Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Herr Hugo sköt den nyss framsatta tjäder-tallriken ifrån sig, läste upp väskan och framdrog ett stort paket. För knäfveln! utbrast han, sedan han uppslitit convolutet. Här ha vi intet blott Det går an, utan också sjelfva Imperial– Törnrosen. En ståtlig bok, både utoch invändigt. Den skall få en hedersplats i mitt bibliothek. Ett vackert postporto lär jag mellertid få betala! – Klokt var det, att Richard låtit dittrycka melodierna, hvaraf vi redan ofta förut haft så mycken glädje. Skada blott, att det i vår Akademi intet finns någon musikalisk kännare, så att vi också derom kunde säga något förnuftigt ord. – Boken, ser jag, börjar som billigt med Jagtslottet. Han måtte väl tagit bort spenatsoppan, morötterna och spritärterna, hvaraf redan Professor A** åt sig olustig år 1834 ... Nej, tusan, – här står hela anrättningen åter uppdukad, och alla de andra osmakligheterna, hvaröfver vi i går klagade. En ny figur, vid namn Björkegren, har kommit in i sällskapet; det tycks vara en desperat karl. – Sedan följer Skönhetens Tårar, en paramyth öfver skapelsen. Den är, om jag mins rätt, förb. krånglig, och liknar Stenbockens filigrams-arbeten i Köpenhamn, i hvilka den ena subtiliteten ligger inuti den andra. Jag håller mig till Moses, jag: han spintiserar inte, utan tar saken i stort. – Derpå Semiramis: en högst besynnerlig composition; hvad deruti är menskligt, tycker jag om; men det finnes bra litet af den sorten, och det öfriga är för högt och spetsfundigt för gamle Hugo. Han ville dock engång höra en kännares mening, om inte tiden nu är förbi att göra ihop myther. Vi ha nog de gamla att bråka med: hårda nötter att knäcka på, och få kärnan ur! – Sedan finner jag här, utom åtskilliga mindre stycken, Ferrando Bruno, Isidoros, Marjam, Svangrottan, Schems-el-Nihar och Arthurs Jagt, dem vi också förut känna och redan mer eller mindre prisat.
Hans gärningar är fredade för åtal. § 4 Konungen äger att allena styra Riket som Regerings Formen föreskriver. Han skall dock inhämta underrättelse och råd av ett Statsråd, som Konungen inkallat och utnämnt. De skall vara kunniga, erfarna, redliga och allmänt aktade infödda Svenska Frälse eller Ofrälse Män av den rena Evangeliska Läran. § 5 Statsrådet skall bestå av 9 personer, som har rätt att övervara alla mål. En Justitie Kansler, som också är ledamot av Konungens Högsta Domstol, en Statsminister för utrikes ärenden, sex Statsråd, varav minst tre bör ha tjänst i Civila Beställningar samt en Hovkansler. Varje Statssekreterare äger säte och stämma i Statsrådet, där han föredrager målen. Far och son eller två bröder får inte samtidigt vara ledamöter av Statsrådet. § 6 Det skall finna fyra Statssekreterare, en för Krigsärenden, en för Kameral-, Lanthushållnings-, Bergshanteringssamt Inrikes civila ärende, en för mål rörande Drätselverket, Inoch Utrikes Handel och Slöjderna samt en för ärenden som angå Religion, Eklesiastikverket, Allmän Uppfostran och offentliga Fattigvården § 7 Konungen låter sig föredragas ärendena i Statsrådet och avgör där alla Regeringsärenden, utom de ministeriella eller de som angår förhållanden till främmande makt samt kommandomål. § 8 Konungen bör inte fatta beslut i mål, där Statsrådet skall höras, om inte tre av Statsråden och Statssekreteraren är närvarande. Gäller målen Allmänna Författningar, ändring, vidtagande eller upphävande eller inrättningar med särskilda styrelser skall alla Statsråden vara tillstädes. § 9 I alla mål, som hos Konungen i Statsrådet förekommer, skall protokoll föras. Alla deltagare är ovillkorligen förbundna att yttra och förklara sin mening. Konungen dock allena att besluta. Skulle mot förmodan Konungens beslut uppenbarligen strida mot denna Regerings Form eller Rikets Allmänna Lag, åligger det Statsrådets ledamöter att göra kraftiga föreställningar emot. § 10 Till föredragning hos Konungen i Statsrådet skall ärendena sedan nödvändiga upplysningar inhämtats, beredas av åtta skickliga män och Statssekreteraren. De är förordnade av Konungen och utgör Rikets Allmänna Ärenders Beredning. § 11 De Ministeriella målen förbereds som Konungen finner lämpligast.
Utskottet, som anser dessa skäl gälla lika för afsöndring af jord i närheten af de större som de mindre städerna, äfvensom köpingarne, har derföre funnit sig böra tillstyrka, att egare af jord, belägen inom en half mil från stad eller köping, må under full egande rätt afsöndra det minimum af jord, han nu under besittning på viss tid eger från sitt hemmen upplåta. Härjemte anser Utskottet det af Herr Carlén väckta förslag om upphäfvande af förbudet mot afsöndring af odalåker och äng böra bifallas. Odaljordens stora vigt och betydelse för ett hemman i jemförelse med dess öfriga dugliga jord har numera till större delen försvunnit. Genom de framsteg jordbruket på sednare tider gjort, har icke allenast den odlade jordens afkastning mångdubblats, utan äfven en större lätthet uppstått att af duglig jord bereda sig åker och äng, fullt jemförlig med den gamla odaljorden. Det torde sålunda icke medföra någon våda för ett hemmans bestånd och förmåga att bära sina grundskatter, om en lägenhet tages af hemmanets urgamla åker och äng eller af dess öfriga, dermed fullt jemförliga, sedermera odlade inegor, helst då tillika stadgadt är, att afsöndring icke får ega rum utöfver en tiondedel af hemmanets egovidd. Härtill kommer, att under nuvarande förhållanden stora hinder och kostnader för jordafsöndring uppstå genom svårigheten att afgöra, huruvida en för afsöndring lämplig och dertill af jordegaren bestämd ega utgöres af odaljord, eller ej, en svårighet, som ofta möter till följd deraf att gamla skattläggningshandlingar dels äro ofullständiga i sina beskrifningar öfver jorden, dels ock för många hemman alldeles förkommit. På grund af hvad Utskottet sålunda anfört, får Utskottet vördsamt hemställa, att Rikets Ständer, i underdånig skrifvelse, hos Kongl. Majt anhålla, att 2 Kapitlet 3 § i Kongl. Förordningen den 19 December 1827, sådan densamma lyder i Kongl. Förordningen den 12 November 1858, mätte erhålla följande förändrade lydelse:
R:dr, tre månaders fängelse mot böter från 200 till och med 3oo R;dr o. s. v. Ej må dock någon för bristande bötesti 11gäng mer än ett år i fängelse hållas, ehvad belopp böterne må utgöra/’ ”Onder fängelsetiden bör fången till lämpligt arbete hållas.” Hedervärda Bonde-Ståndet har i stället för Utskottens förslag antagit 63 §. i Utskottens Betänkande N:o 6 med den förändring, att sista perioden i irsta momentet, "börande Kongl. Maj.ts och Kronans rätt icke Jörr utgå, än målseganden sin andel njutit/* skall uteslutas, Högv. Preste-Stånde t har förändrat sista perioden i 1 mom. sålunv da: ”börande de fattiges rätt icke förr utgå, än målsegande sin andel njutithvaremot Vällofl. Borgare-Ståndet bifallit Utskottens förslag oförändradt. Och som i fråga om böters förvandling tvänne Stånd stannat emot två i olika beslut; alltså kommer att i detta ämne förblifva vid hvad förut varit stadgadt; hemställande Utskotten likväl, i händelse Ridderskapet och Adeln skulle antaga den vid 62 §. föreslagne inbjudning, att 66 §. i i83o års Förordning, som vid det nu inträffade förhållande fortfar att blifva gällande, må i så måtto ändras, att sista perioden i irsta momentet erhåller följande lydelse: ”bärande de fattiges rätt icke förr utgå, än målsegande sin andel njutit."^ 64 §• ardra mom. af denna §. hafva Höglofl. Ridderskapet och Adeln samt Högv. Preste-Ståndet förändrat sålunda: ”Mål. som angå oloflig bränvinsföraäl jning, upptagas oeh afdöroas å landet antingen hos Konungens Befallningshafvande eller vid Härads-Rätt,men i städerne vid vanlig Domstol, med undantag likväl af de städer, der policeinrältning finnes, hvarest dylika frågor,uti hittills vanlig ordning behandlas. Då den tilltalade skriftligen anmäler sitt erkänna nde af förbrytelsen, må personlig inställelse undvikas.
— Men, då denne Summa, utgörande årligen 70,000 Ridr jemte Spanmåls-Arrendet af Starby Kungsgård a00 Stats-Utsiottets Betänkanden. 199$ Tunnor härtill ej lemnar tillgång detta år, sedan, på sätt Kongl. Majits serskildta Nådiga Proposition, jenne Utskottets Utlåtande af denne ,«lag rörande Pensions-Staten för Högstsalig Hennes Majits Hof, innehålla, blott sista Qvartalet af underhålls-summan är odisponeradt och hvilket för afiöningar och gratificationer samt pensioners utbetalning erfordras; så får Utskottet tillstyrka, att deri äskade Summan af 50,000 R dr till Begrafningskostnaden måtte anslås att förskottsvis uigå af öfverskottsmedlen på StatsVerkets intrader för år 1817 och följande åren, emot det att den besparing, som under usta Hufvud-Tituln å Högstsalig Hennes Majits underhålls summa, efter afdrag utaf nyssnämnde Pensions-Stat, uppkommer med nästa års början till belopp af omkring 54,000 Ridr årligen för år 1819 och framgent intill nästa Riksdag, bör upptagas bland öfverskotterne på Stats-Verkets Intrader; Äfven sorn, hvad för öfrigt angår Kongl. Majas Nådiga framställning derom, att de brister, sorn kunna uppkomma ej mindre å denne kostnads-sumrna, än ock uti de till utgifterne vid Högstsalig Konung CARL XIIIis begrafning samt Kongl. Majus Höga Kröning och Hyllning, förut anslagne Summor, Utskottet 'likaledes tillstyrker, att sådant allt må utgå af blifvande öfverskott på intraderne emot vederbörlig redovisning, som i föreskrifven ordning kommer under granskning. Hvilket till Riksens Höglofl. Ständers bepröfvande vördsamligen öfverlemnas. Stockholm den 1 Julii 1818, t gg 6 Stats-XJlskottets, Betänkande. Riksens Högloft. Stunders Stats-Utskotts Utlåtande, i anledning af Kongl Maj: t i.
Då grundlagen i hvarje fall skall tolkas och tillämpas efter dess ordalydelse, så kan väl icke af det nu uppläste stadgandet annan slutsats dragas, än alt Utsk, 20 Den 5 Octo b er. skall yttra sig öfver förslagen i deras helhet och icke blott öfver vissa delar deraf. Detta slyrkes än ytterligare af 87 §, der det heter i afseende pä K. propos:r: ”Finnér Konungen godt någon lagfråga för R. St. framställa, aske Han Statsrådets och Högsta Domstolens yttranden deröfver samt meddele R. St. sin propos. tillika med berörde yttranden. R. St. infordre LagUtsk:s utlät, häröfver, beslule sedan och öfverlemne Konungen deras svar uppå Rikssalen, om de bifallit Konungens propus., och skriftligen genom Talmännen, om de densamma afslagit.” Hr Stråle deremot har föreslagit, att LagUtsk. endast skall yttra sig öfver de delar af K. propos., hvaremot anmärkmr inom RiksSt:n förekommit För min del tror jag R. St. icke äga rättighet att meddela en sådan föreskrift till något Utsk. Derföre skulle jag önska, alt det gjorda förslaget mätte undergå en sådan rättelse, att det kan antagas utan förnärmandejaf grundlagen. Den siste värde talaren, Hr von Hartmansdorff, har i sitt yttrande äfven andragit något, som jag visserligen icke tror slår i direct samband med motionärens förslag. Han har fästat uppmärksamheten derpå, alt det icke vore lämpligt att antaga en ny strafflag innan man hade några straff-fängelser. För min del är j.-.g af en alldeles motsatt åsigt. Jag anser det nemi. icke vara lämpligt att uppbygga fängelser, innan man vet hurudana de lagar blifva, som skola tillämpas, utan jag tror det vara den rätta ordningen, att man först antager strafflagen, och sedan tillser att de nya fängelserne blifva byggde på sådant sätt, att de i lagen bestämda straffen må kunna verkställas. Jag anser följaktligen det af Hr von Hartmansdorff åberopade factum alldeles icke utgöra något hinder för lagförslagets antagande.
När de fingo «herregåln», detta gamla grå herrenäste, detta Grantorp, som kunde haft så mycket att förtälja för oss från forntiden, om det kunnat tala med annat än tecken, – i sigte, utropade Elin: – Se der är den store gråstensgålen! Aldrig såg jag maken stort boningshus! Och det af bara sten till! Kors hvad jag tyckte der var hemskt i vintras ett år se’n, fast der var roligt; men nu ser der vackert och grannt ut, der det står midt i den nyss utspruckne löfskogen. Patron frågte mig då om jag intet ville komma dit och tjena som huspiga i stället för Lena, men tänk då hade jag intet velat det för halfva verlden, och det af många orsaker – tillade hon djupt suckande – men se nu! – fortfor hon litet gladare – nu kunde det väl gå an. – Åh nej, nej! För Jesu namns skull gör intet det, Elin! – sade Gunnar och blef likblek åt blotta tankan. – Nej, lofva mig det! Svär på det, Elin, att du aldrig, nej aldrig i din tid kommer in i det röfvarnästet. – Kors, men hvarför säger du så om ett så rart ställe, med så godt herrskap – sade Elin, liten smula ovilligt och förebrående. – Jo, det vet väl jag det – mumlade Gunnar halfhögt, och blef mörk och tyst, och Elin frågade ej vidare derom. Hon tänkte redan på annat. Men nu veko de utaf stora landsvägen, lemnade herregården till höger och reste in på en smal väg i djupa skogen. Den slingrade sig så vackert fram, mellan de jättehöga furor och granar, och aftonluften började redan gifva denna doft åt skogen, som är så behaglig, ja så oemotståndligt förtjusande för alla skogboar. Gunnar halföppnade munnen, spärrade upp näsborrarne, lade hufvudet bakåt, och inandades i långa fulla drag denna herrliga skogsluft. – O! hvad det smakar skönt, efter allt landsvägsdammet – sade han, och såg upp mot trädtopparne om han skulle blifva varse någon fogel. Men sedan såg han ned på Elin, som oförmärkt torkade en tår ur ögat.
” — För att nu återkomma till kommitterades förslag beträffande norra stam-.Linien banans fortsättning från Örsundsbro till Sala, så torde till en början böra erin-j^g”^' ras, hurusom, på sätt i det föregående är uppgifvet, Chefen för statens jernvägsbyggnader, uti sitt den 18 November 1856 afgifna betänkande, ansett Westmanland böra i afseende på sina kommunikationsanstalter finna sig bäst lottadt, om det, jemte de från Mälarestranden utgående förbindelser med hufvudstaden och denna strand tillgränsande provinser, finge en jernbana anlagd i ungefär midten af länet, eller uti en från Sala vesterut till Frövi dragen linie; men ehuru den norra stambanans utgrening från Sala i denna rigtning syntes medföra den största nytta, icke allenast för Westmanland, utan som föreningsbana mellan de norra och vestra provinserna, äfvensom för landet i allmänhet, måste likväl, i fall lokala svårigheter af den betydenhet uppstode i denna eller nära derintill liggande linier, att densamma af sådan orsak borde öfvergifvas, ett annat alternativ antagas, bestående i en linie från Sala öfver Westerås till Köping och derifrån till Köping-Hult-banan mot vester, hvilken senare linie relativt till den andra icke hade något annat för sig, än att den gåfve värde och gagn åt en redan genom enskild försorg börjad banbyggnad, hvilken i annat fäll blefve utan synnerlig nytta. I sammanhang härmed har bemälde chef, på sätt här ofvan likaledes är vordet anfördt, tillika yttrat, att under alla omständigheter 56 torde emellertid en särskild bana böra anläggas emellan Sala och Westerås för den stora mängd tunga varor, som, från de orter hvilka i flere rigtningar omgåfve norra stambanan, öfver Westerås på genaste och billigaste väg måste söka hamn vid Mälaren, för att på detta vatten sedan vidare mot Stockholm och andra trakter af landet fortskaffas; och skulle på samma väg äfven en stor del tunga handelsvaror från Stockholm för billigaste transportkostnad komma till de närmast belägna norra provinserna.
Det händer, blodets röst i unga pulsar Och löfte, gifvet under När tiden kom gick för med kraf, blott alltför ofta flera; Det kom en dag, som dem i trångmål Den digra ömhetsskuld På hvilken de en gång fann till var väl nu den vän, hvartill sitt hopp man Som något var i stund, då något Som icke svek i smärta och ställde, gällde, betryck? Som lade balsam på hvart sår, som blödde, åt förtorkad läpp gaf kärleks Hur litet vackra löften ofta Man varit för Hvars läskedryck? mena! hvarann en lekkamrat allena, känsla räckt en vacker vårdags glans Att spela krocket och att kasta Nu var det slut, förtrollningen kärleksnamn fröjd, Blef dem beskärd. Från famn. som af två trogna hjärtan kännes, All kärlekslyckans glans hennes ögon strålade mot hans Och strålade igen från Det blef en ljuflig saga, dessa ivännes. krans! var bruten. Ogräs och hvete. ennes mindre goda sidor söker jag låta träda i bakgrunden genom att utveckla hennes bättre egenskaper, » skrifver en moder, en af nyare tidens finast bildade kvinnor, om sin unga dotter. Det ligger ett litet frö till ett uppfostringssystern i de orden. Uppfostran är vanligen riktad direkt på felen. Endast få hafva klar insikt nog för att träffa dessa, utan att tala om dem, undanrödja dem utan att bränna dem fast i minnet, hafva, framför allt, den själfbeherskning, som sätter dem i stånd att bida rätta stunden, det tålamod och den gudomliga ro, som låter ogräset växa intill skördetiden. D e fleste gå rakt på felen och utveckla dem. D e plåstra med en blemma och göra den giftig. D e borde icke låtsa om deD, och den skulle försvinna. Må ingen få känna skarpa ögon ständigt riktade på sig. D e t kommer mången att stappla och — falla. Oskyldiga brister blifva till verkliga fel, och felen blifva spö- ken, som under skräck och ängslan bränna sig in i minnet for alltid, som förfölja och förtrolla och beherska, och som fylla sjä- len med onda bilder. Och hjärtats ljusa barn gömma sig undan och krypa i vrå, och du får aldrig se deras hvithet skina!
Af det hos Slåndels Herrar Electorer hållna ProLocoll inhemtades, att, för den tid, som Biskopen Doctor Holmström, af opasslighet, och ContractsProsten Hallström, i anseende till afresa från staden, linnas hindrade att i Constitutions-Utskottets förhandlingar deltaga, till Ledamöter af samma Utskott utsedde blifvit, för den förre, Domprosten Doctor Elmgren och för den senare Professsor Bolmeer, hvartill de ock genom Prolocolls-uldrag legitimeras skulle. S. D. Att som Ledamot i Banco-Utskottet inträda för den tid, Biskopp Agardh kommer att från Riksdagen vara frånvarande, hade af Ståndets Eleetorer utsedd blifvit Prosten Osterman, dertill han ock genom Protocolls-afdrag legitimeras skulle. Från Vä Ilo fl. Borgare-Ståndet. S. D. Föredrogos ånyo följande Banco-Utskottets Betänkande, Memorial och Utlåtande: N:o 126, i anledning af väckt fråga om nedsättning i lösen för Våg-afclester å jern och andra vågförda effecter, som hos Banken eller Låne-Coiv toiret i Götheborg belånas, samt afskaftande af så kallade förnyelse-bevis. Bijölls. N:o 127, lill svar å de inom tvänne Riks-Stånd framställda anmärkningar vid Utskottets under N:o 87 afgifne Utlåtande, angående dels utsträckning af lånetiden och nedsättning af räntan för Discont-lån, dels bestämmandet af någon viss andel af Discont-fonden till lån åt Jordbrukare oeh Bergsmän. Memorialet N:o 127 godkändes och Utlåtandet N:o 87 lades till handlingarne. N:o 130, öfver gjorda anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o 97, i fråga om Creditiv för Directionen af Arméens Pensions-cassa. Ståndet, som bifallit Betänkandet N:o 97, lade Utlåtandet J{:o 130 till handlinga rne.
Oell bar lust, eller 8lul8-Iaadel8 oell Itöst8le I)oin8loIeu8 liörande, funnil stodl ull liderl 8ä be8kutfude för8tast unllista. linlistl lider nnderrlunista 8krifvel86 uf den 22 8i8llidne l^ebruuri Iiatven f, Oode l^errur oeb 8ven8ke IVilä», för lider del, be^Iulul, ull, med uf86- ende j)u vjl^ude 8kiljustlista meninstur om lulla lsdninsten af I^onsti. Xnnstörel8en den 1 Oelober 1812, rörande ell no»u iustllustande uk livad lust oell förfullninstur ^ubjuda vid be8väi88k> ifler8 oell un8ökninstar8 inleinnude, varder förklarudt, ull onr 8akesturen estenbundistl nndei leeknul be8Vär88krifl ellei' un8ökninst, 80m lill l^oiistl. !^laj:l 8aml vederbörande Oollestier eller limbel8- niun in»ifve8, ulstör den om8ländistbet, all fullmustl för instifvandel ej blifvit bifogad, ieke liinder för 8krillen8 eller uii8ökninsten8 usi^lustande lill ^rofin, ist; — Iivilkel för8lust .1 lill Mll ompröfvunde öfverlemnal. Oeb vill iuz delaammu, efler ull deröfver balvu boil IVlill 8lal8-laud oell llöst8le. Dom8lolen, i Räder bifalla. ö ^o/r»/.
Emellertid har jag ej alltid varit ensam och gammal; ung har jag, som alla människor, en gång varit, — ung, glad och förhoppningsfull, och på den tiden lefde jag ett rörligt lif och blef sammanförd med många människor, af hvilka de flesta nu äro döda. På den tiden arbetade jag också oerhördt strängt; jag måste det, ty fattigdomen kom ej först på ålderdomen, den föddes jag till, och ehuru jag under vissa perioder af mitt lif hade det litet bättre, har den dock alltid tämligen troget hållit mig sällskap. Genom arbete och sparsamhet lyckades jag under den tid jag var » i selen' hopspara en liten penningsumma, ett par tusen kronor till ålderdomen; efter en gammal släkting ärfde jag en ungefär dubbelt så stor summa. Jag ansåg mig således,då jag vid öfver sextio års ålder tog » afsked ur tjänsten », för en nästan rik person, som kunde lefva 1893 på sina räntor och med lugn och tacksamhet mot Gud möta ålderdomen och efter den långa dagstungan njuta af aftonens stillhet. Emellertid blef min glädje ej lång, och se här orsaken därtill. Ni vet kanske, att i hvarje småstad finnes det — lika säkert som där finnes ett torg, ett tornur och en stadsträdgård, där herrarne serveras med punsch och damerna med saft och vatten — någon storkaxe, som så småningom kommit i den ställningen, att han åtnjuter allas förtroende. Hvarför han åtnjuter det, kan jag ej fatta, ty icke är väl en människa mera förtroendeväckande än andra, därför att hon lefver på stor fot, har vidlyftiga affärsförbindelser, kallas för konsul eller bankdirektör och lägger sin näsa i hvartenda aktieföretag på tjugu mils omkrets. Men det är emellertid så; ty människorna äro att likna vid en stor fårskock: dit den ena rusar för att sätta in sina penningar, dit rusar don andra efter, utan att själf ha ett uns eget omdöme om saken. än mindre kunde jag bjuda andra. Ack, mina kära små kaffefester, hvad jag saknade d e m! Och allt detta därför att jag insatt mina penningar hos en person, som åtnjöt allmänt förtroende!
M:t behagat i nåder föreslå i afseende på det under denna riksdag för tomtregleringen i Christianstad äskade lån, eller en af Drätsel-kommissionen, å stadens vägnar, afgifven ansvarigbets-förbindelse samt 7 procents årlig inbetalning från och med år 1853, deraf 4 procent borde anses såsom ränta och återstoden utgöra kapital-afbetalning. Enär nästan alla de rikets städer, som under sednaste årtionden varit hemsökta af större eldsvådor, erhållit byggnadslån utaf allmänna medel, hafva Rikets Ständer ansett staden Lidköping jemväl böra komma i åtnjutande af ett dylikt lån för återuppbyggandet af den del utaf denna stad, som genom 1849 års eldsvåda ödelädes; hvadan och i hufvudsaklig öfverensstämmelse med E. K. M:ts högstberörda nådiga proposition samt i enlighet med Rikets Ständers vid denna riksdag redan fattade och under den 19 Mars innevarande år hos E. K. M:t i underdå - 246 Expeditions-Utskottets Förslag lill tind. Skrifvelse, N:o 127. nighet anmälda beslut angående, låneunderstöd för brandskadade städers återuppbyggande, Rikets Ständer pröfvat skäligt att, för uppbyggandet af den under Maj månad 1849 nedbrunna delen af staden Lidköping, eller den så kallade gamla staden, bevilja ett lån af Sextiosex tusen sexhundra sextiosex riksdaler 32 sk., emot de vilkor ock förbindelser, som i afseende på ej mindre lånemedlens lyftning och användande än desammas återbetalning och räntans beräkning, genom-åberopade beslut, blifvit af Rikets Ständer föreskrifna, och under förbehåll att lån utaf dessa medel endast få utlemnas till de tomtägare, som uppföra byggnader af sten eller annat icke eldfarlig! ämne. Vidkommande det begärda serskilda bidraget till bestridande af kostnaderne för tomtregleringen i meranämnde stadsdel, hafva Rikets Ständer funnit sig ega anledning att bifalla jemväl det lån, E. K.