Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Att förklara mig, sin moder, ett krönt hufvud, Fredrik den stores syster, i arrest! Det är Ludvig XIII, han valt till föresyn. — Om jag ändå riktigt visste huru det hänger ihop med det här barnet! Carl bedyrar, att Muncken varit mer, än underhandlare; j, mina älskade, påstån, att han icke varit något annat. Jag har hört personer af anseende sluta sig till begge meningarna. — Jag borde ha sett barnet, för att stadga mitt omdöme. Carl finner likheten med Munck omisskännelig; du, Sophie, tycker gossen vara sin mors afbild Sin mors Ha de dragen äro mig väl bekanta Jag borde ha sett honom. «Nu, mina älskade, är jag gammal vorden. Åren och bekymren tynga mig mot jorden: snart – o, jag känner det – snart öppnas för mina trötta ben det hvalf, der min hulde, evigt saknade gemål, eder oförliknelige far, redan länge hvilat sina! O, min Fredrik, hvarföre har jag icke en krona att lemna dig i arf! Du vore henne värdig. Du har aldrig ur dina föräldrars ögon prässat andra, än glädjetårar. Hvarföre vek Sveriges skyddsande från min förlossnings stund och nekade dig att blifva min förstfödde! O, min Sophie, hvarföre vägrade en hjertlös broders nyckfulla fåfänga oss begge den fröjden, att offentligen erkänna för din make din själs utkorade! Som en god dotter har du med mig städse delat ljuft och ledt, och Gud är mitt vittne, att din sällhet varit högsta målet för alla mina önskningar. — Sen j, mina älskade, huru solen redan sjunkit nedom himlabrynet. De strimmor af guld och purpur, som nu, efter hennes nedgång, flamma på azurns omätliga fält, äro afskedets välsignelse öfver de föremål, hon huldat medan hon thronade på höjden af fästet. Så skola äfven snart mina bristande ögon söka eder, och deras slocknande flamma tolka min välsignelse, när tungan ej längre mäktar upprepa den.« Under det Lovisa Ulrika omfamnade sina barn, hvilkas rörelse gaf sig luft i högljudda snyftningar, började på något afstånd tvänne näktergalar att slå sina ömma driller.
Majit i Nåder täcktes, hvarom jag underdånigst vågar anhålla, af Rikets Ständer begära och desse medgifva, att, i likhet med hvad vid sistförflutna Riksdag blef Arméens Eataljons-Läkare förunnadt, jemväl Flottans Eataljons-Läkare, hvilkendera graden de än innehafva, må, i stället för dem nu efter 8 års tjenstgöring tillkommande 50 procents löneförhöjning, efter 6 års oalbruten och berömlig tjenst i nämde egenskap kunna, uppå vederbörlig anmälan hos Eders Kongl. Majit, från Allmänna Indragnings Staten erhålla en årlig förhöjning af 187 Ridr 50 öre Rimt å innehafvande lön och, efter vidare i 4 år fortsatt enahanda tjenstgöring, ytterligare en lönetillökning af 112 Ridr 50 öre nämnde mynt, hvarvid dock den jemkning i beloppen lämpligen kunde ega rum, att det förra bestämdes till 200 Ridr och det sednare till 100 Ridr Rimt. Omförmälde förslag slutar med en summa a f Ridr Rimt 16.600.- — och då nuvarande anslaget afdrages med „ „ 13,162: 50. blir således tillökningen * Ridr Rimt 3,437i 50. Då, såsom nu underdånigst anmälda förslag till löneförbättringar lör de under Sj ö lo rs v a rs-D e pa r lem e n t e t lydande Stater och Korpser gifva vid handen, vid bestämmandet af de nya lönebeloppen jemnförelse egt rum med hvad löntagarne nu under olika benämningar njuta i inkomst, så vidt tillförlitlig uppgift derom kunnat erhållas, har dermed varit afsedt, så väl att alla löntagare, söm kunde anses tillhöra samma grad och hvilkas tjenst beredde Staten ungefärligen enahanda fördelar, borde blifva lika a (lönade, som ock att all af Staten hittills medgifven ständig inkomst utöfver lönen hädanefter borde indragas och försvinna.
N:o 80. i anledning af väckt fråga om utarbetande af allmän Communaloch Municipal-Förfatlning. X. 4- — N:o 8r. angående lysning och vigsel då frånskiljda makar å nyo vilja träda i äktenskap med hvarandra. X. 257. — N:o 82. angående rättighet för ägare af Skatte-frälsehemman att lösa frälseränta!!, när densamma utom börd säljes. X. 357. ( 76 ) Expeditioner till Kongl. Maj:t, Rikets Ständers: N:o 83. angående prasscriptionstid för domfäste fordringar. X. 238. ■— N:o 84. angående ändring i sista mom. 5 §. samt 1 mom. 7 §. 17 Cap. HandelsBalken. X. 258. — N:o 85. derom, att de Lagstadganden, som vid innevarande Riksmöte beslutas, af sådan beskaffenhet, att de tillhöra allmän Civiloch Criminal-Lag, må, så vidt ske kan, varda i en enda Författning kungjorda. X. 258. — N:o 86. angående upphäfvande af Skrå-Författningarne i Murmästare-, Timmermansoch Byggmästare-Handtverken. X. 258. — N:o 87. i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition om Curhus-afgiftens fortfarande. X. 353. XI. 104. XII.
Jag hemställer, mine Hrr, om dessa ord borde blifva yttrade emot ett helt RiksSt., och en dass af medborgare, hvars söner till en del voro närvarande. Jag hemställer, om icke hvarje far, han må vara adelsman, prest, borgare eller bonde, har rättighet fordra, att dess son vid universitetet lär sig högakta det Ständ, lill hvilket han hörer, och icke lär sig att missakta det. Hvad den omnämnda ”skuggan” beträffar, så hemställer jag, om icke R. o. Ad. äfven vid denna riksdag hevisal, alt det är något mera än en skugga, när det genom sin ståndaktighet tillintetgjort det dåraktiga representationsförslag, som förevar, och i hvilket den åsyftade professorn hade sin goda del, ehuru han iner än någon annan af historiens vittnesbörd borde lärt sig veta bättre. Eu egen slags ”skugga” vore den i sanning, som rår om fjerdedelen i värde af Sveriges alla fastigheter, som äger den mångsidigaste bildning, och i följd deraf den största användbarhet för representativa, administrativa och militära statsmannavärf, och som ännu, likt förfädren, skulle vara främst i elden mot Rikets fiender, om tillfället yppade sig. Om det vore sant som talaren yttrat, att Svenska Adeln spelt ut sin röle, borde han såsom häfdatecknare äfven hafva visat det nära sammanhang, sorn äger rum emellan de ärftliga elementerna inom den constitulionelia monarkien, och huruledes, om det ena af dessa elementer spelt ut sin röle, del andi a, enligt historiens vittnesbörd, icke har många akter qvar att utspela sin. Talaren lärer äfven hafva yttrat några andra satser, hvilka stå i så rak strid med den monarkiska arfslagen vi besvurit, och jag lemnar åt honom sjelf att derför redogöra, glad om han blifvit missförstådd i sitt föredrag, eller om jag blifvit illa underrättad.
Äfven jag anhåller om ålerremiss af detta betänk. Det är, på sätt Gr. Lagerbjelke redan nämnt, skillnad mellan tullbetjenter och s. k. mätare. Om K. o. Ad. skulle bifalla detta utlåt, så handlade Ståndet i strid mot en åtgärd, som det förut under denna riksdag redan vidtagit, nemi. den, då fråga var om vågpenningars undslippande för dem, som icke begagnade Stockholms tackjerns våg. R. o. Ad. fann då att man icke med skäl kunde fordra vågpenningar af dem, som icke begagnade vågen. Nu är samma skäl för handen att icke fordra mätare-penningar af dem, som icke vilja begagna mälare. Gr. Björnstjerna: Jag får blott till Frih. Stedingk hemställa om hans mening verkligen kan vara den, alt dessa mätare kunna hindra lurendrejeri. Då fartyget ofta ligger flera dygn stilla vid någon klippa i skärgården, 5 å 6 mil från Uddevalla så kan ju det lurendrejeri-gods, som möjligen finnes om bord alltför väl praktiseras undan så framt ej någon tullbetjent finnes derpå såsom bevakning, ty icke har mätaren dermed att skaffa ej heller skall han dermed göra sig besvär, såsom icke tillhörande hans åligganden. Frih. von Stedingk: Jag nplräder egentligen icke för alt svara på den sednast framställda anmärkn:n ty det ligger i sakens natur att kolmätare icke användas mot lurendrejare, utan för att gendrifva en sats, yttrad af Hr von Hartmansdorff, som sagt att R. o. Ad. borde handla konseqvent med hvad som beslöts i afseende på tackjern, som icke vägföres. Jag ber att få fästa upmärksamhcten på den himmelsvida skillnad, som befinnas mellan denna och nu förevar, fråga. Kol liitföras från utrikes ort och draga ingen skatt; det tackjern, som kommer hit, skall deremot alltid komma alt vägas på någon våg och betalning derför att erläggas, hvaremot denna afgift komme att gäldas tvänne gångör, om detsamma nödvändigt här skulle vägas, endast derföre att det blifvit tordt förbi Stockholms våg.
Deltagandet i Högsta Domaremagtens utöfning torde visserligen ej böra i allmänhet anses som ett nödvändigt attribut till Majestätet; ty rättskipningen, betraktad såsom bokstaflig tillämpning af klara besvurna Lagar, är redan i sitt ursprung och genom sin natur så helig, att den icke behöfver låna styrkan af Monarchens röst, eller glansen af Hans Namn. Der likväl detta personliga deltagande en gång blifvit i Statsförfattningen införlifvadt, der det, bekräftadt af gammal häfd, slutligen inträngt i Constitutionens grundväsen och i Nationens begrepp, om en efter Lag styraode Konung, —< der synes hvarje förbytning eller rubbning af de äldre Formerna icke nödig, svårligen verkställbar och må hända i följderna mindre nyttig. Under omvexlande Styrelsesätt, som öfvergått än från Souverenité till Råds fii6 Constitutwns-Utskottets be tunkan elen. Regering, är frän denna till modererade envälde, bibehöll oafbrutet Sveriges Konung högsta Lagskipningsrätten, oftast utöfvad efter Hans uppdrag och på Hans vägnar, men alltid under medgifven beräkning af Hans röster. Samma iaktagelse öfverflyttades ock; vid sednaste Regementsförändringen , till vår lyckliga Constitutionella Monarcbi, utmärkt framför hvilken Statsform som helst, af dessa moget öfvertänkta och sorgfälligt afvägda förhållanden emellan Verkställande-, Lagstiftandeoch DomareMagten, hvarigenom de alla sammanlänkas, utan att förblandas. Med ett ord: Svenska Folket har af ålder vant sig att se Högsta Lagskipningen i Regentens hand och att fästa sin säkerhet vid öfvertygelsen att Hans beslut äro oåterkalleliga, just emedan de äro Högsta rättvisans; Och i synnerhet lärer Menigheten hvarken lätt kunna eller gerna vilja beröfvas den enkla, rnen Sköna tro att Konungen afsäger Guds domar. Ehuru, efter denna vördsamma framställning, något annat för ConstitutionsUtskottet ej återstår än att öfverlemna Ärendet till RiksensStänder, för den vidare behandling 81 §• Regeringsformen antyder, finnér dock
St. böra bifalla saken, men låta medlen utgå från Riksg.cont. och derjemte förbehålla sig, alt, om öns inkomster i framliden sådant medgifva, Riksg.cont. må erhålla ersättning för denna utgift, som är påkallad såväl af Ständernas tind. skrifvelse sora af K. M:s nu afgifna propos. och af lidens omständigheter. Pä detta sätt tillstyrker jag bifall till Gisles förslag. Hr Fåhraeus, Olof Immanuel: Då StatsUtsk. tillstyrkt bifall till K. M:s nåd. propos. i detta ämne, så till vida, att Utsk. ansett en viss bestämd summa böra anslås till friköpande af slafvarne på ön St. Barthelemy, så har jag följaktligen icke något att emot förslaget i denna del invända. Deremot instämmer jag med Frih. Palmstjerna deruti, alt jag icke kan godkänna den gjorda hemställan, att ifrågavar. utgift må anvisas på Handelsoch Sjöfartsfonden. Det är R. o. Ad. bekant, att denna fond ursprungligen bildats genom en afgift på handeln, som Rikets handlande borgerskap för längre tid sedan frivilligt åtagit sig, för att uteslutande användes till den inhemska handelns och sjöfartens skydd och förkofran. Betänk, antyder väl, att Utsk. ansett utgiften lämpligen kunna anvisas på denna fond, derföre att besittningen af ön St. Barthelemy, såsom en under Svenska Kronan förvärfvad coloni, måste hafva afsett att bereda fördelar för handeln och sjöfarten. Men med fog kan väl ingen påstå, att vår handel och sjöfart kan draga någon, ens den atlägsnaste, fördel af den åtgärd, hvarom här är fråga. Om det anlages, att slafvarnes förbättrade tillstånd i borgerligt hänseende kan hafva något direct inflytande till handelns och sjöfartens fördel, så måste det äfven vara fallet med deras förbättring uti intellectuelt och moraliskt hänseende.
Men nästa dag drogo de ut öfver Etna och sjöngo in järnvägen i folkets hjärtan. Efter undret med fra Felices testamente började människor ge gåfvor till järnvägen. Donna Micaela hade snart samlat vid pass hundra lire. Då reste hon och donna Elisa till Messina för att se på ångspårvägen, som går mellan Messina och Pharo. De hade ej större tankar. De skulle vara nöjda med en ångspårväg. »Hvarför behöfver en järnväg vara så dyr?» sade donna Elisa. »Den är ju som en vanlig väg, fastän man lägger ut två järnskenor på den. Men det är ingeniörer och fina herrar, som göra vägen dyr. Bry dig ej om ingeniörer, Micaela! Låt våra goda vägbyggare, Giovanni och Carmelo bygga din järnväg.» De besågo noga ångspårvägen till Pharo och hämtade all lärdom de kunde. De mätte hur långt det skulle vara mellan skenorna, och donna Micaela ritade ut på en bit papper, hur spåren löpte om hvarandra vid stationerna. Det var ej så svårt. De voro säkra om att de skulle kunna reda sig själfva. Denna dag tycktes det ej finnas några hinder. Det var ej svårare att bygga ett stationshus än ett vanligt hus, sade de. Mer än ett par stationshus behöfdes dessutom ej. Det var nog med en liten kur vid de flesta hållplatserna. Bara de kunde låta bli att bilda bolag, taga fina herrar i sin tjänst och göra sådant, som kostade pengar, så skulle nog järnvägen komma till stånd. Den skulle ej bli dyr. Mark skulle de nog få kostnadsfritt. De höga herrarne, som ägde jord på Etna, skulle väl förstå hur mycken nytta de kunde få af järnvägen och låta den fritt passera öfver deras ägor. De brydde sig ej om att få riktningen utstakad på förhand. De skulle börja vid Diamante och småningom bygga sig fram till Catania. Man behöfde endast börja och så lägga en liten sträcka hvarje dag. Det var ej så svårt. Efter denna resa började de att pröfva på att bygga vägen på egen hand. Don Ferrante hade ej lämnat stort arf efter sig till donna Micaela, men en god sak var det, att han skänkt henne en stor sträcka lavabetäckt ödeland borta på Etna. Här började Giovanni och Carmelo att röja för den nya järnvägen.
St. anse, i stället för besluta, är lika olämpligt; ty man äger icke rätt att till Konungen förklara, huru man anser, att medel skola användas, öfver hvilka man icke äger rätt att besluta. Gr. Cronhjelm: Hvad Frih. Cederströms grundlagstolkning beträffar, hoppas jag, att den skall få en tillräckligen kraftig motbevisning uti den propos., jag förmodar att Ilr Gr. o. Landtm, lärer meddela, öm Frih. Cederström för öfrigt hade läst Constit.Utsk:s memor. i anledn. af anmärkningsanledningen i afseende å det förhöjda löneanslaget till gardesreg:terna, och hvilket memor. nu finnes hufvudsakligen intaget i StatsUtsk:s utlåt., skulle Hr Frih. hafva funnit, att den ifrågaställda dispositionsrätten aldrig tillkommit Konungen annorlunda, än lill följd af Ständernas öfverlåtanden deraf. Det är emedlertid beklagligt, att Frih. Cederström vid sin citation af 64 § Reg.F., örn icke i uppläsningen, åtminstone inom sin föreställning uteslutit orden: ”att till de af R. St. pröfvade behof och efter den upprättade staten anordnas.” Om detta stadgande kan stå tillsammans med, att äfven sådana behof, som af R. St. pröfvats obehöfliga, likväl af Konungen anordnas, så tror jag icke, att Konungen genom grundlagen är förhindrad från att göra, hvad han vill. Vidare anser jag öfverflödigt att hålla discussionen omkring den förmenta grundlagsvidrigheten uti TJtsk:s tillstyrkande. Till och med Frih. Ehrenborgh, som icke gillat, att Ständerna begagna deras rättighet i detta fall, har dock medgifvit, att de grundlagsenligt äga den; och för att nu återkomma till Frih. Ehrenborghs yttrande, är jag visserligen bland dem, som icke älskade några ytterligheter från den ena eller andra sidan, och skulle gerna begifva mig till antagande af Frih. Ehrenborghs redactionsförslag, såvida nemi. jag deruti icke verkligen sage olägenheter, uppå hvilka Frih. Ehrenborgh i sitt fortsatta yttrande sjelf gifvit mig anvisning. Frih.
Härpå följde Saint-Saens ' septett i Ess dur för piano, stråkkvartett, kontrabas och trumpet. Synnerligast tilltalade det vemodiga andantet; utfö- randet präglades af smak och omsorg. Fru /. Aqoist skötte pianostämman med kraft och elegans. Slutnumret utgjordes af Dvoräks C-dur-kvartelt, efter hvars mönstergilla framförande den tacksamma publiken i lifliga applåder och inropninningar fick tillfälle utttrycka den verkliga förbindelse, i hvilken hufvudstadens musikvänner stå till anordnarne af detta slags gedigna musikfester. E n lärarinnas En svensk roman. kulturbild, tecknad pä verklighetens grund för Idun af Algot Sandberg. (Forts.) Met låg öfver det lilla hemmet någonting behaga t ligt och tilldragande, hvilket Kerstin icke hade tänkt sig med den kännedom hon hade om Karin Löfs personlighet. Det enda som påminde henne om den var den ganska märkbara lukten af tobak. (DUN 1893 som kändes i rummen, trots det att fönstren stodo öppna. » Känner du någon tobaksdoft här? » frågade Karin Löf sin gäst. » Det är inte så utan, » svarade Kerstin. » Nå, då skall jag för din skull fasta de här dagarna, » sade Karin Löf skrattande. » Jag tror nog jag står ut därmed. » Efter middagen tog Karin Löf fram sitt album för att visa sin gäst. Det upptog idel manliga porträtt: präster, studenter militärer, akrobater. Och om hvarl och ett hade Karin Löf något att berätta, något om en hastigt uppflammande kärlekslåga och så om någonting, som helt hastigt gjort slut på hennes » enda kärlek ». Hon anförtrodde också Kerstin, att hennes » enda kärlek » denna gång var en ung bokhållare på bruket, som låg en balf mil därifrån Om han anade det? Nej, visst inte, men skulle han svika henne för en annans skull, då vore hon istånd att taga lifvet af sig. På det hela taget kom Kerstin bra öfverens med sin väninna, sedan hon allt mer lärde känna hennes svagheter för erotiskt svärmeri.
Vällofliga Borgare-Ståndet biföll Utskottets förslag, blott med den förändring, att Ståndet förklarade det i meningen: ”en lega af högst 1 R:dr 50 öre per mil. så i stad som på landet” orden ”så i stad som på landet” borde utbytas mot orden: ”i stad och högst 1 R:dr 20 öre per mil”, hvadan Ståndet således, i fråga härom, lika med Ridderskapet och Adeln, antog ordalydelsen: ”en lega af högst 1 R:dr 50 öre per mil i stad, och högst 1 R:dr 20 öre per mil på landet”. Slutligen har Hedervärda Bonde-Ståndet bifallit Utskottets ifrågavarande hemställan, allenast med den ändring, att det i momentet föreslagna högsta belopp af legan, eller 1 R:dr 50 öre, nedsattes till 1 R:dr 20 öre. Sammans. Statssamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Memorial N:o 45. Af denna utredning framstår således dels att två Stånd, nemligen Borgare-Ståndet och Bonde-Ståndet, förenat sig om bibehållandet af det förbehåll, som innefattas i orden ”och entreprenader ej på annat sätt kunde åvägabringas”, hvaremot Ridderskapet och Adeln uteslutit berörda vilkor, samt Preste-Ståndet afslagit hela det moment, hvaruti samma vilkor förekommer, dels att tvä Stånd, nemligen Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet bifallit ordalydelsen: ”en lega af högst 1 R:dr 50 öre per mil i stad och 1 R:dr 20 öre per mil på landet”, men Bonde-Ståndet deremot nedsatt högsta beloppet af legan till 1 R:dr 20 öre, samt Preste-Ståndet, på sätt nyss nämndes, afslagit hela det moment, som angar berörde fråga.
Maj:ts Nådiga förordnande* nu mera äro Presidenten i Kongl. Krigscollegiutn på lön anslagnej så, och enär, enligt Riksens Ständers beslut vid i8ocj och i8iö årens Riksdag, alla förenämnde regemente tillhörande boställen borde vid Innehafvarnes afgång indragas, och Riksens Ständer således icke haft för afsigt, att något hland dem skulle från extra roteiingen Undantagas; samt det derjemte lärer böra i betraktande komma, att Krigscollegii President icke besitter i fråga varande boställen i och för dess innehafvande militär grad, Utan i egenskap af Chef i ett Krigscollegiutn; tillstyrker Utskottet Riksens Höglofl. Ständer fett besluta, det böra f. d. Öfverstens vid Å - 804 Besv. och Ekon, Utsh. Bet linh andert, delsfane regementet boställen, utan afseende på det ändamål, hvartill de nu äro disponerade, nied extra rotering beläggas. Hvad sedermera angår de pä militien i allmänhet indeldta boställen; så, och enär i 1811 års
Kongl. Mqj:ts Nåd. Skrifvelse JV& 81. 3 Utdrag af Protokollet öfver Finans-Ar enden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i Stats-Rådet å Stockholms Slott den 10 Januari 1860. N ärvarande: Hans Excellens, Herr Justitie-Stats-niinistern, Friherre De Geer, Hans Excellens, Herr Stats-ministern för Utrikes Ärendena, Friherre Manderström, Stats-råden: Wallensteen, Gripenstedt, Almqvist, Ehnemark, Herr Grefve Hamilton, Lagerstråle, Björnstjerna och Malmsten. Chefen för Finans-departementet, Stats-rådet Gripenstedt, uppläste till justering ett, i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts af Stats-Rådet enhälligt tillstyrkta beslut, uppsatt förslag till nådig Skrifvelse till Rikets Ständer, i fråga om förändrade grunder för mjöloch sågqvarnars beskattning; Och behagade Kongl. Maj:t. enligt Stats-Radets tillstyrkande, i nåder gilla berörda förslag, sådant det finnes detta Protokoll bilagdt, samt befallde, att nådig Skrifvelse i enlighet dermed, skulle till Pikets Ständer aflat as. Ex protocollo Carl von Schantz. Kongl. Majlis Nåd. Skrifvelse J\s 82. Ml SS. Vnk. till Exp.-Utsk. deri 1!) Jan. 1860, kl. 12 midd. Kongl. Nådiga Skrifvelse lill Rikets Ständer med öfverlemnande af uppgjordt förslag lill Bevillnings-stadga och dermed sammanhang egande författningar; Gifven Stockholms Slott den 10 Januari 1860.
Gör mig den tjensten att räcka mig en af böckerna der borta» — han pekade hän mot skrifbordet — »och så en blyertspenna, som också måste finnas der.» Hon gick fram till skrifbordet, tog den första bok som föll henne i handen, fann också en blyertspenna och lemnade honom bådadera. »Dröj ett ögonblick — och tag handsken af er.» Hon lydde mekaniskt, utan att tänka öfver hvarför han bad henne derom. Och medan hon drog handsken af sin högra hand, följde hon honom med ögonen der han satt upprätt i sängen och långsamt skref några ord på bokens titelblad. »Till minne», sade han och gaf henne boken. Och när hon räckte honom sin hand till tack, smekte han den mellan sina båda och kysste den till sist. »Au revoir — hör ni?» Han sade det med en gammal väns förtrolighet. Fru Selden gick hem i en underlig stämning. I tankarne genomlefde hon åter allt hvad hon under denna korta timme upplefvat, och det föreföll henne allt som en dröm. Återigen tyckte hon sig se det bleka, lidande Kristusansigtet; än kände hon på sin panna och sin hand den lätta beröringen af hans läppar, än hörde hon hans röst, icke med det skarpa och sarkastiska tonfallet, utan med det vänliga och hjertegoda: »Au revoir — hör ni.» Dagar gingo och hon hörde det alltjemt. Hon skulle ingenting högre önskat än att få följa den inbjudning, som låg i dessa ord; men hon vågade icke. Hon var rädd att ett andra besök kunde bli en missräkning, som trängde sig emellan och delvis utplånade det vackra minnet af hennes första — och sista — sammanträffande med näktergalarnes och de blommande lindarnes döende diktare. Dessutom gjorde sig hennes personliga anspråkslöshet gällande. Hon föreföll sig sjelf så ringa, och han var så stor. Hvad kunde väl han finna för glädje i hennes närvaro? Den skulle kanske tvärtom pina honom, som en erinran om lifvet utanför sjukrummets fyra väggar, om sommaren och solen, den blåa himmelen och de gröna träden, den friska luften, blomdoften — allt. Han hade velat visa henne en vänlighet, derför hade han bedt henne komma tillbaka. Men hon skulle icke begagna sig deraf.