den missräkning, sorn vid nämnde uppbörd kunde förekomma, dels för tillförene uppburen provision å samma uppbörd; till de extra ordinarie tjenstemän, som biträdde med renskrifning i kansliet *400 R:dr och i de begge kontoren till enahanda belopp eller 400 R:dr för hvardera kontoret, samt en emot de till extra ordinarie tjenstemän och betjente hittills utbetalde ljuspenningarne ungefärligen svarande summa af 900 R:dr, att användas till gratifikationer åt skicklige och flitige extra ordinarier i allmänhet. Vidare bade Stats-kontoret, på det att tillgång till den sålunda ifrågaställa tillökningen i lönerne måtte, utan förhöjning i nu varande statsanslag för delta embetsverk med underlydande, kontor, kunna beredas, och i öfverensstämmelse med hvad i det föregående blifvit, angående göromålens ordnande anfördt, i underdånighet tillstyrkt att nedannämnde befattningar måtte indragas, nemi. Inom kansliet:
Härtill sluter sig enkla syöfningar med tjockt ullgarn på grof stramalj, då barnen fä omvexlande sy med venstra och högra handen. Äfven under andra skolåret fortsättas dessa öfningar, ehuru i något förändrad form. Användandet af venstra handen erbjuder ingen svårighet för barnet, ty det är detta fullkomligt likgiltigt, hvilkendera handen det skall använda; det är först senare den venstra handen blir i viss mon oskicklig, i följd af den nästan totala overksamhet, hvartill han dömes under uppfostringstiden. Andamålet med venstra handens uppöfvande är dock ej endast att göra båda händerna lika skickliga, utan än mera alt förtbygga den ensidiga hållning, hvartiil det uteslntande bruket af högra handen för, och hvilken beklagligtvis allt för ofta förorsakar ryggradskrökningar. Helsovård. I vår mångläsande och nattvakande tid, då närsynthet och svagsynthet bli allt mera allmänna, borde en hvar forvärfva sig kunskap om, hvad man bör iakttaga, för att i det längsta få bibehålla sin synkraft. En läkare har stält följande tio råd till vårt förfogande. Vid hvarje arbete, i synnerhet läsning och skrifning samt qvinliga handarbeten, bör du akta på, att tillräckligt ljus faller på arbetet, helst frän venster och uppifrån. Undvik att solljuset eller lampljuset faller direkt i ögat eller bländar det genom reflex från snö eller hvitt papper. Lampljus får ej fladdra eller vara ostadigt och ojemnt; ljuslågan måste döljas af en kupa. Kuporna af mjölkglas äro bäst; kupor och skärmar sif matt glas med inslipade figurer äro högst farliga och skadliga för ögonen. Likaså sådana skärmar, hvilka äro fullkomligt ogenomskinliga såsom de gröna pappoch pappersskärmarne, emedan ögat då ena stunden utsattes för skarpaste ljus och den andra för half skymning. Håll aldrig ögonen för nära arbetet, hvarmed du sysslar. Det blir en vana och alstrar närsynthet. Synkraften anstränges starkt och onödigtvis, om man sysslar med finare arbete i s. k. korsljus. Smärta ögonen eller tåras eller vilja bokstäfverna vid läsning eller skrifning löpa tillsammans, bör man genast lägga arbetet och en stund hvila ögonen genom att blicka bort i fjerran.
Ofvan stadgade Bevillnings-grund gäller således äfven 1:0 För Ecclesiastiqve Staten och dertill hörande Betjente, Organister och Klockare på Landet och i Städerna, i anseende till Tionde och öfriga rättigheter af Församlingarne, Löner och Lönings-tillgångar i penningar eller hemxoans-Rentor, Vederlag, Förläningar och andra inkomster, som i och för Tjensten verkeligen åtnjutas; hvarunder äfven begripes för Capellaner den inkomst de, efter slutad och behörigen fastställd öfverenskommelse, njuta af Kyrkoherdarna, hvilke sistnämnde derföre äga, att berörde utgift från sina egna inkomster afdraga. 2:o Fös Den 3 Juli. 2 53 2:o För Academie, Gymnasii och Scholae Slate rna, DomKyrko Sysloman , Kyrko-Xnspectorer m. fl. g:o För Städernas Magistrater samt öfriga Tjenstemän och [Betjente. 4:0 För dem, som åtnjuta Pensioner, Gra* tialer och Benådningar, hvilka utgå efter Stat eller af allmänna medel. 5:0 l7ör Qvinna, som njuter lön eller an* nan inkomst; sä ock Pension, Gratial eller Nådegåfva af allmänna medel. Hvaremot Patroni Ecclesiarum i Skåne , Halland och Bohus Fän, som njuta Spa.nnernål af Kronoeller Kyrkotionde, betala Fem procent af Spannemålens värde, uträknadt efter den näst före Taxeringen satta Markegång. Fika afgift erlägges ock af den, Kyrkorna i dessa Orter tillhörande Tionde, som ej är på Fön anslagen, eller på annat sätt dem frångår , och uträknas värdet på nyssnärnde sätt; äfvensom af DomKyrkorna i Riket för deras inkomster i Spannemål eller Hemmans-rentor, sedan derifrån blifvit afräknade efter särskildt Stat utgående Fonér, för hvilka Innehafvarne efter denna Artikel och §., till det belopp förut stadgadt är, Bevillning erlägga. §. 3. Bevillning af Städerna.
Uti det för Riksgälds-Contoret utfärdade Reglemente, hade Fullmägtigc sig emedlertid icke ålagd någon skyldighet att vaka öfver Committerades förfarande med låne-underslödets användande samt låne-beloppens förhållande till brandförsäkrings-värdet. Delta Reglemente kunde icke ens anses innebära rättighet för Fullmägtige att härom förordna, helst det, enligt Reglementets tydliga innehåll, var åt Comiteen uteslutande uppdraget, att om låne-anslagets fördelning besluta. Fullmägtige funno således någon föreskrift i förevarande afseende icke böra Comiteen meddelas, då nu ifrågavarande lån Bih, till R. St. 4 Sami. 1 Afd, 11 Haft. 4 26 Stats-Utskoltcts Memorial, N.o 38. icke öfverstego brandförsäkringsvärdet å de lill säkerhet för lånen inlecknade byggnader af sten, kalkbruk eller annat Ljenligt, icke eldhängdt, ämne; dock blef uti det bref, som, i öfverensstämmelse härmed, lill Byggnads-Låne-Comiteen afläls under den 2 Januari i83q, tillika införd en anmodan till Comiteen att, vid pröfning af låne-handlingar, med sorgfällighet afse oell bevaka Riksgälds-Verkels säkerhet, äfvensom Fullmägtige lemnade Comiteen upplysning derom, att, vid beviljandet af låne-understöd till byggnadshjelp i städerne Norrköping och Borås, Committerade för detta låne-understöd iagttagit, att det beviljade lånet ej öfverstigit halfva brandförsäkringsvärdet.
Jag tror väl, sanningen att «säga, att vi göra oss onödigt besvär, emedan jag «icke är lycklig i arfssaker; men som denna arfs«rätt emedlertid vore mera fördelaktig, än min mors, «förtjenar den åtminstone en lärd undersökning.« Från Neapel den 10 Februari 1784 aflät konungen ett nytt bref i samma ämne till Ramel, hvilket, i anseende till dess svenskhet, vare landsmän otvifvelaktigt med välbehag finna återkalladt i deras minne. «Det förundrar mig alldeles icke« – skref Gustaf – «att Fredenheim ej funnit min slägtskap med Pfalt«ziska huset. Det är genom Wittelbacks den bör «äga rum; men jag är öfvertygad att, i den stora «okunnighet som råder här, tror man i all enfaldig«het, att jag är Carl XII:s sonson. För öfrigt passar «det icke mig att tala om okunnighet i dessa äm«nen, som är sjelf så skamligt okunnig i allt hvad «som rör min slägt. Jag har så väl vänt mig att «anse mig som Svensk till börd och tänkesätt, att «denna ljufva vana kommit mig att glömma slägt«förbindelserna af min ätt.« Äfven från Rom meddelade Gustaf, under den 16 Mars sistnämnde år, vissa föreskrifter till baron Ramel om fortsatta undersökningar rörande ifrågavarande ättledning. Med utsökt artighet och deltagande bemötte Gustaf i Florens den olycklige pretendenten af England, grefven af Albani, åt hvilken konungen anslog ett lifstidsunderhåll. Här blef grefven af Haga en morgon tagen på sängen af grefven af Falkenstein (romerske kejsaren Josef II.) Den svenske monarken besvarade följande förmiddagen Österrikarens besök; och på aftonen togo de afsked af hvarandra hos prins Doria, i närvaro endast af honom och baron Armfelt 98. Vid förmiddagsbesöket hos kejsaren var Gustaf klädd i nattrock af silfvertyg med serafimerkraschanen, hvilket Josef, enkel och flärdlös, fann så löjligt, att han sedermera i Wien lät föreställa i ett teaterstycke «Konung Theodor von Neuhoff« så klädd, som Gustaf kommit till honom 99.
Visserligen heror pä den verkställande makten, att med mer eller mindre stränghet påyrka sira (flaga nies tillämpning: men det tillkommer lagstiftaren, derest han finnér någon lag olämplig, alt undanrödja densamma. Eljest spilles lätt den aktning för lag, som i det lagbundna samhället är af så väsentlig vigt. Då nu Rikets Ständer bestämdt uttalat sig emot bibehållande af omförmälde påföljd, såsom olämplig, bör dess upphäfvande ock utan uppskof ega rum. En af allmänna rösten utdömd lag kan ej stå qvar. såvida icke lagen skall råka i strid emot det allmänna rättsmedvetandet. Och hvad Rikets Ständer nu uttalat, måste anses såsom eli uttryck af denna röst. Men, enär det skydd för Svenska kyrkan, sorn man i omförmäldå påföljd sökt, med borttagandet deraf bortfaller, uppstår frågan: huruvida och i hvad mån må samma kyrka på annat sätt värnas? Att den bör upprätthållas, derom torde dock någon väsentlig meningsskiljaktighet ej förefinnas. Den rena evangeliska läran har under sekler genomträngt våra lagar och institutioner; den är ock af vår statsförfattning omhuldad; och den ömhet för kyrkan, vårdarinnan af denna lära, som under diskussionerna i förevarande fråga hos flertalet af folkets ombud omisskänneligen sig uppenbarat, innebär en ytterligare maning för lagstiftaren att medelst sina föreskrifter söka förekomma den kyrkans upplösning, som man befarat af rättigheten att från henne affalla. Denna rättighet inträder emellertid på samma gång oftanämnde påföljd försvinner. Om man ej må från Svenska jorden bortvisa de medlemmar af den Svenska kyrkan, hvilka skilja sig från henne, lärer man än mindre kunna belägga sådant med annat verldsligt straff. Såsom ett brott i verldslig mening kan nemligen handlingen ej betraktas, ulan våldförande af den samvetsfrihet, som numera ej kan ifrågasättas. Men 0111 äu Staten i förevarande hänseende mäste komma kyrkan till hjelp, är likväl nödigt att kyrkan sättes i tillfälle ali sig sjelf bevara. Dertill syftade ock påföljden af landsförvisning. Den, sorn förnekade kyrkans bekännelse och ej lät sig återföras, blef derigenom utesluten från all vidare gemenskap med henne.
Låt oss gå en annan väg, sade Tomas. Märta log. Träden kunna blåsa omkull på alla vägar, svarade hon. Hon hade likväl blivit blek. Stormen hindrade dem att tala. De kunde knappast andas, medan de långsamt arbetade sig upp för branten av den kulle, där tornet stod. Det var ett gammalt förfallet vattentorn, vars roströda mur visade gapande svarta hål efter tegelstenar, som bitvis eller helt och hållet fallit bort. Tomas dunkade med käppens doppsko mot den stängda järnporten, till vilken det säkert icke på länge hade funnits några nycklar. Den svarade med ett dån, som för en sekund överröstade själva stormen. Solen lyste fram några ögonblick ur den svavelgula bräschen i ett sönderrivet moln. Nedanför och runt omkring dem böljade ett upprört hav med gula och röda vågor, ett hav av träd i höstens färger. Bortom parken och slottet fräste Mälaren grön och vit. Tomas och Märta stodo i lä av tornet, stödda mot muren, och lyssnade till stormens brus. Hon lutade sitt huvud mot hans bröst, och han stod och stirrade utåt och visste icke själv på vad han tänkte. En gammal flöjel gnisslade däruppe, och luften sjöng, och vissna blad fladdrade omkring som brokiga fjärilar. Fåglar, som hade bo i muren, kommo och flögo under gälla skrin. Tomas kände plötsligt, att det lilla brunhåriga huvud, som vilade mot hans bröst, skälvde av en kvävd snyftning. Varför gråter du? viskade han. Nej, jag gråter inte... Jag vill veta, varför du gråter, Märta! Har det hänt oss någon olycka? Nej, nej, det är ingenting. En annan gång kan jag säga dig vad det är, men inte nu. Kom, Tomas, låt oss gå! Tessin hade redan gått, då de kommo ned på bryggan; ingen av dem hade tänkt på vad tiden led. Klockan var över halv tre. Det återstod att gå ned till Nockeby bro och invänta någon av Svartsjölandsbåtarna. Det var endast tio minuter att gå. Himmelen mulnade mer och mer. Vägen krökte sig tom och grå mellan skogsdungar, övergivna sommarvillor, åkrar och sumpmarker. Ingen människa syntes; det var som om hösten och de mörka kvällarna i ett slag lagt trakten öde.
Jag kan icke äfven medgifva, alt ordet äfven qvarstår, ty i det fallet skulle det endast vara Konungen, som ägde utnämna en skicklig person. Nu tillsättas Den 18 April e. m. 539 ganska få läräreplatser af Konungen. Jag öfverletnnar åt R. o. Ad. att göra en sådan inskränkning, som af förslaget blefve en följd; men sjelf vill jag icke vålla den. Gr. Gytdenstol pe: Jag tvistar ogerna om ord, men jag hemställer till Hr von Hartmansdorff, i fall han behagar läsa 28 § Keg.F., der det nu står: ”vare likväl Konungen obetaget” etc. huruvida han kan påstå, att om man tilläde: ”vare likväl Konungen äfven ohelaget” elc., detta skulle förändra meningen af hela den öfriga §, eller om det lilla ordet äfven kunde inskränka rättigheten för vederbörande att tillsätta vare sig ineller utländska män till de befattningar, hvartill desse kunna finnas tjenlige. Hr von Hartmansdorff: Gr. Gyldenstolpes sista yttran de visar, att han icke vet hvarom frågan är, eller hvaruti skillnaden består. Efter den 28 §:s nuvarande lydelse, angår den endast Konungen. Blifver åter §:s lydelse sådan som Const.Utsk. den föreslagit, så kommer den ock att ensamt röra Konungen; men i sednare fallet blifver äfven följden, att lärarebeställningar, som icke af Konungen äter besättas, kunna icke eller gifvas ät utländske män, alldeles som fallet nu är. ; Ofverläggningen förklarades nu vara slutad, hvarefter II.
Jemte förklarande, att det icke vore Motionairens afsigt att ingå i ve-^ dcrläggning af de skäl, som i den Kongl. Resolutionen innefattas, har Motionairen anfört, hurusom allmänt bekant vore, att vid Catholska Religionens afskaffande och Lutherska lärans införande i Sverige, Danmark och Norrige, alla gods, tillhörige klostren, de andlige och kyrkorne, förklarades vara Kronans tillhörighet. Landt-Presternes boställen, Stomhemman, Annexoch Mensal-hemman reglerades då; men alla öfriga indrogos till Staten och ansågos såsom Kronohemman. I i56g års så kallade Lunds Landebok sades uttryckligen, att Kronan egde dominium till desse hemman, hvilka endast genom en tillfällighet i 1664 års Jordebok återfått benämning af Kyrkohemman, helst någon offentlig handling icke kunde upptäckas, sorn föranledde till en sådan förändring.
S. D. Ånyo föiedrogs Stats-Utkottets Utlåtande N:o 217, i anledning af erhållne återremisser å Utlåtandet N:o 61, angående regleringen af utgifterne under Riks-Statens Nionde Hufvud-Titel, och i sammanhang härmed för ekorn sistnämnda Utlåtande. Ståndet, sorn bifallit Utlåtandet N:o 61, med undantag af örte punkten och den 8:de, i hvad den rörer anslaget af Manufactur-Discont-medien till Technologiska Institutet, jemte hvad dermed eger sammanhang, fattade, i anledning af Udätandet N:o 217, följande beslut: Vid 5:te punkten Litt af angående Landtbruks-Institutet vid Degeberg. Ståndet, söm vidblef det förut fattade beslutet om ett årligt anslag af 10,000 R:dr Banco till nämnde Institut, lät förblifva vid Utskottets yttrande i Utlåtandet N:o 217 öfver en af Prosten Sidner, i sammanhang med berörde fråga, \ä:kt motion. Vid 6:te punkten , sorn af ser befrämjande i allmänhet af jordbruk och landtmanna-näringar. Utlåtandena N:ris 61 och 217 godkändes. Vid 8:de punkten i den delj hvarom i det föregående är närnndt. Ståndet biföll 8:de punkten i UtlåLandet N:o 61 , med förtydligandet i motsvarande punkt af Utlåtandet N:o217, i hvad dessa punkter röra anslaget af Manufactur-Discont-medien till Teclinologiska Institutet, jemte hvad dermed eger sammanhang. Vid urte punkten angående Bergsbrukets understöd. Anmärktes endast den rätteke i1 Utlåtandet, att denna punkt är af Ståndet bifallen. Vid slutet af Utlåtandet, der u gifter föreslås att på Nionde Hufyud-Ti - Troi. Utclr. d. >o Aug. 1840.
Utlåtande öfver väckt fråga om uppförande af en bro, på något afstånd från färjestället vid Qvicksund. 2:0 Jterremisser af nedannämnde Utskotts Memorial och Utlåtanden: ConstitutionsUtskottets : Med förslag till ändrad redaction af i5 §. Riksdagsordningen, i afseende på högsta antalet af Härader, som kunna förena sig om en Fullmägtig. StatsUt skottets: Angående regleringen af utgifterne under RiksStatens andra HufvudTitel; angående begärde anslag för Veterinairlnrättningen i Stockholm , jemte aflöning på Stat för DjurLäkare i hvarje province; rörande lönetillökning för Kyrkoherden i Waxholm; angående regleringen af utgifterne under Dcti 7 September c. m. RiksStaLens Tredje HufvudTitel; angående regleringen af utgifterna under RiksStatens Fjerde HufvudTitel, jemte bilagor vid sistnämnde Utlåtande; angående RiksStatens Femte HufvudTitel; angående RiksStatens Sjunde HufvudTitel; angående bidrag af Statsverket till Arméens PensionsCassa och AmiralitetsKrigsmansCassan; angående RiksStatens Åttonde HufvudTitel, jemte bilagor; rörande förändring i nuvarande fångföringssält, samt ersättning för brottslingars gripande, vårdande och förseende med sängkläder; angående medel till ombyggnad af den så kallade Lejonbacken vid Stockholms Slott; angående RiksStatens Nionde HufvudTitel; och angående reglering af anslagen under RiksStatens Tionde HufvudTitel. Statssamt Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskottens : I anledning af väckt fråga om inställande af all påbörjad eller verkställd indelning till ordinarie rotering af hittills oroterad jord; om anslag af allmänna medel till utvidgande och förbättrande af Warbergs hamn; och om anslag af allmänna medel för Arbetsoch Correctionslnrältningar i åtskillige delar af Riket. BäncoXJt skottets :
Att försöka, att hos oss ordna, denna sak i sin fulla detalj genom allmänna lagreglor, såsom i Preeussen, anser kommissionen emellertid icke tillrådligt, af den orsak, att man, såsom förr är anmärkt, omöjligen kan vid deras affattande hafva alla inträffande fall för ögonen, hvarigenom stadganderna under vissa förhållanden kunna blifva oanvändbara, samt till och med verka skadligt. För att afhjelpa detta, skulle man således, på samma sätt som i Preussen, nödsakas att lemna en sådan myndighet, som förenämndt är, åt kontrollen, nemligen, att, när den så ansåge af nöden, förfullständiga 66 Norska Regeringens underd. Utlåtande. eller göra undantag ifrån eller inskränkningar uti lagreglorna, hvilket efter kommissionens förmenande skulle hos oss väcka mycket motstånd, samt för öfrigt icke i och för sig sjelf vara att rekommendera. De Preussiska stadganderna medföra dessutom den olägenhet, att bränvinsbrännaren, genom den plan han skall afgifva, på förhand måste binda sin verksamhet för en längre period, i det han hvarken kan utvidga eller inskränka sin rörelse för dagen utan särskildt tillstånd, hvilket han äfven äfvenlyrar kunna blifva honom förnekadt, då detsamma( är beroende af vidkommande auktoriteters godtfinnande. Kommissionen tror derför, att de egentliga hufvudbeslämmelser, som ordna förhållandet mellan bränvinsbrännaren och staten böra upptagas i lagstiftningen, samt att den närmare detaljen med hänseende tili kontrollens utöfvande mäste blifya föremål för instruktionerna. Men afstår man från att ordna bränvinsbränningen på det detaljerade sätt, som äger rum i Preussen, så blir derutaf åter en följd, att man måste hafva en mera trägen kontroll, hvilken, för att missbruk må kunna förekommas, till och med måste vara daglig.
Ulltuna i Upfata Sätt organiferabe ocp af u„barnis* difctö 0täitber ttteb attflag itnberftöbba tanbtPrutödnftitut, font ttttber Slntw/ loppet af Oftober 1849 träbt i futt merffatnpet ocp pmareft 28 elever od) 24 lärlingar, bet pögfta antal, för pmilfet platö berftäbeö fttttteö, 33ip. tift SR, ©t. ^3vot. 1853—1854, i:a ©amf. 2:a 2(tP. 3 fiftlibne läsår njutit unbernriSttittg, f)ar befunnits fullt motfroara litt änbamål, od) anföfningar om inträbe berjiäbeS t) a fm a ingått från ett långt ftörre antal ynglingar, än font fmtnat cmottagaS. £et å £ege September 1852 uppl)ört fåfont högre läroanftalt för lanbtbru* fet, Ijmaremot, enligt träffabt aftal, bett lägre lanbtbrufS|Man å ®e Uppljöranbet af bet ^ögre lanbtbrufsdäroroerfet å degeberg är emeblertib få mpdet mer att beflaga, font betfamma imber en längre tibrpmb utroedlat ett för jorbbrufet ferbeleS nyttig merffambet, od) be Utom bett fålttit Stänber bemiljat flatsbibrag, lomttter benna läroanftalt nu att ti(lioä Majit, uppå attföfning af Ijud$ållningd
Mälllt detta följdes af intresserade åskådare, d ä * H e d d a hade funnit sig föranlåten att lemna bagarstugan och väfven, när Trumfen var i närheten, och nu stodo hon, Sjungar-Anna och båda småflickorna vid fönstret åt backen o c h följde med en viss ängslan den druckne karlens rörelser. Ä n vacklade han åt ena, än åt andra sidan, och stundom var han så nära kanten af berget, att det föreföll obegripligt, huru han kunde hålla sig kvar. Tinnie sprang efter sin mamma, som hon trodde o m att råda bot på allt i världen, men hon, som bättre än de andra förstod faran, blott ökade deras ängslan. Slutligen fann Trumfen sig besvärad af äfven andra klädesplagg, han r e f af sig västen och slängde den långt bort — någon rock hade han ej, så här i sommarvärmen — ännu några minuter och mössan gick samma väg, men när så Trumfen började göra ansatser att äfven vränga skjortan öfver hufvudet, då gick ett fasans skri öfver tre par läppar, och H e d d a, som var en praktisk människa, for upp och ryckte bort öglan från spiken, så att gardinen i en blink rullade ned och dolde frispektaklet för de innevarandes blickar. Lyckligtvis k o m m o ungefär samtidigt pastorn o c h mästerlotsen hem, och som de båda två voro fyndiga och resolverade karlar, uppgjorde de i blinken sin plan. Lotsen gick in till sig efter glas och butelj, och pastorn uppsökte i » farstuskåpet » en liten flaska, hvarmed han skyndade öfver till lotsen. D e n n e gick nu ut på berget och visade Trumfen, huru han var rustad. B l o t t en blick på buteljen var nog. Barfotad o c h barhufvad med skjortan hängande på ena armen skyndade Trumfen glädjestrå- lande honom till mötes. Lotsen bjöd h o n o m in i sin » b o d » o c h slog i en konjak, som han sade — brunt var det i alla fall och starkt var det också — och Trumfen tömde sitt glas