Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Gör mig hugnad, och Gud skall gifva dig dubbelt igen! Hagar blef ensam och satt vid sitt öppna fönster mot parken. Julimånen stred med ett skimmer af den flyende sommardagen, och vid horisonten skuggades sjöns vattenyta af ett stigande moln med lätta kornblixtar. Det var lugnt, tyst och varmt. Fågelsången hade dött bort i lindarnas kronor; endast den outtröttliga rödstjärten lät ännu höra ett ensligt kvitter från vårens dagar. Det måste ha varit en sömnlös hane; honan vakade öfver ungarnas nattro. Det ensliga kvittret gaf en melodi åt ensliga tankar. Hagar stod utom sig själf och talade till sig själf: På hvilken strand har du åter hamnat, irrande spån? Ensam var du i Kaskas skog, ensam i din förste rike beskyddares hus, ensam i Kristinas glänsande hof och nu åter ensam på Edsberga slätt vid klostrets ruiner. Så mycken godhet, så mycken kärlek hafva kommit dig till möte, hvar du i världen gått, och dina förödmjukelser ha varit öfvergående skuggor, men ensam kände du dig öfverallt, till och med när en yngling sade sig vilja för dig eröfra kronor. Ingen förstod dig, och du förstod ingen. Alla andra hade en hjärtevän, åt hvilken de kunde säga allt; du hade ingen. Hvarför var du så olik alla andra, så ständigt instängd i hjärtekammaren? Frihet var din lust, men läpparna voro bundna. Var det din eller människornas skuld? Var det stålet som saknades för att slå gnistor ur flintan? Eller var du Kristinas kiselsten, som lyste med guldets glans, och se, det var kattguld! Ett främmande väsen var du, likasom din afundade, din beundrade, din stundom nästan hatade drottning: till hälften genomströmmad af människors varma blod, till hälften af kall stjärnglans. Fru Sofi De la Gardie har kallat ditt väsens brist högmod, fru Maria Ryning har kallat det hednatro. Hvem har rätt? Eller finns här en tredje fackla, som lyser långt in i själens okända grund: »du förstår icke kärleken!»
Vi veta att flere bland dem bildats genom donationer, och jag hemställer då om det är rätt att öfverflytta dem på ett annat embetsverk, då sådant strider emot testatorernes föreskrifter. Jag är för öfrigt öfver* tygad, att åtgärden icke skulle leda till något resultat; ty det är mycket säkert att en del af dessa kassor måste qvarstå för dermed afsedde ändamål. Jag ber att få instämma med de talare, som yrkat afslag å färev:de puukt. Sedan ropen på propos. förnyats, förklarades öfverläggningen vara fulländad; hvarefter H. Exc. Hr Gr:n o. Landtm, yttrade, att under diskussionen yrkats dels bifall till Utsk:ts uti den förevide 17 § gjorda hemställan, dels frågans återremitterande och dels afslag å Utsk:ts hemställan. Härefter framställde H. Exc. propos. först å bifall till Utsk:ts hemställan, som besvarades med starka nej, blandade med ja, sedermera å frågans återremitterande, hvartill likaledes svarades starka nej jemte några ja, och slutligen å afslag å Utsk;ts hemställan, då svaren utföllo med starka ja, blandade med några nej; hvaruppå H. Exc. förklarade sig hafva funnit den sista proposm vara med öfvervägande ja besvarad. Som tiden nu var långt framskriden, hemställde H. Exc., huruvida R. o. Ad. behagade åtskiljas, sedan några från Utskm inkomna mern. blifvit till bordläggning anmälda; hvilket bifölls. Härefter anmäldes och bordlädes: Konst.Utskd.s Mein.
Sedan detta skett-, sammankallar Konungen den Norrske Stats - Ministern och de Norrska Stats - Baderna, tillika med de Svenska, till ett utomordendigt Stats-Råd, och förelägger dem ej mindre de grunder och omständigheter, sorn vid detta tillfälle böra kamma i öfvervägande, än Norrska Regeringens förklaring om detta. Rikets tillstånd, jemte en dylik Berättelse om Sveriges. Ofver dessa föremål infordrar Konungen deras Betänkande, hvilket de hvar för sig. skola till Protocollét afgifva, vid den ansvarighet Grundlagen bestämmer. -Derefter äger Konungen rätt, att fatta och utföra det Beslut, Hatt ans,er för Staten gagneiigast'/* Constitutions-Utskottet är öfvcrtygadt, att den Svenska Grundlagen alldeles icke lägger något hinder i vägen för detta stadgande i den Norrska. Sammanträdet mellan Svenska och Norrska Stats - Rådet - Den 2 jr April. '4S9 det är det enda, sorn skulte kunna fordra Ett, sens Ständers medgifvande; meri då ett sådant sammanträde är en omedelbar följd af tvänne Rikens Förening under samina Konung, och då intetdera Stats-Badet vid detta tillfälle utöfvar någon afgörande rätt, utan Konungen ensam besluter, trädas, genom ett bifall dertill, Sveriges Grundförfattningar i intet afseende för nara, Formaliteterna* rörande öfverläggningssät. tet, i afseende på Norrige» Stats-Råd, förandra alldeles icke de formaliteter Svenska Grundlagen för Stats - Rådets åtgärder vid samma tillfälle fö. reskrifver,' och den äskade Berättelsen orri Sveriges tillstånd beror alltid af Kongl. Majit att låta afgifva, och är i våra lagar hvarken föreskrifven eller förbuden.
Under granskningen af de Redogörelser och Hufvud-Böcker, som blifvit upprättade af åtskilliga så väl förvaltande som sådana Verk, hvars inkomster bestå uti Stats-anslag, hafva Rikets Ständer erfarit, att dessa redovisningar, i mer eller mindre mon, sakna den fullständighet och de upplysande egenskaper, som af det i allmänhet nu mera i flere delar förbättrade Bokförings-system billigen kunde förväntas, och att de jemväl till sin uppställning innefatta en mångfaldighet af olika, stundom ganska invecklade och otydliga methoder, till hvilkas utredande Revisorerne ofta mäste förspilla mycken tid och möda; och, enär ett sådant förhållande i hög grad påkallar åtgärders vidtagande, hvarigenom rättelse i dessa delar må kunna till vägabringas, hafva Rikets. Ständer ansett ledande till ändamålets vinnande,! om, för ifrågavarande räkenskaper, tjenligt Formulair upprättades, i öfverensstämmelse med de för Riks - Boksluts-arbetet gällande grunder, så att de till form och uppställning måtte, så vidt möjligt vore, blifva lika; och hvilket är så mycket angelägnare, som sådant må hända innebär det enda vilkoret af möjlighet för Rikets Ständers Revisorer att, ?8 Exp.-rUlsh Förslag till und. Skrifv. lY.-o 43o, under den för deras förrättning bestämda tid, tillbörligen medhinna deras gransk-* nings-arbete. Rikets Ständer anse nämnde
Men du låter din katta ha för mycket sjelfsvåld, och så ser du dig aldrig för när du går ut, så att den satans Kurre passar på att slinka in.” Vid dessa tillfällen blef den storm, hvari madam Björkelund besvarade gubbens, icke af minsta slaget; och ej heller mildrades den, då hon, ryckande eldgaffeln till sig, jagade både hunden och katten på dörren, under högmälda påståenden att hon kände till gubbens konster och illfundigheter för väl att låta narra sig, men att han också kunde lita på att Kurre samma qväll med sten om halsen skulle ligga på hafsbottnen – dit Kurre dock aldrig kom, ty mellan middagen och aftonen hade madam Björkelunds lynne svalnat af. På den dag och stund då vi göra vårt inträde i mäster Björkelunds hus – det var en måndag – pågick just som bäst en sådan batalj som den ofvan skildrade. Men denna gång gaf matmodern på intet sätt sitt missnöje luft: hon nedsatte maten på bordet, bröt kakan i korgen och sade med ett slags befallande värdighet: ”Han är hemkommen – du ser att jag har med mig hans knif och gaffel.” ”Tyst, byke”, befallde hattmakaren, i det han med beundransvärd flinkhet jagade ut Kurre, doppade handduken i tvättskålen på tresnibbshyllan bakom sängen och drog dermed några tag icke blott öfver de nedsotade händerna, utan äfven öfver den väldiga hårluggen, som såmedelst fick en vacker lutning åt ena sidan. En i hast påkastad rock och den från spegeln nedryckta halsduken fullbordade mästarns toalett. Knappt voro dessa förberedelser slutade och madam Björkelunds stora stärkta förkläde utslätadt, förrän stadiga steg hördes på förstugugolfvet och ett lika stadigt tag togs i dörrklinkan, hvarefter man fick se inträda hyresgästen till de båda klosterrummen. ”God dag, mästare!” ”Guds frid, löjtnant! Har det varit rolig natt?” ”Hjelplig Kom något bud i går från snickarn, madam Björkelund?” ”Var lugn, kära löjtnanten – jag gick sjelf dit.
); att om fånge brukar våld till verkställande af rymning ur stråffin?ältning, eller försöker alt utan våld sådan rymning verkställa, och lian väldet varnad, men afstår ej derifrån, då må emot honom det våld bnikas, som Lill rymningens hindrande nödigt är (26 §); att styresman öfver straffinrällning, som förordnas af Konungen, åligger: att tillse, det ådömdf straff rätteligen verksläldt varder; alt besöka langarne, så ofta ske kan; åll vaka öfver ordningen i fängelset samt öfvet faugarnes undervisning; alt hos dem befrämja arbetsvana ocli sedlighet, så ock söka genom fångarnes behandling i allt öfrigt verka till deras förbättring, samt att förordna, när bestraffning enligt 24 eller 25 S verkställas må (28 §), och S att Konungen derjemte bör förordna några i orten boende män, att å sliaffinråltning tillsyn halva, med skyldighet att lid efter annan besöka fängelset och att, i händelse dervid något skulle finnas alt anmärka. hos Styrelsen öfver fängelserne i fiffel derom göra anmälan (29 §), i öfrigt meddelas bestämmelser af mera speciel beskaffenhet, med tillägg, alt angående hvad ytterligare i afseende på fångars vård, arbete och behandling skall iakttagas samt till ordningen och tillsynen vid straffinrättning hörer, skall serskildt stadgas. Af hvad nu blifvil uppgifvet torde emedlertid arten och beskaffenheten, eller egentliga ka ra k loren af de föreslagna frihetsstraffen, kunna Uih. till R SL Prat, 1S45. 7 Samt. I A/d. 29 Haft. £ 10 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 93. inhemtas; och då, enligt hvad redan blifvit nämndt, frihetsstraff skulle komma att sättas i stälJet för de i gällande lag använda straffarter, som blifvit ur förslaget uteslutna, synes den hittills af Utskottet obesvarade Irågan angående lämpligheten af dessa straffarter här böra till besvarande upptagas. I denna del får dock Utskottet i allo hänföra sig till de åsigter, Lagberedningen uttalat.
Handels-Balken blifvit föreslagen, så att penninge-räntan, ej mindre i publiqne Cassör, än enskilde emellan, skulle fastställas tili högst 5 för hundrade om året. Äfven ett annat från Hedervärda BondeStåndet till Statsoch Banco-Utskotten remitteradt Memorial af Riksdagsmannen Gustaf Larsson från Stockholms Län, innehåller samma förslag, och uti ett från Högloft. Ridderskapet och Adelil till Statsoch LagUtskotten remitteradt Memorial har Herr von Qvanten, Carl, sokt att genom flere skäl, hemtade från beskaffenheten af de i Jordegendom intecknade Lån, och den afkastning sådan egendom lemnar, ådagalägga nödvändigheten deraf, att två slags ränta tillätes, en högre och en lägre, samt att i synnerhet vid de försträckningar, hvilka genom tagen inteckning i jord-egendom försäkras, högre ränta icke bör kunna fordras, än efter 4 procent; hvarmed de pubiique Cassorne kunde göra början, dock så, att denna föreskrift äfven sedermera skulle sträcka sig till intecknade lån i allmänhet. Utom nyssnämnde, hafva dylika frågor blifvit väckte i dels till Statsoch Banco-, dels till Statsoch Lag-Utskotten remitterade Motioner; äfvensom i de tillförordnade Finance-Committeens Betänkande bifogade särskilde anföranden af 2.'ne Committeens Ledamöter; och har härvid, utom hvad redan nämndt är, äfven den åsigt blifvit framstäld, Betänkanden. 75 att all ränte-beräkning viii penninge-forsträckningar enskilde emellan borde blifva belt och ballet öfverlemnad till de aftal desse derom kunna göra, och allt bvad hittills varit stadgadt, rörande bestämd laglig räntas beräknande, således alldeles upphäfvas. Alla dessa enskilda förslag hafva förenade Stats-, Bancooch Lag-Utskotten ansett sig böra i ett sammanhang till pröfning företaga; och gå 1111 att inför Rikets Högloft. Ständer framlägga resultaterne af sine öfveiläggningar derom.
Gr. von Rosen, Adolf Eugéne: I samband med den punkt, som nu är i fråga, och på grund af de åsigter, som vid den allmänna sammankomsten uttalade sig i afseande på korp - Den 18 April e. m. 567 sens delande i 2:ne olika vapen, får jag anhålla att äfven med några ord fä beröra denna fråga. Det har blifvit mycket ordadt om huruvida sammanslagningen varit utaf någon nytta för korpsen, och sagdt att den aldrig blifvit fullkomligt amalgamerad, eller, som en talare uttryckte sig, att föreningen aldrig blifvit kemisk. Detta kommer sig deraf att föreningen afdrig fått åtnjuta fördelen af det så kallade bloddopet, d. v. s. icke kommit i krig. Hade sammanslagningen egt rum ett par årtionden förr, hade säkerligen aldrig de schismer uppstått, som så länge splittrat de olika korpserne. Jag vill taga ett exempel i det fallet, sorn jag sjelf var vittne till. Det var då vi gingo in till Fredriksstad och Fredrikshall. Skärgårdsflottans officerare påstodo, att om de icke nödgats vänta på stora flottan, hade de för längesedan hunnit afsluta affären; och å andra sidan sade stora flottans officerare, att om vi fått segla rakt upp till Christiania, utan att taga skärgårdsflottan med oss, hade vi turnerat fienden och afgjort frågan med ett slag. Båda hade rält och orätt på samma gång. Ty det var öfverbefälet eller Konungens vilja att så skulle tillgå som skedde, för alt undvika blodsutgjutelse — flottorna voro dertill oskyldiga. Under krig väcker det alltid missnöje, om det ena vapnet nödgas vänta på det andra; men om vapnen då varit sammanslagne, hade det endast varit två eskadrar, af hvilka den ena anfallit den ena stationen, den andra en annan. Jag kommer nu till ett yttrande, som jag återfunnit i Depits-Chefens bilaga till K. Der säges, »att ingen sakkunnig och fördomsfri person skulle kunna förneka nyttan af denna åtgärd (nemi. skiljandet af vapnen), så framt beredandet af vapnets största möjliga tjenstbarhet uteslutande afses, kan svårligen antagas.»
Dessa emolumenter i förening, hvilka äro mindre än de, som nu för tiden tilldelas mången förvaltare af större bruksoch landtegendomar, kunna desto mindre anses för öfverdrifna, eller, för innehafvaren af ifrågavarande befattning, mer än tillräckliga, som lefnadskost naderna vid experimentalfältet äro större än i hufvudstaden, från hvilken nästan alla förnödenheter skola hemtas, och som befattningen utan tvifvel blir af en ganska mödosam beskaffenhet, fullt upptagande Intendentens tid hela året om, och dessutom förknippad med ett ingalunda obetydligt ansvar; honom åligger nemligen, utom ordnandet och skötseln af fältet, och öfvervakandet af de mångfaldiga försök, som derstädes komma att anställas, jemväl hela redogörelsen för använda medel, hvilken vid en anstalt, sådan sorn denna, eller en förenad försöksanstalt och mönsterfarm bör, och oundgängligen måste, blifva vidlyftig och tidsödande, för ådagaläggandet af försökens praktiska användbarhet i stort. Sannolikt är derföre, att han till sitt biträde i räkenskapsföringen behöfver anlita någon dertill skicklig person, hvilken han åter i sådant fall sjelf måste på sin bekostnad aflöna. På dessa grunder får jag vördsamt föreslå: att, i enlighet med Landtbruks-akademiens hemställan, Rikets Ständer, till lönefyllnad för Intendenten vid experimentalfältet, måtte anvisa en årlig summa af 1,900 R:dr. Stockholm den 29 November 1862. Fr, Hjertström 334 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 172. Af Herr Hjertström 5 Angående en telegraflima från Jönköping till Westervik afvei' Ekesjö och Wimmerby Såsom tillägg till en här i Ståndet redan framställd motion, angående Telegrafstationer i Städerna Ekesjö och Wimmerby, får jag anföra följande, på grund af upplysningar, inhemtade af en nitisk och skicklig Telegraf-tjensteman i landsorten: — Ekesjö stad har förgäfves flera gånger sökt att få en Telegrafstation öppnad derstädes.
Socknenämnden pröfve de anbud, som dervid göras, och åge dem, med afseende ej mindre å de bjudandes behörighet och tjenlighet, än äfven å den erbjudna af giftens belopp, antaga eller förkasta. Der utskänkningsrättighet för gästgifveri blifvit uppsagd inom den i § 42 bestämda lid, åge socknenämnden, om den så för godt tinner och derest ej å sockneslämma, som två Söndagar å råd blifvit pålyst, annorledes beslutas, att vid den auktion, som nyss sagd är, ny utskänkningsrättighet, med utsättande af stället för dess utöfning, i den uppsagda rättighetens ställe, på enahanda sätt utbjuda och auktionsanbuden pröfva. § (46) 17. Vid beräkning, som är i § 8 för stad föreskrifven, må kannetal icke sättas för minuthandelseller utskänkningsställe under 800, och vid beräkning, som är i § 1f för gästgifveri å landet föreskrifven, icke under 400. Ej heller får auktions-anbud, som enligt § 10 eller 45 för hvartdera slaget af bandel anlages, understiga i stad 800 eller å landet 400 kannor. 4 Bil. till Sammans. Bcvilln.-, Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Bet. M 4. § (17) 'ISSA i stad som å landet utgöres afgiften vid minuthandel med 25 öre och vid utskänkning med 40 öre för hvarje kanna af det bränvin, som enligt § 8 eller 42 beräknadt blifvit eller hvarför afgift enligt § 10 eller 45 åtagen är. Har för gästgifveri å landet rättighet till bränvins utskänkning en gång blifvit af egaren uppsagd, må den icke kunna för gästgifveriet åter förvärfvas. Gästgifvare må dock kunna för sin person vinna rättighet till bränvins utskänkning på sätt i § 45 medgifves. § (21) 22.
Vid granskning af ombudsmännens levereringslistor tillses, att de deruti upptagne afoch slutbetalningar till tid och belopp öfverensstämma med den bok, som föres öfver den verkställda annotationen; 4:o Tvänne eller, om så anses nödigt, flere gånger under året skola två af direktionens ledamöter noga genomgå och granska ombudsmännens göromål samt verkställa inventering af de i ombudsmännens vård befintliga säkerhetshandlingar. Angående berörde granskning afgifves skriftlig berättelse, sorn bilägges direktionens protokoll, hvilket bör innefatta om och hvilka åtgärder, direktionen, med anledning af förekomna anmärkningar, må hafva vidtagit; och ega fullmägtige att, der så nödigt pröfvas, anvisa de tjenstgörings-arfvoden, hvilka kunna erfordras, på det att öfrige bemälde ledamöter åliggande bestyr icke må eftersättas; 5:o Hvardera ombudsmannen vid Banko-diskonten i Stockholm och lånekontoret i Götheborg skall för den uppbörd honom anförtros ställa säkerhet till ett belopp af 5,000 r:dr banko; Ombudsmannen vid lånekontoret i Malmö lemnar enahanda uppbördssäkerhet till belopp af 2,000 r.’dr banko; 6:0 Åt fullmägtige öfverlemnas alt låta upprätta och till efterrättelse fastställa de förvaltuings-föreskrifler, som i följd häraf ytterligare kunna erfordras.
Att Post-inrättning är i alla de Städer, der Öfver-domstolar, Landshöfdingar och Consistorier hafva deras säten, är en nödvändig följd af det samband, som är emellan dessa Embeten, Collegier och sjelfva Regeringen; men de Post-inrättningar, som äro i Städer utom vägarna som leda till förenämnde Embets-residencer, synas hafva tillkommit blott med afseende å dessa Städers enskildta beqvämlighet, i hvilken nå-] gon rubbning visserligen icke är åsyftad, men deremot, med ledning, af detta förhållande, yrkas en anstalt i sådan väg äfven för landet, Många äro de Städer, som, med Statens kostnad, både i anseende till Postmästeri-aflöning, postförareoch skjutsningskostnad, begagna denna förmon som en enskildt fördel, utan att Postgång tilt och ifrån dessa Städer är~ för ^Staten hvarken egentligen nyttig eller nödvändig; jag, vill blott nämna de närmast till Stockholm belägna, Waxholm, Norrtelje, Östhammar, , Öregrttnd, Trosa, Eskilstuna, Thorshälla, med ganska mångå flera i lika förhållande, hvari jag icke yrkar någon förändring; men som landet, ehuru med lika rätt till en beqvämligare Postgång, icke utan ny kostnad af Staten kan genom ordentliga Post-inrättningar vinna den, föreslås, att hvar och en torn 5 Maj', e. ml igl som ber en mil från någon stad, borde vara berättigad att till närmaste ordinarie Kronobetjente, Kronofogdar, Häradsskrifvare och ordinarie
huru jag ej kan räkna mig till de lyckligt lottade kvinnor, hvilka hafva nog stor beE gåfning och djärfhet att då och då delgifva sina tankar i vår kära Idun, vågar jag ändock, bedjande ärade fruar och fröknar författarinnor om ursäkt, nedskrifva några tankar, som länge slumrat inom mig och som nu, efter läsningen af skissen » Gökungen i boet » i Idun n:r 6, vaknat till fullt lif: tankarna om fosterbarn. Att det finnes en stor samling af små värnlösa varelser, som antingen utackorderas mot betalning eller upptagas af barmhärtiga familjer, är ju oss alla bekant. Fosterbarn! Hvilken klang af hjälplöshet och smärta i det ordet. Tänk dig du moder med rödkindade, leende älsklingar, tänk dig dessa älsklingar värnlösa, utan kärlek och skydd, ämnade till fosterbarn. Tänk dig dem utan barnaårens solsken, moderskärleken och modersvården, och se dig omkring. Hundrade, ja tusen små varelser utan huld och skydd, utan en moders kärlek och vård, finnas i vårt land. Huru många auktioneras ej årligen bort till den minstbjudande både i städerna och på landet! Hurudant blir deras öde? Ack, endast ett ringa antal går en jämförelsevis dräglig tillvaro till mötes. Många af dessa fosterbarn blifva endast spillror på lifvets stormiga haf. Ett lyckligt fåtal blir upptaget såsom egna barn i goda familjer och uppfostras där som egna barn. Välsignelse öfver sådana hem, som i sitt sköte mottaga ett fosterbarn! Mestadels är det barnlösa, välbärgade familjer, som taga sig fosterbarn, och merendels få dessa barn den uppfostran, som skulle gifvits de egna barnen, om där funnits några. Af dessa fosterbarn blifva också goda, dugliga människor, så att fosterföräldrarne med glädje och stolthet kunna säga: » De äro våra barn, vi ha med Guds hjälp danat dem till hvad de blifvit. » Välsignelse öfver dessa fosterföräldrar! Men ack, det är blott ett försvinnande fåtal. Huru många hem finnas ej, där ej ett barns leende, hvarken det egna eller fosterbarnets, förljufvar tillvaron. » Det vore så besvärligt, så ansvarsfullt, » säga somliga.
Yid pröfning af någons påstådda eganderätt t. ex. till ett skattehemman, som han säger sig hafva köpt, måste utan tvifvel ett hufvudsakligt afseende fästas derå om förre innehafvaren verkligen varit egare till hemmanet och således lagligen kunnat föryttra detsamma och derföre är det också genom Kongl. Förklaringen den 14 Maj 1805 föreskrifvet, att hvarje lagfartsökande skall vid Rätten uppvisa de handlingar, som styrka förre egarens åtkomst. Men med kronoäbo-rätten är förhållandet helt annat; här ligger det hufvudsakliga momentet alldeles icke i förre innehafvarens transport eller hans behörighet att göra en sådan, utan i Kronans medgifvande, uttaladt genom Landshöfdingen i enlighet med föreskrifterna i Kongl. Brefvet den 5 Februari 1808. En öfverlåtelse af förre innehafvaren medför ingen sakrätt till hemmanet, utan endast en obligatorisk rätt emot honom sjelf och huruvida han dervid hållit sig inom sin behörighet eller ej kan för det allmänna på det hela taget vara tem1 igen likgiltigt. Och får på grund af hvad sålunda blifvit anfördt Utskottet, vördsamt hemställa, att ifrågavarande motioner för öfrigt icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Stockholm den 13 Juli 1860. 6 Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 130. Ank. till Exp.-Utsk. (len 17 Juli 1860, kl. 11 f. m. Betänkande, i anledning af väclctc motioner om ändring i de angående Fattigvården i riket gällande föreskrifter. Körande detta ämne har Allmänna Besvärso eli Ekonomi-Utskottet fått emottaga tvänne inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Sven Heurlin från Kronobergs län och Joli. Pettersson frän samma län väckta motioner.