Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den, som anser barnauppfostran för en lätt sak, har aldrig haft att göra med några små. Det är klart, att hvilka fel våra barn än hafva, så äro dock vi deras föräldrar och kunna icke klandra roten, från hvilken de vuxit hafva. Vilda gäss få icke tama ungar; om vi själfva äro dåliga människor, är det ej rättvist att klandra våra telningar, om också dessa ej skulle blifva några helgon. Låt oss göra vårt bästa för dem och bedja vår mäktige Fader att understödja oss i vår sträfvan, ty han kan återföra på rätta vägen dem, hvilka vi icke kunna böja, och därför böra icke mödrar förtvifla om sina barn, så länge de lefva. Äro de också långt borta ifrån eder i främmande land, så förtviflen icke: Herren finnes allestädes! Må mödrarna sträfva efter att göra hemmet till den lyckligaste plats i världen. O m de alltid gnata och knota, så skola de snart förlora sin makt öfver barnen och sönerna frestas att tillbringa sina aftnar ute. Hemmet är den bästa platsen så för gossar som män, och en god moder är hemmets själ. Leendet på hennes ansikte har fört mången in på den rätta vägen, liksom fruktan att locka fram tårar i hennes ögon har återkallat mången man från vilsna stigar. Gossen må hafva ett hjärta af järn, hans moder kan i alla fall hålla honom fast med styrkan af en magnet. O kvinna, stor är din makt! Se till, att du brukar den till det rätta! Och hälst nu, vid sekelslutet, Hägrar det som är förflutet MODERSMAKT. För vårt sinne skarpt och klart, Och för framtiden som stundar Ej ens tanklösheten blundar: Stunden manar underbart. Må det af den vise kallas Fördom eller öfvertro, Nyårsdagen dock för allas Längtan bygger hoppets bro. Den, som burit sorgens börda, Hoppas tröst och läkdom skörda, Framgång den, hvars lycka brast; Den, som vill det rätta främja, Som vill sanning, ljus och sämja, Tror på segern fullt och fast! Nalkas riket tusenåra Ej i all sin härlighet Än på länge, — låt oss spåra Hoppfullt dock en skymt af det!
103 mander denna dag afgifvet ”Förslag till Förordning angående vilkoren för tillverkning och försäljning af bränvin,” hvilket förslag utgör en upplysande bilaga till hans i ämnet väckta och till bemälda Utskott redan remitterade motion. S. D. Vid skedd föredragning biföllos Stais-Utskottets Memorial, N:o 16, i anledning af föreslagna förändringar i stadganderna angående spelkortens stämpling; och Utlåtande, N:o 17, angående inbetalning från Myntverket till Riksgälds-kontoret af en mot köpeskillingen för f. d. Hofbageri-egendomen i Stockholm svarande summa. S. D. Föredrogs ånyo och återremitterades Stats-Utskottets Utlåtande, .N:o 19, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition om upplåtelse på viss tid åt enskild man af1 en Kongl Maj:t och Kronan tillhörig, intill Kongl. Operahuset i Stockholm gränsande tomt. Från Vällofl. Borgare-Ståndet. S. D. Föredrogs ånyo och bifölls Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 18, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Skrifvelse om angelägenheten att skyndsamt få beviljade vissa anslag för försvarsverket. Från Hederv. Bonde-Ståndet. S. D. Föredrogds och biföllos: Stats-Utskottets: Utlåtande, N:o 18, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse om angelägenheten att skyndsamt få beviljade vissa anslag för försvarsverket; Dito Dito Memorial, N:o 16, i anledning af föreslagna förändringar i stadganderna angående spelkortens stämpling; och Dito Dito Utlåtande, N:o 17, angående inbetalning från myntverket till Riksgäldskontoret af en mot köpeskillingen för f. d. Hofbageri-egendomen i Stockholm svarande summa.
Akademiens öfrige tjenstemän förunnad; — och då skälet till förenämnda stadgande, enligt ordalydelsen i reglementets 85 §, vore, att »kunnige, arbetsamme och nitiske lärare matte kunna lill Krigs-akademien erhållas, och hvarken i förtid ledsna vid deras trägna och mödosamma befattning, eller till skada för inrättningen nödgas stå qvar längre än deras krafter tillåta», har t. f. Kanslern, utan att föreslå något allmänt pensionsstadgande för Akademiens öfriga tjenstemän, fästat Kongl. Maj:ts nådiga uppmärksamhet på giltigheten af samma skäl, för att med en dylik förmån gynna en bland dessa, Qvartermästaren vid Akademien, Majoren och Riddaren af Kongl. Svärds-orden Johan Gustaf Lyström, hvilken alltsedan år 1836 innehaft qvartermästarebefattningen och dessförinnan vid Akademien tjenstgjort tre år såsom kompaniofficer; i hvilket afseende t. I. Kansiem vidare andragit, alt, ehuru Majoren Lyström ännu lika nitiskt och omsorgsfullt som förr sköter sin tjenst, måste dock, i betraktande af de många och olikartade bestyr, som med densamma äro förenade, och hvilka kräfva både trägen tillsyn och mycken rörlighet, antagas såsom sannolikt alt han, vid en numera uppnådd ålder af 62 år, icke länge kan komma att dermed fortfara; hvadan och då Qvaitermäslareus goro - Kongl. Maj:ts Nåd.
Genom tryckfriheten, denna, det Svenska folkets vackraste rättighet, blef, så att säga, åt nationen ett språkrör gifvet, hvarigenom allas röster kunna höras, den fattiges som den rikes, den obildades som den bildades, den från thronen mest aflägsnas, så väl som den som står den närmast; och en säkerhet för oväld och rättvisa, som få länder har att framvisa, blef den lyckliga följden häraf. Under tryckfrihetens ljus blir det ej mera möjligt att. såsom fordom, låta maktens missbruk dväljas i ett ogenomträngligt dunkel, och rättvisan är härigenom till, icke blott i ord, utan ock i verklighet för alla. Svenska folket må derföre aldrig låta beröfva sig denna Den 13 December f. m. 603 vigtiga frihet, ulan må den betraktas med aktning så väl of den ena som andra Statsmakten; att vi|ja rubba den, vore ett brott Omot Svenska folkets heligaste rätt. 5Iå Regeringen stå på sin vakt mot alla inskränkningar på dess område, må den kraftfullt värna sina prerogativer för intrång, den skall då visa sig så som en stark Regering bör vara, värdig den nation den till en så stor del leder; men må den A andra sidan noga vakta sig före, att ej genom försök till inkräktningar af folkets konstitutionella frihet göra sig misstänkt och derigenom rubba det förtroende, som för det helas rätta utveckling, bör finnas emellan Regering och folk. Tryckfriheten hör aldrig utgå från våra grundlagars antal, och må detta blifva det sista försök som i denna väg göres. Men då man å ena sidan roedgifver den stora oeftergifliga vigt, som tryckfriheten har för vårt samhälle, så må man å andra sidan ej heller tveka, att högt och oförskräckt uttala sin förkastelsedom öfver den press, som ej förstår att med aktning för denna heliga rätts djupa betydelse begagna densamma, utan att missbruka detta mäktiga vapen. Nej, skam öfver den, som på ett fegt och oädelt sätt verkar på denna opinionens mäktiga häfstång, skapad till skydd för det allmänna, för alt, nära nog oåtkommelig vid sina anfall, i stället för lugn och säkerhet, sprida oro och vantrefnad inom samhället; och dock äro dessa missbruk de mest vanliga i vår närvar:de tid.
Här ser du in nuce måttstocken för mitt omdöme angående den högre eller lägre statsman na-visheten hos nutidens regenter och tillika hufvudmotivet hvarför jag så envist fasthåller att försvara Napoleons politik, med undantag för den mexikanska frågan, deri jag fruktar att den sluge mannen råkat i en råttfälla och blifvt öfverlistad af den gamla räfven i drottning Victorias kabinett .. Ånnu är ingenting afgjordt i afseende på min utflykt åt kontinenten i år, men min håg står dit, det kan du lita på, och framfor allt till Paris, der jag tycker mig lefva just i Europas hjerta. Ensam reser jag likvisst icke, i anseende till de senast inträffade oroande sjukdomssympto-merna, men äfven om jag icke personligen infinner mig hos dig, så vill jag dock icke forsumma att genom ett och annat for troligt meddelande på detta sätt förflytta mig till mitt favoritställe och till dig, med hvilken jag i så mångt och mycket delar både åsigter och känslor. Tänk du ock någon gång på att med dina angenäma underrättelser fagna din tillgifne vän W. F. Dalman. Tvänne breffragment från landshöfding Sandströmer och biskop Tegnér *. 1 * * Hvad som eger mesta intresset for dagen är naturligt-vis Canroberts besök. Att det ej är gjordt blott för ceremoni, kan man taga för afgjordt, eburu verkliga föremålet torde i det längsta fördöljas. — Att man, på ett eller annat sätt, fordrar Sveriges deltagande, synes dock vara sannolikt. Måtte man blott icke nu alltför hastigt och obetänkt göra höger om vändning, ty det är ej så att leka med, att uppoffra den lyckliga ekonomiska ställning, hvari vi nu befinna oss, för att kasta oss ut i ett krig, att man icke förut bör vara viss, att meningen på allvar är att stäcka den ryska kolossens makt. Detta är, efter min tanke, det syftemål, som egentligen bör kunna mana oss till deltagande, ty Finlands återinförlifvande med Sverige numera, tror jag blifver förenadt med så många svårigheter och ledande till så många framtida förvecklingar, att det sannerligen är högst tvifvelaktigt, om det ens vore med Sveriges verkliga fördel öfverensstämmande.
Med hvad vi nu anfört, vilja vi naturligtvis ej förneka, att emellan människans och djurens själslif förefinnes en mycket djupgående skillnad. Men värdet af den högre sidan hos det förra beror ej på om den klyftan är stor eller liten. Och för öfrigt tro vi, att * gränserna i dylika fall i verkligheten äro mindre fixa, än mången förmenar. Den högre sidan behöfver på ett lägre stadium •ej fullständigt saknas därför, att den där framträder mindre själfständigt, den kan finnas där i slumrande form. Det är ej genom framkomsten af något rent - af nytt, som utvecklingen fortgår. Detta sker genom en fortgående differense-ring. Det högre och det lägre blifva allt mer skilda; det högre framträder allt bestämdare som från det lägre specifikt skildt, men då blir detta senare också mer afgjordt fixeradt som ett lägre. Hos ett djur utför instinkten i många fall det mänskliga förståndets funktioner, desto bättre, ju mindre djurets for-stånd är utveckladt. Det samma se vi hos barnet. Hos den genomreflekte-rade människan sker ej detta. Instinkten kan blott i vida mindre grad leda henne. Exempel på dylik differensering skulle vi från naturens olika områden kunna anföra i hart när otalig mängd; men utrymmet förbjuder detta. Hvad vi fasthålla är blott detta: på abstrakta gränsers fixerande beror intet mänskligt intresse, och lifvets verklighet känner dem ej. Härmed är vår ställning till Rydbergs världsåskådning äfven i allmänhet angifven. Hans filosofi går i idealistisk riktning, det är oförnekligt. Den föregående, onekligen mer genomförda idealismen har tvifvelsutan sina brister, och som en af dessa hafva vi redan påpekat benägenheten att gifva en allt för väsentlig betydelse åt abstrakta kategorier och grupperingar af verklighetens skiftande former, m. a. o. tendenser till objektiv idealism. I namn af den moderna forskningens resultat har därför en opposition, framträdt, som lagt i dagen, att dessa kategorier ofta äro alster af tillfälligheten, godtycket eller okunnigheten, och tvifvelsutan har denna opposition i - mycket bidragit att ställa hela den idealistiska spekulationen i misskredit.
Hemlighetens utsträckande till Sedelstockens belopp har i ingen tid Varit annat än eh gammal praxis, Endast i öfvertygelsen otfi des# skadlighet hafva mine medbroder ägt skäl att Den 12 Juni. afstyrka elen inskränkta publiciteten, likasom jag i min oryggliga opinion om dess oumbärliga nödvändighet, ägt lika skal att densamma tillstyrka. Om hemligheten i hela dess vidd varit det palladium, sorn grundat och förvarat Bankens beståndj så måste likväl hemligheten i olika tidpunkter icke ägt lika lycklig förmågaj ty onekligen har ifrån Bankens fundation dess so» lidité varit af särdeles varierande beskaffenhet, och beklagligtvis mindst erkänd, då den utan klingande bevis varit högtidligen proclamerad. Ehuru en sanning bör inom sig äga full kraft att öfvertyga, och icke behöfva låna styrka från allmänt högaktade personers auctorité; kan jag icke återhålla den reflexion , att få lära ernå den kännedom om Bancoverkef, som Herr Förste Archiatern och Commendeuren von Schultzenheim redan ett halft sekel ägt. För att icke synas alltför dristig, bör jag ej heller obemärkt lemna, att min tanka varit delad af medlemmar så väl ibland Hög. loll. BancoUtskottet som BancoFullmägtige. Jag anhåller ödmjukligen att detta mitt anförande må blifva med respectiva MedStånden, så fort ske kan, communiceradt. Herr Heykensköld, Dettlof: Efter 9. och ro. §5. uti Riksens Ständers Beslut och Förordning om Banken, af den 22 September 1668, finnes att Bankens tjenstemän gjort deras ed att Den 19 Juni. 453 icke eliminera eller utbringa något, sorn uti Bankens secret hållas borde. När Bankens Fullmägtige voro förpligtade till tysthet, synes deraf tolja, att alla andra, som med förvalt, ningen hade att skaffa, borde en sådan äfven iakttaga; hvilket öfvergår till visshet , då aldrig ett exempel kan företes, att något BancoUtskott uppgifvit VexelBanco skulden.
En omission anses jemnväl hafva egt rum både uti Kgl. Majts Nådiga Proposition och i Utskottens Betänkande, i frågan om fördelningen och försäljningen af kronoparkerne i lotter af vissa Tunnland, enär icke skall blifvit bestämdt, hvad slags Tunnland som menas, antingen det skall beräknas efter uppskattad jord eller efter arealen. — Att öfverlemna vården af Kronoskogarne åt kronobetjeningen, vor& Stats-Utskottets Betänkande4^9 alldeles olämpligt, enär detta sednare skulle leda mera till deras förstöring än vård, hvaremot de medel, som inflyta vid alU männingarnes försäljning förmenas bäst användas till Jägeri-Betjeningens ordenteliga aflöning. Man har vidare ansett Utskottens åtgärd hafva bordt vara, att, i stället för utvecklingen af några specialiteter till deras förmån, som kunna göra anspråk på delagtighet af Kronoskogarne, meddela förslag, rörande hvad dels på grund af vunnen erfarenhet och dels i anledning af den Nådiga Propositionen, Riksens Ständer nu borde såsom hufvudgrunder i detta ämne i underdånighet framställa. — Man har trott att sådane Parker oell Krono Allmänningar, hvaraf kronan eger Dispositionsrätt, och som icke ansett6 nödige att bibehållas för Flottornes behof, borde så fort som möjligt försäljas: Att inköpet af besittnings och skatterätt till nyhemman och intägter för kronans räkning , icke vore nyttigt, enär kronan redan har flere hemman och lägenheter, än som nied förmån kunna användas: Att om den årliga räntan för öfverloppsmarkerne bestämdes efter skattläggningar och markens beskaffenhet, detta skulle medföra förlust för Staten, då erfarenheten skall 470 Stats-Utskottets Eetänkanden. yisat, att värderingar till sådane skattlägga ningar icke skett, och ej kunna ske med erforderlig noggranhet och kännedom om jnarkens beskaffenhet, hvadan föreslås, att högsta anbudet vid Auction borde tagas till grund, och att ej betänklighet för räntans utgörande vid skogens afbrukning bör uppstå:
Om bara båda icke glänst – tänkte jag – om jag bara sett henne en profil ändå, jag hade då sluppit med en natt och en half dag. Magien af Fru A:s blick hade tiden redan förtagit, och ångern öfver förhastade löften och beslut stod för tusende gången vid min sida, och hånskrattade nu som alltid, när jag för mig sjelf sade de vanliga orden: »Ja – det vet jag, att detta är för sista gången etc. » – Min marche-route skrefs af någon som gerna hjelpte mig, men som jag icke vågade se på, anande en glänsande blick, och fruktande att han med den kunde locka utaf mig än en dag eller half, från mitt efterlängtade hem. Förbudssedlar bestyrde han ock. De afsändes. Nu var det gjordt! En hel dag öfver skulle tillbringas på Sandsjö hos Fru A. Det var afton när jag kom dit. Stället var visserligen vackert, men något – visst icke vanvårdadt – men dock ej med moders hand vårdadt, tyckte jag mig genast i framfärden genom park och trädgård finna. Mycket var visst gjordt, men mycket syntes mig äfven vara ogjordt. Det ena kunde man låtit bli, det andra borde man tagit till; det hela var beräknadt på de kommandes, de främmandes, ej på de hemmavarandes blickar. Så der ungefär tänkte jag i de raka och svängande alléerna, och nu höll vagnen stilla vid porten. Flera hundar skällde – groft och fint. En herre, i svarta kläder och stor hvit näsduk, kom mig emot. Jag blef fasligt rädd, helst han såg så högtidlig ut som en likbjudare, men – det var »Min Adolf!» – en brukspatron! Han presenterade sig sjelf, och tog emot mig med tusende komplimenter och millioner ursäkter, för att hans hustru ej sjelf kom emot mig, men – sade han – den förb. toiletten (han var sjelf omklädd för en qvart sedan, det syntes tydligen) den kommer alltid i vägen för damerna.
Scen X . DE FÖRRE. JURGEN. HANS. Jurgen! Du kommer i rättan tid att höra min bön. Hvad är detta! de blinde se, de döfve höra; är domens dag inne? HANS. Ja, domens dag är inne, och försoningens. JURGEN. Straff först, försoning sen. HANS. Kan du förlåta mig? JURGEN. Hur skulle det se ut? Tror du, att jag kan släcka den brand du underhållit och påblåst i femtio år? Tänk sjelf! HANS. Jag trängde undan dig den gången du skulle fram, jag slog ut grus och hindrade din växt då den skulle skjuta upp, jag vet det; men nu är du lyckligare än jag. JURGEN. Är jag lycklig? Min själ är som ett sår! Du vet icke du hvad afunden är att bära på; ett maskbo som icke kan rotas ut; dräp dem och det växer nya ur de andras lik! HANS. Du har ju hämden nu; trampa mig! JURGEN. Hämden! Hvad gagnar den ett förspildt lif? HANS. Det synes stundom för våra skumma blickar som om mera vigt låge på att det lides än hvem som lider. Och att det blir uträttadt, än hvem som uträttar det! O, den som kunde vara ödmjuk! HANS. Det vore lyckan sjelf! JURGEN. Den bergtagna PERSONER: GUSTAVE ALLAND. ERNA WALLDÉN. VIGGO PIHL. LOUISE STRANDBERG. LILLY WALLDÉN. HENRIK RYBERG. BERGSTRÖM JOHANSSON LIND VÄRDINNAN. m. fl. konstnärer. KAMRER MÖLLER. FRU KNUTSON. FRÖKEN KNUTSON. FRÖKEN JÖNSSON. BOTILDA. FRÖKEN SVENSSON. FRÖKEN TORNSTRÖM. BREFBÄRAREN. Solig majdag i Paris. En atelier på nedre botten. I bakgrunden ett stort
Proposm, ett sådant förfarande kunde missförstås, enär mångå deri skulle se ett uttryck af hemlig afvog» het eller ett förnämt förakt mot hela denna rörelse, som uppstått i vårt fädernesland med en hittills sällspord liflighet, och Den 20 Juni. 271 hvilken det tillhör de styrande att sätta sig i spetsen för och leda. För min del kan jag icke vara regeringen nog tacksam derför att den gjort det och användt de medel den har, för att befordra denna rörelse i sannt fosterländsk anda. Jag anhåller om bifall till K. M:s Propos. Gr. Lagerberg, Sven: Efter min uppfattning af beväringslagarne, torde denna fråga reducera sig till, huruvida den öfning, sorn bibringas beväringskarl under första mötet, kan vara jemngod med den en skarpskytt kan tillegna sig under ett år. Härpå svarar jag obetingadt: ja! Det lider intet tvifvel att en medlem af skarpskytteförening, som i tid inträdt i densamma, bör kunna förvärfva lika mycken öfning som en beväringskarl under de 15 dagar han tillbringar på första mötet. Beväringsexercisen anses som ett onus; detta torde icke någon vilja bestrida, och om man då tänker sig en skarpskytt, som förut förskaffat sig den af beväringskarl fordrade skicklighet i exercis och dessutom en färdighet i målskjutning — hvilken jag likväl icke kan uppskatta så högt, som Hr Nordenfelt tycktes göra, men sorn dock torde erfordra ganska mycken öfning — tyckes väl billigheten kräfva att han befrias frän detta onus. Då i den K. Propos:n äfven finnes antydt alt denna befrielse skulle utgöra en uppmuntran åt skarpskytterörelsen och en ersättning för dem som på egen bekostnad förvärfvat sig åsyftad färdighet, finner jag deri en gärd af erkännande åt skarpskyttekorpserna. Frih. Raab har anmärkt att genom K. M:s förslag skulle alla de bästa och mest intelligenta ynglingarne komma alt utgallras från beväringen, som derigenom skulle nedsjunka till ett föremål för nationens förakt.
Betraktar jag deremot ämnet från en motsatt åsigt, så erkänner jag visserligen välmeningen i Utsk:s försök att bereda en lindring åt räntegifvarne, äfvensom jag å andra sidan ej vill bestrida behofvet att komma på en bättre fot än den närvar. blott det icke sker med uppoffring af en medborgareclass, hvars medel jag icke har i min disposition. Jag upprepar för öfrigt mitt förra yttrande, då en ledamot förklarat sig icke hafva fattat det. Jag sade nemi., att under i5 år markegångspriset i min hemort varit 2 r:dr lägre än salupriset under de nästföljande månaderna, och jag uppgaf giltiga grunder för detta förhållande, som icke ens kan förekommas, nemi. för det första, att bonden om hösten säljer mer, än han kan umbära, hvilket nedtrycker priset vid den tid, då markegångspriset sättes, och för det andra, att spannmålen om hösten är rå. Man har sagt, att Utsk. undanröjt orättvisan häraf och gått en medelväg. Ja, väl har Utsk. tillagt forsellön; men denna svarar ej mot skillnaden i markegångspriset och det verkliga priset. Orättvisan,- säger man vidare, hvilar derpå, att räntetagare tvinga räntegifvare att betala högre pris, än de borde, och man tillägger, att om räntetagare ville inskränka sig till sina lagliga anspråk, skulle de finna sig nöjda med Utsk:s förslag. Hvad jag yttrat, har dock icke Käft afseende på räntetagare och räntegifvare, utan på förhållandet emellan en arrendator och egendomsägaren; och när man vill vederlägga är första vilkoret, att man håller sig till det, som skall vederläggas. Men jag vill nu lemna detta och öfvergå på mina motståndares gebit, eller till yttrandet, att räntetagare skola tvinga räntegifvarne till högre pris. Huru är det val möjligt att tvinga den till betalning af högre pris, som har rätt att gifva varan in natura? Jag väntar svar på det. Hvad åter angår lagligheten af räntelagarnes förfarande, så känner jag inga räntetagare, som handla olagligt; men om de taga ut sin rätt, 96 Den 19 Januari f. m. är det ingen olaglighet.
Vi skola komma ihåg, ätt här sitta vi på 4 kamrar, och någon interpellation till ministrarnekan här icke upfylla samma ändamål som i England; om en minister der interpelleras, så förauledes deraf en allmän diskussion, hvarunder omdömen uttryckas af husets ledamöter äfven i afs:de på den yttre politiken. Sådant vore icke möjligt här i mer än ett Stånd. Sedan nu förslaget en gång är väckt, så anser, jag, för min del, att det skulle antaga ett högst besynnerligt, för att icke säga misstänkt utseende, om Ekon.Utsk:t skulle så förfara, som här blifvit föreslaget, nemi. förklara att något yttrande i frågan icke behöfves. Jag tror, att Ekon.Utskit i detta afs:de är pligtigt att följa, om icke de ordställningar, som stå i motionen och här blifvit klandrade, åtminstone de tankar, som hos R. St:r i allmänhet gjort sig gällande, och jag för min del önskar, att Utskit måtte skyndsammast inkomma med sitt yttrande. Enl. R O. hafva vi visserligen rätt att förelägga Utskit viss tid; jag vill dock icke yrka på något sådant, utan hoppas att Utskit opåmint skall i detta fall gå billiga önskningar till mötes. Hr Brakel: Frih. Raabs anförande torde tarfva ett svar. Detta skall blifva kort. UtrikesMinistern har tydligen uttalat att innehållet af Svenska ombudens instruktion skall blifva sådant, som är förenligt med Sveriges värdighet och sanna konstitutionella intressen. Alla hafva tolkat så dessa ord, och de kunna ej tolkas annorlunda, än att Sveriges ombud skall omfatta de åsigter, som hylla Italiens oberoende, och denna tolkning har UtrikesMinistern ej motsagt. I hvarje utländsk riksförsamling skulle en ministers ord, sådana sora Frih. Manderströms, vara tillfyllestgörande, och det skulle anses för ett parlamentariskt oskick, att vidare pådrifva en sak, 431) Deli 23 December. som al ministérn förklarats skola handhafvas enl. nationens önskan. Hvad vill då Frill. Raab?