Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I Holland, der man ganska väl vet, hvad man i dylika frågor gör, innehåller kopparmyntet 45 och uti Preussen 40 proc. Det Fransyska kopparmyntet innehöll före revolutionen 64 men efter densamma endast 53 proc. Dessa upgifter visa att man allestädes begagnar underhaltiga kopparmynt. Tages medium af alla Svenska kopparmyntsorter, sådane de nu äro, så innehålla de 50 proc. af kopparvärdet. De äro således 3 proc. underhaltigare än det Fransyska, men öfverstiga i kopparvärde öfrige ländernas kopparmynt med 10 å 12 proc. Att än ytterligare förminska kopparhalten i sådana mynt, är icke farligt, hvilket bevisas af det förslag, som inom Frankrike år 1839 väcktes och godkändes ehuru icke ännu befordradt till verkställighet. Enligt detta förslag skulle af 1 skepp. Sv. Stapelstadsvigt koppar utmyntas 10 Centimstycken till ett nominalvärde af 660 r:dr Sv. b:co, då deremot vårt minst kopparhaltiga mynt är utmyntadt till 350 r:dr af ett skepp, koppar, och således är det Fransyska nära icke stort mera än hälften så kopparhaltigt som vårt mynt. Hvad åter beträffar silfvermyntets slitning, så finnes icke någon blandning af silfver och koppar så hållbar, som den 12-lödiga, det vill säga -J silfver och J koppar. Gör man åter halten lika Den 16 April f. m. 471 med den i våra gamla 4 sk. stycken, som innehålla hälften koppar och hälften silfver, så får man ett mjukare och således mindre hållbart mynt. Ett mynt af 12-lödig halt kan circulera måhända i århundraden innan stämpeln ulnötes, hvarföre ock Preussen begagnat denna halt i sitt hufvudmynt. Hr Rosenblad: Till Hr Lefréns myckel uplysande anförande vill jag tillägga, att om den 12-lödiga halten har den stora fördelen att vara mindre slitbar än de öfriga föreningarna af silfver och koppar, har den likväl för sitt ändamål ganska stora olägenheter nemi., att silfret vid den förlorar sin specifika egenskap, och finnes endast vid högre halter.
Det torde således icke vara något väsentligt misstag, om man anloge, att konskriptions-syslemel i dess allmänlighet och utan hänsigt lill de mångfaldiga modifikationerne vid dess tillämplighet, vore den enda ledande grundsats för ordnandet af krigsväsendet, hvilken lör det närvarande kunde anses såsom den allmänt giltiga. Det nekades derför icke, att systemet medförde ofantliga uppoffringar, hufvudsakligen derigenom, alt det toge i anspråk krafter af lid och arbete, som kunde och borde annorlunda användas, men sä länge Europa hyste folkslag på den låga ståndpunkt, att eröfringar af dem eflersträfvades och sä länge den politiska friheten ännu saknade annai värn, än det nationerne siel Ivo egde vilja och förmåga alt lemna, mäste alla dessa olägenheter anses såsom ett offer åt oberoendet och ål folkens dyrbara rättigheter i förhållande lill de styrande. L vårt land hade konskriptions-syslemet blifvit tiilämpadl på eli sätt, som väl mildrat många af de olägenheter, som deraf i allmänhet följde, men som måhända likväl tillintetgjort de hufvudsakliga fördelarne af systemet. Vore detta för det närvarande det riktiga, så mäste det dock vinna tillämpning åtminstone så, alt de hnfvudsakligaste fördelarne deraf icke ginge förlorade, äfven om olägenhelerne skulle i någon större mån blifva känbara. Dä förhållandet likväl i sjelfva verket torde vara alt de olägenheter, som nu förelunnes, i åtskilliga hänseenden kunde minskas genom en fullkomligare tillämpning af systemet, så blefve frågan den. om icke minskningen al' dessa uppvägde de tiva svårigheter, som uppkomme och om icke öfverviglen lutade till fördel för systemets verkliga tillämpning, enär endast derigenom fördelarne deraf Iramslode? Oaktadt konskriplions-systemels införande hade man bibehållit hela den slående arméen och man hade måhända haft skäl att göra det, enär man icke velat bereda åt konskriplionen den öfning, som erfordrades, då man icke hade ali påräkna en större öfvad slam.
Mig synes, som Utsk. ganska väl och fullständigt framställt detta ämne, och denna bearbetning af de allmänna åsigterne, hvilka inom Sverige börja göra sig gällande, är enl. min åsigt ett af de mest talande skälen, som Utsk. för sitt ifrågavar. förslag framställt. Den ena kan anse förslaget oskadligt och den andra åter nyttigt, och då synes mig den gemensam ma tankan böra vara för bifall till Ulsk:s förslag, och af sådan anledn. tager jag mig friheten tillstyrka antagandet af detsamma. Hr von Hartmansdorff: Jag glädjes lika mycket som någon annan öfver det silfver vi hafva i skiljemyntet, men är ledsen att vi icke hafva något derutöfver. Undanrödjes tvånget att såsom god betalning mottaga Bankens sedlar så nödgas man anskaffa silfver i allmänna rörelsen. Hvad nu komiten beträffar, så vill jag icke bestrida, hans tillställande om man tror sig kunna något dermed uträtta. Jag har redan förklarat mig anse honom oskadlig, men funnit mig skyldig säga min mening, att han icke leder till något ändamål. Uppå härefter framställd propos. blef BankoUlskis förevar, utlåt, bifallet. Föredrogos men bordlädes ånyo, uppå derom af Gr. Gyldenstolpe, Ant. Gabr., Gr. Lagerbjelke, Gust., m. 11. ledamöter gjord begäran SlatsUisk:s nedannämnde d. 18 dennes f. m. första gången bordlagde utlåtm. N:o 160, ifråga om ytterligare anslag till upförande af cellfängelser ; N:o 161, ang:de extra Statsanslag till föremål, tillhörande Landtförsvars-departitets handläggning; N:o 162, ang:de extra Statsanslag till föremål, tillhörande Sjöförsvars-depart:tets handläggning; N:o 163, ang:de ifrågaställde extra Statsanslag till föremål, tillhörande Civil-depart:tets handläggning; Den 21 Juni. 171 N:o 164, i ariledn. dels af K.
Om emellertid, sedan målet genom den ti. made Regements-förandringen, rätteligen kommit under Konungs och Ständers förenade pröfningsrätt, någon af berörde ansöknigs-skrifter, likafullt emot famillens förklarade afsigt och sakens uppgifna sammanhang, möjeligen skulle oss oveterligen hafva kunnat erhålla tydning och behandling, såsom hade ny res-fräga, derige. horn varit vackt; hvarom vi doch i brist af S ta ts-Ut skottets Betan lianäen. r^g Formligt utfärdad Konunga-Resolution , sakna ■tillförlitelig kännedom; Så utbedja vi oss deri Nåden, att på det högtidligaste bestrida, att ett sådant efter vårt omdöme mindre ordentliga och med Ärendets ntrönta beskaffenhet oförenligt förfarande, icke må i något afseende ligga famillén i vägen att genom Eder Kongl. Majas och Rikets Ständers samfälda åtgärd, efter nu gällande Regerings-Lagar blifva förhulpen' till sin lätt; dervid liqvidaticms-grunden eller fordrings-beloppets bestämmande och nödig tillgångs anvisande derföre lärer utgöra enda öfriga pröfningsämtiet Ungt ifrån att klandra Konung Gustaf den Tredjes mildhet, att i verkställigheten af Secreta-Utskottets uppdrag, företrädesvis hafva lätit liqvidera Enkefru Friherrinnan von Eyben, hvars namnkunniga Fader GelieimeRådet Baron v. Görtz, efter att i lifstiden hafva gjordt Riket de största tjenster, föll ettså rysligt offer för våldet och orättvisan, hoppas och anhålle vi blott 5 att ordningen en gång äfven måtte få komma till Gyllenstjernska fainillens ifrågavarande ersättnings-fordran, och undertecknade såsom dess innehafvare, efter enahande grunder, som följdes vid liqvidationen med v. Görtziska Arfvingarne omsider varda förhulpen till ersättning oss nnses böra tillkomma. Otti med undantag af de i Fältmarskalken 510 S t a fa-Us k 11 e t s Be tän leanden.
Att närmare utveckla detta sist antydda hindrar mig tid och utrymme, jag lemnar derför ämnet för att granska operans utförande i sin helhet. Det utförande, som nu bestods operan, var mycket öfverlägset senaste reprisens och i vokalt hänseende på ett par händer till och med 1865 års repris, då Hebbe sjöng Fidelios, Dahlgren Florestan med röster, som ej kunde mäta sig med fru Ostbergs eller hr Strandbergs. Fru Östberg inlade betydlig förtjenst både i sång och spel. Det rent musikaliska utförandet af E-dur-arian må berömmas som en af sångerskans bästa prestationer i denstörre stilen. Pâ svensk scen har arian aldrig klingat mer kraftigt vältonande. Denna aria är ingalunda lättlärd. Det fins passager deri, som äro till den grad förvillande, att det fullgoda sätt, hvarpå arian det oaktadt gick, länder sångerskan till icke liten berömmelse, specielt satsen med horn-terzetten, der äfven ackompagnatörerna löste en svår uppgift. Angående de mer dramatiska delarne af sångpartiet må det beklagas, att den rutinerade sångerskan ej förmår gifva sin rösttimbre mer omvexling. Det fattades dramatisk accent i de högre lägena just på ställen, der de äro nästan oeftergifliga. Det kom på dessa ställen in något stördt, som möjligen kan orsakats af toilettens snörning, och tillika något häftigt utstod t, ångh visselakt igt, som i denna nobla musik verkade störande. Ett par ställen, der verklig dramatisk accent inlades, gifva dock förhoppning om att sångerskan i detta som i så många andra fall kan ytterligare gå framåt. Föredraget i grafduon och terzetten hade nem-ligen flera verkligt gripande pointer, att man nästan erinrade sig Lucca. Men ur sång-teknisk väg skulle jag vilja lägga den i mycket så framstående konstnärinnan på hjertat att icke så mycket alla tedesca sjunga sångrolen, det är försumma halfdagrarne och kontinuerligt sjunga forte eller fortissimo. Ej ens fru 0: s paranta stämma står ut dermed.
Kommers-kollegii räkenskaper balanserade fordringar, hafva 1851 års Revisorer erinrat, hurusom, med hänsigt lill det bland dessa fordringar upptagna, från Manufaktur-diskonten till Fabriks-idkaren L. G. Kling, mot säkerhet af inteckning i fast egendom, utgifna iån å 7,200 R:dr, jemte de af samma diskont förskjutne brandförsäkrings-premier, 39 R:dr 5 sk. 2 rst. förekommit, att, sedan Kliug till borgenärernas förnöjande afirädt sina tillgångar, och Manufaktur-Diskont-fondens i konkursen bevakade fordran blifvit till betalning fastställd, någon utdelning å samma fordran efter den intecknade fastighetens försäljning icke erhållits; hvarjemte Revisorerne yttrat, att detta för sagde fonder menliga förhållande syntes ådagalägga att tillräcklig uppmärksamhet icke iakttagits hvarken vid pröfningen af säkerhets-handlingarne för lånet eller i afseende på bevakandet af fondens bästa vid egendomens försäljning. Med anledning af denna anmärkning, har Kongl. Kommers-kollegii Advokat-Fiskal uti dess infordrade och af kollegium åberopade förklaring, bland annat, upplyst och anfört: att Fabrikören Kling, såsom egare af den, genom hans verksamhet och tillgöranden i ej ringa mån utvidgade, s. k. Alströmerska kliides-fabriken i Alingsås, hvars tillverkning af grofva eller kommiss-kläden för arméens behof i början af 1840-talet var en bland de största i riket, då hade en relatift betydlig lånerätt i Manufaktur-diskonten, men hvilken icke skulle kunnat af honom begagnas, derest han ej hos nämnde diskont fått ställa andra hypotheker, än förskrifuiugar mot erhållen valuta i kläde, enär nästan hela hans klädes-tillverkning emot förskott eller kontant liqvid försåldes till Kongl. Krigskollegium samt regementernas Beklädnads-direktioner. De af Kling i stället atlemuade säkerhets-handlingar, bestående af åtskiliige personers ansvarighets-förbindelser samt inteckningar i hans fabriks-egendom, blefvo derföre af Kongl. Kommers-kollegium antagna och godkända, de förra för ett belopp af 3,000
Redan år 1852 afgaf Förvaltningen af Sjö-ärendena underdånigt förslag till sådan reglering af förstnämnda stater, alt ordinarie personalen, med förbättrad aflöning, inskränktes till det minsta antal, som för arbetenas behöriga bedrifvande under vanliga förhållanden oundgängligen erfordrades, samt att behofvel af arbetsbiträden derutöfver blefve fyldt med för tillfället antagna arbetare; men, i anseende till brist på nödiga medel för de ifrågaställda, visserligen efter då redan Litt. 16 Bil. N.o 4 lill Kongl. Majds Nåd. Prop. N:o i, om Statsverket 1856. stegrade lefnadskostnad icke obilliga löneförhöjningarnes beviljande, bar frågan hittills förblifvit hvilande.
N:o 137, i anleda, af väckt förslag alt heväringsskyIdige å Oland saint inom norra neli södra Möre härader af Calmar län hädanefter må lili vapenöfningar sammanträda i Calmar stad. Hr Frih. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum komme att fortsättas på eftermiddagen kl. 6. Ånyo föredrogs StatsUtskts den t 1 sisth Mars på bordet lagda utlåt. ]N:o 44b i anledn. af Hr Bråkenhjelms, P. R. , motion om ett årligt arfvode att på allm. indraga.staten utgå till Hr Hofmarskalken Leijonmark, för dess vid tabellverket gjorda tjenster. På begäran sif Hr von Hartmansdorff, August, upplyste lindert. Ridd. Secret., att BondeSt. bifallit detta utlåt.; ang:de Presteoch BorgareSttns beslut vore ännu icke någon underrättelse ankommen. Hr von Hartmansdorff samt Hr Råfel t, Anton, begärde, att utlåt, ytterligare måtte få livila på bordet. Till pröfning företogs StatsUlskts den 1 r sisth Mars på bordet lagda utlåt. N:o 44^ ang:de återremiss å utlåt. Frih. Cederström, Jacob: På grund af de utaf R. o. Ad. vid återremissen anförda anmärkn:r, anhåller jag om propos. på afslag till Ulsk:s så väl första som sista betänkande. Hr Westfelt, Nils: Jag får, i motsats emot den sista värda talaren, anhålla om bifall på Utskis betänkande. Hr von Hohenhausen, Michael Silvius: Jag linner för min del skäl ali instämma i den begäran, som Frih. Cederström framställt. Domkyrkan i Upsala är både den största i Riket, och de minnesvårdar den innehåller fordra en vida större kostnad än någon annan. När kyrkan, på sätt vid återremissen blifvit visadt, i seklers tid varit i åtnjutande af den motsvarande inkomsten, så ser jag ej något skäl hvarför den nu skulle beröfvas kyrkan.
Medan fru Brita hade talat, hade presterna undanställt papperen och ordnat allt för gudstjensten. Klockarn hade nu upptagit psalmen, och när han sett biskopen lemna sin plats, för att sätta sig i en kyrkbänk, ansåg han att allt var i ordning, och började psalmen. Biskopen inträdde i en bänk och satte sig ned. Sålunda måste båda fruarna tiga, men svårt föll det sig. Fru Metta hade väl ej rätt kunnat höra, hvad hennes motstånderska sade, emedan när denna talade, hade hon stått nära biskopen och vändt ryggen åt fru Metta; men hon hörde ändå nog, för att finna att det gällde någon beskyllning emot henne. Nu var det ogörligt att få säga ett ord. Fru Metta satt en stund qvar, men det började skymma, gudstjensten var lång och hon nödgades, innan dess slut, lemna kyrkan, emedan det skulle varit omöjligt, att, utan fara för lif och lem, i mörkret resa hem, på den obanade och ojemna vägen. Icke eller anade hon att fru Brita gjort henne en beskyllning af den stora vigt, som fallet var. Hon begaf sig derföre hem, utan att vidare få orda något. Men icke var hon god till sinnes. Det var en vacker morgon om senhösten. Luften var klar och kall, och rimfrost glänste som silfver på granarnas lummiga grenar. På vallen vid Storkyro kyrka samlades folket i grupper, samtalande. Ifrigast ordades dock bland en hop karlar, som stodo straxt innanför porten till kyrkogården. Tre bönder, Bengt Poutu, Mårten Philipson och Jacob Illka, stodo omgifna af en krets andra bönder. Allt flere och flere samlades till de förre, och alla stadnade, uppmärksamt lyssnande. Stundom utstötte någre ett ha 1 eller annat kort ord, händerna foro till pukkoknifvarne, hvilka af alla buros vid bältet, stundom ryckte en och annan, liksom omedvetet, sin knif till hälften ur slidan, men småningom sjönk den åter långsamt tillbaka, då egarens uppmärksamhet syntes så fängslad, af hvad den talande anförde, att han ej tycktes veta af något annat.
Men då tänkesättet i denna del måste verka på Sländernes beslut, så vill jag för min del yttra, det jag tror, att allmänna omdömet om denne embetsman är, att han, som Statssecret. för ecclesiastikärendena, gjort sig aktad för oväld och rättrådighet. Deremot känner också hela Svenska allmänheten, huru föga passande han är till statsman, äfvensom att han, genom sina tillgöranden i en annan riktning, i afseende på tryckfriheten, ådragit statsverket högst betydliga kostnader, och så betydliga, att de uppgå i capital-belopp till fullt lika mycket, som hans pension skulle utgöra i ränta, och något ändå derutöfver. Huruvida Ständerne då finna skäl att uppföra honom till åtnjutande af pension, må blifva en särskild fråga; men jag tror, att dermed åtminstone må uppskjutas, tilldess decharge-betäok. hunnit afgöras. Hr Lefre'n, Joh. Pehr, uppläste följande: Sedan begge Statsmakterna, i den ordning grundlagarna bestämma, afskaffat de hittills varande statssecreterare-embetena, så anser jag innehafvarne af dessa embeten vara fullt berättigade att på indragningsstat uppbära deras innehafvande statssecreterare-löner. Jag grundar denna min öfvertygelse förnämligast på 35rte och 36:te §§rna Reg.Fm, hvilka bestämma i hvad ordning innehafvare af embeten och tjenster kunna ifrån desamma skiljas; och som ingendera af dessa §§:r är tillämplig i förevar, fråga, så finnes ock ingen laglig grund att dem en sådan rättighet betaga. — Dernäst utbeder jag mig att få anföra de proejudicater ifrån förra riksdagen, som bestyrka att R, St, i likartade fall respecterat den enskildes rätt; 1:0 R. St:s vid 1823 års riksdag aflåtna und. skrifvelse Nro 387, den 10 Dec. samma år, (torde samlingen, 2rdra bandet, sid. 347), vör;de upphörandet af allmänna magazinsinrättningen. 2:0 R.
vår och Norges konst, icke i skandinavismen, utan i verldsborgerligheten (jag ser hvilken förskräckelse som dettapåstående väcker hos en del af mina läsare), i den konst som redan är dén universela. Det var hvad göteborgsut-ställningen 1881 bland annat lärde oss. Julius Lange i Danmark och konstgranskare på kammare i Sverige varna de nordiska konstnärerna för Frankrike, emedan de der skulle blifva allt för franska i sin konst. Detta är en missuppfattning som vållar en missledning. Frankrikes konst är icke mera specifikt fransk, utan universel, och synnerligen deruti ligger hennes stora betydelse. I det franska måleriet är, såsom till och med en tysk konsthistoriker erkänner, icke blott fransmännens eget nationela lif, utan äfven århundradets allmänna sätt att se och känna fullständigare uttryckt än i någon annan gren af konsten, och just derför bildar detta måleri ett helt, en fortlöpande kedja af utveckling, som förklarar den stora roll det spelar och det ej ringa inflytande detsamma utöfvat på den tyska konsten. Den somej förmår se djupare i förhållandena tycker sig inom den franska konsten skåda endast en villervalla af system och genrer, en laglöshet i grundsatser som den ena dagen proklameras och den andra förklaras omöjliga. Men b-land all denna skenbara brokighet har dock en sak som ingen kan förneka, en idé som ingen kan bestrida, utvecklat sig och, långsamt mognad i striden, nu mera vunnit stadga, och det är att inom * konsten först och främst vända sig till naturen. I vår tid var det från Frankrike som de kraftiga gensagorna utgingo » mot den konst som icke visste och ej ville veta af naturen. Den franska målarkonsten har oupphörligt gått framåt på den väg, som några få beträdde redan för årtionden sedan, och om andra lands målare ännu icke vilja alldeles obetingadt gilla Frankrikes konst i dennas nyaste företeelser eller om nattvandrares skrän söka skrämma menniskorna att speja efter den annalkande dagen, så tyckes dock den dagen redan vara nära, då alla skola erkänna, att sanningen, ingenting annat än sanningen, är konstens mål. För detta hafva vi Frankrike att tacka. Det hjelpersnart icke att komma fram med gamla system, som skola bevisa att sanningen måste “ modifieras " för att göras njutbar inom det skönas verld. “ Lappri med systemen!
Vid sådant förhållande anser sig ock Utskottet, oberoende af ifrågasattr förändring i byggnadssättet för de nya jernvägsanläggningar, som vid innevarande riksdag tilläfven - 4 StatsUtskottets Utlåtande N:o 87. tyrs blifva beslutade, nu kunna ingå i slutlig pröfning af frågan om det belopp, som för Södra stambanans fullbordande bör anvisas; och får Utskottet, som här ofvan hemställt, att det af Kongl. Maj.-t för detta ändamål äskade belopp af 10,250,000 R:dr må nedsättas med 100,000 R:dr, alltså tillstyrka Rikets Ständer, 4:o. att för fortsättande och fullbordande af Södra stambanan, i den redan beslutade sträckningen från Mullsjö till närheten af sjön Salen, anvisa en summa af Tio millioner etthundrafemtio tusen (10,150,000) R:dr, deraf Tre millioner åttahundrafemton tusen (3,815,000) R:dr må utgå under innevarande år, varande häruti inberäknad den af Rikets Ständer vid nu pågående riksdag redan beviljade förskottssumma af Två millioner R:dr. Efter att sålunda hafva behandlat frågan om fullbordandet af Södra stambanan, följer i ordningen att afgöra huruvida, sedan Yestra och Södra stambanorna hunnit fullbordas, några flera sådana banor böra på Statens bekostnad anläggas, eller om tiden må vara inne att upphöra med vidare byggande af stambanor för Statens egen räkning samt i stället öfverlåta åt enskilda personer eller bolag, att, med understöd af statsmedel, draga försorg om utförandet af de öfriga jernvägsanläggningar, som för kommunikationernas underlättande äro eller framdeles blifva af behofvel påkallade.
– Ja, min käre grefve, ni skulle ha sett den gamles min, då han så där fann sig ställd i skuggan af sin sons rykte! Sedan dess skakar han sitt ärevördiga hufvud, hvar gång kungens namn nämnes, och spår att Kristian VII:s regering kommer att taga en ända med förskräckelse! Det leker ett osäkert småleende omkring Rantzaus läppar, och han har en skamflat min. Denna skildring harmonierar illa med hans moraliska stämning för ögonblicket. Till råga på allt var det en Rantzau som behandlats med missaktning af sin konung! Hans släktstolthet är sårad. Och då han hädanefter nämner kungens namn, blir hans tunga en dolk, med hvilken han utkräfver blodshämnd. – Jag förstår alltför väl den gamles förtrytelse! säger han, torrt. – Måhända får han också rätt i sin spådom. Början af Kristian VII:s regering har åtminstone icke varit lofvande, he! – Nej. Men de rykten, som gått här i landsorten under det sista året, äro säkert mycket öfverdrifna. – He, he! Ni talar redan som en hofman! Ack, min käre vän, det kan tyvärr icke förnekas, att envåldsmakten hittills hufvudsakligen användts till våldsdåd. Att kungen nattetid strukit om på gatorna och slagits med sina nattväktare – och ofta fått mycket stryk, he! I sällskap med den sköna Stöflett-Katrine och grefve Holck och konsorter. – Nå – säger Struensee eftersinnande – sådana yttringar af öfvermod kunna möjligen skrifvas på räkningen af kungens ungdom. – Naturligtvis, he! Låtom oss framför allt döma mildt om vår herre och konung! En gång kom envåldsmannen tumlande hem på morgonsidan, klädd i nattskjorta och elefanterorden! Förmodligen kände sig Hans Majestät något het invärtes, he! En annan gång, då han skulle presidera i statsrådet, fick man hämta honom i en viss liten våning på Vandkunsten. Förmodligen hade statschefen afhandlat en sak af högsta vikt med Stöflett-Katrine! – Det fruntimret tycks i alla händelser ha haft en fruktansvärd makt öfver majestätet! – He, he! Hur skall man förklara slinkans makt öfver majestätet?