Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men huru ojemförligt fruktbar denna bygd än kan vara — högsta odlingen vid denna linie utgjorde 1859, men blott inom 4 socknar, 44 procent af all fast mark, då den på UpsalaSala-linien steg till 39 procent — lära väl ändock dess bebyggare sända ortens produkter med den billigaste transport, som kan erbjudas; och enär t. ex. en tunna spanmål från dessa trakter kan fraktas sjövägen till Stockholm för 25 å 40 öre efter afståndet, men kostar på jernvägen efter billigaste taxa, då hel vagn tages, 60å91 öre dito, vågar man knappast hoppas att ortens innevånare skulle af ren patriotism och endast för trafikens befrämjande å denna jernväg sända sina varor å densamma. Snarare, ock med vida större skäl, måste då befaras, att varorna sändas sjövägen samt att jernvägsvagnarna få gå tomma. — Både af de tabeller, som 1862 års komité utarbetat, och af den reservation, hvilken Grefve Taube vidfogat samina komités betänkande, synes äfven, då man iakttager orternas olika läge i förhållande till sjötransporter, att linien Stockholm—Upsala—Sala erhåller en vida fördelaktigare trafikterräng, än den af Utskottet nu föreslagna banrigtningen. Att trafiken i allmänhet är betydligt större på östra, än vestra sidan, inbemtas äfven af 1859 års Jernvägskomités Betänkande, pag. 89, hvarest finnes ådagalagdt, att, då under 10 måuader vid Rotebro, eller å östra sidan, passerade 119,674 hästar (399 pr dygn), passerade endast 57,507 hästar (191 pr dygn) Stäket eller å vestra sidan. Visserligen har 1862 års komité velat underkänna denna beräkning med föregifvande! bland annat, att xnövdelar af trafiken från vestra sidan gå vintertiden öfver isen och förbi Rotebro. Af nedanstående utdrag ur dagböckerna vid Rotebro och Barkarby inhemtas likväl följande, som ytterligare bekräftar trafikens öfvervigt på östra sidan: 76 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 87. Utgångne hästar: Yid Barkarby Vid Rotebro
Stockholm den 6 Februari 1863. Bih. lill II. St. Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande M 81. 1 N:o 81. Ank. till Exp.-Utsk. den 12 Febr. 1863, kl. 2 e. m. Betänkande, i anledning af väckl motion om anställande af undersökning rörande tdlkomsten af vissa åt läroverken anslagna prebenden. Denna motion (JV2 137) är väckt inom Vallöf]. Borgare-Ståndet af Herr Alander, hvilken anfört, hurusom af de hemman, jordar eller boställshus, som för närvarande vore anslagna åt några lektorer vid flera af rikets äldre elementarläroverk, åtminstone de flesta syntes hafva blifvit till detta ändamål skänkta eller på annan väg disponerade före Konung Gustaf II Adolfs och Drottning Christinas dagar, ja måhän da redan före kyrkoreformationens införande; hvadan anledning funnes att antaga, det de snarare varit bestämda för domkapitlen än för de gamla gymnasierna. Men enär olika åsigter härom uppstått och velat göra sig gällande, har motionären ansett sig böra föreslå, »att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att Kongl. Majit täcktes låta anställa en noggrann undersökning om dessa förr s k. prebendens m. m. tillkomst, samt, i fall resultatet af densamma skulle så utfälla, som motionären lörmodade, med anledning häraf i nåder utfärda en derefter lämpad närmare förklaring af 72 § i den under den 29 Januari 1859 utfärdade nådiga stadgan för rikets allmänna elementarläroverk.» Då motionen icke innehåller vidare utredning i ämnet, än hvarför nu är redogjordt, är Utskottet ej i tillfälle att bedöma, huruvida någon giltig anledning förefinnes att påkalla en undersökning derom, huruvida ifrågavarande prebenden m. m. i allmänhet blifvit till sina rätta ändamål använda.
Man säger, att arfvoden äro icke lön, och man har ej fullmakt på arfvode, hvarföre en Kommendant ej skulle vara berättigad att blifva upförd på indragningsstat; men det torde också vara obilligt att fråntaga en person, då han blir gammal och utsliten eller sjuklig, en aflöning derföre att han förut åtnjutit den under form af arfvode. Deremot om en kommendering eger rum, så kan K. M. taga en person, som passar för platsen, och då är ingenting riktigare lin att han får traktamente efter resereglementet för den tid han gör tjensten. Vi hafva nyligen haft erfarenhet i afseende på dessa beställningar, under den tid då oroligheterna voro i Östersjön. Det skulle hafva varit intressant att erfara huru det gått och huru man skulle betett sig, om vi då t. ex. i Waxholm hade haft en gammal orkeslös Kommendant, som ej varit lämplig att under krigstid föra befälet på en sådan punkt. Nu gick det så till, att den befälhafvare, som ditkommenderades, blef Kommendant, och sedan kommenderades dit en Major från Arméen, med traktamente. Det kan icke vara meningen att under längre tid taga bort en person från det regemente, till hvilket han hör. — Den sats Hr af Klint yrkat, är så riktig, att jag icke förstår huru man kan vilja antaga någon annan; jag anhåller således om återremiss. Frih. Tersmeden: Jag vill på intet sätt bestrida riktigheten af den grundsats Hr af Klint framställt, och jag har äfven inom StatsUtsk. sökt att göra den gällande, ehuru sådant icke lyckades. I afseende å detta särskilda fäll kan man icke neka, att det för den som upbär arfvodet är likgiltigt huru det heter, när det upgår till samma belopp. Dessutom kan man äfven säga, att Kommendants-befattningen i Stockholm är lika maktpåliggande och lefnadskostnaden' lika hög, antingen Kommendanten är Ofverste eller ÖfverstLöjtnant; och ur denna synpunkt kan man väl komma till det resultat, att platsen bör aflönas med fixt arfvode.
Kungörelsen den 11 Augusti 1854, i fråga om ersättning till Nämndeoch Fjerdingsman vid extra förrättningar; ll:o Samme ledamot, om förhöjning i dagtraktamentet åt Nämndeoch Fjerdingsman vid extra förrättningar, jemte, i anledning af densamma, föranledda yttranden; 12:o Johannes Larsson från Jönköpings län, om statsanslag till hamn byggnad vid Grenna, jemte dervid gjorda muntliga tillägg; 15:o Sven Ersson från Kopparbergs län, om anslag för afvittrings-verket i Orsa och Elfdals socknar i länet; 14:o Jonas Andersson från Östergöthlands län, om statsanslag till folk undervisningens befrämjande; 15:o Samme man, 0111 statsanslag för ett Folk-skolelärare-seminarium i Stockholm, jemte dervid gjorda anmärkningar; 16:o Nils Andersson från Christianstads län, att Stats-Utskottet ville hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det nådig befallning måtte gifvas Krigs-kolle gium och Förvaltningen af Sjöärendena, att meddela Utskottet general-förråds-förslag öfver Arméens'och Flottans samtlige förråder m. m., jemte dervid gjorda anmärkningar; och 17:o Af Pehr Nilsson från Ahlestad och Per Nilsson från Espö i Malmö hus län inlemnade handlingar, rörande hofveri-skyldigheten till Kungsgårdar.
Tvänne Riks-Stånd hafva afslagit motionen, men endast i afseende A accisafgiften, genom bifall till Utskottets förra Betänkande; tvänne andre Riks-Stånd hafva återremitterat den; definitivt beslut öfver mölionen är icke ännu af något RiksStånd fattad t. Vid motionens afgörande och bedömande af Rikets Ständer, får pg vördsamt åberopa den reservation, som jag bifogat vid Utskottets förra Betänkande N:o 4> uti hvilken reservation jag uttalat min mening öfver motionen i. sin helhet, och hade hoppats att Utskottet, på grund af arne Riks-Stånds återremiss, äfven i sin helhet skulle hafva fullständigt utredt frågan, Bevillning-Utskottets Betänkande N.-o 2 S. g frågan, och i sådant stick densamma till Rikets Ständers afgörande öfverlemna!. Ankom till Exp.-Utsk. dep 1 r Julii. Betänkande, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Propositionj angående fortfarande lindring och befrielse i afseende pä Bevillningen för staden Borås. Till Stalsoch Bevillnings-Utskolten har från Hederv. Bonde-Slåndet blifvit remitterad Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition till Rikets Ständer, om lindring i vilkoret! för begagnandet af det utaf Rikets Ständer till återuppbyggande af staden Borås anslagne låne-understöd, samt om fortfarande af den, Staden förunnade lindring i Bevillningen; i anledning hvaraf, och då Stats-Utskoltet, efter att hafva afgifvit Uilåtande (N:o 35) öfver irsta och 2ldra punkterne i den Kongl. Propositionen, eller i fråga om vilkoret! för begagnandet af det till stadens återuppbyggande anslagne Låne-understöd, till Bevillnings-Utskottet öfverlemnat handlingarne i målet, Utskottet, som inhemtat, att, vid remiss till Stats-Utskottet från de öfrige RiksStånden, Herr Friherre von Strokirch och Herr af Dahlström hos Höglofl. Ridderskapet och Adeln tillstyrkt bifall till den Kongl.
Operan gafs äfven i lördags för fullsatt salong, och båda aftnarne hafva de uppträdande o c h utförandet hälsats m e d det mest entusiastiska bifall o c h många inropningar, första aftonen äfven af kapellmästaren o c h regissören, hvilken senare ock förtjenar loford för den vackra o c h präktiga iscensättningen. Den 13 nov. Teater och musik. Dramatiska teatern. Åter ett nytt program, delvis af högt intresse! E n ung fransk skald, Edmond Bostand, har i » Bomantik », en treaktskomedi på melodiskt klingande vers, till svenska toner lyckligt transponerad af Ernst Lundcjuist, skildrat ungdomsälskogens o c h ungdomssvärmeriets rotlösa » ins Blaue hinein » m e d älskvärd, spirituell ironi. Fint penslade taflor i enkla, klara färger — en bit Watteau, s o m författaren själf nämner det. » Komantik » är ovedersägligen en läckerhet för literärt fmodlad smak; tyvärr besittes sådan ej så allmänt, att man vå- gar förutspå nyheten långlif. Skynde därför enhvar, som uppskattar vitter gourmandise, att i tid se sig till godo. Godt var också utförandet. Fru Hartman fick väl fram det svärmiskt ungdomsskara hos den unga flickan Sylvette, o c h för hr Palmes varma, men något svulstiga temperament lågo Percinets deklamationer förträffligt. H r Personne gjorde med just lagom chargering en mycket lustig typ af Straforel, den af hvarje skrupel obesvärade maskinmästaren på den romantikens teater, där de unga tu älska att agera. Och af två knarriga pappor, hvilka som den drifvande prosan stå bakom det hela, var särskildt hr Bseckström ypperligt på sin plats. Som en bastant mjöl pudding på en ostronsupé k o m efterpjäsen » Garnisonslif ». De s o m ej kände sig mättade af hr Rostands délicer, togo nu igen skadan o c h flatskrattade vid det tyska sabelskramlet. Chacun a son goiit, heter det j u o c k.
Man har också icke inom Utsk. bestridt vigten och vidden af Kammar-collegii göromål; men man har såsom motskäl uppgifvit den från början fastställda grundsats, att man, utan att underkänna en stor del behof, dock trott lämpligast att dröja med deras definitiva bifallande eller uppförande på stat, intilldess den nya organisationen fått visa något af sin verksamhet, och sålunda ej lägga hinder i vägen för de förändringar och ^organisationer, hvilka dermed kunna ställas i sammanhang. Att derigenom ingen särdeles våda för embetsverken, synnerligen Kammarcollini, skall kunna uppstå, synes mig klart; och jag har derföre på de skäl, som i Utsk. blifvit framstaldta, låtit bero vid Utsk:s mening, hvarigenom jag tror mig kunna hoppas , att ingen skada skall kunna ske, då jag först och främst finner, att alla Kammar-collegii embetsmän liafva de nu föreslagna lönerna , ehuru en stor del deraf utgår af besparingarna, och sedermera förnummit att 2ine embetsman, som från Kammar-colhm tagit afsked, vice Presidenten Börtzell oell Kammarrådet Reuter, oaktadt åtminstone den förres lön var utsatt till lägre belopp, redan finnas på indragn.staten uppförde med den nu begärda lönen, samt med full beräkning af spanmålen under lönen. Detta har passerat utan någon Ständernes anmärkt!., och synes således äfven derigenom hafva vunnit en slags häfd. Jag tror således icke, alt det är någon fara a färde för dessa embetsmän, så att de behöfva frukta för sin framtid eller blifva lidande, ifall något uppskof sker, innan den hufvudsakliga reglering äger rum,' som nödvändigt måste blifva en följd af de reformer, *) Denna promemoria tiar endast till StatsUtsk. blifvit öfverlcranad. De ii 3 M a j c. m. hvilka redan äro beslutade i afseende på hufvudpersonalen i Sveriges administration.
Od och som, af skam öfver att ha trott på humbug, slog öfver i erkenykterhet och gjorde en religiös kult af statistiken såsom den enda vetenskapen och ensam innehållande lösningen af det menskliga lifvets mångahanda gåtor, för att till sist ofvanpå allt detta hamna i en steril och feg rådvillhet, under hvilken han i egenskap af literaturkritiker i ett stort blad omsatte den smärtsamt förnumma egna impotensen till «Vernichtungswuth» mot andra, enkannerligen mot de nya problem, hvilka han sjelf antingen icke förstod eller ock icke ville förstå, emedan de förlänade sina frambringare just det, som han sjelf saknade: ryggmärg – ... Truls hade rest sig upp, sträckte på sina lemmar i oändligt välbehag och lät i stilla glädje blicken vidga sig ut mot de hvita, öppna horisonterna. «Nej,» sade han högt och eftertänksamt och skakade på hufvudet, «icke en enda!» Icke en stor eller egendomlig personlighet, som hållit sig uppe, brutit sig igenom och visat vägar; icke ett verk, som stod och lyste! Små personligheter, sprängda personligheter, ofullgångna personligheter; blott icke den stora individualiteten, hvilken oemotståndligt banar sig väg, dragen af ett något, som han icke vet hvad det är, tills han en dag står ansigte till ansigte inför det: det egna jaget ... Truls hade gifvit sig i väg igen. Han kom in i skogen, hvilken stod der som ett äfventyrland i sin vinterhvithet och sin vinterro. Långt inne klang det af bjellror; och utför backen kom farande en släda med friska, röda ansigten inne under schalar och pelsverk. Muntra kvinnoögon mötte hans; och en stum helsning vexlades, mellan obekant och obekant. Truls stod länge och såg efter slädan, tills den försvann vid vägens krökning. Han blef ännu längre stående och lyssnade till bjellerklangen; så dog äfven den bort. Men då var han redan upptagen med att lyssna till något inom sig, till stämningar och tankar, som kommo igen. Han blef sig sjelf medveten derom, och fortsatte i sakta mak uppför backen ...
Och under allt detta kände hon sin lycka växa genom denna sympatiska kärlek, som gjorde allt hans till hennes, allt hennes till hans, denna kärlek, som, enligt hans egna ord, fängslat sydlänningens lika väl som den nordiska kvinnans »själ och hjärta, hemligaste tankar och doldaste fantasier och som ej kunde dö förr än endera upphörde att lefva». På våren samma år hade andra delen af Kvinlighet och Erotik utkommit. Diktarinnan ville där skildra huru det stolta och sträfva i en utvecklad nutidskvinnas personlighet kan besegras af kärleken, lifvets stora, allmänmänskliga lag, och huru hennes fulla hängifvenhet kan omdana en mans ytliga förälskelse till äkta kärlek: således en lofsång till Eros’ makt, en lidelsefull lofsång, hvilken dock hade för mycket af yra för att bli fullt förstådd. Boken hörde till A. Ch. Lefflers alltför hastigt skrifna och hade – liksom komedien Den kärleken! – tillkommit under den närmast föregående, af inre konflikter fylda tid, som i alla afseenden var ogynnsam för skapandet af jämviktsfulla diktverk. Alie blef ej ett klart uttryck för författarinnans nya erfarenhet: att kärlek och kvinlighet stå i innerligaste växelverkan med, ej i motsats till hvarandra, och hjälten i boken är lika svagt tecknad som Falk. Kvinlighet och Erotik blef därför, på ett personligt sårande sätt, missförstådd. Författarinnans offentliga protest mot identifiering af Alie med vare sig henne själf eller någon annan, förklingade ohörd. Och ehuru skildringen i yttre afseenden icke motsvarar författarinnans upplefvelser, är den dock i inre mening en teckning af personliga känslor, ehuru en ensidig teckning. Tjusningen af en ungdomligt eldig förälskelses hittills okända lycka fick där ord, men ej den än mer hänförande erfarenheten af den stora kärlek, som för båda makarne »uppenbarat idealet och harmonien» i ett det innerligaste äktenskapliga samlif. Och den bok, i hvilken A. Ch. Leffler kunde nedlagt sin verkligt gällande protest – genom att däri innesluta sina erfarenheter af den kvinliga personlighetens utveckling genom äktenskapet, på samma gång som möjligheten af dess bevarande inom äktenskapet – den blef aldrig skrifven.
Vid affattandet af 1 mom. i förslagets 5 § ansågs, att af bestämmelsen, det val af elektorer för lekmännens ombud vid kyrkomöte skulle ske inför kyrkostämmans ordförande, borde följa, att denna i afseende å sådant val iakttoge hvad honom vid befattningens utöfvande vid andra tillfällen åligger, och att således föreskrifterna för kyrkostämma i fråga om kallelsetid, samlingsort och andra ordningsfrågor komma att tillämpas. Såvida någon obestämdhet i afseende ä den person, Kongl. Maj:ts Nåd. 23 som är att anse för kyrkostämmans rätte ordförande, enligt förslagets ordalydelse förefinnes, så qvarstår, efter mitt förmenande, samma obestämdhet enligt den redaktion, som är af Högste Domstolens fleste ledamöter föreslagen; ty förslaget kan väl icke tolkas annorlunda, än att den skall föra ordet vid ifrågavarande val, som egde utöfva denna befattning om ärendet handlades ä kyrkostämma; men för detta sednare fall innehåller icke heller den i Högste Domstolen föreslagna redaktionen någon särskild föreskrift. Sådan synes icke heller behöflig, då i förordningen om kyrkostämma, kyrkoråd och skolråd härom är stadgadt äfven för det fall, att ärende företages, som angår både moderförsamling och annex hörande till samma pastorat. Den i Högste Domstolen föreslagna lydelsen, enligt hvilken oftanämnde val förklaras böra ske vid kyrkostämma, innefattar deremot andra oegentligheter, såsom att af de vid kyrkostämma röstberättigade endast lekmän deltaga i val af elektorer för ombud vid kyrkomöte; att röstberäkningen vid dessa val är olika med den, som är föreskrifven för kyrkostämma; samt att klagan öfver elektors-valet icke må förås i samma ordning, som öfver andra kyrkostämmobeslut.
I nämnde afseende är vordet anfördt af Konungens Befallningshafvande i Upsala Län: att inom detta län skogslillgången vore i ständigt aftagande, dertill hufvudsakligen bebofvet af virke till den allt mer och mer ökade mängden al hägnader vöre orsaken, och skogarnes fullkomliga förstöring alt förutse, derest icke, genom förändring i lagstiftningen om stängsel samt om skogarne i allmänhet, en gräns sattes mot del förstörande missbruket af skogstillgångarne; samt alt af de af Kongl. Maj:t anslagne premier för skogsskötsel icke något under år 1853 kunnat utdelas, enär ansökning derom ej inkommit; Stockholms Län: att någre af länets socknar äro alldeles skoglöse; samt att inom de öfrige ett ordnadt skogshushållnings-sätt blifvit infördt allenast vid bruken och flere större egendomar; Skaraborgs Län: att skogarne inom länet varit så strängt anlitade, att tillgången på skogseffekter årligen minskats; att under de sednare åren väl en och annan egendomsegare börjat egna någon omsorg åt skogsskötseln; hvarjemte många boställens och utarrenderade krono-egendomars skogar blifvit till trakthuggning indelade ; men att i allmänhet tillståndet med skogarne vore bekymmersamt; Kronobergs Län: att mogen skog inom länet blilvit sällsynt, till löljd dels af den ringa urskiljning, hvarmed skogsfällning sker, samt dels deraf, att i sednare tider den industri gjort sig gällande, alt inköpa skogshemman med beräkning att gälda köpeskillingen lör hemmanet med värdet al den dera växande skog, hvilken, vid tillträdet, genast till största delen nedhugges och, förvandlad till ved, afyttras, utan omsorg för skogens återväxt; samt att de al Landlbruks-Akademien anslagne premier för en bättre skogshushållning, lika litet som de af enskild person, för 16 Lagsami Allm. Besv - och Ekonomi-Utskottens Betänkande, JYl 29. flere år tillbaka, bestämda belöningar för plantering eller inhägnad af skogsparker kunnat utdelas; Jönköpings
Den metalliska valutan har under 3 år vunnit en tillökning af omkring 5 millioner r:dr silfver specie, men det har skett genom utgifvande af ett motsvarande belopp uti nya bankosedlar, hvilka banken är skyldig att med samma silfver inlösa. Det är likasom då en enskild man ökar redbarheterna i sitt bus derigenom, att, för allt hvad han inköper, utgifver han idkeligen nya skuldsedlar, dem han vid anfordran måste åter inlösa. Han blir genom sådana operationer icke synnerligen rikare. Huru mycket fördelaktigare skulle icke förhållandet blifvit, om han med sin samlade vinst kunnat betala de redbarheter, som han inköpt, utan att behöfva för hvarje inköp öka sin skuld? •— Af de 6 1/2 millioner, som banken eger i räntebärande obligationer, är blott en mindre del eller omkring 533,000 r:dr betalbar i silfver å utländsk ort. För de öfriga kunna visserligen utelöpande bankosedlar indragas, men då behofvet påtränger och penningebrist uppstår i landet, är det kanske möjligt, att dessa icke utan svårighet och förlust kunna säljas. Härvid torde kanske äfven böra anmärkas, att af denna rikedom på räntebärande obligationer mera än hälften eller 3,256,000 r:dr äro utgifna af Riksgälds-kontoret och utgöra gammal statsskuld, för hvilkas inlösen till både kapital och ränta Ständerna måste anskaffa medel. Hvad slutligen vidkommer den stora behållning, som banken för öfrigt eger, Banko-Utskottets Memorial, N:o 19. 5 sedan dess skulder blifvit afdragna från dess tillgångar, så är den i nödens stund föga användbar. Bankens säkerhets-handlingar för utgifna lån kunna icke förvandlas till silfver. Att indrifva större eller mindre del af dessa lån, skulle väl vara uti yttersta nödfall en verksam utväg till sedelstockens minskning, men huru förfärlig vore icke en sådan strypning för landet! — Men, säger man, hvartill behöfvas så mörka förespeglingar, då Banken för det närvarande är uti den mest lyckliga ställning?
Jag har likväl icke yttrat mig för det ena eller andra alternativet, emedan, om äfven jag dels genom de forskningar och den lilla skarpsinnighet, hvarmed jag följt de allmänna förhandlingarna, dels af den allm. opinionens påträngande kraft redan funnit mig tvungen att antaga en bestämd opinion i detta fall, jag likvist icke ansett det öfverensstämmande med den moderation, den lugna pröfning, som jag tror tillhöra representanten, att af en förut fattad opinion låta hänföra sig, utan att först något lyssna tillden möjligen blifvande majoritetens. Jag har derföre trott, att man borde afvakta tillfället, då denna skall anses uttrycka sig. Då jag iakttagit detta; då jag sålunda ännu alldeles icke gjort någon tillämpning, men deremot nu med förundran hört, att en Konungens rådgifvare och en talare, som vanligen försvarar samma sidas satser, antagit, att jag yrkat ombyte af Ministeren; så hemställer jag till omdömet inom detta hus, om det är jag, som genom mina framställda alternativer trädt grannlagenheten för nära, eller om icke denna i stället blifvit öfverträdd af dem, som gjort tillämpningen. Sedan decharge-betänk. genomgått pröfning, blir det för mig tid att göra tillämpning af ett eller annat af mina framställda alternativer, och jag skall då söka göra den så samvetsgraunt sorn möjligt. Nu vill jag ingå i en granskning af det yttrande, man fällt, att det nemi. skall vara no6 Den aG Maj e. m. constitutionsvidrigt och för landet skadligt att, i händelse af det utaf mig framställda sednare alternativ, vägra anslag. Jag fortfar dock att tro, det sådant är fullkomligt constitutionsenligt, och jag kan derför åberopa en auetoritet, som af mina motståndare torde böra anses gällande. Det är nemi. en från trycket utgifven förtjenstfull skrift: Om Styrelsens organisation, hvilken, åtminstone enligt hvad i allmänna blad blifvit berättadt, skall vara författad af en skarpsinnig man, som innehar en bland Svenska administrationens högsta värdigheter och är nära anförvandt med en af Konungens rådgifvare.