Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Stander eller Srats-Ukckoltel afgifwit yttrande bestämt afftagit alt widare biträde af Riksens Ständers Banque, som Banco-Uckskotlet ofelbart i en sadan händelse med äberopande af ett sickt utlåtande nu till alta delar afftagit Smis - Utskottets yttrade önskan att såsom lista utwägen fä tillita Banque». Derefter förklarade Herr Baron att han anser för allmän och enskild säkerhet af högsta wigt, att de nu utelöpande AikSgälds Sedlar mä förblifva wid deras stadgade förhållande till Banco-m?ntet, och häruti lnstämmer Utskottet fullkomligen. Det är endast om sätter til? ett sädank ändamäls minnande som Herr Baron skiljer sig ifrän Utskottet, men som Utskottet för sin del anser der säck, som jemte der ack bibehällandxt af samma Sedlars valeur, bör kunna päräknas, icke medför någon särskild last. för Nationen wara sörmänliaars än det af Herr Baronen npgifne, hvilket skulle erfordra cn ärlig afgift till err belopp af goo,ooo R:dsamt Utskottet dessutom i anledning af Banco Ut,kottets utlåtande, som i denna omständighet ansett Banque» icke kunna Ulan ser» Den 5 Zebruarii. 249 serskild fond lemna något widare birräde uti sitt sivar pä de anmärkningar som emot den as likstol et afgifne Finan e-plan blifwil gjorde, bade uptagit de orsaker som giswit llkstotter någon stags anledning att söka Vanquens biträde, och det sätk som Ulstortet nu i det förras ställe förestår» sa sär Wstottet i denna del af Herr Baron bstsi'sncrant2'8 serstilta yttrande allenast ofwanberörde sill sivar wördsammcligen åberopa. Sedan Herr Baronen i anledning af sine, uti de twänne sörenämde omständigheter, anförde skäl, såsom de twa första grundsattser till sin afgifne Finance-plan. stadgar:
Beträffande åter den sednare anmärkta omständigheten,. eller Fullmägtiges förmenta underlåtenhet att fördela lånet i särskilda anbud å hela elter halfva millioner, lärer Utsk. deruti hafva misstagit sig; ty ehuru Fullmägtiges majoritet, emot minoritetens af mig understödda mening, som ansåg, att till en början blott en million borde till upplåning kungöras, beslöt, att 2:ne millioner på en gång skulle annonceras till upptagande, blefvo dock dessa 2:ne millioner fördelade uti särskilda anbud på i million hvardera , till bestyrkande hvaraf jag anhåller att endast få anföra innehållet af följande af den år i83a utfärdade lånekungörelse, nemi.: t. Den summa, som kommer att upplånas, är bestämd till ett belopp i silfver, motsvarande 2 millioner "Svenska specieriksdaler, efter 1664 års myntfot.” "§. 2. IJtaf ofvanberörde tånesumma skall den ena hälf"ten, eller 1 million r:dr, aflemnas innevar. år 1832; och "får densamma, om långifvaren det åstimdar, för Riksg.cont:s "räkning emottaga* i Hamburg, så framt silfret inom den 1 "Oct. varder till Riksg.cont:s bemyndigade ombud derstädes "aflemnadt; men vill åter långifvaren lefverera silfret här i "Stockholm, »kall detsamma genom hans egen försorg vara Ben 5 Juni c. m. 167 ”insatt i R. St:s Bank för Riksg.contrs depositräkning derstädes senast d. 15 i berörde Oct. månad. "Den andra hälften, eller i million r:dr, skall åter ovilkorligen af långifvaren lefvereras här i Stockholm, genom "insättning uti Banken för Riksg:cont:s depositräkning , senast "inom första hälften af Juni månad nästk. år i833‘" 8. Uti Fullmägtiges Cancelli-expedition emottagas t. ”0. m. d. 11 nästk. Aug., före kl. 12 på dagen, förseglade ”till Fullinägtige i R.
Frih. von Krsemet', Robert, uppläste vidare följande: Ibland bekymmer i landtmannayrket är spanmålsprisernas ostadighet icke ibland de minsta. Naturligtvis är här icke fråga om den olikhet i priserna under olika år, som är en naturlig följd af en mer eller mindre rik årsvext. Denna jemnar snarare det missförhållande, som annars skulle uppkomma, om landtmannen icke finge mer för tunnan i hårdare år, då han har ett mindre parti att aflåta, än i goda år, då, han kan sälja en större mängd. — Hvad som deremot högst ofördelaktigt inverkar på jordbrukarens ställning, är den stora olikhet i priserna för spanmål af samma skörd, som råder på olika tider af året, jemte den ej sällan inträffande svårigheten, alt för hvad pris som helst kunna afyttra sin vara. Den, som har förlagscapital, lider väl ej häraf. Han lägger upp sin säd och säljer den icke, förrän en gynnsam conjunctur inträffar. Men den obemedlade jordbrukaren, som måste lefva för året af årets tillgångar, kan icke afvakta den tjenligaste tiden för försäljningen. Han är nödsakad att sälja på bestämd tid, när penningar behöfvas till kronoutskylder och andra nödvändiga utgifter, om än priserna då aro som aldia lägst. Härigenom förknappas hans tillgångar, någon gång till den grad, att han genast på hösten måste, för att sammanbringa den behöfliga summan, tillgripa afven det spanmålsförråd, som var beräknadt för lifsuppehälle under året, hvaraf följden blir, att bristen måste återköpas frampå sommaren för vida högre priser. Visserligen skulle detta menliga förhållande till betydlig del afhjelpas, om en oföränderlig tull bestämdes för inkommande spanmål, och, til! följd deraf, en ordentlig spanmålshandel finge uppkomma. Men ännu hafva vi icke en sådan tull; och örn än den allmänna meningen om dess nytta nu blifvit så enig, att stadgandet derom icke längre kan uteblifva, så är icke genast med detsamma spanmålshandeln i gång, utan denna uppkommer blott småningom, såsom en följd af de ändrade förhållandena.
Afven detta har jag noga betänkt, men icke kunnat inse hvaruti olikheten i detta fäll skulle bestå, i jemförelse med de valda Stånden. Under de Riksdagar jag öfverlefvat, har jag nemi. icke kunnat öfvertyga mig om att de andra Ståndens representanter egt en så öfvervägande statsmanna-skicklighet, att detta skäl borde föra oss på tanken af en reform. Det är väl möjligt att så är, men då måste man mera tillskrifva det en tillfällighet, än att det skulle ligga i sakens natur. Man har äfven förebrått oss, att vi skulle likna nära nog en petrifikation af den hårdaste konservatism; att vi skulle vara otillgängliga, omöjliga för hvarje framsteg, hvarje förbättring, hvarje liberalt framåtskridande i statslifvet. Jag tror icke att vi gjort oss skyldiga till denna förebråelse. Väl hafva vi temligen hjeltemodigt försvarat våra rättigheter, men att vi i fosterlandskärlek eller i förbättrings-förslag, när det behöfts, stått tillbaka för de andra Stånden, lärer icke med skäl kunna påstås; tvertom tror jag, att en blick på just detta Riksmöte, då stora företag med verklig ifver samtyckts af R. o. Ad., då förändringar och förbättringar i alla riktningar här vunnit genklang, skall bevisa motsatsen. Jag tror således, att icke heller denna förebråelse bör gifva anledn. till någon förändring. Man har, jag mins icke hvar, men jag har sett det till min leda, framkastat anklagelser om falhet vid fullmakter; det är visserligen sannt, att fullmakter mer än en gång utlemnas mot penningar; men jag vill dock med temlig visshet antaga, att missbruket deraf icke är så stort, att det utgör något annat än ett undantag. Emellertid hetes denna falhet vara en auktion på upslag; jag vill icke yttra mig derom, men jag frågar, om de samhällsklasser, i hvilka auktionen går på afslag, äro mindre fritagna från denna förebråelse? Åtminstone är det temligen väl kändt, att äfven inom de andra Stånden man helst tager den till Riksdagsman, som kostar minst.
Åfsigten med Landtdag vore ju dock att folkrösten må uttala sig, icke individuelt, som vid Riksdag, utan mera communalt. Vid Landtdag måste då egentligen förekomma det locala, eller det som rör Landskapet, betraktadt såsom en del af det stora hela; följaktligen ämnen af oeconomisk art och jemväl af Statsoeconomisk, i fall de angå Provincen serskildt. Jag ville fördenskull frånskilja grundlagsoch allmänna lagfrågor, men deremot qvarlemna Valstadgarna och oeconomiska Lagstiftningen. Frågor om Rikets inkomster och utgifter borde ock exclusivt förbehållas åt Riksdag, utom i hvad angår Provincen specielt, eller en inkomstkälla inom den samma; likaså Bevillningens grunder och fördelning förblifva ett Riksdagsärende, åtminstone tills, med förändring i de förra, den senare kan i en troligen ännu aflägsen framtid komma att bero på Landskapen, hvart för sig; slutligen äfven Statens Drätsel-Verk, undantagandes Provincial-Inrättningar, hvilka slå i beröring och vexelverkan med Allmänna Drätseln. Å andra sidan skulle Landtdagen behandla allt, oeconomiskt, och deribland sysselsättas med de inom Landskapet införda Policeförfattningars bringande till normal enhet. Emedan jag anser, att i hvarje representation, jemte det rörliga elementet, äfven ett fast bör finnas, föreställande condnuiteten i Staten, synes det mig nödigt, att vid Landtdagen, utom de valde Ledamöterna, som böra utgöra det största antalet, sjelfkallade infinna sig. Såsom sådane torde böra anses Presidenten i Hof-Rätten, om denna Öfver-Domstol finnes inom Districts, Högste Militaire-Befälhafvaren, Landshöfdingen, Biskopen och Lagmannen. Sjelfkallade ega desse icke valrättighet i Class.
Sträckes jemförelsen längre tillbaka, eller till qvinqvennium 1843—1847, då medel-fångantälet utgjorde 1,404, så synes att detta var vida större än de här ofvan upptagne medeltalen för särskilda perioder af den derefter förflutna tiden. Af personer, som å länshäktet undergått bestraffning för brott eller varit såsom försvarslöse häktade, hafva blifvit: till allmänt arbete dömde: med pass lill hemorten försedde: år 1831 26 170 1832 38 270 1833 37 193 1834 20 134 1833 13 107 Enligt pass-journalerne utgöra de pass, som, förutom de sistnämnde, blifvit utfärdade: För resande» För arbetssökande. Näringur ne. Jordbruket har, under den tid förevarande berättelse omfattar, erhållit en ständigt ökad utveckling. Betydliga odlingar hafva inom alla delar af Länet, der tillfälle dertill funnits, blifvit företagne och fortgått med rastlös ifver, sä mycket som den ökade svårigheten att erhålla tillräckligt arbetsbiträde det medgifvit. Någon säker uppgift å dessa odlingars vidd kan naturligtvis svårligen åstadkommas, men, enligt de upplysningar, som, på sätt härefteråt omförmäles, blifvit sockenvis insamlade, äro de beräknade att under ofvannämnde tid hafva utgjort: 15 Uti Norra Wadsbo Fögderi 2,387 Tunnland. » Södra Wadsbo dito . 2,074 » » Höjentorps dito 3,116 » » Wartofta dito 3,000 » » Skara dito 2,678 » » Leckö dito 3,196 » Summa 16,451 Tunnland. Åt jordens ändamälsenliga skötsel egna ock Länets possessionater fortfarande synnerlig uppmärksamhet och dessa exempel följas mer oell mer af allmogen, som numera ofta inköper äfven betydligare egendomar. En kraftig uppmuntran har jemväl vunnits genom de höga priser, hvartill, på sätt redan i det föregående blifvit anmärkt, alla landtmanna-produkter under de sednaste åren kunnat med lätthet afsättas.
Men han har ej läst långt, förrän han blir eldröd i ansiktet, kastar brefvet på golfvet, trampar på det och svär, riktigt stormsvär. Då far en sakta darrning genom Marianne. Ingen nybörjare är hon i studiet af kärleken; dock har hon ej förr förstått denne oerfarne pojke, detta stora barn. »Adrian, käre Adrian,» säger hon. »Hvad är det för komedi du spelat med mig? Kom och säg mig sanningen.» Han kom och höll rent af på att kväfva henne med smekningar. Stackars gosse, så han våndats och längtat. Om en stund såg hon ut. Där gick fru Gustafva alltjämt och talade med den store brukspatronen om blommor och fåglar, och här satt hon och jollrade om kärlek. »Lifvet har låtit oss båda känna sitt hårda allvar,» tänkte hon och log vemodigt. »Det vill trösta oss, vi hafva fått hvar sitt stora barn att leka med.» Det var ändå godt, att hon kunde bli älskad. Det var ljuft att höra honom hviska om den trollkraft, som utgick från henne, om hur han blygts öfver hvad han sagt under deras första samtal. Han hade ej då vetat, hvilken makt hon hade. Åh, ingen man kunde komma i hennes närhet utan att älska henne, men hon hade skrämt honom; han hade känt sig så underligt kufvad. Detta var ej lycka, ej olycka, men hon skulle försöka lefva med den mannen. Hon började förstå sig själf och tänkte på de gamla visornas ord om turturdufvan, denna längtans fågel. Aldrig dricker hon klart vatten, utan först grumlar hon det med sin fot, så att det bättre måtte passa hennes sorgsna sinne. Så skulle ej heller hon gå fram till lifvets källa och dricka klar, oblandad lycka. Grumladt af vemod, behagade henne lifvet bäst. FEMTONDE KAPITLET. Döden befriaren. Min bleke vän, döden befriaren, kom i augusti, då nätterna voro bleka af månsken, till kapten Ugglas hem. Men han vågade ej gå direkt in i det gästfria hemmet, ty få äro de, som älska honom. Min bleke vän, döden befriaren, har ett modigt hjärta. Hans lust är att rida genom luften, buren på glödande kanonkulor.
Pan ni&amp; vara död, och sjöråna ocli iilfvorna p&amp; ängen; strömkarlens trolldomssing dör aldrig, s&amp; laiige dar finnes forsar i Sverige. atkomliga äro ocksk hela läsförniiddagar med böcker ' ocli hangiiiatta i ilrganimal skog, högt uppe p i bergssiclan, dar man har gliintar af vikar och holmar ocli aflägsiia bergl~sar, laf tiga och klarbli, mellan triidstaminariia. Eller långa ströftåg ocli bergkliittringar; klara för-. middagar, då djupblii skuggor an dansa, an livila öfver kullorna ocli iiasen; inildt mulna dagar, d i allt är s i mjukt. och stilla i skogen; eller graiiiia kvCd.lnr, d i iiordvesthiinlen star som. smält .guld bakom graiitoppmne, sedan sol gatt ned, och aftonrodnaden d8rpa komnier me.d nietdliski reflexer öfver insj öspegeln. Det är ett liarligt zigenarlif, som inaii för intet pris skulle vilja byta ut mot clet lif, man kan f &amp; skgda på herrglkleii, nlir man gonimer dit ibland och ser. dem g % dar och sällskapa, snörcla och stela. Till den trefliga tonen på briiken hör ju också frihet fran .toalett-tvkng, och man kan få gk hela dagel1 i lediga och skogslämpliga klader - blott man icke trotsar allinärina opinionen genoni @ got alltför pifallande utländskt. Ty hela denna ljusa bild liar ock. sin fransida. Bruken äro sin&amp; sainhälleii, ocli kafferepen hos apotekarfrun eller postmastarinnaii. härdar för skvaller, sallan giftigt; nian får ha. utvecklade anlag i den riktningen för att bli elak p&amp; landet - inen icke alldeles utan sin krydda af klandrhde nudsan öfver ovanliga företeelser.
Hastigt lyssnande böjde han sig ned. ”Hvad önskar Maria?” frågade han sakta och innerligt, då hon teg ett ögonblick. ”Sansa er, Klein! Se ej så på mig! Gå till er fästmö, och tala ej mera med mig i afton!” bad hon med bevekande allvar. ”Blott en enda fråga; neka ej, goda Maria, att besvara den; sedan skall jag gå. Huru är förhållandet med Billing? Är ni förlofvad med honom?” Djupt rodnande sade hon: ”Denna fråga, Klein, tycker jag att ni bordt bespara oss båda; men då ni gjort den, måste jag svara, att jag ännu icke är det; men troligen kan jag ej säga detsamma om några veckor.” Tigande bugade han sig och försvann. Hvar han under några timmar derefter uppehöll sig, vet man ej; men i danssalen var det icke; ty mången fager tärna af hans gamla bekanta hade med säkerhet räknat på en dans med honom, men beklagligen missräknat sig, liksom menskliga planer i vigtigare fall ofta bortblåsas af en obetydlig fläkt, och alltid i högre grad än allt annat äro underkastade vansklighetens lagar. Huruvida dessa betraktelser gjordes af de omnämnda graçerna, eller om de tröstade sig med andra dansare, kan vara tvifvel underkastadt; men man kan likväl antaga, att deras missnöje var öfvergående; ty de syntes alla högst belåtna och lyckliga, och det högst roliga bröllopet i S–aryds prostgård utgjorde i många månader en outtömlig källa för samtal och angenäma hågkomster, så väl i dagliga arbetsrummet, som under färden om Söndagen till och ifrån kyrkan. Emellertid flög tiden hastigt; de nedbrända ljusen och brudens raknande lockar täflade om att skiftevis påminna gästerna, att tiden för supén snart måtte vara inne. Nu föreslog brudgummen, att man skulle dansa en fandango. Alla voro nöjda. Marskalkarne, hvilka redan stodo med ljusen i hand, ställde dem genast ifrån sig och blandade sig i den glada mängden. Då kom hastigt Klein, Gud vet hvarifrån; utan att uppehålla sig hvarken till höger eller venster, gick han rakt fram till Maria.
Med en viss, litet forskande blick bad hon Margaretha stiga in till fru Catharina, och stannade sjelf imellertid hos Elli. „Hvem är qvinnan derinne?“ frågade fru Catharina. „Det är den bondhustrun, som med så mycken godhet och välvilja gaf mig ett hem, då jag kom som en flykting till hennes hus.“ Fru Catharina rynkade något på ögonbrynen, men utan att vidare utvisa att några obehagliga minnen hos henne väcktes, sade hon: „du har ej underrättat mig om hennes hitkomst.“ Frimodigt svarade Margaretha: „det gladde mig så mycket att återse henne, att jag ej erinrade mig, att jag kanske bordt det.“ „En bondqvinnas hitkomst är för Margaretha Boije en så stor glädje, att hon för den glömmer den uppmärksamket, hon är sin mor skyldig! I sanning, Margaretha, ditt svar var besynnerligt! Hvad vill denna qvinna? Kommer hon för att få ersättning för den tid, du vistats hos henne? Se hvilken försummelse, att det blifvit uraktlåtet att gifva henne den. Men jag har ogerna något ögonblick velat sysselsätta mina tankar åt detta håll. Att godtgöra henne, hade dock ej bordt underlåtas.“ „Hennes ärende är att se mig och hemta åt mig en läcker ost, som hon kan tillreda, och som hon vet att jag särdeles tycker om.“ „Margaretha,“ sade fru Catharina, „gif denna qvinna penningar såväl för din vistelse hos henne, som för osten. Min dotter bör ej stå i förbindelse hos en bondhustru.“ „Förlåt, min mor, men jag tror hon skulle finna sig sårad af ett sådant anbud.“ Åter mulnade fru Catharinas blick, men hon kunde ej glömma, att Elli var oskyldig till det förhållande, hvari Margaretha stod till Magnus, och att hon endast i välmening lemnat skydd åt båda. Hon bekämpade derföre sin motvilja så mycket som möjligt och sade: „har du genom ditt uppförande ställt dig till henne i ett sådant förhållande, att du ej kan bjuda henne penningar, så är det ett stort fel, men som nu mera ej kan hjelpas. Tjenst utan gengåfva egnar dig dock icke att emottaga.
Ständer måtte hos Kongl. Majrt underdånigst anhålla, att Kongl. Maj;t, med godkännande af den, enligt Utskottets öfvertygelse, obestridligt rigtiga grundsätts, alt anläggningar af Kronans Ekeparker bör tillvägabringas i möjligaste största .senia, såsom tjenligast för skogs väx ten och minst kostsam i anseende till bevakningen, läck - 4 Sami. 4 Band. Be t ä 11 k a ml ö il* tes i Nåder vidtaga de ytterligare åtgärder som kunna profves nödiga samt snarast och säkrast leda lill ändamålet. Beträffande 3:dje frågan, om tjenligä bestralhiingar för åverkan å Ekar; så ock då Eko nomi-Utskotlet jemte Lag-Utskottet, i anledning af flere till Utskottens gemensamma handläggning remitterade Motioner om skärpning i straffet för åverkan å skog i allmänhet, kommer att särskildt Betänkande i detta ämne afgifva, anser Utskott ei. denna frågas upptagande och besvarande här icke vara af nöden. Sluteligen får Ekonomi-Utskottet, i afseende på de väckte Motionerne: att .1 ä g e r i - B e l j e n i n g e n m åtte afsk äflas; vördsamt anföra: att desse tjenstemän* tillsyn öfver den Ekeskog, som öfverlelnnas lill Jordegarens fria disposition Blir öfverflödig och hor upphöra, men aldeus lund vården om de Kronan förbehållne Eka r och om de Parker, sohl kunna komma alt inrättas, icke må åsidosättas, tror Utskottet sig lika litet nu, som i frågan om Kronooch Härads-AllmänningsSkogarne, ovilkorligen kunna tillstyrka Jägeri-Beljeningens indragning i allmänhet, utan anser R. H.
Utaf sådana villkor Frilitn framställt, vill jag fästa hans uppmärksamhet derpå, att om StatsUtsk. behagade, med bifall lill Konungens propos. ongtde statsverkets till-* stånd och hellof, anslå fullt för fullo allt hvad lill Statens reglerande erfordras, med undantag af första hufvudlitein, och sorn villkor för anslaget ii 11 ryck te att första hufvudtiteln skulle försvinna, att följaktligen konungamakten skulle upphöra, — jag ville väl veta, 0111 Sländerne vore p lig lige, på sätt den ädle Frih:n trott, att votera öfver ett sådant bendigt förslag. Det vore ju klart, att StatsUtsk. ville revolterat landet, oell alt dess ledamöter trodde sig af iro §:n Reg.- F:n skyddade för allt tilltal; men jag ville väl veta, 0111 man kunde hafva nog sjelfförtroende för alt ej finna att ^tdelar af det Ständ, som skulle votera öfver de personer, som deltagit i ett sådant förslag, skulle utesluta deni ifrån repre-1 serdationen och besluta deras ställande under tilltal. För mig är det klart, att detta antal af 4 icke skall komma alt saknas hvarken då eller nu, ifall fr åga derom väckes, om StatsUtsk, vågar votera öfver en voter:s-propos., som blifvit af 2tne Stånd afslagen; och dessutom får jag svara Gr, Horn, i anledn. af den framställningen, att om någon ledamot sammankallar förstärkta StatsUtsk. på grund af icke bifall-1 na voter:s-propos:r, så blefve frågorna ändå afgjorda, att förstärkta StatsUtsk., bestående af 120' ledamöter, icke får votera öfver någon fråga, med mindre än att samtlige äro närvar, och det kan ej förutsättas att 120 ledamöter från olika Stånd kunna vara så oförnuftige, att de skulle deltaga i en slik votering. Gr. Horn har jemväl yttrat att man endast borde tillse, huruvida StatsUtsk. rätteligen uppfattat de särskildta Ståndens beslut och således rätt uppställt voter:s-propos:na.
St. och Regeringen i allmänhet alfardat denna fråga. Det är visserligen erkändt att församlingarne skola föda sina fattige, och detta erkännande har äfven ingått i lagstiftningen, men om man betraktar sättet, hvarpå den erkända principen hittills har blifvit tillämpad, så mäste man, jag för min del åtminstone, derifrån draga den slutsatsen, att detta ämne ingalunda erhållit den uppmärksamhet, som vederbör. Vilja vi, om jag så får säga, se saken riktigt i synen, så skall väl hvar och en erkänna, att det i allmänhet finnes ganska mycken enskild christlig barmhertighet i detta land; men, då man betraktar frågan som en det allmännas angelägenhet, kan man ej undgå att finna, att hos de förmögnare klassernas förhållande i allmänhet eller i det hela uppenbarat sig ett slags sträfvande att isolera och afstänga sig så mycket som möjligt från de fattige, liksom skulle man frukta att af dem blifva uppäten. Jag känner ganska väl att man, i ett sådant ämne som detta, bör vara varsam i sina uttryck, och att det hörer lill de ämnen, der man lättköpt nog kan framstå som försvarare af den nödställdes rätt medelst ord, och jag ämnar derföre ej inlåta mig i några deklamationer; men, mine Hrr! tillåten mig att säga, att om sjelfva förhållandet är sådant, att sanningen, då man riktigt undersöker den, är förfärlig, så nödgas vi komma till den slutsats, att denna sanning mäste uttalas, att mari måtte taga ihop med den likasom man gör del med hvart och ett annat samhällssår innan det kan botas. Vilja vi nu se pä huru allmänheten hos oss har i det hela behandlat denna fråga, så stöta vi ständigt, på en mängd rådande begrepp, hvilka jag för min del tror verkligen innebära villfarelser. Dessa villfarelser hafva gått sä långt, att en rådande ton nära nog etablerat såsom doktrin, att de fattigas och uslas antal i ett samhälle mäste ökas å ena sidan i samma mån som välståndet tilltager i det andra.