Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Från ett af dessa, beläget i öfra våningen syntes mellan vecken af det hvita linnet ett hufvud. Man skulle godt kunnat taga det för en marmorbild, så i anseende till dess skönhet, som ock dess utomordentliga hvithet, om icke en lätt rörelse med ena handen vittnat, att bilden hade lif. Helsningen besvarades från en af de ridande, som i detsamma visade på en grön qvist, den han bar i knapphålet af sin rock. Bilden smålog, vinkade ännu en gång med handen och drog sig derefter tillbaka. De ridande fortsatte sin väg, och ingingo utan buller genom en bakport i huset, der de bodde. Innan kort utbredde sig det ryckte i den lilla staden, att liket efter en viss missdådare, hvilket androm till varnagel fått sin plats mellan himmel och jord i stället för att gömmas i gjorden, på ett obegripligt sätt försvunnit. Förgäfves forskade man efter orsaken till detta under. Kort derpå erfor man, att den aflidnes olyckliga enka lemnat staden och flycktat; man visste icke hvart; och att endast hennes trogna Feodora varit henne följaktig. Det blef nu en allmän förmodan, att det varit enkan, som föranstaltat begrafningen af liket, eller också kanske fört det med sig. Hvem kunde veta, huru dermed rätteligen förhöll sig. Icke förr hade baronen erfarit rycktet om Arabellas försvinnande, än han skyndade till hennes boning, och fick der den bedröfliga uppgiften besannad. Hon hade flytt i mörka natten, utan att till någon meddela sitt uppsåt, utan att taga afsked af någon, och utan att medföra något. Denna underrättelse förkrossade helt och hållet den arma baronen. «Det var således den visshet, jag hade att vänta af tiden,» suckade han, då han lemnade den öde boningen, och återvände till sin, den han icke fann mycket gladare. Under det att baronen gjorde alla möjliga försök, att erhålla kunskap om Arabellas tillflycktsort, och hans kammartjenare Nicolai dervid var honom behjelplig med en fintlighet och bakslughet, som skulle kunnat anstå en fransysk polisbetjent, erhöll man många intressanta och ändamålsenliga upplysningar om den hemlighetsfulla familjen.
Sprengtporten har ansett att Ekon.-Utsk:t, om detta afstyrker en motion, skulle hafva både rätt och skyldighet att framställa ett annat och bättre förslag i ämnet än det af motionären antydda. Nu är det visserligen sannt att Ekon.-Utsk:t har en viss latitud, inom hvilken det eger att röra sig, men att framlägga ett Betänk., som icke i något afseende sammanhänger med den väckta motionen, dertill anser jag dock Utsk:t sakna all befogenhet. Hr Frihm har vidare berättat oss att skogar antändas af förbiilande lokomotiv; månne det är den värde talarens mening att staten skall ersätta skogarnes flyttning, liksom motionären fördrar att den skall göra det men husen. Man har sagt mig att jernvägsstyrelsen vanligen exproprierar byggnader, som ligga på 100 fots afstånd från jernvägen; detta må vara rätt, men att nu fordra att detta afstånd skall fördubblas, synes mig vara lika obefogadt som vådligt. Hvad blefve följden, om ett dylikt lagstadgande gjordes? Jo, jernvägsanläggningar blefvo derefter nära nog omöjliggjorda. Hvartill skulle t. ex. ersättnings-summan uppgå för de busrader, hvilka befinna sig på 100 alnars afsiånd från hufvudstadens sammanbindnings-bana? Hvartill skulle den uppgå i alla våra öfriga städer? En verklig affär vöre en dylik lag onekeligen för dem, hvilka vöre nog lyckliga alt ega dåliga hus i närheten af jernvägen. De skulle erhålla nya hus i stället för sina nuv:de ruckel, men då jag icke anser det vara lämpligt att till dylikt använda statens medel, får jag vördsamt yrka bifall till [Jtsk:ts Betänk. Den 30 December. 523 Gr. Liljencrants, Gustaf Fredrik: Min mening är icke egentligen att klandra det resultat, hvartill Utsk:t kommit, men jag kan dock icke för min del instämma i Utsk:ts förmenande att inga olyckor genom gnistor från lokomotiv uppkommit under den tid trafiken å statens jernvägar varit öppnad.
Jag får fästa uppmärksamheten deruppå, att Rikets Ständer ej gjort det annorlunda, gn de bordt och kunnat. De hafva lika litet beslutat Canalen, som hvarje annat privilegium, hvilket skall af enskilte utföras. Jag tror, att förhållandet är sådant i alla händer. I England garanterar Parlamentet alla beviljade rättigheter till Bolag; men jag tror att, om ett sådant Bolag går under, slår Parlamentet lika litet i ansvarighet för sitt beslut, som Rikets Ständer kunna ställas till ansvarighet derföre, att de, på väckt motion inom RiksStånden och Proposition af Kongl. Maj:t, beslutat lemna vissa förmåner åt ett CanalBolag. Ett sådant beslut vore en orimlighet, ty ingen kunde underkasta sig det. Det är orätt, det är ett oriktigt uttryck, att göra det till Rikets Ständers Beslut, och att, i följd deraf vilja påbörda dem en länsförbindelse, som från ingen synpunkt kan åläggas deni. Det sä - 86 Den 26 Mars f. m. ges, att Rikets Ständer, i följd af Beslutet, mot Bolaget hafva förbindelser af mera vigt, än de ziffer-förhållanden, som sedermera uppstått. Jag bekänner ännu en gång, att jag ej är öfverbevist om dessa förbindelser. Hvarje privilegium till enskild man är en sådan uppmuntran. Privilegium utgör förbindelserne, intet annat. Så snart någon kan bevisa mig, att i detta privilegium står något, som Rikets Ständer ej uppfyllt, skall jag vara den första att tillstyrka bidrag för Bolaget; men jag har ända tili trötthet för Ridderskapet och Adela visat, att Rikets Ständer mångdubblat hvad de åt Bolaget lofvat, Man uppgifver Värdet af Canalbyggnader i England, Frankrike och i Holland; man åberopar, att Engelska Parlamentet år 1822 lemnade ett lån af 2 millioner Pund Sterling till sådane företag; att i Frankrike Staten lemnar 4 millioner årligen till Canaler; man säger, att i England hälften af landets areal är genomskurit af Canaler; och man vill bevisa, genom dessa delars öfverstigande folkmängd och cultur, att Canaler dertill varit orsaken.
Det föreföll så otroligt, att denna stora, starka ande skulle dö, utplånas, förintas endast derför, att syret var förtärdt i den obetydliga lilla kroppen. Denna kropp var ju icke hans jag; denna kropp var henne så fullkomligt främmande; hvad hon kände, hvad hon älskade, hvad hon tillbad var själen, som bodde i denna ruin. Det gamla året gick till ända, och det nya kom. Nyårsdagen var han så sjuk, att han icke kunde mottaga henne — han skickade henne emellertid en nyårsgåfva, en elegant liten bonbonnière, och presenten var åtföljd af ett bref. Kära barn! Jag sänder dig min lyckönskan till det nya året och på samma gång en liten ask med chokolad — jag hoppas innehållet skall smaka dig. Jag vet nog, att du icke har stor glädje af, om jag uppfyller en konvenanspligt gent emot dig; men särskildt för vår omgifnings skull, för att icke lemna minsta utrymme åt en misstanke om brist på ömsesidig aktning, vill jag icke försumma att visa dig sådana små uppmärksamheter, som bruket föreskrifver. Jag för min personliga del älskar dig så högt, att jag icke behöfver ge dig något särskildt bevis på min aktning. Du är min kära Mouche, och mina lidanden tyckas mig mindre kännbara då jag har din skönhet och dina andliga företräden att glädja mig åt. Jag kan tyvärr ingenting annat göra för dig, än skicka dig dessa ord af »myntad luft». Mina bästa önskningar till det nya året talar jag icke ut. — Ord! Ord! I morgon kan jag kanske åter mottaga min Mouche. I alla händelser bör hon på öfvermorgon besöka sin Nebukadnezar II f. d. kgl. preussisk ateist nu Lotusblomme-tillbedjare. Hans skapardrift tycktes växa för hvarje dag. Han skref och skref, feberaktigt, tills blyertspennan föll ur hans domnade hand och nervkrisen kom. — Det sista han skrifvit måste hon alltid läsa upp för honom. »Sätt musik till min dikt», sade han. Hans fantasi rörde sig uteslutande om henne, om deras förhållande till hvarandra samt om hans egen nära förestående död. Det var som om han haft en dunkel aning om, att det nu snart skulle vara förbi.
De löneförmoner,. sorn aflidne Öfverste-Lieutenanlen Nordencreutzy i egenskap af Befallningsman å Upsala Slolt, innehaft och deni Enkan nu i underdånighet sökt att få bibehålla, äro de samma, som förut voro anslagne för den så kallade Slottsfogden derstädes och utgöra, utom boningsrum å Slottet, 66 2j3 Rdr. indelt jemte* en‘ jordlott om 12 Tunnland; och har nämnde indelning, förvandlad efter l83a års Markegång, utgjort omkring 544 ^dr Kleo. Ätt på Enkan öfverlåta den indelta lönen och Boställsjorden, skulle, i Utskottets tanka, ej allenast vara stridande mot allmänt gällande grunder för dispositionen afsa beskaffade Kronans inkomster ochlägenheter,- ulan äfven för sökanden bereda en större förmon, än sorn skäligen torde böra komma i fråga. Men i betraktande* deraf, att sökandens aflidne man i 58 år troget och väl tjent Kongl. Majit och Kronan, samt vid siri bortgång i nöd och bekymmer efterlemnat hustru med ra barn, af hvilka 5 årö under 14 år och det yngsta k endast \ år gammalt, tillstyrker Utskottet:: alt en serskild pension af 400 Rdr årligen må intill nästa Riksdag tilldelas Enkan Nordencreutzy samt, i händelse af hennesfrånfälle, densamma få åtnjutas af hennes oförsörjda barn.- Skolande Utskottet, i händelse Rikets Ständer härtill lemna bifall, vid Riks-Statens upprättande, under allmänna Indragningsslaten upptaga ifrågavarande belopp under titel beneficier och benådningar; äfvensom Rikets Ständer lära om det beslut, sorn fattas, till Kongl. Majit aflåta underdånig skrifvelse till svar å den Nådiga Remissen.
Min mor var strängt ortodox och till ytterlighet konservativ, men mild och foglig till lynnet; min far var en skeptiker och ifrig reformvän, stundom mjeltsjuk och stundom uppsluppen, alltid färdig att skjuta öfver målet, och nästan lika älskvärd i sina fel som i sina förtjenster. Nåväl, båda ville bibringa mig sin lifsåskådning, och jag höll af dem båda. Hon tystnade och vände bort ögonen, som blifvit fuktiga. »Deras äktenskap var icke afgjordt olyckligt, och om jag icke funnits, tror jag att det skulle kunnat vara lyckligt, oaktadt skiljaktigheterna i åsigter. Nu deremot lågo de i en tyst, men oaflåtlig kamp med hvarandra om barnet, hvars själ hvar och en af dem ville draga till sig. Hur skulle jag kunna träda öfver till den enes sida, följd af den andres förtviflade blick? Jag vacklade mellan båda och förleddes till det värsta af allt: lögnen. När läpparne höllo med den ene, flögo ögonen till den andre för att säga det min öfvertygelse ändock lutade åt det hållet. Kandidaten såg på henne med ett hos honom ovanligt deltagande, det fans något i denna frimodiga ärlighet, som ovilkorligen vann. »Men i ert sinne, hvem höll ni med der?» frågade han. »Min far.» Med en glad och öppenhjertig blick räckte han fram sin hand, och utan att rodna emottog hon det erbjudna handslaget, ty nu kände hon igen realisten, mannen med det rättframma språket. Hon hade läst en hel del, äfven i filosofiska och naturvetenskapliga ämnen, hennes åsigter och uttalanden voro i allmänhet djerfvare än andra unga flickors, och ibland såg det ut som om hon ärft något af fadrens lynne. Doktorinnan var ofta upptagen af hushållsbestyr, och då var det de två unga som höllo hvarandra sällskap, promenerade, språkade och läste. Ty till fru Sandersons obeskrifliga förvåning läste kandidaten verkligen högt.
Gammalt folk, som först efter långt och allvarligt öfvervägande beslutit sig för det svåra steget att lämna hemland och vänner; unga, äfventyrslystna män och kvinnor, hvilka fulla af hopp och ljusa framtidsutsikter blott längtade att få börja på i guldlandet, som skulle gifva dem alt det de icke kunnat hoppas att vinna där hemma; män med ett stormigt föregående tydligt prägladt i dragen, tvungna att börja på nytt i en annan del af världen än den som bevitnat deras förra nederlag, och slutligen den stora hopen af värkliga arbetare, som kommit blott för att förtjäna en större dagspenning än hemma, för att få äta sig ordentligt mätta hvar dag och för att möjligen få ihop litet utöfver de dagliga behofven, att användas i framtiden af dem själfva eller för hustru och barn, som stannat efter. Det var en af de stora emigrantångarne, som kommit, och det dröjde länge, innan den långa processionen af ett tusental passagerare hunnit genomgå alla formaliteter inne i den fula, gamla byggnaden och komma ut i det varma solskenet, som gaf Batteryparken där utanför en sådan prägel af fridfull glädtighet som om den legat hundrade mil från den rofgirigt väldiga staden, hvars buller och dån endast dämpadt trängde fram mellan träden. En om en kommo invandrarne, familjevis eller i större grupper af landsmän från samma näjd, de flesta nyfiket gapande omkring, ifriga att uppfånga den första skymten af det underbara land, där alla kunna bli rika, medan andra liknöjdt vandrade framåt, väl vetande att arbete är arbete öfveralt i världen och att endast de gynnade få undgå de många motgångarna i början. Italienare i ifrigt pratande och gestikulerande grupper; tyska familjefäder, med ängslig uppsyn sökande hålla hustru och barn så tätt tillsamman som möjligt; svenska jäntor i vidunderligt eleganta hattar, det första, synliga jämlikhetstecknet; rysk-polska judar med lurande ödmjuk min och klädda i den långa rocken med skörten ända ned till hälarna; irländare med öfvermod och oförsynthet tydligt uttryckta i blick och låter en hel profkarta, med ett ord, på alt hvad Europa i befolkningsväg kan vara af med, drog där förbi Tuominens späjande ögon.
Endast denna Anmärkning anser jag vara tillräcklig såsom motiv till den Återremiss af förevarande Betänkande, jag äfven af många an - 123 Den 17 Martil, e. m. dra skäl vill yrka, och jag anser det vara ali| deles omöjligt för Riksens Ständer, att öfver ! Disconternes indragning något bestämdt besluta, utan i sammanhang med den allmänna Regleringen af Rikets Penningeverk. Men om man förutsätter att Riksens Stänt der framdeles skulle förena sig i ett sådant beslut om FilialDisconternas hastiga indragning, kunna de af de förenade Utskotten här föreslagne grunder för en sådan indragning nu i förhand underkastas pröfning. Den hufvudprincipe Utskotten i detta Eetänkande följt, har varit, att framställa Filial-i Disconternes financieila belägenhet sådan, att deras behandling helt och hållit at Riksens Ständers godtysko skulle bero. I denna grundsatts kan jag, för min del, icke instämma. Jag tror att Riksens Ständer, vid stadgandet af sina meningar, likasom Domare vid uppfattandet af sina Utslag, böra göra afseende på hvart olika förhållande. Bör offret för en annans bedrägeri behandlas likasom Bedragaren? Men ännu mer*, när Ständer med sin magt, vid tillfälle af Statens behof, mellanträda såsom skiljomän, böra de ej , med afseende å billighetens fordringar för den allmänna rättvisans skull, och af den enda och säkra Statsklokhet, främst högakta Lagförbindelser och upprätthålla helgden af de Contracts-vilkor de sjelfve stadgat ? Jag * Den 17 Martn, e. nt. 129 Jag anser således i moraliskt afseende obilligt att underkasta Götha CanalBolags Disi conf samma behandling, sora Malmö Discont» Men jag amer äfven ett sådant förslag, när såsom grund dertill uppgifves bägges hka irå. kade förlägenhet, att ej kunna vid anfordran uppfylla sina förbindelser,. stödja sig på beräkningar, hvarvid betydlige Anmärkningar kunna och böra göras. Ali liqvid af en Mas» sa, och alla Förslag till dess verkställande böra stödja sig på en förut uppgjord fullständig Balance af dess skulder och tillgångar.
Hon föll tillbaka mot ryggstödet och skrattade för sig sjelf. Så kom hon händelsevis att bli hans bordsdam på en liten middag borta hos en bekant familj, der Ester Haine också var. Ester hade egentligen aldrig märkt, att der »varit något emellan» Åke Kalm och Berta. Han var artig mot henne, det förstås – men det var ju så vanligt att herrarne gjorde kur till henne, att man knapt fäste sig dervid. Mot henne var han ju också artig. Smickrade henne med sin mjuka, flöjtlika stämma, smålog mot henne med sitt ömma leende, hvilket hon ännu icke upptäckt var lika för alla, och att det blott betydde: Se, hvad jag är vacker. Men i dag var han verkligen så upptagen af Berta Middagen var slut. Inne i salongen var det halfmörkt – en enda stor lampa med skärm stod på ett konsolbord bredvid flygeln, så att nästan allt dess ljus föll öfver den spelande damen. Öfver hennes grönblå atlasklädning, hvars åtsittande lif glänste som ett harnesk öfver bröstet – hennes rena profil, mörka, högt uppsatta hår och hvita nacke, då hon böjde sig fram öfver instrumentet. Öfver hennes fasta, välformade armar – bara ända upp till axeln – och öfver fingrarne, som snabt flögo fram på tangenterna. De öfriga middagsgästerna hade spridt sig omkring i rummet. Damerna sutto, eller snarare halflågo i sofforna och emmorna kring bordet vid kaminen. De förde de stora solfjädrarne upp och ned i vida bågar, under det de med halfslutna ögon njöto af musiken Då och då böjde de sig fram för att långsamt läpja ur de små, kinesiska kaffekopparna. Herrarne hade dragit sig in i rökrummet – endast några få af dem hade stannat qvar i salongen. Der stodo de nu och hängde öfver damernas stolar – böjde sig ibland ned och hviskade någonting i ett litet rosigt öra öfver silkesfräset I en liten soffa bakom pianot – nästan dolda af de höga palmträden och akaciorna – sutto ännu en herre och en dam. Hon lutade sig långt tillbaka i ena hörnet med det bronsskiftande sidensläpet glimmande långt ut öfver mattan.
Förekommen af Herr von Hartmansdorff, får jag blott yttra, att jag anser StatsRåden böra aflönas efter hans förslag, samt att StatsSekreterarne böra åtnjuta lika stora löner med de förstnämnde; äfvensom att Presidenten i Svea HofRätt må åtnjuta 5oo R:dr mera i taffelpenningar, än de andra HofRättsPresidenterne. Beträffande Veterinär - Den ig Maji e. m. 35y Inrättningen conformerar jag mig med Herr Grefve Brahe. Hvad åter angår frågan om LänsNotarier, förenar jag mig med Friherre Cederström. Ehuru jag anser, att de för LandsStaten föreslagne löner kunna blifva belydlige, tror jag dock, att pluraliteten af Nationen skall antaga och tillstyrka dem, för det oberoende, sorn derigenom tillskyndas desse Tjenstemän, och den ökade kraftansträngning, som deraf bör blifva en följd. Jag anhåller att detta yttrande mätte få åtfölja återremissen till StatsUtskottet. Herr RibbingArvid: Visserligen bör en Representant vara mån om att bespara onödiga utgifter för det allmänna, men det finnes ock utgifter, hvilka äro af högsta vigt för Staten och hvarje dess Medlem särskildt, och bland sådane räknar jag i främsta rummet tillräcklige Löner för de högre Embetsmännen, al hvilka folkets angelägenheter ytterst äro i beroende. Det vore i sanning illa, om bristande utkomst skulle hindra skicklige ämnen från inträde i Rikets vigtigaste Embeten; men jag skulle missbruka Ridderskapets och Adelns tid och trötta dess tålamod, om jag vidare uppehöll mig härvid.
Utskrn hafva deremot gått till en motsatt ytterlighet, ty om deras förslag, 4 r:dr om dagen i traktamente och skjuts för 2 hästar, skulle antagas, så komma Revisorerna bestämdt alt genom det föreslagna låga hästantalet göra förlust på sin resa, likasom dagtraklamentet måhända är taget något högt. Med rese-och dagtraktamente är vät meningen, att den som erhåller desamma, skall få någorlunda jemt ersatt hvad han i sjelfva verket behöft påkosta. Att då föreskrifva, att Revisorerna endast skola erhålla skjuts för två hästar, kommer alt för dem medföra förlust, (y i mångå fall kan man t. ex. icke resa med mindre än 2 hästar och dessutom förbud. Om således en Revisor icke får ersättning för mera än 2 hästar, så får han sjelf bekosta förbudet, och det är väl icke meningen. Dessutom förlorar Revisoren på de smärre omkostnader, som måste göras för resan, såsom afgiften till posten då förbud kan dermed befordras, drickspenningar lill skjutsande m. m. Måhända hade man träffat del rätta om Ulsk. i st. f. hvad som framstäHts, gått den medelvägen och föreslagit skjuts för 3 hästar och 3 r:dr 16 sk. i dagtraktamente. Jag anhåller vördsamt om propos. på återremiss. Gr. Mörner, Carl Göran Detlof: Det föreföll Utsk. alt då Hrr Fullmäktige i Banken och Riksg:skont. hafva, sedan 1840 kunnat resa med 2 hästar, sä borde samma hästantal knuna vara I>é n 29 Juli 19 tillräckligt, ali transportera Revisorerna. Resan påkommer icke så hastigt, att icke den, som något tänker sig före, bör kunna bereda sig utvägar att göra den, utan att använda flere än de bär föreslagna 2 hästarne. De flesta inträffa äfven på sådana tider, dä ganska få komma att för hela resan begagna skjuts landvägen oeh på sådant sätt kunna de erhålla någon ersättning.
Jag öfverlemnar nu mitt handlingssätt till bedömmande af Höglofiige Ridderskapet och AdeLn; af det Stånd, hvars offentliga förklarande af välvilja och bifall jag haft den oskattbara lyckan att på detta rum emottaga, Den i5 Martil, ?5i genom dess då varande organ, LandtMarskalken, Friherre Anckarsvärd Herr Fader. Bilagor till PleniProtoeollet för den i5 Martii. N:0 H Herr Trafvenfelt) Carli Till hvad jag förut, rörande indragningen af medico>theologiska Stipendiifonden haft äran anföra, anhåller jag vördsamt att få til-i lägga följande, som, i sammanhang med det förra, torde kunna till Högloft. StatsUtskottet remittteras. I händelse denna föreslagna indragning skulle beslutas, anser jag, för min del, det va; ra af högsta vigt, att densamma icke sker för hastigt och på en gång, att derigenom fattige ynglingar, som på det anslagna understödet grundat möjligheten att kunna fullborda sina studier, icke måtte blifva lidande och bedragi ioa uti de anstalter de redan vidtagit och pi 75- Den l5 Martti. de förmoner de sned säkerhet räknat enligt Kongl. Reglementet för' dessa Stipendier, hvilket i visst afseende är att betragta sorn ett kontrakt med Staten sorn icke bör elier kan brytas förr än de, sorn deri ingått erhållit det understöd dem blifvit lofvadt, så framt de fortfara att uppfylla de förbindelser dem derföre åiiggga. Således hafva, i anledning af nämnde Reglemente, flere, som varit stipendiater men icke hunnit prestvigas, fått löfte att, så snart de ingått i Andliga Ståndet, få uppbära
Dilisens 8tänclers valtla LevillninZS-Dtsltott äliAAe att Ojiämint viel lavarje LaAkEcr kviirs8aZ ete. 8.. §. Denna DeZerin^s-sorm sami. Ililrets ösri^e Ornncl-laAar ritan lorst ä 8en nästföljande /.aAross clerom liesluta. Dlitva 8ä ete. Vill I^onunAen iros Rilrsens 8tän8er soreslä nä^on än8rin» i 6rnn8- la^arne livile li sman till nästa Ls^krms 8>lis8aA, 8ä llilisens 8tän 8er slrola sitt deslnt 8erom satta, ^.lst^rlrer Dtslrottet Lonun»ens Drvjaosition, 8ä mä kiirsens 8tän8er genast lrunna antingen 8enna Droposition alslä, eller oelr alAÖra, att cle vilja olver 8ensamma ä nästsöljan8e/ia^rö/ra s»iIis8aA laesluta; ^allan8e i cletta sall tre 8tän8s mening, oell om tvä 8täncl stanna emot tvä, 8eras, som laeslutet uja^slijntic. Nen ielre mä un8er nä»on sorevän8ninF slilrsens 8tän8sr sorr, än ä nästa //anrora HiIis8aA, Dro^ositionen till lailall u^jata^a. 8amt^elia 8ä ete. 99 §- ForZ-/. Vädr§a /^ro^o^rtE, V:o 7 3. 33 96 §- klasens Zander skola vid livarje /a^t/ma IkiksdaA ete. 98 i:sta punkten.
Stockholm.den 25 Oclober 1834- 'S&ct-tssamt: Allm.- Besvocli Oecon.-Uish. Utlåtande: fflio • 331 35 N:o 33, Ankom till Exp, Utsk» den »26 Oct. Wt'ätande, i anledning "af väckt motion, om rättighet för vissa hemmansegare i Jemtland att fä till skatte inlösa Kronojord, sorn med sä kallad fyllnadsjord blifvit inblandad m. m, Ilos Hedervärda Bonde-Ståndet!? Kafva R i k sd a g sfu il niä g t i ge Anders Mårtensson och ErikNilsson frånJemtlandsLäni uti memorial, sora. lill Ståts-Utskottet blifvit remitteradt,. amlragit, hurusom genom afvittringen i nämnde province utrönts, alt vissa hemman innehaft för m ycke t, andra åter för litet jord, i: förhållande tili! sfcattetalefcj, hvarvid de förra fått behålla sin öfverloppsmark-, emot den skatt eller’ ränta, som deraf ansetts böra utgå, hvaremotde senare,.eller hemmanen^ hvilka haft för ringa jord, icke njutit någon nedsättning i dea gamla skatten» Uti ,Kongl. fVlaj:Ls den nj.