Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Utlåtande, i anledning af väckt motion, om bidrag af allmänna medel till anläggande af ett Magazin för k ron o-tio 11 de-span mål vid Mörbylånga köping å Öland. (U. A.) Uti en inom Bondeståndet väckt, till Stats-Utskotlet remitterad, motion, har Pehr Jonsson från Calmar län anfört: att, sedan, uppå framställning Stats-Uiskallets Utlåtande, N.-o 136. 5 af en tillförordnad Comité till undersökning af Ölands locala beskaffenhet och de åtgärder, som till öns upphjelpande kunde finnas erforderlige, Kongl. Maj:t i Nåder beviljat, att tvänne magazin skulle på Slatens bekostnad å Öland uppföras , det ena för norra mötet i staden Borgholm, och det andra för södra mötet vid Mörbylånga Köping, så hade det förra Magazinet blifvit anskaffadt, men af det sednare voro invånarne i södra mötet ännu i saknad. Fråga derom hade vid trenne föregående Riksdagar varit väckt, men blifvit afslagen. De svårigheter, som drabbade Öländska allmogen under forslandet utaf afradsoch krono-tionde-spanmål öfver Calmar sund till det magazin, som i Calmar slott var inrättadf, hade vid sistlidne Riksdag blifvit af motionären uppgifne och styrkte. Vid Mörbylånga köping funnos tvänne stora lastbryggor och en hamn af 8 till io1 fots djup, så att från ett dervarande magazin spanmålen lätteligen kunde inlastas och öfverföras till Calmar.
Genom den anställda besigtningen har således blifvit ådagalagdt, all de nuvarande vextbusen, hvilka, enligt det väckta förslaget, skulle ersättas genom en ny gemensam sådan byggnad, äro i det föifullna skick, att de dels icke kunna islandsättas, dels, älven efter anställande af reparationer, ej länge kunna begagnas. Och då vigten af dylika vexthus, så i vetenskapligt, som i ekonomiskt hänseende icke kan förnekas, samt den nya byggnaden efter den uppgjorda ritningen synes blifva ändamålsenlig och jemväl utan någon synnerligt stor kostnad för Staten kan åvägabringas, har Utskottet trott sig böra tillstyrka, att ett anslag af 13,500 R:dr R:mt lill ombyggnad af vexlhusen vid den botaniska institutionen i Upsala må al Rikets Ständer anvisas. Stals-Ulskollets Ullålande M l i,'!. I anseende dertill, alt den för kemiska institutionen vid Lunds universitet upplåtna lokal befunnes till utrymmet allt för inskränkt och jemväl i öfrigt voro för ändamålet olämplig, har Kongl. Majit föreslagit, att til! uppförande af ett nytt kemiskt laboratorium i Lund ett anslag af 30,000 R:dr måtto för en gång anvisas.
Efter hvad Kongl. Directionens Advocat-Fiscals-Åmbete anmält, skall Allmänna Magazins-Inråttningens meranåmnde fordran blifva uti laga ordning bevakad å Proclama-dagen får Prosten Plcintins Concurs, som infaller å andra Råttegångs-dagen af Frosta Härads instundande Sommar-Ting. Då frågan om ersättning för HofMarskalken Lofvenskolds skuld befinnes uti nu beskrefne skick, och utgången icke år känd, så lärer dervid tor närvarande ej något kunna åtgöras. Stockholm den 26 Maji 1823. Utlåtande, i anledning af Riksens Höglofl. Stånders Revisorers, år 1820, gjorde anmärkning, rörande upphandlad riad Råg, vid Norrköpings Krono -Magazin. XTpphandlingen af 550 Tunnor riad Råg, sorn år 1818 vid Norrköpings Krono-Magazin verkställdes, . hade icke egt Stats-Vtskottets Betänkanden. icjS rum, om Konungens Befallningshafvande öfver Östergöthlands Lån, meddelat Magazins - Förvaltaren uti nämnde Stad fullständigare underrättelse, om det vid upphandlingen af riad Säd utaf Kongl. Allmänna Magazins-Directionen uttryckligen fästade vilkor, att Sädén borde vara af inhemsk växt, af hvilken anledning och då Magazins-Förvaltaren ej i ringaste måtto gjort sig till ansvar skyldig, utan misstaget hvilade hos bemåldc Konungens Befallningshafvande, Kongl. Directionen ansåg sig befogad, att detta förhållande hos Kongl. Maj:t i underdånig skrifvelse af d. 20 October 1820 anmäla , hvarefter och sedan Justitiae-Cancellers-Åmbetets underdåniga utlåtande blifvit infordradt, Kongl. Maj:t behagade, uti Nådigt Bref till Kongl. Directionen af d. 7 Julii 1821 förklara, att Kgl. Majit icke funnit skål till vidtagande af någon annan åtgärd, ån att genom
För ingen med rättsbegrepp kan det vara tänkbart, att sådane domare gifvas, och för ingen, utan verkliga lacta, bör det vara tillåtet att ostraffad, på hvad rum sorn helst, kasta skugga på en hel Embetsmannacorps eller den enskildte domaren. Med all aktning för Herr Majoren Ankarloos trovärdighet, vågar jag likväl tvifla på sanningen af det Herr Majorens föregifvande, att exempel å slika verkliga lagbrott i hans ort kunna företes, så framt icke Herr Majoren skulle vilja utsträcka sin ort till hela jordklotet, eller utom gränsen af vårt Fädernesland, i hvil - Den 4 April. 79 ket sednare fall det är utöfver min pligt att i ämnet framställa en vederläggning. Det vore ej likgiltigt för hvarje domare, och borde af Riksens Ständers Justitieombudsman eller Konungens JustitiaeCanzler kanske ej lemnäs obemärkt, den värda Ledamotens inför ett helt Stånd gjorda anmälan om verkliga exempel af domares egennytta och orättvisa, (den må innefatta sanning eller osanning) så framt allmänna förnuftet ej böd öfverseende med menskliga svagheter, och hvarje domare, i eget medvetande om uppfyllda pligter, lika litet sårades af ett oförtjent tadel, som smickrades af ett öfverdrifvet beröm. Det är visst en sänning, att lidande tillskyndas parter genom tidsutdrägt och för utgift af extra domares tillförordnande i en Sterbhus utredningstvist, som, för det den af obehörig person blifvit handterad, från HofRätten återförvises, men lika lidande tillskyndas ju parter i sådana tvister, som för uraktlåten form i rättegången till under-dom .tolarna återförvisas; och att skapa en utväg till förekommande häraf, som kunde stå tillsammans med allas belåtenhet, anser jag för min del i närvarande tiders skick vara omöjligt. Om Eders Excellence samt Höglofl. Ridderskapet och Adeln täcktes tillåta den af Herr Majoren Ankarloo önskade remiss å dess Memorial till Lagutskottet, utbeder jag mig, att desse mine anmärkningar jemväl under samma remiss måtte Herr Majorens Memorial få åtfölja. So Den 4 April, Herr Lagerheim , Olof Johan :
Med sin kännedom om tiden och människolynnet måste Krysanteus från början hava förutsett det motstånd han nu röner. Förtjusningstiden kunde icke vara långvarig. Det går an att måla idealer och ställa dem för människornas ögon; alla skola hänföras, ty alla igenkänna mer eller mindre klart urbilden av sin egen mänsklighet; men att söka förverkliga dem, Hermione, att med kraftig och skonslös hand gripa in i verkligheten för att omskapa den till något sannare och skönare, det framkallar alla tröghetens, vanans och ondskans makter till förtvivlat motstånd. Det uppstår då en strid, som icke ändar, förrän idealets kämpe har segrat eller dukat under. Det sista är det vanliga, Hermione, ja, det ligger i tingens natur och Guds världsordning, att så skall vara. Ty idealets kämpe är, även han, en människa, full av fel och misstag, och med det sanna, varför han kämpar, blanda sig villfarelser, som göra motståndet rättsgillt. Vad, om Julianus och Krysanteus i mycket hava orätt? Om de skulle vilja återföra en tid, som är död och bör vara det, en tid, som genom avståndet hägrar för deras ögon med en glans, som han i själva verket aldrig ägde? Vad om deras strävanden skulle motverka i stället för främja människosläktets sanna väl? - Det låter icke tänka sig, sade Hermione, ty förnuftet och sanningen hava i alla tider till sitt inre väsen varit desamma och skola alltid förbliva det. - Visserligen. Ingen tid har varit förnuftlös och osann. Men du, liksom jag, är övertygad om en Guds uppenbarelse i världens gång och människosläktets öden. Vari skulle då denna uppenbarelse bestå, om ej däri, att hans härlighet och fullkomlighet under olika skiftningar allt klarare framstode för de varelser, som äro skapade till hans avbilder? I viljen återkalla en förfluten tid. Det är fruktlöst, Hermione. I viljen åter uppliva tron och vördnaden för de gamla gudarne. Det är omöjligt, att detta företag skall lyckas. Det är förtvivlat, ty det bär en osanning inom sig. Ack, därutinnan ligger er svaghet. Varför skolen I inblanda denna fallna gudavärld i er kamp för sedernas bättring, för tankens rätt och den borgerliga friheten?
De tillbragte numera ej så mycken tid tillsammans som fordom: artisten var hela dagen i ateliern, der Angiolina numera sällan visade sig, och om aftnarne var han oftast ute, dels bland sina vänner och kamrater, dels uti några högre familjer, i hvilka han fått inträde. Det var derföre en riktig högtid för Angiolina, när hennes älskare förklarade henne att han ärnade blifva hemma. Hon gjorde sig också så intagande som möjligt och skrattade och skämtade så muntert som om hon aldrig i hemlighet höjt en suck eller fällt en tår öfver Romanellis förändring. Men i dag var han ju lika uppmärksam och öm som någonsin. Den gamla goda tiden i vindskammaren på via del Benci tycktes vilja återkomma, så när som på de ekonomiska bekymren, hvilka man kunde undvara. När middagen var slutad, lade Romanelli sin arm kring blomsterflickans lif och drog henne ned bredvid sig på soffan. – Vet du hvem som har varit här i dag? frågade han. – Nej, älskade! – Professor Barranti ... Och vet du hvad han sade mig? – Han berömde väl dina arbeten. – Ja, och icke nog dermed: han anförtrodde mig att det i akademien vore fråga om att gifva mig ett pris. – Det förvånar mig ej ... Ah, du är nog förtjent deraf. De kunna ej underlåta att gifva dig sitt pris, sedan hela Florens beundrat dina verk. – Åh, du lilla smickrerska ... Men det torde väl kunna hända att jag lyckas ... Professor Barranti, som har mycket inflytande, är min vän. – Hvad behöfver du tänka på andras inflytande, känn dig lugn i förlitande på dina egna förtjenster. – Hm, sade artisten, som ej var så fullt öfvertygad om dessa. Det är i alla fall bra att ha en inflytelserik gynnare inom akademien ... Och han erbjöd mig sjelfmant sin hjelp. – Verkligen. – Det är en oändligen älskvärd och intressant man, professor Barranti. – För dig möjligtvis, men de tvänne gånger jag sett honom i din atelier, har han både med sina blickar och sina ord förargat mig. Och så tar han en sådan ton af öfverlägsenhet mot dig. – Han är också den förste af vår stads lefvande skulptörer.
Jag finner icke något skäl, hvarföre Banken skulle upphöra med den lånerörelse mot pant af fastighet och återbetalning i silfver, som vid sednaste Riksdag beslutades. Men jag förnyar mitt då gjorda påstående i enlighet med sjelfva BondeStåndets förslag, att maximum af sådane lån ej må bestämmas lägre än 6000 R:dr Banco. Hufvudsakliga orsaken, hvarföre dessa så väl för låntagare som Banken högst fördelaktiga lån blifvit så föga anlitade, är just den, att intet lån fick öfverstiga 2000 R:dr. 102 Den 27 Julii e. tn. Större fastighetsägare kunde ej finna fördelaktigt, att för en så liten summa lemna första inteckningen; och besväret med silfvers anskaffande till afbetalning å en sä liten summa, lönade sig mindre. Jag är af den tanka, att räntan eller afbet^lningen å dessa lån, bör alltid erläggas till Banken i silfver; men då det är för Banken likgiltigt, om silfret anskaffas af låntagarne eller af Fullmägtige i Banken, så itererar jag mitt vid förra Riksdagen gjorda förslag, att det må vara låntagarne öppet, att betala räntan i sedlar, efter den cours, som BancoFullmägtige dertill utsätta. Herr von Qvanten, Carl: Mig tyckes det vara stridande mot Bankens bestämmelse och fördel, att utlåna penningar mot orörlig pant; och jag finnér, alt flere med mig dela samma åsigt. För öfrigt anser jag det vara en tydlig orättvisa, att inskränka denna lånerättighet till ett maximum af 6000 R:dr, ehvad panten är af aldrig så stort värde. Min öfvertygelse är, att Bankens ändamål bättre uppfylles, om dess medel utlånas mot annan säkerhet än fastigheter. Grefve Spens: Jag vågar hysa den förmodan, att BancoUtskottet, vid närmare granskning af hvad jag och Herr
FideiCommistet tillfaller det ena barnet emot Dest Sylvon tyckes redan wara sä stor, att det synes wara hardt art pä de sednarcs bekostnad öka dell samma och en Fader som har en lika ömhet för alla stna barn, skulle ej Utan bekymmer se stg wara får» i den nödwändighetcn, att tillgripa kan hända det enda som skulle utgöra dest öfrige barns aes, för att dermed rikta ett enda. Att en ägare genom Bran - försäkran kan tili en del äterbekomma wärdet s stn genom eldswäda förlorade egendom, är c» ostridig sanning; men dä erfarenheten wisar till hwad g ad sä wäl byggnadsmaterialier som arbetslöner d g ligen stiga lärer den sanning bliswa lika ostridig, att den summa, som genom Brandförsäkran Utfall r, under loppet af tiden ej blir tillräcklig till winnanre af ändamglet Den kostnad som öfwerstiger Bran f r säkringssumman, blir således det onus, hwilkct, s er Min tanka endast bör häfta wid Fidei-Commistet, — lik» l?28 Den 27 November. likwäl bör genom Domaren j orren jämte 2:ne orväl» di.,e och kunnige man, noaa wärdering och nndcrsöknmq anställas huru n yckel öswer den brandförsäkrade suniman bär uplauaS, för att, i mohn af Fidei-CommistekS mer eller mindre warde, aler i nandsälta det skadade, och med betalande af detta län bör förhällos, som Herr Lagman von kkauksvo!lk om Fidei-Commist-lösen redan anförd'. Herr Presidenten m. m. Grefwe LzliienborA upläste härefter desi särskildt afgifne mening as följande innehöll:
Man anser väl, med rätta, närbelägenheten till åkrarne af stillastående vatten, såsom kärr och myror, samt af tätare skogar öka faran för frostens åverkan, äfvensom att den minskas genom grannskapet af slörre valludrag; men svårt förklarliga undanlag från dessa theorier lära ej sällan inträffa. Såsom allmän regel gäller dock, att socknarne efter hafskuslen och i de slörre ådaiarne mera sällan och lindrigare hemsökas, än Ijällsocknarne, och endast undantagsvis drabbar skadan allmännare. Jag har förgäfves efterfrågat anteckningar under en längre följd af år, rörande förhållandet härutinnan, men munleliga berättelser sammanstämma deruti, att, under en tidrymd af omkring 25 år före 1812, ett för liela Rikets jordbruk olyckligt år, ingen allmännare frostskada hemsökt Länet: alt sådant åter i mer eller mindre mån varit förhållandet åren 1816, 21 1820, 1821, 1826 och 1828: att år 1831 skörden allmänt varil finga till qvantilelen, fastän af god qvalitet: att, under de påföljande åren till och med 1839, säden i mer eller mindre mån, särdeles 1834 och 1837, partiell blifvit af frost skadad. 1840 var ett försvarligt sädesår och de 3 sista åren hafva, såsom ofvan är nämndt, lemnal utmärkt ymniga grödor. Att under don goda dagön bereda sig att mola den onda, är en klokhetsregel, sora, då den icke alltid kan iakttagas i den enskildes hushållning, har deslomera anspråk på uppmärksamhet af de myndigheter, hvilkas åliggande det är alt söka åstadkomma hjelp vid inträffande allmännare nöd. i delina syltning hafva inom Länet bespa r i ngs alis la lie r af 2:ne slag uppstått.
I afseende å samman jemkning af de öfrige 3:ne Siåndens förut omförmälde beslut, i de delar, desamma äro skiljuktige, fön kommer först: Enligt morn., litt. a), i Utskottets Utlåtande, frågan om anslaget till de nordligare Länen. Härvid anser Utskottet sig böra hemställa, om icke Borgare Stånd, t, sorn ansett, att till de i detta moment uppräknade Län borrie läggas Wermlands Finnbygd, skulle finna skäligt medgifva den förklaring af detta beslut, att det alser nämnde Läns norra delar, eller de af Ridderskapel och Adeln samt Pi este-Ståndet uppräknade öfre och nedre Elfdahls, öfre och nedre Fryckdahls samt Jösse härader af nämnde Län, äfvensom att Preste-Ståndet, som, jemte anvisande af det utaf Utskottet tillstyrkte anslag af 100,000 R:dr för de i förevarande moment uppräknade Län, bestämt 20,000 R:dr för nyssnämnde härader, ville medgifva, att, 22 SlalsUt slottets Memorial, N'.o 490.’ på såll Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet beslutat, anslaget för berörde Län och de uppräknade häraderne må blifva gemensamt, då det, enligt Preste-Siåndets beslut, skulle för dem sammanlagdt utgöra lika med hvad Ridderskapet och Adeln stadgat, eller 120,000 R:dr. Som Ridderskapet och Adeln samt Presteoch Borgare-Stånden äro ense derom, att anslagen för ifrågavarande delar af Riket böra användas, på sätt och under de vilkor, Utskottet i morn., litt. a., föreslagit, biefve det, om nyssnämnde framställningar antagas, endast summans belopp, som, i händelse icke BorgareStåndet, med afseende derå, att vissa delar af Wermlands
Reservationer: af Herr Stuart, C. G. ”Då Rikets Ständer vid innevarande riksdag, genom 3:ne Riks-Stånds i detta afseende sammanstämmande beslut, medgifvit att aflöningen för den vid Rikets Ständers Bank anställda personal skall under kommande åren utgå med samma belopp, som denna aflöning för närvarande utgör, fastän ett af nämnde Stånd endast beviljat samma aflönings fortfarande under de 3:ne nästföljande åren, så anser jag frågan om sagde aflönings utgående under dessa år vara af Rikets Ständer afgjord; hvadan, enligt min åsigt, den af BankoUtskottets pluralitet föreslagna votering i förstärkt Banko-Utskott, genom hvilken Bonde-Ståndets från de andra Ståndens skiljaktiga beslut, angående sagde aflönings minskning med det belopp, som vid sednaste riksdag beviljades och hittills utgått såsom tillfällig löneförhöjning, skulle kunna blifva gällande, icke öfverensstämmer med hvad grundlagarne föreskrifva rörande de vid pågående riksdag redan afgjorda ärenden. Med afseende å de förvecklingar och ändringar i förut fattade beslut, ett sådant prejudikat, som den föreslagna voteringen om kontraproposition i nu Bih. till R. St. 6 Sami 1 A/d. 19 Häft. 2 6 SankoUtskottets Memorial N:ö 36. förevarande fråga innefattar, skulle komma att medföra, har jag ansett mig böra fästa Riks-Ståndens Ordförandes och ledamöters särskilda uppmärksamhet på denna voteringsproposition.” Häruti instämde Herr Biskop Bergman, Herr Doktor Björkman och Herr Kyrkoherden Bergman. af Herr Planting Gyllenbåga, C., Herr Kontrakts-Prosten Tegnér, Herr Konsul Palander och Herr Rådmannen Fridstedt. Herr Grefve Lewenhaupt, G. M. C., Herr von Ehrenheim, P., Herr Riksarkivarien Nordström, Herr Doktor Widebeck, Herr Doktor I. Norström, Herr Doktor Sandberg samt Herr Ekman hafva begärt få antecknadt att de i förevarande beslut icke deltagit. STOCKHOLM, try*kt hos Isaae Marcus, 1860. Banko-Ulskottcts Memorial N:o 37. i ÄT:o 37.
Svaranderne ock ingingo i hufvudsak ligt svaromål, andragande dervid förnämligast: att andra i Grundlag stadgade former för Kongl. Propositioners och Skrifvelsers afgifvande lill Rikets Ständer icke funnos, ita 27 och 48 §§ PuksdagsOrdningen, hvaraf deri förstnämnda innehölle allt hvad som kunde blifva föremål för Konungens meddelanden 2 ( 10 ) till Rikets Ständer under Riksdagens lopp, hvilken, af intet Lagstadgande begränsade, oinskränkta rätt desto mindre kunde anses blifva det, genom ett å enskild Riksdagsmans väckta likartade motion tillvägabragdt afslag, hvarom dessutom Konungen icke kunde äga officiel kunskap, sorn, i sådant fall, det förhållande nödvändigt skulle uppkomma, att Konungens Grundlagsenliga rätt, att till Svenska Folkets församlade Ombud framställa och yttra sina tankar, genast vid Riksdagens början, genom en sammansättning af enskilde motionärer, helt och hållet kunde tillintetgöras, hvadan ock all tillämpning af de, vid Riksdagen i förevarande ämne väckta, enskilda motioner på Kongl. Majrts till Rikets Ständer aflåtna oftaåberopade Skrifvelse, i intet afseende kunde godkännas, såsom lagstridig håde till sin grund och sina slutföljder: att då 87 § RegeringsFormen, som handlade om sättet att stifta Allmän Civil-, Criminaloch KyrkoLag, i sin slutmening inneliölle: ”Stadna Två Stånd emot Två, förfalle frågan och förblifve vid det, som förut stadgadt varit,” syntes deraf, att återupprepandet af denna sats i 75 § Riksdagsordningen ej kunde lämpas på Konungen, utan allena på Rikets Ständer sinsemellan: att det beslut om ifrågavarande lån, som vid Riksdagen åren 1828 — i83o af bägge Statsmakterna fattades och, på Rikets Ständers egen underdåniga anhållan, blef med Konungens sanction å ö
Hvad man nätt och jemnt kan läsa sig till mellan de biskopliga raderna, hvad professorn ännu icke vågar uttala, det utropar domprosten med en prisvärd öppenhjertighet. Masken är fallen; man ser medeltidens spöke sticka sin dödskalle fram. Eller skulle jag hafva gått för långt genom att tala om medeltiden? Det är icke mitt eget påfund. Jag glömmer aldrig, huru jag under mitt första studentår på de filosofiska föreläs-ningarna hörde professor Rasmus Nielsen utslunga de fruktansvärda orden: » Att säga, att vi ännu hafva en teologi, och ätt säga att vi äro midt j medeltiden, är ett och det samma. » Ja, i sanning, det var fruktansvärda ord. Jag var då ännu en ung, oskyldig teolog, och jag ville likväl så grufligt ogerna vara midt i medeltiden. Och ännu i sin senaste skrift (» Almindelig Viden-skabslaere » 1880) säger Kasmus Nielsen: » Hvar är då den högsta, styrande vetenskapen? — Det skulle väl dock aldrig vara teologien? Ja, antag att teologien med sin outranRakliga anderikedom, uppväckt ur medeltida slummer och dogmatiskt pånyttfödd till nytt lif i spekulationens dop, satte sig på kungastolen och började sjunga homcriskt: » ouk agathon » etc. Det skulle vara en upp-lifvande syn. — Samtliga vetenskaper skulle säkerligen bujga sig djupt för den benådade, ' dock, väl att märka, på det oundgängliga vilkor att den, i stället för att sjunga, i handling bevisade att den bland alla vetenskaper verkligen är — den allra mest vetenskapliga ». — Vår högkyrkliga teologi håller sig ännu till sången; den har en intagande röst. Man ser att Sör§n Kierkegaard är icke alldeles spårlöst försvunnen; han har i alla fall funnit sin » Enkelte ». Men huru går det hos det stora flertalet? Ack ja! » Öieblikket » * motsvarade Sören Kierkegaards på sin tid ofantligt ryktbara flygskrift mot ståts kyrkan.
Att de icke på samma gång, Protoco]IsUtdraget utfärdades, valde ny Suppleant, har sin grund deri, att Grundlagen lemnar Suppleanten fritt val att emottaga detta Embete, eller icke. De kunde således icke välja ny Suppleant, förr än Herr Richert förklarat, om han kunde mottaga JustitiasOmbuds-’ roansEmbetet eller icke; ty i annat fall skulle antingen Rikets Ständer fått tvenne Suppleanter, eller Fullmägjige gjort om ett val, som' Ständerne verkställt. Så fort Herr Richert förklarar sig vilja emottaga Embetet, lära ej Fullmägige underlåta, att skrida till val af ny Suppleant, och då försvinner den besynnerliga Ridd. oeh Ad. Prat VIII Band. >4’ Den 2 7 September f, m. distinction Grefve von Bosén gjort, emellan ett skyndsamt genast, och ett långsamt genast. X anledning af hvad Friherre Cederström anfört, får jag erinra, det Fullmägtige, om de icke genast sammantradt, hade uppenbarligen handlat emot grundlagen. När de trädde tillsammans, hvad skulle de då göra? skulle de då gå in till Sländerne med en förfrågan, om de borde lyda Grundlagen? Att de gjort hvad de borde är tydligt, då de utfärdat ProtocollsUtdraget, äfvensom att de icke annat än verkställt Ständernes önskan, hvilka, när de valde Herr Bichert till Suppleant, förklarade honom vara den, som näst Herr Ehrenborg hade deras mesta förtroende. Herr Koos! Samma dag, som denne Motion väcktes, förklarade Herr Grefven och EandtMarskalken, att den kunde bordläggas, och detta hade förmodeligen icke skett, om den varit olaglig. Herr Stråle har med sin framställning åsyftat, att rättfärdiga Fullrnäg. tiges förfarande, hvaraf ändamålet vore skyndsamhet. Jag hemställer om man vid pröfningen af sådane frågor, som den ifrågavarande, bör göra afseende på mer eller mindre omvägar till ämnets fullkomliga utredande. Jag tror, att Bikets