Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
O l s s o n, Tomelilla. [2213] E n anspråksl. sig plats i fam. f. att u n d e r v. m i n - derår. barn i v a n l. s k o l ä m n. språk (tyska o. franska), m u s i k o. h a n d a r b. Vackra b e t y g. Beflekt. i v a n l. s k o l ä m n. språk o. m u s i k. S v a r till T. S e n a p, blandad efter engelsk och fransysk smak, flere sorter. Svar till » A. W. (G. 4451) [22441 50 10 30 50 Särskildt framhålla vi » Stora Moguls » och » Mikadons » theblandningar a kr. 5: 40 och 4: 50 pr kilo såsom varande mycket passande husB hållsthe af god kvalité. Försändelser till landsorten emot efterkraf eller postförskott Attendez! Hvilket institut för utbildande af lärarinnor i slöjd — kvinnoslöjd — är det mest praktiska att genomgå för att vinna anställning som lärarinna här eller i utlandet? Nwkan. Hur skall man prässa ormhunkar, sä att de bibehålla sin gröna färg? Seol. Jag skulle vara särdeles tacksam få veta, hvar man får köpa mekaniska manglar med stenskifva, och hvad en sådan kostar? Husmoder pä landet. o-Sg&gt; laiii W (garanteras oblandade) på bleckdosor med genomborradt lock. Lactoserin-Cacao. Tillhandahållas hos H r r specerihandlare. T2228] Doktor Carl piensburg 33 Drottninggatan Träffas alla dagar kl. 3 3. Behandlar företrädesvis domar. i Marstrand. [1764] D:r ERNST SALÉN. Träffas k l. [2084] Panorama international, Hamngatan 18 B, 1 tr. upp. DIVERSE. Doktor A. Afzelius, Lilla Vattugatan 2 4, praktiserar under sommaren v i d Hjo Vattenkuranstalt. Hvarje söndag nytt program.
Hr Heykenskjöld, Selim, upläste en så lydande motion: Sedan, genom K. Förklaringen d. 5 April 1739 §:n 17, det vid 10 D.-lr s:mts böter blifvit förbjudet, att »uppå kronones parker, gehäg och jägeriplatser jemte bergslagen lida eller tåla getter», har uti K. Resolution på allmogens besvär d. 1 Sept. 1741, §:n 18, det blifvit förklaradt; att getter måga underhållas, »äfven i bergslagerna», af dem, som hafva hemman, hyttor, brukseller grufvedelar, dock att getter aldrig böra släppas i skogen eller utmarken, innan marken blifver bar, med mindre de af vallhjon vårdas, vid vite i annat fall af 10 D:lr s:mt lista gången, hvilket vite 2:dra gången fördubblas, samt den 3:dje är förenadt med äfventyret af betes-frihetens förlust; hvarförutan det blifvit allmogeh ålagdt, vid ofvannämnde vite, att tillhålla vallhjonen noga efterse, det getterna icke släppas på sådana platser, der ung skog är och de genom topparnes afbitande kunna skada göra. Dessa stadganden meddelades för öfver 100:de år sedan, då likväl vården om de i bergslagerna ännu särdeles rika skogarne var ojemnförligt mindre angelägen än i närvar:de tid, då skogarne öfverallt, äro så betydligt medtagna, och skogshushållningen utgör ett vigtigt ämne för lagstiftningen. Meningen var emellertid, äfven den tiden, uppenbarligen den, att det icke skulle »tålas eller lidas», att getter släpptes på sådane Den 15 November e. m. 227 platser, der ungskog är, emedan de der åstadkomma obotlig skada. Förekommandet häraf blef emellertid öfverlåtet åt vallhjon, hvilka skulle noga efterse, att förbudet icke öfverträddes.
Om hvarje, nuvarande abonnent blott skaffade en enda ny, så vore ju målet vunnet. Och hvad blefve följden, tron I? Jo, att Idun Ull ett kommande år skulle kunna framträda rikare och skönare till såväl utstyrsel som innehåll. Således komma vi ju öfver ens om, ärade läsarinnor, alt flitigt och nitiskt arbeta hand ' i hand med hvarandra — allt till ömsesidig nytta och trefnad. Vi å vår sida skola åtminstone uppbjuda allt för att så mycket som möjligt gå våra läsarinnors önskningar till mötes. Med utmärkt högaktning Redaktionen. I DU N 1890 Onda tungor. Ije gruudlägga här, de grundlägga där, värt århundrades visa och företagsamma män och kvinnor, föreningar för ett, föreningar för ett annat. De kämpa energiskt mot små och stora » laster; nykterhetsoch sedlighetsföreningar stiftas, men en sak bekämpa endast fa, och dock är den en redlig kamp värd; mot ett gift, som genomtränger samhället, gifves intet motgift; — mot ett svärd, som skarpt och bitande kan ända från grunden förstöra en människas existens, gifves ingen sköld; — mot en fordärflig makt ingen hejdande motmakt. Detta gift, detta svärd, denna makt, det är — det onda, lömska, dömande ord vi fälla öfver våra medmänniskor: vi, som dock pä intet vis äro satta till domare öfver den stapplande, felande mänskligheten. Kunna vi dä i vår kortsynthet ana, huru det ser ut i den häcklades hjärta? Känna vi hans lidanden och sorger, känna vi de förhållanden, som i detta fall tvungo honom att handla så och icke annorlunda? Ja, tillskrifva vi honom icke ofta motiv, som ha sin upprinnelse i våra egna, själfrättfärdiga, hårda, i detta ögonblick kanske lågsinnade hjärtan? Lavaters ord: » Tala icke något oudt om eh människa, om du icke med säkerhet vet det, och om du säkert vet det, fråga dig då: » Hvarför berättar jag det? » — horde vi ställa oss till förebild. Och särskildt kvinnan, hvilkeus hjärta så väl förstår filosofera, har en hufvudstämma vid denna så obetydlig ansedda och dock i grunden så allvarsamma sak.
Filosofen rycktes ned från studiet af ren sanning och Guds form till den moraliskt bedröfliga dunkelheten af verkligt Eolitiskt lif; och, såsom Sokrates förutsade, syntes för många ans vision » vek och oklar ». Andra förstodo likväl att uppfatta honom. Gladstoue kallar honom » Rationalismens helgon ». » Hans uppförande och hans tal voro en predikan. Han hade politikerns goda förstånd och praktiska takt i förening med en eremits höga, oberoende tankar. Han gjorde oss alla godt. I hvilket parti som helst, bland alla olika opinioner, måste jag med sorg erkänna att dylika män äro sällsynta. » En ovanligare parlamentskandidat har troligen aldrig funnits. I hans första bref till valmännen säger han dem upprigtigt att han icke hade någon önskan att blifva vald; att han hvarken kunde värfva röster ej heller bestrida några valkostnader, emedan detta strede mot hans principer; att i fall han blefve vald, han icke kunde åtaga sig att egna tid och arbete åt deras lokala intressen, att han icke kunde besvara några frågor angående sina religiösa åsigter; att det var hans fasta öfvertygelse att qvinnor hade lika rättighet att vara representerade som män. Det var kanske den märkvärdigaste adress till valmän, hvilken någonsin utskickats, och som tydligen var minst beräknad att vinna röster. En mycket bekant literatör yttrade, att den Allsmägtige sjelf icke skulle hafva stor utsigt att blifva vald på ett sådant program. Omkring en vecka före valen bevistade Mill olika möten för att besvara hvilka frågor som helst som valmännen kunde önska framställa till honom. På ett sådant möte frågades han om han någonsin hade yttrat det omdömet om de arbetande klasserna i England, att ehuru de skilde sig från dessa klasser i andra land der-nti att de skämdes för att tala osanning, så voro de likväl i allmänhet lögnare. Utan tvekan svarade Mill: » Det gjorde jag. » Knappast hade orden lemnat läpparna förr än stor-mande bifallsrop ljödo i salen.
Grefve Cronstedt, Claes, anförde skriftligen: Då jag aldrig kan frångå den tro, att Kongl. Majit eger full rätt att inom hvarje Titel disponera medlen, huru han finnér bäst öfverensstämmande med Titelns ändamål, skulle efter denna min öfvertygelse och åsigt ganska få anmärkningar behöfva göras vid loide Titeln; men upplysningsvis vill jag dock meddela dem, som jag anser högst nödiga. Jag får för det första betyga Utskottet min aktning för dess erkännande, ”att ”io:de Titelns anslag ej motsvarar behofven, ”och är otillräckligt,” som orden lyda, enär detta är första gången, mig vetterligt, StatsUtskottet inedgifvit något sådant. Men jag kan icke instämma i Utskottets tanka, pag. 33t), ali af denna anledning, äfvensom af den, att Kongl. Majit icke i sin Nådiga Pro po - 1 Den 22 Maji. 65 position begärt större bidrag, Rikets Ständer skulle behöfva göra framställningar till Kongl. Maj:t om de inskränkningar och besparingar i utgifterne för Sjöförsvaret, som äro förenade med Rikets säkerhet, och Nationens förmåga; ty jag tror, att Kongl. Majit redan vidtagit dessa åtgärder, enär Kongl Majit ej velat af Ständerne begära ytterligare nödiga bidrag, ulan endast fäst sig vid de högst angelägna. För att öfvertyga Utskottet om dess fullkomliga misstag i dess anförande, pag. 33p, ”att vid Flottans reglering 1824 en del af materiella ”anslaget, emot dess bestämmelse, blifvit ”användt till aflöningar,” får jag öfverlemna medföljande documenter Litt A och B, som visa, att samma sätt, som vid GardesRegementernes och Artilleriets förändring ifrån Passevolance-inrättning till fasta löner begagnats, blifvit, vid S jöArti 1 le riets reduction af CompagniChefernes löner, iakttagit; och inärkeligt är det, att
Qvittenser för omyndiga barns medel äro för närvarande från stämpel fria; men samma frihet har Utskottet ansett böra utsträckas till alla slags qvittenser för de fall, då det möjligen skulle ifrågakomma, att dylika handlingar borde, såsom utgående expeditioner, förses roed stämpel; hvadan Utskottet hemställer, att ifrågavarande rubrik endast måtte komma att lyda: »qvittenser». Herr af Donner har i sin ofvanomförmälda motion vid denna § yrkat ett så lydande tillägg: »Lönetillökningar, som erhållas genom uppflyttning inom samma tjenst till högre lönegrad» ; men då i nu gällande kungörelse icke förefinnes någon anledning dertill, att stämpelafgift skulle erläggas för den löneförhöjning, som, utan ny fullmagts erhållande, vinnes genom uppflyttning till högre lönegrad, tillstyrker Utskottet, att Herr af Donners berörda yrkande lemnäs utan afseende. § 8. Som någon föreskrift icke finnes, huru stämpel å vexlar skall makuleras, har Utskottet, till förekommande af missbruk, ansett nödigt föreslå, att vexelstämplar skola makuleras genom påskrift af vexelns årtal och utgifningsdag.
dem en minnesgod publik med förnöjelse ser åter. Han sjunger nu oftare än förr, o c h det föreDet kan dock ej nekas, att tidens tand nött djufaller, s o m om folkvisornas ömma, kärleksmätpast på det sistnämnda stycket — det hedervärda tade toner äro ämnade att nå ensamt Elenas Filipstadsherrskapet Pipping gör sig anno 91 till öron. och med en smula för gammalmodigt. Flere af Men den unga frun lägger ej märke därtill rollinnehafvarne presterade emellertid ett ganska och observerar ej heller, huru Lizzi försummas muntrande spel, främst att nämna kr Strömberg af Ereole. och fröken Magnusson som det originella små- Hon är så van vid den unge mannen, att hon stadsparet. En biroll, som genom den lyckliga i sin naivitet förblir blind för omkastningen, framställningen trädde fram som en af de bästa, ehuru hon emellanåt grubblar öfver, hvarför de var fru Cederbergs teater vurmande piga, hvilken ord ej blir uttalade, som skola bestämma syblef till en verklig heder för den intelligenta skå- sterns öde. despelerskan. Ännu kan man som sagdt skratta Meii den, s o m ingalunda är blind, det är Berrätt godt åt » Sodom o c h Gomorra ». tarelli, o c h ännu mindre är Lizzi det, de vaka båda svartsjukt öfver Ereoles hvarje görande o c h låtande. Musikföreningens konsert i Östermalms kyrka i Lizzi känner därvid en plågsam oro o c h den morgon afton, då oratoriet » Paulus » för första mest bäfvande fruktan, utan att hon ännu riktigt gången i sin helhet här utföres, torde bli en af vågar att göra sig orsaken klar. säsongens intressantaste musiktillställningar. HufHopp o c h tvifvel omvexla i hennes bröst o c h vudpartiet sjunges af hr Salomon Smith, sönderslita hennes hjärta, s o m med den första kärlekens oinskränkta förtroende gifvit sig fånget.
Giftermäls - Balken , och att hwad Utffottet hemställt, angäende ägtenskap emellan Syskoncbarn och i dek andra Swägcrlagct, hwarom handlas uti 6:te §. af berörde Cap. och Balk, samt rörande böter för Lägersmäl i detzc skyldskap-> och swägcrffaps-leder, mä winna fastställelse säsom grundadt pä sädane skäl, hwilka icke rimmcligcn kunna motsägas; — men deremot anser jag Utskottets projcctcrade ändring i Z:te Z. af ofta äberopade Capitel och Balk icke wara sä fullständig, som den borde i fölgd af den »välgrundade princip, hwarpä uphäfwandrt af förbudet i 6 §. stödjer fig. All Lag, om ben skall wara gagnelig, mäste leda till nägot witzt ändamäl; och alla förbud, hwilke utgifwas för ett Folk, som icke längre slumrar under twäng af okunnighetens och fördomens herrawälde utan stiger dageligcn uti uplpsning, mäste säledcs äspfta antingen Religionens helgd, sedernas renhet och förfinande, ordning i Staten eller ock spnbara fördelar för Samhället. Och männc om Lagens ifrägawarande förbud i s §. 2 Cap. Mftermäls-Balken uphäfwes owilkorligt, sädant, i hwad spnpunct betraktadt som hälst, kan finnas pä nägot sätt röra Religionens grundsanningar, eller leda till sedeförderf och kränkning af alls zM Den 6 September. allmän och enskild rätt? Nej twärtom — ty allena Widskeppclse samt qwarlefwor af Päfwiska och munkars fanatismen att uti det sä uplysta Tidchwarfwet tills widare bibchälla ett förbud, som den okunnige folkhopen an sedt grurrdadt uti Guds uppenbarade Lag.
Ståder, hvarje icke fattigt matlag eller hushåll, bland Borgare och ofrälse Ståndspersoner, betala 6 öre S:mt som, enligt Kongl. Kammar-Collegii Circulaire d. 16 Dec. 1777, efter 6 dal. på Riksdalen!, utgå med i~ sk. Denna afgift, hvilken jemte den tillökning i Lagrnans-markerne, som Allmomogen, jemnlikt ofvanåberopade 1752 års Kongl. Bref, sig åtagit, tillkommit vid nämnde års Riksdag, såsom en Bevillning till Hof-Råtternes aflönande; har, genom Kongl. Brefvet d. 5 Martii 1778» blifvit ståld under Kongl. Stats-Contoirets disposition; och år vidare uti Kongl. Brefvet d. g Nov. 1785) samt Kongl. Kammar-Collegii och Kongl. Stats-Contoirets derpå grundade Circulaire-Bref d. 20 Jan. 1786, förklarat, att Ståndspersoner på landet, som ej tillhöra Ridderskapet och Adeln, Presteeller Borgare-Ståndet, icke eller mer ån Allmogen böra utgöra ifrågavarande Sterbhus-afgift. Det visar sig alltså, å ena sidan, att både Lagmansoch Håradshöfdinge-Rån - 714 Stats-LJtskottets Betänkanden. tans och Sterbhus-proCentens åtagande afsett ett och samma ändamål, nemi. Justitise-Statens aflönande, men å den andra, att desse bidrag, hvar för sig, dels icke träffa alla, som behöfva ålita vederbörandes Ämbetsbiträde, dels ock till olika belopp utgöras af dem, som skola desamma erlägga.
domen skall för hela lifvet grundlägga få- I många delar af Spanien och isynnerhet fänga, behagsjuka och kärlek till flärd hos på landet förrättas en ganska egendomlig ceden blifvande kvinnan! Kärleken till vackra remoni med späda flickebarn. Modren och kläder är väl ofta också spanskans skötesynd gudmodren, åtföljda af ett antal väninnor, — - men skön och graciös som hon i allmänföra den lilla in i någon kyrka och » helga het är, kan man nästan icke undra på, att henne », som uttrycket är, genom att vördhon gärna vill vara väl klädd. Smak har nadsfullt gå uppför trappstegen till högaltahon också, det kan ej förnekas. Man får ej ret och nedlägga den lilla på detsamma. tro, att alla kvinnor gå till ytterlighet i fråga Först ligger hon på ena sidan och efter ett om toiletten — många anlägga vid ännu helt par minuters förlopp vändes hon på den anunga år den räta och släta svarta yllekläddra, under det att hennes följeslagerskor stå ning, hvilken, så att säga, utgör en slags i halfkrets bredvid och tysta åse denna, som nationalkostym för alla, hvilka icke kuuna det kan tyckas, meningslösa ceremoni. Till eller icke vilja följa med modets alla växlinsist doppar en af de närvarande ett finger i gar. Utomhus bäresj därtill ett slags dok oljan i den lampa, som ständigt brinner i eller slöja af fint, svart silkesgas, hvarmed att använda endast kvinnliga kassörer etc, ty då skulle inga underslef ifrågakomma. » Hvem är då orsaken till de flesta mäns fall? Jo kvinnan. » Ar mannen gift och hustrun ej förmår eller förstår göra Femtonhundrakronorstrecket. hemmet trefligt, så söker han ersättning utom hus och det kostar mycket pengar. Ar hustrun åter i. fallen för lyx och öfverflöd och visar misshumör vid hvarje liten försakelse, så äro väl de män få, som Sofie Le Moine, f. Brandt: ej för den » husliga freden » offra mera, än tillgångarna medgifva, och så kommer man lätt ut på det » Tro, ödmjukhet och kyskhet utgöra kvinnans p r y d n a d; ordning » sluttande planet », som alltid för utför.
I Afd. 9 Haft. 3 f 8 Kongl. Maj:ts Nåd. Proposition, Jt? 27. Utdrag af protokollet öfver Civil-ärenden, hållet inför Hans Maj: t konungen i Stats-Rådet å Stockholms Slott den 16 November 1853. Närvarande: Hans Excellens, Justitiae-Statsministern, Herr Grefve Sparre, Hans Excellens, Statsministern för Utrikes ärendena, Herr Friherre Stjerneld, Stats-råden: Herr Friherre Palmstjerna, Fåhreeus, Wallensteen, Gripenstedt, Grefve Mörner, Ulner, Reuterdahl och Grefve Gyldenstolpe. Departements-chefen, Stats-rådet Fähraeus, uppläste slutligen till justering frenne särskilda, i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts förut fattade nådiga beslut uppsatta förslag till Kongl. Maj-.ts nådiga propositioner till Rikets Ständer i följande ämnen, nemligen: 4:o angående förhöjning af lån-procenten vid inhemsk ulls belåning i Ull-diskonten; Och täcktes Kongl. Maj:t, jemlikt Stats-rådets underdåniga tillstyrkande, berörde förslag i nåder gilla, samt befallte att, i enlighet dermed, nådiga propositioner, sådane de finnas detta protokoll bilagde, skulle till Rikets Ständer afgå. Ex protocollo Carl Ekström. Ank. till Eip.-Utsk. d. 16 Dec. 1883, kl. 10 f. m. Kongl. Maj-.ts Nådiga proposition till Rikets Ständer angående beviljandet af ett lån för verkställande af tomt-regleringen i den afbrända gamla stadsdelen af Lidköping, mot ansvarighet af tomt-egarne i nämnde stadsdel; Gifven Stockholms Slott den 16 November 1853. I anledning af Kongl. Maj:ts under den 20
Borgare-Ståndet låtit dervid bero Och Bonde - Ståndet bifallit, ätt i följe af den hos Ridderskapet och Adeln vid justeringen af iedactionea af de till 74» Dm 7 Juli. till förändring beslutna paragrapher i Grundlagarna t ur den 28 § Regerings-Formen skulle utgå, allt hvad rörde förslaget till tillagg deri, i afseende pä utländska Sprakoch Exercitiemästare samt idkare af de fria konsterna , får Utskottet nu härmedelst å nyo för Riksens Ständer framlägga berörde 28 §. i det skick den efter detta beslut bör till Kongl Maj t öfverlemnas. JKonungen äger att i Stats-Rådet utnämna och befordra infödda Svenska Märi till alla de Embeten och Tjenster inom Riket, högre och lägre , hvilka äro af den egenskap att Konungen fullmagter derå utfärdar; dock böra vederbörande förut med förslag hafva inkommit der sådana hittills ägt rum; vare Konungen likväl obetaget att efter Stats-Rådets hörande uti MilitaireEmbeten nyttja en eller annan utländsk man af sällsynt skicklighet, men icke till Commendanter i Fästningar. Konungen fäste vid alla befordringar afseende endast å de sökandes, förtjenst och skicklighet, men icke på deras börd. Till Stats-Ministrar, Stats-Råd, Justitias-Råd , Stats-Secreterare, samt alla andra Civile Embetsman inom Riket och Domare må sådana män endast nämnas, som äro af den rena Evangeliska Eäran. Ingen ina till Civile Ordinarie tjenster förordnas som ej fyllt 21 år, och om det är Ordinarie Domare - Embete 25. Stockholm den 6 Juli 1815. På Höglofl. Riddersk. På Högv. Prest-Stånoch Ad, Ledamöters dets Ledamöters .vägnar vägnar Rudolf Cederström, C. v. Rosenstein. på Den 7 Juli. 74T På Vällofl. BorgarePå Hederv. Bonde Siåndets I.edamöters Ståndets Bedainöters vägnar vägnar J, Wegelin, jonders l son Hyckert, G. A. Silverstolpe. Uppläst hos Höglofl.
Alla utom patronen, som var strålande glad – alla utom Richard, som tycktes ha blifvit främmande för henne. Af kusinen, vännen, trätobrodern fans icke mer ett spår. Han var en höflig ung man, som svarade, då hon talade till honom: det var allt. Men det var också den droppe, som höll på att låta måttet rinna öfver. Selma stälde sig ensam vid ett fönster och såg ut. Hon måste dra ett fritt andedrag eller förgås, tyckte hon. Gardinerna voro icke nedfälda, ty gården vimlade af församlingsbor, som ville se hur presten gjorde bröllop. Tjärblossen kastade ett fantastiskt sken öfver gestalterna, som rörde sig dernere. Selma skuggade för händerna för att bättre kunna se. Hvad var det? Jo riktigt ... mor Möller! Det grep henne en vild glädje, och hennes hjerta bultade. Axel var deruppe, han hade blifvit bjuden för Richards skull, – och nu modern med! Hon stälde sig så, att hon nödvändigt måste ådraga sig uppmärksamhet der nerifrån. I det samma kom kyrkoherden fram till henne. »Farbror, ska vi inte gå ner på expeditionsrummet och visa oss för folket?» sade hon hastigt, »der är alldeles fullt ute, och här kunna de ingenting se.» »Det var just det jag ville be dig om», svarade kyrkoherden, som var en folkvänlig man. Och ned gingo de, omgifna af unga damer med buketter och unga herrar med kandelabrar. Det var ett präktigt brudfölje. Selma höll sin man under armen och stälde sig midt på golfvet, i det hon med foten förde släpet rätt. Hon ville synas riktigt. Folket hurrade. Men brudens blick spejade efter ett enda ansigte – efter en spetsig näsa och två hvassa ögon. Se der men borta i skuggan, så att hon knappast syntes. Öfver barnansigtet i brudslöjan gled ett fult gammalt leende, styggt och kallt. Genom att fråssa i mor Möllers afund glömde Selma sin ångest. Det kom ett tilltagset uttryck i hennes ögon, och hon gjorde en liten rörelse, ty hon visste att då skulle diamanterna gnistra. Må tro det skar i de der ögonen! Hon kunde knappt låta bli att skratta högt.
Huru som helst, hade den arbetande allmogen icke förr hört att fienden vore i antågande, än den genast lemnade det halffärdiga försvarsverket. Emellertid hade nu prinsen kommit öfver, och sedan han lemnat general Düring med dragonerna och general Mansbach med en bataljon grenadierer till brons betäckning, tog han jemte danske kronprinsen vägen åt Bråland, der öfverstlöjtnant Funck med största och beredvilligaste artighet utöfvade värdskapet. Svenska lägret, på södra sidan om Qvistrumsån, då ännu icke mer än omkring 800 man, låg på en slätt under den brantaste och högsta klippan, der landsvägen kröker sig och ån närmar sig hafvet och der liksom en däld bildas genom ett på andra sidan befintligt berg, som äfven eger en slätt, hvilken gradvis stiger uppåt, tills den nått bergets höjd. I detta lilla läger väntade befäl och manskap under dyster tystnad hvad som vidare skulle ske. Mången mörk blick sändes redan till den gent emot belägna höjden, der troligen innan kort de fiendtliga skarorna skulle blifva synliga. General Hjerta hade ännu icke ankommit med förstärkningen, ehuru han oupphörligt väntades. Under tiden lydde öfverste Tranefeldts order att ”hålla stånd”. Men redan nu betraktades öfversten med misstro, och i den labyrint, hvari han befann sig, var det ett drag som hvarken samtiden begrep eller efterverlden skall vilja begripa, att han antog den olyckliga middagsbjudningen till prinsarne på Bråland. Danske generalbefälhafvaren – och hvem undrar deröfver – tycktes hafva råkat i ett så utomordentligt godt lynne genom sin lätta framgång, att han med ett slags skämt ville undersöka huru långt svensken skulle kunna gå i sin förekommande välvilja mot en fiende. Åtminstone kan det icke förefalla annorlunda än som ett skämt, då han vid ankomsten till Bråland yttrade till Funck att han skulle önska få se öfverste Tranefeldt på aftonmåltid – en anhållan, som af öfverstlöjtnanten upptogs på det sätt att denne genast afsände stafett till Tranefeldt.