Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
St:s bifall och bära 4 å 5 procent ränta, hvarförutan direkcn äger begagna inträffande upplåning i banken, riksgtskont. och arméens pensionskassa, äfvensom uppköpa arméens accordsamorleringsfonds eller andra lika säkra räntebärande obligationer, ändock icke alltid kan för kapitalet påräknas ränta efter 5 procent, dock må å hypotheker icke utlånas mer än inalles 30.000 r:dr b:co. Utlåning mot namn och borgen får för närvar, icke ske på längre tid, än högst 6 månader och inalles till icke högre belopp än 50.000 r:dr b:co samt emot direklrns solidariska ansvarighet. § 3. 1, 2 och 3 mom. Enligt nu gällande reglemente får lån frän Riddarhusets kassor icke postponeras andra kassors än bankens eller deras, hvilka vanligen icke uppsäga sina fordringar. § 4: ang:de lånehandlingarnes beskaffenhet. För närvar, erfordras bland annat, att lånesökanden skall förete behörig domstols bevis, att han ej är förmyndare, äfvensom landskontorets bevis, det han ej år uppbördsman m. m. § 5. Atkomsthandlingarne skola ingifvas i original. R. St:s föreskrift, af förvaltande verk utgifne räntebärande obligationer äfvensom obligationer eller aktiebref utgifne af sådana korporationer eller bolag, som allmänt äro ansedda för att vara solida, samt slutligen till viss man eller ordres utfärdad och på Ridd.direklm eller på innehafvaren transporterad inlecknad skuldsedel. Någon maximisumma är icke bestämd ej eller någon minimiränta å dessa lån. Likaledes skulle direklm äga rättighet alt, derest Riddarhusets medel icke på något annat sätt kunna göras fruktbara, inlösa ofvanbcrörde slags räntebärande obligationer (4 p.) 1 g. 3 p. a) h).
Statens räkning, till fortsättning af Statens jernvägsbyggnader å utrikes ort upptagna lån, Banken, vid 1860 års slut, af RiksgäldsKontorets för berörde lån utfärdade, med 4 \ procent ränta löpande obligationer inlöst ett belopp af tillsammans 533,300 Thaler, efter en kurs af 2f R:dr Runt per Thaler och mot en kapitalrabatt af 6 procent, för Runt R:dr 1,336,805: 33. hafva lika beskaffade obligationer till belopp af 533,400 Thaler, motsvarande andra tredjedelen af Bankens andel i nyss omförmäldta lån, under nästlidet år, blifvit efter ofvan uppgifna kurs inlösta med 1,337,056 — Summa R:dr 2,673,861: 33. Då derifrån afräknas under året utlottade 17 obligationer å tillsammans 6,100 Thaler, som af Riksgälds Kontoret blifvit infriade med 15,290: <>7. visar sig, att Banken den 31 December 1861 innehade Stats-obligationer till belopp af 1,060,000 Thaler Preussiskt Kurant, motsvarande ett bokföringsvärde af Runt R:dr 2,658,570: 66. § 70. Af den, likmätigt föreskriften i 173 § af Banko-reglemenLeverering aj tet, till Riksgälds-Kontoret anvisade andel, 1,000,000 R:dr, af Bankens från 1857 års början upplupna disponibla vinst, har anKontoret. dra tredjedelen, 333,333 R:dr 33 öre, vid 1861 års slut blifvit från Bankens Reserv-fond utanordnad och på Riksgälds-Kontorets räkning N:o 1 i Depositions-Afdelningen insatt. 70 Bankens Reserv-fond. § 71.
R:dr eller för alla åren tillsammans 75,000 R:dr Banco, Verkets Intressenter i underdånighet anhållit, ej allenast att utbekomma de för år 1819 anslagna i5,ooo R:dr, utan och att varda understödda med ett förskott elier Lån af 3o,ooo R:dr, hvilken summa, vid anstäld undersökning, pröfvats ytterligare oundgänglig för Yerkets upphjelpande och tillbörliga drift, förordnade Kongl. Maj:t den 28 Martii sistnämde år om första postens utbetalande, inot de Trenne Sökande Intressenternes, En af rikets Herrar, Ofverste Marskalkens m. m. Herr Grefve E. Ruuths, Bergs-Rådet A.v. Wallrendorffs och Bruks-Patronen C.v.
Rikets Ständer, som på de af Revisorerne anförda skäl, dela den af dem uttalade, af Stats-konloret, uti dess underdåniga utlåtande, jemväl biträdda åsigt, få i underdånighet anhålla, det E. K. Maj:t täcktes i nåder föreskrifva, att Jagtkasse-medlen hädanefter icke böra i särskildt conto i Riks-hufvudboken upptagas. 3:o. 1 anledning af vid 1855 års Stats-revision gjord anmärkning i afseende å olämpligheten af de hittills vanliga anvisningarne pä öfverskotlen af Statsverkets inkomster, anböllo Rikets sednast församlade Ständer — jemte underdånig anmälan om sin afsigt att, vid Riks-statens uppgörande, tillse, alt de flesta sådana utgifter, som på de sednare åren blifvit på nämnde sätt bestridda, mätte kunna på Hufvudlillarne beräknas och upptagas — i underdånig skrifvelse den 22 April 1857, att, om E. K. Majit icke desto mindre skulle framdeles finna nödigt att anvisa stats-medel till sådana behof, hvilka ej blifvit af Rikets Ständer förutsedda, och hvartill anslag således ej beviljats, dessa utgifter, derest de ej kunde bestridas med de för dylika tillfälliga behof egentligen afsedda besparingar å Riks-statens hufvudtitlar, framgent måtte under förskotts - Exj) c d i tio r s - (] t skotte ts Förslag till anderd. Skrifvelse, iV.-o 8. 13 titel anordnas och vid följande riksmöte tillkännagifvas för Rikets Stander, sorn då, efter föregången pröfning, blefve i tillfälle alt med anledning af de gjorda anvisningarne besluta; hvilken framställning E. K. Maj:t, uti nådigt Bref till Slals-kontoret den 10 Juli s. å., förklarat sig vilja taga i betraktande vid de tillfällen, då anvisningar af nämnde beskaffenhet komrne i fråga:
Ströko så förbi Bolak och öfver fältet mellan denna förstad och sjelfva staden, kommo der in genom Bab elhadid och begåfvo oss hem. Tänkte besöka Prunner, men råkade på vägen vid ett café ut för Mohammad Rosas och satt med honom först en stund vid cafét, gjorde sedan med honom en liten spatsertur och stannade vid 'Abdolkhaliks bod, der vi suto en lång stund jemte 'Abdolkarim samt andra kommande och gående. Shekh Sha'ravi kom äfven och jag följde med honom till Hassanein, der man till godt slut på festen ännu i afton läste delail, gjorde hazb och zikr. Denna afton kallas Lelah jeti meh, såsom stående ensam, utan sammanhang med den egentliga festen. Vi hörde en stund på, gjorde vår zijaret kring Hosseins kubba och gingo bort efter en half timma ungefär. Hade besök af shekh Ibrahim, som nu på några dagar ej låtit se sig. Allt folk klagade öfver olidlig hetta, men jag tyckte mig väl kunna fördraga den. Efter maghrib gjorde jag en tur till Azbukijeh, satt en stund hos Hanafi, drack kaffe och inandades luft, ty den var der något friskare än uppe i staden. Träffade på vägen, när jag kom tillbaka, en blind fikh, som frågade efter Gemelijeh. Jag bad honom följa mig och ledde honom fram. Han hade nemligen hört att man i afton här någorstädes skulle hålla zikr, hvilken han äfven ville öfvervara. Men som han ej visste huset och man här ej kunde upplysa honom derom, fick han vända om och gå sin långa väg tillbaka. Efter 'esha kommo till mig Abdolkhalik, hans bror Abdolkarim och Sejid Mohammad Rosas, som hela aftonen spelade på 'od. Han var ej utan färdighet och förmåga på detta instrument. Jag blåste för dem på min flöjt åtskilligt, men de tycktes ej förstå det minsta deraf, ehuru jag valde de enklaste melodier jag kunde. Når jag tirlirade och blåste några variationer af skalan fick jag största beröm, liksom Turken på en Europeisk konsert mest tyckte om qvintileringen vid stämningen.
Man har sökt föreställa : att yppigheten, sådan den hos oss nu finnes, eller vidare fortgår, mera gagnar än skadar, både i moraliskt och ekonomiskt afseende: att den, införlifvad i menniskonaturen, blott bidrager till vår bildning och utvecklingen af vår industri : att den, i hvarje tid och äfven i medeltiden, högre än nu funnits: att vi, tid efter tid, fåfängt anklagat den, u^der det vi allt fort äro lika välmående och rika, äro, genom våra seder och b^qvämlighetir, meia lyckliga än någonsin. En utmärkt föifattare har anmärkt: "att de fordna Lagstiftarena talade förnämligast oni seder; de nyare merandels om handel, Jinancer, lax och konster". LA väl, oaktadt Calculerne, de sköna målningarne o b Pi.raserna, qvarstå de gamla enfalldiga sanningarne, samt erfarenhetens eftertänkeliga lärdomar om enskildas och samhällens omärkliga, men säkra fortgång från yppighet till sedeförderf och derifrån tili upplösning. Om hvarje tid känt inträngande öfverilödsbegär, Besv. och Ekon. Utsk. Ect ankan den, 443 hafva ock de visare i hvarje tid sökt hejda det, och om sjelfva medeltiden haft en otyglad lux, visar just exemplet, alt luxen är t j ett' nödvändigt vilkor för sinnesodiing oell förädlade seder. Om exempel af historien skola citeras, må några lika så mägtiga scm andra anföras. Det mägtiga, verldens skatter uppslukande Rom, länge tvinande, föll, oaktadt sitt, säkert ända till slutet förvarade silfver och guld, sin prakt och sin fåfänga inbildning om välstånd, emedan det förlorat en enda sak •— sina dygder, förtärda i yppighetens och veklighetens sköte. En annan nation, närmare vår tid, reste sig med jättestyrka, tjusade och förvånade veriden med bragder, och mången gladde sig redan åt det nya exemplet af ett förvekligadt folks hastiga ormkapning och stigning; men det var ett bländverk.
Detta påstående torde knappast förtjena att bemötas, men jag ber att få fästa uppmärksamheten derpå, att passageraretrafiken på en stor del af våra stambanor redan uppnått det maximum, hvaröfver den svårligen förr än efter längre tid torde höja sig, under det att godstrafiken varit och lofvar att fortfara i jemnt stigande. Af Trafikstyrelsens statistiska uppgifter visar det sig, att under det passageraretrafiken under år 1864 ökats med icke fullt 30,000 passagerare, hade under samma år godstrafiken Ökats med 1,270,000 centner och under år 1865 med 1,429,000. Hurudant förhållandet mellan inkomsten genom godsoch passageraretrafiken varit under år 1865, kan jag icke nu bestämdt uppgifva, men bruttoinkomsten af statsbanorna, som år 1864 utgjorde 3,462,000 rdr, belöpte sig år 1865 till 4,476,000 rdr, och denna tillökning af mera än en million uti inkomsten af statsbanorna måste hufvudsakligen tillskrifvas förökad godstrafik, enär, som jag redan nämnt, passageraretrafiken vunnit endast ringa tillväxt. Man behöfver icke grunda sitt omdöme allenast på suppositioner, ty erfarenheten har redan bekräftat, att åkerbrukets alster, i jemförelse med skogsoch bergsprodukterna, gifva en relativt obetydlig sysselsättning åt jernbankommunikationerna. 340 Den 15 Mars. Exempelvis vill jag nämna, att då under år 1865 trafikinkomsten vid Laxå och Floda, de enda stationer, i hvilkas närhet bergverk finnas, utgjorde vid den förstnämnda stationen 100,000 rdr samt vid den sednare flerdubbelt så stort belopp sorn vid de närmast liggande stationerna, uppgick 1864 års trafikinkomst vid Björnlunda station, belägen i en af de bördigaste trakter af Södermanland, endast till 7,600 rdr. Huru jemförelsevis obe' tydlig persontrafiken på Wermlandsbanan i närheten af.
Jag känner flere rätt betydeliga handlande, som ej kunnat föra bok. Den ställning hvaruti mari Sättes genom examina, är sådan, att många möjeligen (icke skulle vilja underkasta sig den ; och mången afhålles derigenom från att i yrket ingå, under det att ingen säkerhet ändå vinnes, att det af examinerade bättre bedrifves. Den soni handlar, behöfver capitaler samt drift och ihärdighet. Detta står ej i sammanhang med theoretisk kiinskap. Jag tror ändamålet bäst vinnas utan éxämina, men med en god HandelsBalk. Grefve von Schwerin, Fredric Bogislaus: Jag får erinra, att det kan finnas handlande, anmälande sig till burskap, för hvilka det faller svårt att besvara de framställda frågorna; icke derföre, att de äro okunnigare, än den frågande skolmästaren, utan derföre, att de äro utlänningar, och tala bruten Svenska. En sådan cortversation skulle ju väcka åtlöje. §. 5. Herr Pereswetoff Morath'. Vid denna 5 §. får jag anmärka^ att jag anser de examina, som qvinnor skida undergå, innan dem tillåtes att handelsrörelse drifva, vara titan ali nytta. Dan handel,* sorn Den 30 Augusti s. ra. 353 feörtt af dem i allmänhet driFves, eller kommé att drifva», inskränker sig troligen till mindre betydlige articlar, och skötande af en så beskaffad rörelse erfordrar ingen egentelig kunskap. Könets modesti sktille kan hända förorsaka ; att> med hvad kunskap de ån ägde, dé vid examen kunde ganska illa besvara de frågor) som en strång examinator funné sig befogad att framställa. Jag tillstyrker att detta stadgande rnå uteslutas; Herr von Hohenhaufen: Vid närmare betraktande af saken , förenar jag mig med Grefve von Schwerin, likväl med undantag af hvad som hörer till det första praktiska. Det torde Vara angeläget, och af mycken nytta, att det kynnes äfven ai de fruntimmer, hvilka skola förestå handel. Det år angeläget uti en stad, att, innan man börjar en handtering, man känner de praktiska delarne deraf.
Derom har llr Lefre'n i gårdagens plenum gifvit en upplysning och ytterligare har jag här i min hand, för alt ses af en hvar som det behagar, en förteckning på 32 persedlar, i 13 län, hvilken utvisar hvad de utgjort å ena sidan, efter kronovärdi, och å den andra förvandlad efter medelmarkegång för de 20 åren 1824—1843. Deraf inhemias att markegångsvärdet var något öfver 10 gånger högre än kronovärdiet. Det sednares sammanlagda värde utgjorde 14 r:dr 29 sk. 6 r:st.; markegångsvärdet åter 145 r:dr 47 sk. Hade nu arméen i st. f. räntor haft penningar, så hade hon endast fått T'8:del af hvad hon nu uppbär. Jag har under gårdagen hört ett annat yttrande, hvilket jag icke kan underlåta att lill besvarande upptaga. Man har nemi. sagt, alt värdet å matvaror äfven vore underkastadl omvexlingar. Jag vet visserligen alt så är, från år till annat. Men matvarorna falla ej i längden, derföre att i samma mån tillgång finnes för menniskor att lefva, ökas också folkmängden. Derigenom komma matvaror alltid att bibehålla sig i pris, och sammaledes de räntepersedel-, som i matvaror blifvit bestämda. Hr Gripenstedt har upprepadt hvad, som flere gånger blifvit sagt mot silfrets fall för framliden. Jag vill deremot först omtala, hurusom silfrel förlorar sitt värde derigenom, alt sedlar i st. f. silfver begagnas till mynt såsom i Sverige, der icke blott riksbankens utan äfven privatbankens sedlar göra silfret umbärligt i rörelsen. Hvad man sagt om möjligheten att genom den fintlighet, som råder vid bankens förvaltning, skydda oss mot bankrutter eller mot en myntförsämring i framtiden, kan jag svårligen anse för alfvar. Kan någon af eder, mine Hrr, tro, att så verkligen är förhållandet? Eu ledamot erinrade mig i går, att jag, såsom bankofullmägtig, Den 8 September f. m. 123 torde vara den sista, som satte annat i fråga.
Men hvad jag minns, är, att det hela tiden föreföll mig, som om han i sina tankar och känslor vistats någonstädes långt bortom mitt rum, där vi så omotiveradt åter hade mötts, och jag hade hela tiden den förödmjukande känslan, att han mycket väl märkte min köld, men att han bars uppe af något, som hindrade honom att ens beröras af densamma. Med ett plötsligt utbrott af vänlighet fattade han mig om skuldrorna och frågade: »Vet du, hvarför jag kommit hit? Jag kunde ej hindra mig själf från att draga på munnen, ty hela hans uppträdande hade något af detta oemotståndliga lynne, som smittar. Detta leende tog han upp som ett tecken, att jag var besegrad. Ty hans sätt förändrades plötsligt, och med ett lugnt uttryck, som nästan var ödmjukt i sin lycka, betraktade han mig, och hans röst blef mjuk, när han sade: »Jag ville få presentera dig för min fästmö. Hon väntar här ute.» Med ett språng försvann han genom dörren och återkom med en ung flicka, som han förde emot mig med minen hos en segerhjälte och helt enkelt tycktes förutsätta, att jag skulle betrakta med hans ögon. Jag såg henne för mig i en pälskrage, som satt käckt öfver ett par välformade axlar, och jag fick intrycket af något mörkt och blekt, men kunde i första ögonblicket ej tänka på annat än ett par stora blå ögon, hvilka mötte mina med ett uttryck af på en gång förtroende och ängslan, som gjorde mig helt rörd. Det var tydligt, att hon hört sin fästman tala godt om mig, och det var lika tydligt, att hon pinades af fruktan att på ett eller annat sätt misshaga mig. Hur vi kommo öfver den första halftimmens humoristiska obehag, skall jag låta vara osagdt. Själf var jag på en gång brydd och egendomligt berörd af hela denna situation. Jag fick emellertid veta, huru den kommit till stånd, eller rättare jag förstod det genom samtalet. I vårvädret hade de båda varit ute och promenerat. Deras väg hade ledt dem förbi min bostad, och drifven af en af dessa plötsliga impulser, hvilka alltid verkade afgörande hos Tore Gam, hade han stigit in och tvungit sin fästmö att följa sig.
Fisken förtäres ej allenast rå, utan äfven så hårdt frusen, att den kan brytas sönder. När tillfälle dertill erbjuder sig, försumma tschuktscherna dock ej att koka sin mat eller att rosta köttbitarne öfver tranlampan – ordet rosta borde dock härvid utbytas mot nedsota. Vid ett besök, som löjtnant Hovgaard gjorde i Najtskaj, åt man i det tält, der han gästade, till qvällsvard först soppa på sälkött, sedan kokt fisk och slutligen kokt sälkött. Man iakttog således fullständigt den i Europa godkända spisordningen. Andra gafflar än fingrarna känna tschuktscherna ej, och äfven bruket af sked är ej allmänt. Många föra dock en dylik af koppar, jernbleck eller ben med sig (bild 8 å sid. 121). Ofta drickes soppan omedelbart ur kokkärlet, eller ock uppsörplas den med ihåliga ben (se figuren å sid. 108). Dessa ben användas äfven i stället för dryckesbägare och bäras liksom skedarna fästade vid bältet. Såsom exempel på tschuktschiska anrättningar kan jag ytterligare nämna: soppa på grönt, kokt sälkött, kokt fisk, blodsoppa, soppa af sälblod och späck. Härtill kommer slutligen soppa på fint krossade ben eller på sälkött, späck och ben. För benens krossning finnes i hvarje tält en hammare, bestående af en oval sten, rundt om försedd med en urgröpning för den skinnrem, med hvilken stenen är fästad vid det korta skaftet af trä eller ben. De ben, som användas till mat, krossas med detta redskap fint mot ett stenunderlag eller en hvalkota, kokas sedan med vatten och blod för att spisas. I början trodde vi, att denna anrättning endast var afsedd för hundarne, men sedermera blef jag i tillfälle att öfvertyga mig om, att äfven infödingarne sjelfva åto den, och det långt före den tid, då de ledo brist på lifsmedel. Hammaren är så till vida af intresse, som den utgör ett af de stenredskap, som hos oss oftast träffas i grafvar från stenåldern.
Stånd ett särskildt förslag jemväl väckts i fråga om afdrag för restsmide. Som Utskottet uti Betänkandet N:o 20, sid. 43, hemställt, att i händelse beslutet om hammarskattens samt tionde-tackjerns-afgiftens upphörande varder af Kongl. Majit stadfästadt, ifrågavarande § i Instruktionen skall utgå, samt då g, Bevillnings-Utslwttets Ullålande M 34. för den händelse densamma kommer att qvarstå, icke torde erfordra någon ändring, har Utskottet ansett sig böra hemställa, att densamma, med förenämnde dervid gjorda förbehåll, mätte af Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet varda godkänd. § n. Presteoch Borgare-Stånden hafva återremitterat ifrågavarande § i afvaktan på det beslut, som kunde komma att fattas i afseende på den väckta frågan om förändrade grunder för qvarnars beskattning, hvaremot de öfriga begge Riks-Stånden bifallit Utskottets förslag. Då emellertid Utskottet uti Betänkandet N:o 20, sid. 43, hemställt, att stadgandet i sednare delen af § 11 borde framdeles ställas i öfverensstämmelse med det beslut, som uti nämnde fråga varder af Rikets Ständer fattadt samt denna hemställan blifvit af Ridderskapet och Adeln samt Presteoch Bonde-Stånden gillad, torde ifrågavarande §, med det uti berörde hemställan gjorda förbehåll, varda af Presteoch Borgare-Stånden bifallen. § 12. Samtliga Riks-Stånden hafva godkänt hvad i § 12 är vordet föreslaget, endast med den af Ridderskapet och Adeln beslutade ändring, att orden »under hela urets lopp», borde hela »under hela det förflutna årets lopp». Ehuru § i sitt närvarande skick synes tydligen utmärka, att här menas det förflutna året, har dock Utskottet, till undanrödjande af den tvetydighet, som densamma ansetts innefatta, funnit sig böra hemställa, att uttrycket »under hela årets lopp» må förändras till: »under hela det nästförflutna årets lopp». § 13.
Och Presten ser, att det etterhvita något försvinner, så är det en hvit skabb, uppkommen på hudena; och han är ren. Om enom manne hufvudhåret affaller, så att han varder skallot, han är ren. Faller det honom framman af hufvudet, så är det en framskallot; och han är ren. Men varder der någor hvit eller rödlig sårnad uppå det skallota eller framskallota, så är det spitelska uppgången på samma skallota eller framskallota. Derföre skall Presten bese honom, och när han finner den hvita eller rödliga sårnaden upplupen på hans skallota eller framskallota, att det synes såsom eljest spitelska på hudene; Så är han spitelsk och oren; och Presten skall säga honom oren för sådana sårnads skull på hans hufvud. Den som spitelsk är, hans kläder skola vara rifven, och hufvudet blott, munnen skylder; och skall allstinges oren kallas. Och så länge den sårnaden på honom är, skall han vara oren, bo allena, och hans boning skall vara utan lägret. Om på ett kläde kommer en spitelskosårnad, vare sig ullet eller linnet; På varp eller väft, ehvad det är, linnet eller ullet, eller på ett skinn, eller på allt det af skinn gjordt är; Och när den sårnaden varder blek eller rödlig, på kläde eller på skinne, eller på varpe eller väfte, eller på något ting som af skinn gjordt är, det är visst en spitelskosårnad. Derföre skall Presten bese det, och när han ser sårnaden, skall han sluta det inne i sju dagar. Och om han på sjunde dagen ser, att sårnaden hafver vidare ätit sig på klädet, på varpenom eller väftena, på skinne, eller hvad af skinne gjordt är; så är det en inbiten spitelskosårnad, och det är orent. Och klädet skall brännas upp, eller varpen, eller väftet, ehvad det är ullet eller linnet, eller allahanda skinnverk, der sådana sårnad uppå är; ty det är en spitelskosårnad, och skall brännas upp på elde.
Finns gäldenären inte i landet skall inteckningssökande på närmaste postkontor införa kungörelsen i Stockholms Post tidningar och i Hamburger tidning 3 gånger. Att då inteckning blivit sökt på fast egendom, men domaren ej utlåtit sig, skall inteckningsdomaren förete bevis. Örebro å Rikssalen den 15 oktober 1810. CARL. Kungörelse angående vad som upplyst vid undersökningen om orsakerna till kronprins Carl Augusts död; Stockholm den 9 november 1810. Den 2 juli har Vi underrättat Våra trogna undersåtar om den lagliga åtgärd, som blivit vidtagen för att upptäcka anledningen till det allmänt utspridda ryktet att Vår son, kronprins Carl August, skulle genom gift blivit bragt om livet. Dels för att bestraffa den brottslige, om sådan finnes och dels genom att uppdaga sanningen och rätta förhållandet och från svenska folket avvända en å detsamma kastad vanära. Sedan nu genom vederbörande ämbetsmäns och domstolars bemödanden, alla upplysningar blivit inhämtade, som för detta högst smärtande och obehagliga ämne blivit inhämtade och bedömda, är det Vår plikt att lämna Våra trogna undersåtar denna underrättelse för att tillfredsställa deras upprörda sinnen. Efter noga övervägande av kronprinsens hälsotillstånd före hans ankomst till Sverige har Vårt Kollegium Medicum funnit sig äga full anledning, att han redan i Norge burit frön till den kroniska sjukdom och därav uppkomna krämpor, varom man sett honom även där anfallas, och som här med längre och kortare uppehåll ledde till döden vid Kvidinge Hed. Det har förefallit Kollegium oväntat att någon kunnig läkare kunnat yttra övertygelse att kronprinsen skulle förgiftats. Varken apoplexien som dödat honom eller de sjukdomstillfällen som iakttagits innan skulle tyda på förgiftning och än mindre lämna bevis på något försåt eller ond gärning. Kollegium har inte ansett det tillständigt att av det timade olyckstillfället sluta att en rysansvärd och vanärande handling ägt rum. Svea Hovrätt har även vid noggrann hållen rannsakning, genom utslag den 5 i denna månad förklarat att någon stämpling mot kronprinsens liv inte förekommit eller att någon förgiftning eller annan uppsåtlig tillskyndan till sjukdom vållat hans död. Det utspridda ryktet att kronprinsen skulle blivit förgiftad saknar grund.