Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Kellgren skref vid min fars död till hans änka och erbjöd henne ett hem hos sig och att upptaga mig såsom eget barn. Hon antog tillbudet, emedan hon var fattig, men kom aldrig längre än till Stockholm, där hon insjuknade och afled. Kyrkoherden Kellgren reste själf till hufvudstaden för att afhämta mig, som vid fem års ålder stod utan både far och mor. Vid ankomsten till Floby omfattades jag af min fostermor, fru Kellgren, med så mycken ömhet, att mitt barnahjärta icke kände de stora förluster, det gjort. Äfven de båda sönerna, Jonas och Johan Henrik, som voro äldre än jag, visade mig stor välvilja. Jag fattade också från första ögonblicket en innerlig tillgifvenhet för dem, isynnerhet blef Johan Henrik mig kär. Prestgården. Han var också en ovanlig och till både förstånd och hjärta rikt utrustad gosse. Året efter min ankomst till Floby afreste Johan, hvars undervisning fadern ditintills skött, till gymnasiet i Skara. I det hem, där jag nu uppväxte, kunde de mänskliga fullkomligheterna icke annat än utveckla sig. Kyrkoherden Kellgren var en man med ovanlig bildning, med stor kärlek till vitterheten och de sköna konsterna. Han skref vers, var mycket musikalisk och ägde kännedom i målning. Han var så rikt begåfvad och i besittning af så stor beläsenhet, att han måste väcka beundran hos sina barn och sin omgifning. Prestfrun i Floby var ett lika älskvärdt fruntimmer som hennes man var intellektuelt öfverlägsen. Jag inandades således en atmosfer af bildning, fromhet och husliga dygder, som borde verka välgörande på min framtid. Om jag fått kvarstanna i detta prestgårdshem, tilldess min själ hunnit mogna, borde det af mig hafva blifvit någonting bättre än det blef; men mitt öde var icke att få uppväxa bland dessa ovanliga människor. När jag var tio år, ankom bref från min farbror i Finland, hvaruti han yttrade sin önskan att adoptera mig såsom egen dotter, emedan hans bägge barn hade dött. Jag skulle ofördröjligen komma öfver till Åbo, på det han och hans sjukliga hustru i mig skulle kunna erhålla en tröst och ersättning för de förluster, som drabbat dem.
För desse tidigt utvecklade små hufvudstadslejon var redan intet menskligt främmande, och de talade oförbehållsamt om sådana ting, som Max skulle ha blygts att nämna i en annans närvaro. Det dröjde icke länge innan ungherrarne kommit underfund med denna ömma punkt hos den nye kamraten, och sedan dess var hans oskuld ett ständigt föremål för deras skämt. Sista tiden hade det varit annorlunda; Max hade dragits in i deras lif. Hans unga längtan hade stött pannan mot väggen, och med en känsla af hämd trampade han nu barnatidens fina erotiska drömmar under sina fötter. Men råheten väckte hans leda; och i hans sinne satt längtan kvar efter oskuldens förlorade paradis, blandad med ett stilla vemod öfver, att verlden icke var så skön, som den kunde vara, och en stänk af bitterhet emot henne, som tagit emot hans värme och gett honom kyla igen, eller som solat sig några ögonblick i hans hängifvenhet för att sedan draga sig tillbaka af halfhet och beräkning — ty hon hade visst älskat honom ändå, fast hon icke vågat erkänna det för sig sjelf. Ju mer han tänkte deröfver, dessmer växte hans bitterhet; disharmonien mellan den vaknande böjelsens själfulla melodi och den råhet, hvarmed han sökt öfverrösta den, skorrade alltjemt inom honom och i sitt sinne gjorde han henne ansvarig för hvad som skett. Han hade en smärtsam känsla af att icke vara henne värdig längre; men på samma gång stod det för honom med ett slags hatfull skadeglädje, att han blifvit sådan han var genom hennes förvållande. Nu var han student; nu skulle han visa henne att hon icke behöft blygas, men sedan skulle han vända henne ryggen, fattig men stolt — utan ett ord om hvad som varit. Medan han som bäst gick och ordnade hela revancheplanen i sitt hufvud, blef det emellertid bestämdt, att han, i stället för att tillbringa sommaren på Christinelund, skulle vara sin mor följaktig till den badort i Tyskland, der hon skulle vårdas. Grefvinnan von Rosenberg led af ett organiskt hjertfel, som tilltagit med åren. Lifvet i hufvudstadens högre societet hade icke tillåtit henne att taga den hänsyn till sin helsa, som erfordrades, och efter säsongens slut gaf hennes tillstånd anledning till de allvarligaste farhågor.
Äfven på grefve Hamiltons motion, som föreslog en skrifvelse till k. m: t om framläggande af förslag dels i syfte att icke giftoratt måtte ega rum i den stadsfastighet, som ena maken före eller under äktenskapet arft eller förtit förvärft dels, att mannen icke inhtte ha makt att iitail hustruns samtycke bortskifh, förpanta eller sälja boets fasta agendom, hade lagutskottet p k a t afslag. I afseende p&amp; inotionens förra del hiifviidsakligen af det skäl att %det måste finna det mindre lämpligt att, då regeringen sh nyss uttalat en från riksdagens åsikt afvikande mening i frngan, i det att regeringen fiiiinit en reform af var aktenskapslagstiftning böra gå i en annan. riktning än den. riksdagen förordat, Bnyo aflåta en skrifvelse i förevarande ämner. I motionens senare del ansåg utskottet, a t t den stod i ett afseende visst inre samband med de ämnen, som beröras af det uppdrag nya lagberedningen fått sig anförtrodt. Utskottets yrkande blef emellertid i andra kammaren föremål för en skarp kritik från motionären. D %; därjämte bifall till motionen yrkades af herr Folke Andersson med instäininande från flere af kammarens. ledamöter samt lagutskottets vice ordförande, herr Lilimberg, förklarade sig ej vilja mots@ta sig densimma, blef den utan votering antagen af kanimaren. 130 I första kaminaren rö+te den samma öde som så m %nnga andra f örslag, hvilka af se tidsenliga reformer. Där försvarades den vaimt af herr F. T. Borg, som säiiau försummar ett tillfälle att bryta en lans för Sveriges kvinnor. Men kammaren lyssnade naturligtvis hellre till en sklan auktoritet soin lagutskottets mäktige ordförande, landshöfding Bergström, hvilken med mycket eftertryck yrkade bifall till utskottets hemställan, Hans skal för afblag på motionens framstallning rörande giftorättens uppbäfvande i stadsfastighet är dock vardt att taga fasta p&amp;. Han förklamde nämligen, att den väg motionären föreslagit - en skrifvelse till k. m: t - vore allt för långsam.
Detta skedde natten mellan den 27 och 28 aug., sedan kapten Johannesen medelst ett öfverenskommet tecken blifvit kallad att infinna sig om bord på Vega, för att emottaga förhållningsorder, pass209 och bref till hemlandet. Till afskedshelsning åt vår lilla trogna följeslagare på färden rundt om Asiens nordspets kastades några raketer, hvarpå vi ångade eller seglade vidare, hvar och en åt sitt håll. Under seglingen från Norge till Lena hade vi varit mycket besvärade af dimma, men deremot hade vi, endast då vi öster om kap Tscheljuskin lemnade kustfarvattnet, mött is i sådan mängd, att den var hinderlig för vår färd. Om kusten hela tiden följts, om vädret varit klart och farvattnet tillräckligt upplodadt, så att det varit möjligt att alltid hålla kursen nära land, så skulle Vegas färd till Lenas mynning aldrig varit hämmad af is, och jag är öfvertygad derom, att detsamma år efter år skall inträffa under slutet af augusti månad, åtminstone mellan Jenisej och Lena. Det ställe, der under segling från Atlanten till Lena ishinder oftast torde möta, tror jag nämligen ej vara Asiens nordspets, utan trakten öster om inloppen till Kara-hafvet. ÅTTONDE KAPITLET. Frasers och Express’ resa uppför Jenisej och deras återfärd till Norge. – Kontrakt om Lenas lotsande uppför Lena-floden. – Lenas färd genom deltat och uppför floden till Jakutsk. – Sibiriens naturbeskaffenhet i allmänhet. – Flodområdena. – Landets odlingsbarhet och behof af lättade kommunikationer. – De stora floderna, Sibiriens blifvande handelsvägar. – Färd uppför Jenisej år 1875. – Sibiriakoffs ö. – Tundran. – Den sibiriska urskogen. – Vestra Sibiriens invånare: ryssarne, de förviste, »asiaterna». – Sätt att färdas på Jenisej: hundbåtar, flytande handelsbodar framdrifna med ånga. – Nya utsigter för Sibirien.
IX. B. 687. X. Ä. 334. E. 460. — N:o 277. med förslag till samraanjemkning eller voteringspropositioner, i anledning af skiljaktiga beslut uti frågan om anslag till nykterhetsskrifters utgifvande. (Se Betänkandet N:o 246.) — N:o 278. i anledning af erhållna älerremisser å betänkandet N:o 197, angående förräntande af Ekeplanteringskassans medel. IX. B. 687. X. A. 335. E. 460. -— N:o 279. i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga remiss å KammarCollegii berättelse, angående kungsgårdars och öfriga kronolägenheters i Riket förvaltning. IX. B. 687. X. A. 335. N:o 280. i anledning af väckt fråga om förändring af beskattningen å qvarnar och sågverk m. m. X. B. 45. A. 335. — N:o 281. i anledning af väckt motion om hemmantalsränlans upphörande. X. B. 45. A. 335. — N:o 282. i anledning af Kongl. Majit nådiga Proposition till Rikets Ständer, angående förhöjning af årliga anslagen af allmänna medel till folkundervisningens befrämjande. X. B. 45. A. 336. E. 485. — N:o 283. i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, angående ett lönebidrag för Götheborgs hamnbyggnad. X. B. 45. — N:o 284. i anledning af väckt motion, angående åtskillige ruslliållares inom Westmanlands län befrielse från ålagd dagverksskyldighet samt åtnjutande af dem anslagen augmentsränta. X. B. 92. A. 338. E. 460.
Koja finge mdkännas den bubbla beskattning, som deremot en förmögnare husägare iindaär, genom den vfwerstigande Maximi eller inkomsi-afgiftcn, hwilken han med wida mindre känning utbetalar. Häraf trodde Ståndet wara öfwerflödigt ädagalagdt, att den af Utskottet nu söreslagne beskattning ä hus i Städer, i fin Princip felagng, snörätt strider einst de öfrige grunder för Bewilln ngens fördelning, dem RiksStendel! samfält redan antagit. Och om Ständer ffulle medgifwa, att, till undanrödjande af en sadan skiljaktighet fran fördelningens redan godkände grunder, och bibehällaffbe af Utffotkers förslag örn Minimi-afgift för hus i Stadcrne, en erda utwäg gäfwes , den Stander dock alldrig för sin del kan tillstyrka, nämligen den att i samma grunder nu besiuta en sädén föra!:dring, att afwe» äbyggnadcr pa Landet mä beläggas med ett lika Onus, och att den rättighet man lämnat Borgare och Embetsman, att af ärliga behållningen wid Maxkmi-afr giftens utgörande, afdraga b tald hushyra, uphäfwcs eller atcrkallas, bleswe bekk resultatet enahanda i d n estertänklige omständighet, att den fat igare ClaFen as Medborgare ffullc, efter hwad osman anmärkt är, af detta beskattmngs-sätt draga en swärare tyngd, än den för mögnare, hwaraf orättwisan är för mycket uppenbar, att fordra nägon närmare bewisning.
Det är derföre, och ehuru flere värde talare på ett aktningsvärdt och om sakkännedom vittnande sätt visat den behandling, flögan, under andra politiska förhållanden, borde erhålla, jag anser intet för närvar, dermed kunna vinnas; och då eh votering ej lärer kunna undvikas, anser jag contrapropostn böra innehålla remiss till Ekon.Utsk. med föreläggande af 8 dagar, inom hvilka Utsk. bör inkomma med svar. Hr af Ekenstam: Då jag för en stund sedan anmälte mig, var det af det skäl, att discussionen tycktes afhandla ett annat ämne, än jag trodde vara föremål för öfverläggningen. Man ingick nemi. i detaljer, sora jag icke trodde nu höra till saken. Sedan jag emedlertid förnummit, att discussionen återgått till hufvudfrågan, vill äfven jag nu innehålla med yttrande om detaljerna, tills fråga derom förekommer. Efter jag nu har ordet, vill jag gifva tillkänna, att jag icke anser af stor vigt, om frågan hänvises till Ekon.- Utsk. eller till ett särskildt Utsk., då endast grunderna böra uppdragas och sammanfattas; men anser långt vigtigare, att ämnet får klarhet, än politisk färg, hvarom roan velat bemöda sig. När hufvudsaken förekommer, anhåller jag att få yttra mig i sjelfva ämnet. Frih. Hamilton: Sedan frågan i så många och upplysande anföranden blifvit på båda sidor afhandlad, torde för mig endast vara behöfligt, att förena mig med dem, sorn yrkat afslag å förslaget om ett särskildt Ulsk:s tillsättande. dag vill blott tillägga, att ett sådant Utsk. icke skulle leda till någon vinst vid frågans behandling.
Beträffande Folkets lynne, lildning, sedlighet, konstoch näringsflit, yttrade Öfver-Ståthållare-Embetet i sednaste Femårsberättelsen det allmänna omdöme, lör den tid samma Berättelse angick, att ehuru obestridligt vore, att Folkets upplysning och bildning äfven under nämnde tid varit med allvar omfattade och främjade, samt att konstoch näringsflit i många delar utvecklats, syntes dock sedligheten samt aktningen för lag och ordning hafva af tagit och välmågan i allmänhet vara förminskad, samt att isynnerhet 7 bland den lägre folkklassen sjelfsvåld, lätja, sedeförderf, fattigdom och tiggeri alltmer utbredt sig. I berörde förhållande har under de påföljde åren, hvilka denna berättelse afser, någon märkbar förändring icke inträffat. Anledning är väl icke att antaga, att derunder tillståndet inom Hufvudstaden i nyssnämnde hänseenden blifvit ytterligare försämradt, men ett bättre förhållande har ej heller varit synbart. Af Poliskammarens Arbetsförteckningar upplyses, att de gröfre brottmålen, som derifrån blifvit hänskjutna till Domstolarne, hafva utgjort: 99 2,983; eller i medeltal årligen • • • • • • 596, Till ansvar för fyll eri hafva i Poliskammaren blifvit fällde: I afseende på jemförelse af ofvanstående uppgift å de gröfre brottmålen med innehållet af sednaste Femårs-berättelsen i denna del, är att märka, att i sistnämnde Berättelse blifvit upptaget det ifrån Poliskammaren då uppgifna antalet af derstädes för dylika brott angifne personer, af hvilka ofta flere varit i samma mål tilltalade, hvaremot nu endast målens antal kunnat uppgifvas. Någon tillförlitlig jemförelse med förhållandet härutinnan de föregående fem åren kan derföre icke göras; dock vill det synas, som skulle antalet af sådane brottmål den sednare tiden varit något mindre. Deremot har medeltalet af de för fylleri bötfällde varit större, än 8 åren 1838—1842, då det utgjorde 658.
rare är det då en hvirfvelvind, som med rötMen det är också vår rättighet — vi som terna rycker upp denna späda planta, hvilken ha ett annat ideal för hem — att tillsambehöfver ro för att fatta rot och växa upp mans diskutera möjligheterna för att höja, till ett lummigt träd, i hvars skugga de båda kunna sitta och se lugnt ut på den solstekta, klargöra och förverkliga detta ideal. Tar man reda på, hvad som försiggått regnpiskade slätten. hos dem, som hunnit bli grundligt missnöjda med sin första bosättning, så skall det oftast vara, att de under några års hemlif hunnit bilda sig ett ideal för ett hem. När de satte bo, hade de intet sådant. ' Eller det de hade var så formlöst, så fantastiskt, att det ramlade sönder som ett korthus vid beröringen med verkligheten af tanters hånleenden och handtverkares axelryckningar. Men de otrefliga möblerna ha tvungit tankarne på dem, och nu veta de åtminstone något så när, huru de vilja ha det. I nio fall af tio skola sådana unga par tillråda yngre förlofvade vänner att icke låta narra sig att hä för bråd t, när de skola göra sina uppköp till boet. Fråga i stället de unga par, som icke haft tillfälle att resa utrikes, men hemma haft mod att trotsa klander och förvåning och flytta in i hans ungkarlsvåning. Jag har icke hört någon af dem, som ångrat sig, att de den första tiden bott så trångt, att där ej funnits plats för obehöriga, eller så provisoriskt, att de sluppit inspektionsvisiter. D e nygifta — förälskade — skola heller icke vara många, som icke upptäcka, att hela frå- gan om bord och stolar och mattor i grunden är dem absolut likgiltig, huru viktig den än syntes dem under den odrägliga officiella förlofningen. Då tog deras längtan efter ett gemensamt hem formen af sysslande med det framtida boet. Men knappt äro de gifta, förrän de upptäcka, att det icke varit boet, utan hvarandra, som de längtat efter. Det är icke alla, som kunna flytta in i hans ungkarlsvåning, invänder man. Han kanske icke ens har någon!
Medan herrarne så, angenämt nog, tillbragte tiden i ruffen, sutto karlarne akter ut i jakten och fröjdade sig vid njutningen af bränvinskruset, hvilket hade sin plats mellan gamle Lutter och Simon jaktkarl. Petter Lindgren var ännu för ung att riktigt värdera hela behaget af ett sådant grannskap. Men han var desto mera uppmärksam på gubbarnes icke synnerligt valda anekdoter, hvaråt han, liksom de sjelfva, skrattade tills han var nära att kikna. Endast den unge jaktkarlen Mårten deltog ej, hvarken på ett eller annat sätt, i den lifliga förlustelsen. Han klagade straxt, då de kommit ombord, öfver de rysligaste magplågor, och begärde en god sup, hvaruti han, efter Lutters ordination, lade en viss qvantitet peppar. Men i stället att medicinen skulle stilla det onda, tilltog det med en sådan häftighet att Mårten beslöt att gå och lägga sig. Mårten gick – hvart bekymrade sig gamle Lutter och Simon jaktkarl ej om – men Petter Lindgren ropade: ”Lägg dig här, så skall jag breda på dig min kavaj!” ”Nej tack, j för ju ett så’nt satans väsen, att jag inte kan få ro. Jag har ett litet hål här borta, som jag kryper in i; och min kamrat, Kastor här, värmer mig nog!” Ingen tänkte sedan på Mårten, förrän han, efter en god timmas frånvaro, återkom med försäkran att han nu befann sig mycket bättre. Sedan han nedsläppt pudeln till sin herre, satte han sig hos de öfriga karlarne, bland hvilka det nu blifvit riktigt muntert; ty se’n gamle Lutter fått sig en tår på tand, befanns hans frispråkighet alltid mera upplyftad. Men låt oss nu återvända till Haraldson och Birger, der de i det fullkomliga mörkret lyssnande stodo vid sitt hemliga förvaringsrum, denna plats, der gubben mången natt insmygt lurendrejerigods af vida högre värde, än det som nu låg der. Efter ett försigtigt trefvande fick Birger ändtligen upp stenen. Klippblocket vreds omkring, och snart voro begge äfventyrarne lastade med packorna och stenen lagd i sitt förra skick.
Skulle den åsigten, emot all rimlig förmodan, göra sig gällande, att afgående Statsråds-ledamot förklaras oberättigad lill allt slags skadestånd eller löneersällning för framtiden; då befarar jag, att den nu redan nog kännbara svårigheten, att till dessa ingalunda afundsvärda platsers emottagande öfvertala män, som äro fört jente af Konungens och folkets förtroende, skall allt mera ökas och slutligen försätta Styrelsen i den mest brydsamma belägenhet. Jag begagnar min grundlagsenliga rätt, då jag nu har äran att, med föranledande af StatsUtsk:s betänk. N:o 3a, väcka denna fråga under formen af ny motion, om hvars remitterande till H. StatsUtsk. jag tillika vördsammast anhåller. 174 Deri 8 April e. m. Hr von Hartmansdorff, Aug.! Jag anliåller att få yttra mig, dels öfver ämnet i allmänhet, med anledn. af de anmärkningar, som blifvit gjorda vid StatsUtskrs utlåt., dels ock, att få uppdraga en jemförelse emellan de lönebelopp, sorn blifvit föreslagna åt Statsministern och de Svenska Statsråden, samt dem som den Norrske Statsministern oell de här var. Norrske Statsråden åtnjuta. En värd talare har yttrat, såsom mig synes med skäl, att så vidt tillgång lunnes på Kronan tillhöriga hus, borde de blifvande depart.- cheferne inrymmas der och äfven få möbler på Statens bekostnad. StatsUtsk. har i detta fall redan uttryckt sin ön skan och sin beredvillighet, men trott att förberedelser vore nödiga. Jag tror, att StatsUtsk. har rätt, men anslag till inköp af hus behöfvas i alla händelser och böra ställas till till K. M:s begagnande, ifall tjenliga byggnader fattas. Den flyttbara fot, hvarpå man förutsätter att Statsrådets ledamöter skola komma att sig befinna, om det nya statsskicket skall hos oss fortgå, på samma sätt som i Frankrike, föranleder behofvet af möblerade våningar, hvilka genast kunna af vederbör, i eller urflyttas.
Af slogs-, N.-o 67, i anledning af återremiss utaf Utskottets betänkande, N:o 37, öfver väckt motion derom, alt Kongl. Förordningen, den 1 Maj 1810, som innefattar förbud att, vid försäljning af fast egendom, göra förbehåll om rätt till densammas återlösande, måtte tilläggas vetroaetiv verkan; Lades till handlingar ne. Prot-Uldrägj den 1 Februari 1845. 611 Från Vällofl. Borgare-Ståndet. S. D. Föredrogos å nyo Lagsamt Allmänna Besvärsoell Ekonomi-Utskottens betänkanden och memorial: N:o 20, i anledning af väckt motion om ändring af 2 Cap. 6 § i Kongl. Maj:ts Nådiga Stadga, angående Rikets hafs-, skär-, strömoch insjöli. ske af den 14 November 1766: Bifölls; N;o 21, i anledning af ålerremiss utaf betänkandet, N:o 1, angående väckt motion om förbud för bevärings-skyldig att genom lega befria sig ifrån krigstjenst: Lades till handlingar ne", N:o 22, i anledning af väckt motion om gruf-egares åläggande alf deltaga i fattigvården: Bifölls; N:o 23, i anledning af väckt motion om upphörande af Lotshemmans frihet från deltagande i brobyggnadsoch väghållnings-besväref: godkändes; och N:o 24, i anledning af återremiss utaf betänkandet, N:o 5, angående såväl Kongl. Maj:ls Nådiga Proposition till Rikets Ständer om ändring af 4, 5 och 6 §§, 24 Cap. Byggninga-Balken, som ock serskilda i detta ämne väckta motioner: Första yttrandet, pag. 8, innefattande en inbjudning till Högv. Preste-Ståndet, lades till handlingarne, och sednare yttrandet å samme sida, innefattande jemnkningsförslag, antogs. S. 1). Föredrogos följande Allmänna Besvärsoch E/ionomi-Utskottets betänkanden och utlåtande:
Vi önska, att många af våra svenska barn må få lustwndra till det landet och njuta af allt det goda, som dikr finnes. Det ar lange sedan r i last risor för små barn, så enkla., så roliga och lik \ - $1 s4 fulla af akta barnpoesi. Förf. har en lycklig förinåga att i hvacl hon ser med sina iigon finnrt motiv till sina visor. Så skrifver hon en visa om fisklixisen, som flyger öfver Worrrströin, om ett par dufyor, som sittd på Stockholins slott, om leran som ett pm barn leka med o. s. v. T ' i uppmana alla dem, som ej liist dessa förtjusande små bitar att med första bereda sig denna glädje - de kunna njutas af bAde gamla odi iinga. Förutom visorna bjndas vi på en m i g d sagor, dar de smli m ~ i s l r o b a r n e n färdas blmd feer, alfer och andra hemlighetsfulla små varelser. Sagorna äro fina och oi-jginella och slcilja sig b h mängden af andra sagor bland annat diiri, att de ofta tiildraga sig i nagon. srenslr bygd, ofta Tpst. Uot sagorna slndle man kunna anmiirka, att de delvis äro mer njutbara för de gamla an för barnen Till flera af visorna finnes musik och, Stina » har försett boken med nätta och vaclwn teclrningar från det landet Hvitavall. De föräldrar; som äro måna om, att deras ' små barn redan från första början skola föras in i sadana böcker, hvilhas författare eger, förmåga att väl behandla sitt iliodersmål, de skola glädjas öfver fröken Roos ' bmnböcker. T7i anbefalla boken åt barn under 12 ås. Berättelse för barn och iingdorn. Saxqlade och ntgifna af L. S. Med illiistrationer. Friska och roande berättelser, hmlricllande oin dnlrtiga pojkar, lustiga gamla sjömän, indianer, kineser, förtrollade prinsessor och mera sadant, som pk ett mycket oskadligt sätt piggar upp barnens fantasi.