Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag känner åtminstone, att numera, sedan en af de starkaste motståndarne till det allraringaste begagnande af Bankens credit funnit, att en af de institutioner för lånerörelsen, som förra Stander stadgat och äfven nu församlade Ständer bibehållit, blifvit under loppet af ett halft åt* onyttig och hvilande, har just denne man, hvars namn det ej är mig tillbörligt att nämna, i detta fall ändrat opinion; och jag vågar hoppas, att om Utsk. får kännedom derom, att, i händelse någon sådan åtgärd, som den jag nu tagit mig friheten föreslå, icke vidtages, handelsdisconten för ett halft år endast blir en utredningsanstalt, skall inom BancoUtsk. någon större uppmärksamhet lemnäs åt ämnet, hvarförutan jag, äfven om Utsk. ej skulle göra det, hyser det hopp, att, då detta är en inom RiksSt:n väckt motion, RiksSt:n vid frågans afgörande skola finna skäl att densamma bifalla. Frih. Boye: Jag beklagar, att en så inskränkt opinion är rådande inom BancoUtsk.; men jag kan ej tro, att den ström, som der råder, alltid skall blifva den starkaste. BancoUtsk. kan få orätt; och det må säga hvad det vill, så är det dock R. St., som blifva de rådande. Jag bryr mig derföre icke stort om hvad BancoUtsk. må säga, och begär remiss af motionen, emedan jag förmodar, att RiksStm skola se saken mera i stort och icke följa de inskränkta åsigter, som hos BancoUtskts ledamöter gjort sig gällande. Remitterades till BancoUtsk. Vid förnyad föredragning af StatsUtsk:s d. iS dennes på bordet lagda utlåt. N:o 579 i anledn. af väckt fråga om rättighet för städernas embetsoch tjenstemän alt deltaga uti Civilstatens Pensionsinrättning m. m., blef samma utlåt, af R. o. Ad. bifallet. Till pröfning företogs Constit.Utsk:s d. 9 dennes f. m. på bordet lagda memor.
Allmänna Garnisons-Sjukhuset ., 162—164. 381. Allmänna Hospitalsoch Barnhus-fonden . „ 249—252. 445. Allmänna Magasins-fonden „ 55—56. —■ arent erna „ 49—56. Allmänna vägoch vattenbyggnader „ 176—180. 385—388. Amiialitets-Krigsmans-Kassan „ 190—191. Arbetshus-fonden i Norrbottens Län . „ 224. Arméens Pensions-Kassa „ 187—190. 407—410. Bilagorna N:rs 4 och 5. Artilleri-Afdelning, Krigs-Kollegii,- 334—341. räkenskaperna för ordinarie stats-anslagc-n „ 8c93. dilo för extra dito „ 99—101. 341—348. Artilleri-Stabens räkningar „ 155—156. 380. Avesta Kronoinsnektion . „ 48-49. Balanser, proprie, af slatsmedlen „ 39—40. Hambus, Stockholms Allmänna „ 181—185. 399—406 Barthelemy», Kolonien S:t, räkenskaper „ 275- 278. Bergskolan i Fahlun Berättelser, afgifna till Revisorerne Besparingar, Stats-yerkets Beväringsmanskapets vapenöfningar, anslagen til Boställs-Kassan, MilitieBrandväsendet och yttre lyshållningen å Stock holms Slott Brister i statsanslagen — i Stats-Verkets inkomster. Bil. Litt. J och G, yid Byggnadsmedel, Stockholms Slotts, Carl Gustafs Stads Gevärs-faktori Carlskrona Station af Flottan Carlstads Stifts Konsistorii räkenskaper . Carlstens Fästning, Garnisons-förstärkningen Carolinska Mediko-Kirurgiska Institutet Charta-Sigillata-Verket Civilstatens Pensions-Inrättning Danviks Hospital . Depositions-räkningar, Öfver-Ståthållare-Embe tets Kanslis . Drottningsholms Slotts räkenskaper
Runstedts ansökning om prolongation af arrendet af Kronohemmanen Söderby i Lofö socken. Betänkandet N;o 84, och Utlåtandet N;o 190, afslogos. N:o 196, i anledning af återrerniss å Utlåtandet N:o 41, angående föreslagen ersättning till adjungerade ledamöter i Kongl. Götha Hof-Rätt. Lades till handlingarne. och N:o 200, i anledning af återrerniss å Utlåtandet N:o 106. Ståndet fann Utlåtandrt N:o 106 ej föranleda till någon åtgärd och lade memorialet N:o 200 till handlingarne. S. D. Föredrogs ånyo Lag-Utskottets Utlåtande N:o 68, öfver gjorda anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o 40, i anledning af väckt fråga om ändring i 16 Cap. 7 §. Jorda-Balken och upphäfvande af 8 §. i samma Cap. och Balk. Det af Lag-Utskottet i Betänkandet N:o 40 uppgjorda och i Utlåtandet N:o 68, vidblifna förslag afslogs. S. D. Föredrogos ånyo och biföllos Banco-Utskottets Betänkande!!: N:o 36, i anledning af väckt fråga om förändrad organisation af Bäncofullmägtiges expedition; och N:o 37, i afseende å den ansvarighet, som Banco-Verkets embetsoch tjenstemanna-befattningar åtföljer. S. D. Till Bevillnings-Utskottet remitterades en af Herr Christierson , med anledning af 56 §. Riksdags-Ordningen väckt motion, att, då städernas Troi.
Sfirs lagstiftningsrätt må äga rum; och jag ser mig derföre föranlåten, att, oaktadt min ledsnad öfver att uptaga E. o. Ad:s dyrbara tid, fortsätta med mitt yrkande, emedan jag anser denna fråga vara vida vigtigare än hela BevillmsFörordmn, ja, så vigtig, stt jag icke skulle anse mig kunna stå till svars inför mitt eget samvete, om jag icke efter min förmåga sökte göra min åsigt i detta fall gällande. Jag anhåller om propos. på bifall till min hemställan. Gr. Mörner: Jag har från början af denna discussion ansett den vara fullkomligt öfverflödig. Hr Ribbing har hufvudsakligen grundat sin begäran om upskof med föredragningen af detta Betänk. derpå, att man bör invänta LagUtsk:s yttrande i anledn. af de utaf Just.Ombudsm. emot Landsh:gelnstrukfin gjorda anmärkmr. Jag anser mig hafva ännu mera stöd för min begäran om afslag å denna Hr Eibbings hemställan, sedan jag hört Frih. Wrede uplysa, att Utsk. redan fattat sitt beslut i denna fråga, och dervid icke ansett sig böra fästa synnerlig vigt vid Just.Ombudsrmns framställning, äfven derföre, att han sjelf förmält sig icke hafva tagit närmare kännedom om ämnet. Om Hr Ribbing hade rätt i sin hem ställan, skulle jag tro att en återremiss af Betänk:t vore det rättaste; men då jag af alla skäl finner denna hemställan icke böra 458 Den 28 Mars f. m. vinna B. o. Ad:s bifall, fortfar jag i mitt yrkande om afslag derå, samt anhåller, att Hr Gr. o. Landtm, derom behagade framställa propos. Många ledamöter hördes ropa på propos. Gr. Frölich: Jag kan verkligen icke förstå hvarföre, när det nu är uplyst att en motion verkligen blifvit väckt, som, enl. en hög auktoritet, den högsta, som finnes på detta rum, erhållit remiss till LagUtsk., just Hrr Landshöfdingar skola motsätta sig ett oskyldigt upskof, till dess man fått veta, huru med saken sig förhåller.
Han i afseende härå , med Isndets ”bä*ta finner förenlige , utan älven allmänneligen låta kungöra de jemnkningar eller förändringar i den stadgade TullTariffen elier införselförbud, hvartill utländska msgters bifall eller vägran att ingå uti en för landet 5’nyttig reciprocitet, kan föranleda så väl i ”afseende å förhållandet med sjelfva handeln , ”sorn äfven hvad angår heleller half-frihet ”för utländska fartyg , samt bestämmande a£ ”Skeppsumgälder m. m’’ Jag tror, att med denna redaction är Riksens Ständers rätt bevarad , och Kooungens förhållande i anseende dertill uttryckt. Herr Munck af RoitnschjÖld ■ Det förslag Hans Excellenee Herr Grefve Mörner nu upp. gifvit, ingår jag så mycket heldre uti, som det är detsamma som jag framställt , med den skillnad blott i ord , som kan vara emellan öfverlåta och uppdraga. Herr Grefven och Landt-Mar(kalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln behagade gilla den af Hans Excalience Herr Grefve Mörner föreslagne redactionen af 2 Punkten s Bevillningsutskottets Utlåtande. Ropades Ja. y.djt Punkten. "Tullbevillningen bör bestämmas till vis. •,st procent af värdat, hvarvid iakttagas alle JM/1 14 .411 gust i «, m. *’de före skrifter , som i det förra Betänkandet ”finnas , angående dels Kongl.
Tag intet afsked hvarken af mor eller maka, utan skicka en hälsning med betjänten till damerna, att herr Hall af angelägna affärer tvingas att resa till staden och att herr Hall är tillbaka i morgon bittida. – Backmans förslag är godt, svarade John i det han drog i klocksträngen, och när betjänten kom in, sade han: – Jag reser till staden i och för angelägna affärer med denne herre. Framför detta till min moder och till friherrinnan. – Kommer herr grosseuren igen i morgon? frågade betjänten. John Hall blef röd. – Nej, det är ej värdt, att jag det gör, mumlade han. Och när betjänten gått, sade han till Backman: – Jag är inte säker på att min mor tar saken filosofiskt, ens när den är afgjord. Hon är ej lik andra fruntimmer. Hon resignerar aldrig. När den öppna kaleschen kom framkörande, sprang Constance till fönstret för att se hvem den främmande herrn var, hvilken till den grad upptagits af affärer med John, att han försummat att uppvakta husets damer. Enkefru Hall stod bakom Constance och hade lagt sin hand tungt på hennes axel. Deras utrop kom samtidigt: – Det var Pehr Backman! – Sir man på den kanaljen! Men innan de hunnit säga ett ord mera, sågo de till sin förskräckelse John Hall hoppa upp bredvid honom i vagnen, hvarpå Backman fattade tömmarne och for sin väg i största hast. Constance måste bita ihop tänderna för att ej skrika, när hennes svärmor häftigt nöp henne i det fina skinnet. Enkefru Hall pekade på vagnen, som for längs kejsareterrassen nerför vägen. – Nu far den lede bort med John Hall, sade hon med sin djupa, graflika röst. När det käraste gick. Konungens afsättning och regementsförändringen hade väckt en sådan uppståndelse i hela landet, att man knappast kunnat förmoda, att sinnena skulle orka syssla med enskildas angelägenheter. Men detta gjordes i alla fall i Götheborg. Man kunde ej låta vara att syssla med John Hall och tala om allt det bråk, som Pehr Backman lät sin skäggige myndling anställa.
Jag mäste likväl, utan någon förhoppning, att min opinion skall verka någonting på Ståndets beslut, uttala den åsigten, att det varit önskligt, om man kunnat framställa en alternativ önskan, att alla karantäner, vare sig inom landet eller mot utlandet, måtte helt och hållet upbäfvas, och, om K. M. icke skulle finna en sådan åtgärd för tillfället lämplig, Han då mätte vidtaga åtgärder, enl. de grunder, som i Hr Ekströmers förslag finnas nedlagde. Enl. vetenskapens nuvar:de ståndpunkt, finnes intet stöd för antagande af kolerans koniagiositet. Vi hafva inom vårt eget land sett, att vårläkarecorps, som år 1847 hyste sådana åsigter, som gynnade karantänsinrättningar, hafva under sjukdomens vistelse här i landet de sednare åren, helt och hållet frångått dessa åsigter. Man tror icke numera, att sjukdomen fortplantas genom smitta. Åtminstone är man fullt öfvertvgad derom, att, om det än skulle kunna åstadkommas bevisning för en motsatt åsigt, det likväl är omöjligt, att genom spärrningar och karantäner förekomma smittans utbredande; ty de fördelar deraf man kan vänta sig, uphäfvas till stor del genom de olägenheter dessa spärrningar åstadkomma. Det förnämsta, som, enl. min åsigt, är att åtgöra, är bemödandet att öfvervinna fruktan för sjukdomen, och jag går så långt, att jag anser detta vara enda medlet att motarbeta sjukdomen; men man kan aldrig utestänga henne. Detta har visat sig under loppet af 20 år, enär alla de upoffringar, som blifvit gjorda, 7 H. 482 Den 31 Maj f. m. icke varit verksamma. När sjukdomen en gång inkommit i landet, måste den ena hjelpa den andra, och jag är fullkomligt öfvertygad, att den förskräckliga karaktär, sjukdomen f. u. har, skall småningom förminskas, oell sjukdomen återgå till den form af kolera, vi i alla tider haft.
Jag skrifver ner den ena planen efter den andra, allt eftersom de fara genom mitt hufvud, förstår min herre! Mina projekter röra mest de sköna konsterna och vetenskaperna, men också filantropiska och understundom merkantila ämnen, som min herre ser. Dessa senare idéer äro alla mycket vidtomfattande, efter min faders förmenande alltför vidtomfattande. Men jag har ej andra idéer än sådana. Han började tala om sina idéer och projekter. Studenten kände sig helt förvirrad. Är detta en man med ett utmärkt lysande snille och lekande inbillningsgåfva, eller är han blott sammansatt af underligheter, kapabel af de största dårskaper och färdig till allt? tänkte han. Bäst de sutto samspråkande, kom resbetjänten och anmälde, att han lyckats förhyra ett fartyg, som följande morgon i dagbräckningen var färdigt att afsegla till Sverige. – Befaller herr Hall, att vagnarne ofördröjligen skola öfverföras på skeppet? frågade han. – Det kommer mig alldeles icke lägligt, utropade John, vänd till studenten. Jag har tyckt om min herres sällskap. Det är inte många människor, i hvilkas sällskap jag trifves, och det passar mig inte, att vi så snart skola skiljas. – Också jag har haft en mycket angenäm dag, sade studenten. – Nej, jag vill det inte, jag gör det inte, jag behöfver inte göra det. John stampade i marken som ett oregerligt barn. Hör, Mathias! Vagnarne skola ej föras ombord på skeppet, gå i stället ner och gif kaptenen återbud. Lämna honom det här till ersättning för hans omak. Jag vill inte resa med hans usla fartyg. – Herr Hall stannar således i Åbo ännu någon tid? frågade studenten. – Nej bevars, jag reser nog i morgon hem till Sverige, men inte sjöledes, utan landvägen öfver Torneå och Lappmarken. Se inte så förbluffad ut! Man kan också mycket väl fara den vägen, ifall man så behagar, om den äfven inte är den ginaste. Jag har emellertid ej brådtom, och jag lofvar mig mycket nöje af denna resa, förutsatt att min herre fogar sig efter min önskan och gör mig sällskap. – Det är alldeles ogörligt, sade studenten. Min far är fattig och kan ej underhålla mig vid akademien längre än till instundande höst.
Så byggs Er ärevård, allt mer och mera stor; Dess hvita glans så ljust nu i vår midnatt brinner, Att den förbländar helt de förra tiders flor. Så (Himmel, evig tack!) må hvarje ovän märka, Att du framhärdigt står vår store Carol bi! Ja! att en allmän frid i Norden må befrämjas, Måst’ våld och tyranni af slika krafter tämjas. Äfven denna slutliga frid var ostridigt Carl XII:s syfte. Men ändtligen väcktes man ur den förtröstande väntningens drömmar; och vaknandet var förfärligt. Med olyckan infinna sig den smärtligaste öfverraskning, omätlig sorg, kamp mellan förtviflan och ruelsefulla andakts-utgjutelser; derefter uppglänsa, vid Konungens hemkomst, ånyo några luftsken af räddningsoch seger-bilder; men som skyndsamt, genom hans död, begrafvas i full sorgenatt. Hans tillgifne – och till dem hörde alla, som i den tiden ägde en gnista poesi – göra sedermera endast tvungna och matta bemödanden, att med icke alltför ängslig uppsyn helsa den nya sakernas ordning. Huru man i Sverige var till mods vid slutet af år 1709, kan bedömmas deraf, att sjelfve Runius blef så allvarsam och betryckt, som han möjligen kunde bli. Han skref, i Reval, ”vid års-skarfven af det olyckeliga 1709:de och det följande (Gud gifve lyckeligare) 1710:de året”, en mosaik af klagande, bedjande och tröstande Bibelspråk, kallad: ”Svea Rikes ödmjuka Supplique till Gud Allsmäktig, uti de vid det himmelska Hofvet längesedan introducerade och mest brukelige, af otalige bönhörde supplicanter tillförne brukade, och i den Helige Andes Archivo till alla tiders efterrättelse upptecknade Termer”. Man ser, att han ändock i titeln var sig lik. Men också repade han snart mod. Sedan Stenbock slagit Danskarne, Ryssarne nödgats af sitt Turkiska fälttåg att för några månader lemna
Kommer den ej snarare derifrån, att Englands industrie redan så utvecklat sig, att den ej behöfver frukta konkurrens med något annat lands, och att den derjemte börjar lida af en stor öfverproduktion? Vid den ståndpunkt, på hvilken Englands fabriker och näringar nu befinna sig, är det sannerligen icke att undra på, om detta land genom sina emissarier söker att göra en allmän handelsfrihet öfver hela verlden gällande. — I Frankrike står industrien äfven högt; men det vågar dock icke alt blottställa sig för konkurrensen med England, och i den Franska tulltaxan finnes ett mångdubbelt större antal förbudsbestämmelser, än i den svenska. — Månne det icke vore försigtigast, att Sverige tills vidare i detta afseende följde Frankrikes föresyn, eller äro väl Spaniens och Portugals exempel härutinnan synnerligen lockande? — Om en friare tull-lagstiftning i vissa fall kan utveckla industrien, så kan den i andra äfven qväfva den. Såsom ett motiv för den friare tull-lagstiftningen anföres äfven i den Kongl, propositionen och åberopas af utskottet, att de näringar, som njutit förbudsskydd mot utländsk medtäflare, icke vunnit någon mot behofvet svarande tillväxt, men att andra, som ej njutit detta skydd, så väl till myckenhet som godhet tilltagit — Bevillnings-Uskottets Utlåtande, N:o 13. 71) och i det underdåniga utlåtande, som af 1839 års tullkommitté afgafs, (hvilket utlåtande ligger till grund för det nu afgifna förslaget) citeras pappersbruken såsom exempel, huru en näring kan framgå utan annat skydd mot utländsk konkurrens, än en måttlig införseltull. —- Att en näring, hvartill rudimaterien till öfverflöd finnes inom landet, hvilket är förhållandet med papperstillverkningen, icke behöfver lika skydd, som väfverierna, hvilka utifrån måste hemta antingen hela eller ock större delen af råämnet, lärer väl medgifvas. Papperstillverkningen har, enligt uppgift af nämnde tullkommitté, ifrån 1820 till 1837 stigit ifrån 71,901 till 197,927 ris.
Uti en hos Borgare-Ståndet väckt, till Stats-Utskottet remitterad, motion, har Herr J. Boberg yrkat, att, då skyldigheten för Magistratspersoner i de städer, der Landshöfdinge-embeten finnas, att biträda vid inventeringarne i Landt-Ränterien, medförde tidspillan, serdeles för dem, som utöfvade borgerlig näring, och då i de nordligare städerne af riket Rådmans-lönerne uppgingo till endast 20 å 3o R:dr om året, ett arfvode af åtminstone 2 R:dr för hvarje gång, Magistrats-persons närvaro vid dylika tillfällen erfordrades, måtte af stats-medlen bestås; men som, i Utskottets tanka, hvarje serskildt, tjensten åtföljande åliggande icke kan anses böra föranleda till serskildt arfvode, afstyrkes bifall å motionen. Utlåtande, i anledning af vackt motion cm ersättning till Städerne för fångkostnader ni. m. (U. A.) lill Stat-lj (skottet liar V ii 11 o fl. Borgare-Ståndet remitterat en af Herr C. C. Hörnstein väckt motion, innefattande, att, bland flere städerne ensamt betungande onera, funnes äfven skyldigheten att underhålla oell vårda fångar, medan de äro under ransakning vid stads-domstol, hvaremot liäraderne i detta hänseende endast ålåg att hålla häradsfängelse, der fångar vistas endast lu'igra timmar, men i öfrigt underhållas på statens bekostnad; och då till denna olikhet i skyldigheter lägges, att städerne ej besvära staten med fångtransporten från häkte till domstol, och åter såsom händelsen är i afseende på landet, föreslog motionären, att de städer, der krono-häkten finnas, mätte få fangarne der underhållne och vårdade, samt att de städer, der sådanc häkten icke finnas, eller sakna utrymme, måtte af staten undfå ersättning för all kostnad i och för fångars vård och underhåll.
I dessa utskylder, har, vid beständigt ökade anslag de sist förflutne Riksdagarne, man förgäfves väntat att hittills vinna någon nedsättning, men hvilka utskylders tyngd, blifvit för Hemmansägaren nu mera tryckande, i följd af det oförmodade förhållande, att, genom flere lycklige skördar, och öfverproduction af spannmål, Landtmannens hufvudproduct, spannemålen, ej allenast fallit till nära halfva värdet, utan äfven, i flere påföljande år, saknat den afsättning, hvarifrån Hemmansbrukaren endast kan fiona utväg till bestridande af sina mångfaldiga allmänna utgifter, som äro föreskrifna att i penningar utgöras; och då deraf blifvit en följd, att egendomars värden i allmänhet nedfallit m tredjedel eller i flere orter till närmare hälften, emot de värden, hvartill de till bevillnings utgörande blifvit taxerade, har Hemmansägaren måst erlägga en hälften högre förmögenhets, eller så kallad per mille bevillning, emot hvad varit påräknadt, och i jemförelse till andra skattskyldige, utan någon utväg till lindring eller nedsättning, enär Riksens Ständer sista Riksdag för§skrefvo en viss bestämd bevill - Den 12 Februarii. 367 ningssumma för hvarje province, hvilken be-1 skattningsprincip, med hänsigt till sig nu visande orättvisa och betänkliga följder torde skäligen denna Riksdag blifva i allo förkastad. Det ligger således i öppen dag, hvad en sådan öfver bevillning utöfver beräkningsgrunderne för en redan förut för högt uppdrifven beskattning, och det i fem påföljande år, måste verka på förmögenhetens aftynande till ökad förlägenhet hos Hemmansägaren, och jag döljer icke att jag hyst den öfvertygelse, att denna angelägenhet ägt så stort interesse och framställt så betänkliga följder, att anspråk till rättelse deri, förr, än genom den lagtima Riksdagens mellankomst kunnat äga rum. Riksens
Gud, såsom ditt Namn, så är ock ditt lof, allt intill verldenes ändar; din högra hand är full med rättfärdighet. Berget Zion fröjde sig, och Juda döttrar vare glada, för dina rätters skull. Går omkring Zion och beskåder det; täljer dess torn; Gifver granna akt uppå dess murar, och upphöjer dess palats; på det man derom må förkunna för efterkommanderna. Ty denne Guden är vår Gud, alltid och evinnerliga; han förer oss såsom ungdomen. En Psalm, till att föresjunga, Korah barnas. Hörer till, all folk; akter häruppå, alle I, som på denna tid lefven; Både den menige man och herrar, både rike och fattige; den ene med den andra. Min mun skall tala vishet, och mitt hjerta förstånd. Vi vilje ett godt ordspråk höra, och en skön dikt på harpo spela. Hvi skulle jag frukta mig i de onda dagar, när mina förtryckares ondska omfattar mig? Hvilke sig förlåta uppå sitt gods, och trotsa uppå sina stora rikedomar. Kan dock en broder ingen förlösa, eller Gudi någon försona; Ty det kostar för mycket att förlösa deras själ; så att han måste låta det bestå evinnerliga; Om han ock än länge lefver, och grafvena icke ser. Ty man skall se, att sådana vise dock dö, så väl som de dårar och galne förgås, och måste låta sitt gods androm. Med deras tankar står det alltså: Deras hus vara förutan ända, deras boningar blifva ifrå slägte till slägte, och de hafva stora äro på jordene. Likväl kunna de icke blifva i sådana värdighet; utan måste hädan såsom fä. Denna deras handel är allsamman galenskap; likväl lofva det deras efterkommande med sin mun. Sela. De ligga i helvete såsom får, döden gnager dem; men de fromme skola hasteliga få råda öfver dem, och deras trotsan måste förgås; uti helvete måste de blifva. Men Gud skall förlösa mina själ utu helvetes våld; ty han hafver upptagit mig. Sela. Sköt der intet om, när en rik varder, om hans huses härlighet stor varder;
Tror ni, mine Hrr, att en känslofull och ömsinnt qvinna, som af en lättsinnig och ruinerad anhörig, t. ex. en broder, med dylika försäkringar anlitas om en borgen, för att rädda honom ur executionsbetjenternes händer, tror ni, att hon skulle kunna vägra honom sitt namn? Jag, för min del, tror det icke. I de flesta fall skulle hon åtaga sig förbindelsen, och den säkra följden blefve äfven att hon komme vid förfa11 otiden att betala skulden. Ofta blefve ock hennes egen ruin en följd deraf. För att förskona de ogifta qvinnorna från sådana svåra pröfningar, önskade jag att man nu gjorde denna, från Romerska Lagen lånade, inskränkning i ogifta qvinnans myndighet. Såsom jag redan nämnt, skulle jag önskat att man kunnat göra denna inskränkning för alla, så män som qvinnor; men det är icke möjligt. I afs. å den ogifta qvinnan låter det deremot göra sig; och böra vi icke då försöka rädda henne från de svåra olyckor, som upkomma genom rättigheten att ingå denna, af alla den farligaste, förbindelse. Vidare torde äfven ett annat vilkor böra bestämmas. Våra qvinnor hafva icke erhållit en upfostran, lämpad för deras bestämmelse att blifva myndiga. Det vore derföre nödigt att Lagen icke antages att genast träda i verkställighet, utan att sådant skedde först efter någon längre tid, t. ex. år 1870. Man kunde då upfostra den upväxande flickan, med afs. å hennes blifvande rättighet och skyldighet att sjelf sköta sina angelägenheter. Dessutom 436 Den 30 September f. m. och med de tröga kommunikations-anstalter, som här i landet finnas, skulle lätt inträffa, om Lagen genast trädde i verket, att mången aflägset och isoleradt boende qvinna icke finge kunskap om den nya Lagen, och således i åratal vore myndig utan att derom ega kännedom; hvilket onekligen för henne skulle kunna leda till menliga följder.