Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
11 •■le vidkännas en icke obetydlig kostnad för aflönande af en öfver-jägmästare och en skogvaktare för uppsigten öfver denna skog. Med anledning häraf och i betraktande af de dryga omkostnader, som drabba den, hvilken skall först hos härads-rätten och sedan hos Konungens befallningshafvande söka resolution för att kunna erhålla några skogseffekter emot åsatt lösen, har motionären hemställt, om icke häradsboerne gemensamt eller de socknar, som bäst kunna af meranämnde skog sig begagna, måtte få i vanlig ordning af kronan till skatte lösa härads-allmänningen Holavedden, hvarigenom så val de socknar, hvilka ville afstå från sin lösningsrätt, blefvo ifrån alla vidare årliga omkostnader för nämnde skog befriade, som ock staten skulle tillskyndas en ej obetydlig besparing. Då Utskottet icke är i tillfälle att bedöma ändamålsenligheten och nyttan för staten af den föreslagna försäljningen till skatte af ifrågavarande kronoallmänning, och vederbörande socknemän ega att med framställning derom vända sig till den embetsmyndighet, hvilken det tillhör att dylika ämnen till handläggning upptaga, hemställer Utskottet, att förevarande motion icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Stockholm den 20 Juni 1851. StalaUtskottets Utlåtande, 1\:o SOS, N:o 202. Alik. tiil Exp-Utsk. lien 20 Juni i Söl, ki 11 I. m. Utlåtande, i anledning af räckt motion, angående nedsättning uti de åtskillige hemman pä Wisingsö åliggande utskgldcv..
Jag har redan för längesedan yttrat den mening, att i åtskilliga afseenden kan ocå bör en förändring i vårt Statsverks organisation vidtagas; men vid detta tillfälle, som jag nyss anmärkt, yttrade jag blott att det rop, som man så ofta hör på en inskränkning i embetsmännens antal icke gerna kan finna något gehör annat än i sammanhang med en helt och hållet förändrad organisation, och att denna är till sin natur så ingripande, fordrar så stora förändringar j nära nog hela vårt statsskick, och är f. n. så litet fördelad, att det, skulle vara en stor obillighet och derjemte för embets-göromålens ostörda gång en stor olägenhet, om den nödvändiga förbättringen i lönevilkor upskötes till den obestämda tid, då en sådan organisation kan komma till stånd. Jag begagnar äfven tillfället att visa, huru verkligen ytterst behöflig en förbättring i embetsmännens lönevilkor är, och ber att såsom bevis derpå få anföra några facta, hvilka ådagalägga de förändrade förhållanden, som i senare tider upstått. Jemför man t. ex. prisförhållanderne mellan de vigtigaste konsumtions-artiklar under olika tidpunkter, hvarvid jag dock icke vill gå längre än omkr. ett tiotal af år tillbaka eller till år 1844, skall man finna, att prisen på olika slags spanmål, hvete, råg, korn och hafra förändrat sig, så att i procent beräknadt, förhöjningen i priset på hvete utgör 105 proc., i priset på råg 74 proc., korn 121 proc., hafre 134 proc. I priset på kött är förhöjningen 98 proc., fläsk 47 proc., om jag tager till grund markegångspriset, och om jag tager till grund det verkligen gångbara priset är förhöjningen 100 proc., på smör i förra fallet 72, i sednare 75 proc. Prisförhöjningen på ost 34 proc., på olika slags ved, björk, tall och gran 60, 90 proc., efter gångbara priset 100 proc.; jern 40 proc. Jag vill icke besvära E. o.
På grund häraf och i hufvudsaklig öfverensstämmelse för öfrigt med hvad E. K. M:t Nådigst föreslagit hafva Rikets Ständer för sin del, i och för verkställigheten af nämnde ränteförenkling, stadgat följande allmänna föreskrifter: l:o. Vid de beräkningar, hvilka göras så väl för en del räntepersedlars förvandlande till penningeränta, som för en annan dels förvandlande till andra persedlar, skola markegångspriserna i orten för Kronans behållna ränta under de tjugo sednaste åren eller frän och med år 1834 till och med år 1853, läggas till grund, och medeltalet af dessa 20 årens pris för hvarje persedel utgöra det värde, hvartill persedelslaget bör beräknas vid allt utbyte och all förvandling inom länet eller markegångs-distriktet. I det fall, att, genom skattläggning efter år 1834, ny räntepersedel i något läns markegångstaxa tillkommit, derå alltså vid förvandling 20 års markegångspriser icke kunna läggas lill grund, må värdet bestämmas efter medeltalet af de års medelpriser, hvilka, enligt uppgifter från vederbörande magistrater i länets städer, egt rum under de år inom berörde tidrymd, för hvilka markegångsvärden å sådan persedel saknas, sammanlagde med markegångsvärdena för den öfriga liden. Det efter nämnde grund uträknade värdet af de persedlar, hvilka till penningar förvandlas, skall, jemte förut åsatt penninge-skatt samt de i öfverensstämmelse med nu gällande stadganden efter ständiga priser, eller utan förhöjning i penningar utgående räntor och med tillägg af det penninge-belopp, som, enligt efterföljande femte punkt, kan tillkomma, blifva en bestämd, hemmanet eller lägenheten åtföljande, uti jordeboken upptecknad penninge-ränta, som utgår i riksmynt, enligt myntbestämnings-lageu den 1 Mars 1830. 3:o.
Jag skulle derföre anhålla, att Herr Grefven och LandtMarskalken vid propositionernas framställande täcktes dela delta moment. Jag är af samma mening som Friherre Boye, och önskar, att hans mening måtte vinna, då senare delen af momentet förekommer. Friherre Boye: Långt ifrån att vilja lägga något hinder i vägen för Herr Hjertås förslag, finner jag det tvärtom ganska billigt. Till Ridderskapets och Adelns rättvisa bedömmande öfverlemnar jag om, i händelse i Landsorterna finnas kyrko-cassor af 100 å 200 R:dr, dessa då böra uteslutas, antingen derföre alt de ej äga den äran tillhöra Hufvudstaden, eller derföre att detta ligger utom det stränga restrietions-system, som lemnar allt åt Hufvudstaden, men intet åt Landsorterna. Herr Rosenblad: Meningen måtte dock icke vara, att göra dessa Obligationer till sedlar. Vi stå nu redan på den punkt, genom beslutet i förmiddags, att 2,999,000 R:dr kunna komma å vista. Dessa Obligationer skulle förvandlas till sedlar, genom friheten att sönderdela dem så, att de gå i dagliga liquider. Hela denna anstalt är ej gjord endast för Stockholm, utan äfven för Götheborg och Malmö. Hvar och en, sorn Den 4 December e, m, 137 liar 5oo R:dr, kan insätta denna summa. Jag vill blott erinra om förhållandet med FilialDisconterna; vi togo ej för stora garantier mot dem, men der var 1000 R:dr minimisumman. Utskottet har ej gått så långt; men jag tror oss dock böra förblifva vid 5oo R:dr. Räntan å 3 procent för en Obligation å denna summa gör för hvar månad 1 R:dr 12 sk.; och jag hemställer, örn det lönar att göra en insättning, då man skall hafva mindre ränta i månaden än .1 R:dr 12 sk. eller 2 sk. om dagen. Skall summan än vidare styckas, blir det blott en ny sedelfabrikatian, och det måtte väl vara mot eonsequencen hos dem, som röstade för Realisationen, att nu rösta för en sådan nedsättning af minimisumman.
De öfriga 6 punkterne af förevaride utlåt, blefvo uppå derom framställde särskilda proposir af R. o. Ad. bi fal 1 ne. Gr. Ridderstolpe, Fredrik: Mot R. o. Adis nu fattade beslut, ronde första punkten, får jag mig reservera. Man måste nu vara amanuens vid något af rikets consistoriel’ för att väcka något medlidande. Föredrogs Const.Utskis d. 1 dennes på bordet lagda mern. N:o 32, med förslag till voteris-proposir, i anledn. af RiksStms olika beslut i afseende å Const.Utskis i mern. Nio 29 framlagda sammanjemknings-förslag, lill ändringar och tillägg uti 56 och 81 §§ Reg.Fm m. m., ronde grundlagsfrågors behandling. Frih. Cederström, Jakob: Den första punkten som här förekommer uti Utskis sammanjemknings-betänk. går derpå ut, att ett af Utsk. afgifvet förslag skall förfalla. Mot ett dylikt beslut i rak strid med grundlagens 56 § 2 mom. protesterar jag. Man må förgäfves söka, att från 72 § Riksd.Ordn. leda sig dertill att, genom en förtydning deraf, förblanda allmänna frågor med grundlagsfrågor. Denna fråga rör icke grundlagen, emedan sättet för grundlagsfrågors afgörande är särskildt heskrifvet, och dessa frågor måste äfven särskildt behandlas, och så länge speciallag finnes, måste den för de särskilda fallen tillämpas. Jag protesterar mot den första, men godkänner den sista punkten. Gr. Lagerbjelke, Gust.: Frih. Cederström bar protesterat mot den första proposm. Jag anhåller tillbaka, alt få protestera Dea 3 Augusti. 123 emot F rihms yttrande, så vidt det har afseende derpå, att propos. är lämplig eller icke.
Stockholm den 13 November 1863. Förslag till Reglemente för Rikets Ständers Riksgälds-kontor. (Fortsättning.) K) Med ordinarie statsregleringen gemenskap egande utgifter. § 171. I händelse Statsverkets, till Kongl. Stats-kontoret ingående, inkomster, för något år, icke skulle uppgå till det sammanlagda belopp, hvartill dessa inkomster i Riks-staten blifvit af Rikets Ständer beräknade, bör den brist, som, enligt Rikshufvudboken, härigenom uppkommer i tillgångarne för stats-utgifternas bestridande, Kongl. Stats-kontoret af Riksgälds-kontoret ersättas; och må — under förbehåll att, så snart sig visar, det sagde inkomster komma att öfverstiga sitt i Riks-staten upptagna belopp, de sålunda uppkomna öfver skottsmedlen varda af Kongl. Stats* kontoret afräkningsvis till Riksgälds-kontoret aflemnade — det förra verket deremot, i händelse af behof, förskottsvis från det sednare erhålla ersättning För sig visande brister i de beräknade inkomsterna, fastän dessa bristers slutliga belopp icke blifvit genom afslutad Riks-hufvudbok bestämdt. § 172.
„Sålunda bildar fadrens samband i sonen och sonens i parakläten tre sammanhängande, den ene ur den andre, hvilka tre äro ett, icke en: hvarför ock stället „jag och fadren äro ett“ syftar på väsendets, ej på talets enhet“ 9. Det fordras verkligen ortodox förblindelse, för att i dessa Tertulliani ord (hemtade ur hans skrift mot Praxeas) finna hvad ortodoxerna i dem söka. Det bibelställe, med hvilket Tertullianus här stöder sin treenighetsbetraktelse och som han ordagrannt anför, är icke 1 Joh. 5, 7, utan Joh. 10, 30, der Jesus säger: „Jag och fadren äro ett“. Enär der endast är fråga om fadren och sonen, men ej om den helige ande, skulle Tertullianus, som indragit äfven den sistnämnde i sin betraktelse, säkerligen hellre hafva anfört versen om de tre himmelska vittnenas enhet, i fall den stått att läsa i hans nya testamente. Men han citerar den icke. Intyget vänder sig således just mot dem, som framdragit det till sitt försvar. Det andra af ortodoxerna åberopade intyget lemnas af Cypriani skrift „Om kyrkans enhet“ och har följande lydelse: „Herren säger: jag och fadren äro ett. Och återigen är det skrifvet om fadren och sonen och den helige ande: och tre äro ett.“ Onekligen har detta intyg ett visst sken för sig. Tvenne olika bibelställen äro här åsyftade. Det ena är, likasom hos Tertullianus, Joh. 10, 30; det andra är utan tvifvel 1 Joh. 5, 8. Men saken finner sin förklaring deruti, att orden „anden, vattnet och blodet“ af Cyprianus, likasom af andra kyrkofäder, ansågos beteckna fadren, sonen och den helige ande. Så heter det hos Augustinus (död 429) i hans skrift „Mot arianen Maximinus“:
Skräddare-, Trädgårdsoch LII1 skålp. Införselstullen bestämmes efter den ft vjifnaden, hvaraf de beslå. Senap: omalen 1 skålp. — B malen och preparerad i skålp. — 25 Sassafras; hänföres under Apotheksvaror. Schellack; se Gummi. Segel, bergude från fremmande, förolyckade fartyg, se Inventarier. Segelduk; se Väfnader. Sejdergarn; se Garn, Segel-, och Bind-. Senetsblad; hänföras under Apotheksvaror. Schawlar och Schawletter; se Väfnader. Rothe; se Färger, ej specificerade. Rötter för Apothekares behof, ej specificerade; hänföras under Apotheksvaror. Sablar; hänföras till Stålarbeten. Saccarum Saturn!; se Blysocker. Saffian; se Hudar och Skinn, beredda. Sagogryn; se Gryn, utom af Spanmål. Sandarak; se Gummi. Sandel; se Färger ej specificerade. 510 Fiirslng till Tull-taxa. Qvnnlitet för lii försets tull. Tu IIberäkningen. Riksmynt. Serpentinslen: oarbetad R:dr Fri. öre. arbetad; se Sten, arbetad. Siktar och Såll 1 skalp. — 25 Silfver, oarbeladt arbetadl, lörgyldl eller oförgvldl 1 ort Fritt. 7 Bok-, akta oell oäkta Musiv-, Mälare-, Pudereller Unsen Fritt. Fritt. Silke, rått, o färga dt fargadt 1 skölp. Skorna kar e-ar beten: af siden 1 skölp. 3 — af andra Ivger samt af SafBans-, Karduans-, färgade, presssade och tryckta Skinn 1 skölp. 2 Beeksömsoch s. k. Sjöslbllar 1 par — 50 andra slag 1 skalp. 1 25 Skrifta/tor, alla slag Fria. Skrubb/or, alla slag; hänföras till Redskap och Machinerier.
Efter några sekunders förtvifladt handgemäng, hvarunder åskådarne badade i ångestsvett, började segern synbarligen luta åt Suenonii sida; hans motståndare, osynlig för alla utom för honom sjelf, tycktes vika steg för steg, och Suenonius förföljde honom med allt häftigare hugg. Så fortgick striden, ända till – dess den lästa kyrkodörren hämmade hans segerlopp. Djefvulen tog såsom sista utvägen sin flykt genom nyckelhålet, och pastorn stod med triumferande anlete, men darrande i alla lemmar, såsom herre på valplatsen. Sedan han dragit några djupa andedrag, återvände han med säkra steg och imperatorisk hållning till predikostolen, och nu började en boteller rättare hotoch straffpredikan, hvartill väl maken knappast varit hörd. Först och främst omtalade han betydelsen af det uppträde, hvartill hans åhörarne nyss varit vittnen. Satan hade infunnit sig i kapellet, utan tvifvel för att rädda sina älsklingsbrudar, de fördömda hexor, som fasthållit förbundet med honom och fräckt förnekat sina brott inför den verldsliga domstolen. Men Satan hade med skam och nesa måst rymma fältet för en dödlig menniska; större var ej den makt, med hvilken den var utrustad, hvilken hexor och trollkarlar kallade sin mästare och gud; och likasom han måst fly, så skulle ock deras hårdnackenhet vika ... ville den ej för andliga vapen, för böner och föreställningar, måste den för andra medel; deras kött skulle pinas och sargas, tilldess lögndjefvulen farit dem ur kroppen och sanningens ande fått makt öfver deras tungor. De egde nu att välja. Detta var hufvudinnehållet af pastorns tal. Sedan det var slutadt, steg han framför altaret, samt uppmanade de anklagade att framträda och aflägga en frivillig bekännelse. Men i trots af pastorns hotelser fanns det ingen, som hörsammade hans uppmaning. Den besvarades blott af suckar och jemmer, frampressade af förfäran. Den andre presten gick omkring från den ena anklagade till den andra och förmanade dem i bevekande ordalag att aflägga den äskade bekännelsen; de närvarande vittnena förenade sig med honom, men deras föreställningar voro fruktlösa.
Jag har ej utan afsigt nämnt en framtid, ty hvarken under vår nu regerande Konungs styrelse eller under Hans Kongl. Höghet KronPrinsens, når naturens ordning en gång bjuder att Han Regeringen emottager, är att befara, att någondera af Deni nedlåter sig till begagnande af Gustafvianska practiker. Men personer åro dödlige , laga stadgar permanente. Flere hördes häruti instämma. Ben 17 filur Lii', m Herr Rosenblad., Bernhard: Då ifråga varande ämne redan med så mycken skicklig, het blifvit under dagens discussion af flere värde talare utredt, hade jag visserligen ansett mig böra iakttaga fullkomlig tystnad, om ej de af flere värde ledamöter framställde anmärkningar emot RiddarhusUtskoftets Betänkande hade gjort det till en pligt för mig, som har den åran vara Ledamot af detta Utskott, att dessa anmärkningar till besvarande upptaga. En af desse värde Ledamöter har uti grunderna för vår representation trott sig finna det egentliga hindret för publicitetens införande ho» Ridderskapet och Adeln. Han har dervid omtalt de serskilta delar af Stats-kroppen, hvarje Stånd för sig skall föreställa och ansett endast medlemmarne af den samhällsklass, ett Riksstånd tillhör, äga interesse af att åhöra dess öfverläggningar, samt på detta förhållande grundat det afslag Bonde-Ståndet redan gifvit i frågan om publiciteten. Men denne värde Ledamot, som endast ihogkommit sättet huru hvarje Stånds representations-rätt uppkommer, har åter glömt, hvad i §. Riksdags-Ordningen tydeligen säger, att Riksens Ständer representera Svenjka Folket, ej vissa samhälls-klasser. En annan talare har ansett den aristocratiska principen, som ingår i Ridderskapets och Adelns sammansättning, lägga ett hinder i vägen för publiciteten. Denna öfvertygelse kan jag ingalunda dela, och jag tror, att den härleder sig från ett misstag, en sammanblandning af uppkornsten af vår represeqjation och dess utöf - 4*4 jPett 17 Martil. vande.
V2 gånger det tillförene varande taxerings-värdet, torde vara en väntan, som näppeligen lärer uppfyllas, och om än sådant undantagsvis inträffar, torde å andra sidan de undantagsfall icke blifva färre, då taxeringsvärdet antingen icke eller endast mindre betydligt böjes. Utskottet säger sig vidare hafva genom nedsältningen veiat Bevillnings-Utsköttets Betänkande Jtt 20. 31 vid bevillningens utgörande bereda elt afdrag för de kostnader, som nied jordbruksnäringen äro förenade eller för det deri nedlagda förlagskapital. Dessa kostnader synas mig likväl vara tillräckligen afsedda med den hittills gällande låga beräkningen af 4 procents behållen afkomst af fastighcts-värdet; ty om än fastigheter finnas, som icke gifva i behållen inkomst mera än 4 eller 3 procent af inköps-summan, så utgöra de väl endast undantag, dä deremot en betydligt större del lemna i sådan inkomst 5 ä 6 procent och stundom deröfver. Dessutom är redan, såsom mig synes, ett icke obetydligt afdrag för besagde kostnader eller för förlags—kapitalet bernit derigenom att vid jordbruks-fastighets taxering den största och vigtigaste delen af förlaget, nemligen alla till jordluuket hörande inventarier, så väl i kreatur som allt öfrigt, icke kommer att i beräkningen af uppskattnings-värdet ingå. Ett annat af Utskottets skäl, att betydliga skulder hvila på jordbruks-fastigheterna i vårt land, kan icke förnekas; men lika litet kan förnekas, att samma förhållande eger rum med stads-fastigheter: och månne icke äfven rörelse-idkare i och för sin rörelse, oafsedt sjelfva det för rörelsens bedrifvande upplånade kapital, samt tjenstemän i och för de studier, genom hvilka de beredt sig till sina tjenster, jemväl äro med skulder betungade? Ändock är icke afdrag för deras skulder afsedt. Giltigheten af den regeln, att »icke beräkna afkastningen alltför högt», lärer af ingen bestridas, men lika obestridlig lärer den regeln vara, att icke för någon klass af skattdragande beräkna inkomsten alltför lågt.
Utskottet har för den skull åt stadgandet gifvit den förändrade uppställning, att flera Filial-banker må kunna sig emellan fördela den försträckning från Biks-banken, som på grund af en Privat-banks indragning borde utgifvas. Då de uti nämnde litt. b förekommande orden: »från omförmälde summa afräkuadt beloppet af Filial-banks delegares kontanle tillskott», kunna, på sätt inom Preste-Ståndet blifvit erinradt, vid tillämpning leda dertill, att Filial-bank icke såsom försträckning från Riks-banken erhölle hela det belopp, sorn, genom Privat-banks Banko-Utskotlels Utlåtande, JU .48. 11 upphörande, borde till ersättning deraf utgå; så äro nämnde ord från förslaget härnedan uteslutna. För sådane Filial-banker, hvilka icke hafva (ill föremål att ersätta upphörd Privat-bank, torde maximum för försträckning böra bibehållas vid 300,000 R:dr. Då af redan varande fyra dylika'Filial-banker, allenast en begagnar det högsta belopp, hvilket hitintills fått såsom försträckning utgifvas; så är det ingalunda osannolikt att de nu tillgängliga 800,000 R:dr varda tillräckliga för stiftandet af två Filial-banker; och summan kan fördelas på än flera Filial-banker, i händelse föreslaget tillägg vid litt. d af Rikets Ständer gillas. I afseende på litt. c har någon anmärkning icke förekommit; och är denna del af 3:e momentet af Ridderskapet och Adeln gillad; hvaremot bemälde Riks stånd åt litt. d gifvit denna lydelse: »Af försträckningen skola högst två tredjedelar och minst en tredjedel utgå i form af lån, samt återstoden såsom kreditiv.» Inom Preste-Ståndet har väl en och annan ledamot yttrat sig i den syftning, Ridderskapet och Adelns beslut angifver; men åtskillige ledamöter inom så väl Prestesom Borgare-Ståndet hafva biträdt Utskottets förslag; vid hvilket förhållande, och som inom Bonde-Ståndet någon anmärkning emot
Rysligt och mörkt war det ögonblick, dä jag tillträdde den befattning, jag nu fulländat, warnad af det förflutna och det närvarande, fordrades det en stark känsla af den owilkorliga pligt att uppoffra sig för Fäderneslandet, för att ätaga sig ett sa wigtigt wärf, utan erfarenhetens biträde, och utan annat stöd, än redlig wälwilja mot hwar man. Med undergifwenhet för min pligt, med förtröstan till Allmakten, och med sant misitroendc till mig sjelf, beträdde jag den bana, wid hwars mäl jag in säg möjligheten af min lefnads förspilda lycka och ro. Men sä obekant är menniffan med sina öden, att de händelser hon fruktar, ofta äro de som bereda henne owärdeliga njutningar. Jag jnsäg snart att den Maten aldrig är tung, att till stora och wärdiga ändamäl anföra de Rättsinniga och de Goda. Jag möttes af den mest sällsynta enighet, det warsammaste handlingssätt, den klokaste pröfning af Fäderneslandets behof, och det mest oinskränkta förtroende till mine enffilte afsigter. I denna stund, dä detta Riksmöte och desi händelser tillbakaflyttaS i det förflutna, kaik jag med trygghet säga, att om jag ägt ögonblick af bekymmer och farhägor, har jag dock ej ägt ett enda af enskilt oro eller misinöje. Att mitt sinneslugn warit lika wäl bewaradt under mitt Embetes utöfning, som i stillheten af min boning, och att jag aldrig funnit mig mera tillfredsstäld, än dä jag sett mig omgifwen af Dem jag haft den lyckan art anföra. Adle 566 Den iz November. Ädle Herrar afRidderfkapetoch Adeln, som deltagitiöfwerläggningarne af detta slutade Riksmöte, tröttnen ecke att höra mina förnyade tacksägelser, att emottaga uttrycken asmin sanna wördnad och ewiga erkanfla.
Hvilken räknemästare hade ens tänkt på att uppräkna kärleksgärdernas oändlighet? Och för öfrigt, hvad betydde räkningen från i går i dag? För hvar människa var lifvet nytt och kärleken ny och ofläckad med lifvet. Den djupa frihet, som ensamt finns i försoning, genomträngde hans väsen, och den sista stenen af kvällens sorgebörda föll från hans hjärta. Han såg stilla på Esther, som gick vid hans sida i sin päls, och en broders längtan att dela med af sin själs fullhet kom öfver honom. Hur blek, tunn, hur förfinad af en dold och rastlös längtan, gick hon icke vid hans sida, och hur underligt verkade icke snön, som fastnade med ett isglitter i hennes svarta hår, öfver detta smala, sydländska hufvud! Rebecca från Eleasars brunnskant, Ruth från Boas’ fält, solkvinnan från drufkullarna med sina starka känslor och färger omgifven af snö! Och ändock hade hon kanske endast här – hvad visste hon därom? – just här i denna kyla och denna enslighet kunnat blifva det längtans och lidelsens väsen af stolt svårmod, oberörd af allt, som var litet och lågt, som han kände att hon var. Han såg henne spörjande in i ansiktet, som svagt upplystes af en glimt från drängens lykta, och som sken mot natten och flingorna. »Esther.» »Kalonymos,» sade hon, och hennes uttryck var ett annat än förut. Han kände, att hon kämpat igenom ett falskt hopp, och att hon förstått hans dolda, tysta tankar. »Kalonymos,» sade hon, och hennes röst var den allt förstående systers, om hvilken han nyss talat till sig själf –, »tror du, att det aldrig skall ändras, att det alltid skall fortfara, som det varit ... Käppen på katten och katten på råttan och råttan på repet – skall aldrig smäleken sluta och Guds rättvisa blifva klar i världen?» »Det vet jag inte, Esther, men jag vet, att det är stort att bära orättvisan, då man själf dyrkar rättfärdigheten. Och dessutom – rättvisa och orättvisa?