Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
St:r på de näringar, som f. n. äro skyddade af förbud, men som tillverka varor af samma beskaffenhet som de, hvilka äro till införsel förbudne, bibehållit samma tullsatser, oaktadt de säkerligen kunnat ganska mycket nedsänkas utan att näringen deraf Den 1 Februari f. m. 237 något lidit. Sådant är t. ex. förhållandet i afseende på sidenfabrikationen, denna, om jag så får säga för vårt land onaturliga näring, der en del — de släta — är till införsel förbjuden, då de fasonerade deremot äro lill införsel lofgifne; tullsatsen derå har varit 6 R:dr b:ko få ända sedan 1840 och qvarstår ännu densamma. Ar det då icke troligt, att om de släta tygerne, om de varit till införsel tillåtne, lika väl kunna tillverkas med en dem åsatt enahanda lull, som de fasonerade? Sådan är åtminstone ( min fullkomliga öfvertygelse. I afseende på klädestillverkningen / finnes intet absolut förbud för införsel af ullvaror; största delen af de ullvaror, som tillverkas, äro till införsel tillåtne; det är blott kläde och några andra dermed likartade artiklar, som äro förbudne. Om nu tillverkningen af de till införsel lofgifne varorne kunnat bedrifvas, år det min öfvertygelse att näringen bör kunna bestå äfven om tull sättes å de f. n. till införsel förbudne. Något egentligt ändamål med den Kongl. Propos:n bär jag icke kunnat utfinna, enär ingalunda deraf följer att den så mycket lofordade stadgan skulle komma att ega rum. Om det blifvit föreskrifvet, att då R. St:r sätta en tullsats i st. f. förbud, denna tullsats skulle ega bestånd under ett visst antal år, hade man möjligen kunnat vara ense derom att någon nytta dermed vunnits, men nu finner man ett blott medgifvande af en rättighet för 11. St:r att bestämma denna tullsats för en längre följd I af år; men någon skyldighet dertill förefinnes icke. Huru kan ( man då antaga att någon stadga derigenom skulle upkomma?
Jag föreställer mig, att §:n ej kan tydas derhän, och jag äger derom så mycket mera visshet, som i contractet om Banken finnes stadgadt, att Ri - Den 6 J u 1 i i e. m. kets Ständer ej få af Banken disponera annat än Bankens vinst, och således ej äga rättighet, att obegränsadt utgifva sedlar utan valuter. Det är således genom förbiseende af lagen, genom missförstånd, och genom okunnighet om hvad vårt samhälles fordringar kräfde, och hvad Styrelsen i anseende lill det allmännas interesse borde iakttaga, som ställningen kunnat blifva sådan den nu är. Beviset, att verkställande magten ansett sig äga rätt, att medverka uti Bancostadganderne, ligger tydligen i det sed naste stadgandet af 1818, och i Rikets Ständers behof, att då begära Konungens sanction å inställelsen af silfverutvexlingen. Det synes tydligt, att man sluteligen återkommit på rätta vägen. Huru vill man tala om rättvisa i detta förhållande. Tror man, att den kan åstadkommas derigenom, att Staten skulle återgälda de 19 eller 20 millioner, som Staten uppburit af Banken, så svarar jag, att man ej kastar blicken långt i ämnet. Jag frågar då, om ej de, som hade capitaler 180g, om ej deras rätt borde göras gällande i anseende till deras förluster; jag hemställer, huru många 100 millioner skulle behöfvas för att återställa den orättvisa, som, genom det oförsigtiga stadgandet 1809 påfördes så många medborgare i samhället. Det blir aldeles omöjligt; hvarföre då tala om rättvisa, enär den saknar tillämplighet. Kunna vi med skäl säga, att capitalisten nu äger större rätt, än De n 6 J u 1 i i f. m. 199 180g flrs capitalister, hvilka fingo tåligt släppa till deras förmögenhet för att afböja ett ondt, hvarmed Fäderneslandet hotades.
Jag tillstyrker derföre bifall till Utskottets förslag, oaktadt jag nu mera ej sätter så stort värde på avskaffandet af andra uppropet, som jag förr gjort; utan vill foga mig efter omständigheterna, och hoppas att någon livar må hunna bitta på medel, att skaffa hit sina jänner, liksom andra. Friherre Cederström: Det har af Herr Crusenstolpe blifvit anfördt, att i händelse icke förnuftet, utan den blinda lydnaden skulle råda, borde andra uppropet förblifva gällande. Samma Ledamot har derefter klagat deröfver, att för mycket Embetsmän deltaga i representationen. Efter hvad jag tror, är han sjelf Embetsman. Han borde då vara den förste, som sjelf fann, att han vore på oriktigt ställe. Men då jag ej kan dela den tanka, att representationen skulle vinna, om Embetsmän ej voro närvarande, emedan de måste äga mera vana vid allmänna ärenders behandling, och kunskaper om gällande författningar och deras tillämpning, än de flesta andra inom representationen, så tror jag att det vore en stor förlust, om vi uteslöto dem. Det vöre orimligt på andra sidan, att vilja hafva Embetsverken stillastående under en hel Riksdag, ett helt år. Jag tror ej, att en medborgare, som tänker på samhället och de förluster, sorn derigenom kunde uppkomma, kan till - Den io Augusti f. «>■ U styrka något dylikt. Likväl om ärenderné skulle afgöras på grund af deliberation erne, hvilka den värde Ledamoten tror alltid vara ett uttryck af förnuftet, då voteringen endast är ett uttryck af den blinda lydnaden; så skulle jag tro, att åhörarne af åtskilige discussioner inom detta Hus skull? komma till en alldeles motsatt öfvertygelse, och vara bättre belåtne att genast få votera om saken.
Min värdinna började skratta och frågade, om jag ej ville köpa mig ett par nya öron. "Ja, höra bra", fortfor ryssen att orera, och då jag i detsamma äfven gick ut i tamburen, räckte han mig ett besynnerligt instrument af glas, något när i form af ett öra. "Ska' dä vara's? två rubel silfver, ah, höra mycket bra's!" Det roade mig att taga fram en blank silfverrubel och bjuda honom den, men han bugade på hufvudet och sade stolt: "njet, njet". Jag ärnade åter gå in och stoppade rubeln hos mig, ty jag ansåg hela instrumentet för en löjlighet, men att låta den blanka rubeln gå sig ur händerna, dertill hade ej mannen mod. "Ah! köpa, köpa, 1 rub. 50 kopek, ah! pajalusta"! och hans tänder blänkte så hvita i det han med en min af innerlig kärlek räckte sin hand efter den blanka penningen, att jag måste skratta. Det föll mig in att ändå närmare bese saken, jag tog nu instrumentet och förde det till mitt öra, under det ryssen oupphörligt slabbrade med sin gälla stämma, och vid det glaset rörde mitt öra hörde jag ett starkt ljud, men endast ett oredigt, förskräckeligt surrande. Hastigt tog jag den bullrande saken ifrån mitt öra, och ryssen som trodde att jag ärnade återge den sade: "1 rubel 5 kopek, ska' dä vara's?" Jag skrattade, gaf honom pengarna och gick bort med mitt öra, som jag lade bredvid mig. Sedan vi druckit thé, gick min värdinna för att se efter sitt lilla barn, som sof i ett rum i andra ändan af huset, och jag blef ensam och satt en stund betraktande brasans lifliga lek och de små figurerna på spiselkransen. Min hand vidrörde tillfälligtvis glasörat. Mekaniskt tog jag det och förde det till mitt öra, och nu hörde jag en fin, behaglig röst, som sade: "tänk hvad théet var godt i afton". Nu uppstod en paus, men snart svarade en allvarlig röst mycket högtidligt: "vet hon väl hvad thé är, då hon berömmer detta?
N:o 9, såsom portoinkomst af inrikes brefvexlingen, beräknade belopp af 850,000 R:dr, eller en fjerdedel, som ofvan angifna förhöjning i porto-afgiften från 12 till 15 öre per enkelt bref utgör; b) att låta stämpelafgiften för Tidningar och periodiska skrifter, hvilka föremål äro de, som mest tynga posterne och taga det största hästantalet i anspråk, få, såsom motsvarande portot för deras spridande med posterne, för framtiden till postverket ingå; hvilken afgift lemnar en nettobehållning af ungefär 35,000 R:dr; samt c) att, medelst ett årligt anslag af Statsmedlen, ersätta postverket kostnaden för fortskaffning med posterna af sådane bref och paketer, för hvilka fribrefsrätt eger rum: anslaget lämpadt efter det belopp, hvartill fribrcfsportot visat sig uppgå och hvilket, enligt gjord uträkning, år 1857 utgjort 302,132 R:dr 9 öre riksmynt. I sammanhang härmed har Komitén trott sig icke böra uraktlåta att i underdånighet erinra om den utväg, som förefinnes att, genom begagnande af de förträffliga kommunikationsmedel, som den vidt utbredda, regelbundna ångfartygsrörelsen lemnar, på samma gång bereda postverket en ej obetydlig besparing i postforslingskostnad och derjemte förskaffa allmänheten förmånen af lättade tillfällen att skyndsamt få bref och tidningar m. m. fortskaffade.
Af .Iohannes Andersson från Skaraborgs län, om ändring i lagens stadgande i 2 kap. i § Rätteg ångs-B olken angående tiden för hällande af Härads-Ting. Att en skyndsammare lagskipning i vårt land är af behofvct påkallad känner hvar och en, som vid lagtima Härads-Ting är nödsakad gå till Rätta med Motioner i Bonde-Ståndet 1865. N:o 17. 21 sin vederpart för att med lagens hjelp göra sina rättigheter gällande; och då lagtima Ting af Häradsrätten icke hållas oftare än två eller tre gånger om året, allt efter som för olika orter serskildt är vordet stadgadt, samt hända kan att vederparten ser sin vinst af att uppehålla rättegången i åratal, föijer häraf att rättegången kan utdragas på ett sätt, som blifver störande för samhällets lugn och trefnad och vållar dem en betydlig skada, hvilka nödgas vänta långa tider för att utfå sin rätt. Af sådan anledning får jag till befordrande af en skyndsammare lagskipning vördsamt föreslå: att 2 kap. 1 § Rättegångs-Balken måtte ändras i den syftning att ett Ting i häradet hålles i hvarje al de fyra första och de fyra sista månaderne af året. Om remiss häraf till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 4 November 1865. Johannes Andersson, från Skaraborgs län. No 1?. Af Anders August Anderson från Östergötlands län, om rättighet för tillverkare af svenskt bränvin att återbekomma tillverkning saf giften, då sådant bränvin till utrikes ort ut föres. Då erfarenheten i sednare tider lärt, hurusom åtskilliga bland vära grannländer vetat genom beviljande af restitution för erlagd bränvinstillverkningsafgift bereda de respektive länderne en riksvinst genom export af bränvin; så torde tiden numera våra inne för Sverige att tillgodose landet genom en dylik anordning. Om en sådan lag funnits under den närmast förflutna tiden, då blokaden i Tyska hamnarne omöjliggjorde utskeppningen från Preussen med flera Tyska Stater, så är det icke otroligt att Sverige skulle kunnat exportera flera millioner kannor bränvin och dymedelst tillskyndat riket en alltför behöflig inkomst.
Uti det underdåniga utlåtande, som öfver berörde ansökning af Kongl. Vetenskaps-akademien afgals, yttras att meranämnde samlingar, som till större delen blifvit sammanbragte i en af Brasiliens bergstrakter, Minas Geraes, hvilket landskap af få naturforskare varit besökt, minst syntes innehålla det uppgifna antalet arter och specimina, samt att dessa voro omsorgsfullt valda och med serdeles noggrannhet torkade och vårdade, så att samlingarne kunde räknas bland de vackraste från ett tropiskt Iand till Europa hemförda; att så väl anskaffandet och förvarandet, som den långa transporten af dylika naturalster, hvilka, då de ej utan skada låta starkare ihoppacka sig, blifva voluminösa, måste föranleda betydliga kostnader, hvarför växt-exsiccater från Brasilien i naturaliehandeln lägst beräknades til! 8 sk. banko per stycke, eller det pris som magister Widgren åsatt, med antagande af exemplarens antal till blott 30,000; att i Riksmusei herbarier öfver hälften af de hembjudna arterna saknades; i följd af hvilket allt Vetenskapsakademien i underdånighet tillstyrkte att oftanämnde samlingar måtte för allmänna medel inköpas för att, på sätt ofvan är vordet omnämndt, fördelas. Då således, enligt behörigt vitsord, ifrågavarande samlingar äro synnerligt värderika, samt för den botaniska vetenskapens intresse det vore serdeles förmånligt, att desamma qvarstannade inom fäderneslandet och för allmänna medel inköptes, för att fördelas emellan Riksmuseum och läroverken, finner Utskottet sig böra tillstyrka, att Rikets Ständer, till inköp af magister Widgrens från Brasilien hemförda och i Vetenskaps-akademiens hus förvarade växt-exsiccater, anvisa en summa af 5,000 Ridr att från Riksgälds-kontoret utgå; med föreskrift, att växt-samlingarne blifva i mån af behof fördelade emellan Riksmuseum och Universiteten, samt att hvad för dessa vetenskapliga inrättningar icke anses erforderligt må elementar-läroverken tilldelas. Bih. lill R. St. Hör till Stats-Utskottels Utlåtande M 160.
När jag nu sett försök göras, att godtyckligt tolka Grundlagen efter enskildta åsigter, har min uppmärksamhet ännu mera blifvit fästad på nödvändigheten af, att strängt bålla sig vid det visa Stadgande i 83 §. af vår Regeringsform, som bjuder, att Grundlagarne skola efter deras ordaly»- delse i hvarje serskildt fall tillämpas. Vi kunna af vår egen historia hämta flera exempel Lill bevis på vigten af denna sats. För icke mer än Ettllundrade år sedan hade vi en Grundlag, som stadgade, att Rikets Råd blott skulle räda, och Konungen styra med Råds råde, icke Rikets Ständer; men denna Grundlag tolkades så länge efter enskilda åsigter, att en af Rådets pluralitet använd Stämpel med Konungens namn, mot Konungens vilja, gaf kraft åt Kouungsbud,;alt ombytlig» majoriteter iuom RiksStåiiifen och Secreta Utskottet till - 248 Deri 6 April f. m. ägnade sig oinskränkt magt öfver RiksStyrelsen, och att slutligen den ig Augusti 1772 af liela Svenska Folkets önskningar framkallades. Jag erkänner riktigheten af den grundsats, alt sådane Tjenstemän, som Notarier, böra tillsättas af det Stånd, hvartill de höra, och jag tror, att detta äfven föranledt Konungen, att nu, i sanning för första gången, gå Ständernas önskningar till mötes, så fort cle för honom blifvit framlagda. Man har ansett, att genom erkännande af nödvändigheten, att förtydliga 24 §. i Riksdagsordningen, våda skulle uppkomma, derigenom att man då kunde hafva ansetts erkänna den sats, att allt hvad som ej uttryckeligen vore förbudit, vore tillåtit. Vöre slutsatsen riktig, skulle jag ock motstrida den föreslagna förändringen, men, mine Herrar, här finnes en annan vida-* kraftigare grund, hvarpå Konungens rätt att tillsätta BondeStåndels Notarier hvilar, nemligen heij dens > så länge denna ej af uttryckligt laghud blifvit upphäfven. Då 1810 års Riksdagsordning stiftades, tillsatte Konungen dessa Notarier, och denna Grundlag gjorde deri intet hinder.
Af de trenne å sidan 5 förekommande yttranden med afseende på Riksdagsfullmägtigen Sandstedts och Prosten Janzons motioner, godkände Ståndet de tvänne första och lade det sista med godkännande till handlingarne. Om varuinförsel. Hvad Utskottet å sidan 8 hemställt, beträffande dels Herr Friherre Cederströms förslag, dels uppskof med behandlingen af frågan om tullbestämmelserna å bränvin och sprit, bifölls. Ståndet biföll jemväl Utskottets förslag till tullsatser och öfriga tullbestämmelser för artiklarne fläsk, kött, ost, smör, ister, spanmål, bönor, humle, lin, aska, bläckpulver eller substans, flintor, garn, jute, kamfer, karkasser och karkassband, kopparstick, estamper etc., korgar och korgmakarearbeten, metaller, perlor, porslin, svampar och tråd. Utskottets näst efter artikeln lin förekommande yttrande angående öfriga landtmannaprodukter godkändes. Med afslag å hvad Utskottet tillstyrkt beträffande artikeln salt, beslöt Ståndet, för sin del, att nuvarande tullbestämmelser å samma artikel skola bibehållas oförändrade. Utskottets yttrande med afseende på råvarutullen för artikeln tobak ogillades, och höjdes tullsatsen å »tobak, oarbetad, blad och stjelk» med 5 öre eller till 30 öre per skålpund, hvarjemte Ståndet, som afslog de tillstyrkta tullnedsättningarne för cigarrer, karfvad tobak, malen eller snus samt stänger och karotter, för sin del beslöt, att tullsatserna å dessa artiklar skola bibehållas vid nu stadgade belopp, och blef den föreslagna förändringen i afseende på tullbehandlingen af cigarretter godkänd. Utskottets hemställan rörande artikeln ättika bifölls. Den af Utskottet å sidan 20 gjorda hemställan angående införselstarifen i öfrigt blef af Ståndet bifallen, med undantag allenast af frågan om tullsatsen å artikeln kaffe, jemte derunder upptagna rubriken: brändt och alla till kaffesurrogat användbara, brända vexter, hvilken fråga till Utskottet återremitterades.
Hvad vidare det angår, att fångarna skulle kunna sysselsättas vid varfvet, så får jag upplysa den värde anmärkaren, att ett betydligt antal fångar redan, i man af behofvet, på varfvet användes, och att något större antal fångar, dels med afseende å de många båtsmän, som der äro sysselsatta, och dels i anseende till faran för allm. säkerheten, om för mänga utsläppas på en gång, å varfvet icke kan användas. Jag känner icke, hvad nuvarande ordförande i Fångstyrelsen förmår; men jag skulle åtminstone icke kunnat bereda någon sysselsättning för dessa 200 fångar, som icke kostade vida mer, men återgaf mindre, än det ifrågavar. arbetet. Jag förnyar derföre min anhållan om bifall till förevar, utlåt. Gr. Horn; Det har sannerligen förundrat mig att af en talare hafva fått hora, att mina yttranden nu skulle stå i strid med hvad jag förut yttrat. Jag ber den värde ledamoten ihågkomma, hvad jag yrkade i början af denna riksdag, nemi. att man skulle noga pröfva behofven, men sedan fylla dem utan prutning. Nu äro dessa behof redan pröfvadc och godkända; men oaktadt man godkänt behofvet, Den 34 April. lier man icke godkänt sättet att fylla dem. Jag tror mig således handla ganska consequent, då jag yrkar, att man ieke skall anvisa nya utgifter på de titlar, hvilka redan äro pröfvade och hvarpå brist i stället för besparing derigenom skulle uppstå. Tredje hufvudtiteln, säger man, kunde lemna tillgång för det ifrågavar. obetydliga behofvet. Jag medgifver det, om man vill spara på allvar; men dertill fordras en complett reorganisation af vår landtarmé'.
Uti, N:o 6g. 45 Häglof lige Ridclerskapet och Adeln: endast tued afseende på sammanhanget emellan ofvanberörde Betänkande och det af Utskotten, under N:o 54» afgifna och återremitterade Betänkandet, angående ändringar och rättelser eller tillägg i Lego-Stadgan, samt med åberopande af framställda anmärkningar, inom Högloflige Ridderskapet och Adeln, mot de af Utskotten i sistomföi malde Betänkande föreslagna stadgar, rörande lösdrifvares dömande till Corrections. eller Arbets-Inrättning; och få Utskotten, som uti serskildt Utlåtande, under näst härefter följande numer, redovisa för sina åsigter af ämnet, fästa Rikets Högloflige Ständers uppmärksamhet å de skäl, som till vederläggning af samma anmärkningar vördsamt blifvit af Utskotten anförda; och från det Vtillo/lige Borgare-Ståndet: på grund af följande anmärkningar: i:o att den af Utskotten antagna princip, det serskilda Arbetsoch CorreclionsInrättningur böra bekostas af orterne sjelfva, vore origtig, enär dessa orter derjemte bidraga till de Allmänna Inrättningarnes underhåll. Utskotten hafva icke uraktlåtit, att göra skillnad emellan Allmänna (afStaten bekostade Corrections-Inrättmngar) och enskilda i serskilda orter inrättade Fattig-och Arbetshus. De förra hafva Utskotten, med afseende både 46 Lag~ s. Allm. Beiv.- 0. Oec.-UtsA. Uti.
Ex. Hr Gr. Gustaf Löwenhjelm benäget åtagit sig att anföra. Sedan Ridd.Fiscalen uppläst förteckningen å Deputationens ledamöter, yttrade Ilr Dalman, Wilh. Fredr.: Då jag förmodar, att det intresserar R. o. Ad. alt höra hvad H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm, å R. o. Ad:s vägnar, har att säga till de öfrige Slår.den utöfver hvad grundlagen i delta fall stadgar; så anhåller jag, att Hr Landtm, ville anmoda Hr Grefven för R. o. Ad. uppläsa de tal han ämnar hålla. H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm, Gustaf: Enligt hät yttrad önskan, går jag alt uppläsa de meningar, som jag ansett uttrycka R. o. Ad:s tanke. Ii. Ex. uppläste derefter följande: Till Högv. Prestc-Ståndet! Den helsning och lyckönskan R. o. Ad. från Högv. PresteSt. nyss emottagit, får R. o. Ad., genom oss, - dess Deputerade, nu på det vänskapligaste återbära. R. o. Ad. är öfvertygadt, att det Stånd, hvars medlemmars sköna kall det är, att uti de olika delarna af Riket tolka religionens och försoningens herrliga läror, skall uti enighet och nit för allt, hvad som länder lill ett gemensamt fäderneslands sällhet och gagn, föregå sina Med-Stånd 08 Den 23 Januari. med de vackraste föredömen, och hoppas att genom eniga bemödanden något godt vid denna riksdag skall kunna uträttas för närvar, och kommande slägtens val. R. o. Ad., för hvilket det Ilögv. Ståndets vänskap alltid blifver af högsta värde, försäkrar det om sin aktning och tillgifvenhet. Till Vällofl. BorgareStåndet! R. o. Ad., som nyss fått emottaga Vällofl. BorgareStrs lyckönskan, i anledn. af det nu började riksmötet, återför genom oss, R. o. Ad:s Deputerade, sin lifliga helsning.
Ibland uppfångade jag eller trodde mig uppfånga, hos er eller hos någon annan af sällskapet, en min af förvåning eller ett mångtydigt leende, vid något som jag sagt eller gjort; och jag ställde det i samband med detta som jag sagt eller gjort, och måste se efter, om det fanns något orätt däri, något som stred mot er sällskapskodex, och jag kände skamsenhet eller smärta. »Till och med ni själf var mig – och är mig, där ni nu sitter, som ett underligt och främmande djur, som jag icke förstår mig på och som jag är rädd för att vidröra. Jag har aldrig varit fullt naturlig och otvungen inför er, så som jag förmodar, att män af ert eget stånd äro det. En god del af den människa, ni gjort bekantskap med och som bär mitt namn, har icke varit annat än en mask. »Däremot: sätt mig bland ett sällskap bönder hemifrån. De kunna äckla mig, såra mig, pina mig; men trots allt hvad som kommit till hos mig af lärdom och andra umgängesvanor och fina behag och nya intressen, är det dock först här, som jag, rent kroppsligt taladt, kan röra mig fullkomligt utan beräkning, utan afpassning, utan att reflektera öfver, om det bör vara så eller så. I den meningen behöfver jag ej bli bonde, som ni uttryckte er, – jag är bonde. »Summa summarum: jag har varit på resa i främmande land – jag återvänder hem.» Agnes satt tyst och allvarsam. »Det tycker jag inte,» sade hon stilla. »Jag är rädd, att det alltsammans är något ni går och inbillar er. Ni har en sådan våldsam fantasi, och så är ni så öfverspändt känslig, – och,» tillade hon med sin solskensmin, »så är ni ett sådant stort barn.» Ångpipan hvisslade – vi voro inne i Malmö hamn. Agnes skulle mottagas af bekanta, och jag tog farväl af henne på båten. »Blif nu inte något petrifikat,» sade hon. »Jag ämnar för öfrigt alls inte släppa er ur sikte. När ni minst väntar det, kommer jag öfver er.» »Välkommen!» »Ni håller icke er föresats!» »Vi få se.» »Och om ni nu tröttnat, när jag kommer och kräfver räkenskap af er?» »Så är det mycket er skull, fröken Agnes.»