Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Upp då — att i mulna dagar söka ogrumlad cn källa till ljus och tröst! De djupa led allt mera sig öka, hör, suckar stiga ur tusen bröst! — När fädernas lifsideal förblekna och i skidan stötts åter de slitna svärd, bjuda händer vi mötas och hjärtan vekna, Den författare, som numera faller på det orådet att teckna kvinnan kysk, skildrar henne anemisk och liflös; framställes hon etiskt medveten och bunden af pliktlagen, blir hon pueril, pedantisk och ointressant. Den litterära kvinnofigur, som skulle kunna framträda med nå- got hopp om att väcka intresse, måste vara ett väsen med skiftande lynnesdrag, instinktiva impulser och fladdrande känslor. Ett så tungt och urmodigt gods som en karaktär, får hon alldeles icke släpa på. Liksom eolsharpans strängar sättas i dallring af hvarje vindil, likaså motståndslöst böja sig dessa kvinnoväsen efter ögonblickets stämningar och för passionernas vindar. och famnen vi öppna för trängtande värld. LOTTEN DEN VON KEJEMER. MODERNA DIKTNINGENS KVINNOTYP. D ET Ä R en underlig samling af kvinnogestalter, som träder en till mötes i det människo-galleri, de senaste årens romanlitteratur haft att framvisa. Såvidt diktningen skall kunna gälla såsom en någorlunda trogen återspegling af sin tids lif och människor, så måste det blifva sällsamma föreställningar, som en eftervärld kommer att bilda sig om vårt sista decenniums människor i allmänhet och o m kvinnan isynnerhet. Hvarje epok har att framvisa mer eller mindre i ögonen fallande abnormiteter i tidslynnet; men när man en gång skall döma efter de människogestalter, vår diktning framställer, kommer abnormiteten att visa sig såsom norm. T y det torde kunna ifrågasättas, huruvida icke nästan alla den moderna romanens kvinnofigurer rätteligen borde befolka mottagningsrummen hos specialisterna i nevropati och hysteri.
Vi stannade således både Will och jag i yttre rummet, i fall den der sluskige karlen skulle hafva några elaka afsigter emot mylord, som likväl nästan var dubbelt så stor som han och såg väl ut att vara tre gånger starkare, imellertid så hörde vi nästan hvartenda ord, som de sade der inne. Mylord tycktes vara mycket uppretad, och derimellan skrattade han med full hals och sade den främmande, att han var oförskämd ända till löjlighet och spritt galen och borde föras till Bedlam, den andra talade mera tyst och bröt dessutom likt en utländing, så att vi icke förstodo hvad han sade riktigt men det tycktes, som om han hade något att sälja, som han ville truga på mylord, och som han höll mycket dyrt och hvaråt mylord ömsom skrattade, ömsom utfor i hotelser och slutligen alldeles ursinnig sade några ord, som jag fann mycket besynnerliga. — Nå väl, mrs Banks, hvilka voro då dessa ord? — Jo, mylord sade så här, jag minns det mycket väl: ”Jag vill väl se den, som skulle kunna beröfva mig mitt lagliga arf, och då svarade den främmande också helt högt: ”Ni ser honom här, mylord”; men i detsamma öppnades dörren häftigt, och den lille penningemäklaren, ty en sådan var han, det kunde jag nu begripa, kom utflygande, som om han varit kastad från en slunga midt i famnen på William, som icke hunnit draga sig undan, och mylord slog igen dörren efter honom, med en sådan fart, att alla försterrutor i slottet klingade. Jag hade i häpenheten gömt mig bakom en gardin, och den förbluffade William, som tornat emot soffan och blifvit sittande der med den förskrämde mäklaren i famnen, tillbjöd sig att föra honom till sin vagn, ty han var alldeles blek af skrämsel och kunde knappt stå på sina spinkliga ben. Imellertid så var han mycket chikanerad af det skymfliga afskedet, det syntes, ty ehuru han darrade som ett asplöf, så knöt han ändå handen emot salonsdörren och mumlade så högt, att jag rätt väl förstod honom: ”Du torde komma att ångra dig, lord Hawerfield”.
I 1 afseende å Kassans tillstånd hafva Revisorerne funnit, att, ehuru all nybyggnad för närvarande är inställd, de såsom säkra kalkylerade inkomster och de såsom oundvikliga ansedda utgifter stå till hvaran dra uti ett sådant förhållande, att då, på sätt ofvanstående Tabell utvisar, Kassans kapital genom de år 1843 verkställda nybyggnader minskats med närmare 30,000 R:dr, Kassan omöjligen kan med blotta ränte vinsten och de årliga reservhemmansräntorna för framtiden bestrida de till dess egentliga ändamål hörande utgifter, nemligen: inqvarteriliggpenningar och underhåll af redan uppbyggda boställshus, samt tillika bära en förvaltningskostnad, som, med sammanlagda löner, arfvoden, pensioner och gratifikationer, år 1843 uppgått till den ansenliga summan af 11,642 R:dr 33 sk. Uti denna summa är ock inberäknadt det, till följd af Kongl. Maj:ts nådiga Bref den 11 Juni 1842 och den 18 Februari 1843, med 200 R:dr under hvartdera af de båda revisionsåren utgående arfvode åt en till biträde vid göromålen å Indelningsoch Boställs-Kontoret anställd extra ordinarie Kammarskrifvare. §. 2, Till åtlydnad af Kongl. Brefvet den 11 Januari 1842, som bestämmer fördelning af kostnaden för en år 1839 å Kongl. Krigs-Kollegii erabetshus verkställd reparation, hafva ej mindre Wadstena Krigsmanshuskassa, — enligt hvad här efteråt förmäles, — utan äfven Gamla Mötes-passevolansoch Militie-Boställs-kassorna, hvardera af de sednare med 500 R:dr Banko, fått vidkännas ersättningar af nämnde reparationskostnad; Balans till påföljande året:
Uti skogsbygden idkar allmogen kolning och tjärbränning, äfvensom slöjdning i vissa trakter såsom binäring förekommer. Sålunda tillverkas inom Slättängs och en del af Dimbo tingslag åkeroch körredskap samt laggkärl och husgeråd, hvilka å slättbygden afsältas. Äfven i Hofva tingslag förekomma sådana tillverkningar. Landtmanna-produkterne afsättas hufvudsakligen, dels å torgdagarne i städerne och dels å de inom Länet tillåtne 25 stadsoch 18 landtmarknader. Särdeles är spanmålshandeln betydlig i Lidköping, hvarest vissa årstider flere tusende tunnor spanmål kunna på en gång vara torgförde. 1 Hofva by hålles äfven numera försäljning af landtmannavaror en dag i veckan, hvarvid ganska betydlig tillförsel, med god afsättning, äger rum. Antalet landthandlande, som hålla öppen bod i öfverensstämmelse med Eders Kongl. Maj:ts nådiga Handeis-Ordning af den 22 December 1846, ut - gjorde år 1850: Uti Wadsbo fögderi \\. » Höjentorps d:o ingen. » Wartofta d:o 2. » Skara d:o 1. » Leckö d:o 12. Ansökningar om nya handelsrättigheter inkomma årligen. Något bestämdt omdöme om verkan af den medgifne landthandeln anser jag ännu icke kunna med säkerhet afgifvas. Dertill fordras, efter min tanka, någon längre erfarenhet, än hittills kunnat vinnas, helst det är lätt förklarligt att, då en dylik, förut saknad, rättighet först medgifves, den, till en början, icke alltid begagnas med nödig beräkning, äfvensom missbruk kunna inträffa, som dels erfordra vederbörande myndigheters laga åtgerder och dels torde annorledes, efter hand, försvinna. Följande handtverkare voro år 1850 på landtbyggden skattskrifne: Smeder .76 » — » 76. Glasmästare 5 » — » 5. Urmakare 3 » — ,> 3. Målare 8 » — » 8. Sadelmakare 3 » — » 3.
Herr klingspor, 6or6t, yttrade, at ätssillige wore af en helt annan öfwercygelse, och anfäge Socken-iVlsALLinernL ganska fördelaktige. Friherre 8t^el von blåstein. Om Högloft. Ridderskapet och Adeln skulle bifalla Herr 1'rint?,8cliö!6s förslag om uptagande af län, tror jag likwäl, at en grans för besse län bör utsattas, sä at Staten, som för dem ftuteligen hastar, ej matte räka i för stor förbindelse. Hwad arer SöckenleiLF^insr beträffar, anser jag dem ej kunna wara föremäl för xudliguL åtgärd, utan mätte deras inrättande bero af Sockneboers överenskommelser. Herr 1 b gm, k 6 br. Sedan den verbokksta Skuldens öfwerftyttning ersätter vireÄionsn twätredjedelar af desi behof, och Finland är borra, för hwilket den tredjedelen warit af nöden, synes vireÄioiikm ej behöfwa någon ytterligare koncl. Friherre hamilton ansag den af Friherre Stael wäckte fräga om en grans för de lil »plågande län, wore ganska rigtig, men trodde en föreskrift derom böra fa sitt rum i iwaruA-onen för vireökiylisn. Nu wore egenteliaa frägan VM ^ynäen odelad pä skulle fa anwandas. 728 Den 15 Mars. Den om Sockne-kl3Z,Lrinerns förekommer längre fram. Herr Grefwen och Ordföranden gjorde proposition, At Spanmäls-^lsAsrins.
I detta begrepp liginvändningar och betänkligheter och handger nämligen: att man ser hela samhällsliflade därefter. Hennes intelligens arbetade vet endast ur kvinnosakens synpunkt och alltid omedelbart med verkligheten, aldrig sammantränger alla samfundsproblem inom med fantasien; med möjligheter, aldrig med detta ena område. Ellen Anckarsvärds vyer tomma antaganden. Detta gaf henne en voro tvärtom så vida och hennes frisinne säker instinkt, en omutlig klarhet, en geså verkligt, att all slags dogmatik, på detta nomträngande skarpsynthet i att ögonblicksom på andra områden, var henne främmande. I n o m alla de föreningar, där hon ligt finna det ändamålsenliga. Ingen juridisk fråga, intet praktiskt proverkade, representerade hon det » radikala » blem voro för svårlösta för henne. Hon elementet, det hvilket inser behofvet af nya genomskådade sambandet, gjorde öfversikformer och rätten till nya tankar. Hennes ten, uppvisade motsägelserna,sammanfattade alltjämt vidgade synkrets gjorde att hon synpunkterna, gjorde kritiken i ett andedrag. på senare tider vann förtrolig vänskap inom När man hörde henne, förvånade man sig den generation, hvilken var blott hälften ej, att hon stundom med saknad framhöll, så gammal som hon; att hon ej blott m e d att hon kommit tjugu år för tidigt till värlfördragsamhet, utan m e d förstående profvaden, innan kvinnan hade de möjligheter de meningar, hvilka afveko från hennes till full utbildning af sina anlag, hvilka hon egen; att hon aldrig greps af den åldranför sin del obetingadt skulle brukat för att des osköna hat till de nya tankar, de nya bli » lagkvinna ». En gemensam vän — nuformer, hvilka hon visste skulle komma mera fru v o n Vollmar, själf en mycket skarp att omstörta en del af hennes eget lifsverk; intelligens — brukade, efter några af våra tvärtom motsåg hon detta med den lefnadsenskilda sammankomster med Ellen Anckarvisa människans milda ro. Ej blott med svärd för arbetet i Föreningen för gift kvinungdomen, äfven med sina andra medarbetare nas äganderätt, med full sanning utropa: stod hon på kamratlig fot.
Yidkommande användandet af de för National-musei-byggnaden af Rikets Ständer beviljade medel är uppgifvet, att, sedan från denna summa afgåtl: af den först tillförordnade byggnads-kommittéen (ill undersökning af lokalen med flera förberedande åtgärder disponerade B:dr 33,855: Kontant behållning i kassan Deponerade i Banken för Drätsel-kommissionens räkning Förskott på marmor-arbeten Behållning i materialier m. m 35,855 46. — » 18,000 :dr 91,274 23. — den verkliga kostnaden för det hittills utförda arbetet utgör 408,725 R:dr 25 sk. banko. Utan alt nu ingå i hufvudsak ligt bedömande, till hvad belopp anslag för ifrågavarande föremål kan anses böra vid Statsregleringens uppgörande bestämmas, Slals-Ulskottels Utlåtande M 33. 3 har Utskottet, då upplyst blifvit, att de för National-musei-byggnadeo hittills anvisade medel till fullo utgått samt angelaget är att arbetet å denna byggnad icke må för bristande medel afbrytas, utan kunna, enligt uppgjord arbetsplan, med det snaraste fullbordas, trott sig böra tillstyrka, att, intill dess Rikets Ständer blifva i tillfälle att, rörande de i detta hänseende äskade statsmedel för följande tre år, fatta definitivt beslut, Rikets Ständer måtte till omförmälda byggnadsföretag för innevarande år anvisa en summa af 150,000 R:dr R:mt, att från Riksgälds-kontoret utgå. Stockholm den 19 Februari 1857. Ank. till Exp.-Utsk. d. 20 Febr. 1857, kl. 10 f. m.
Att Josef i lergropen förebildade Kristus i grafven, skökan Rahabs purpursnöre Kristi blod, kopparormen i öknen Kristi korsfästelse, tåget genom röda hafvet dopet, brudens i höga visan spenar gamla och nya testamentet, ansigtena i kerubspannet de fyra evangelisterna, David Kristus, Bathseba kyrkan och Uria djefvulen – dessa och dylika vederstyggliga foster af en oförnuftig bibeltolkning, med hvilka ortodoxerna än i dag pläga umgås, räkna till en del sina anor ända från kyrkofäderna. Andra hafva blifvit utkläckta i medeltidens munkceller. Det oäkta ställets upphofsman och den som först citerar det såsom verkligen skrifvet af aposteln Johannes, är den i historien illa beryktade afrikanske biskopen Vigilius (mot slutet af femte århundradet). I ett mot arianen Varimad riktadt verk, som han utgaf under det antagna namnet Idacius Clarus, förekommer nämligen följande: „Johannes evangelisten säger till partherna 10: tre äro, som ställa vittnesbörd på jorden: vattnet, blodet och köttet, och de tre äro i oss; och tre äro, som ställa vittnesbörd i himmelen: fadren, ordet och anden, och dessa tre äro ett“ 11. När Vigilius skref detta, var den kyrka, som han tillhörde, i svåraste trångmål. De arianske vandalerna voro herrar i Afrika och hade i Hunnerich erhållit en konung, som fanatiskt förföljde ortodoxerna 12. Kallade till ett kyrkomöte i Kartago, uppmanades de der bevisa sin treenighetsläras öfverensstämmelse med bibeln. I sin nöd tillgrepo de då det vittnesbörd, som den föregifne Idacius lagt aposteln Johannes i munnen. Kanske hade de äfven att uppvisa någon handskrift, i hvilken „Idacii“ ord blifvit inflickade 13. Hunnerich besvarade detta försök till bibeltextens förfalskande med att upplösa mötet och belägga flera af de ortodoxe biskoparne med svåra straff.
Visserligen har den allmänna oviljan stämplat desse diktade lösäreköp med öknamnet ”tjufva-afhandlingar”, men hederskänslan dukar under för egennyttan, och oskicket tilltager jemut, samt fyller Tings-rätternes Protokoller med hundradetals bevis på af lagen skyddade vinglerier. Totalsumman af de vid Lands-kansliet och Lands-kontor handlagde mål, som för året 1842 utgör 11,000, kan dock med skäl läggas tili grund för den ofta upprepade framställningen om behofvet af en ökad tjenstpersonal på stat, framför allt vid kansli-expeditionen hvars jemna och oafbrutna gång nu uteslutande beror på Lands-Sekreteraren. Att utan någon gifven befordringsrätt, utan lön på stat och rättighet till pension kunna engagera en Länsnotarie, tillräckligt skicklig, att, vid Lands-Sekreterarens förfall, som så lätt kan inträffa, företräda hans ställe, är under närvarande förhållanden knappast möjligt, när man besinnar att en mångårig routin, utan den akademiska, förberedande bildningen, erfordras för att vinna en nödig kännedom om den oändliga mängden af ständig förändring underkastade författningar, som i följd af vårt statsskick, mer och mer inveckla och försvåra de administrativa och polisbefattningarnes utöfning. Något ämne återstår icke mer för den discriptiva och resonerande delen af denna min underdåniga berättelse. Den åberopar ofta eller länkar sig såsom en fortsättning till de föregående, af orsaker, som i desse blifvit antydde och ännu torde få anses gil Lige. De resultater, som vid jemförelse emllan alla tre kunde sammandragas och de önskningsmål, som, i följd deraf, sjelfmant bordt framställa sig, blifva icke nu, såsom tillförne upprepade, derföre att åsigterne mer och mer dela sig ej allenast om orsakerne till de närvarande bristerne i administrationen utan ock ora medlen till befrämjande af ett bättre sakernes skick.
M:t redan gillat hufvudgrunderna i förslaget, kan jag icke finna något behof af upskof, utan får anhålla om bifall till den föredragna l:sta §:n. H. Exc. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdat till fortsättande af plenum kl. 6 e. m. Gr. Mörner: Att ordföranderne i hypotheksföreningarne haft tillfälle att inför komiterade enskildt uttala sina tankar, synes icke för mig vara tillfyllestgörande, då man icke ens har ett protokoll, som uptager de yttrade åsigterna, och då dessa Hrr ordförande icke haft något updrag att tala på hypotheksföreningarnas vägnar. Deras utlåtanden kunna således icke ega annan betydelse, än såsom uplysningar, inhemtade af sakkunnige personer. Det är deremot ett helt annat vederbörandes hörande, som jag anser böra föregå förslagets slutliga behandling. Man har vidare trott min Den 8 September f. m. 69 farhåga för alltför mycket inflytande af Stockholms penningemän på hypoteksbanken kunna vederläggas genom anmärkningen derom, att hypotheksbankens styrelse komme att utgöras af 3:ne af de särskilda föreningarne sjelfva valda ombud, en ledamot nämnd af Konungen, samt en vald af fullmäktige i Riksg.kont., men i alla händelser blir det i hufvudstaden som alla hypotheksbankens stora affärer komma att centraliseras, och verkan deraf kan icke blifva annat, än ganska tryckande för landsorterna. Dessutom är att märka, att de hittills varande hypotheksföreningarne icke få uptaga lån utöfver ett visst belopp, under det hypotheksbanken skulle få en obegränsad rättighet att till hvad belopp och under hvilka vilkor samt till hvad ändamål som helst utrikes skuldsätta Svenska jorden. Det torde också vara en nog sanguinisk förhoppning, att ett centraliserande af låneoperationerna för Sverige skulle kunna medföra någon inverkan på penningemarknaden utrikes. Vår lånehunger må vara huru glupsk som helst, så lärer det sätt, vi behaga välja för dess tillfredsställande, icke hafva särdeles stort inflytande på de vilkor, hvartill de stora bankirerne kunna förmås att lemna oss lån.
Men tiden förgick, hon hörde sin far gå i kammardörren, och nu måste hon gå ner, för att slå i kaffe. ”Se här, pappa, jag har passat min nya klädning, för att ha något, att roa mig med i ensligheten; tycker inte pappa att den är vacker?” frågade hon och vände sig på tå framför gubben. ”Åh jo, mycket vacker; det är bara skada att du inte fick visa dig i stan! Men om du vill, skall du få följa med på makril-dörje1 i qväll? Jag tar ett par af karlarne med mig.” ”Det vore allt roligt, pappa lilla! Men nu är det så att jag väntar Lena hit. Jag har lofvat klippa till en klädning åt henne.” ”Så så, det var bra; då får du någon att språka med. Tratta nu lite konjak på resflaskan och lägg in lite merafta2, för jag har sagt till om båten!” ”Straxt, pappa!” Gabriella vidrörde knappt golfvet. Allt gick ju så förträffligt i lag. Och ehuru det var sannt att Lena begärt få en klädning tillklippt, var det likväl icke sagdt att hon skulle komma just i dag; men gjorde hon det, finge hon väl lemna tyget qvar till lägligare tid. Fortare än Haraldson någonsin blifvit betjenad, var allt färdigt och i båten. Under tillönskan att Lena snart måtte komma och roa hans skatt, reste gubben af, och Gabriella stod på bryggan, vinkade med näsduken och ropade: ”Adjö, pappa lilla! Välkommen snart hem!” Men hennes ögon spanade åt annat håll och upptäckte äfven, sedan dörjebåten vikit om udden, en rörlig punkt i fjerran, hvilken hennes hjerta sade henne måste vara tulljakten. Gabriella missräknade sig icke. En halftimma senare sprang Arnman upp på bryggan och straxt derefter in i dagliga rummet. Ett sådant ögonblick af sällhet, som det följande, hade ingen af dem ännu upplefvat. Att träffas ensamma just nu, då deras hjertan flögo emot hvarandra, det var mer än de kunnat hoppas, nästan mer än de kunde bära. Gabriella satt på soffan, Arve stod framför henne; men ingen lär förmoda att det länge förblef så.
Banco, utom ersättning för Byggnader, som, i följd af slussanläggningen skulle komma att borttagas; och har bemälde Öfverste, i ett lill Comilerade öfver Börs-, Brooch Ilamnbyggnaderne i detta ämne sedermera ingifvet, och af dem till Drätsel-Commissionens utlåtande, enligt skrifvelse den 7 December 183y, öfv.erlemnadt Memorial, förmält, att, i händelse Slussen komme att anläggas på samma plats som nu, och den nya slussanläggningen skulle blifva något annat, än en blott renovation af den gamla, med bibehållande af alla dess obeqvämligheter, måste ej allenast alla husen i den såkallade Fiskaregränden borttagas, äfvensom Sluss-Inspeclors-bostallet, ulan ock de källare och bodar, sorn stå i samband med gamla Slussgrafven, raseras; äfvensom man säkerligen skulle derjemte finna nödvändigt att bortskaffa husen i det närbelägna Qvarteret Trekanten, men att deremot, om Slussen komme att förläggas der Slagtarehuset och södra Strömqvarnshuset nu befinnes, blefve det nödigt att rasera desse begge byggnader..
Detta tilltag af det Högh Utsk. att inkasta någonting slikt i sitt förslag, på sidan af R. St:s beslut, kan således ingalunda komma under calhegorien af ett vanligt grundlagsförslag, utan bör derföre helt och hållet utgå; hvarefter Const.Utsk. har att uppgöra sitt förslag till vallag efter hvad inom förstärkta Const.- Utsk. beslutadt är, och ett sådant förslag, så uppstäldt, skall hvila till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag. Uti betänk. N:o 85 linnes en massa af frågor, sorn icke förut varit föremål för fl. o. Adts öfverläggning och hvilka före - D c ii i n A p r i I e. in. komma i åtskilliga §§. Vid alla sådana kunna, i afseende pä redaetionen, föreslås jemkningar och rättelser, hvilka k nnna med gemensamma t.nikar återremitteras för att hlifva jemkade, oell kunna äfven slutligen hlifva föremål för förstärkta Coust.Utskts tillgörande, i händelse Stånden skulle sig derom förena; men innan man kan komma lill frågan derom, så, och ehuru jag icke skulle med Gr. Spens instämma i de flesta fall, begär jag dock att till prut. få protestera emot hvad Ur von Hartmansdoi ff yttrade, äfvensom emot Hr Cederschjöld, i afseende på grundlagsfrågors tillämpning. Jag har i alla dessa frågor hållit mig till grundlagens bokstaf. Hr Cederschjöld har trott sig kunna tolka grundlagen på ett sätt, som är alldeles på sidan af denna lag och hvilket sätt jag således icke erkänner. Det finnes ingendädes i grundlagen sagdt, att Stnnderne skola vid aine på hvarandra följande riksdagar hafva bifallit ett Gunst.Ulskis förslag för att detta skulle kunna öfvergå till lag; något sådant existerar alldeles icke i våra grundlagar. Man har yttrat att li. o. Ad. borde genom ett afslag å detta betänk, vi,a att vi utgöra en representation, som icke tillåter ett slikt förslag att hvila.
Äfven under innevarande riksdag hafva, dels genom några inora Borgareoch Bonde-Stånden väckta motioner, och dels genom gjorda och af Fullmäktige i Riksgäldskontoret till Stats-Utskottet öfverlemnade ansökningar, framställningar skett om inlösandet af åtskilliga dessa motioner och ansökningar bifogade samt deruti uppgifna, obemedlade personer tillhöriga Riksgälds-sedlar, hvilka icke kommit att hos Riksgälds-kontoret för sådant ändamål företes inom den, genom Kongl. Kungörelsen den 14 Februari 1835, stadgade och redan vid 1845 års slut tilländagångna preskriptionstid; varande berörde till Stats-Utskottet remitterade motioner väckta inom Borgare-Ståndet: af herrar L. IV. Henschen och E. U. Stenqvist samt inom Bonde-Ståndet: af vice Talman A. W. Svartling, äfvensom Riksdags-fullmäkligen Lars Magnus Knutsson från Östergöthlands och Riksdags-fullmäktigen Ola Pehrsson från Blekinge län. Då omförmälda preskriptionstid under riksdagen åren 1834 och 1835 föreslogs och af Rikets Ständer fastställdes, förklarade dåvarande Stats-Utskottet, i dess härom under N:o 380 afgifna Utlåtande, att genom bestämmandet af en viss, tid, hvarefter invexlingen af det, under benämningen “Riksgälds-sedlar," alltsedan början af 1790-talet i allmänna rörelsen utgifna och begagnade sedelmynt borde upphöra, så mycket mindre kunde afses, att härigenom åt Staten bereda någon fördel på den enskilde sedel-innehafvarens bekostnad, som “Rikets Ständer i allt fall voro oförhindrade att, derest enskilda bevekande omständigheter skulle sig förete, uppå skeende ansökningar, bevilja inlösen af Bih. lill R. St. I öfverensstämmelse med denna salunda, redan före preskriptions-författningens beslutande