Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om det då någon gång sker på nästans bekostnad, finnes j u intet ondt, som ej har nå- got godt med sig, t. ex. ett nogare aktgifvande på sig själf. Det finns väl knappt någon, i egna ögon än så stor och i allo förträfflig, som är helt och hållet okänslig för åtlöjet. Fåfängan och högmodet hafva alltid, som väl är, satirens vapen riktade mot sina åsneöron. Några exempel kunna j u anföras. Fru K. hade bland en mängd andra själftagna rättigheter äfven tagit fasta på att vara den första vid supébordet. En gång fann hon sig dock förekommen af en annan, till hvilken hon då vände sig, med skärpa frågande: » Hvad är fruns man? Min man har majors rang! » Fru W. har ingen som helst speciel värdighet att framhålla; försöker sig därför på åldersrättigheten och anser all sidovördnad som ett brott mot sina gråa hår. Det gråa hår, som ej pockar på vördnad, ger man ju af hjärtat sin aktningsgärd. Somliga personer kunna ej af rent fysiska skäl, som man vet, åka baklänges i vagn; men hur man kan plågas af att gå till vänster om sitt sällskap vid promenader, måste väl få tillskrifvas något annat slags svaghetstillstånd. D e båda fruarna L. och B. hade IDUN 1893 61 nyss passerat fru N:s fönster, hvars reflexionsspegel för de skådelystna ögonen i det längsta återgaf något rätt komiskt. Den ena af fruarna höll nämligen styft på att få fröken Charlotta Wilhelmina Furstenhoff. behålla den andra till vänster om sig. Men nu ville olyckan, att högerfrun tillika i hvar mötande häst eller hund såg en annalkande fara, som tvang henne att för ett ögonblick öfvergå till vänstern för att, när faran var förbi, åter intaga sin högerställning. Nära intill det löjligas område gränsar mångt och mycket i sällskapslifvet. — En familj fordrar t. ex., att hänsyn uteslutande tages till dess smak och åsikter.
På vexel-cirkulationens utvidgande skulle dessutom ock ett sådant medgifvande utöfva nyttig inverkan, och något i sakförhållandet grundadt skäl för afstyrkande deraf torde alltså svårligen kunna framställas. Beträffande formen för invisningar, som för assignering på uppoch afskrifnings-räkning få begagnas, är uti 39:de punkten, mom. c sagdt, att de skola vara »handskri/na»; men för likhetens skull borde ock här den närmare bestämning af begreppet »handskrifna invisningar» intagas, som uti 38:de punkten 1 fråga om kreditiv förekommer, nemligen, att dermed förstås sådana, »å hvilka summan, datum och alla personers namn äro handskrifna.» Uti 42:a punkten, rörande filial-banker, föreslås att, der så behof gjordes, det för sedelstocken fastställda maximum må, i fråga om ersättande i vissa fall af instälda privat-banker, ökas med 3,800,000 riksdaler riksmynt.
Diskont-verkets nu ifrågavarande fordran utgör en återstod i kapital 155 r:dr 26 sk. 3 rst. banko af ett den 18 November 1819 utaf handlanden i Uddevalla C. G:son Bagge, emot borgen af handlanden Johannes Bagge och rådmannen D. B. Bagge, i banko-diskonten upptaget lån, stort 270 r:dr. Samtlige gäldenärerne hade efter lånets förfallotid gjort konkurs, hvaruti diskont-verkets fordran bevakats, men ingenderas massa lemnade någon utdelning åt oprioriterade borgenärer. Efter det lånet vid 1832 års revision blifvit, såsom osäker fordran, inom linien fördt, bevakades detsamma ånyo år 1836 uti urarfva-målet efter rådmannen D. FF. Bagge, i följd hvaraf erhöllos de i afräkning å lånet nu afförde 114 r:dr 21 sk. 9 rst. banko; och sedan upplysning år 1845 erhållits, att C. G:so?i och Johannes Bagge jemväl med döden afgått, blefvo deras samtlige sterbhus-delegare, hvilka underlåtit att förskaffa sig urarfva-förmån, för diskont-verkets återstående fordran sökte hos Konungens befallningshafvande i Götheborgs och Bohus län, som, i anledning af gjorda invändningar och på grund deraf, att domen i C. G:son Bagges konkurs frikänt hans enka från deltagande i mannens gäld, samt att bägge gäldenärernes barn vid egendomens afträdande varit omyndiga, hänvisade påståendet om fordringens uttagande hos sterbhusdelegarne till utförande vid domstol, hvilket beslut Kongl. Götha Hof rätt faststälde, hvarefter påståendet fullföljdes, genom bemälde sterbhusdelegares instämmande dels till Uddevalla rådhusrätt och dels till Lahne härads-rätt, der målet ännu icke blifvit slutligen afgjordt.
din » Jag var rädd, att hon skulle bli rädd för fångdräkt. » O, hvad jag i det ögonblicket kände for en lust att visa henne på dörren! Men mannen i den grå vadmalsdräkten var så jämmerligt förslafvad och förnedrad till själ och sinne af denna skönhet, att han icke ens tycktes märka den nästan vanvettiga råheten i hustruns tal. Han nämnde hastigt, att han redan hade några kronor af sin arbetsförtjänst innestående i fängelsets kassa; dem skulle hon få, om det tilläts, och i framtiden mera, allt efter som han kunde hinna arbeta och spara. Och så vände han sig till barnet: » Ä r du rädd för din pappa, A n - gela? » Flickan svarade med att hårdt taga den bleke fången om halsen och kyssa honom. Då glimmade åter roffågelsblicken i moderns dufvoögon, och medan fadern smekte barnet, familj med fullvuxna döttrar till eftermiddagskaffet. Efter de första helsningarna, vid hvilka Elsa naturligtvis spelar hufvudrollen, slår man sig ned vid kaffebordet. Sköterskan vill gå bort med barnet, Det var för mig tydligt, att Wermér ämI men den lyckliga modern tillåter det ej, hon vill ha nade underkasta sig de ohyggligaste försakelsin ängel hos sig. Under de två timmar, man tillbringar vid kaffeser och lefva helt och hållet på fängelsets bordet, måste Elsa nästan uteslutande utgöra samknappa kost, utan att skaffa sig den lindring talsämnet. Alla sysselsdtta sig blott med henne, i eländet, som kunde vinnas medels en del hon är hufvudpersonon, som till moderns stolthet af arbetsförtjänstens användande till lofliga afgudas af alla. Från mormodern går hon till tant Anna, från tant Anna går hon till fröken Emma inköp inom fängelset. Men han nämnde ej och så vidare ur hand i hand, tills raden är slut. ett ord till henne därom, och hon sporde ej Emellertid har mamma kommit att tänka på ett en enda gång efter hans dagliga lefnadssätt. nytt konststycke, och när Elsa ändtligen åter hamnat hos henne, lemnar hon henne ingen ro, förrän det Under de påföljande första åren kom hon stackars plågade barnet äfven utfört detta under vanligen på besök dagarne före de tre årliga allmänt » ack! » och » o! » från gästerna.
En afton i December, då hon satt i en loge på operan i sällskap med en familj af statsrådet och grefvinnan von Rosenbergs intimaste umgänge, såg hon honom stå nere i parkett; hon märkte, att han fixerade henne genom sin kikare, men han helsade icke. Hon frapperades af hans utseende. Hon hade nog tänkt sig, att han skulle vara förändrad, men för hennes föreställning hade han snarare framstått som en långhårig, illa klädd rabulisttyp med trasiga stöflar, än som den distinguerade unge man med kalnande hjessa, hvilken stod dernere klädd i en gentlemans drägt. Max blickade förstulet upp mot logen, der hon satt. Det bröt sig inom honom en stämning af bitterhet och afund. Han kunde icke dölja för sig sjelf, att han längtade tillbaka till verlden deruppe; der fans ytlighet och flärd och dumhet, men också bildning och förfining, och förfiningen drog honom. Han hade i alla fall sina rötter der, fast han af egen fri vilja stigit ner till en annan verld, lika full af ytlighet och dumhet, men utan någon förfining att täcka öfver den med. Deruppe satt hon nu, midt i ytligheten och dumheten och förfiningen, från hvilken han var utestängd, satt der med sin guldring kring venstra handens fjerde finger, guldringen, evighetens symbol, som smidt henne fast till verlden deruppe, der han visste, att man ansåg honom för ett förfallet subjekt, en skandalskrivare, i rangskala långt under herrskapets egen betjent. Han kunde icke helsa henne, ty brytningen med hemmet hade också varit en brytning med dess umgängeskrets; och han skulle icke vågat helsa henne, äfven om hon varit ensam; han kunde ju icke veta, om hon dömde honom lika fördomsfullt som de andre, om hon skulle blygas för att ge honom annat än en omärklig och kall böjning af hufvudet till svar. Han stod i trängseln utanför operahuset och såg sina föräldrars equipage köra fram; hon steg in, och det rullade af hemåt; och han kände sig så ensam, så hemlös, så utstött och förbannad, der han sjelf vandrade gatan fram i den ruskiga decembernatten.
Då fördenskull uppenbart är, att begagnandet af så kallade postremissvexlar skulle, derigenom att större Summor kunde på en gång remitteras, tillföra Räntekammaren de uti orterne befintlige behållningar hastigare, än då kontanta penningar försändas, samt derjemte för stats-verket medföra mindre äfventyr, äfven så tillvida att om en till viss — 21 — man ställd postremissvexel tillgripes, densamma icke kan af annor man begagnas; sä tveka icke Revisorerne att tillstyrka, det Rikets Ständer matte hos Kongl. Maj:t anhålla, att de genom Kongl. Förordningen den 9 September 1857 meddelade föreskrifter, angående Vederbörande embetsmyndigheters skyldighet att vid penningeförsändningar begagna anvisningar af Rikets Ständers Bank och dess Lånekontor, erhålla sådan utsträckning, att det må vara allmänna verk och inrättningar samt myndigheter, hvilka äga fribrefsrätt, tillåtet att, der sådant utan särskild kostnad eller olägenhet kan ske, vid penningeförsändnihgär begagna så kallade postremissvexlar, ntgifna af enskilda banker eller filialbanker samt ställde att, vid uppvisandet å den ort, dit vexeln. skall afgå, betalas till den person eller myndighet, till hvilken vexeln är afsedd att öfversändas; dock under vilkor, att i fråga om penningeförsändningar emellan sådane orter, som afses uti ofvanberörde Kongl. Förordning, Rikets Ständers Banks och dess Lånekontors anvisningar böra begagnas. I öfrigt torde föreskrifter böra meddelas såväl rörande tiden, inom hvilken den, som får sig tillsänd postremissvexel af enskild bank eller filialbank, ovilkorligen bör å vederbörlig ort förete vexeln till inlösen, som ock, i händelse af uteblifven liqvid, om behörigt iakttagande af de uti vexelstadgan för sådant fall gifna föreskrifter.
Om man sålunda gör ett öfverslag, visar det sig, att, då en medicinsk fakultet icke behöfver upprättas, alldenstund Carolinska Institutet redan är tillräckligt utrustadt för att bestrida den medicinska undervisningen, samt i öfrigt samma lärarekrafter genast beräknas vid det nybildade universitetet, som vid det snart 400-åriga i Upsala, kostnaden i alla fall icke skulle öfverstiga 200,000 rdr årligen, ehuruväl, 8 Den 3 Januari. till följd af den högre lefnadskostnaden i Stockholm, en professorslön, som i Upsala och Lund utgör 4,500 rdr, icke torde böra sättas lägre än till 5000 rdr, samt en adjunktslön, i stället att vid de redan varande universiteterna utgöra högst 2,500 rdr, borde höjas till 3000 rdr, hvartill kommer att docent-stipendierna jemväl i det gjorda öfverslaget förökats. Skulle man nu få taga i anspråk de lärarekrafter, som finnas i vetenskapsakademien, samt tillsvidare låta anstå med upprättandet af någon fakultet eller vissa lärareplatser, komme kostnaden att blifva ännu ringare. 200,000 rdr äro visserligen penningar, men den, som genomgått Stats-Utsk:ts Betanien under de sednare riksdagarne, torde icke finna denna summa afskräckande, och om den jemföres t. ex. med anslagen till elementarläroverken, förefaller den ännu obetydligare. Ensamt vid denna riksdag begäres af Regeringen , utöfver de i nu gällande Riksstat fastställda ordinarie utgifterna till elementarläroverken, en summa af icke mindre än 185,000 rdr; utan att beräkna de många enskilda motionerna om ökade anslag, af hvilka motioner det är all anledning att hoppas att åtminstone en del skola vinna önskadt afseende.
Statens pligt är, efter mill förmenande, att, vid bestämmandet af dess embetsoell tjenstemäns löner, ej allenast lästa behörigt afseende på deras samhällsställning, och deraf beroende olika lefnadskostnader, utan äfven, och i synnerhet, alt tillse det löneförmånerna slå i ett noggrann! förhållande till de mer eller mindre vigtiga och ansvarsfulla, de mer eiler mindre trägna och mödosamma arbeten och större eller mindre omkostnader, som med embeten och tjensler äro förknippade. Häraf föijer att lämplig skilnad i löneförmånerna måste göras, ej allenast emellan olika embeten oell tjensler, och derigenom varande grader, utan äfven, till oell med, inom samma grad; och då, vid bestämmandet deraf, något misstag möjligen är eller varder begånget, lärer det äfven vara Statens pligt att detsamma rätta. Utan att inlåta mig i det stora hela, hvilket mycket skulle öfverstiga min förmåga, har dock min uppmärksamhet blifvit fästad vid en viss klass af tjenstemän, och jag vill derföre hemställa till Itikets Ständers pröfning förhållandet. Jag anser nemligen ett misstag vara begånget då Rikets Ständer bestämt liäradsskrifvarnes löner till 2,000 R;dr och att deri skulle inberäknas ej allenast afkastning^!) af boställen, der sådana funnos, ulan äfven sportlerna. Jag förmodar att man derigenom trodde, all lönen skulle blifva lika för alla, så väl i stora som små fögderier, och redan deruti ligger ju en felaktighet, ty bör ej den hafva större lön, som har ett större fögderi och i följd deraf mer att göra? Men, ej nog dermed, lönen Lief i verkligheten ej lika för alla, den blef mindre i de större och större i de mindre fögderierna, tvärtemot all rättsprincip.
Representations-förändringen Bör afse ali' bereda de Ofrälse Ståndspersons-klassei ne,sorn nu äro uteslutne från rättigheten att sända Fullmägtige lill Riksdagen, en sådan rättighet; af Preste-Ståndet, att de hittills icke representerade, men till representation qvalificerade medborgare-klasser beredes rättighet att till Riksdags» sända Fullmägtige; och af Borgare-Ståndet, att de hitintills orepresenterade medborgare-klasser, som dertill kunna anses berättigade, böra på lämpligt sätt uti representationen inrymmas. Cons tiCu tionz-Ut s kottets MemorialN.-o Vidare är härom förklarad t:, af Ridderskapet och Adelil, att kamrarne böraväljas ståndseller klassvis; att hvarje stånds medlemmar i hela Riket indelas i val-kretsar, efter antalet a-f de ombud, sorn hvarje Stånd skall till hvardera kammaren utse;- att intet stånd och ingen val-krets må välja ombud till yngre kamraarenulotn sina medlemmar; och att ingen, som är under a5 år gammal, må utse valman eller väljas dertill , eller deltaga i val af riksdagsman inora Stånd, der ombud omedelbart utses; af Preste-Ståndet, alt hvarje Stånd utser, genom val inom sig,- ståndseller klassvis ett lika antal ledamöter, enligt en inom hvarje Stånd uppgjord och behörigen sanetionerad ordnings-stadga, hvilken dock, i händelse ett femte Stånd antages, för dess första val af Constitulions-Utskotlet bör uppgöras; och af Borgare-Ståndet, att valen böra ske ståndseller klassvis , inom stånd! eller klass; att val-klasserna äfven kunna blifva flere än fyra; alt valbarheten skall inskränkas inom ståndseller klassförhållanden; samt att direeta val i allmänhet lemnäs företräde; men att indi reda val äfven kunna ega rum, der serskilda locala omständigheter härtill föranleda. Frågan, huru de hittills orepresenlerade skola blrnd Stånden eller Valkl asserna införas, har blott af Preste-Ståndet blifvit lill besvarande uttryckligen upptagen.
Det är visst redan alltför mycket, men än ovärdigare än nu hade jag varit den lyckan, om Gunnilla icke blifvit min vän, ty först genom dig har jag lärt att riktigt älska Pappa, likasom genom honom att riktigt älska dig – af Er båda att förstå Er båda, I två bästa menniskor på jorden! – Han sätter ett grufligt stort värde på dig, den enda qvinna med hvilken och om hvilken han gerna talar, med undantag naturligtvis af sin dotter. Den är han nödsakad att icke vara tyst emot, om icke för annat så för att få utsäga det namn han fordom hade så kärt, när det bars af min Moder – också uttalar han det ibland på ett sätt, som lockat tårar i den vilda dotterns ögon och liflig önskan i hennes själ, att i någon mån likna den, som en gång gjorde honom så lycklig. Men om jag icke ens förtjenar att göra Pappas lillfinger lyckligt, så kan jag åtminstone älska honom, det är alltid en tröst och en lättnad, och så kan jag få honom att skratta, någongång kanske litet otålig äfven, såsom han blef, när jag icke ville fara till Tante Wivika den aftonen jag egentligen talar om. Då skedde förlikningen på det sätt att vi möttes på halfva vägen, och jag lofvade Pappa att med min närvaro hedra Tantes supé och han mig att få blifva der så kort mig behagade. Men när Pappa, sedan vi varit en timma på den välsignade supéen, enligt sitt löfte kom för att höra huru dags jag befallte vagnen, fann han sin lilla yrhätta i förtroligt – ursäkta det stolta ordet – samtal med den allvarliga, till kropp och själ vida högre Gunnilla Weilingk, och förklarande att hon icke lemnade huset, så länge Gunnilla funnes der. Jag ser ännu huru glad och förundrad Pappa, som visste hvem du var, blef öfver min lycka, – huru han satte sig hos oss och talade så – så vördnadsfullt med dig, och jag tröttnar aldrig att påminna mig ända till minsta omständigheterna vid vårt första sammanträffande.
EVA WIGSTRÖM (AVE). nu var hennes enda dagliga sällskap, ånger denna kunde jag ej förtro Milli. Men följande dag fintvätt, tant hade vi hjälpte med; själf till därd e t skulle varit fegt och lumpet då undandraga hjälp af kraftiga att henne mina unga armar och händer; hon VY arbetade AF FEGEN M E D SANDVIKS KYRKA. nybyggts Om två de N. merna afresa, att skulle båda unga dao c h då kunde tant umbära min hjälp. resa, stadsparken, samt jag J. åren afton, lidne kort före jag, till Alldeles fröknarna att mina D o n e l i s afhvardagsskor i m i n k l ä d n i n g utnär Milli k o m in i k a m - var med en är vårt uppfördt o c h portaler V i d norra hvars har tre och Byggnadens murgranit. tung med ett mindre väl snidadt, HULTMANS CACAO o c h storlek. Skeppet, s o m å hvardera kopplade vändigt sistland. förlagts ett särskildt granittrappa brädpanel. verk öfriga gingo kyrka, den 1897 — 1899 september, Milli för öfrigt var vår s ö n d a g synade skadorna, maren och läsning dess brand O. H. Lindström invigdes den 24 besök på en föräldrahem. upptäckte Jag ett välbehöflig hvilodag. s o m m i n inre likhet m e d tränga genom och från afton, örngått just handen. afresa att och mänskligheten. potatisen; Dukar allt väfstolen före sedan köksan blef Det var dörrförhänge, sitta friherrinnan — väfver! » frambringa. upp, d e n stora lifliga bekantskaper; jag min och erbjuda många intressanta gladt tants syn. äro alltid hälft lagt o r d o m civilomedvetet förhoppningsfullt något i det framtidsperspektiv, De jag o m j a g ej ville g å hvar d a g bästa jag. efter m e d en snabb blick negerstam.
Det har blifvit lagdt mig till last att jag vid ärendets remiss till Utsk:t icke yttrat mig öfver detsamma, utan nu så sent framkommit med mina anmärkmr. Det är R. o. Ad. väl bekant att någon diskussion vid remisser icke gerna bör ega rum, och vid sådant förhållande har jag alltid sökt, så litet som möjligt, besvära protokollerna. Att jag så sent framställt mina betänkligheter, härleder sig derifrån att Betänkit så sent framkommit, och det måtte vä) icke vara mitt fel. Jag vet också icke när jag skolat yttra mig. Det har blifvit sagdt att jag borde lemnat in ett skriftligt yttrande till Ekon.Utsk:t; jag finner icke i grundlagen att en sådan utväg står riksdagsmannen öppen att kommunicera sig med Utsk:t, och då sådana försök blifvit gjorda, hafva de tillbakavisats; jag har således aktat mig för något sådant. Man har sagt att det af mig framställda förslag icke är lämpligt, emedan Den 15 September e. m. 207 K. M. i sin sednaste Skrifvelse begärt att R. St:r skulle öfver ifragavide ärende fatta beslut; men då förslaget är af sådan beskaffenhet att R. St:r för fattande af beslut i detta afs:de önska inhemta uplysning af vederbörande myndigheter, så innefattar detta ju ett svar på K. Mits Skrifvelse. Gr. Mörner, Carl Göran Detlof: Den fråga, som nu utgör föremål för R. o. Ad:ns öfverläggning, är otvifvelaktigt af en ganska stor vigt, och det är vid sådant förhållande att beklaga att densamma inkommit till Ståndet så att säga i ll:te timman. Då Utskit haft 10 månader att besinna sig på ett beslnt, har Ståndet endast haft 5 dagar att begrunda Utsk:ts förslag. Det iir nog mycket hegardt, att då riksdagen hunnit så nära sitt slut, som nu är händelsen, samt en massa af ärenden taga riksdagsmännens tid och upmärksatnhet i anspråk, man skall hafva hunnit fullständigt sätta sig in uti och vara beredd att yttra sig öfver ett förslag, som i så väsendtlig mån skiljer sig från nu gällande stadganden.
KrigsCollegium samma år inkommit med underd. anmälan, att trängsel i Fästnings-fängelserne genom den beständigt tilltagande mängd försvarslöse personer, som af Länsfängelserne blifvit ditsände, så ökats, att utväg för deras inrymtfiande inom Fängelserna måste beredas och denna tillökning ansetts utan tvifvel komma att fortfara och ställningen i detta afseende med hvarje dag således blifva betänkligare, samt utvägen att erhålla tillräckligt utrymme 384 Stats-UtskottetS i Borgholms Slott för slike personer försvunnit, Lief nödvändigt, att Wadstena påbörjade CorrectionsAnstalt fullbordades och i möjligaste måtto utöfver det först afsedde utrymmet utvidgades, hvilken utvidgning ock redan år 1819 finnes hafva blifvit fulländad. Som antalet af de till denna Inrättning försände personer ändock fortfor att tilltaga, och, i anseende till det trånga utrymmet i Wadstena samt svårigheten att derstädes förskaffa Correctionisterne sysselsättning inom Inrättningen med de deraf uppkomne hinder för liufvudsakliga ändamålet eller fångarnes moraliska förbättring tillika med deras säkra förvarande, en mera passande local för inrättandet af en till alla delar systematisk och ändamålsenlig CorrectionsAnstalt ,syntes af béhofvet starkt påkallad, så blef i sådant afseende först undersökt om tillståndet i allmänhet vid alla Fängelser och Allmänna Arbetsinrättningar, och en Commite' till granskning af de häraf uppkomne serskildta frågor rörande Fångväsendet och dess förbättrande derefter organiserad, hvilken Commite' tillstyrkte, att Wadstena Correctionslnrättning, såsom belägen i en ort, der Arbets-tillgång saknades , borde förläggas till Stockholm och alla de försvarslöse personer, som funnos i Wadstena och på Rikets Fästningar dit förflyttas. Genom Nådig Proposition till R.
Godsegare i de privilegierade gouvernementerne må antingen sjelf bedrifva den honom medgifna brän vins-bränningen, eller utarrendera den åt annan person, som dertill eger rättighet. Bih. till R. St. N-‘o 4 till Bev.-Utsk. Rättigheten alt försälja bränvin ulbjudes i allmänhet på offentlig auktion lill förpaktning för kronans räkning. Accis erlägges lill kronan: a) för rättigheten alL bränna och försälja bränvin uti städerna i östersjöprovinserna och gouvernementerne Wilna och Grodno samt i staden Narwa. Accisen uppbäres antingen 1) af kronans tjenstemän, 2) genom förpaktning, eller 3) genom slädernes styrelse. Då accisen är förpaktad eller uppbäres af kronans tjenstemän, tillfaller en del deraf staden, enligt regeringens serskilda bestämmande. Uppbäres åter accisen genom städernas styrelse, så bestämmes en viss summa för året, hvilken bör erläggas till kronan. b) För bränvinsförsäljning i de vestra gouvernementerna och östersjöprovinserne, uli enskilde personer tillhörige byar och köpingar, å kronans bebodda jord och i kossack-byar. Denna accis utgör 58 kopek silfver för hvarje mantalsskrifven person. c) För ställen der starka drycker försäljas i minut, såsom värdshus, krogar och gästgifvaregårdar m. fl. uti de gouvernementer, der fri bränvinsförsäljning eger rum. Tillstånds biljetter härtill ulgifvas af kretsränlerierna. I följande gouvernementer eger fri bränvinsförsäljning rum, nemligen Pultava, Tschernigow, Charkow, Kiew, Wolhynien, Podolien, Minsk, Mobilew, Witebsk, Wilna, Grodno, Cherson, Jekaterineslaw, Krim, Estland, Liffland och Kurland samt provinserne Bjaslostock och Bessavabien.