Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Expeditions-utskottets förslag, N:o 103, till Rikets Ständers underdåniga skrifvelse, angående skyldighet för egare eller innehafvare af säterier m. fl. slags hemman att i fjerdingsm a ns-bestyret deltaga samt om utfärdande af instruktion för fjerdingsman, har, jemlikt Utskottet tillhandakommet protokollsutdrag af den / innevarande månad, blifvit af Ilöglofljoa Ridderskapet och Bih. till R. Adela återremitteradt, på grund af gjorda anmärkningar, att, då krono-rättarens eller fjerdingsmannens befattning vore ett kronobestyr, hvilket, bland annat, visade sig äfven deraf, att Rikets Ständer beslutat anhålla, att instruktion för denna befattnings innehafvare måtte genom Konungens försorg utfärdas, men 8 § i Ridderskapet och Adelns privilegier innehåller, att ”Ridderskapet och Adeln i Sverige och Finland efterlåtes, att, fritt från alla utlagor och besvär, behålla deras sätesgårdar samt rå- och rörs-hemman”— —”likmätigt deras välfångna förmåner och rättigheter således, att deras sätesgårdar med deras gamla elier nybyggda torp skola vara fria från rusttjensten kon tributioner och alla andra kronobesvär undantagandes &c. &c.”, så kunde en sådan förändring, som i skrifvelse-förslaget åsyftas, icke ega rum utan Ridderskapet och Adelns samtycke, hvadan och då detta Riksstånd afslagit Allmänna Besvärsoch Ekonomi-utskottets tillstyrkande, att säterier, rå- och rörs-hemman samt insockne-frälsehemman malte förpligtas alt i utöfningen af fjerdingsmansbefattningen deltaga, borde följaktligen hvad skrifvelse-förslaget härom innefattar utgå. Då likväl det återremitterade skrifvelse-förslaget blifvit uppsatt i enlighet med 3:ne
Omöjligheten' nemligen, **t kunna hindra lurendrägeri, gör det absolut nödvändigt, att sådine varor som icke kunna i landet tillverkas, också mäste till bruk och nyttjande förbjudas, om man förbjuder deras införsel}el. ler också att deras införsel bör tillåtas, när de* ras bruk icke kan hindras. Då svårigheten att bevaka kuster och att göra lagarne åtlydda, utgör hufvudsakliga hindret, hvarföre man ej här såsom i andra länder genomen hög införseltull hägnar de Fabricationer sorn ännu behöfva hägnat, torde ännu för vista fabrikationer In t örte lior bud blifva nödvändige. Men dessa Förbud eft«r den sats som jag qfvanlöre uppställt, böra ick« utfärdas såsom Den 28 Junii c. m. för beständigt gällande, de böra anse? såsom premier på bestämda tider^ såsom temporaira suepensioner i utöfningen af andra Statsborgares rätt. Då RegeringsFormens 60 §. uppställer den grundsats: ”Ej må Konungen tili vinning för sig och Kronan eller enskilta personer och corporationer några monopolier fastställa,” synes Lagstiftaren hafva handlat enligt ofvannämnde åsigt. Ett absolut och för beständigt varande införselförbud uppå en vara, är ett Monopol till förmon för den sorn inom landet tillverkar dylik vara. Huru lätt kan icke hända, inom ett Land som vårt, med ringa befolkning och ringa capitaler, att en enda person, ehuru flere kallas berättigade att drifva samma handtering, och att täfla om varans godhet och pris, genom öfvervigten af sitt Capital, drar tili sig all den vinst som denna näring ger, och genom införselförbud på den vahra som han tillverkar, kommer i tillfälle, att höja priset efter behag, att efter behag skattlägga sina medborgare, och att utöfva ett för andra förderfligt monopol. Pröfntngen af införselförbuds behof bör naturligtvis tillhöra verkställande magten, men. jag tror att de ej borde utfärdas , utan att Konungen vid allmän Riksdag deröfver hört Rikets Ständer och att de ej borde gälla längre än från Riksdag till Riksdag.
Om vi öfvergå till ett alldeles nytt folk, Nord-Amerikanska fristaternas, hvars sinne för det rent praktiska ingen kari förneka, sätter äfven det ett så högt värde på de klassiska språkens studium, att de, i detta som i alla andra fall, medelst enskifta högst betydliga bidrag upprättat och underhålla så kallade colleges eller klassiska lärdomsskolor, i och för bibringande af en högre bildning. De göra det tvifvelsutan ej blott af pedantiskt vidhållande af föråldrade skolformer, utan derföre att de sannt republikanska ideerna, läran att ställa fosterlandets bästa högst af allt på jorden, äro bäst och kraftigast framstälda på de grekiska och romerska språken, och att de dermed hos landets ungdom önska utveckla och rotfästa dessa tänkesätt. Och vi skulle bland verldens mest bildade folkslag vara det enda, som ringaktade dessa språk, genom att ställa det i målsmäns fria skön, huruvida de skola af ungdomen iuhemtas eller ej? För min del tror jag, att om vår aktningsvärda lärareklass ville förskaffa sig en något större kännedom om, huru dessa studier bedrilvas i andra länder, och följa dessa exempel, skulle kärleken äfven för det grekiska språket snart uppstå hos lärjungarne och ganska få bland dem, som går den s. k. klassiska linien, önska att blifva befriade derifrån. Att tiden under studieåren ej skulle räcka till att hädanefter, som hittills, läsa äfven detta språk, kan väl ej heller vara fullt riktigt, då man ser andra länders ungdom medhinna det. På alla dessa skäl förenar jag mig med dem, som yrkat afslag på denna punkt. Gr. Mörner, Carl Göran: Då den föreg:de talaren yttrade sig mot Utsk:ts förslag, sade han sig tillhöra den konservativa sidan; jag tror mig göra det fullt lika mycket som han, och har äfven visat det vid behandlingen af representations-frågan, men nu är jag dock af motsatt tanke med nämnde talare. Gr.
Det är vid sednare delen af Utskottens Betänkande, som angår medlen lill beredande af stadga i Myntets värde, som jag vördsammeligen anhåller att få göra några anmärkningar. Utskotten antaga efter Calculen, att, under loppet af fem år, från och med 181g till och Den i5 April. 569 med 1823, omkring en lialf Million i BancoSedlar årligen kunna användas för det vigtiga ändamålet, att gifva stadga åt Banquens Sedlar och påskynda den lidpunct, då en stadig Myntreglering kan i verket sättas. Till beredande af denna framtida reglering i Myntväsendet anse Utskotten nämnde halfva Million böra begagnas till inköp af Silfver för att förstärka Banquens reela fond. Med de begrepp jag kunnat uppfatta om de tjenligaste medel alt förhöja värdet af en utelöpande Sedelmassa, öfverensstämmer icke en sådan positiv åtgärd, då andra utvägar gifvas, hvilka säkrare leda till samma syftemål. Efter min tanka kan en Sedelstock, hvilken såsom ett Rikets hufvudmynt blifvit satt i omlopp, icke utan våda för Näringarne realiseras genom indragning, om ock den indragne Summan skulle användas till anskaffande af hvad man kallar reel valuta. Med rätta säges att Banquens Sedlar na representera Landets gäld; och alt samma gäld bör med tiden betalas. Vill man föreskrifva, att denna betalning ovillkorligt skall ske genom en viss del af Sedelstockens årliga användande till Silfver-inköp, så har man ock med detsamma i förväg afgjordt Landets förmåga att afbörda sin gäld. Detta åter står icke i någon Statsmans, icke ens i mensklig förmåga att bestämma, men derigenom att man vill se längre in i framtiden än ett menskligt öga förmår, derigenom alt man grundat sina åtgärder och calculer på Nationens tillta - 570 Den i5 April. gande krafter och välstånd, förfelar man merendels sitt ändamål, och Försynen straffar på sådant sätt menniskans djerfhet att intränga på Dess område.
Majit, som funnit det vara med en rätt ordning öfverensstämmande, om staten upptoge full aflöning för de värfvade regementenas bela styrka och för hela året, under iakttagande, att aflöningen icke utbetaldes för större styrka, än som vore effektivt tjenstgörande, har ock, af sådan anledning, en gång tillförne till Rikets Ständer, vid 1840 och 1841 års riksdag, öfverlemnat att bestämma det sätt, hvarpå behofvet i denna del mätte kunna afhjelpas, utan anlitande af hufvudtitelns besparingar, antingen genom anvisande af ett särskildt förslagsanslag eller genom medgifvande, att utgifter af denna beskaffenhet må på öfverskotten å statsverkets inkomster anordnas; men, enligt Rikets Ständers den 19 December 1840 aflåtna, i nådigt bref af den 25 Januari 1841 Statskontoret delgifna, underdåniga skrifvelse, hafva Rikets Ständer, då en sådan anordning skulle väsendtligen rubba sjelfva grunderna för de värfvade regementenas organisation och tvifvelsutan komma att ådraga statsverket betydliga utgifter, förmält, sig sakna skäl att bifalla utgifternas anordnande på det sättet. Till afhjelpande af det missförhållande mellan de verkliga och i stat påräknade utgifterna, som Revisorerne nu, ehuru visserligen icke i form af någon slags anmärkning, omförmält, finnes alltså, enligt Statskontorets tanke, icke någon annan utväg, då vid värfvade regementena tjenstgörande manskap icke kan fränkännas den aflöning «|et har rätt att påräkna, än att genom förnyad nådig proposition hos Rikets näst sammanträdande Ständer föreslå förhöjning i statsanslaget till aflöningen ät manskapet vid hufvudstadens garnison. Till hvad Revisorerne i 7 §. af berättelsen anfört, rörande utgifterna för kokinrättningarne vid Svea och Wendes Artilleri-regementen samt vid Fyrverkarecorpsen, har, da beloppet blifvit påfördt vederbörligt statsanslag, och någon anledning till anmärkning emot utgifternas behörighet icke förekommit, Statskontoret, för sin del, icke något att i underdånighet tillägga.
Vidkommande derefter frågan om ersättning till Strömsholms stuteri i händelse af ruslhållarnes befrielse från erläggande .af ifrågavarande hitintills dit in gående dagsverkslösen så enär Rikets Ständer, i enlighet med Utskottets tillstyrkande i 9:de punkten af betänkandet N:o 51, litt. A, bifallit den af Kongl. Maj:t föreslagna indragning till statsverket, emot kontant ersättningsanslag, af den lill stuteriet ingående dagsverkslösen, hvaraf den nu ifrågavarande utgör en del, lärer alltså i della hänseende någon annan åtgärd icke erfordras, än att den uti 9:de punkten af förenämnda betänkande, såsom ingående i statsverkets behållna inkomst af ordinarie ränta, beräknade summa af 8,546 r:dr 6 sk. 7 rst., minskas med ett belopp af 2,000 r:dr, som, enligt hvad upplyst blifvit, i rundt tal motsvarar hvad den från de ifrågavarande rusthåliens stamhemman utgående dagsverkslösen i medeltal utgjort. 1 öfverenstämmeise härmed får Utskottet alltså tillstyrka, det Rikets Ständer måtte medgifva, att rusthållarne i det så kallade Kungsöhrs län må, ifrån och med det år, då den statsreglering, som vid innevarande riksdag fastställes, täger sin början, eller år 1852, befrias från erläggande af hittills utgående lösen för de räntedagsverken, hvilka af deras stamhemman utgöras, under iakttagande dervid, att af den, hem manen i Kungsbarkarö socken i ersättning för räntedagsverkena förunnade, kronoliondespanmål, så stor del, som af rusthålls-sta. mbemman nu uppbäres, i stället till statsverket åter indrages, samt med skyldighet för rusthållarne att, derest ifrågavarande dagsverkens användande framdeles skulle blifva för Kongl. Maj:t och Kronans räkning behöfligt, desamma dä utgöra emot sådan betalning efter länets markegång, som för kronodagsverken åtnjutes; och torde, i händelse af Rikets lilli. till B. St.
Han talade mindre och mindre, och till sist sade han icke ett ord. Då andra talade till honom, hörde han endast ett ögonblick därpå, men så lyfte han på ögonbrynen och sträckte ut handen, och det betydde: »Tyst! Slut!» och då teg man och gick. Kungen försökte att bota sin son från denna underliga åkomma, och förde honom omkring från det ena stället till det andra, till lustbarheter och allvarliga förrättningar, på resor och i krig, men det blef icke en smula bättre, snarare sämre. Prinsen gick omkring som en lefvande staty och såg stum på allt med sina sorgsna ögon. Då hände det en sommarmorgon, att prinsen kom in till kungen och sade honom, att han helst ville resa långt bort. Här var han ingen till glädje och sig själf till plåga, och nu ville han färdas ensam ut i världen och försöka om han kunde lära sig fördraga, att höra mänskor tala. Kungen, som alldeles hade uppgifvit, att någonsin få se sin son som en vanlig människa, gaf honom också lof att resa bort, men ensam fick han dock icke resa. Det passade sig icke för en prins. Han fick i sitt följe fem svenner, åt hvilka kungen gaf de bästa hästarne i stallet, och en tidig sommarmorgon, då alla björkar doftade och alla lärkor sjöngo, red prinsen i spetsen för de fem unga riddarne ut öfver vindbron. Han själf red främst på sin svarta häst. Han bar en svart rustning och hade visiret på sin hjälm nedfäldt till tecken på, att han intet ville tala med världen omkring honom. De fem unga riddarne redo på brokiga och hvita hästar och buro rika dräkter och glimmande vapen. Uppe i tornet stod kungen, och alla hofdamerna stucko ut hufvudet genom gluggarne och sträckte halsen efter den bortridande. »Gud ske lof,» sade de, »nu rider tystnaden bort! Nu kan man få prata så mycket man behagar.» Men ute på den långa, hvita landsvägen mellan de höga rågåkrarne red prinsen fram på sin svarta häst med nedfäldt visir, och långt bakom honom följde hans fem muntra svenner. Oaktadt han var ett långt stycke framför dem, hörde han dock trampet af deras hästar och huru de sins emellan samtalade och skrattade.
Jag anser nemligen alldeles gifvet, att BorgareSt;s anmärkn, icke ägde sammanhang med de af Utsk. framställda grundlagsändringsförslag, hvilka icke åsyftade någon förändring hvarken i R. o. Ad:s eller de öfriga Ståndens representationsrätt. JVlen lika gifvet anser jag det •vara, att då Utsk. till RiksStm inkommit med ett betänk, om Nationalrepresentationen, samt deruti yttrat sig om alla de mer eller mindre genomgripande förslag, som i delta ämne blifvit inom Utsk. väckta, och detta betänk, i sin helhet varit föremål för R, St:s öfverläggning, talmännen rätteligen förfarit, då de icke vägrat propos, å de roed detta ämne sammanhang ägande framställningar, oansedt dessa icke ägde någon oskiljaktig gemenskap med Ulsk:s förslag. På detta skäl, och då jag icke kan gå in deruppå, att Constit. Utsk. äger något slags rätt att förtrycka ett eller annat RiksStjs gemensamma tanka, tror jag en återremiss vara det lindrigaste förständigande, som kan meddelas. Hr Hjärne; Jag är ledsen, att Frih, Boye tvingat mig att i korthet åter vidröra ett ämne, som ej egentligen tillhör närvar, fråga. Hr Frih, har nemi. sagt, att jag uppgifvit något, sorn icke varit enligt med förhållandet, och han har i sådant afseende hänvisat till prot, Jag får göra en lika beskaffad hänvisning; och för att ådagalägga, att Deu i December. 3i jag verkligen icke har så svagt minne, som Frih, Boye tillagt mig, skall jag på förhand säga, hvad prot. i detta fall innehåller. Frih. Boye framställde nemi. den ena dagen, sedan Gr. Frölich först yttrat sig, sitt förslag, hvilket bland andra äfven innehöll det yrkande, att man icke borde få blifva representant, förrän man fyllt 35 år. Jag hemställer, om icke detta förslag var lika mycket afvikande från Utsk:s som de öfriga; men på e. in. uti ett påföljande plenum afgaf dock Hr Frih. sin protest mot dylika förslags framställande. Jag borde kanske vara tacksam emot Gr.
Det allmänna missnöje, som yppar sig vid hvarje förrättning af denna art, visar bäst, att folket icke är moget att se sitt väl deruti: och då härtill kommer rättigheten för enskild man att godtyckligt störa sina grannar till bostad och egendom, ofta —■ efter hvad erfarenheten visar — föranledt af nyck, att söka derigenom få sin egendom af dem väl betald, eller på embetsmännens förklaring om enskiftenas pytt»; så bör man icke heller anse det otillbörligt. Här - Den 17 Februarii f. m. '97 till kommer Ufven den för slättbyggden utomordentligt dryga Landtmätare-taxan, hvarvid jag också vill vördsamt fasta R. H. St:s uppmärksamhet. Detta är hvad jag i helt kan applicera till Vestergöthland och väl äfven till det mesta vid andra Provinser. Jag skulle derföre våga tro, att om åtminstone någon del af de bidrag, som Staten uppoffrar till enskiftenas fortgång, blefve använda till befordran af Landtbfuks-Skölor och Instituter, man ginge en säkrare väg att göra dein begärliga och ändamålsenligt begagnade; ty, fastän icke hvarje individ kunde draga direct nytta af dessa undervisningar, hade man genom de derifrån utgående exemplen att vänta en spridd upplysning, till sann förkofran för denna i Sverige litet omfattade, men hufvudsakligaste näringsgren.
För att åstadkomma en kommunikations-led mellan Söderhamn och Bollnäs, dels genom anläggande af en jernväg för lokomotiv eller ångkraft från nämnde stad till sjön Bergvikens östra strand samt af jernbana för hästkraft förbi Landaforsen i Ljusne-eif, och dels genom upprensningar i denna eif och sjön Warpen, hafva Rikets Ständer beviljat ett lån ä Fem hundra tusen R:dr, hvilket lån också blifvit anvisadt att från Riksgäids-kontoret utgå; varande för sagde iån samma betalningsvilkor fastställda och enahanda åligganden föreskrifna, som för de, enligt nästföregående 2:nc §§, vid denna riksdag beviljade låne-understöden för jernvägsanläggningarne mellan Carlshamn och Almundsryd samt Hudiksvall och sjön Södra Dellen; likväl med den förändring, att aktie-teckningssumman blifvit bestämd till 1,000,000 R:dr. § 131. Under förutsättning, att de för åstadkommande af en ny kommunikattons-led från de inre delarne af Jemtland till lämplig hamnplats vid Nordsjön erforderliga 28 Slats-Utskotlcls Memorial JM 281. arbeten inom Norrige varda samtidigt företagna och fullbordade, hafva Rikets Ständer beviljat och lill utgående från Riksgiilds-kontoret anvisat ett statsanslag utan återbetalnings-skyldighet å Två hundra fyratio tusen fem hundra R:dr, för utförande af arbetena å sagde kommunikalions-Ied, mellan gästgifvaregården Bräcke och Norrska gränsen, enligt derför uppgjord och till Rikets Ständer aflemnad plan. Denna anslagssumma hör till det bolag, som bildat sig för ombesörjande af trafiken å ifrågavarande kommunikalions-linie, utbetalas under tillämpning af de allmänna föreskrifter, som i afseende på statsbidrag till vallen-kommunikationer och väg-anläggningar blifvit vid innevarande riksdag meddelade, och under vilkor derjemte, att bemälde bolag åtager och förbinder sig att, emot åtnjutande af delta statsbidrag, inom den lid, som af Kongl. Maj:t kan varda bestämd, i öfverensstämmelse med åberopade [dan fullborda kommunikations-leden mellan sistnämnde punkter.
Före Bankens nya organisation, blefvo de, till följd af ofvannämnde föreskrifter, ofta förekommande assigneringar och insättningar å Låne-Conloirels i Banken egande räkning N:o 2 (för jernbelånihgen) omedelbarligen besörjde af förra Låne-Banco-Depai tementet och f. d. Vexel-Banken, men, sedan Låne-afdelningen, enligt den i Banken nu införde Redovisnings-ordning, icke ansetts böra hafva serskild räkning i Depositions-afdelningen, måste berörde assigneringar och insättningar nu handläggas uti 3:ne Afdelningar, på sådant sätt, att Låne-afdelningen, efter inbekommande af förutnämnde förteckning eller Advis-lista, utfärdar invisning på Cassa-afdelningen, der invisningen insattes för Depositions-afdelningens räkning, hvarefter den erhållne Cassa-attesten aflemnas till sistnämnde Afdelning, som insätter beloppet deraf å Låne-Contoirets räkniug N:o 2; och medföra Låne-Contoirets återbetalningar till Banken enahanda bestyr. Emedlertid och då upprättandet af förrberörde Advis-listor, hvaraf endast slutsummorne ingå eller behöfva ingå i Bankens bokföring, för Directionen medfört mycket besvär och tidsutdrägt, samt, med afseende å Contoirets fåtaliga personal och öfriga högst trägna göromål, stundom icke utan största ansträngning kunnat medhinnas, har en förändring uti de för denna lånerörelses bedrifvande nu gällande föreskrifter ansetts vara så mycket mera af behofvet påkallad, som någon granskning i Banken af ofvannämnde dit ingående specifika räkenskaper hvarken varit föreskrifven eller någonsin blifvit eller kunde blifva verkställd, dels i saknad af de, för en sådan gransknings fullständighet, erforderlige upplysningar, och dels derföre, att det icke tillkomme Bankens embetsoch tjenstemän alt utöfva controll å Låne-Contoirets Direclion, enär Ledamöterne i denna Direction, med undantag af Bancoombudet, som af Banco-Fulimägtige tillsättes, vore utsedde af Rikets Höglofl.
Deremot är det en lätt sak att uträkna skalte-procenlen af löner, ehuru äfven här beskattningen blifver orättvis dä indelta löner, och lofliga sportler icke kunna i förväg beräknas med enahanda klarhet. Det gifves ett enda tillfälle då jag anser alt It. St. vore ursäktade vid en dylik beskattning, det nemi. dä landet under ett ödande krig eller andra olyckor vöre bragt i ett så redlöst tillstånd att penningar må tagas hvar som helst. Ar då Sverige efter en 40-årig fred och under blomstrande förhållanden bragdt till sådane bistra tider? — Bort det! Eller anser man att tjenstemännen äro alltför högt lönade? — då erfarenheten likväl vittnar att de fleste lefva i bekymmer och åldras med armod — nå väl, må då den som anser tjenstemannastaterne vara alltför öfverdrifvet höga, väcka förslag om lönernes nedsättande. Det vore i alla fall bättre och redligare än alt gifva 230 Oen 28 De ceni ber f. m. med eua handen och återtaga med den andia, oell åtminstone bespara sig besväret och kostnaden af kontrollen öfver en sådan beskattning. Del kontraktsbrott som Staten intet skulle tillåta en privat man att utöfva mot sin tjenare, kan omöjligen vara en Statens rättighet mot sina — Staten, representerad af R. H. St., som altid borde föregå med efterdömen af rättvisa och ädelhet. Man har frågat med hvad annan beskattning den minskning som häraf skulle inträffa uti förr beräknade statsinkomster, skulle utgå. Svaret på denna fråga kaD jag ej anse mig som motionär pligtig att i förväg upgifva — och jag betvifiar ej att BevillmsUtsk. som räknar så många oplysta statsmän, nog finner utvägar dertill. Dock tillåter jag mig förskottsvis att hänvisa till Bankovinsten — lill en förbättrad Ch.-Sigill.författning, till ökad skatt på Bränvinstillverkning m. fl. som är mera förenligt med rättvisan — häldst. beloppet inte är större än att jag vet en Tjensteman, som ensam af den skatt som är lagd pä hans löner, erlägger högre kontibrution än flere städer för deras industrie.
Jag hyser det hästa hopp om framgång åt detta billiga förslag, helst sorn sammansatta lagsamt allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet redan vid d 85G—58 års Motioner i Bonde-Ståndet 1862. 201 års riksdag i denna fråga uti följande ordalag erkänt och bekräftat rigtigheten af hvad jag här påstår, att sedan numera flerfaldiga näringar uppkommit, för hvilka en lätt och beqväm transport vore af lika mycken vigt, som för jordbruket, äfven dessa borde deltaga uti väghållningen, helst det måste medgifvas att den, som hade behofvet och njöte fördelen af en inrättning, jemväl borde vidkännas den kostnad, som dermed åtföljde.” Att dessa rigtiga grundsatser öfverröstades då af motsatta åsigter gör mig icke misströstande för framgång åt mitt förslag, då nu en mera allmän, rättsenlig princip synes hafva gjort sig gällande. Om remiss häraf till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 19 November 1862. G. Johansson, från Kronobergs län. Af August Andersson från Ostergötlands län, om halfva bränvinstiUverkningsafgiflens anvisande till jernvägsbyggnader. Under en tid, då bränvinstillverkningsafgiften utgjorde omkring 600,000 R:dr R:mt om året sköttes Statens angelägenheter och aflönades dess embetsoch tjenstemän samt befrämjades produktiva företag i nästan lika hög grad som nu, utan att den allmänna bevillningen var särdeles mycket högre. Då nykterhetsifrare började agitera en genomgripande reform i bränvinslagsliftningen hette det: dels att detta skedde för att hämma fyllerilasten, dels ock för att genom högre beskattning på denna jordbrukets binäring bereda tillgångar tilljernvägsbyggnaderne inom riket. De sednare årens erfarenhet gifver dock nogsamt vid handen, ej mindre att superiet står på nära nog samma stådpunkt, utan fast heldre att de förespeglade inkomsterne af bränvinstillverkningsafgiften försvunnit i det bottenlösa svalg, som kallas Statskassan.