Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Enligt Fransyska lagen skall äfven en dylik pröfning vara undangjord, innan saken får företagas till behandling. Der skall jordegaren yttra sig och hans yttrande insändas till den auktoritets pröfning, som afgör om jernvägen får anläggas eller icke. Enligt vår lag, går det minsann ej så till. Jordegaren vet kanske knappast att en ingeniör gått öfver jorden och der utstakat bansträckningen, utan får understundom först veta att företaget skall ega rum, då vederbörande komma för att beröfva honom hans jord. Jag tror således att Gr. Sparre begagnat sig af ett oriktigt uttryck, då han här talat om prejeri, enär jordegaren blott tillsätter 3 personer af 9, d. v. s. en minoritet i den jury, som skall afgöra saken. Jag ber slutligen att få fästa uppmärksamheten derpå, att, om det är för mycket att bestämma 50 proc. öfver värdet såsom ersättning, det å andra sidan torde blifva svårt att förekomma, det jordegaren ej får för litet, då endast dets. k. verkliga värdet skall gifvas i ersättning, enär någon tillförlitlig grund att utröna detta ej förefinnes, utan det sannerligen blott är en Den 17 Oktober. 57 fras att säga, det jorden skall lösas med sitt verkliga värde, hvilket knappast torde af 2:ne personer utsättas lika. Jag fortfar mitt förra yrkande. Många ledamöter hördes nu ropa på propos. Gr. Sparre: Jag har endast begärt ordet för att erinra Gr. Mörner derom, att hvad han nu yttrat, gäller den 13:de §:n, ingalunda den ifrågav:de. Jag anhåller om bifall till förslaget. Ropen på propos. förnyades. Frih. af Ugglas: Då Gr. Sparre, såsom ett af skälen för antagandet af detta förslag, anfört de oerhörda prejerier, som egt rum enligt gamla lagen, så, jemte det jag instämmer med Gr. Mörner, ber jag att få fästa uppmärksamheten på att dessa prejerier kunna i ännu högre grad ega rum, om denna § antages, ty nämnden måste då uppskatta icke allenast jorden, utan äfven olägenheter, fördelar, m. fl. omständigheter, beroende på hvars och ens tycke, och till följd deraf svåra att med säkerhet värdera.
Men icke är det detta, som i förevarande fall förlamar beskattnings-rättens och beskaltnings-pligtens utöfning. Icke heller saknas förmåga alt med någorlunda säkerhet stadga omdömet om den eller den egendomens värde, den eller den näringsidkarens inkomst af sin rörelse. I bäggedera fallen råder man och man emellan en till visshet gränsande allmän mening. Det är orättvisan af den stadgade olika bevillnings-procenten, som hos hvarje rättrådigt sinne alstrar och måste alstra ovilja. De större eller mindre'klass stridigheterna och krono-ombudens offentliga pligt1 träda i bakgrunden för den gemensamma obenägenheten att göra sig till verktyg för en lag, som förutsätter oredlighet i taxerings-uppgifterna och slapphet i beskattnings-åtgärderna och som gifver helgd åt dessa lyten genom en derpå grundad olika beskattning, på samma gång den uppmanar och förpligtar taxerings-männen att handla på heder och samvete. Så vigtigt det är för stats-kassan, alt den påräknade bevillningssumman under vanliga förhållan en utgår, så mycket angelägnare det ock vore, att i en häfdvunnen samvetsgrann uppskattning af egendomsvärde samt inkomst af rörelse och näring ega tillförlitlig grund för beskattning under utomordentliga tillfällen, då landets välfärd vore i lära, så är det likväl, enligt min tanke, af ännu betydelsefullare vigt, att den författning, som omedelbart utgår från folk-ombuden och i hvarje den lith. till B. St. Bet. N:o 5. minsta kommun skall göras känd och tillämpad, bär prägeln af sträng rättvisa och ärligt allvar. Att den ene samhällsmedlemmen skulle skatta 2 1/2, den andre 2, den tredje 1 och den fjerde 1/2 procent af sin årliga inkomst o. s. v., innefattar ju ett uppenbart hån emot den medborgerliga likheten inför lag, emot hvarje sundt begrepp om rättvisa. Och sådan är likväl denna Ilikets Ständers egen lagstiftning, sådan har den varit och sådan vill man ännu bibehålla den, — emedan man förutsätter orättrådighet vid lagens tillämpning, derest den i sig sjelf vore rättvis.
För bestridandet af de med sagde arbetens utförande förenade kostnader vore likväl de årliga inkomster, domkyrkan egde, icke blott alldeles otillräckliga, utan nästan helt och hållet oanvändbara, emedan desamma, bestående af 168 T:r tionde-spanmål, samt arrende-medel och hemmans-räntor, hvilkas sammanlagda belopp utgjorde ungefärligen 250 R:dr, äfvensom bänkhyror och tillfälliga inkomster, utgörande högst 600 R:dr, vissa år understego de utgifter, hvilka, utom hvad som fordrades för domkyrkans underhållande och gudstjenstens behof, borde af domkyrkans medel bestridas, såsom afiöningar, uppgående till 800 å 900 R:dr, byggandet och underhållandet af Konsistorie-hus, Biskopsoch Sysslomans-gårdar samt antingen hyresersättning åt 4 Lektorer, äfvensom skolans Rektor, eller underhållsskyldighet för deras boställsgårdar. Vid nu uppgifna förhållanden, och då Westerås domkyrkas årliga inkomster icke ens kunde påräknas lemna erforderlig tillgång till ränta för ett till reparations-kostnadernas, bestridande upptaget lån, har, under erinran derom, att, för kyrkans återställande efter densamma öfvergångna eldsvådor, fyrfaldiga bidrag erhållits af framfarne Konungar och enskilda personer, likasom af Westerås stad, men icke någonsin af det allmänna, oaktadt den betydliga tillökning i stats-inkomsterna, som genom Westerås-recess åstadkommits, ofvanbemälde motionär, å Domkyrkokommissionens vägnar och enligt dess uppdrag, anhållit, att Rikets Ständer måtte, för verkställigheten af de föreslagna förändringarne och reparationerna å meranämnde domkyrka, bevilja ett anslag, utan återbetalningsskyldighet, å 30,000 R:dr, och ett lån å 15,000 Ridr B:ko. Vid behandlingen af denna motion har Stats-Utskottet tagit kännedom om en af
Ögonen voro svarta och glödande och den blick af hat, förakt eller kärlek, som utgick ifrån dem, måste oemotståndligt träffa sitt föremål. Hela väsendet, ehuru fullkomligt flärdfritt, förblef kallt och fremmande, en viss frånstötande stolthet var grunddraget deri. Men nu tycktes hans väsende upptinas, det syntes som om isen i hans hjerta bortsmält i Leonhards och Elisabeths närvaro och när hon slutat sången och glad och upprymd språkade med de båda vännerna, deltog han muntert i samtalet. Då han efter slutad qvällsvard tog god natt, utbad han sig tillstånd att få anse sig som en medlem af deras familj, och på Leonhards svar, att han skulle vara hemmastadd hos dem, sade han skämtande: ”Tack! men om jag trifdes här så väl, att jag skulle alla dagar återvända?” ”Så mycket bättre!” ”Måtte du aldrig tycka annorlunda!” med dessa ord gick han. ”Nå hvad tyckte du om Rudolph?” frågade Leonhard sin maka se’n de blifvit allena. ”Han såg ståtlig ut, men det låg en köld i hans väsende som jag ej tyckte om. Inte liknade han dig.” ”Inte det? Nå! hvilkendera tycker du mera om?” ”Hvilken fråga! Var det ej ditt öppna, kärleksfulla väsende jag först fäste mig vid? är det ej derföre jag älskat dig?” ”Kanske! det är godt! men tro ej att Rudolph är sådan han synes, i hans bröst lågar nog kärlek till allt godt och stort, allt ädelt och skönt. Sådan var han som gosse och jag tror ej att hans sinnelag se’n dess förändrat sig.” Hvarföre rodnade Elisabeth vid dessa ord? Ack! en aning sade henne, att hennes makes vän ej var den samme som förr, och denna aning spred en viss oro i hennes hjerta; dock teg hon dermed och sade endast: ”Möjligt!” Rudolph Berg. Haf tack! min räddare och vän, Vi träffas väl en gång igen! ~Anonym.~ Rudolph Berg var född i H Hans fader var en förmögen handlande derstädes, och den ende sonen utgjorde hans stolthet och glädje.
– Apropos af Hollberg! Hälsa din pappa, att jag i Köpenhamn med stor förnöjelse upptäckt Christen Bærnekous Stræde. Ett besök hos en gammal fryntlig målare Lorenzen, som har en hel samling af scener ur Hollberg, af hvilka jag genast igenkände de flesta, har ock gjort mig stort nöje. Den 12te började jag min dag med att taga sjöbad, en här ny anstalt, som är rätt god. Jag samm lustigt omkring och fann mig förträffligt derefter. Sedan besökte jag med L*** compositören Weisse. Man hade skrämt oss för hans frånstötande manér. Vi funno en medelålders man, som emottog oss vänligt, talte väl i flera musikaliska ämnen och slutligen oombedd satte sig till Pianot och improviserade en Fantasi. Jag har ej hört någon göra det bättre. – Derefter besökte jag, A*** och S*** det kungliga Bibliotheket, i rikedom det tredje i Europa. Nu stodo rummen under reparation, och vi kunde ej se allt, hvartill dessutom fordras månader och år. Jag vill förskona dig för bibliografiska rariteter; nog af: det ær en uhyre Mængd Böger. – Till middag voro vi budna af Nyerup, på ett värdshus; ty han är enkling och lefver en garçon. Vi träffade der Juristen Schlegel, Theologerna Jens Möller och P. E. Müller (den senare mest berömd för sina historiska skrifter, af hvilka jag haft god hjelp), Professorerne Finn Magnusen, Birger Thorlacius, Rask m. fl. Det var en glad middag. Vi besökte sedan den Botaniske Have, till utrymmet vida oansenligare än den i Upsala. Deremot skall den vara rikare på vexter, hvarom jag hafver intet förstånd. Den 12te visade oss Thomson, – som är Secreterare vid den konglige Commission för Oldsagers Opbevaring – den antiqvariska samlingen, genom hans försorg i ypperlig ordning uppställd – det interessantaste och instructivaste jag sett i Köpenhamn. Jag hinner ej säga mer, och har dessutom beslutat, att på någon tid slå mig all lärdom ur hufvudet. – Derefter besökte vi Oehlenschläger.
Eebruarii, i anledning af hvad Riksens Ständer beslutit, förordnat, att Hemman upkomne 5 Recognitions-Skogar, må till Skatte få köpas, och derjemte blifvit föreskrifva, att sådant må I i46$ StutsUtskottets Betiinhanden: ske i vanlig Ordning, och emot erläggande af en Skatte-kopeskilling svarande emot Sex års xäutor, efter Krono-värdie beräknade, Ty håfve Vi i Nåder velat bevilja Interessenterne en dyiik förmohn, så att de på sätt nyssberörde Nådiga Kungörelse innehåller, måge äga att ifrågavarandfi nya Hemman till Skatte ldia; hvarvid likväl bör iaktagas, dels att Interessenterne upfylia den uti Kongl. Donatums-Rrefvet af den 20 Februarii 1686, Helleforss Verket å o lagde skyldighet, att där någon Abo å SkogsDisi ricten for rödseln och besittningen äger något att fordra, honom derföre serskildt godtgöra; dels att, på sätt förut skedt, vid de gamle Hemmanens försäljande till Skatte, det villor om oskiljagtigheten vid Skatte-köpet fästes» att de nya Hemmanen icke böra få skiljas ifrån Silfververket, så länge detta Verk kart, efter vederbörligt bepröfvande , förtjena att drifvas samt att, i fall det samma med tiden, för b ristande lönande Malmer, skulle komma att nedläggas, berörde Hemman då äfven böra blifva oskiljagtiga från det med Silfver-Verket nu förenade Jernbruk eller de Inrättningar, Interessenterne framdeles kunna erhålla tillstånd att anlägga. För öfrigt åligger det Interessenterne, att hädanefter, sorn hittills, fortsätta arbetet i Silfvergtufvorne, till dess framdeles kan blifva utiönt om de förtjena att vidare bearbetas, samt i sådant fall med detta Verks drift fortfara och behörige afgifter deraf till Oss och Kronan erlägga. Stats-Utskottcts Betänkanden. 1469 Om verkställigheten af hvad
Lust - Slotten och Kronans Publike Hus inom Stockholm, npdrvgcö en Slottsbyggnads - Direktion, som borde besia af Riks eller Öfwerste Marskalken, Öfwer-Staihallaren och Öfwer - Intendenten, utan särskildta arsweden, med biträde af de under Öfwer-,JntendcntsEmbelet lydande, och pä dess Srat nu upförde Tstnstcmän och Betjening. Fjerde Band. 16Z. Lands "92 Den 2S November. Eandö - StatcrneUpsala Län1809 ars (Ddinarie Stat uptager: Stat »planer: Jndeldt 2,605 io 6 O.ndeldt ^ 2 T:r Kronotionde Span nemäl a 36 st. 1 24 , 2,973 2 6 Skillnaden består dernli att pä Allmänna Indraanings-Sraren blifwir flyttade: Lane-Bokhällarcn »alms Indeldka Lön 3316. Den 22 November. E 1291 Tranöp. ZZ 16 Som wid hans afgång kommer art indragas, hwaremot cn Contant lön af ros Rdr, dä kominer arr för Läns-Bokhällaren ä Skar upföras. Waktknekrarne HILns och I^smliens indeldta löner a iz Rvr hwardcra 26 _ L9 -6 — Som med deras afgång komma att indragas. Stockholms Län. 1809 ars Ordinarie Stat »plager: Skillnaden består deruti: i.o
Med bifall i öfrigt lill Utskottets hemställan, förklarade Ståndet sig, för sin del, anse någon definitiv lönereglering icke böra ega rum, för Departementets Expedition. 11:te punkten: Elvad Utskottet i denna punkt föreslagit, ogillades af Ståndet, som i stället antog den af Herr Berger afgifna, utlåtandet bifogade reservation. 12:te punkten. I afseende å denna punkts lista mom. beslöt Ståndet, med godkännande i öfrigt af Utskottets förslag, alt Departements-cbcfens lön skulle bestämmas lill ett årligt belopp af 13,500 Riksdaler och blef 2:dra mom. godkändt, med den förändring, hvartill Ståndets nu lättade beslut föranleda. Med ogillande af Utskottets hemställan, beslöt Ståndet att till den t förevarande punkt omförmälda vattenledning borde för en gång anslås 500,000 R:dr R:mt, samt upplåtas de Tor ändamålet redan anskaffade jernrör, med vilkor alt Carlskrona stad åtager sig och ställer borgen för arbetets fullgörande och vattenledningens framtida underhåll ulan vidare statsbidrag. Ståndet afslog Utskottets hemställan och antog den reservation, som, med afseende å denna punkt, finnes utlåtandet bifogad. Utskottets anmälanden under punkten 2, mom. i och punkten 10, lades lill handlingarne, såsom icke erfordrande annan åtgärd. Den slutöfversigt, angående Femte Hulvudtitelns utgifter för nästkommande Statsreglerings-period, som Utskottet meddelar å pag. 40, äfvensom de utlåtandet u\ Prot.-XJtdrag dm 18 April 1860. bifogade tabeller godkändes, med förbehåll om de rättelser, hvartill Ståndets vid de serskilda punkterna fattade beslut föranleda. S. I). Föredrogos ånyo och biföllos Allmänna Besvärsoch EkonomiVskottets Betänkanden: N:o 62, i anledning af väckta motioner om ändring i Fabriksoch Handtverks-ordningen af den 22 December 1846 (begge mom.)
R:dr 20 handel kommer att fortfara, i sex Andra dito — i5 classer: Tredje dito — 10 Första classen R:dr 3o Fjerde dito — 5 Andra dito ... — a5 Femte dito — 3 Tredje dito — 20 Fjerde dito — i5 Femte dito — 10 Sjette dito — 5 äfvensom ULskottet vördsamt tillstyrker, att så väl denna skallbestämmelse, som den för resor till Norrige och utrikes ort, må omflyttas till 27 §. och upptagas näst före Skärkarlar pag. 3i. pag. 38. Smides-försäljare och andre af Bruksegare lill handels-resor med jernsmiden antagne personer, synas böra upptagas under 27 §. näst efter Skärkarlar pag. 3r, hvilken omflyttning Utskottet derföre vördsamt föreslår, pag. 38, 3g och 4o• Från Hedervärda Bonde-Ståndet äro till Utskottet remitterade nedannämnde motioner, nemligen: af Anders Danielsson från Elfsborgs Län: att Bevillnings-Utskottets Bet.
Herr Grrfwen och Landt» Ma rsk alk cn trodde, att dä Stats - Utskottets fbrflag redan wore bifallit, kunde nägra tilläggningar dertill icke till ventilation upptagas. Herr Koräenntolpe, ^nösrs, erindrade, att Utstottets Betänkande tycktes gifwa anledning till att reparations-kostnader»? borde bestämmas. Grefwe kel örner, 6ärsn, ut bad sig fä upplysa, att frägan vm wista Summorutsättande för Kongl. Sköttens underhäll ej wore ett ämne som inginge i det Betänkande, som rdrde HofStaten; men att Stats-Utstottct wistcrljgen wore betänkt uppä, alt för detta behof ansiä nägot wistt, och att det skulle medfölja den öfriga Stats-regleringen. Sluteligen i anledning af FörmiddagS-Protocollct för den 6 September, erhindrade Herr Karelen stolpe , ^.nöers, att han förenämnde dag gjort rn Motion rörande be UtskottS Ledamöter, som pä längre ZQ4 Den rtz Gepteinbev. längre tid, och utan dertill erhällit tillständ, frän Utskotten warit fränwarande. Denna Motion hade blifwit lagd pä bordet, och Herr dlloräsnstoips önskade, att den nu till afgörande mätte uptagas. Herr Grefwen och Landt-Marfkakken trodde ej att wänga Utskotts - Ledamöter wörö bortreste, i hwllkas ställe ej andra blifwit walde.
Den veka, grubblande tonfärg, som alla våra folkvisor hafva och hvilken den karga, nordiska naturen sjelf alstrat, motsvaras i de italienska af en från den yppiga naturen stammad sinlighet, lika mycket skild från en faunaktig lystenhet som från en blöd sentimentalitet. De italienska gatsångarne hafva merendels friska, välklingande stämmor; men det stannar icke dervid: deras medfödda, utpreglade musikaliska smak låter icke en skiftning i sångens karakter, icke en utmärkande tempoförändring gå obeaktade förbi. Deras goda uppfattning röjer sig kanske bäst i de sånger, som hafva ett mera dramatiskt skaplynne, och det är märkligt att se huru de låta hvar musikalisk fras komma till sitt rätta uttryck. I en särdeles god dager kommer dessa kringvandrande musikers sångkonst, om man jemför den med de mindre framstående italienska operasångarnes. Här om dagen hedrade en sådan, maestro Salvator Salvi, en f. d. tenorist vid en af Neapels sekundteatrar, vår pension med sin närvaro. Han uppträdde med flera arior ur Bellinis, Verdis och Donizettis operor; men verkan af hans stämma förtogs alldeles genom hans konstlade föredrag och öfverdrifna gestikulation. Men hos våra vänner der nere i vestibulen är intet konstladt, naturligt uttryck och naturlig värme svara mot sångernas innehåll. Nu skola italienarne sjunga sitt sista nummer för i qväll. Det är »Addio à Napoli». Jag går ner för trappan, trotsar den starka hvitlökslukten och ställer mig nära dem för att urskilja deras ansigtsuttryck. Äfven den minst uppöfvade iakttagare skulle kunna märka, att de med lif och själ äro inne i sin sång. Klara och uttrycksfulla ljuda slutorden: »Il paradiso mio Napoli bella addio». Till tack för en dånande applådsalva buga de sig och gå, se’n de hvardera erhållit ett par francs. Sällskapet i trappan bryter upp – whistborden och broderierna vänta. Men du har icke lust att gå in i samlingssalen i qväll. Du går ner till hafstranden. Mentone slumrar i månskenet. Allt buller är förstummadt.
I afseende på valet lill ledamöter, är min tanka, att den vanliga ordningen, som Hr von Hartmansdorff nämnde, är lämplig nog, nemi. att de, som fått det minsta antalet röster blifva Suppleanter; men i afseende å valet till Ordf. och bans Suppleant, hemställer jag, huruvida icke lämpligast vore, att namnen å de dertill afsedde personerne utsattes på en och samma valsedel, uptagande till ordf. den och den, och till suppleant, den och den, ty i annat fall kunde hända, att den person, som man önskat måtte blifva ordf. och alldeles icke suppleant, likväl blefve suppleant och tvertom, att den man ansett böra blifva suppleant, utsåges till ordf. En sådan händelse kan svårligen undvikas om ej R. o. Ad:s ledamöter äro på förhand ense om, huru dessa sedlar skola upgöras, och något missförhållande kan icke upstå, om å valsedel utsättes: ordförande: N. N., suppleant N. N. Hr von Hartmansdorff: Hvad Frih. Palmstjernaomförmält kan visserligen inträffa; men företager man valet på det sättet, att man skrifver serskildt ordförande N. N. och serskildt suppleant N. N., så händer det, att då Pehr röstar på A till ordf. och på B. till suppleant, så väljer Pål B till ordf. och A till suppleant. Då fälman åter samma svårighet. Jag tror derföre bäst vara att förhålla sig vid detta val, likasom när Direktörer utses. Om enighet finnes bland H. o. Ad., så blir det lättast att till ordf. och suppleant få dem man önskar, derigenom, alt icke alla gifva sina röster åt den man vill hafva till suppleant, utan dela dem på några andra personer. Han får då ett ringare röstantal än den, som ämnas till ordf. Gr. af Ugglas, Ludv.:
Med ett sådant förhållande i nedre kammaren hade man måhända kunnat åtnöjas; men att antaga detsamma i den öfre, hvars bestämmelse man lofvar nationen skall blifva conservativ, det är att antingen alltför mycket brista i det förutseende, som snart skall uttaga sin rätt hos hela den tänkande allmänheten; eller också att brista i ärligt uppsåt att hålla hvad man lofvar. För att genomdrifva en så uppenbar motsägelse till den grundsats, hvarifrån man utgår, vill man nu att vi skola antaga, det motståndskraftens underlägsenhet skall ersättas derigenom, att öfre kammarens ledamöter väljas för fem riksdagar; men må man följa mig i undersökningen af denna djerfva sofism, egnad att förvilla oss alla. Då man tillåter sig att bryta grundsatsen, hvilken bevisning ställer man vät emot densamma? månne någon annan, lika sann, lika säker grundsats? Nej, ingenting annat än möjligheten att vid hvarje riksdag skulle mera conservativa tänkesätt kunna ingå till en femtedel i representationen; men denna möjlighet, är den väl ens sannolik? eller, när såg man väl democratien, sedan den åtkommit makten, gifva någon del deraf ifrån sig? Och hvem vågar väl på förhand försäkra, att icke också en annan möjlighet uppstår, den nemi., att man ifrån sjelfva otillräckligheten af den förmåga, hvartill man nu vill nedsätta Adelsoch PresleSt-. n, öfvcrgår till antagande, att deras representationsrätt är lika onödig här som i Norrige, der ingen Adel finnes? Jag vill icke nu yttra mig, ang:de huru mera eller mindre lätt det kan blifva att vid nästa transigering med ifrarne för Norrska representationssättets företräde alldeles uppoffra Adeln och PresteSt., eller hvilka följder en sådan kurtis åt Norrska och Svenska democratien skulle hafva; men öppet förklarar jag, att jag anser Hr von Hartmansdorffs förslag utgöra första steget dertill; emedan, om det antages, möjligheten är öppnad till fritt spel åt democratien, derigenom att tillräcklig förmåga till motstånd vore dessa Stånd fråntagen.
Denna sanning har, efter 382 Den 26 November f. m. min infattning, blifvit förbisedd vid inrättandet af vår folkskola, ty hade den icke blifvit förbisedd, så hade icke de åtgärder blifvit vidtagna, sorn egt rum. Dessa åtgärder hafva ock haft den påföljd, att folkskolan icke förmått ådraga sig Svenska allmogens deltagande, utan tvärtom har det alltid utgjort ett sträfvande hos allmogen att undgå att hafva sina barn i folkskolan. Alla de af allmogen, som hafva nitälskat för sina barns andliga upfostran, de hafva alltid varit och äro ännu i .denna stund obenägne för folkskolan. Upfostran bor icke i förståndet, utan har sitt säte i hjerta!; det är hjertats förädling, som måste sökas vid upfostran. Ifrar man för att få en skicklig barnaupfostran, så måste man söka en sådan person, som af naturen dertill är danad. Den al lsmäktige Guden känner väl allt hvad vi behöfva, och har icke i detta afseende förbisett att menniskorna behöfva i första rummet upfostran, och sålunda har Han också tillsett, att personer, lämpliga för barnaupfostran, finnas öfverallt, eller åtminstone mångenstädes, och det är således fråga om att upsöka dessa af naturen för detta verk danade personer. Detta eftersökande måste vara fritt, helst de kunskapsmått, som nu äro stadgade och företrädesvis berättiga till beklädande af den vigtigaste af alla inrättningar i samhället, ingalunda innebära visshet derom, att naturen har utstyrt den med dessa kunskaper försedda personen med öfrige egenskaper, som erfordras för en barnaupfostrare. Dessa egenskaper finnas företrädesvis hos qvinnan; hon är tålmodigare, hon är mildare och besitter med ett ord alla de egenskaper, som motionären uttalat i sin motion. Nu hafva vi uteslutit qvinnan från denna sin naturliga kallelse och rätt; det synes sålunda vara stort skäl att återgå omsider härifrån, och vända sig åt det rätta hållet. Det synes vara nödvändigt att göra sig reda för den omätliga skilnad, sorn är mellan bildning och upfostran.