Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det misslyckade företaget till Guristo hade så godt som upplöst hans trupper. Han lät mig förstå, att han sjelf ej kunde ansvara huru han skulle bära sig åt för sin egen individuela person. Man bad mig emellertid hafva tålamod, och sade att längre fram det kanske skulle bli bättre. Jag utbad mig tillstånd få vistas i hans läger, det jag erhöll, och der jag nu befinner mig i väntan, boende i en riskoja helt nära öfverstens egen, men betalar af egna medel den salta fisk eller den härskna ost jag förtär — detta är de enda delicerna här finnas ochgrekerna låta minsann betala sig hederligt nog. Jag kan ej neka att jag ofta varit rätt hungrig och törstig, då jag äfven för betalning ej kunnat få någonting — men stor sak så länge man har helsan, så länge är jag lycklig, men blir man sjuk här då är man riktigt att beklaga, ty här i landet får man knappast en drickstår utan betalning. Här fins ej spår af gästfrihet, man kan ej göra sig begrepp om sådana menniskor. När man vill hafva någonting, så måste man gifva penningar ifrån sig, innan den säljande går något steg för att gifva det man begär; först då när han har pengarna i hand, får man det man vill hafva. Tillståndet med Fabviers corps är högst uselt. Fabvier sjelf är i stor penningbrist, så att de officerare som redan äro i aktivitet hafva att fordra sin sold för flere månader. Detta är äfven en stor orsak hvarför han ej törs engagera flera. Här vistas som jag flere tyskar, fransmän etc. som hafva ingen betalning. De voro här före mig; de hafva ätit upp hvad de medhade, så att nu riskera de stackrarne att krevera af hunger. Min lycka är att bland utländingarne här i Grekland är äfven en svensk, en finne vid namn Myhrberg *, en ganska dugtig pojke, som genom sitt tappra uppförande vid Guristo der frälsade lifvet på kavalleri-chefen, och der han ensamt utmärkte sig, då alla andra på nygrekiskt vis vände ryggen till. Min lycka är att han är öfverstens gunstling, att han är en bra karl, att vi äro landsmän, och att vi blifvit ganska goda vänner.
Beträffande det förslag, som under litt. i förekommer, så ehuru Rikets Ständer, i underd. skrifvelse den 3 Juni 1812, framställt den önskan, att icke mindre än en hel klass af beväringen i sender måtte uppbådas, synes det likväl Rikets Ständer vara alldeles nödvändigt, att E. K. M. i krigstid må ega att i de landsorter, der E. K. M. pröfvar behofvet sådant fordra, uppbåda till och med alla beväringsklasserna, utan afseende på, huruvida å andra orter inom riket hela beväringen eller någon klass deraf tillika uppbådas, enär en del af landet kan vara hotad, men en annan ej, och, serdeles under vissa tider af året, beväringen icke skulle kunna från aflägse trakter med erforderlig skyndsamhet hinna till ett hotad t ställe ankomma; hvaremot i freds - 228 Expeditions-Utskottets Förs’ag tid tind. Skrifvelse, IV.-o i%4' tid den lättnad i beväringsskyldighéten torde böra beredas, att endast första klassen af manskapet utgår till vapenöfning,- ocb få Rikets Ständer, med afseende härå, dels i underdånighet anhålla, att i fredstid till vapenöfning uppbådas endast de af beväringsmanskapet, som böra till första klassen, dels underdånigst anmäla sitt medgifvande, att, när rikets försvar sådant påkallar, E. K. M. må ega uppbåda till ocb med alla beväringsklasserna inom de landsorter, der E. K. M. i nåder pröfvar sådant nödigt, utan afseende på huruvida eller till huru stor del beväringen inom. öfriga områden kallas till vapen. y:de punkten.
Priset på skogsprodukter är i ständigt stigande och har för år 1860, frakten oberäknad, uppgifvits sålunda: 1 stig kol om 24 tunnor 12 å 15 R:dr, 1 tolft bräder 6 å 9 R:dr, 1 » plank, 2-t,ums 12 å 15 », 100 stycken stör 3 å 4 », 1 lass gärdsle om 60 stänger 2 å 3 ». 1 byggr Försök att använda bränntorf såsom surrogat för ved hafva blifvit gjorda vid Gryts bruk, hvarest en kostsam fabrik för bränntorfvens beredning i stor skala är under anläggning, samt vid Wedevågs bruk, Guldsmedshytte silfververk och Håkansboda kopparverk. Vid kalktillverkning inom Edsbergs härad användes alunskiffer nästan uteslutande såsom bränsle; och i den såkallade öija mosse inom den till Grimstens härad hörande del af Hardemo socken finnes bränntorf af god beskaffenhet, men hittills nästan obegagnad. Förjernvägarne, vid örebro stads gasverk samt någon gång vid bergverk och fabriker användas stenkol och coakes, hvilka till icke obetydligt belopp för sådant ändamål införas. Särskilda åtgärder för Rofdjurs utödande (tab. N:o 5) hafva icke erfordrats, sedan, efter lyckade Tubb.N:is5 skallgångar under föregående perioder och genom användande af såkallade trampsaxar, större rofdjur numera öfver allt blifvit sällsynta. Då för räfvar och andra mindre rofdjur skottpenningar, utöfver de i Kongl. Jagtstadgan bestämde, icke äro anslagne, har uppgift å antalet af dylika djur, dödade af andra än jägeribetjeningen, icke kunnat erhållas (tab. N:o 6). E) Bergsoch Brukshandtering samt F) Fabriker, Manufakturer och Handtverk.
Besvärsoch Ekon.Utskotten: N:o 73, med förslag till sammanjemkning af RiksStms skiljaktiga beslut, i anledn. af Utsk:ns belänkm N.‘is 4 och 29; N:o 74) i anledn. af återremiss utaf betänk. N:o 3o, ang:de gemensamma nämnder för vården om häradenas och länens gemensamma angelägenheter; N:o 75, med förslag till sammanjemkande af RiksStlns skiljaktiga beslut, ang:de föreslagen lagstiftning om fattigvården i Riket; N:o 76, i anledn. af väckt motion, att de af K. M. och Kronan afyttrade kronoskogar och parker i Riket ej måtte få styckas i mindre lotter, än de blifvit af K. M. och Kronan försålde; N:o 77, om hvad som bör iakttagas, då delägare i tackjernshytta äskar alt få idka stångjernssmide och deremot afstå från de i och för tackjernsbiåsningen beviljade friheter, men andra delägare i liytlelaget vägra att derpå ingå. Upplästes ankomna prot.utdr. från de öfriga RiksStm, nemi. från PresteSt. af den 8 och 10 dennes, från BorgareSt. af den 10 och 12 dennes och från BondeSt. af den 10 dennes. Lades till handlingarna. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. till 1 på dagen. jin fidem protocolli, F. O. Silfverstolpe. iG4 Den i5 Maj e. m. Lördagen den i5 Maj 1841• Plenum kl. 6 e. m. Justerades 8 prot.utdr. för denna dag f. m. Företogs val af 18 ordinarie ledamöter och 6 suppleanter uti förstärkt Allm. Besvärsoch Ekon.Utsk.; och befunnos, efter valförrättningens slut, och sedan lottning blifvit anställd emellan dem, som erhållit lika antal röster, hafva blifvit utsedde till Ordinarie ledamöter: N:o 145. Frih. Stjernstedt, Jac. Theodor 5g röster. „ Palmstjerna,fullm.
Denna omständighet, att nemi. icke Österbergslagen eller Ofvansjö och Thorsåker finnas inbegripna å rubriken af egentliga bergslager eller s. k. tack jerns-bergslager, måste me_dföra den verkan, att genom den tillåtelse, som Utsk. har föreslagit, skulle största delen af alla i Riket befintliga bergsmanshamrar ifrån år 1841 blifva befriade från alla inskränkningar i deras smidesrätt. Bergsmanshärdarne i Riket äro, såsom jag tror, något öfver 90 och deras privilegierade tillverkningsbelopp är 17,000 Sk??. Om jag ej bedrager mig alltför mycket, så utgör antalet af de bergsmanshamrar, sora finnas i Ofvansjö och Thorsåkers tillsammans med Öster-bergslagen omkring hälften af allesammans; ty de öfriga äro ganska få, nemi. några inom Grythytte, några i Ramsbergs och äfven i Vesterbergslagen och Norbergs; dock tror jag ej, att summan af alla bergsmanshamrarne inom de egentliga bergslagerna uppgår till hälften af det hela. Om man antager, att summan deraf uppgår till halfparten, så skulle 45 eller kanske 5o vara inbegripna uti den frihet, som här medgifves. Då nu hela det privilegierade beloppet utgör omkring 17,000 Sk??, och antalet af de utom egentlig bergslag belägna bergsmanshamrar utgör ungefärligen hälften, så skulle man der hafva omkring 8,5oo Sk?? bergsmans-smide, Den iG November f. m.' i3 söm troligen genom ifrägavar. smidesfrihet skulle förete en betydlig tillökning. Under samma nummer af Utsk:s förslag, men litt. C, förekommer en omständighet, som jag äfven önskade alt få upplyst. Litt. C lyder sålunda: ”äfven för inom bergslag ”bela gna stångjernsbruk medgifves full smidesfrihet för hvarje ”härd, som är privilegierad för 4°° SkfT’ etc. Jag kan ej finna, om med dessa 4°o Sk$ menas sådana, som voro privilegierade innan K. kungörelsen d. 26 Nov. 1838 utfärdades, ty då medgafs en tillökning i smidet.
95i I afseende pä den frågan, huruvida när» varande inål skulle bora alldeles förfalla, iliandelse, efter skedt jemkningsförsök, två Stånd definitivt stadna mot tvä, anser jag den böra ined Nej besvaras, emedan alla fyra Stånden i huf aidsaken förenat sig, och bifallit, att en Underdånig hemställan till Kongl. Majit bör göras, med generelt yrkande af Handelsfrihetens stora vigt i allmänhet för Rikets välstånd, såsom Ekonomiska Utskottets första Betänkande innehåller. Skulle detta Betänkande oförandradt antagas, blifver tvä Stånds mening radande öfver två andra Stånds, hvilket ej synes vara enligt med rättvisan. Till undvikande af ett i min tanka så olämpeligtresultat gifvesej an* nan utväg, å'11 att bägge förslagen till Kongl. Majit i Underdånighet frambäras, eller att valet dem emellan genom Nämnd afgöres, IntetdeTa synes mig stridande emot Grundlagens föreskrifter, och 75 §. i Riksdagsordningen förbjuder icke att äfven uti Ekonomiska mål vidtaga den utväg, som 75 §. i allmänhet letnnar, då två Ständ stadna mot två, att genom Nämnd bestämma, hvilken af två skiljaktiga framställningar bör hos Kongl. Majit i Underdånighet amnälas.” 2:0. Af Riksdagsfullmägtige 'Nils Månsson och C. F. Berg, innehållande: Emot Högloft.
Hit höra alla mål, som förut afgjorts vid Kämnärs Rätt, RådstufvuRätt, Accis-, Sjötullsoch HallRätt m. fl. särskilta Rätter och Verk' i Stä* derna, som hittills haft Domsrätt. Om Nämnden skall, som hittills, bestå af lönta Rådman, bör dessas antal i allmänhet inskränkas. D_‘ minsta Städer kunde hafva en Domstol gemensamt med det Härad, hvaruti de äro belägne, samt för ordningens bibehållande en slags Styresman. Alla så kallade fora privilegiata, t. ex. BergstinaRätten m. fl, upphöra, undantagande BorgRätten för de personer, som till Hofstaten höra och på Kongl. Slottet bo, i det, som rörer deras tjenstebefattning, samt de A - Serskildta Utskottets Betänkande». 791 cademiska Jurisdictionerne i afseende på Studerande m. m. LagmansRätterna indragas. Förslaget till denna nya organisation är bygdt på följande allmänna grunder: 1 Den administrativa makten erhåller en mer omedelbar och concentrerad befattning med de till den hörande ärenden, och Konungen besväras mindre med pröfning af åtskilliga smärre högst obetydliga tvister och ärenden utan mest med allmänna vigt iga frågor. 2. Alla medborgare höra under samma Domstolar, och all Domsrätt skiljes ifrån da till executiva styrelsen hörande Embetsverfcen5 Domstolarnes och i synnerhet ÖfverRätternas göromål ökasj men derföre torda ej personalen betydligen ökas. 3. Embeté- och Tjenstemän blifva i allmänhet mera än hittills sysselsatte, men bättre lönte. De borde lönas efter beräkning i Spannemål, och alla lönas i samma grad något nära lika. 4. Likasom redan skett med vår allmänna Lag, verkställes en ny redaotion af alla Financiella, Commerceoch Ekonomiska Förförfattningar, former och föreskrifter hvaraf en mängd måste dels upphäfvas dels förenklas. 5 Äfven förenklas Uppbördsoch RedogörelseVerket.
Men om staden vände sig i ve och vånda, ventilerande beslutet om den vigtiga deputationen, hvilken dock uppsköts, tills man fick höra hvar högqvarteret komme att uppslås, så trampade Vettlanda-brons försvarare, öfverste Tranefeldt och hans gossar, ej på rosor, der de stodo med sina fyra kanoner och kikade efter en syn, den de väl varit tillfreds att ej få skåda förr än på domedag. Men synen dröjde blott till middagstiden (den 25), och när det började röra sig bland bergen kring Skee prestgård, tog befälhafvaren den resursen, som mången större chef vid månget större tillfälle begagnat: han sökte nemligen att genom list föra fienden bakom ljuset. Tyvärr kunde dessa 346 man aldrig genom någon snillets ingifvelse stiga till ett högre antal än de voro. Men Tranefeldt utbredde sin linie så vidt som möjligt och lät den stödja sig mot en skogsdunge, hvarefter trosskuskar, skjutsbönder och några patriotiska bondpojkar skickligt – en coup de théatre – bildades till reserv, förvillande ... förstås på afstånd. Det var en lycka i olyckan att blåsten oupphörligt lät grus och dam hvirfla upp i fiendens ögon, tills regnet senare gjorde samma tjenst. Emellertid hade bron blifvit upprifven, och just som allt var lagom i ordning, sände befälhafvaren för den lilla truppen en parlamentär åstad med efterfrågan om deras högheters ankomst betydde krig eller fred. Svaret lemnades genom ett manifest, som försäkrade om all möjlig fredlighet. Men obelåten härmed och bränd i skärselden mellan den svenska hedern, som ville stå fast, och den enskilta öfvertygelsen, som visade omöjligheten att uträtta något, beslöt sig öfversten för en ny sändning under den något oegentliga förevändningen att erhålla närmare förklaring öfver ordet manifest. Denna gång blef svaret en befallning till Tranefeldt att draga sig tillbaka och icke bortspilla den hand full folk, som han hade. De närmare detaljerna af mötet vid Vettlanda, jemte danske generalbefälhafvarens afsigter med Strömstad beskrifvas utaf prins Carl af Hessen sjelf på följande sätt12:
Hvad tjente det till att nedlägga för mycket arbete på åkerbruket eller andra det husliga lifvets sysslor, som lika väl förrättades af de öfriga, och när man kom ibland andra, hvar fans den, hvilken man kunde ingifva någon aktning för styrkan, som ej var pröfvad, för hugstorhet, som aldrig uppenbarat sig? För öfrigt fans till all denna tidens oro en djupare grund, som jag framdeles får påpeka. I det gamla Rom var det sed att börja de inre stridigheterna, när inga yttre fiender hotade. Jag vill visst icke förneka, att inre stridigheter funnos i Norden under dessa tider, men det är dock skillnad deremellan, när menniskor bo inklämda mellan trånga stadsmurar, så att man icke kan undgå att hafva för ögonen dem man missunnar eller fruktar, och när man bor i ett vidsträckt land, der befolkningen icke är öfverdrifvet tät, men afstånden så mycket större. Man kan säga att i viss mon hafva vi här motsatsen till förhållandet i Rom. Man fann icke tillräckligt att göra hemma och derför begaf man sig ut på äfventyr. Man rullade sitt skepp till sjön och lemnade hemlandets kuster, man lade i land och härjade, der man ingen fiende hade, man anföll ett skepp, hvars höfding man ej kände, man gick ur fara i fara och ju större de voro, dess mera välkomna och när man gjort sig känd och fruktad, vände man hem, stolt öfver segrarna och viss om sitt inflytande. Derföre när det föll någon in att begifva sig ut till Island, för att sätta sig ned der, var det ingen, som förvånades deröfver. Det var något nytt att försöka. De ständiga färderna hade gjort folket förtroget med sjön och man egde skepp, som kunde trotsa stormarna. Till allt detta kommo just nu särskilda omständigheter, som gjorde utfärden önsklig. Allt visar, i hvilket nära förhållande utflyttningen till Island står till Harald Hårfagers eröfringar i Norge och hans vesterfärd till de Brittiska öarna. Den senare företogs sannolikt år 888 och just efter den tiden var det, som skarorna strömmade från Vesterhafvet och från Norge. Denna anledning till utflyttningen framhålles ock ständigt i sagorna och betonas der t. o. m. alltför mycket.
Utskottet, som mig synes, utan några egentliga skäl afslagit den på mine Committenters begäran af mig väckta motion, att Kronohemman, i likhet med Kronoskatte både finge intecknas och gå i gälds betalning, hade jag trott, att Höglofl. Utskottet närmare pröfvat förhållandet. De få anmärkningar, som vid memorialets genomläsande föreföllo hos Bonde-Ståndet, betyda ingenting. Det är ju icke möjligt, att en Representant från södra delen af Riket, serdeles från slättbyggden Skåne, skall kunna göra sig något rigtigt begrepp om Westerbottens vidsträckta, otillgängliga och rysliga ödemarker, hvarpå såsom säkert bevis kan anföras, att de Wermländningar, sorn i sistförflutel århundrade ditflyttade, ehuru vane med skogsbyggden i egna trakter, likväl måste öfvergifva orten och flytta tillbaka, då de der ej funno sin utkomst. Häraf täckes Höglofl. Utskottet högt upplyst finna, huru svårt, om icke omöjligt, det ar, i anseende till orternas olika climat i detta och flere sådane hänseenden, der natur-förhållanden hufvudsakligen böra följas, alt en och samma Författning skall kunna vara nyttig och gagnelig ifrån Ystad upp till Haparanda. Sak samma är det ock med Kongl. Maj:ts Nådiga Förordning af d. 19 December 1827, angående Stats-Utskottets Utlåtande N-o 3j. 7 grunclerne och vilkoren för hemmans-klyfning. — Denna sista omständighet hörer väl icke hit, men kan ändå blolt nämnas för att visa olämpligheten af en och samma Författning, äfven i denna delen, inom hela Riket. Ankom till Exp.-Utsk. d. 4 April, kl. 3 e. m.
Vi hafva sett att sammanstämmande omdömen i detta hänseende utgått från de mäktigaste monarkier, sammanstämmande önskningar att göra kriget så kort som möjligt; vi hafva sett huru den nuvide Kejsaren i Ryssland upoffrat en stor del af sin ärelystnad för att skona sitt land från en vidare fortsättning af kriget, ehuru derföre icke är sagdt att han icke fortfarande kunnat försvara sitt rike. Vi hafva sett de upoffringar som gjorts af Österrikes, Englands, Frankrikes och Preussens monarker, och -hafva således all anledn. förmoda, att en mäktig och stark tendens till lösning på fredlig väg af framtida tvister måste göra sig gällande hos dessa Regeringar, och äfven denna omständighet kan, efter min tro, utgöra en leddragande orsak, att man ännu ett par år med lugn kan upskjuta nu ifiågavide sak. Men det finnes äfven en annan omständighet som, ulan att jag tilltror mig att inlåta mig på det militär iska eller strategiska af denna sak, likväl är sådan att den betingas af erfarenheten, och det är att man vet det män af folket tänka olika om de olika andelar som särskilda slags V8pen böra utöfva på ett lands försvar. Del skulle således 259 Den G Februari. kunna vara en möjlighet att, i händelse ett par års rådrum lernnades till ytterligare begrundande af den ifrågav:de försvarsplanen, män af yrket kunde framkomma med granskningar som bidraga, vare sig att utföra detta förslag med mindre kostnad eller med samma kostnad mera effektivt medelst några större eller mindre förändringar i hvad som blifvit föreslaget. När dessutom Regeringen sjelf i sin propos. om Statsverkets tillstånd och behof sagt, att K. M. icke vill vid denna Riksdag göra framställning om medels anvisande för ifrågav:de ändamål, utan att frågan härom må anstå till ett annat tillfälle, kan jag icke finna hvad det särskildt skulle vara sorn gör denna sak nu så påträngande, att R. o. Ad. skulle, i strid med detta Regeringens förklarande, nödvändigt vilja gifva på hand för realiserandet af en plan, som kommit så nyss fram till R. St:r. Ilr Liljenstolpe, Axel Fredr., anförde skriftligen:
4:o att återstoden, efter vederbörande stifts-inspektörs samt öfver-inspektörens förslag, till folkskolor och folkskole-lärare utdelas sålunda, att den eller de församlingar, hvilka erbjuda sig tillskjuta två tredjedelar af hvad utöfver (försam lingens) nuvarande tillskott, enligt vederbörande stifts-inspektörs uppgift, erfordras för folkundervisningens ändamålsenliga ordnande, erhålla återstående tredjedelen; men att, om medlen härtill icke förslå, detta understöd företrädesvis lemnäs de skolor och skollärare, som, enligt öfver-inspektörens utlåtande, äro mest förtjenta af sådan uppmuntran; hvarvid synnerligt afseende bör fästas å den omständighet, huruvida en bättre undervisnings-method, än den Lankasterska vexelundervisningen, begagnas. Af Riksdags-fullmäktigen Per Nilsson från Espö i Malmöhus län. »Emot Högloft. Utskottets förslag om sättet för halfva den personliga skyddsafgiftens användande till folkundervisningens befrämjande får jag härmed anmäla min reservation. Utskottet har ansett, att högre skolor med akademiskt bildade lärare borde Sammansatta Stats-, Remlin,- samt Allm. Besv,- och Elcon.-Ulsk. Bet. JY§ 19. 57 inrättas pä landet, emedan »de i städerna belägna högre skolorna äro tillgängliga endast för de förmögnes samt för de närmast boende obemedlades barn.» — Jag tror att förhällandet blefve enahanda med de högre skolor, som på landet inrättades, emedan dessa skulle blifva ganska få, sä länge våra nuvarande fasta skolor i allmänhet icke ernått den utveckling, man har skäl att vänta, och sä länge lärarne i desamma äro så otillräckligt aflönade, att mången med goda anlag för lärarekallet tvekar att ingå på en bana, som erbjuder så föga utsigt till en betryggad framtid. Vidare har Utskottet lagt mycken vigt på förordnandet af skol-inspektörer. Egde man tillräcklig tillgång på kapitaler för inrättandet af en dylik tjenstemannakorps på stat, hvilken skulle resa omkring och göra sig goda dagar samt låta bjuda sig på kräsliga middagar, hvarhelst han färdades fram, så kunde sådant visserligen vara bra — åtminstone för inspektörerna sjelfva.
Mitt eget kan jag ju ha rätt att riskera, men icke andras. Och om man, när man hör Axel tala, till slut kan bringas att tvifla på hans pålitlighet och förtegenhet, det är sannerligen förlåtligt.410 Jag kommer att tänka på nyårsafton. Ola Hansson var bjuden till en familj, dit Axel icke fått inbjudning. Jag frågade Axel så löst, om han hellre ville komma till mig än sitta ensam hemma. Han sade tvärt nej. ”Det blefve allt för trist att sitta en hel qväll på tu man hand. – Det sårade mig. Det var enda tillfället under hela tiden då jag kunde få tala riktigt med honom, och jag hade en oändlig mängd saker att berätta, som för hans egen del kunde varit af intresse, men som jag af försigtighet aldrig kunde vidröra i andra personers närvaro. Det var enda tillfället då jag kunde varit mig sjelf, enkelt och naturligt. Och hur trött var jag icke af min roll! Af denna stockholmskomedi, som slog mig igenom i sällskapslifvet. – Det gjorde mig så hjerteondt att han den gången skulle sparka bort mig. Skulle då också han inbilla sig att jag var förälskad? Hade jag icke nog af den andre narren! Men i harmen tillbringade jag hela aftonen på tu man hand med honom. Jag skulle visa Axel att jag icke behöfde vara ensam, om jag prompt ville ha sällskap.411 Den qvällen satt skeptikern412 och skref ett sentimentalt bref hem till sin mor. Det är något så eget med högtidsaftnarne, sade han, man kan icke hindra sig från att känna tomhet. En högtidsafton är icke lik en annan qväll. ”Det sjunger i moll och klingar i dur, och allt koncentrerar sig i saknad efter hemmet.” Hvad det slog an på gumman – detta – ”det sjunger i moll och klingar i dur.” Det var poetiskt så det tog. — Hum. Han är mig en underlig fagott ibland. Kors, att han aldrig kan bli nykter, han, som skryter så mycket med det! Sist han var hemma (efter brytningen) voro vi ett litet ögonblick ensamma. Han satt i min store stol, jag vid skrifbordet. Vi talade om odödlighetshoppet. Jag sade att jag aldrig känner någon fattigdom eller tomhet vid att sakna ett sådant hopp.
6:o 35å fråga ttppflår ont ben ort, ber någon ffatt ffattffrifmaö, pröfmaö bett af Äonungenö SSefaflniitgöfjafrcanbe, nteb befmärötyäitmiöitiitg tid ort oty fläde font tveberbör. § 46. ?lda uppgifter, ffriftliga eder muntliga, ffofa i SJtantalölängbcn noga iittagaö, be ffriftliga nttittereraö oty ititutreit aitntärfaö i äJlantalölängbeit, tyvilfett be bifogaö. § 47. Sett fålttnba npprättabc SRantalölängbeit ffad, nitoff tre toedor före £are 5Bib focfenjlämmait företed, eller, om få begäred, ttppläfed Sftantalölängben; l)toarefter od) febatt ge* nom meberbörattbe *)3aftorö od) tmänne forfnemänd unberffrifter, utan eller nteb anmärfningar, l)milfa å färffilb förtecfitiitg upptagad, befi enlighet nteb merfliga förl)åtlanbet bltfmit jlprft, bettfamma af haftor till £areritigd'$ommitteen för ptter* ligare granffning öfmerlenutad. ©m Saxerings^liomwitté på fanbet. § 48. fpärabdffrifmareit åligger att författa od) tid Äonungend SSefaditiitgdlfafmaitbe, imber loppet af Santtari månab, tnfänba förflag tid terminer för £arerittgd