Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Samtelige Motionärcrne instämma i öfrigt i den önskan, att Ström rcnsningsanflaget mätte bewiljas till enahanda belopp med hwad det hittills warit, samt icke uteslutande tilldelas någon ort eller provins, och förena sig i öfrigt med hwad Umberg häröfwcr yttrat. kallie Lurman frän Norrbottens Län, som anser af största wigt, , att Torncä eif rcnfas frän de klippor och grund, som nu förswära farten emellan Haparanda och Kengis Bruk, dä pä större delen af denna 17 mil länga sträcka genom fyra Kyrkosocknar, nägon annan utwäg för transporten af tunga waror nu icke förefinnes, och förmenar Lurman kostnaden förtenna rensning uppgä till en fum - UtskottenS Betänkande», N:o 26. LXXI ma af 5 ä 6,000 R:dr, uti hwilken Motionären ej twiflar, att Rysta Regeringen med beredwillighct skulle deltaga, dä detta wattendrag tillika gär igenom Rysta omrädct, hwaremot Lutberg anmärkt det wara rättare, att först företaga nödiga upprensningar i strömmar, som helt tillhöra Swerige. Laban krie Lansson frän Carlstads Län, sol» föreslär att Staten mätte till hälften deltaga i kostnaden af en länge tillämnad Bätleds öppnande emellan Philipsstad och Sjöändans Lastageplats.
Äfven denna sats står i 252 Den 15 Mars e. m. strid icke blott med motionärens förslag, utan äfven med Utsk:s framställning, som går derpå ut, att kurens begagnande å läns-lazaretterne må vara dem obetaget, som sjelfve frivilligt anmäla sig alt densamma undergå. Jag tror således, att, dä man icke afser någon särskild kostnad, som bör drabba statsverket eller läns-lazaretterne, utan endast begär att på dessa sjukvårds-anstalter måtte upplåtas rum för ändamålet, sådant ej saknar skäl för sig alt antagas. Hr af Grubbens har yttrat, att man icke kuude på lazarettet hålla sä sträng tillsyn och ordning, som uti enskilda hus. Jag är likväl af motsatt tanke med honom, i det jag tror att man företrädesvis på allmänna sjuk vårdsanstalter må äga att påräkna och fordra en sträng ordning, strängare än annorstädes. Jag önskar, att man ville taga närmare kännedom om Utsk:s förslag i sin helhet, och anhåller om bifall till betänk. Ilr von Hartmansdorff, Aug.: Att döma efter de här afgifna yttranden, skulle man äga skäl att tro, det åtskilliga ledamöter af detta stånd ansäge ifrägav. botemedel liksom en s. k. underkur, hvilken dels antages ovilkorligen bota det onda, dels icke är annat än skrock ock vidskepelse. Jag torde likväl få fästa uppmärksamheten derpå, att kuren blifvit här i landet infördt genom Frih. Berzelius, som hemtat beskrifningen ur utländska journaler och föranledt våra läkare att försöka den. Hvad nu beträffar anmärk:n, att kuren icke är ofelbar, så hemställer jag till en hvar, om någon sjukdom finnes, för hvilken läkare kunna uppgifva ett ofelbart botemedel. De kunna ju icke alltid bola frossan, dä hon är af svårare art, ehuru gammal och väl känd sjukdomen är. Med hvad skäl kan man då begära, att en metod, så litet bekant och försökt, som den ifrågavar., skall vara ofelbar? Man säger, att K. M. icke bör besväras med hemställningar i ämnen af så ringa betydelse som detta.
Hade han lyckligt gått igenom en tentamen, eller hvad var det, som gaf honom detta friska, strålande utseende? » Förlåt att jag kommer och stör så här tidigt, fröken Hanner, men jag ville så gärna vara riktigt själfvisk i dag och bara roa mig, och därför är jag nu här. Hvad säger ni om min syndabekännelse? » Han höll fortfarande hennes händer i sina och betraktade henne med ögon, som glimmade af lycka och beundran. » Jag säger, att ni är anspråkslös till er smak, och att det är riktigt uppfriskande höra, att ni för en gång tänker vara själfvisk. Då är ni ju riktigt sannt mänsklig? » » Har ni någonsin tviflat på min mänsklighet? » utbrast han med ett klingande skratt, i det han släppte hennes hand och tog den erbjudna platsen midt emot henne vid skrifbordet. » Ja, vet ni, det har jag verkligen gjort, » gen malde Inez och betraktade honom med en lugn, forskande blick; » jag har ibland trott, att ni var någon slags stoisk halfgud, hvilken med upphöjdt lugn och med väl behärskade lidelser såg ner på oss stackars dödliga, som sträfva och sucka och längta, men som dessvärre tidtals tillå- ta oss utbrott ömsom af sorg och vrede, ömsom af ömhet och kärlek. » » Jag tror ni tänker vara riktigt stygg emot mig i dag, men ser ni, så lätt förstör ni inte mitt goda lynne. Om ni bara visste, hur jag gått och smågnolat för mig själf hela vägen hit; jag har gått liksom på gungande gräsmattor, och rundt omkring mig har det jublat och sjungit, att » nu är det vår! » Ah, det är härligt att 1 ef va och att vara ung! » Han lutade sig fram öfver skrifbordet, stödd mot armbågarna, och bara såg på henne. Inez sänkte de mjuka, tunga ögonfransarna inför hans blick. » Ni är er inte lik i dag, » bröt hon till slut tystnaden, i det hon ifrigt började plocka tillsammans de strödda pappersarken.
Om jag ej orätt uppfattat andemeningen uti de af Utskottet framställda frågor, torde de till hufvudsaklig del kunna sammanföras i en enda af nedanstående lydelse: 1 hvad mån inverka spårvidd, starkare eller svagare byggnadssätt på anläggnings-, underhållsoch driftkostnader na vid jernvägar i allmänhet, samt på dessas förmåga alt kunna effektuera trafiken, och hvilket system bör, med anledning deraf, följas vid vära blifvande jernvägsbyggnaåer? tigare, men väl jemförelsevis tyngre. Olägenheterna af bredspåriga banor äro: dyrare byggnadskostnad, de fordra flera fot bredare bankar och skärningar, än de smalspåriga. Fördelarne af små vagnar äro, att, då vagnarne äro fulla, gör den döda vigten icke: så mycket till saken, men då, vid en medelmåttig trafik, stundom icke en half ton finnes i vagnen verkar det mera.» Nikolas Wood: »Min åsigt är, att det smala spåret hör tagas i betraktande i afseende å de bibanor, som finnas i hvarje distrikt. Det smala spåret är i ekonomiskt kommersiell afseende mera lämpligt, än del breda. Det är otvifvelaktig! att det breda spåret är mycket kostsammare än det smala. Den döda vigten är större å den breda vägen, och fördelen måste alltid vara på dens sida, som bar den minsta dödvigt. M’Connel: »Med samma hastighet och samma last är alltid fördelen på det smala spårets sida. — En bred vagn blifver dyrare genom den starkare byggnadsart den erfordrar. Maschiner för smalt spår göras för billigare pris, än de för bredt. I afseende på säkerhet finnes ingen skilnad i spårvidden » B, Creed: »Trafikkostnaderna på Great Western (bred) äro 16 procent större, än på London—Birmingham-vägen (smal).
— Nej, ingen af min släkt är död, men jag har mistat min man, min man, min man.» Den gamla Assunta behöfde ej säga mera. Donna Micaela brast ut i klagan. Hela rummet fylldes af klagoljud från de instämmande kvinnorna. Ty det är ingen sorg sådan som att mista en man. De, som voro änkor, tänkte på hvad de hade förlorat, och de, som ännu ej voro det, tänkte på den tiden, då de ej skulle kunna röra sig på gatan, därför att ingen man ledsagade dem, då de skulle vara lämnade åt ensamhet, fattigdom, glömska, då de ingenting skulle vara, ingenting betyda, då de skulle blifva världens utkastade barn, därför att de ej mer hade en man, därför att ingenting mer gaf dem rätt att lefva. Det var långt framme i december, dagarna mellan jul och nyår. Det var ännu samma fara för uppror, och man hörde ännu samma skrämmande rykten. Det berättades, att Falco Falcone hade samlat ett helt röfvarband ute i stenbrottet och att han endast låg och väntade på den dag, som var bestämd för upproret, för att bryta in öfver Diamante och plundra det. Det berättades ock, att folket i flera af de små bergstäderna hade rest sig, rifvit ned tullstationerna vid stadsportarna och drifvit bort tullkarlarna. Man visste också att berätta, att trupperna drogo från stad till stad, arresterade alla misstänkta och sköto ned dem i hundratal. Hvarje människa sade, att man måste strida. Man kunde ej låta sig mördas af dessa italienare utan att försöka göra motstånd. Under allt detta satt donna Micaela fängslad vid sin fars sjukbädd, såsom hon förut suttit vid don Ferrantes. Hon kunde ej fly från Diamante, och ångesten växte inom henne så, att hon var ingenting annat än skälfvande fruktan. Det sista och svåraste af alla ångestbudskap, som nått henne, hade varit om Gaetano. Ty då don Ferrante hade varit död endast en vecka, hade Gaetano kommit hem. Och detta hade ingalunda väckt hennes förfäran, utan det hade gladt henne. Hon hade jublat öfver att ändtligen hafva någon i sin närhet, som kunde beskydda henne. På samma gång beslöt hon, att hon alls ej skulle taga emot Gaetano, om han kom och sökte henne.
Frihandels-theoder äro utan tvifvel vackra, jag nekar ej derför, och litet hvar hafva vi blifvit hänförda af dem, men de få ej följas ända derhän, att de blifva en öfverhängande fara för landets financiella bestånd. Det förhåller sig med frihandeln, såsom med många andra i sig sjelfva vackra och sanna theorier, så, att de icke gerna kunna konseqvent utföras. Efter dess grundsatser borde inga tullar vara det mest rationella och välgörande, men hittills åtminstone har intet land i Europa ansett sig kunna undH. II. 13 m Don 3 December e. in. vara detta särdeles lämpliga medel att förskaffa Staten inkomster. Sä länge man således är öfverens om nödvändigheten att i större eller mindre mån frångå sjelfva grundprincipen för den fria handeln, torde den likaväl kunna anses hylla frihandelns läror, sorn önskar 10 öres' tull på ett skälp. socker, som den, hvilken, i likhet med Hr Fåhreeus, anser 8 öre vara den rätta siffran. Jag vågar hoppas, att Bevilln.Utsk:t ieke kommer att lemna min motion utan afseende. Hr Printzensköld. Carl: För de ledamöter af detta H*. Stånd, som bevistat de sednare riksdagarne, kan det ej vara obe kant, huruledes jag var en bland de få, sorn med yttersta ifver stridde för att försvara protektiooisnrens grundsatser, i afseende på ifrågav:de tullsystem. Jag stod så godt som ensam sistlidne Riksdag på detta rum, då jag sökte1 försvara den lilla qvarlefvan af de tullsatser, som kunde lända till skydd för Svenska näringarna. Men t. o. m. denna sista gnista släcktes, och alla vägar för den mest vidsträckta frihandel, sora någonsin egt rum i något land, blefvo öpnade. Nu återigen har, i fråga om tullsystem, en annan opinion börjat göra sig gällande, och må man ursäkta mig, att jag vid detta tillfälle lör Eder, mine Hrr 1 deröfver uttrycker min innerliga tillfredsställelse. Jag har med spänd upmärksamhet afhört det anförande, Hr Fåhraeus, Chefen för vårt tullverk, afgifvit.
Det blir icke i moraliskt hänseende något brott och stöter icke opinionen att i landet införa en förbjuden vara; men om deremot varan är lill införsel tillåten emot afgift, inser hvar och en, att tullförsnillning närmar sig till egenskapen af stöld från staten, och brottet får aldrig opinionen för sig, Handhafvandet af tuilförfattningarna undanryckes således genom Utskrs förslag ett af sina kraftigaste stöd; och å andra sidan bör det jemväl märkas, att då en vara mäste lurendrejas för att införas, händer det icke sällan, att man låter andra varor, som annars skulle blifvit förtullade, följa med på den olofliga vägen. Jag har enskildt samtalat härom med köpmän, som drifvit eller åtminstone ansetts drifva yrket, och fått det uppriktiga svar, att då de skola införa t. ex. kläde från Helsingör, lönar det sig icke att för denna vara ensamt skalla särskild lägenhet, och de måste således lasta båten äfven med andra varor, för hvilka de eljest gerna erlade tull. På dessa oell inga andra grunder bar TJtsk. föreslagit förbudens bibehållande; och sorn jag nu baft äran visa, att Utskrs skäl ingalunda äro antagliga, kan jag ej annat än yrka, att Utsk, måtte frångå sin mening och föreslå R. St. att fatta samma beslut sorn vid de tvenne nästföregående riksdagarna, i hvilken händelse den i usta punkten af Ufskts förslag förekommande mellanmeningen: Utön) i de fall, der R, St, uttrycka en motsatt önskan, helt och hållet kan bortgå; ty Konungens rätt att utfärda förbud förb Ii fver ändock oförkränkt. Femte hufyudgrunden lyder sålunda; att sådana naturoch konstprodukter, sorn i allmänhet inbegripas under benämningen ö fver f I ö d s artiklar, be* läggas med högre tullafgifter. Här har jag ingen anmärkning emot sjelfva grundsatsen, men väl emot tillämpningen; ty Utsk. har ansett vissa hit hörande artiklar böra beläggas med afgifter till så högt belopp, att jag fruktar, det man ej kan påräkna samma inkomst deraf sorn förut.
Det kan man kalla en polismästare comme il y en a peu. Din siarekonst kom mig nu rätt väl till pass; jag är straxt mindre brydd att gå rakt på saken. Således, korrt och godt: känner du en viss mamsell Arfvidsson?« – «En af det namnet har jag ansett för en embetspligt att känna och följa med min uppmärksamhet.« – «Säkert densamma! Hon har reda på det förflutna lika väl som du; läser i det tillkommande, som trots någon bland Gamla Testamentets profeter; spår i kort, i kaffe, i sprit, i allt hvad man behagar.« – «Så påstås det åtminstone.« – «Jag har om henne hört alldeles otroliga saker, och jag vill sjelf öfvertyga mig om förhållandet.« – «Jag skall låta förständiga henne att inställa sig när och hvar Ers Maj:t befaller.« – «Hon känner då dig?« – «Icke mig; men den myndighet, Ers Maj:t täcks förläna mig.« – «Huru hänger dermed ihop?« – «Hennes hemlighetsfulla sysselsättningar, det uppseende de gjorde och det tillopp, hon fick, togo min uppmärksamhet i anspråk. Det var min pligt att bevaka, det hon ej blefve ett redskap uti illasinnades händer till Eders Maj:ts, allmänhetens eller enskiltes förfång och skada. Jag skulle förvisat henne från hufvudstaden, eller åtminstone förbjudit henne att fortfara med sina förutsägelser, i stället att som hittills blott iakttaga hennes uppförande, de planer hon sjelf spinner, eller som spinnas kring henne, om jag ej kommit i erfarenhet af, att hon står under mäktigt och högre beskydd.« – «Hvad skall det heta, min herre? Ni talar om «högre« beskydd, och förr än nu har jag knappt tänkt på den menniskan, som jag dessutom aldrig sett.« – «Icke Ers Maj:t; men de förnämare kretsarna och hela hofvet, af begge könen, besöka henne flitigt, till och med Hennes Maj:t Drottningen « – (Faller in) «drottningen, säger du!« – «Ja, Ers Maj:t. Drottningen hade skickat efter henne häromdagen.
Fridstedt väckt motion, innefattande hemställan, att, som Stads-Läkaren i Lidköping Per Imanuel Eckman, till följe af öfveransträngningar under den i nämnde stad sistlidne höst härjande kolera-epidemi, med döden afgått, och hans efterlemnade enka Henriette Sofi Eckman, född von Konow, jemte 3:ne barn, befunne sig i torftiga och behöfvande omständigheter, en pension af 200 R:dr om året måtte åt bemälda enka af Rikets Ständer anvisas. Då emellertid den aflidne mannen icke varit anställd i Statens tjenst och Utskottet dessutom saknar kännedom om hans verksamhet i öfrigt, hemställes att Herr Fridstedts förevarande motion må få förfalla. Bih. till R. St. Hjort inom bemälda Riks-Stånd afgifvet memorial, deruti, under anförande hurusom deri nyligen vid 36 års ålder aflidne f. d. Apothekaren, Läraren vid Chalmersska slöjdskolan, Chemie-Adjunkten C. E. Hyltén-Cavallius, hvilken tidigt egnat sig åt den praktiska bildningslinien, icke blott under en följd af år med utmärkt förmåga, nit och ihärdighet ådagalagt en gagnande verksamhet både såsom Lärare vid Kongl. Technologiska Institutet, och vid nämnde skola, utan äfven genom författande och flerårigt användande af en Elementnr-Lärokurs i Chemien, sökt göra denna vetenskaps läror fruktbara, samt dessutom genom egna uppfinningar af stort värde varit näringarne nyttig, motionären föreslagit, att Rikets Ständer, med afseende ä Hyltén-Cavallii förtjenster om de för Borgareoch Bonde-Stånden specielt vigtiga techniska läroverken, måtte bevilja en årlig pension af 200 R:dr åt hans efterlefvande enka och minderåriga barn.
Sålunda bestämmer det af Utsk. föreslagna lagstadgande ej uttryckligen, att om löftesman dör medan han står under borgen och gäldenären ej kan ställa ny borgen, skulden är äfven hos gäldenären och medlöftesmannen förfallen ; icke heller huru beskaffad medlöftesmäns ansvarighet der flere borgat en för alla och alla för en i det förutsatta fallet bl ifver, om ny borgesman i den aflidnes ställe antages, medborgesmännen ohörde, eller om borgenär, der ny borgen ej ställes, försummar att inom stadgad tid söka arfvingarne; hvaremot LagKomitéen och LagBeredningen i andra §§:r, än den som motsvarar nu ifrågav:de, stadgat, dels att gäldenär som utfäst sig att gifva säkerhet åt borgenär för dess fordran, men gör det ej, skall vara skyldig att betala då borgenär det fordrar; dels att om borgenär låtit någon af flere borgesman, som borgat en för alla och alla för en, från sådan ansvarighet qvitt vara, skola de öfrige ej vara skyldige att gälda hvar mera än sin del efter hufvudtalet, eller att derutöfver ansvara för annan brist än den som kan bos någon af de qvarstående borgesmännen upstå. Slutligen instämmer jag äfven uti hvad Hr Sparre anfört emot det stadgande som ligger i uttrycket: »som skäligen antagas må», och Den 11 April. 239 får jag med afseende på hvad jag sålunda haft äran anföra, vördsamt yrka att R. o. Ad. mätte antingen afslå Betänk, eller detsamma till LagUtsk. återremittera. Frih. Raab, Adam Christian: Jag erkänner villigt, alt min kännedom af lagar och författningar icke sträcker sig så långt att jag kunnat följa med den deduktion af ämnet Hr von Ehrenheim här framställt och lagt till grund för sitt yrkande på Betänk:s afslag eller återremitterande. Jag vill derföre endast hålla mig till den mellanmening Hr Sparre önskat få utesluten från lagförslaget. Hr Sparre har nemi. hemställt, att orden: »som skäligen antagas må», skulle utgå och ersättas med orden: »som af borgenär antages.»
Hans sista verk med dess stora, frimodigt utsagda tendens är icke blott en god bok — det är, som Georg Brändes en gång skref om ett annat uppseendeväckande arbete, vida mera, det är äfven en god, en nobel gerning.Taine, Det moderna Frankrikes ästetiker. Några iakttagelser af V. Hugo Wickström. Siare komma från östan och vestan. Alla kunna de lösa lifvets frågor, alla känna de vetandets labyrintiska gångar. Man har endast att bestämma sig för den ene eller andre, och utgången lofvas alltid blifva densamma: fuH klarhet, fullt släckande af vetgirighetens törst. Men oftast vänder man besviken tillbaka från dem. Ty det kommer en tid, då forskningen, som är tviflets barn, i sin ordning föder tvifvel, och när man då blickar omkring sig bland dessä lärde, förvirras man af de olika meningarna. De motsäga ju alla hvar andra, och enär hvar och en anser sig ha funnit det allena sanna, blir sanningen motsägande eller, med andra ord, försvinner. Man står på samma punkt som vid forskningens början, endast med den skilnad, att då man förut kände ingenting, känner man nu mycket — osant. Men det gifves dock tänkare, som synas stå öfver denna vansklighet. De uttala sin åsigt, och VerHen lyssnar, öfvertygas och följer. Sanningen födes för dem fullfardig, helgjuten, och deras åhörare hafva blott att lära, ej att kritisera. Sådane tänkare är det vår tid förbehållet att ega. Ty fordom sutto de lärde okände i sina stilla studerkammare, gingo med sina oftast fåtaliga lärjungar i till studier och samspråk invigda promenadplatser eller uttalade sina åsigter för “ akademiens “ medlemmar, och först kom-mande århundraden fingo sig det värfvet anförtrodt att sprida deras läror. DerfÖr fingo dessa också ett till en början ytterst begränsadt verksamhetsfält, och det var endast efter en lång följd af år, som hela den bildade verlden kunde kalla dem för sin tillhörighet. Nu åter följer med den underlättade samfärdseln ett hastigt utbredande af det nya. Man är icke mer tänkare för en inskränkt krets, ett land, en nation, utan för hela verlden. Och kommer då f
På VerJces egna Actier, som ej i Riks-Discont-Verket få belänas, bör likväl, utan inskränkning till bestämd Summa, Lån, enligt fastställda grunder, vid Contoiren erhålläs. På andra godkända Actier, Stats-Obligationer, Varor och öfriga lika beskaffade Hypothequer, kan till den som ej förut hos Verket häftar, högst utlånas Aderton Tusende R:dr; men den sorn förut häftar antingen såsom Låntagare, Cautionist eller Sedel-Utgifvare, må, emot hvad Hypotheque eller säkerhet som heldst', (utom Verkets egna Actier) ej kunna erhålla mera, ari Den 28 Juli. 4ofj iin fyllnaden uti 18,000 R:dr; hvilket fastställes såsom den högsta Summa, hvarföre en Person skulle kunna blifva Verket ansvarig. 8:0 Till vinnande deraf, att de på Afskrifnings-Räkning i Stockholm upptagne Summor ej må till deras fulla belopp allt framgent dragas till de Vestra och Södra Orternas rörelse ; äfvensom att Riks-Discont-Verkets fond ej må alltförmycket medtagas af Stockholms Stad, till förfång för Rikets samteliga Innevånare; anser Banco-Utskoltet nödigt, att Rån på Canal-Verkets egna Actier, samt andra godkända Hypothequer och Stats-Papper , men ej på Namn, Vexlar och Privates Reverser, böra iämväl vid Bolagets Contoir i Stockholm meddelas. 9:0 Sammantagne Utlånings-Summan vid de under Bolaget lydande Bäne - Contoir, hvars större eller mindre belopp i öfrigt beror af de privata Insättningar Contoir en erhålla, får likväl i intet fall öfverstiga den Summa, hvartill Götha Canal-, Götheborgs och Malmö Uiscont-Verks samfälte
Hvad åter angår samma förslag i hvad det rörer rättighet för svenska kyrkans medlemmar att sammankomma till gemensamma andaktsöfningar, torde Eders Kongl. Maj:t nådigst tillåta mig anmärka det, efter min tanke, olämpliga deri, att stadgandet derom intages i samma lagförslag, som det, hvari andra trosförvandters rätt till fri religionsöfning bestämmes. Det förra stadgandet innebär icke den ringaste förändring, upphäfver ingen enda föreskrift i gällande lag, utan är en ordningsstadga inom evangelisk Lutherska kyrkan, för den rena evangeliska lärans bekännare. Svenska kyrkan har aldrig ansett hvarje sammankomst till andaktsöfning utom den allmänna gudstjensten vara oloflig, och staten har aldrig förbjudit sådana sammankomster, så vidt de kunnat anses öfverensstämmande med kyrkans ordning, lära och bekännelse. Den rättighet, hvarom nu är fråga, är således icke något nytt, såsom bade icke en gång statskyrkans medlemmar åtnjutit den frihet dess grundsatser fordra, utan förslaget afser endast att genom nya stadganden ordna denna frihet så, att den hvarken hämmas der den är loflig, eller må fortfara att ega rum der den icke kan godkäunas. Jag skulle således anse förslaget rörande nämnda rättighet till sammankomster böra bilda en särskild författning. Kongl. Maj:ts Nåd. För öfrigt får jag i underdånighet tillstyrka, att i denna författning må intagas uttrycklig föreskrift, att hvarje sådan sammankomst skall anmälas hos presten i den församling, der sammankomsten hålles. Hans pligt att vaka öfver lärans renhet och att skydda för förförelser oeh förvillelser synes ock medföra en rätt att hafva kännedom örn sådana tillfällen, vid hvilka oliepröfvade lärare uppträda att meddela undervisning och väckelse inom hans omvårdnad.« På Stats-Rådets öfriga ledamöters tillstyrkande täcktes Kongl. Majit gilla ifrågavarande lagförslag, med de af Herr Justitie-Stats-Ministern nu tillstyrkta förändringar och tillägg, samt befallde att Proposition i ämnet, sådan den finnes detta protokoll bilagd, skulle till Rikets Ständer aflåtas. Ex protocollo C. P. A. Hallbäck.
Anläggning af nya samt förbättrande eller omläggning af backiga eller eljest mindre goda vägar, äfvensom understödjande af mindre strömoch årensningsarbeten samt smärre hamnoch brobyggnader. ll:o Utaf en, vid styrelsens för allmänna vägoch vattenbyggnader ofvan åberopade skrifvelse fogad, tablå, inhemtas bland annat, att, i den mån företagen hinna blifva färdige, vägomläggningar, hvilka under åren 1845, 1846 och 1847 blifvit af statsmedlen understödde med 369,598 r:dr 1 sk. 2 rist., skulle komma att verkställas till ett ungefärligt arbetsvärde, enligt uppgjorde kostnadsförslag, af 489,650 r:dr 25 sk. 3 rist, och hvarigenom tillsammans omkring 473,345 alnar väg inom riket blefve omlagde och förbättrade. För dylika företag skulle 20 Stals-Utskottcts Utlåtande, N:o 194. nu, enligt föregångne undersökningar och upprättade förslag, erfordras ytterligare från det allmännas sida 346,190 r:dr 44 sk, utom anslag för undersökte vägarbeten, derom planerne ännu icke hunnit utarbetas. Kongl.