Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Stormak ti gste, Allernådigste Konung! I enlighet med Eders Kongl. Maj:ts nådiga befallning, får Sällskapets för inhemsk silkesodling Förvaltnings-utskott, med anledning af den anmärkning, som Rikets Ständers Revisorer i deras underdåniga berättelse af den 14 Oktober 1863 framställt beträffande det anslag af allmänna medel, hvilket bemälda Sällskap åtnjutit och som under de sednaste åren utgjort 4,000 R:dr årligen, underdånigst anföra följande: Herrar Revisorer hafva ansett, att Silkesodlings-sällskapet så länge åtnjutit detta understöd, att tillräcklig erfarenhet redan bort vara vunnen, huruvida silkesodling genom de maskar, som uppfödas med mullbärsträdets löf, må kunna i vårt klimat utvecklas till en nyttig och vinstgifvande handtering; hvarföre Herrar Revisorerne ansett fortsatta försök dermed icke utgöra ett nog giltigt skäl för understödets fortfarande; hvaremot Herrar Revisorer uttryckt den önskan, att Sällskapet måtte anställa försök med silkesproduktion af andra, i en sednare tid upptäckta, silkesmaskar, som hemta sin näring från bladen af andra växter än mullbärsträdet; tilläggande Herrar Revisorer, att om äfven på denna väg inga mer tillfredsställande erfarenheter än hittills häraf vunnes, de anslag, af hvilka ifrågavarande understöd till silkesodlingen utgått, må framdeles kunna föreslås att användas till befrämjande af andra, för landet mera naturliga näringar. Utan tvifvel är detta yttrande stödt på rigtiga grunder. Det innefattar till en del hvad Sällskapet sjelft länge insett; men vi få härvid erinra, att Sällskapets uppgift icke blott är, s.isom Herrar Revisorer antagit, att genom försök utröna silkesodlingens möjlighet i Sverige, utan äfven, och isynnerhet, att verkligen införa den hos oss, 6amt att detta sednare är svårare än det förra.
Hermione var en hellenisk qvinna, och hvarje föremål, som omgifvit henne från barndomen, sjelfva den luft, hon andades, hade utvecklat hennes medfödda kärlek till det sköna i alla dess uppenbarelser. Förgäfves predikade ej blott Kristianerna, utan äfven mången hellenisk vishetslärare i dessa dagar om naturens förderf och sinnlighetens dödande; hon lyssnade väl till dessa läror, och idéernas verld, som Krysanteus öppnat för sin dotters ögon, var äfven för henne den enda fullkomliga och eftersträfvansvärda; men att betrakta denna andra såsom syndig och föraktlig förmådde hon icke. Hon älskade himmelens stjernor och skyar, jordens berg, källor och skogar, dess blommor och foglar; hon förtjustes af konstens skapelser, och hvarje klart barnaöga var henne en klar vederläggning af den sats, att menniskosjälen vore ett vredens barn och från begynnelsen platt förderfvad. Ett ytterligare bevis behöfde hon icke, men egde många sådane i de vise, hvilkas lefnad varit en fortgående förkofring i dygden, i de kärleksfulle, som lidit för att göra andra lyckliga, i de hjeltar, som uppoffrat sig för hvad de ansågo skönt och sannt. I allt detta såg hon det gudomliga, uppenbarande sig i det synliga. Hon såg detta gudomliga i hvarje ädelt bildad gestalt, hörde det i hvarje välljudande röst. Spegeln hade lärt henne, att hon sjelf hade ett intagande yttre. Hvarför skulle hon dölja detta för sig sjelf eller andra? Hon kunde det icke, äfven om hon velat det. Hon var glad och tacksam för denna Guds och naturens gåfva och fann i dess besittning en vink att blifva den värdig genom sin själs förädling.
Efter att hafva mycket comme il faut helsat på värdinnan och bugat sig för det öfriga sällskapet, ärnade han visst draga sig tillbaka uti yttre rummet, när Majoren fattade tag i honom, förde honom bort till oss flickor samt bad – och troligen missade sig – att för Grefve R presentera en dotter – Det blef Mina, den vackraste af hans hemmavarande fem. Den sjette och i min smak hyggligaste är nu, sedan Marias giftermål, hos Mostern på Svenslund, för att, säger Modern, derifrån få ett godt etablissemang, – på hvilket ord Majoren, som också kan Fransyska, häromdagen stötte sig och förklarade sin hustru, att huru rik hennes syster än kunde vara, vore dock hans dotter för god att gå i Ladugården, men allt detta blefve för långt att berätta Imedlertid drog det ut med middagen. Jag såg på Pappa. Han gaf sig god ro, och så vet Gud hvad jag tänkte på om ej att undvika Amina, som jag tydligt såg läste öfver något samtal, när en af döttrarna i huset kom till mig och hviskade: ”Nå har du nånsin hört maken. Vet du hvarföre Grefve B reser?” – ”Nej” – ”Hans Föräldrar skicka honom ut för att förströ sig. Du kan tänka han ville bli Prest,” – och vidare sprang hon med sin nyhet som kom mig att se efter Grefven. Han hade stadnat qvar bredvid Mina T. men talade icke, utan hade fått ögonen på min guldkedja betraktande den med en besynnerlig blick. Från kedjan såg han upp på hennes bärarinna, och i det han märkte att jag också såg på honom, rodnade han som en femtonårsflicka, men i hans stora, mörka, melankoliska ögon, strålade någonting så – så vildt att jag nästan förskräcktes. Nu sedan – har jag påmint mig mycket annat, som allt ifrån hans inträde röjde en feberaktig spänning i hela hans väsen men då var det ändtligen serveradt.
Att förekomma denna olycka genom en förnuftig återhållsamhet vid bestämmandet af antalet af årets lielgedagar, utgör ett bland, de aldravigtigaste föremål för dem, som handhafva Kyrkan och dess formförändringar. Menas således i Utskottets Utlåtande med Catholicismens yppighet något annat, än guldet och silfret i helgonabilderna och Architecturens konst; — menas med de öfrige kristna Kyrkornas magra och förbleknade återhållsamhet, något annat än en mindre grann yta, föranledd dels af olika länders olika ekonomiska och climatiska förhållanden, dels af det begrepp, man gör sig om det höga och enkla alfvar, hvarmed mari i andagtens stund önskar se sig omgifven; så torde det behöfva en något noggrannare undersökning, huruvida Svenska Kyrkan, hvad Annandagarne angår, verkeligen träffat den beprisade medelvägen; så torde man ock finna, att detta uttryck: en mager och förbleknad återhållsamhet, om 16 H. 6 82 Den 9 Mars e. ra. dermed annars något skall menas, och man ej finner det rent af innefatta en omening, en sjelf-motsägelse, utan verkligen dermed skall menas ett nedsatt religiöst värde; att detta utryck då vänder sig rakt emot den mening, Utskottets Utlåtande vill göra gällande, och utgör ett vigtigt ogh strängt bindande argument för motsatsen. Ett uttryck uti detta Utlåtande, en vanlig Söndag, — denna skillnad af större eller mindre högtidlighet, som så bestämdt uppgöres emellan olika helgedagar—har på ett sårande sätt vidrört min religiösa känsla. Jag föreställer mig, att för den sanna Christliga andagten är den annalkande Söndagen alltid lika ny och ovanlig; och om de större högtiderne gifva en ökad anledning till en religiös sinnesstämning; så måste väl denna ökade anledning sökas i dagens text och icke i dagarnes mängd. Af dessa grander anhåller jag vördsamligen, att detta Utlåtande må blifva återremitteradt, på det Utskottet må komma i tillfälle att uppgifva behöriga och antagliga skäl för bibehållandet af Ånnandagarnc, eller ock att tillstyrka deras afJysande.
(So är innehafva, och att derefter få afbetalning garne derå, på ofvanberörde sätt, -årligen verkställa, försvinna, så att, om Reman icke vid hvarje ars förlopp, eller inom frenne månader derefter rätteligen afbördades, sjelfva Capitalet skulle, utan uppsägning, äfvensom den bristande Räntan, genast kunna infordras och hos Låntagaren utsökas; och har Kongl. Maj:t, innan Länet till Riksgälds-Contoiret öfverflyttade?., ge-! nom Nådig Skrifvelse till Dess och Rikets Stats-! Contoir den 21 Mars 180g , förordnat, att tiden till Rtntebetalningen skulle flyttas från början a£ Mars till samma lid uti Juli månad. Sedan Kongl. Stats - Contoirét, vid Lånehandlingarnes öfverlemnande till Riksgälds-Contoiret, uti skrifvelse till Herrar Fullmägtige den 31 December 1811, tillkännagifvit, att Rentan vore godtgjord till Juni månads slut berörde år; så hafva Comrnissarierne uti Riksgälds - Coptoiret, i anledning häraf, och enär sedermera, eller: tills den 14. Octcber 18x2, någon Rente-betalning ej skett, oaktadt trenne månader utöfver den härtill bestämde tid förflutit, förhållandet hos Herrar Fullmägtige anmält, till deri åtgärd HerJ rar Fullmägtige kunde finna godt vidtaga, samt uti ytterligare Memorial af påföljande dag inberättat, att Hans Excellence samma dag låtit in-j Jemna Banco - Attest af den 13 October å 6000 R:d B :co, hvilka, för Riksgälds - Contoirets räkning, blifvit insatte, och hvarigenom Rentan till den x Juli 18x2 blifvit likviderad. Med anledning af hvad salunda af Commissarierne blifvit anmält, hafva Herrar Fullmäktige, genom beslut af den ig Ortober 1812, förklarat, det Hans Excellenee förverkat rättigheten att längre få innehafva ifrågavarande Lån af 120,000 R:d
Jag vågar påslå, att den är starkare. Hufvudsakliga grunderna för denna plan är indelta arme'ens förminskning med 2,800 man infanteri och 5oo man cavallen, saint i dess ställe bevärts-exercisens ökande till dubbelt emot hvad som nu äger rum, äfvensom infanteriets förseende med exereis-compagnier. För min del tvekar jag icke att påstå, att deruti ligger en bestämd ökning af försvaret. Till D c ii 9 Maj c m bevärtns ändamålsenliga exercerande anser jag visserligen att 3o dagar erfordras; men äfven med de 21, som Ulsk. föreslagit, tror jag, att ett skickligt och nitiskt befäl kan bringa saken derhän, att en trupp, som till |:del består af gammal stam och till -ftdelar af beväring, kan af sina anförare med lugn föras i striden, och att det ingalunda vore välbetänkt, att, såsom en värd talare tillstyrkt, lemna en sådan beväring hemma, för att rädda krigsäran , derigenom att ett mindre antal deltagit i nederlaget. Jag hoppas tvertom, att, om bevärm tages med, skall någon ursägt för nederlag ej behöfva uppsökas, och ett gladare bevis för den bibehållna krigsäran finnas uti sjelfva resultatet af kriget. Det är endast underställningsvis, som Utsk. framlagt några åsigter angtde ordnandet af vårt försvarsverks personal; det enda, som bestämdt blifvit yrkadt, har varit, att en omfattande plan derför måtte uppgöras och Ständerna föreläggas, och derom hafva vi äfven erhållit någon förhoppning. Att ett sådant ordnande ej länge kari uppskjutas, derom bör enhvar vara öfvertygad, som uppmärksamt gifvit akt på dessa ämnen; ty onekligen befinner sig vår krigshärs organisation i ett öfvergångstillstånd. Ett sådant ägde äfven fordom rum , när de gamla bondehärarne , hvarmed vi hade betjent oss under medeltiden, skulle utbytas emot stående armeer. De första försöken i den delen aflupo olyckligt, och man måste afstå från de utländska mönstrens oförändrade antagande.
Landtnäs upplysta och rättsinniga tänkesätt. Frih Boye, Fredr.: Jag delar deras tanka, hvilka teo det vara en motionärs ovillkorliga rätt att, jemlikt 49 §:n Riksd.Ordn., få sin motion remitterad till Utsk. Då man i 4o år har varit medlem af delta Hus och redan vid 1800 års riksdag deltagit uti R. St:s förhandlingar, har man åtminstone någon erfarenhet. Ehuru jag sedan icke var med uti 180g års Const.Ulsk., minnes jag dock ganska väl den tiden, som Gr. Schwerin kallade ”de menlösa dagarna”, och huru man då talade. Man påminner sig, att under den s. k. frihetstiden, hvilken — i parenthes sagdt — mäste hafva varit en besynnerlig frihetstid, efter Gustaf lil förmenade sig hafva återgifvit friheten åt Sverige, fanns en s. k. Urskil jnings-deputation; så kallades Utsk:n då. Denna deputation var tillsatt att granska alla förekommande förslag och hade äfven rättighet att förkasta dem. Då nu grundlagen stiftades 180g, uppstod fråga om, att man ej skulle återkomma till denna Urskiljnings-deputation, emedan den gjort mera ondt än godt, och derföre stadgades — jag minnes det ganska väl — alt ingen motion, som angår ett allmänt ärende, skulle kunna undertryckas. Så förstods stadgandet då och har alltid här blifvit så tiilämpadt. I öfrigt förundrar det mig, att R. o. Ad. vill granska, huruvida en motionärs ordalag äro riktiga eller icke; med samma skäl kunde man äfven ingå i pröfningen, huruvida jag uttrycker mig på god Svenska eller ej, samt om min stafning är riktig, och slutligen nödgades man underställa frågan Svenska Academien. Jag protesterar emot den begärda voteringen, emedan jag anser den olaglig. Hr von Hartmansdorff: Jag beklagar, att Hr Frih. o. Landtm, icke ansett sig kunna framställa den propos., Hr Lagerhjelm föreslagit. Ilon hade varit jemnt vägande, å ena sidan bifall till, å den andra afslag å remiss.
Julli P. 21, 122, 209, 543. 54* StntsTJtskottets Betänkanden, Memorial och' ProtocollsUtdrag: angående StatsRegleringen i hvad den rörer RiksStatens Andra HufvudTittel. Junii P. 728. Julii P. 146, aii. Äng. P. 53f). Ort. 2 A. P. 55. —• i anledning af Konungens Nådig,1 Proposition, angående anslag så viii till åtskii* lige Byggnader vid Vetei inaii In äitningen semi årlig Stat för dess underhal'. Juuii P. 728. Äng. P. 784. Ort. P. 207. —- i anledning af Prosten IIerlitz’s »nemo* rial om en Djm Läkare på Gottlan!. Junii P. 728. Jul i i P. 18 r, 212. — rörande indragande af MedicoTAeologiske slipendierne, samt deras ahväidande till andra behof för MedicinalVerlet. Junit P. 728. Aug. P. 540. Nov. P. 33. —- om tillökning i lönerne för de fyra StalsSecreternrne, Junii P. 728. Äng. P. 541. Aug. 2 A. P. 374,458. ki anledning af Konungens Proposition om StatsVerkets tillstånd och behof, uti hvad som rörer RiksStatens Tredje Hufvud Titel. J nili i P. 728. Aug. P. 941 • Nov. 2 A. P. 141 - —- i anledning af Konungens Proposition, och flere motioner, angående SaltpellerGärdens nedsättning, m. m. Junii P. 728. Aug. P. 207. 542 StatsUtskottets Betänkanden, Memorial och ProtocollsUtdrag: rörande inqvarteringspenningar för Befälet vid Indelte BåtsmansCompagnierne. Junii P. 729.
Från det bleka ansigtet tycktes hvarje glimt af tankarnes spelande lif försvunnit; de stora blå ögonen blickade uttryckslöst ut i tomma luften, mot ett aflägset intet bortom synviddens gräns; men dess bjertare trädde svårmodsdraget kring den lefnadsglada munnen fram. Öfver de taggiga bergsryggarne i öster och vester låg ett stycke högblå sommarhimmel, genomskinligt klar, inväfd med gyllene strålar och hvita reflexer från solen, som stod midt på himmelstrimman, brinnande i hetaste middagsbrand. Också hade den redan hunnit genomglödga luften, som kändes kvaf och ljum, tryckande att andas. I denna tryckande luft domnade sinnena, somnade tankarne, bredde sig slöheten som ett soldis öfver alla förnimmelser. På stenarne i flodbädden lekte några barfota barn; Margot gick förbi utan att se dem. Ett stycke längre bort lågo några kvinnor framåtlutade, på knä, och sköljde kläder i det klara vattnet. Det var allt hvad lif som syntes till. Och så denna ensamma, mörka figur midt i den solstekta hvita promenaden. Margot hade hunnit utanför staden och vek nu af på en stig, som förde uppåt bergssluttningen. Ansträngningen att tvinga kroppen uppför branten gjorde, att lojheten så småningom försvann. Blodet började cirkulera med raskare fart, omedvetet blefvo gång och hållning mera spänstiga, det bleka ansigtet fick färg och de trötta ögonen glans. Hon gick igenom en liten dunge af löfträd, och der inne var luften kylig och svalkande som vattnet i en skogskälla. Hon stannade ett ögonblick och drog några djupa andetag; derpå fortsatte hon sin väg uppåt. Der låg hennes älsklingsplats, som hon sjelf hade upptäckt på en af sina dagliga promenader. Utmattad af ansträngningen, sjönk hon slutligen ner på en sten med ett öfverdrag af mossa, bekväm att sitta på, och med en härlig utsigt öfver staden och dalen. Der nere stodo husen sofvande i middagshettan, med slutna gröna fönsterluckor, och mellan dem skymtades den torra, steniga flodbädden, hvars smala vattenstrimma glänste fram här och hvar. Små som skalbaggar lågo tvättkvinnorna på stranden, små som myror rörde sig de lekande barnen af och an.
Då, enligt detta Utskottens förslag, ftn Fond för Strömrensnings-arbeten i all - 678 S ta ts-U t sko 11 e ts Betänkan den. mänhet kommer att afsältas, kunna Utskotten icke understödja den af någre Motionairer här ofvan gjorde anhållan om särskildt anslag för dyiike nödige ansedde företag i visse Lands-orter; utan ega vederbörande att sine åligganden i omförmäidte afseende anmäla hos de Commitlerade, åt hvilka Fondens speciella förvaltning blifvit i Nåder uppdragen, Vidkommande dernäst Herr Beckmans med flere Motionairers deröfver förde klagan, att Strömmar och Åar, under åberopande af äldre Privilegier, eller Kongl. Resolutioner, på åtskilhge ställen, obehörigen tillstängas till förfång för kringliggande Grannar uti deras Naturliga rätt att fritt begagna vattudragen till transport af sine uatur-alster och förädlade producter; så förekommer väl, att denna klagan, såsom tillhörande lagskipande Makten alt, i laga ordning, afhjelpa, icke kan af Riksens Höglofiige Ständer till hufvudsaklig pröfning upptagas; Men, då ut-, gången af frågan, sådan den blifvit framställd, är af ett ganska vigtigt inflytande på Näringarne i allmänhet, hafva Utskotten trott sig böra tillstyrka Riksens Höglofiige Ständer att hos Kongl. Majrt i underdånighet anhålla, det måtte undersökningar på alla ställen, der sådane ej re - S ta t s-U t s k o 11 e t s Be t ä n k an den. 679 dan för sig gått, af vederbörande Auetöriteter, på de klagandes förskjutande kostnad, anställas till utrönande, huruvida Kungsådrorne, enligt Allmänna Lagens stadgande uti 17 Gap. 4 §• och 20 Gap; 3 och 3 §. §.
Hr af Sillén, Abrah. Wilh.: Visserligen instämmer jag med en föreg:de talare deruti, att Komitéer ofta äro ett sätt att begrafva frågor, så att deras lösning blifver oafgjord; men någonting måste dock göras i afseende på presterskapets aflöning, om icke för annat, åtminstone för att undanrödja den verldsironi, som man under sekler sett göra sig gällande, nemi. att genom presterskapets aflöning söka på allt sätt materialisera ett stånd, hvars sysselsättning borde vara den mest immateriella i verlden. Det finnes tvenne sätt, som här på jorden befordra materialismen: det ena, att hafva för mycket, det andra att hafva för litet att lefva af. Till det sednare slaget kan man tvifvelsutan räkna de flesta presterskapets medlemmar, 'sorn icke blifvit befordrade till pastorat. De äro Den 10 Juni o. m. 30 S tvungne att egna sig åt det materiella, just till följd af deras ekonomiska ställning, och emedan kyrkotjensterna på många ställen äro så organiserade, att de äro på en gång förenade med få göromål och knappa löner, hvilket gör att en innehafvare af en dylik tjenst, derest han sitter med familj, måste slå sig på en mängd saker, hvilka icke borde tillhöra annat än en lekman. Vi hafva i alla tider fördömt katholicismen; men genom vårt aflöningssiitt skaffa vi oss en här af tiggarmunkar, sora kringstryka riket ungefär som i medeltiden. När sedermera prestmannen på detta sätt vid mognare år, efter alla fattigdomens försakelser och ansträngningar, kommer till det s. k. Canaans land eller pastoratet, skulle man tycka att lian borde så att säga hvila på sina lagrar och lägga sig i ro, hvarmed hopen menar, att lian skall göra ingenting. Jag skulle dock vilja fatta det så, att han uteslutande kunde få egna sig åt sitt kall, utan andra materiella bekymmer, än sådana, som åtfölja hvarje mensklig verksamhet. Det är en af hufvudprinciperna i ett konstitutionelt samhälle, att domaremakten skall vara oberoende.
Rosimunda försvarar honom men Longinus yppar för henne sin kärlek och sina planer samt råder henne att förgifva Helmiges. Hon afslår väl förslaget, men Longinus ber henne besinna sig. — Sc. 4. Helmiges kommer in djupt nedslagen och förfärad; han hade förirrat sig i en fasansfull ödemark och der under häftiga ljungeldar sett Alboins skugga; Rosimunda söker intala honom mod. — Sc. 5. Alboins skugga uppenbarar sig ännu en gång för Helmiges och bådar, att hämden snart skall nå hohonom och Rosimunda. — Improviseradt interscenium: Cleph och Pickelhäring finna Diletta i soldaternas händer. De anfalla dem, men Pickelhäring tar parti emot Cleph; dock lyckas han befria sin älskarinna, och Pickelhäring utföres för att hängas. — Sc. 6. Rosimunda tycker Helmiges för modlös att utföra hennes värf, hon finner sig älska Longinus och efter en stunds öfverläggning beslutar hon mörda Helmiges. — Sc. 7. Rosimunda ger Helmiges gift, men när denne känner giftets verkan, tvingar han Rosimunda att dricka ut återstoden ur bägaren. Båda dö i närvaro af Alboins skugga. Sist uppträder Nemesis. — Sedan ”Courtinen” är tillsluten dansa 4 dalkarlar en ballett, hvarpå följer ett Nachspel af en bonde-pickelhäring och två ”befalda diäknar”. Vi vilja här meddela några utdrag ur tragedien. Som prof på monologen meddela vi början af Helmiges monolog i III. 3. Hvaar tager iagh nu rådh? O i alsvållige Gudar! Hvart iagh än hugsar och seer, haar iagh bekymmer och ängslan. Lijffvet, frijheet, rijkdom och ähra, de låcka migh heftigt; Men där skreckia mig frå mitt samvet’ och ährliga rychte. Sij, både häär och däär ähr fara, kränkliga plågor. Skall iagh mörda min elsklige kung, min förste, min herre,
Hos tänkande menniskor blir pligten icke länge lek, och lekandet med skarpa skott är dessutom löga eller intet syfteseniigt. För öfrigt ar det icke, i vår tid, den mer eller mindre säkra skottvexlingen, som egentligen afgör en bataljs utgång. Det är manövern som gör det. Den beror af högste befälhafvarens eller tillfälliga befälhafvares insigt och fintlighet, och. det är dessa egenskaper, som böra utbildas företrädesvis, och det hos befälet. Hvad nationaldrägten, som skall uttränga Adels-, Brukspatronsoch Borgare-uniformerna, beträffar, så, ehuru nyttig den kan vara, hör den dock till ett underordnadt värde, och bör öfverlemnas till hvars och ens godtfinnande; ty dea blåa eller grå rocken, lång eller kort, gör ingenting till saken, då det gäller att ställa sig i ledet för fäderneslandets försvar, och dessimellan må man få kläda sig efter råd och lägenhet, såsom man finner för godt, utan att stöpas i vissa skråmessiga, allmänna eller enskifta, hvarken yttre eller inre former. > Den 12 Febru a l ii e. m. 313 sjelffors var flista så få uppoffringar af lid och kostnader, som möjligt; se der höjden af ali statsmannavishet i ordnandet af ett folkfattig och medellöst lands försvarsanstalter. Att uttänka de ändamålsenligaste medel derföre, är åter ej mindre en liderligt öm Regerings, än hvarje omtänksam medborgares både rättighet och pligt. Jag skall längre fram, med min välvilliga, ehuru ringa, skärf, söka bidraga dertill. Jag vill förut göra några inkast vid Herr Friherre Anckarswärds slutliga tankar. Herr Friherren påstår, att (pag. 5i) ”folkbildningen är ännu hos oss uti ett alltför uselt tillstånd,” och att ”råheten är ”stor och tankelyftningen ringa eller ingen.” Jag kan icke gilla detta i allmänhet stränga domslut. Jag anser det icke rättvist.