Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
1 ~ 1 sjelfnioi-d, som förekomna inom den daglip pressen, ?.cAiigt.n äro skildringar af ett förtvifladt brott, beginget af ' lefvar,tle, liciailcie riiciiiiiskor, blott emedan sjelfnlord nuföriiden biifi-it ett imli! ; t ticlriirigsämne; så har, inom literaturen, syedei? i (Itss vidrigasit: gestalter blifvit ett sa vanligt romaneller tcateriimxc, att ds: tcrit~i-ixsök: iritk eller rornaiil5saiide publiken endast finner sir. rontl och iin~lei-h5llc. : i .. deraf, glöminande, att fnstiin skalct Er dikt: O. I; t; i. !iz; i tlocli tir er1 ailvarlig, förskräckligt allvarlig sanniiig. Et: L.: ' ~C !S; &lt;C c; T I. i s @ ~ -: ~~;: faniiliarity breeds conteniptl; och jag trcr. a t t c !c.tta ii:) ckct i; iiniliiii.r~ satt att handskas med framstallnirigur af s; - rz:: oii c~cl: ties f6ljdc.r. ltsr den ringaktande rerkan, soni ordsprrikct fi.; i !illiaIler. De som skrifvit i denna genre hahn ju velat draga uiitI: iiistucki-in sanningar fram i ljiiset, och att tlerus m ö r h i: il (lcr h &amp;. verkligheter i verlden bekräftas af personer som kanna verlden; men de h a h a skildrat endast halfva sanningen; och halfva sanningen, on1 den an lyckas verka något godt åt ett håll, miste dock verka skadligt och vilseledande åt ett annat. Thadeus, af Elise Orzeszko. Bilder ur landtlifvet i Polen. (Ofversatt för Dagny med förf: s tillstand.)
Så blef han ägare till Ristilä, han ... tjufven, mördaren, skändaren. Dessa voro nu min svågers berättelser, dem han vid denna lampas sken berättat för mig. Och såsom jag sagt; jag tror på deras sanning. För att göra ett slut på min sorgliga historie, vill jag endast tillägga, att sedan jag i mera än fjorton år legat här under jorden, hände sig en dag – sedan baronen varit borta utöfver den vanliga terminen, som var tre dygn ... spindelns arbete i förening med kroppens behof af hvila hafva lärt mig att räkna tiden ... för fem dygn sedan hände, att han kom in och hans min var icke mera hånleende utan vild och alfvarlig. Han sade, att hans hämnd redan var tillräcklig, att min bästa tid redan var förbi och att det kunde vara bäst, att jag nu beredde mig på att dö. Då jag frågade hvilken död, svarade han: hungersdöden. Han förde med sig matportören och vinflaskan. Kap. XIX. Bihang till grefvinnans berättelse. – Det är denna vinflaska – sade Harald – drick häraf och styrk dig. Grefvinnan gjorde så utan att fråga, hvar Harald kom sig till denna för henne välkända vinflaska. Under det hon drack vaknade v. Nit ifrån den apathi eller själsslöhet, i hvilken han under hela berättelsen varit försänkt. Han såg på grefvinnan, öppnade sin mun och sade: – Ni sade, min fru grefvinna, att ni var öfvertygad om sanningen af de berättelser, hvilka baronen icke drog i betänkande att meddela er, jag menar berättelsen om hans egna skurkstreck. Sade ni icke så? – Jag sade mig vara öfvertygad och jag är det. – Då kan jag lemna er den upplysning, att – här stadnade v. Nit plötsligt, men tillade sedan med en ton, som om hvad han nu sade vore annat än hvad han först ämnat säga – att ... baronen äfven är öfvertygad om dessa berättelsers sanning. – Hvad menar ni, då ni säger sådant, som följer af det förra. – I himlens namn, säg ut – sade Harald. – När jag rätt tänker efter – gentog v. Nit – så kan min lott genom vissa bekännelser numera icke förvärras.
Han stod länge, lutad mot sin bössa, och betraktade den ljufva gestalten, gömd i sin enkla grofva drägt, liksom en skön blomma i sitt hårda blomfoder. Sällsamma känslor bestormade hans inre. Han kände, att i hans hjerta hade för henne en ömhet uppkommit, i hans själ hade för henne ett tycke uppstått, som voro mäktigare än hvad han kännt för någon annan qvinna. Men hans förnuft sade honom, att hennes själ icke var skapad för hans; han tyckte sig hafva ett medvetande deraf, att för honom och henne icke fanns en gemensam sällhet. Tanken på kärlek till henne uppfyllde honom med en underbar ängslan. Det var en strid i hans inre emellan hans känsla och hans förstånd. Men slutligen sade han för sig sjelf: "Du blir aldrig min, sköna flicka! Att med kärlek trycka dig till mitt hjerta vore att rycka dig bort i en afgrund af bittra erfarenheter, af oväntade försakelser i nya förhållanden. Och hvad du kände för mig, hvem vet det? Du skulle säkert icke sjelf kunna reda din känsla! Nej, jag vill icke tro, hvad min fantasi läser i ditt öga! Jag vill skiljas ifrån dig såsom en vän, en bror! Ditt minne , hur kärt skall det icke blifva mig! Måtte mitt också blifva dig så!" Nu föll det honom in, att det var hårdt att störa hennes slummer, då hon kanske icke sofvit många ögonblick hon hade ju plockat bär under det han sof! Han beslöt att sätta sig och afvakta tills hon sjelf uppvaknade. Han ryckte sina ögon ifrån henne och återvände till sin förra hviloplats. Det dröjde icke länge innan han såg henne röra sig. Hon knäppte händerna tillsammans några ögonblick, han hörde en djup suck och derpå ryckte hon hastigt förklädet bort ifrån sitt ansigte. Hennes ögon mötte hans och hon rodnade. Hennes blickar slogos emot marken och hon stod upp. Han kände sitt hjerta klappa häftigare vid den hulda rodnaden på hennes kinder, men han bemannade sig och teg. Hon bjöd honom bärskeppan. "Vill du äta med, Bolla?" frågade han. "Annars vågar jag icke röra något enda bär." "Jag åt mig mätt under det jag plockade", försäkrade hon. "Jag tror det icke, goda flicka", invände han: "Utan du måste låta mig se det.
Men då GrediUv-et numera mist anvisas på ett annat Verk, som ingalunda kan be - 4 Stats-Utskottets Utlåtande, N:o Hz/f. gagna samma utväg att i lyftningens ögonblick bereda sig tillgång till Creditiv-summans utbetalning, så bar i sanning frågan om serskilda medels afsältande, för att i sådant fall vara att tillgå, erhållit en ökad vigt. Dock liar, äfven under fordna förhållanden, angelägenheten och fördelagligheten af en serskild tillgångs besparande för detta ändamål varit vid Riksdagarne både insedd och erkänd, ehuru, enligt hvad Stats-Utskottet vid 1828 —i83o årens Riksdag yttrade, de af Rikets Ständer be v 11 jade anslagen städse medtagit alla disponibla tillgångar, så att den naturliga utvägen att genom besparingar bilda fonder för möjliga behof vid inträffande serskilda händelser aldrig kunnat begagnas. Ett äfven i berörde hänseende förändradt förhållande har likväl numera inträdt. Oagtadt en vid denna Riksdag vida längre än någonsin tillförne utsträckt frikostighet på anslag till befremjande af nationens bildning och industri samt till utförande af samhällsnyttiga företag, äro Rikets Ständer i tillfälle att nu bespara ansenliga tillgångar för framtida behof. Och sedan alla väckta anspråk å bidrag af det allmänna, vare sig i låneeller anslagsväg, blifvit af Rikets Ständer pröfvade och de understöd, hvaraf de uppgifne föremålen ansetts förtjenta, blifvit anvisade, så hyser äfven Utskottet den åsigt, att de härefter öfverblifna och således ännu odisponerade tillgångarne, under nuvarande förhållanden, icke torde kunna användas, på ett med det allmännas säkerhet och fördel samt Grundlagens föreskrift mera öfverensstämmande sätt, än om derigenom, intill nästa Riksdag, afsättes en förut saknad fond för den summa, som vid inträffande krig skall i första rummet vara att tillgå.
Jag får blott upplysa derom, att, då jag sist yttrade mig, var det med fullkomlig kännedom derom, att 6:te punkten var afslagen och att den kunde afslås D c u a5 Juli f. m. 2l3 både i afseende på innehåll och redaction, och i båda dessa afseenden afslog jag densamma; men det var såsom surrogat för denna punkt, som jag framställde mitt förslag till 6:te punkten eller såsom a mom. vid den 5:te, och jag ber derföre om propos. till antagande af mitt förslag, enär jag icke anser detsamma öfverflödigt. Hvad Hr Dalmans förslag beträffar, så, ehuru jag icke kan gilla detsamma, tror jag likväl, att han, lika med mig eller hvilken annan som helst, äger rättighet att begära propos. till antagande deraf eller hvilket annat förslag som helst till 6:te punkt. Jag kan således icke finna, att discussionen rörer den af Utsk. föreslagna 6:te punkten, utan tvärtom antagandet af ett annat förslag i stället för det af Utsk. framställda. Frih. Boye: Emot R. o. Ad:s beslut vid 5:te punkten reserverar jag mig på den grund, att jag förutser, att näringarna, till följd af realisationen, skola komma i behof af understöd af Banken, som enligt det fattade beslutet är beröfvad förmågan att i detta fall gå näringarna till mötes. Hr L efren: På det att discussionen icke onödigtvis må förlängas, får jag först hos Hr Gr. o. Landtm, vördsamt anhålla örn Hr Gr. o. Landtnäs förklarande, huruvida det öfverensstämmer med Hr Gr. o. Landtmts åsigt, att 6:te punkten, sådan den blifvit föredragen, numera är afslagen, samt sedermera tillägga några ord. H. Ex. Hr Gr. o. Landt m. yttrade, att dess propos. å bifall till Utsk:s 6:te punkt blifvit besvarad med nej, samt dess propos. till afslag å densamma med ja, hvarföre IJ. Ex. ansett punkten vara afslagen; R. o. Ad. likväl obehindradt att genom någon annan lämplig redaction ersätta den sålunda afslagna punkten.
Af de ofvanuppgifne 11 lärjungar ifrån nya Elementarskolan, hvilka undergått studentexamen, hade 4 erhållit det högsta betyget, eller laudatur, och 5 det närmaste derintill; Upsala calhedralskola blott 12 af 57; detta ehuru aflägset från förhållandet i nya Elementarskolan, slår dock närmast derintill; men deremot har Upsala lyceum endast 1 af 54 med högsta be - 52 Den 1 Februarie m. tyget; Stockholms gymnasium 6 af 171; Strengnäs 4 af 114; Westerås 2 af 93; Linköpings 4 af 154 o. s. v. Hvad Hebreiskan angår, så hafva af de 11 studenterne 1 icke läst Hebreiska, men af de öfriga 10 hafva 4 fått högsla betyget; Upsala cathedralskola 2 af 57; Stockholm 1 af 171; deremot ingen från Strengnäs, Westerås, Calmar, Götheborg, Carlstad och Upsala lyceum; Linköping hade 2 af 154; Wexiö 1 af 58 o. s. v. Det H. Ståndet torde af denna uppgift hafva inhemtat, att nya Elementarskolan icke varit andra läroanstalter underlägsen, utan tvertom öfverlägsen, just i de ämnen, der man trott henne vara svagast. Man antyder, att den rent menskliga bildningen skulle i den nuvar. tiden nästan icke kunna ernås, särdeles om den sammanparas med studium af realvetenskaper, utan döda språk. Man tror, i allmänhet taladt, att karaktcrsstyrkan skall så alt säga stålsättas genom berörde språk. Jag vill hvarken uttränga dem eller förneka deras bildande värde; men jag tror icke, att någon undergörande kraft bör i detta hänseende tilläggas dem framför andra bildningsmedel. Vill man jemföra den nuvar. tiden, som läser mindre gamla språk, med den tid, då Axel Oxenstjerna och andra store män lefde, och då dessa språk mycket odlades, så kan man oek jemföra deras tid med en föregående, då hvarken Latin, Grekiska eller Hebreiska lästes här i landet, såsom under hedendomen, då de starkaste karakterer måhända framträdde.
Den vänder sig också mera omedelbart till individen. Ett helt annat förhållande eger rum med hvad man kallar messan och dess urgamla beståndsdelar, Sanctus, Credo, Confiteor och Benediktionen. Vi veta att den leder sitt ursprung från den gamla katolska kyrkan och vi hafva bibehållit den i sina grunddrag. Syftet var, att man borde samla sina tankar och lyfta sina hjertan till Gud, aflägga sin syndabekännelse och slutligen tacka och lofva Gud för hans nåd. Som jag nyss nämnde, äro dessa båda afdeiningar af Gudstjensten af helt olika natur. Hvad som i messan afhandlas, talar mindre till individen, än till massan eller församlingen i sin helhet. Massan fäster sig mindre vid orden, såsom fallet är vid en bibelförklaring. Här är deremot mindre fråga om ordens stränga afva gande än om den anda, hvaraf församlingen bör genomträngas. Af de tre talare, som här yttrat sig till förmån för det nya förslaget, nämnde den förste, att det icke funnes någonting irrlärig! i vår gamla handbok; den andra gick längre och påstod, att der icke ens finnes något fel, utan endast brister, och den tredje talaren yttradej om jag rätt påminner mig, att han respekterade deri åsigt, som tvekade att vidtaga en förändring i berörde hänseende, enär den icke vore grundad i någon allmännare öfvertygelse om behofvet deraf. Nu frågas, sedan jag sökt antyda den egentliga källan, hvarifrån förslaget leder sin uprinnelse, nemligen från ett enda Stånd, och då man vet, att det blifvit utarbetadt uteslutande af medlemmar från samma Stånd och att det blifvit kommuniceradt egentligen blott inom kontrakterna, huruvida det kan betraktas såsom uttryck af en natioualönskan, eller ens vara af folket kändt och begrundadt. I likhet med den siste värde talaren, tror jag alt Svenska folket icke uttryckt något behof af denna förändring, och jag behöfver för min del icke något annat skäl för att bifalla Utskit hemställan. Den andre talaren medgaf visserligen, att förslaget icke vunnit några allmännare sympathier. Han medgaf äfven, som jag tror, att den gamla liturgien icke vöre föremål för något klander. Nå väl! hvarföre då antaga den nya?
Då, såsdm ofvan anfördt är, GeneralMönsterHerrarne, eller de så kallade Fördelnings-Generalerne, komma att under deras Löne-inkomst åtnjuta Skjutsersältning för deras årliga Resor, anser Utskottet den, inom Hederv. BondeStåndet, af Riksdagsmannen A. Andersson från Östergöthlands Län i detta afseende väckte och till Utskottet remitterade Motion besvarad. 3:o B e t ä n k a n cl e n, N:o t3a. 169 3:o GeneralAdjutantsExpeditionen. K. M:t har i Nåder föreslagit, att, sedan den af GeneralAdjutanten förut innehafde Öfverstelndelning vid f. d. AdelsfaneRegementet blifvit påräknad att bland Tillgångarne till Indelte Arme'ens Löne-reglering ingå, för GeneralAdjutanten, som dessutom skulle bibehålla innehafd Ordinarie Lön på Stat vid den Corps, der han för öfrigt är anstäld, åStat må uppföras ett Arfvode af 400 R:dr i månaden. —Härvid har, hos Högh Ridd. a. A., Frih. Anckarsvärd, Carl Henric, anmärkt, att, om GeneralAdjutantsplatsen kommer att anförtros åt en Innehafvare af någon bland de bättre RegementsChefsLönerne, som säkerligen kunna uppskattas till 5ooo R:dr, härigenom uppkommer en Inkomst af omkring 10,000 R:dr, utom fri våning i Stockholm; och ehuru Frih. ej bestrider, att något Arfvode bör anslås åt GeneralAdjutanten, tror Friherren likväl, att det bör sättas i förhållande till hans förut innehafvande Lön, så att densamma åtminstone icke finge öfverstiga beloppet af 6,000 R:dr, som ej anses vara för litet tilltaget, då StatsRåderne hittills icke kunnat tilldelas en så stor summa.
C ' ti denna bildstod har hon gått naturen mer in på lifvet, gifvit mera helhet lit figuren, mjukare och finare behandling å t formerna samt i trots af ?enn#got teatraliska ställningen framkdat en viss grad af poesi. Sigrid Blombergs arbeten stämplas af en fin och s k a kansla, ar0 utförda med mycken smak samt lätt och fast hand. I sOi.mtjiiserskan~ tilltalas man af den osökt behlgfulla kompositionen och gestalteos mjuka linier. Hennes konstnärliga uttrycksiitt ar allt igenom diimpadt och diskret och detta torde hindra henne att blotta den originalitet och fantasiens flykt, som möjligtvis finnas förborgade hos henne och som vi hoppas tiden och större sjalfförtroende skola locka fram. Uti den s. k. lilla skulpturen eller8 niedaZjgravyre) thar Lea Alilbom vunnit ett aktadt namn, icke blott i Sverige utan iifven i utlandet, där hennes mynt och meddjer stå högt i rop. Det iii. nagot intimt och oftast något intresseriickande i hennes siitt att framställa individen, vi behöfva i det afseendet blott erinra om medaljerna öfver bankdirektören A. O. Wallenberg och fabri kör c J. Bolinder, särskildt är den senares naivt skälmaktiga ansiktsuttryck väl framhållet. Hon förenar formågnn af en omsorgsfull och saker komposition med en i minsta detalj gående noggrannhet i utförandet. D % Lea Ahlborn år 1853 nämndes till Kongl. myntgravör, hade inedaljoch myntgraveringskonsten i Sverige, som allt sedan Ljnngbergers tid varit på förfall, fatt ett nytt uppsving genom de begge ~ u n d ~ n k a r n e s Fru, Ahlbbrns fars och brors, skicklighet. Den nu åldrig&amp;, konstnärinnan har värdigt uppburit sin familjs traditioner och fyllt sin ansvarsfulla syssla med aldrig svigtande mod. Hon k a n. genom sin sega viljekraft och uthålliga energi t; jäna sina medsystrar inom konsten som exempel, liksom hennes val af den lilla skulpturen som verksamhetsfält bör mana till efterföljd.
— Vid tillämpning af nuvarande tarifbestämmelser för artikeln kläder, skulle en koeffyr om 14 orts vigt af silkes-tyll eller sammet med spetsar komma att draga i tull 1: 26 å 1: 68, men af blommor utan spetsar 4: 73 och med spetsar 6: 30. — Redan detta synes ådagalägga olämpligheten af den fasta tullsats Utskottet antagit. I utländska tulltaxor har jag förgäfves sökt någon särskild rubrik, motsvarande koeffyrer; endast i den franska finnes uti registret benämningen »Coiffes», men med hänvisning till fruntimmerskläder. — Vid alla dessa förhållanden, och då för »mössor» redan i vår nu gällande tulltaxa hänvisning är leornad till »kläder, ej specificerade», tror jag mig ega skäl för det vördsamma tillstyrkande att Rikets Ständer behagade, med förkastande af Utskottets Utlåtande i denna punkt, bifalla hvad de ofvannämnda embetsverken föreslagit. För öfrigt kan jag icke lemna utan anmärkning de förändringar i införsels* larifen, som Utskottet beslutat föreslå med hänsigt till nedannämnda varuartiklar, emedan de nya tullbestänimelserna råkat komma i motsägelse till andra, som bibehållits oförändrade. De stridiga besluten äro att tillskrifva omröstningar inom Utskottet af ofta delvis ombytt Utskotts-personal; och ehuru jag hyser den öfvertygelse, att icke allenast för dessa artiklar, utan för flera andra, nu gällande tullsatser äro i behof af reduktion, hade jag dock trott det vara bättre, om Utskottet, heldre än att äfventyra brist på följdrigtighet, låtit förändringarna i dessa delar anstå tili den fullständiga omarbetning af tulltaxan, som, uppå min hemställan, Utskottet beslutat föreslå Rikets Ständer att hos Konungen begära, och hvarigenom säkrare torde vara att emotse tillvägabringandet af erforderlig öfverensstämmelse mellan författningens särskilda delar. De ifrågavarande artiklarne äro följande:
5 Vid J:de <$*. att den i 7 och 3o §§. Kongl. Maj:t förbehållna rättighet, i afseende på högsta pannerymden i Städerna, bör utsträckas äfven till Landet. Vid 8:de a) att denna §. väl föreskrifver, att vid Mantalsskrifning skall uppgifvas, hvilkendera terminen vill begagnas, men att deremot uti 11 §. förekommer ett stadgande, som gör det lill en möjlighet att bränna och erlägga skatt blott för en månad; b) att uti denria §. ett tillägg borde inflyta, af innehåll, alt hvar och en, som anmäler sig till bränvinsbränning, bör förete bevis, att han erlagt afgiften för det föregående året; c) att §:n bör innehålla, att panna skall uppgifvas till hela dess innehåll, och att Mantals-Commissarien sedan afdrager kokrummet. Vid tolde $. alt i denna §. bör tilläggas, att Mantalsoch Skattskrifvare bör inom viss kort tid öfverlemna förteckningarne till vederbörande Presterskap, som skulle föranstalta, att de till nästa helgedag anslås i Sockenstugan, der hvar oeh en kunde tillse, om hans anmälan blifvit rätt upptagen. Vid titte a) att, då bränningstiden indelas i två terminer, är stadgandet i danila §. öfverflödigt och skall leda till minskning i Stats-inkomstema; b) att sista mom. bör förändras på följande sätt: ”ifrån och med. den månadj hvarunder han begagnar det erhållna tillståndet emedan eljest, om någon anmäler sig, den i5 eller 3i October, att bränna i November månad, skulle lian, enligt förslaget, erlägga skatt för October månad, då bränvinsbränning icke är tillåten. Vid i3:de a) alt den bestämda diametern på ångröret skall föranleda många förändringar och dermed förenade kostnader, i anseende dertill, att röret på en mängd gamla hattar, vid utgången från hatten, merendels öfverstiger 6 turn i diameter, ehuru vanligen mindre vid öppningen; K) att beskrifningen på andra classens redskap bör sålunda ändras, alt mäskningeti i mäskvärmaren får af ånga vidröras; BeV.-, Lagsamt Allm.
Denna tid är å landet och i staden serskildt bestämd, och å landet till nästa Ting efter 6 månader, sedan förvärfvandet skedde, alltsammans i enlighet med Kongl. Förordningen af den 13 |unii 1800 och 1798 års Concursstadga 20 § 3 Morn» I sammanhang med denna framställning af ett uragtlåtet uppbud, såsom en köparens försummelse, stadgar §:n vidare, att i sådant fall för - Den ri Juni i f mt 101 re ägarens borgenär häfver rätt att erhålla in-> teckning, under hänvisning åt köparen att af fångesmannen erhålla skadestånd och nyttjar härvid orden: ”Kommer då eller framdeles, in^ nan uppbud sökt är, förre ägarens borgenär;” orden då eller framdeles utgöra det egenteliga enda nya tillägget till 1800 och 1798 års redactioner af ämnet. Vid ventilation härom bör förekomma först, att Kongl. LagComitén med frångående af nämnde äldre Författningar, ansett sig böra i 1 §. 3 Cap. JordaBalken, enligt det år J 8 18 tryckta förslaget fastställa prajscriptionstiden för uppbudens tagande på landet, betraktad såsom en köparens skyldighet, genom orden: ”sist vid det Ting, som infaller näst efter tre månader sedan gåfvan, köpet eller bytet skedde.” Att man så länge frågan om denna prcescriptionstids bestämmande till trenne eller till sex månader, ännu är under ventilation, hvilket man väl kan säga vara fallet med LagComiténs förslager, dröjer med att göra förändring i inteckningsförordningens 13 §., är visserligen icke orätt, men då fråga derom blifvit väckt och att man för öfrigt icke vill rubba de grunder, hvarpå de äldre stadganden grundas, hemställer jag om ej den omarbetning af 1 § 18 årsl Inteckningsförordning som LagComiténs Förslag till Jordabalk längre fram innehåller Cap. 13 §. 1 2 innefattar en redaction, som med skäl kunnat af Lagutskottet föreslås, såsom icke underkastad behof af omarbetning, i fall den omnämnde prsEscriptions-; loa Dm il Junii f.m. tiden af sex månader förkortas till trenne.
Gatorna voro tysta och öde, några kuskar, som väntade vid sina åkdon för att köra hem folk från balen, stimmade och skroderade med cigarretterna i munnarne – annars var der aldeles utdödt och stilla öfveralt. Man kunde höra sina steg; nästan sina tankar. Lyktorna voro släckta, och för husens ögon voro nedfälda rullgardinernas skymmande ögonlock, blott i ett enda gafvelfönster såg jag ljus. Det skulle hafva varit mörkt, mycket mörkt, om icke månen benäget öfvertagit upplysningen och gjutit öfver gatorna sitt elektriska skimmer. Vid stranden låg sjön utbredd som en violfärgad sammetsvåd, hvilken månen garnerade med en bred spets af silfver. Medelhafvet är vackert i denna belysning, det behöfver jag icke tala om för dig, men det har alltid förefalllit mig, att månsken bäst passar till små ytor; aldrig har jag sett sådant som på Mälaren vid Björknäs, Agda, der strålarne väfva sitt filigransartade flätverk öfver sunden mellan de vassomväxta stränderna eller breda ut sig som en solfjäder öfver fjärdarne mellan de mörka holmarne. Agda, nog kommer du ihåg qvarnen, alraderna ... så der ja, det fattades bara det, att månen på mig skulle hafva samma olyckliga verkan som på alt annat sentimentalt folk, alt sedan Adams dar – att förleda en till att säga dumheter. Då vågar jag sannerligen icke skrifva en rad mer, och mitt bref har för resten ju blifvit ett helt litet manuskript. Det kommer sig väl deraf, att jag inbillat mig, att du satt midt emot mig och hörde på mitt småprat, och jag ogerna ville släppa dig, men nu måste jag sluta. Det ringer derute i korridoren, det är table d’hôte-klockan, jag hör ifriga, matlystna individer traska förbi min dörr – farväl, Agda, lef väl och tänk någon gång, då du ej har någon angenämare sysselsättning för dig, på din gamla beundrare. Oscar. P. S. A propos beundrare, hur stå löjtnant B ... s’ aktier? Är det kanske baisse? Då bruka ju blygsammare spekulanter våga sig fram. Ve, ve, i dag förföljer mig ett ondt öde.