Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Transporten i trappan varade så länge att Konkordia fick tillfälle att helsa på kornetten, som betraktade henne så trögt och likgiltigt som om han knappt känt, ändå mindre friat till henne. ”Den der behöfver då att bli uppväckt”, tänkte hon, ”och jag skall nog åtaga mig det värfvet, som minsann icke får gå genom fin-sikt.” ”God dag, kornett Engelbert – tack för sist!” ”Jag mins icke när det var?” svarade Engelbert, gäspande och rörande i kaffekoppen. ”Kors icke det! Så konstig glömska har jag aldrig hört. Vi träffades ju på posten – herr kornetten skickade mig en så kallad prospekt på hvad han ärnade företaga sig i de dagarne, och det är alldeles märkvärdigt hvad kornetten varit ordhållig!” Nu ändtligen rusade blodet upp på Engelberts kinder, och det stannade der qvar en god stund, ty Konkordias genomträngande och föraktfulla blick hade slungat öfver honom en hel raket af gnistor. En ordentlig jäsning började röra sig inom honom, men den hann icke till något annat utbrott än att han slog ut hälften af kaffet och släppte teskeden på mattan. ”Se här ha vi nu vår tesked igen – får jag hjelpa kornetten med resten af kaffet?” sade Konkordia i en så mildt försmädlig och retsam ton, att kornetten, gifvande henne en riktigt eldsprutande blick, satte ned koppen och gick ut, icke ens gifvande akt på att han träffade unga herrskapet i förstugan, der han sjelf så ofta stod och stelt stirrade på snöflingorna. ”Hvarföre är du så elak, flicka?” frågade herr Tönne förundrad. ”Märker icke kusin”, yttrade fru Stefana, ”att Konkordia förehar en kur, och om den spår jag god framgång.” ”Hvad Konkordia gör är alltid väl gjordt”, menade magister Sune, ”men jag begrep icke det här.” ”Jag skall nog förklara det för dig vid tillfälle, min vän”, inföll hastigt Konkordia, ”men nu måste jag skynda mig upp efter något, som jag glömde!” Inom ett ögonblick var den raska damen åter ute.
St. allena alt lofva och försäkra, löftets fyllande ej numera bör kunna möta något binder från annan sida. Hvad som uti insigt och vishet kan finnas mera bos nuvarande lagstiftare, än hos 1829 års män, synes mig kunna göras gällande mera säkert, efter det att viljan att fylla gifven lofven och försäkran blifvit ställd undan vådan att rubbas, än om hvad som en gång förklarats vara allmän vilja skulle längre lemnäs en lekboll i egennyttans hand. Sjukdom och ålder neka mig att verksamt deltaga uti en strid, som synes mig börja under ogynnsamma auspicier. Men kunde jag det, jag vill det ej. Att samvetsgrant fylla sjclfgifven lofven och försäkran är i mina ögon mera maktpåliggande, än att förmyndra för kommande tider, de der bättre än vi torde förstå hvad deras väl klöfver. Gillas min känsla och åsigt, torde R. o. Ad. instämma ti ti min anmaning till BancoUtsk. att skyndsamligen inkomma med utlåtande, angående vexlingstidens utsättande till d. 1 instOnd. Juli; oell torde R. o. Ad. jemväl finna lämpligt att i sådant fall derom underrätta sina Medständer. >58 Den 11 Mars c. m. Gr. Cronhjelm, Otto Aug.: Jag anhåller vördsamt, att vi måtte få fullfölja den marche i frågan, som vi anträdde under sista plenum. Jag önskar nemligen, att vi först må afgöra formfrågan, eller om och hvart remitteras hör; och jag anhåller, att, sedan R. o. Ad. heviljat remissen, Hr Gr. o. Landtm, täcktes lemna mig ordet i hufvudsaken. I formfrågan anhåller jag att nu få föreslå ett tillägg till proposition på remiss, något förändradt mot hvad jag i sista plenum hade äran framställa. Jag föreslog då, att man skulle i propositionen inrycka, att oin 72 §:s nya redaction blefve i något Stånd afslagen, skulle de §§., som grunda sig påförutsättningen af bifall till sagde redaction, förfalla.
”Jag medger, att jag känner ett fruntimmer,” – och en svag rodnad spred sig öfver det bleka ansigtet; till och med rösten, som annars var sträf och befallande, blef nu så vek, att baronen, som just icke var någon vän af sådana rörelser, blef helt ängslig. ”Ja, jag känner en, som motsvarar det ideal jag många år burit i mitt hjerta; men att känna och hafva vunnit, är måhända skiljdt genom en länk, som blott tiden kan afnöta.” ”Bah!” menade ryttmästaren, hvars åsigter i dessa ämnen just icke voro alltför stränga. ”Jag skulle tro, att för dig kunde detta icke komma i fråga. Hvilken flicka ville väl neka att emottaga den rike brukspatronens hand?” ”Här är fråga hvarken om att emottaga eller förkasta,” svarade St–hal torrt; ”jag har ej gjort något anbud och ernar ej heller göra det.” ”Nå nå! Du har alltid varit litet egen, och anslog jag en falsk sträng, får du ursäkta mig, min bror!” sade baronen och log skälmaktigt åt sin väns förtrytelse. Sedan det gått friskt en stund den långa, väl uppkörda vägen till L–y, ropade brukspatronen: ”Se så, nu äro vi på ort och ställe. Hvad menar du, skulle vi ej hafva oss litet middag, ehuru det är sent? Supéen blir ej förrän kl. 2 à 3 i natt?” Häremot hade ryttmästaren ingenting att invända. Man körde fram till dörren, som var helt och hållet tillspärrad af folk. Sedan baronen med sina goda armbågar banat sig väg genom trängseln, anträffades en jungfru, hvilken mot tredubbel betalning förskaffade dem ett enskildt rum. Musikens lifvande toner skallade från danssalen, och våra resande skyndade att, så fort som möjligt, styrka sin kropp efter kölden och den hastiga färden, hvarefter de klädde om sig samt uppsökte balrummet. Första dansen var nyss slutad, och på långa bräder, öfverklädda med hvita lakan, prålade här C–s qvinliga skönheter. Våra vänner nyttjade både sina naturliga och konstgjorda ögon, för att bestämma åt hvad håll de borde ställa kosan.
5’partemenlet anordningar underkastades Fullmägtiges controll oell påskrift, ”lör att vara gällande och af Banken betalbara; hvaremot Fuiimägtige skulle ”ega att sialia sig till efterrättelse den föreskrift, lagstiftande magien för ”dem ulfärdar och vara förbundne att, så till bokstaf som siffra, följa den ”af Ständerne upprättade Budgeten.” Derjemte har Herr Kjellberg, såsom tillägg till denna moLion, hvilken skulle åsyfta ”Stats-Verkets förändring lill endast redovisningsoch bokförings-verk”, med åliggande ”att, på ett ”lättfattligt sätt, upplaga ej allenast Statens alla årliga inkomster och utgifter, utan äfven besparingar, öfverskott och behållningar”, föreslagit ”antagandet af en Bokförare, sora medelst bokslut, efter den vid alla större ”äffairer antagna method, genom ett enda generelt Balance-Conlo framlade ”Stats-Verkets ställning åskådlig.” Tillika med bemälde motionärs till sitt liufvudsakliga innehåll nu anförde framställningar, har Utskottet jemväl fått emottaga åtskilliga deraf inom Väliofl.
Läroböcker, angående anslag för uppmuntran till utgifvande af goda , » angående föreskrifter i afseeude å antagandet al sådana för läroverken , » om anslag till utgifvande af Läroverk, angående gemensam öfverstyrelse för rikets samtliga » angående undervisningens ordnande inom rikets samtliga . » angående uppgörande af fullständig plan för ordnande al rikets allmänna 1 I Läroverksbyggnader, angående uppj förande af nya ] 78 I » angående utvidgande af förutj varande i 78 Preste| BorgareStåndet. Ståndet. be Åttonde Se Under o Se Åttonde Se Under Se Åttonde Hufvud - Bonde Ståndet. N:o Titeln. visning. Hufvud - visning Titeln. Hufvud - Titeln. L. Läroverksbyggnader, angående anslag till uppförande i Stockholm af en byggnad för ett i likhet med nya elementarskolan inrättadt läroverk Läroverksstadga, se Elementarläroverk. Lösningsrätt till försåld jord å landet, angående upphäfvande af, se Jordabalken. Lösören, om utfärdande af en förklaring af Kongl, förordningen den 20 November 1845, angående handel af sådana, som köparen låter i säljarens vård qvarblifva . Lösören, om upphäfvande af d:o d:o » om ändring i d:o d:o * Cfc? od r?r 3. <5 o ! cd '■a | N:0 , Mg Si EL o P1 CD ® P N:0 M. Magdalenahem, om anslag till understöd åt ett sådant i huf vudstaden Malmö, om utbyte af jord mellan kronan och staden » om öfverlåtelse af förre fästningsbastionen Nyköping åt staden » om anslag för ny läroverksbygg nad i Maltdrycker, kaffe och the samt andra icke sprithaltiga drycker, om behofvet af en författning angående försäljning af A. 243 Rg. 148 14 88 A. 208 Bg. 219 P. 97 > Set A. 101 Bd. 33 Bd. 39, 133 3 <L g: g? 2 n x* p Riks-Ståndens Beslut. N.*o Sid.
Det är att förmoda, att denna ofta skulle fästa vedei'börande medlemmars inom kommunen uppmärksamhet på sådana tillkännagifvanden, som angingo dem enskildt. Men dessutom utgöra de vigtigare samhällsfrågorna ofta föremål för samtal och det behöfs blott att dervid en är närv:de, som eger upplysning och sakkunskap, för att hans uppfattningskall kunna meddela sig åt många, som ej lxemtat ur samma källa. För öfrigt torde det icke vara så omöjligt, som man velat, förespegla, att åtminstone inom många kommuner både bereda en lokal och utfinna ett sätt, hvarpå tidningen kunde hållas tillgänglig för en del af kommunens medlemmar. Att ordföranden icke skulle hafva rättighet att behålla tidningen uteslutande för s:g, synes mig uppenbart, då den icke lemnäs till honom såsom enskildt person. I motiverna till den K. Proposm är ock uttrycligen uttaladt, att kommunalstämman skulle ega att om tidningens tillhandahållande bestämma. Min enda betänklighet vid denna sak har varit den af mig val insedda svåi-igheten att uppfylla de anspråk, som otvifvelaktigt komme att ställas på en tidning, som på Statens bekostnad åt allmänheten utdelades, och der - Den 28 Maj. 52! före har jag icke vågat tillstyrka saken annorlunda än såsom ett försök på ett år. Anledningen, hvarföre jag tillstyrkt K. M:t att göra denna framställning vid innev:de riksdag, har varit den, att, då representationsfrågan behandlades, talades här så mycket om huru den nya representationsformen skulle verka till konungamaktens försvagande, att, ehuru jag för min del icke delade dessa farhågor, jag ansett för min skyldighet att vara betänkt på alla möjliga medel att trygga konungamakten emot en sådan fara, om den verkligen skulle inställa sig. Nu är pressen i vår tid en stor makt; och som det derföre måste ligga en icke obetydlig makt uti rättigheten att disponera en allmän läst tidning, så har jag desto mindre tvekat att söka bereda Regeringen delaktighet i denna makt, som jag icke kan inse detta vara förenadt med den ringaste våda, hvarken för folkets eller pressens frihet. Frih. Liljencrantz: Jag har med en viss förvå ning hört den siste högtärade talaren yttra, att Posttidningen skulle komma i samma ställning hädanefter som hittills.
Blifven är f ö r o s s m ä n n i s k o r icke upp om nen, natten när det är vi en med och morgoresa oss från v å r b ä d d, små blommor, minnet o c h hälsar oss o m möda utan plockad bukett af O c h vill m a n plocka som när hon anser köttet vara kokt, bort buljongen; det i strumpsockorna, som tvättar potatisen i diskämbaret (det men det att krypa öfver klippor och att finna då gäller stenar för d e n e n a eller d e n a n d r a b l o m m a n; gäller men det kan jag förut att hålla fast p å h v a d i edra den sanna glädjen hjärtan, här på den eviga och lyckan, j o r d e n, skall k o m m a längtan skall draga bunden till e d e r, förvandlas Kan man detta, ro i sinnet. och i tillinskränka man s å skall m a n Och i hvarje niskan vunnit öfver större seger, s o m m ä n - sig själf, med Man mor, hvad underverk, i hvarje af liten bukett. men med sålunda tycks jag få en stund ledig, tanke, som visserligen uppstått i skall passa p å att n e d k a s t a p å papperet hos mig, en i c k e är n y, m e n s o m då j a g läst insändarne tjänarinnefrågan. s. såvida vunnet. ej väg med sedan många intelligenta. undertecknad flicka, något dagligen tillkämmen på den bukett samrnansättes, s o m vi kalla l y c k a. Hälsa? tjänarinnor finnas, rikedom? ju fruar kärlek? obetänksamt vänskap. solen. ord, obotligt ett litet ödelägga missförden bästa Ö d e t ger oss icke något, det lånar raedhjälparinnor hushåll. stängdt, de n y k o m n a bokhäftena ligga ouppdem af fruktan att marknad i arbete, hvilken kostnader ej uuderkasta ännu staden. Tänk! — nu kommer den längesedan omtalade tanken — tänk, o m det funnos gemensamhetskök. På rama bondlandet går det väl ej för sig, m e n i städer o c h a n d r a större samhällen. Äro vi ras!
Då äro stegen tunga; och hvar ond gärning man öfvat, blir en skarpkantad sten för foten, en köldgrad i vinterluften, ett skrämmande fantom i skymningen, ty en handling står kvar äfven sedan dess upphofsman för länge sedan gått den förbi, och dess följder peka framåt mot evigheten. Och allt, till och med det minsta står upptecknadt i världsrättvisans stora räkenskapsbok, ty vedergällningens lag gäller för oss alla. Nu rullar vagnen öfver knaggliga stenar och stannar. I S:t Pedersstræde är stor uppståndelse öfver det fyrspända kungliga ekipaget, monsieur och madam Gabel stå redan på trappan till sitt hus och buga och niga. – Är Esther däruppe? frågar Struensee i det han stiger ut. – Nej, herr konferensråd – svarar Gabel och snyter sig ljudligt. – Nej, Esther har varit borta ända sedan tidigt på morgonen, och vi förstå icke, hvart hon tagit vägen. – Å – Jesus, Jesus, hvilken olycka! – Madam Gabel brister ut i gråt. Omkring vagnen och trappan flocka sig redan alla de närgränsande kvarterens nyfikna skvallerkäringar, med förklädena i beredskap för att börja gråta. Struensee stiger åter upp i vagnen, som rullar tillbaka samma väg den kommit. Åsynen af den sensationslystna hopen har plötsligt gjort honom kall. Med dessa människor har han ingenting att skaffa. Esther? Det är som om hon redan kommit alltför långt bort ifrån honom. Han förstår att kärleken nu icke är annat än ett minne af det djupaste och starkaste han känt i sitt lif. Detta minne kan aldrig bli lefvande verklighet på nytt. Han har icke längre någonting helt att gifva henne; och till att dela med andra är hon för god. Hjulen rulla och rulla, hästarna trafva i takt, längre och längre bort. Hvar är hon månne? Fåfängt att grubbla däröfver. Hon har väl gömt sig som en skadeskjuten fågel. Må lifvets herre skänka henne döden, om tiden icke har läkedom för hennes smärta. Trösta henne förmår ingen annan. Draga henne fram ur ensamheten för att skänka henne en medlidandets allmosa vore icke barmhärtigt; henne måste man ge intet eller allt. På de vägar, han har att vandra, kan hon icke följa honom.
Jemte det behofvet af ifrågavarande läroverks utvidgning synes, genom hvad ur Statsråds-protokollet samt hos Rikets Ständer är vordet anfördt, vara tillfyllest ådagalagt, torde den omständigheten att det fullständiga högre elementarläroverket i Göteborg för närvarande har icke mindre än 550 lärjungar och sålunda är det talrikast besökta i riket äfven innebära giltiga skäl att, till förekommande af detta läroverks allt för starka tillvext, hvilken kunde på disciplinen och undervisningen derstädes hafva menligt inflytande, utvidga Carl Johans församlings skola till 5-klassigt läroverk, hvarigenom det angelägnaste behofvet för denna skola vore fylldt. Afven 'med vidtagande af denna åtgärd skulle dock Göteborg, i förhållande till folkmängden, vara vida mindre väl försedt med elementarläroverk än Stockholm, som, förutom nya elementarskolan och Gymnasium, eger fyra 5-klassiga och fyra 2-klassiga läroverk. Rikets Ständer tveka alltså icke att medgifva ifrågavarande läroverks utvidgning jemväl till den inom Riks-Stånden yrkade utsträckning; och hafva alltså för utvidgning af skolan i Carl Johans församling till femklassigt läroverk med Rektor och 5 Kolleger beviljat en tillökning i skolans anslag med 5,000 R:dr årligen. 26:o. Hos Rikets Ständer är vordet anfördt, att vid det 3-klassiga elementarläroverket i Lidköping lärjungarnes antal under sednare åren oafbrutet ökats och numera uppginge till 85, att såväl stadens som den kringliggande bördiga ortens folkmängd vore i jemn tillvext, hvadan ett vida större antal elever, än det nyssnämnda, otvifvelaktigt vore att påräkna, och redan skulle hafva anmält sig, derest erforderlig ständig lärarepersonal vid skolan förefunnes; samt att högst två eller tre lärjungar årligen från denna skola afginge till det högre läroverket i Skara, hvaremot det vida öfvervägande antalet vore af medellöshet hindradt att besöka något utom födelsestaden beläget läroverk, utan genast egnade sig åt de praktiska yrkena; med anledning hvaraf hemstäldt blifvit, att Lidköpings elementarskola måtte uppflyttas till 5-klassigt läroverk.
Jag har dock icke funnit dessa fall vara så vigtiga, att jag velat betunga Riksdagstrycket med någon särskild reservation; det må för min egen tillfredsställelse vara tillräckligt, att jag anser Utskits deduktion i allmänhet öfverensstämma med grundlagens bud. Emellertid torde det nu tillåtas mig upgifva de få differenspunkterne emellan Utsk:ts upfattning och min. Ben 8 Fabr aari e. in. 3R1 För det lörsta kan jag icke alldeles instämma med Ut sk:t deruti, att det ansett sig helt och hållet förhiudradt från att inså i bedömande af preskriptions-tiden; dock vågar jag vidhålla, att Utsk:t i denna fråga icke egde ingå i vidf.triicktare mån, än hvartill de föreliggande handlingarne gåfvo ani. Andra frågan blilver denna: — finnes någon annan begräns ning för den i 21 § R.O. RiksStånden förbehållna pröfningsrätls utöfning? Härtill svarar grundlagen ja, men endast så till vida, art den må tillämpas å antingen dem, hvilkas fullmakter ej blifvit hos JustitieStatsMinistern godkände, eller dem, emot hvilka, till följd af 14 och 18 §§, någon anm. eger rum. Ur dessa §§ måste således anfin kunna hämtas. Detta var också här förhållandet. Beträffande hufvudsaken, iir visserligen den individuella Riksdagsmannens rätt ganska vigtig; men det iir också af högsta vigt, att hvarje RiksStånds konstitutionella rätt hålles i fullkomlig helgd. Konst.Utskrt har vid detta tillfälle icke halt att ingå i betraktelse, huru det, alltefter individuella åsigters synpunkt, må synas önskligt, att grundlagen i ena eller andra fallet vore beskaffad, eller huru den, efter skeende förbättringar, möjligen kan i en framtid blifva aflfattad. Utsk:t har icke haft rättighet att följa enskilda sympathiers eller antipathiers ledtråd. Utsk:t har, enl. mitt förmenande, haft hvarken moralisk förpligtelse eller statsrättslig befogenhet, att döma på annat sätt, än efter grundlagen, alldeles sådan den är. Då grundlagen icke uttryckligen inskränker
Den s. k. landtmanna-seglationen, som i allmänhet bedrifves med fartyg under 50 läster, förtjenar visserligen icke ringa uppmärksamhet; men genom undanrödjande af de hinder, som lagstiftningen uppställt emot ett friare användande af de mindre fartygen, skulle dessa, hvilka, oaktadt sådana hinder, under sednare tiden företrädesvis till antalet ökats, lämpligast vinna en hastig och för landet i del hela välgörande förkofran; och då inhemska skeppsbyggeriet hittills, oaktadt det hämmande inflytande, som förbud och öfverdrifna tullsatser å behöfliga råämnen utöfvat, icke sällan utfört beställningar för utländsk räkning och sålunda ådagalagt sig kunna, äfven under hittills rådande ogynnsamma förhållanden, uthärda täflan med andra länders tillverkningar samt alltså ej vara i behof af en hög skyddstull, hafva Rikets' Ständer, som fastställt betydligt lindrigare tullalgifter å liera för lärtygs byggande och utrustande erforderliga materialier, funnit lullafgiften böra, med det undantag, som bär nedan omförmäles, för alla utländska seglande fartyg och båtar af trä eller jern, med tillbehör, som af svensk man inköpas, bestämmas till 5 procent af värdet, bestyrkt genom auktions-piotokoll eller annan åtkomst-handling, hvars riktighet 310 Expeditions-Utskotlets Förslag till uhderd. Skrifvelse, N:o 136. blifvit bekräftad antingen af offentlig myndighet eller, der sådan bekräftelse ej kunnat erhållas, af köparen medelst inför domstol aflagd ed; hvilket sistnämnda bevisningsmedel Rikets Ständer funnit så mycket mindre betänkligt alt i berörde undantagsfall föreskrifva, som skeppsredare nu, enligt förfallningarne, är förpligtad att med ed styrka sin eganderätt till fartyg, och således äfven synes kunna anförtros att på samma sätt bekräfta de vilkor, hvarunder eganderätten är förvärfvad. Från ofvan omförmälda införselstull å utländska seglande fartyg anse Rikets Ständer det undantag böra ega rum, alt utländska, seglande fartyg och båtar, med tillbehör, sorn inköpas från och äro byggde i sådane länder, der svenska fartyg få tullfritt naturaliseras, äfven härstädes må njuta tullfrihet.
Herr Friherre Jacob Cederström andragit, att det vore »ör allmänna crediten angeläget, att icke upphäfva by~ sätlningstvånget för personer, som möjligtvis annars söka undandölja sin egendom, samt att det endast genom missförstånd af Författningens anda kunde hända, att kostnaden för bysatt persons underhåll blefve honom påförd, helst det fastmer syntes billigt, att den bysatte, lika med en för brott till fängelse dömd person , finge afsitta visst om dagen å sin skuld. 2:0). Herr Carl von Qvanten : att sorn rättigheten alt bysätta lagstadt tjenstehjon ingriper i annan mans rätt, och stundom tvingar husbonden att betala ett oumbärligt tjenstehjons skuld helhe, än att det förlora; si borde stadgas t a) att bysättning a tjenstehjon veil må beviljas, men icke sältas i verkställighet förr, än tjenstedret lupit till ända; hvarföre ock i Orlofssedel, till efterrättelse, utsättas bor, huruvida något utslag derom finnes; Lag-Vtskoitets Utlåtande N:o 137. 9 b) att borgenär, som bysätter medellös gift man, skall vara pligtig att, vid behof, skäligen försörja dea bysattes hustru och barn; c) att by sättning för svek i cone urs, som noga borde skiljas fran annan by sättning, skall, om ock full tillgång finnes, sedan sveket blifvit upptäckt, oförhindrad för sig gå, derunder gäldenären bör, likasom alla andra bedrägliga gäldenärer, sig sjelf underhålla ; hvaremot mera skonsamhet kunde beviljas andre bysatte, sorn borde ega att genom bysättningen aftjena sin skuld, i stället att, på sätt nu sker, öka den.
Da denna, Grundlagens föreskrift stm fordrat vwillkorligt fullgörande, wid »809 och iZlo ärenS Riksdag sörsta gängen wcrkställdes, finnas Riksens Ständer, enligt 14 Mom. i r8 §. af RiksdagSBeslutct den 2 Maj r8lv hafwa fastställt en större Summa af En Million och en mindre af 52^,000 Rcdlr, samt ä dem bägge utfärdat Creditiver ä Banken, änstönt efter ofwan anförde §. i Regeringsformen, Banken blott nämncs säfom pligtig att utbetala den af detze Summor, som Konungen ägde att lyfta wid infallande krig, och sedan helaStatsRädet in Pleno blifwit hördt och Riksens Ständer sammankallade m. m. Stats, Utstottet four enligt Zo §. i Riksdags,Ordningen bör förestå beloppet af defie Lreditiv,Summor, erkänner med fullkomlig öfwertvgelse, wigtenafde skäl, som föranlätit Kongl. Maj:t att äffa bägge Creditiv, Summorne fördubblade eller den större pä Twä och de mindre pa En Million R-dlr. Det förra soln bör godtgöras af Banken, hwarest 1310 ärs Riksens StänderS Creditive pä den större Summan ännu förwaraS oöppnadt, beror dock pä omständigheter som BancoUtffottet allena kan pröfwa, och hwarföre Utstottet wördsammeligen hemställer, att fragan derout, mä till bemälle Utssokt öfwerlämnas. * * 2276 Den i Augusti.