Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm, att, i afseende å Utsk:ts ifrågav:de hemställan, icke afgifvits något annat bestämdt yrkande, än af Frih. af Ugglas, att R. o. Ad. skulle bifalla samma hemställan med följande förändrade lydelse: »att R. Skr måtte hos K. M. i underdånighet anhålla, det K. M. täcktes å alla gästgifvaregårdar i riket låta, så vidt görligt finnes, inrätta entreprenader, dervid, då sådant af förhållandena nödigt påkallades, en lega af högst 1 rdr 50 öre pr mil i stad och 1 rdr 20 öre pr mil på landet finge upp bäras, samt att K. M. täcktes härom meddela de föreskrifter, hvilka såväl för skjutsskyldiges säkerhet, som för de resandes beqvämlighet, kunna erfordras.» Härefter framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till Utskits hemställan utan förändring, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på bifall till densamma med ofvan - Den 26 Augusti. 149 omförmälda förändrade lydelse, hvilken propos. med ja besvarades. Utsk:ts å sid. 6 afgifna hemställan. Frih. af Ugglas: För mig framstår icke något behof att lagstifta i den syftning, denna punkt innehåller. Det förelaller mig aldeles klart att, om vid en kanaleller jernvägsstation behof af ny skjutsinrättning uppstår, K. M:s Beflude har sig öppet lemnadt att inrätta gästgifveri på ett sådant ställe på det sätt att ackord uppgöres med någon att ansvara för skjutsen, och att det sedan står hvarje resande fritt att begagna sig deraf eller ej. Af egen erfarenhet vet jag att detta låter sig göra. Men då meningarne härom synas vara delade, vill jag icke motsätta mig bifall till denna punkt, dock med uteslutande af sista mom:t.
Sraftfeit på rifetö fanaler fjär imber be febnare åren marit i näftan jemnt ftiganbe. Slfgifterne Ijafma utgjort: på @ötya fanal 1858. 9t:br 214,070. Ér 1861 ttppgicf antalet af ©menffa ångbåtar nteb machin af lo l;äftarö Eraft ocb beröfmer till 176 ft. af tidfammanö 8,750 Ijäftfrafter, » od; af ångflnpar till 41 » » » 180 » @utnma 217 ft. af tidfammanö 8,930 f)äfEEcafter. SBib fyra blattb rifetö nio allmänna namgationöffolor mebbelaöunbermi«ning itnbermiönittg röranbe ångmacbitteré fammanfättning od; bel)attbling, i1 niftri,mIaiaänbantål belö att bibringa fåbana inftgter, font erforbraö för behörig* E>et att föra befäl å pafjagerare^ångfartyg, .belö od att bilba macbini Slngåettöe berörbe unbermiönittg, äfmrnfom be erantina t madjinlära, forn wib mifia naoigationéffolor få afläggaö, fmr nåbigt reglemente blifmit utfärbabt. Sidifa ^afrna unberofftcerare mib Äottgl. flottan förflaratö berättigabe att mib flottanö läromerl i (Sarlö
Både natur och menniska äro stadda i utveckling. De iro inbördes hänvisade till hvarandra. Men menniskan går i spetsen för rörelsen. Ossian är en af litterärhistoriska fakta, citat, hänvisningar, utredningar, uppskattningar, afvägningar och slutledningar propp * full essay öfver kampen om den » nya provins i poesienB rike », som öppnades, när skotten James Macpherson utgaf sina » fragments of ancient poetry » (1760) och » poems composed by Ossian, the son of Fingal, translated from the Gaelic language » (1762). Å ena sidan öfversvinnelig hänryckning öfver upptäckten — å den andra misstro, anklagelöer; bevis och motbevis i en ked, som drager fram genom alla europeiska folks litteraturer, hvarunder de omtvistade egendomliga sångernas dystra skepsis och natur-mystik eröfrade flertalet af folkens stora andar, från Thomas Thorild, Napoleon I och Felix Mendelssohn-Bartholdy (hvars uvertyr Hebriderna eller Fingalsgrottan är ett af den Ossianska andans skönaste aflägg) till Johan Ludvig Runeberg, i hvars Kung Fjalar vi återfått » den Ossianska sångmön i förklarad skönhet *. Vr Dagens Krönika. 1 ' Författaren anser Ossians äkthet faktiskt intygad. Men » tyngre än alla mer eller mindre yttre bevis för dikternas äkthet », yttrar han, » väga de, som vinnas ar dem sjelfva, de, som deras egen karaktär erbjader. Att en ang man, mera litteratör än akald och mera money-maker än litteratör, inom en jemförelsevis kort tid skalle kunnat skapa dikter, som för att icke taga i betraktande deras längd — sammanlagd t inemot 15,000 versrader — utmärka sig ej blott för en stämningens alldeles egna art, utan ock för en hennes intensitet, en förtätning, som måste kräft tid liksom vinet fordrar tid för att gäsa, hade varit mera att undra öfver än allt, hvad Macphersons vedersakare funno otroligt ».
För att nu kunna få träffas mera ostörda ha vi kommit öfver ens om att i morgon gå tillsammans och se Lohengrin. Min lilla fästmö svärmar för Wagner. Men s o m vi ej vilja ha m e d oss det där herrskapet, där hon bor, hade j a g tänkt att. a t t. Idun Stockholm, Iduns N; r 40 (511) Prenumerationspris pr år: Idun ensam _ „ kr. Iduns Model., fjortondagsuppl. » Iduns Modet., månadsuppl. » Barn garderoben » Fredagen den 8 oktober 1897. Allm. telef. Bikstelef. Redaktör och utgivare: FRITHIOF HELLBERG. Träffas säkrast kl. 2 — 3. Redaktionssekr. : J. Nordling. Tryckeri Aktiebolag. Utgifningstid: hvarje fredag. Annonspris: 35 öre pr nonpareillerad. För » Platssökande » o. » Lediga platser » 25 öre för hvarje påbörjadt tiotal stafv. Lösnummerpris 15 öre flösn:r endast för kompletteringar.) Utländska annons. 70 öre pr nonp.-rad. • Clara v dessa dagar har genom pressen gått underrättelsen, att konungen r med den kända svenska medaljen literis et artibus — hvilken, som namnet j u ock innebär, tilldelas för konstnärliga och vittra förtjänster — utmärkt den norska författarinnan fröken Clara Tschudi. Idun begagnar med nöje denna anledning att för sina läsarinnor presentera bilden af en af vårt broderlands mest representativa kvinnor. Clara Tschudi har så små- ningom arbetat sig upp till den välbefästa plats i den läsande publikens ynnest, hon nu i sitt hemland intar. För tolf år sedan, år 1885, utkom hennes första bok, en öfversikt öfver Kvinnorörelsen, och efterföljdes år 1887 af. en biografisamling: Tre nuiidskvinnor samt en bearbetning af Bertha von Suttners: En efiersommar.
Då Ridderskdpet och Adeln nu afslagit dessa trenue puneter, hemstället* jag, om Icke Uti besiutefc bör utryckas, att ingen ersättning skall gillras för de uti dem omnämnde fall, ty om Ståndet ej yttrar sig någet deröfver , kunde till äfventyrs oreda vid. Expeditionens författande uppkomma, Herr Hjerta förenade sig med Grefve af Ugglas. Herr Grefven och La tidt-Marskalken frågade, om Ridderskapet och Adeln önskade, att uti det Protocolls-Ufdrag , som komme att innefatta Riöderskapets och Adelns beslut, rörande förevarande mål, bestämdt skulle uttryckas, att 23, 34 och a5 puncterne i Friherre Hjertås serskildta mening blifvit af Ridderskapet och Adeln ogillade» derföre att Ridderskapet och Adeln ej ansett någon ersättning för de i berörde puöUter om förmäldte utgifter böra ega runn Ropades Sa. Kidd. a. Ad, Fröt. 19 B, *. Afd. fi D*h ij N«vemaer »> m, 26 Puncten. Herr Hjerta: Det är blott ordet slutlig, sorn jag velat hafva i redactionen infördt. Det finnes mål, som gått igenom flere instantier; och man måste välda rätta sig efter den slutliga dommen. Friherre Hjerta: Jag instämmer deruti, att det årets medelcours, då dommen föll, bör tagas till grund, men rälta terminen fir, då första prisdommen föll. Herr Hjerta: Jag medgifver gerna, att raan tager första prisdommen till grund, blott man antager densamma för alla. Första dommen är likväl ej någon egentelig dom, men det han vara detsamma, blott man så förtydligar stadgandet, att den, som gjort förlusten, ej sjelf äfven får göra uppräkningen. Herr von Hohenhausen: Det lämpeligaste tyckes vara att antaga den tid, då prisen gjordes, och icke datum af en dom, som meddelas långt efter, helst coursen med få undantag har varit i jemnt stigande sedan 1808.
Då Höglofl. 11. o. A., i anseende till Ståndets talrikhet och organisation, alltid, i och för Riksdagen, behöfver en serskild Tjensteman, under namn af Riddarhus-Fiscal, hvilken äfven vid alla de förflutne, å annan ort än Stockholm hällne, Riksdagar undfått vedergällning af StatsVerket, håfve vi ansett denne Tjcnstemans Traktamente, vid innevarande Riksdag, icke skäligen kunna RiddarhusCassan påföras, utan i stället böra af de till Riksdagskostnaderne anslagne medel utgå. Efter förutsättande af ofvannämnde grunder, bafve vi öfverenskommit om följande förslag till Arfvoden och Traktamenten, nemligen: Ridclerskapcl och Adelli: Arfvode för RiddarliusSecreteraren, i månaden R:dr B:co 3oo: - Traktamente för RdddarhusFiscalen, jemte sex äldste Canzlister, eiler Notarier, om dagen hvardera 4: 24 Dito för 2:ne Ordinarie och 4 Extraordinarie Canzlister, om dagen hvardera 3: — - Dito för 4 Vaktmästare, om dagen hvardera i : [6. - Hos Högv. PrestcStändel: Arfvode för Secreteraren, i månaden 3oot — - Traktamente för en Notarie 4< 24- ~ Dito för ?.:ne Ordinarie och 4 Extraordinarie Canzlister, om dagen hvardera ... 3: — - Dito för 4 Vaktmästare, om dagen hvardera i: i6.- Hos Vcillojl. BorgareStändet ■■ Arfvode för Secreteraren, i månaden . 3oo: — '- Traktamente för en Notarie, om dagen 4: 24- " Dito för 2:ne Ordinarie och 4 Extraordinarie Canzlister, om dagen hvardera 3: — - Dito för 3 Vaktmästare, otn dagen hvardera i: i6.- Hos Heder v. B ondeSt ändet : Arfvode för Secreteraren, i månaden .
Jag tror således, att det skulle vara nyttigt, om man betoge allmogen det hopp om bevisningens completterande i andra instansen, som nu föranleder den att mindre vårda sig om målens utförande vid häradsrätten. Jag är för öfrigt visserligen icke bland dem, som älska rättegångars ökande, och jag prisar dem således icke, ehuru jag erkänner, att de äro en nödvändig följd af population och bildning. Jag anser tvärtom, att man bör så mycket som möjligt söka förekomma onödiga rättegångar, såsom ett från bildningens framsteg oskiljaktigt ondt; men just derföre tillstyrker jag lagmansrätternas borttagande, på det man må kunna hoppas, Don 6 Augusti e. m. att onödiga rättegångar skola stadna vid häradsrätterna, med afseende jemväl å kostnaderna. livad Gr. Cronhjelm yttrat om lagmanssyn är ganska riktigt, och då besigtningen nu skulle komma att hållas af en liofrättsledamot i stället för lagmannen, blir skillnaden i parternas utgifter obetydlig. Hr v. Hartmansdorff har sagt, alt man snarare borde afskaffa den högsta instansen i hufvudstaden. Detta är dock en fråga, som hittills icke blifvit vackt och således nu icke kan realiseras; men äfven om jag skulle gå in på Högsta Domstolens förvandlande till en cassationsdomstol och sålunda medgifva behofvet af eD mellaninstans emellan häradsrätten och hofrätten, kan jag dock icke medgifva, att densamma borde vara så beskaffad som lagmansrätten, hvilken, efter min tanka, är så högst ofullständigt organiserad. Man har här isynnerhet åberopat allmogens rätt, och jag får i anledn. häraf fästa uppmärksamheten derpå, att de motioner, som föranledt Utskjs nu ifrågavar. förslag, hufvudsakligen blifvit väckta inom BondeSt., och att, enligt hvad betänk, utvisar, större delen af BondeSt:s ledamöter, vid remissen af motionerna, deri instämt. BondeSt. biföll äfven vid sista riksdagen samma förslag, och en ledamot har här upplyst, att en sockens allmoge särskildt ålagt sin riksdagsman att söka tillvägabringa lagmansrätternas bortskaffande Jag hemställer, om under sådana förhållanden förslaget kan sägas stå i strid med allmogens interesse.
I en berså strax nedanför terrassen har öfverhofmästarinnan slagit sig ned, omgifven af sin svit – den kungliga onådens korade offer, alla medvetna om sitt öde, att döma af deras ansiktens uttryck och af de blickar, hvarmed de följa drottningens ömma intermezzo med Struensee. Af och till får också den kufvade förbittringen luft i en uddhvass replik. – Se på det där djuret! – kammarherre Lüttichau slår ut med handen i riktning mot Struensee och Gourmand. – Han dristar sig helt öppet att gå i H. M:t konungens rabatter! Brandt, som sofver med öppna ögon i en stol bakom kungens, spetsar öron och böjer sig försiktigt fram för att se, om H. M:t hört repliken. Det glittrar till i monarkens ögon, och ett småleende breder ljus öfver hans drag. – Ja – svarar grefve Konrad Holck med torr galghumor – den hunden beter sig så ogeneradt, att han verkligen förtjänar titeln konferensråd! Nu skrattar kungen med full hals, och Brandt instämmer först ofrivilligt, men hejdar sig plötsligt och betraktar fundersamt sina naglar. Det där klang skadegladt! – I dag är kungen icke nådigt sinnad mot sfinxen. Detta kommer sig helt visst af Bernstorffs föreställningar! Stämningen vid taffeln är munter, tonen fri; det talas och skrattas utan hänsyn till etiketten, och ingen tycks bekymra sig om den bleka skuggan af en man, som intager högsätet vid ena kortsidan af det aflånga bordet, med öfverhofmästarinnan till höger. Midt emot kungen tronar drottningen, djupt decolleterad, mellan öfverhofmarskalken och Struensee, som har fru Gæhler till bordsdam. Kammarherre Warnstedt och hoffröken Wedel, kammarherre Brandt och fru Bülow, friherre Bülow och hoffröken Trolle fylla platserna vid den kungliga taffelns långsidor. Kung Kristian har god aptit, men äter med nervös brådska; innan den sista af bordsgästerna ännu hunnit få en kycklingsvinge på sin guldtallrik, har monarken redan slutat.
Silfverskjölds förslag en upplysning mera kan vinnas, synes det mig lämpligt alt bifalla samma project. Hr Dalman: För min del får jag förena mig med Hr Gr. Frölich. Här är fråga 0111 en ganska vigtig grundsats. StatsUtsk. har ansett oriktigt att på eventuella tillgångar anvisa några statsutgifter. Denna grundsats står fast, ehvad statsbristsumman må blifva större eller mindre; och då här nu icke är fråga om statsbristsummans fördelning, utan blott om godkännande af en sådan grundsats, kan jag icke finna, att något uppskof är af nöden, utan anhåller att Utsk:s tillstyrkande måtte af R. o. Ad. bifallas. IJ. Ex. Ilr Gr. Mörner, Adolph Göran: Jag kan för min del icke finna, att det är en så ovilkorligen riktig grundsats, att utgifter ej böra anvisas på öfverskott, sorn med sannolikhet kunna påräknas, att fördenskull ett förhastadt beslut beliöfver fattas; och då här icke är fråga om att frångå grundsatsen, utan blott att uppskjuta beslutet, för att hafva fria liander för de tillfällen, dä möjligtvis behof kunna behöfva fyllas med öfverskotten, anhåller, jag, att Frih. Silfverskjölds propos. må vinna bifall. Gr. Frölich: Det må vara, att den princip, som Utsk. bär uttalat, icke är fullkomligen riktig; det är den fråga, som skall afgöras. Man må derom vara af olika tanka; men gifvet är det, att går man in på uppskof med afgörandet af denna fråga, så har man tagit på hand, att R. o. Ad. skall vilja gå in på en annan grundsats, än StatsUtsk. föreslagit, och jag kan af sådan anledning icke bifalla, att något uppskof äger rum. Frih. Silfverskjöld: Jag. för min del hade aldrig 11 H. 3o 234 Deu 8 Augusti f. m. trott, att uppskjutandet af ett beslut kunde innefatta hvarken e.t godkännande eller afslående af en princip.
Det brände i hans hufvud, och tankarna voro fjärran. Så spratt han till. Kyparen stod vid bordet och bockade: »Klockan är elfva.» Alt ifrån den där konfirmationsdagen hade de religiösa spörsmålen sysselsatt Grane. Han hade sökt efter en hållpunkt att stanna vid, sökt, som när man arbetar för lifvet, men ingenstädes funnit någon. Han såg blott, hur den ena tron aflöste den andra i en enda oöfverskådlig rad, hur den ena tidens gud blef den nästas afgud, som i sin tur skulle kullslås, för att en ny kunde sättas i stället. Ty idéerna växla, känslorna växla, stämningarna växla, så som människohjärtan förändras, behofven blifva nya, det ena slägtet blir olikt det andra och ser på det förgångna som på något, det knappast vill kännas vid. Och så gick det honom alltid. Knappt hade han hunnit en ståndpunkt, förr än hans kritik var redo att upplösa de vyer, han tyckt sig nära att få, och visa väg till andra, mera vidsträckta. Och dock ville han ha ett ord med i laget i dessa frågor. I sina bästa stunder tänkte han därpå som på en uppgift. Han var ej ärelysten här vid lag, han tänkte ej blott på sig själf. Han ville deltaga i det stora arbetet för upplysning och förädling som en man i ledet, som en dagakarl bland de andra. Det var ett strå till stacken, han hoppades draga, möjligen ett, som var något större än de andra arbetsmyrornas, men dock blott ett strå. När Grane som nyblifven student kom till Upsala, hade han haft en och annan tanke på, att Upsalalifvet dock hade ett visst slägttycke med det Upsalalif, som han kände från de äldres berättelser. Men när han varit på sin första nationsfest, började illusionerna öfvergifva honom, och han kände hur annorlunda alt var mot förr. Lefnadslust såg han icke omkring sig, men väl ett visst praktiskt allvar, som sträfvade att taga sig fort fram, att använda tiden väl och att vid så tidiga år som möjligt söka att komma bort från universitetet.
" dag har ieke funnit skäl förekomma, hvarken att instämma uti clen sf Ilcler yttrade åsigt, att ifrågavarande §. redan efter dess nuvarande iycleUe rätteligen skulls 8ä förstäs oell tillämpas, att clen, ^vilken lockade öfvermage, mell flere, att anatta, horde, änskönt lian leke förr lidit straff för tjufnad, stralkas säsom för anclra resan stöld, hvilken tolkning hvarken synes halva stöd al Oagens ord, eller instämma med den allmänna grundsatts, att, i händelse tvetydighet i 8tralf-lagen eger rum, den lindriga meningen lior af Domaren följas, eller att säsom iagkörändring antaga samma förslag, heldst lörledarens hrottslighet, ehuru ökad, i händelse den förledde är öfvermage, elier den förres hustru, harn, myndling, underlydande, tjenare elier inhyseshjon, lili väl icke synes derigenom försväras till sädan grad, att lian för ett tillgrepp, som eljest endast medkört snatterihot, hör straffas såsom för andra resan stöld, i hvilket kail straffet för den, som förr ej varit för olofligt tillgrepp straffad, höjdes icke hlott en stralfgrad, pä sätt ekter nu gällande Dag ske hör, utan tre grader. Oä dessa skäl vägrar dagförslagets antagande, men hänskjuter lrägan till vidare öfvervägande, i sammanhang med förslaget till ny Orottmäls-lag. Onder förmälan, att de sa kallade Injuriss-mälen ej sällan vore förenade med omständigheter af den ömtäliga heskallenhet, att den förfördelade särades mera genom den offentliga hehandlingen af desamma, än af sjelfva förolämpningen, neli att detta i synnerhet inträffade med ransakning, angäende misshälliglreter emellan harn och föräldrar, hvilka senare oek derföre syntes höra hakva någon rättighet att sjelfva hestämma, om ätal skulle ega rum eller ej, håfven d. Oode llerrar oeh 8venskc Nan, a /kl-ssa/en, ^V.'c> 3.
Sven, jag har tagit en björn i dag och der hänger huden; men tag den du (fäster huden vid Svens pik). Se så, kyss hvarandra nu kaka söker maka! TREDJE SCENEN. DE FÖRRE. ABILGARD. ABILGARD (inkommande från sidan). Lycka till god helg, go' vänner! Är det långt qvar till Kåårberg och till Engelbrekts bostad? SVEN. Ä' fäla en liten bit öfver backen, kan jag fäla tro. ABILGARD. Det var en välsignad väg! Jag undrar hur länge den ska' räcka! SVEN. Åh, nog räcker den i din tid alltid. PETTER (till Abilgard). Hvar ä' du hemma du? ABILGARD. Jag har följt med Dalahöfdingen, som i går kom hit upp till Dalarne. Hm! Ä' fäla inga fler bönder att plåga och pina söderut, efter han kommer hit upp; men säg honom du, att här biter han i yxeggen, ser du. ABILGARD. Ni tycker inte om er höfding? SVEN (klår sig bakom örat). Hå! Gud vett! Vi lär fäla inte ha någon bätter, må du vetta. PETTER. Om du ä' Dansk du, så kan du här träffa en landsman ser du honom som hänger på piken der? (visar på piken, som Sven åter fattat.) ABILGARD (till Sven). Olycklige, är det du som begått våldet på Ornäs? Fly medan tider är! Höfdingen sjelf söker dig, och träffas du, är du förlorad. SVEN (svänger yxan). Hå men! Har då höfdingen hårdare nacke än hans knektar, så kan han ju komma bäst han gitter. ABILGARD. Det kommer att kosta ditt lif. SVEN. Mitt lif ä' i Herrans hand jag önskade jag kunde säga samma om bondpinaren Jösse Eriksson och hans fogdar. PETTER (till Abilgard). Hvad har du på Kåårberg att göra du? DALKARLARNE (trängande omkring Abilgard). Ja du? ABILGARD. Jag har helsningar från Engelbrekt till hans hustru och barn.
Olbers väckt motion om ett Läneicnderstöd till Staden Marstrand, c«. Till StatsUtskottet bär BorgareStåndet remitterat ett af Herr Olbers, Riksdagsfullmägtig för Staden Marstrand, afgifvet memorial, deruti han Stals-UtsAottets "Utlåtande N-o i$g. 7 anför flere missöden, som vållat det Staden icke kunnat fullgöra åliggandet att uppbygga dess allmänna hus, såsom Rådhus, Tullkammare, Våghus , Packhus och Vaktstuga, för hvilka lägenheter rum, emot dryga avgifter, får hyras på serskilde ställen i staden. Hemställandes Motionairen om icke Staten borde bidraga till denna Stads upprätthållande, ej a'- lenast genom directa medel, såsom Stats-anslag, till inköp af en byggnad, som kunde begagnas till ofvannännde lägenheter, och det för det Allmänna ännu vigtigare ändamål, att Stadens hamn må kunna underhållas med dertill hörande duc d’Alber, utan äfven genom indirecta medel, såsom nedsättning af Fyroch Båkpenningarne, för att underlätta omkostnadérne för de sjöfarande, som anlöpa hamnen, och bereda Staden tillfälle till inkomster. För anskaffandet af Stadens publika bus, föreslår Herr Olbers ett Statsanslag af 4,000 Rdr R:co och för Quaiens iståndsättande 1,000 Rdr; men om denna anhållan ej skulle bifallas, vågar Motionairen åtminstone hoppas, det Rikets Ständer måtte bevilja Staden Marstrand ett lån af 4,ooo Rdr räntefritt på 10 år emot första inteckning i fast egendom af högre värde, och emot Diseontvillkor. Stats-Utskottet, som tagit detta' allt i öfvervägande , anser de af Herr Ollers anförde omständigheter icke vara af den beskaffenhet, att de kunna föranleda till något anslag eller Låneunderstöd af allmänna medel, hvadan Utskottet, afstyrker bifall å motionen. Ant. till Exp. Utsi. den r3 Junit.
Sedan Kongl. Majit, uti Nådig Skrifvelse till Rikets Ständer af den 19 sistlidne Augusti (N:o 34), angående de vid öfverlemnande af 1841 års Bevillnings-Stadga äskade uppgifter, till grund för framdeles företagande granskning af minimi-tariffen å hemmansvärden m. m., i Nåder fästat Rikets Ständers uppmärksamhet derå, att åtskiilige af allmogen inom Neder-Calix socken i Norrbottens Län, med tillämpning af 148 §. uti Bevillnings-Stadga n, blifvit ålagde att erlägga full bevillning, enligt lista Artikeln, då de ega jord, idka näring eller annat yrke, eller befunno sig uti bättre vilkor och ansågos mägta en dylik afgift utgöra, men anledning vore till den förmodan, att, vid redactionen af Bevillnings-Stadgans 148 §, något misstag om verkliga innehållet af Rikets Ständers, rörande ifrågavarande lindring i beskattningen, fattade beslut, möjligen egt rum, har Kongl. Majit till Rikets Ständer i Nåder öfverlemnat att, genom en i närvarande fall på dem allena ankommande förklaring, bereda utväg för de skattskyldige att återfå, hvad tilläfventyrs blifvit dem för mycket till betalande ådömdt och affordradt.