Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Pasch och som visar, att då en 20 k:rs panna tillverkar 575 k:r, så tillverkar en 40 k:rs panna icke mer än och en 80 k:rs panna, d. v. s. den som är lika stor med 4 st. 20 k:rs pannor tillverkar k:r. Man ser häraf hvilken ofantlig fördel som ligger i den mindre pannerymden, härflytande deraf att den har i förhållande till sin rymd en mycket större eldyta, — en förmån, som ytterligare ökas derigenom att det är möjligt att mera utsträcka bottnen i förhållande till pannerymden på den mindre, än på den större redskapen. Jag tror derföre att det icke ligger någon fara i att tillåta större pannerymder, om dt; beskattades efter sitt kubikinnehåll likasom de små, men som det är stridande emot den princip, sorn här i allmänhet gjort sig gällande, så yrkar jag icke någon Propos. derpå, så vida icke någon annan begär den, då jag vill biträda yrkandet af de små pannornas höjande till 30 k:rs rymd. Frih. von Kraemer: I afseende på Hr von Hartmansdorffs yrkande hafva redan flere talare till vederläggning uptagit denna del af discnssionen, hvarföre jag anser öfverflödigt att yttra mig derom, och jag instämmer blott i deras åsigler, som sökt vederlägga ändamålsenligheten af vidare utsträckning tili förmån för de små pannorna; men jag har egentligen begärt ordet för att besvara Frih. Raabs yrkande i afseende på kokrummets borttagande. Uti alla författningar, som hittills mig veterligen varit utgifna af R.St. ochK.M. äfvensom i kommitterades förslag, har ett kokrum af 2 k:r varit antaget. Hvar Den 27 April f. m. 511 och en vet att när man anmäler sig, så är kokrnmmet beräknaclt i den upgifnä rymden, och mig veterligt har icke något misstag derigenom upkommit, så alt jag icke tror att någon olägenhet förefinnes för bibehållande af denna §, sådan den nu är.
Någon skilnad emellan nämnde barn och andra af oäkta säng födde är ej heller gjord i gällande lag, så vida man ej vill räkna den obetydliga skilnad, som skulle ligga deri, att 8 Kap. 8 § Ärfda-Balken, som stadgar rätt att ärfva barn, aliade i hor - Lag-Utskoltits Betänkande N:o 62. dom eller lönskaläge, icke jemväl omförmäler de barn, som aflats i förbudna leder. Då dessutom ett undantag i omförmälda syfte skulle strida mot den princip, hvarpå Utskottet ansett en förändrad lagstiftning härutinnan böra byggas, hemställer Utskottet vördsamt, det måtte Rikets Ständer för sin del besluta en författning angående oäkta barns arfsrätt, af följande innehåll: »Med ändring af Iwad i 8 Kap. 7 § Arfda-Balken finnes stadgadt derom, att barn, sorn äro aflade i lönskaläge utan äktenskapslofven, eller i hordom, eller i förbudna leder, ej må taga annat arf än efter egna barn och bröstarfvingar, förordnas att oäkta barn jemväl må, lika med äkta barn, laga arf efter sin moder; så ock efter sin /ader, derest barnet blifvit af honom inför Rätta eller i vittnens närvaro inför vederbörande prest erkändt.» Stockholm den 9 Oktober 1860. Reservationer: af Herr Grefve Sparre, E. af Herr Olivecrona, K.: »En riktig uppfattning af arfsrätten beror af en fullt klar och sann uppfattning af familjen såsom sedlig institution. Ser man nemligen i familjen en personlighet, upphöjd öfver individen, en institution, som utgör grundvalen för allt samhälle, och som sjelf grundlägges af äktenskap, måste man ock följdriktigt antaga, att de rättigheter, hvilka utgå från familjen, äro beroende af just det moment, som skänker helgd åt hela institutionen.
Och i gästgifvargårdens lilla rum, då röken står tätt som en sky och myndiga män blanda sin midnattstoddy, då går bedriften igen, förstorad. Då växa de i gungstolarna, då svälla de i soffhörnen, då äro de alla hjältar. Hvilken dådkraft där slumrar i de stora minnenas lilla stad. Du fruktansvärda arf, du gamla vikingablod! Men gamle rådmannen tyckte ej om saken. Han kunde ej rätt förlika sig med att vikingablodet åter kommit i svallning. Och i tanken härpå kunde han ej sofva, utan gick åter ut på gatan och vandrade sakta fram mot torget. Den lilla staden låg i vårnattens milda dager. Tornurets enda visare pekade på elfva. Kloten hade upphört att rulla på kägelbanan. Gardinerna voro nedfällda. Det var som om husen sofvo med sänkta ögonlock. De lodrätt uppstigande bergen stodo svarta som i sorg. Men midt i all denna sömn fanns någon som vakade – blomdoften sof ej. Den smög sig öfver lindhäckarna, rusade ut ur trädgårdarna, jagade uppåt och nedåt gatant klättrade upp till hvarje fönster, som stod på glänt, hvarje vindsglugg, som sög in frisk luft. Hvar och en, som blomdoften nådde, såg genast för sig hela sin lilla stad, fastän mörkret sakta sänkt sig öfver den. Han såg den som blommornas stad, där hus ej låg vid hus, utan trädgård vid trädgård. Han såg körsbärsträden, som hvälfde hvita hvalf öfver den branta skogsvägen, syrenklasarna, knopparna, hvari präktiga rosor svällde, de stolta pionerna och blombladsdrifvorna på marken under häggarna. Den gamle rådmannen gick i djupa tankar. Han var så vis och så gammal. Sjuttio år hade han nått, och i femtio hade han ledt stadens öden. Men denna natt frågade han sig, om han gjort rätt, som dämpat och lugnat. »Jag hade staden i min hand,» tänkte han, »men jag har ej gjort den till något stort.» Och han påminde sig dess stora gångna tid och blef allt mer oviss, om han gjort rätt. Han stod nere vid torget, där utsikten öppnar sig öfver älfven. En båt kom roende.
Dä nära tre femtedelar af de sä kallade »representerade, enligt en af Utskottets Ledamöters anmärkning, torde wid en närmare granskning befinnaS wara representerade, lärer äfwen, igenom den nu föreslagne utdelning af de öfrige utaf deni pä de atskillige Ständcn, det obilliga uteslutande bora anses förekommet, som man hittills öfwcrklagat. Men om ocksä de Nespectioc Ständen skulle uti en framtid gilla en fädan förökning af hittills uteslutne Ledamöter, om desse skulle finna sig nöjde dermed, sä äterstär ändock alltid den frägan: äro Representationens brister dermed afhulpne? skulle Constitutions-Utskottet igenom en sädan sammanslickning af nytt och gammalt hafwa föreslagit en »verkligen gagnande och emot ändamälet swarande förändring? Dä Constitntions-Utskottet nu till Riksens Ständers och Allmänhetens granskning sär öfwcrlenina bedömandet af den uppgifna utwagens wärde, fär det endast för egen del tillägga, att de fleste dep Ledamöter icke ansett den wäckta frägan om en Representations-förändring dermed tillräckligen beswarad, eller det dem af Nespectioc Riks-Ständen uppdragne äliggande derigenom uppfyldt, och att de icke heller ansett sig kunna förmoda, att närwarande Representations hnfwudsakligaste och betydligaste brister sknlle, genom ett sädant blott stillande medel, ivara afhulpne.
Efter i8a3 års Riksdag sade man, att i Banken funnos 5 millioner Silfver-R:dr, som, efter 128 sk:s cours, gör i sedlar R:dr B:co i3,333,333-|. Sedan skall silfver vara upphandladt för ett belopp af 5,ooo,ooo. n333t Transport i8,333,333J. Den ao Februarii e. ra. Transport i8,333,333|-. Bankens fordnngar emot hypotheker, i fastigheter, metaller och på namn skall vara circa 18,000,000. 363333351 Efter samma Riksdag sades den i omlopp varande Bancooch Riksg. sedelmassan utgöra R:dr B:co 3o,000,000. Sedermera skall tillkommit för silf' verk öp R:dr B:co J^ooorooo. 34>000)000< hvaraf synes, att Banken kunde realisera hela sedelmassan, om dess fordringar kunde indrifvas; men då detta icke kan ske, utan att ruinera en stor del af landets innevånare, och troligen äfven med stor förlust för Banken, så föreslås tillverkning af 2:ne slags sedlar, nemligen baneosedlar, som in' lösas med silfver efter 128 sk. cours, när helst de presenteras, ., och hypothekssedlar, som gå med 2 proc., men inlösas icke med silfver förrän framdeles, efter blifvande tillgångar. Formuläret för baneosedlar skulle kunna blifva: ”Uti R. St:s VexelBank äro af sedelhafvaren insatta tio R:dr B:co, hvilka emot denna sedel utbetalas. Stockholm den Säger 10 R:dr B:co eller 3 R:dr 36 sk. Specie.” Och för hypothekssedlar: ”Uti R. St:s Hypotheksfond äro af sedelhafvaren insatta tio R:dr B:co, att återfås inom tio år och med ränta af 2 proc., som årligen utfaller.
Denna fruktan är likväl ingalunda ny; ty från början af öfverläggningarna inom finance-beredningen liar den blifvit framställd. Men har man nu ändtligen besinnat skadligbeten af rörelsemedlets indragning, som, vid en förhastad öfvergång från ett myntförhållande till ett annat, sannolikt infinner sig och ©tvifvelaktigt verkar kraftigast på den näring, hvars idkare äro mest skuldsatte, och hvars produkter icke kunna belänas; så frågas: kan väl den gäldbundna fastighetsegaren, hvars belägenhet nu bekymrar Utskottet, förmedelst den föreslagna utvägen bjelpas? För att söka svaret på denna frå61 H. 20 3o6 Den ii F e b r u a r i i e. m. ga, låt elen, sorn eger faslighet för 5o,ooo Riksdaler Banco, och har sin egendom intecknad tned 35,ooo Riksdaler, erhålla ett Riksgäldslån, stort 20,000 Riksdaler Banco. Enligt förslaget skall han årligen till RiksgäidsContoret betala 1,200 Riksdaler, hvadan han för ögonblicket icke hämtar någon hjelp af den nya låneutvägen. Den egentliga hjelpen består deruti, att, om innehafvareu af första inteckningen, ponera å 20,000 Riksdaler Banco, vid realisationens utbrott uppsade sin fordran, skuldenären kunde omsätta första inteckningens belopp från enskild person på RiksgäldsContoret. Men uti Sverige egas i allmänhet de första inteckningarna af Banken eller allmänna cassör, hvilkas förvaltare icke kunna, emot gällande reglementen, bringa sådana capital in uti penningehandelii. Den första inteckningens belopp blir alltså icke uppsagdt. Den gäldbundna egendomsegaren har alltså blott alt befara uppsägning af den öfriga skulden, i detta exempel i5,ooo Riksdaler, hvilka, enligt Utskottets förslag, icke kunna på RiksgäldsContoiret öfverflytta*; och hela förslaget förfelar all verkan på denna egendomsegare* upprätthållande.
Jag skulle uphört att känna min smärta om jag längre uthärdat att bära den. Skall jag uprepa, för dig, mina missöden? skall jag åter genomlefva denne ryslige dag som dödade hoppet och gjorde mig till den uslaste bland människor? O! att de händelser jag förnyar kunde falla tillbaka, på mitt svaga hjerta, med plågans fördubblade tyngd – då ägde jag ännu den trösten att kunna krossas däraf; men jag är dömd att lefva; långsamt verkar sorgen på en varelse som uthärdat dess första våldsamma utbrott; måtte likväl det sår jag känner, vara nog djupt för att åstadkomma en uplösning, lika så nödig för mitt lugn som den är en billig fordran af min kärlek! Mins du, Gustaf! mins du den förkjusning som upfylde mitt sista bref? Jag var så säker att vara älskad, jag var så sorgfällig att undanrödja de hemska aningar som ville båda min olycka. Berusad af en vällustfull väntan framkom jag till Elfskog och smög genom trägården till Lusthuset, där jag trodde mig råka min älskarinna: Dörren var oläst, stället tomt, och det första jag blef varse var Öfversättningen af Julias dödsbetracktelser, – men – fullbordad af Lottas hand. Hastigt påminte jag mig den fasliga spådomen, hvars blotta nämnande gjorde mig häpen; en försmak af mina plågor inträngde i min själ, mitt bröst häfdes tungt, mina pulsar likasom nekade bloden sitt genomlopp. Darrande, vid hvarje steg, vandrade jag fram emot huset, åsynen af fönstren ökade min förskräckelse, några klagande röster, som uprepade Lottas namn, sade mig hvad jag frugtade få veta. Tyngden af detta slag, på hvilket jag var oberedd, dödade, för en stund, alla mina känslor; jag går fram, jag har nog styrka att fråga, att emottaga underrättelsen om hennes död; man säger mig att detta var hennes begrafningstimma, att hennes vördige far sjelf beledsagat sin dotter till grafven. – Ännu tanklös vandrar jag, lika som förd af någon inre drift, till den nära belägna kyrkogården; redan är liket utburit, redan nedsatt i grafven, och en flock af sörjande har samlat sig däromkring. Jag rusar fram
Directionen, att ofvanstående förbindelse, i Föreningens namn och å dess vägnar, utfärda. 2:0 ”Enligt Sveriges Rikes Ständers, vid allmän Riksdag, oss, deras Fullroägtige i Riksgälds-Contoret, lemnade uppdrag och fullmagt, garantera vi härmedelst, i Rikets Ständers namn och å deras vägnar, fullgörandet af förestående, af N. N. Hypotheks-Förening utfärdade skuldförbindelse å 00 (capital), löpande med 00 ränta och förfallen till full betalning den (datum).”' På Sveriges Rikets Ständers vägnar (Underskrifter.) Hvilket Rikets Ständer skolat hos E. K. M. i uuderd. anmäla. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 12 Maji 1835. Uppläst och godkänd hos Ridd. och Adeln den Ti Maji >835. Preste-Ståndet den 12 Borgare-Ståndet den ja Bonde-Ståndet den 12 Rikets Ständers underd. Skrifvelse, angående förklaring af / Cap. 2 $'■ Straff-Balken samt Kongl. Brefvet den 2S September 1777. (Lag-Utsk, N;ris 178 & >84) S. A. K. Ilos Rikets Ständer har framställning blifvit gjord om ett sådant förtydligande af Kongl. Brefvet den 25 September 1777, att ej någon för brott emot 5 Cap. x §. Missgernings-Balken anklagad må kunna i häkte inmanas förr, än Kongl. Majit, efter erhållen kännedom om första ransakningsprotocollet, utlåtit Sig, huruvida saken må nedläggas, eller ransak - Expecli(ions~TJiskottcts Förslag till und. Skrifvelse N-o 342. 211 ringen vidare fortsättas; och som R.
Den förstnämnda säger, att om rådgifvarne uppenbarligen handlat emot rikets grundlag eller allmän lag, eller tillstyrkt någon öfverträdelse deraf, eller underlåtit att göra föreställningar emot sådane öfverträdelser, eller dem vållat och befrämjat etc. etc. då skall Const.Utsk. ställa en sådan under tilltal af Just.Ombudsm. inför Riksrätt. Deruti är ingen ändring 192 Den 4 September e. m. föreslagen; således blir det stadgandet sådant sora det är. 107 § innehåller, att om rådgifvarne i sina rådslag icke iakttagit rikets sannskyldiga nytta, så beror det af Const.Utsk. att föreslå Ständerne, att hos Konungen anhålla om deras entledigande. Man påminne sig, att de äro förpligtade alt afgifva sina rådslag, och det åberopade lagstadgandet, det må vara riktigt eller oriktigt, det må vara alltför mycket vådligt för rådgifvarne eller icke, så är det emedlertid ett grundlagsbud, som finnes, och hvaruti någon ändring för det närvar, icke är i fråga. Hvad som åter är i fråga, det är blott att förtydliga den 9 §. Hvad innehåller då denna §? Jo, den innehåller en föreskrift för rådgifvarne om hvad de vid sina rådslag hafva att iakttaga. Så snart dessa ord ”rikets sannskyldiga nytta” tillsättas, blir § fullständig. Något omnämnande af ordet oväld behöfvcs icke, då orden ”allmän lag” redan finnas nämnde, ty allmänna lagen föreskrifver oväld, som den första af alla domarereglor. Hvad åter angår de i 107 § förekommande orden ”nit, skicklighet och drift”, så hafva de icke afseende på rådgifvarnes åtgärder såsom rådgifvare, i det ögonblick de inför Konungen lemna sina rådslag. Man vet att Hrr Statsråders befattning icke är slut i samma stund, de utträda ur conseljrummet; de hafva äfven andra åligganden, såsom att bereda målen, och tillse att Konungens beslut blifva satta i verkställighet. Det är pä denna del af deras embetsbefatlning, som de nämnde orden syfta.
Det förutsätter också, att högst 4 hypotheksföreningar skola bilda sig; men jag kan försäkra, att Sverige ej blir belåtet med mindre än 10 eller ia, om de skola rätt sköta sina angelägenheter. Min contraproposm förutsätter i öfrigt, att man är ense om lånets upptagande. Vill man emedlertid först afgöra den frågan särskildt och discutera detaillerna sedermera, har jag ingenting deremot; men i ingen händelse anser jag Hr af Billberghs förslag antagligt. Gr. Frölich, Dav.: Då jag på f. m. så utförligen yttrade mig i detta ämne, trodde jag ej, att jag skulle behöfva nu ånyo uppträda; säkert är också, att om R. o. Ad. på f. m. hade slutat denna discussion, skulle jag icke hafva upptagit tiden med något ytterligare anförande. Äfven har jag känt mig återhållen af en annan tvekan, nemi. huruvida en offentlig karakter numera är värd att försvara här i landet, då den anfalles på sätt jag blifvit det i dag. Men då jag ej vill misströsta om mitt fädernesland, och tiden nu synes medgifva någon liten digression i debatten, anhåller jag att i korthet få Jiquidera med mina motståndare. Hr Dal man har högtidligen förklarat mig sin onåd, och jag vet väl äfven hvarföre. Sedan han upplyftat sig på opinionens thron, efter alt hafva derifrån förjagat honom med de 100 ögonen, anser Hr Dalman sig kunna disponera öfver nila opinioner, och på grund häraf har han förklarat, att jag mistat den popularitet,■ jag tillförne ägt. Jag bekänner, att jag icke vetat af denna popularitet, eller om den ägt rum; men det vet jag, att jag aldrig sökt förvärfva den på samma sätt som Hr Dalman. Det gifves nemi. två sätt dertill: det ena, att söka uträtta någonting; det andra, att bara predika. Måhända har äfven jag någon gång i yngre åren varit inne på den sednare banan och trott mig dermed kunna uträtta något; roen detta sätt att förfara har jag år ifrån år funnit allt mera dåraktigt, och jag har i stället sökt att handla, dock utan allt sträfvande efter popularitet. Huru nu Hr
Det finge då bero på hvars och ens tycke eller vana, att tänka sig denna specie-riksdaler lika med 48 skillingar specie, 128 skillingar b:co eller 102 skillingar riksgälds; men hvilket af dessa beräkningssätt, som bestämmes till hufvudmynt, 3 12 Den 27 Maj e. m. skall dock härigenom en del gamla anomalier bibehållas och nya införas i vårt redan förut nog osammanhängande mynt-sysleme. En riksdaler Hamburger b:co, eller 3 mark, innehåller 528,21 ass rent silfver , då den Svenska innehåller 53o,88 ass; obetydlig skilnad är äfven emellan Danska, Norrska och Holländska riksdalrar, Amerikanska dollars, Spanska piastrar, m. fl. Flera nationer hafva dock funnit denna enhet alltför stor som hufvudmynt, då deremot en mindre lättar rörelsen, förenklar braken från och •£—, till £ och -J, äfvensom ränteberäkningar, vexlingar, &c. De hafva dock icke gifvit dem samma namn, som de större enheterna, hvarföre de heta gulden, floriner, realer, mark, francs, o. s. v. Vi erkänna väl fördelen af att äga en mindre enhet, dock med bibehållande af icke mindre än 2tne sådana, hedrade med samma titulatur, rikdaler, som det verkliga silfvenny n tet. Då det enligt 72 §:n tillkommer R. St. att utgifva sedlar, som för mynt i Riket må erkännas, vågar jag föreslå en förändring i nuvar. sedelmynt, med antagande afen särskild enhet, som qvadrerar med mått, mål och vigt, oell som ofelbart om några år kommer alt uttränga den flersidiga riksdalers räkningen; med antagande att 8 skill ingar silfver, under namn af daler silfvermynt, utgörande -j-j^tde! af en mark fint silfver, komma ali utgöra enheten för Sveriges hufvudmynt.
Hesselgren inom Borgare-Ståndet (N:o 228), att då flir den talrika industri-idkande delen af landets befolkning vore af väsendtlig vigt, att icke nya förändringar i den ekonomiska lagstiftningen alltför hastigt inträda, »den nu gällande tull-lagstiftningen måtte få blifva oförändrad under den statsregle»ringsperiod, som innevarande riksdag omfattar», dock under medgifvande, att en eller annan förändring af de i sådant afseende nu gällande föreskrifter, hvilken på grund af vunnen erfarenhet visat sig vara nödvändig och af behofvet påkallad, torde böra vidtagas; af Herr vice Talmannen Murén (N:o 291), som uti Borgare-Ståndet föreslagit, »att en revision af nuvarande tulltaxa måtte verkställas i den syftning, »att det uti en stor del tullsatser ännu uttryckta skyddssystemet blefve, så vidt »omständigheterna medgåfve, afskaffadf, och principen af finansi stället för »skydds-tull fortfarande tillämpad, äfvensom att rubriceringen i tulltaxan måtte »så förtydligas, att tvister om dess rätta tillämpning icke kunde uppstå;» af Friherre Raab, C. A. (N:o 66), som, jemte framställande af åtskilliga anmärkningar mot den nu gällande tulltaxan och under anförande af de grunder, som, enligt motionärens åsigt, borde vid tullagstiftningen följas, och i afseende hvarå Utskottet torde få hänvisa till den tryckta samlingen af Riddcrskapets och Adelns motioner, bland hvilka den omständliga framställningen återfinnes under sitt ofvan utmärkta nummer, yrkat, att »tulltaxan måtte i sin helhet, öfverses och »granskas i öfverensstämmelse med frihandelns fordringar och grunder, så att en »del uppräknade nödvändighetsvaror och rudimaterier blefve tullfria och förädlingsindustrien skyddad medelst premier eller import-tull efter sig företeende »behof och hvartill omständigheterna kunde, med hänsigt till landets industriela »ståndpunkt föranleda; af Gustaf Johansson från Kronobergs län (N:o 310). hvilken inom BondeStåndet, jemte yrkande af införselafgift å åtskilliga tullfria råämnen och lifsförnödenheter samt af förhöjd tull å en del andra uppräknade varor, hemställt, att »Bevillnings-Utskottet vid tulltaxans uppgörande måtte tillse, såväl att den in»hemska näringsfliten och företagsamheten icke må blifva undertryckt eller för»lamad, som ock att Statsverket på denna väg måtte erhålla en skälig och bewhöflig inkomst till förekommande af alltför ohejdad skuldsättning»; samt af Herr von Koch.
– Derutinnan har du rätt, min herrskarinna, sade Medes, i det han aftorkade de tårar, som skildringen af Sokrates’ död hade framkallat i hans gamla ögon. – Jag tackar dig, Hermione. Du har nu återgifvit mig lugn. Dender Kimon måtte icke vara filosof, utan en skramla och en pratmakare. Nu begriper jag icke, att jag ett ögonblick kunde förvirras af hans ord, så enfaldig jag annars är. Det är ju besynnerligt, att du, unga flicka, som jag gungat på mina knän, skall vara visare än den här gubben med det långa skägget. Från Hermione gick Medes till sin son Okos, som redan låg i sin bästa sömn; men gubben skakade honom så länge, tills han vaknade, och detta blott för att underrätta honom, att Kimon varit en skramla och en pratmakare, samt att Hermione vederlagt allt hvad Kimon hade sagt. – Det är bra, det, min far. Men jag är ung och behöfver icke tänka på sådant, svarade Okos och vände sig på andra sidan, för att somna igen. Medes njöt under natten en ostörd sömn, utan att vidare oroas af grubbleri. Äfven den följande dagen var han lugn och tänkte icke vidare på Kimon. Men efter någon tid återvände minnet af samtalet med denne, och Medes började åter fråga sig, om han ej möjligen hade rätt. De bevis, som Hermione anfört, begrep han väl icke; men han ansåg det möjligt, att de icke vore tillfyllestgörande; menskliga förståndet är ju svagt och låter lätt förleda sig att antaga det önskvärda såsom verkligt. Sjelfve Sokrates kunde ju vara offer för en villa. Medes hade glömt att fråga Hermione, om filosoferna, beträffande odödligheten, egde fullständig visshet eller endast kommit till en grad af sannolikhet. Medes kände inom sig, att han icke kunde åtnöja sig med den sednare, utan måste hafva just den fullständiga vissheten, en visshet så ovedersäglig, som om en gud uppenbarat sig och gifvit honom densamma. En vacker dag vände han sig för den skull till sin herre med den fråga, om själens odödlighet är viss eller endast sannolik.