Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
För att besvara denna fråga, torde det tillåtas mig att här citera hvad undervisnings-comiteen i dess lind. betänk. 0111 regleringen af den allmänna undervisningen i Riket, den 20 December 1828, anförde. Der heter det pag. 202: Läkarekonsten. ”Med.chirurgiska institutet i hufvudstaden har en större lärare-personal, än någondera af Rikets medicinska faculteter och upptager läroämnen till ett lika antal med den medicinska. Comite'en har, i öfvervägande af hvad institutet verkat och sannolikt än ytterligare skall verka för läkarevettenskapernas fullkomnande inom fäderneslandet, af de fler - Deli il November e. m. 333 falldiga tillfällen till den praktiska medicinens inöfvande i allmänhet och den militära isynnerhet, hvilka hufvudstadens sjnkhusimättningar erbjuda, och af den omständigheten alt alla läkareveltensknpens ämnessvenner, hvilka söka befordran till läkaresysslor, böra af institutets lärare handledas i praktiska öfningar och inför dem prof undergå, trott sig äga flerfalldiga anledn:r att önska detla läroverks icke blott bibehållna utan äfven i den mån förbättrade skick omständigheterna medgifva.” Huru undervisnings-comite'en ansåg detla mål kunna vinnas, har den på ett annat ställe anfört, der den fastställer full paritet mellan undervisning och examina vid univcrsi te terna och institutet, och bestämmer , att den, sorn vid institutet blifvit examinerad för alt blifva doctor vid ett universitet , endast skulle undergå ett colloquium familiare. I denna comité salto mångå af Sveriges berömdaste män, största delen lärare vid universiteterna, och jag anser mig skyldig att bland dem nämna en, som om den medicinska undervisningen i Sverige har den största förtjenst och utan allt tvifvel rättighet till det högsta vitsord. Det var förste Arehiatern v. Afzelius. På grund af allt detla får jag hos H. R. o.
Jag kan således icke instämma med Hr Liljenstolpe. Att deremot ensamt lemna afgöranderätten uti dessa undantagsfrågor till sockenstämman, möter betänkligheter. Dels lärer man af sockenstämman svårligen kunna förvänta en personlig undersökning om alla sökanders belägenhet, och dels kan det inträffa, att personer, som, då sockenstämman hölls, icke ansågos så fattige att de icke kunde erlägga ifrågavar. afgift af 8 eller 4 skillingar, sedermera blifva det. Jag skulle derföre tro, att örn afgifternas bestämmande lemnades åt sockenstämman i första hand och undantagen tillhörde fattigvårdsstyrelsen, åtminstone sådana undantag, som härleda sig från anledningar, uppkomna ef - 502 Den i5 M a r s f. m, ter sockenstämmans hållande, hade inan gått en riktig medelväg , ehuru frågan, elter mitt förmenande, om jag skall vara uppriktig, icke är af särdeles vigt. Jag tillstyrker antagandet af §:n med de förändringar Frih. Cederström och Hr von Hohenhausen föreslagit, ty icke måtte man behöfva 2 §§ om samma sak. Hr Ribbing: Jag skall icke vara envis i afseende på den ena eller andra redactionen, blott meningen blir riktigt uttryckt, och jag tror alt kortaste sättet alt vinna detta ändamål varit antagandet af mitt förslag till redactionsförändring. Jag förutsätter, att icke någon pröfning kan ske utan beslut och icke något beslut fattas utan pröfning, och att således §:ns mening här varit tydlig med den af mig yrkade föl ändringen. Jag tror dessutom, alt det till ingenting tjenar att så minutera ut meningen här, sorn flere tyckas önska; ty hvarje menniska måtte ganska lätt kunna begripa hvad som med ifrågavar. stadgande afses. Frih. Cederström: Efter de förändringar, som R. o. Ad. uti föiegtde §§ beslutat, lärer det väl blifva nödigt att gifva denna § en redaction, som dermed öfverensstämmer. Jag tillstyrker derföre att §:n må erhålla följande lydelse:
St:r biföllo K. M:s Propos. uti alla hufvudsakliga delar; men verkställigheten uteblef dock, lill följd af de anmärkn:r, Kammar-Kolhm dervid gjorde. Vid Riksdagen 1844 — 45 föreslogo R. Sl:r alla indelta räntors (äfven augments-) indragande till Statsverket och ersättande med kontanta anslag, hvilka skulle qvartaliter utgå och beräknas räntetagare till det belopp deras räntor utgjort i medeltal under åren 1836—45, för de första 5 ärenj hvarefter beloppet, förvandladt lill vissa nalura-persedlar, skulle bestämmas för 5 år i sender, i öfverensstämmelse med medeltalet af sednast förflutne 10 arens markegångspris å samma persedlar. Markegången skulle sättas i April månad, i enlighet med sednaste 6 månaders priser. Räntegifvarne skulle höras, huruvida de ville bibehålla sin upsägningsrätt eller ovilkorligen betala i kontant efter 10 års medelpris, bestämdt för 5 år i sender. K. M. antog icke förslaget. Vid Riksdagen 1847—48 aflat K. M. Nådig Propos. om grundräntornas förenkling till blott 2:ne persedel-räntor samt en penningeränta, samt om alla räntors och tiondens ständiga lösande med penningar, efter ett för 5 år i sender bestämdt, på näst föreg:de 10 årens markegång grundadt, medelpris. Men R. St:r antogo ej förslaget. Slutligen, vid Riksdagen 1850 — 51, afgaf K. M. ett förslag i ämnet, som af R. St:r bifölls — och hvaraf blott sjelfva verkslällighets-frågorna återstå att vid denna Riksdag afgöra, sedan såväl räntegifvarne, som varit hörde, som R. St:r gillat grunderne, nemi. att småpersedlarne skola förvandlas till penningeräntor, och hufvudpersedel-ränlorne dels förblifva oförändrade, dels utbytas mot andra persedel-räntor. Således se vi, att så väl R. St:r som K. M. i denna fråga afgifvit flera förslag i olika rigtningar. R.
Med all god tanke om Gymnastiken, kan jag likväl, ej med Herr Grefve Posse anse dess nytta till sådan grad utsträckt, ”att befästandet af vår lagliga frihet deraf kan bero.” Att således som vilkor för inträdandet på tjen. stemannabanan fordra ett bevis, om vunnen Gymnastisk färdighet, blir efter min åsigt lika ensidigt, som att anse dessa öfningar leda till Demagogiska stämplingar och förbjuda dem, hvilket i ett närgränsande land ägt rum. Sedan mina begrepp till någon sjelfständighet utvecklades, var jag alltid en vän af den lagbundna friheten, och derföre äro prohibitiva systtmer mig förhatliga. Och jag anser en lag, som ovilkorligen befaller eller förbjuder vissa kroppsöfningar, lyda under ett dylikt system. Om dessutom lagstiftaren äger intränga på den enskildte uppfostrarens område i är det ej nog att han tillen viss de! stråe - Den 21 Martii. ker sin blick, han bör i detta fall skåda djupare, och med större skäl, sträcka sin vårdande hand till sjelfva barnets uppfostran, emedan utan all tvifvel, den första physiska omvårdnaden mägtigt verkar, så väl på Jen organiska, som inteliectuella utbildningen. Och om målet dervid vinnes, och Lagstiftaren kan till en större physisk utveckling leda den friska ynglingen vid handen, när är den tid inne då han kan handlöst lemna honom? Är han ej med den högre själsoch kroppsbarmoni, som man tror honom genom Gymnastiken vunnit ännu blottstäld för alia sinnlighetens förförelser. Ett enda afsteg och härjande sjukdomar skola göra en skiljevägg emellan själens och kroppens vackra harmoni\ och med detsamma blir det nyss erhållne beviset förvandladt till en Nullitet. Naturen i friheten af sin bildning visar ej spår af ensidighet. Fagom henne tiil den stora LärarenHon gaf styrkan åt den ena, vigheten åt den andra, snillets eleetriska eld åt den tredje, och den djupa eftertankan åt en fjerde. Och alla dessa olikheter som i nuancer mångfalldigt utgrena sig, bilda slutligen ett helt, i det att dessa olika förmögenheter allt hafva behof af hvarannan.
Anser dä Hr Gr. o. Landtm, del kunna ske, så låt om oss komma derhän ; ly förr lära vi ej slippa ifrån saken. Frih. Cederström: Om Frih. Tersmeden från höljan hade afgifvil del vittnesbörd, han nu framställt; sä skulle jag ej bestridi votering; enär jag, under förutsättning af den värde Frihms noggranna uppmärksamhet på hvad sig kring honom tilldrager, hör till hans uppgift hysa det fullkomliga förtroende, att något jäfvande af hans vitsord skulle å mia sirla uleblifvit. Likväl nödgas jag tillstå det jag svårligen kan inse, huru 2:ne härvid förekommande sinsemellan motstridiga omständigheter låta sig förklaras. Frill. Raabs eget yttrande innefattade nemi. att det syntes honom billigt och rättmätigt alt dä hans anmälan om votering ej kommit sednare, än att kanske blott den första raden af påföljande punkt var föredragen, han kunde fä sin begäran uppfylld. Jag kan ej gerna förena innehållet af delta yttrande, under angifvande på det deruti gjorda erkännande, med det intyg som sedermera blifvit af talarens granne pä bänken lemnadt. Månne icke mö jligtsvis någon rörelse, någon åtbörd af Frih. Haab förauledt Frih. Tersmeden lill den uppfattning af förhållandet, som innefattas i den af honom lamuade uppgift? För öfrigt och med afseende på den åberopade grannlagenhet, Frih. Raab ådagalagt i alt icke ofta hafva upptagit tiden medelst af honom begärde voteringar, skulle den nu begärda helt visst, af enhvar med nöje beviljas, såvida lagliga former sådant medgifva, och bör jag, derest detta finge förutsättas vara iakttaget, med nöje samtycka (ill voteriugen. Till säker upplysnings vinnande, och för alt undvika all vidare tidsutdrägt, instämmer jag med Hr von Hartmansdorff i att helt och hållet öfverlemna lill Flr Gr. o. Landtm, att efter dess egen insigt och bepröfvande afgöra huru i della mål rätteligen förhållas bör. Frih. Raab:
Jag stod i kulissen, där hon skulle förbi och hörde hur löjtnanten komplimenterade henne för hennes charmanta apparition. Hon svarade »det var roligt, att ni tyckte om det, jag är så glad, att det såg naturligt ut, jag försökte föreställa mig, hur det skulle kännas, om man blefve lämnad kvar, när ens systrar foro på bal för att dansa med prinsen.» »Det har gått en stor skådespelerska förlorad i fröken», sade löjtnanten artigt. — En skådespelerska! Ja, naturligtvis, hvad annars! Jag kände som ett styng i hjärtat. Hur kunde jag vara så dum! Hvad visste hon, den firade, bortskämda skönheten, som utdelat korgar till höger och vänster, hvad visste hon, hur det kändes att bli lämnad kvar, när de andra gingo till festen. Hon hade »förestält» sig och var glad, att det lyckats, och det hade lyckats, det visste jag lika väl som löjtnanten och till och med bättre än hon själf. Det hade sett märkvärdigt naturligt ut. Jag skyndade in i min »klädloge», jag hade fått låna maskinistens krypin och stod just och bytte ut den ljusblå pagedräkten mot min egen, litet slitna och urvuxna kavaj, då en af mina kamrater kom in för att prata med mig. »Är du tokig, August, som går? Skall du inte in i salongen och se de andra tablåerna? Ja, han sa’ ungefär detsamma som du nyss och tillade: »skön Elsa är härlig i afton! Och hvarför klär du om dig? De andra gå i sina kostymer. Du får åtminstone ha frack. Du vet ju, att det är tillställning hos Cendrillons föräldrar efter föreställningens slut, bal för alla de medvärkande. Jag hörde, när fröken Elsa bjöd grefve Varnér, som ser otroligt malplacerad ut i sin riddarerustning. Hon sade, att det var fullständigt improviseradt, hon hade själf sagt till alla». — Jag har ingenting hört. Hon har ingenting sagt till mig, hon har glömt mig, men jag hör häller inte till societeten, jag är ju bara med som substitut för grefve Kronspets, excellensens son.
Domstolar försvinna ur Laggkipningens område, man miste äfven vara betänkt, att göra de toma luckor der de fordom stodo, om ej alldeles omärkbare , likväl så litet rnärkbare som möjligt är, och under det man indrager en del Domstolar, skall Nationen icke upphöra att, för behandlingen af sina rättsfrågor, af de gvarstående fordra, skyndsamhet och kraft, anförde olägenhet , samt genom lämpliga föreskiifter j öfrigt bereda ali möjlig skyndsamhet och säkerhet i rättegångssakers behandling, utan att. likväl dervid rubba sjelfva Domstols-inrättningen , hvars bibehållande landets egentligen Lagstiftande fäder torde anse nödvändigt , om ej för annat, dock af billig farhåga för ett nytt, som ej visar sina fördelar lika så gifna , som kostnaderne dertill betydlige och oundgänglige. Dessa skäl hafva hos oss stadgat den öfvertygelse, att, vid fråga om förslag till ny Civillag för Riket , man ej så mycket bör vidi öra sjelfva DornStols-inrättningen, hvilken, genom sin ålder och vanans magt, tillvunnit sig en viss helgd hos Nationen , som deremot desto ifrigare bemöda sig att i öfrigt förbältra rättegångs-orduingen samt afhjelpa de fel och brister, hvilka i sjelfva Lagen kunna förefinnas. Om på sådant sätt rättvisan blifver mindre vacklande, så att hvad som är rätt för en blir rätt för alla, kan med skäl sägas, att man redan gjort mycket. JJil. till LagUtskottets Betänkande N;o 89. 89 Domaren klagar redan ofver öfverhopade göromål , den rättsökande öfver utdragne, någon gang lifstids langa rättegångångar. Begge äga måhända anledningar att klaga. E tt missförhållande finnes. Det är erkändt, och fordrar att afhjelpas men vis serligen icke genom en mindre väl beräknad domstols-indragning. Örn icke alldeles ändamålslös, likväl föga ändamålsenlig, synes mig således dea föreslagna Domstols-forändringen. Ett mera afgörande steg framåt till förbättring måste tagas.
Med erinran om det olika förhållande i afseende på exekutionsväsendet, hvaruti hufvudstaden befunne sig mot öfriga delar af riket, i det att uti samtliga länen utmätningar, qvarstadsåtgärder, bysättningar samt verkställighet af de beslut Kongl. Maj:ts Befallningshafvande såsom öfverexekutor meddelade, verkställdes genom underordnade myndigheter eller underexekutorer, då deremot i hufvudstaden icke funnes anställd någon tjensteman, motsvarande underexekutorerne i öfriga delar af riket, hvaraf blifvit en följd att de beslut, som af Öfverståthållareembetet såsom öfverexekutor meddelades, öfverlemnades för verkställighet omedelbart till exekutionsbetjente, hos hvilka, med lön af allenast 200 till högst 400 R:dr, icke kunde förutsättas sådan bildning eller i öfrigt sådana egenskaper, som erfordrades för så beskaffade förrättningar, hvilka ofta vore af invecklad och magtpåliggande samt i allmänhet af grannlaga beskaffenhet, har Öfverståthållareembetet ansett af nöden, att, för öfvervakandet och ledningen af exekutiva verkställighetsåtgärder, inom Öfverståthållare-embetet anställdes en tjensteman med benämning exekutionskommissarie eller stadsfogde, hvilken i exekutiva ärenden skulle hafva samina åliggande, som kronofogdarne på landet, eller att af allmänheten emottaga utslag i och för utmätning eller bysättning, samt för sina åtgärder ansvara och redovisa i öfverensstämmelse med lag och särskild instruktion, samt förty i underdånighet hemställt, att till arfvode för en tjensteman såsom underexekutor samt till kanslibiträde åt honom måtte anvisas ett belopp af 4,000 R:dr årligen.
Unér, som jemväl den 20 Maj 1840 dömdes att ersätta hospitalet dess genom hans förvållande tillskyndade förlust, men, vid hos honom härför anställd utmätning, befanns att han till gäldande deraf saknade tillgång. Emot Unérs uppbörds-kautionister väckte derföre Advokat-fiskals-embetet talan om deras förpligtande att fullgöra Unérs betalnings-skyldighet i nämnde hänseende, hvilken talan dock, af orsak att nämnde kaution'skulle afse endast den uppbörd, Unér kunde om händer få, och att löftesmännen icke åtagit sig ansvara för ersättnings-skyldigheten för försummadt indrifvande af hospitalet tillhöriga medel, genom Kongl. Maj:ts nådiga dom den 29 November 1847 ogillades. Under tiden hade Advokat-fiskals-embetet sökt, att hos Kongl. Maj:ts Befallningshafvande erhålla införsel i den löne-inkomst, Unér innehade såsom Kapiten vid — 302 — Gottlands Nationalbeväring, hvilken införsel jemväl beviljades; dock, som slik införsel förut vore meddelad åt flere af Unérs fordringsegare, kunde hospitalet ej förr än ifrån den 1 Mars 1854 få uppbära något af samma lön. — Dessförinnan erhöll Unér, den 15 Maj 1850, afsked från Kapitens-befattningen, och den 3 Februari 1853 afled han, utan att efterlemna någon tillgång. Vid ofvanberörde förhållanden och då all anledning saknades, att för ifrågavarande fordran till hospitalet vinna någon godtgörelse, har Kongl. Ordens-gillet, på hemställan af dess Revisor, den 14 April innevarande år förordnat, det samma fordran skulle i hospitals-räkenskaperna afskrifvas. Stockholm af Kongl. Serafimer-ordens-gillets Advokat-fiskals-kontor den 28 November 1857. C. M. Hindbeck. Kongl. Lazarctts-direktionens underdåniga utlåtande, i anledning af 1857 års Stats-revisorers berättelse om verkställd granskning af Serafimer-lazarettets räkenskaper.
Ty om än några få af dessa äro utrustade med ett förträffligt sådant, finnas likväl många, som hafva yttersta svårighet att uppläsa prosaiska stycken ordagrannt. Alla år händer derföre att allmogens barn förvägras att admitteras till Nattvarden, emedan de icke kunna perfekt lång-katekesen utantill; ty lång-katekesen förvexlas ofta i vårt land med kristendoms-kunskapen. Ofta blifva lärjungarne på detta sätt bortvista flera år å rad, till föräldrarnes största bedröfvelse. Ofta ledsna de slutligen vid att försöka, och många komma derigenom aldrig att gå till Nattvarden, utan förblifva i detta afseende hvad kyrkolagen kallar okristne.» Dessa ord kunna icke jäfvas. Utskottet erkänner ock att den Lindblomska katekes-förklaringen är bristfällig, men anser den icke kunna umbäras förr än annan, mera lämplig lärobok blifvit utarbetad och antagen; och emedan ett förslag dertill blifvit uppgjordt och vid denna riksdag till Preste-Ståndet öfvcrlemnadt, har Utskottet ansett motionen icke förtjena afseende. Men hvarje annat, om än mera lyckat försök i samma rigtning som den Lindblomska katekesen, skall dock, på sätt motionären yttrat, icke förmå höja den låga ståndpunkt, hvarpå kristendoms-undervisningen nu står i vårt land. Att den föreslagna katekesforklaringen icke är ändamålsenligare än den Lindblomska läroboken, har dessutom Biskop Agardh i berörda Utlåtande ådagalagt. Från tillvaron af ifrågavarande förslag kan således icke hemtas något skäl till afstyrkande af motionen, och att i afbidan på ett annat förslag förlänga det närvarande tillståndet finnér jag högst betänkligt; hvarföre jag får vördsamt tillstyrka, det Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit göra underdånig framställning derom, att, vid kristendoms-undervisningen i folkskolorna endast må användas Luthers lilla katekes, jemte nödig bibelförklaring, och den, med föranledande af Kongl. Brefvet den 21 Juli 1810, såsom lärobok i folkskolorna antagna Lindblomska katekesen i sådan egenskap afskaffas och blott såsom handbok af läraren begagnas.
Vidare angående Betjeningen i allmänhet; så finner Stats-Utskoltet det ålder och tjenstetid för dem utgöra grunden till det understöd eller den pension sorn dem må bestås , och att i likstämmighet möd hvad som i dylika fall stadgadt blifvit och med pensions Författningarne i Allmänhet instämmer, följande torde böra faststäl las. 1:0 Hen som tjent Tjugu år må, utan afseende på lefnadsåren, uppföras till åtnjutande af fulla Lönen och den som Pension uppbära så framt han ej å Kronans eller Publikt Verks eller å någondera af de Kongl. el’er Furstelige Hofvens. Stater innehafver eller undfår Lön, i hvilket fall, han lika mpd hvad rörande Env» hetsoch Tjenstemän här ofvan är föreslagit, uteslutes ifrån eller fränträder ifrågavarande Pension till större elfer mindre del. 2:0 Ben som uppnått en ålder af 55 år må, oansedt han blott 15 år ybrit i Hof-Tjen - Stats-Utskottets Bettinhanden. 1331 stenj tillgodonjuta enahanda förmån med de arti nästförestående punct upptagne, gto Alla af denne Betjening sorn tjent 15 år och icke uppnått nyssnämnde ålder, undfå i Pension blott hälften af,deras jnnehafde Xön, Men beträffande 4:0 de af den lägre Be-* tjeningen hvilka till tjenstehjon eller handtlangare kunna räknas; samt icke uppnått närande ålder eller 15 år varit i tjenst; så enär desse, efter det deras tjenster, vid den Kongl. Hof-Staten upphöra, kunna taga andre tjenster eller utvägar för sin bergning, men ej måga såsom Pensionärer för lifstiden belasta Stats-Ver» let; anser Stats-Utskottet dem endast böra till' delas en G ratification svarande mot deras innehafde Lön från den tid tjensten upphört eller upphörer till innevarande ars slut, hvarförinnan de hafva tillfälle att skaffa sig ny tjenst eller annat näringsfång. Stats-Utskottet har trott att Riksens Hög» loff.
Summa 29,490,140 33 11,404,658 45 40,894,79878 om ■ rx: r f re i (‘f* ■°- s;11> tP*> h r> n i fn O ,$>$% sfoftJw^jw tv&taii.'v;• vv-artoifcJttVt mm \cV%\ iVsi ^ .Ms • v>\»v>Vsi\ :noail0!9ii ,6281 nnd/naiqsö I nob labsmab-iödqqu sldiaoqaibO . loiinBir.oH . tiMiMtiad-9hq<>i*I : tsSnmoAni »is-itsu fAiAr. loJeiftifuirii anjHiibiO oiib aiuaibio atJiH hbamzbiödqqu Jtbli dfn?» fwuiliiibovliifl : i)»o\ ijqpijigliii ansgnnnljSiAiiii* i lahl! .£9 tTf.ö,878,01 •TT :ö8Y,04£ «MÄii 4_ggL ;8T'8eT,*4?8f0*- Äinmna : ejwind - sjB'än«-8}4si«3ih isrtoilfivmafl :n9§ilm9a ,0981 ladareiqsE I c®b isbsnrébrödqqn 9ldfnoq?.ibO iaiifi.ci?.nH is^aJBljsd-flhqoil 87,867,*68,o* »axmoS Bilaga Litt. D. till 1861 års revisions-berättelse. avgående stats-verket, sid. 5. Stats-verkets behållna inkomster för år 1859. Ordinarie inkomster: Enligt Rikets Ständers riks-stat på- räknade. Utgifts-anslag tillkommande. Öfverskott.
Jag är fullt öfvertygad derom, attalia med mig liktänkande äro nog skarpsinniga att inse. att ingenting kan för en näring vara fördelaktigare än att andra näringar, ju flera desto bättre, blomstra, och att, hvad särskildt jordbruket angår, det måste för denna näring vara den största förmån, om i landet finnes en sådan mängd näringar, att dessa kunna absorbera jordbrukets produkter, samt att i sådant fall det Den 21 April e. m. 417 det skydd för jordbrukets alster, som nu är ifrågasatt, icke erfordrades. För öfrigt behöfver man icke vara mycket skarpsinnig för att inse, att emellan konsument och producent finnes en sådan förening, att den enas intresse är förbundet med den andras. Det är alldeles uppenbart, att om jag nödgas utom landet köpa sådana produkter, som för hvarje landtman äro nödvändiga, äro de penningar, jag derför utgifvit, för mig såsom köpare under alla möjliga förhållanden förlorade, men att, om jag deremot köper af inhemska producenter, jag alltid kan hysa förhoppning, för att icke säga visshet, om att i någon mån återfå mina pengar, derigenom att dessa producenter köpa några af mig producerade varor. När man 1855 borttog all tull å lifsförnödenheter, vidtogs denna åtgärd tvifvelsutan under den förutsättning, att landets jordbruk befann sig i en fortgående utveckling, och emedan man vid sådant förhållande icke ansåg sig behöfva någon hämmare mot konkurrensen med främmande länder. Att emellertid denna förutsättning var mera en följd af den svindel, som vid den tiden, i anseende till den mängd af penningar, hvilka tillflutit landet, bemägtigat sig oss, än en följd af klok beräkning, tror jag mig kunna bevisa med siffror, som jag nu går att uppgifva. Jag har uppgjort en jemförelsetabell öfver förhållandet emellan import och export af de ädlare sädesslagen under tvenne olika perioder, den ena omfattande tiden 1855—1859, den andra 1860—1864. Under den förste af dessa femårsperioder utfördes årligen, i medeltal: Hvete 6,049 t:r, råg 71,400 t:r. Under den sednare åter infördes årligen i medeltal: