Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon lade sin hand på hans arm. — Förlåt mig, hviskade hon, jag ville aldrig, att det skulle gå så långt, jag kunde inte hjälpa det. — Nej, ni kunde det inte, men inte jag häller, man kan inte hjälpa, att man älskar er, när man ser er, när man lär känna er, så begåfvad — så olik alla andra. Hvilket hem jag skulle fått — så mycken musik — så mycken lycka! Han hade fattat hennes hand och höll den kvar. — Vill ni inte — göra mig lycklig? Hon skakade sakta på hufvudet. — Men jag har ert löfte — att om ni ändrar er. — Ja, ja. — Farväl fröken Edith, tack för alla njutningsrika stunder ni beredt mig, för allt skönt, som genom er kommit in i mitt lif — för allt hvad jag erfarit genom er. Hans ögon strålade. Han såg ut som när han spelade sin Liebeslied, svärmisk, varm — passionerad. Hon drog sin hand ur hans. — Var han redan borta? Dörren stängdes. Efter en stund kom borgmästarinnan in i rummet. — Nå Edith? — Ja, det är öfverståndet, men låtom oss inte tala om det! Det var mycket påkostande. Han tog det så djupt. — Det kunde du väl tänka med hans natur. Det är för hela lifvet. Herre Gud! — Ja, jag tror du har rätt. — Om jag har rätt! Ack Edith, Edith! Det var i medio af Januari. Edith hade varit hemma ett par månader. Hon såg klen och dålig ut, tyckte Göteborgsvännerna, ibland var hon tyst och frånvarande, ibland öfverdrifvet uppsluppen. Undrar, om det händt något därnere, tänkte modren, men Edith sade: »ingenting särdeles», hon hade »haft roligt», alla hade varit snälla och vänliga mot henne, men hon var nervös, hon visste inte riktigt hvarför. Och det var sant, fast nog var den där episoden med Säfve närmaste anledningen, hon kunde ej få den ur sina tankar. Det, att han tycktes ha tagit det så djupt och mest af allt, att han gick och väntade på, att hon skulle ändra sig, att han hade talat om det som något, hvilket sannolikt skulle inträffa, gjorde, att hon ej kunde glömma honom — hon tänkte dagligen på honom.
Rikets Ständer hafva denna fråga i öfvervägande tagit; och då Rikets Ständer, som enligt flere deras redan fattade beslut, ansett den nya Stats-regleringen icke böra belastas med godtgörandet af sådane brister, som i följd af anordningar utöfver tillgång under den förflutna tiden uppkommit, funnit det vara så mycket mera angeläget, att, i afseende på anslaget till Bevärings-manskapets vapenöfningar, enahanda förhållande må komma att ega rum, som berörde anslag, hvilket hittills varit bestämdt till en viss årlig summa på Stat, hädanefter kommer att blifva ett förslags-anslag, med begränsning endast af tiden för Beväringens sammandragning; hafva på grund häraf och enär granskningen af den redovisning, som hör afgifvas, rörande tillkomsten af den utaf E. K. M. uppgifne, under år 1839 å meranämnde anslag uppkomna brist, 22,389 R;Jr 19 sk. 4 rst. B:co icke lämpligen kan eller bör företagas annorlunda, än på en gång och i sammanhang med revisionen af Stats-verkets räkenskaper i allmänhet för berörde år, Rikets Ständer, med öfverlemnande till deras näst sammanträdande Revisorer att öfver tillkomsten af ifrågavarande brist sig yttra, medgilvit, att densamma emedlertid må af öfverskolten å Stats-verkets inkomster för berörde år godtgöras. Hvilket, til) svar å E. K. M:s i ämnet aflåtna Nådiga Proposition, Rikets Ständer härigenom få i underdånighet meddela. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 13 Februari 1841. Expeditions-Utskottets Förslag till tind. Uppläst och godkandt hos Ridd. och Adeln den 6 Fehr. 1841- Preste-Ståndet den 10 Borgare-Ständet den 10 Bonde-Ståndet den la — —> Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående ifrågaställd förlängning af det Pantiåne-inrättningen i Stockholm, beviljade låne-understöd af allmänna medel. (Stals-Utsk. Ull. N:o 405.) S. A. K.
Då flere personer, utgörande ett bolag, efter vissa lotter uti samma grufverörelse deltaga, åligge det jemväl bolagsmännen att ställa sig ej allenast denna Vår Nådiga Förordning till efterrättelse, utan ock de särskilda bolags-reglor, som kunna vara dem emellan upprättade. Bolaget ege ock att inom sig utse någon viss disponent eller grufve-föreståndare, som dels verkställer bolagets angående grufve-förvaltningen gifna föreskrifter, dels ock, vid stadgadt äfventyr, iakttager hvad bolags-styrelsen, i enlighet med gällande författningar, om grufve-brytningens rätta handhafvande föreskrifver. De tillskott för grufve-rörelsens bedrifvande, som beslutas vid allmän bolagsstämma, hvilken blifvit 2:ne månader förut i allmänna tidningarne utlyst och dessutom 2:ne Expedilions-Ulskottets Förslag till underd. Skrifvelse, N:o 183. 537 2:ne gånger kungjord från predikstolen i den sockens kyrka, der grufvan ligger, sista gången minst en månad före stämman, skola af delegarne ovägerligen betalas, inom den derför utsatta tiden. Men uteblifver någon delegare då med sitt tillskott, och erlägger han ej eller detsamma inom 2:ne månader ifrån den dag, han derefter om betalningens fullgörande blifvit bevisligen erinrad, vare han sina grufvelotter förlustig jemte dertill hörande andel i byggnader, inventarier och effekter, hvilket allt till bolaget hemfaller; men för de grufvan eller bergverket tillhörande hemmans-lägenheter eller annan jordegendom, njule han af bolaget full ersättning eller laga värdering, der ej om beloppet öfverenskommelse träffas kan. Innehålla i de ämnen, nu sagde äro, särskildt emellan delegarne upprättade bolags-reglor andra bestämmelser, då skola de tjena till efterrättelsé. §• 61.
Den fördom, att Skogs-åverkan ej är stöld , torde härleda sig från de uråldriga tider, då Skog knappt ägde Den 7 Martn'. 18? något värde, utan kan hända ansågs lika som jannet i Hafvet, för en såk, hvaraf alla kunde gemensamt betjena sig, och då dessutom kanhända inga bestämda gränsor funnos emellan Grannars Skogsparker. Men nu, då förhållandet redan länge varit helt annorlunda, synes det vara hög tid, att Lagstiftaren afskaffar en fördom , som dessutom förvillar Allmänhetens begrepp om helgden af Ägande-rätten. Min mening är likväl ej, att Skogs-åverkning bör med Spöstraff beläggas; likasom jag för min del anser detta bestraffningssätt i allmänhet kränkande för mänskligheten, och mot tjufveri i synnerhet olämpligt. Orsaken till tjufantalets årliga förökande, har jag nemligen trott mig hufvudsakligen finna i sjelfva bestraffningssättet. Ty genom första spöandet inviges den olycklige till tjuf för lifstiden; vägen till förbättring igenstänges; och frigjord irån Sedlighetens fastaste band , nemi. fruktan och hopp , går han att på det enda sätt, som för honom återstår, söka uppehälle för sin physiska varelse, sedan den moraliska redan på pålen upphört att vara till. Tjufatitalet måste således vara i ett oupphörligt tilli tagande, och dess räkning utgöras liksom af Saldo af spöade från föregående åren, och de jnya, som under årets lopp låtit förföra sig a£ frestelsen. Bland ett fritt Folk har jag trott, inga nesliga straff borde finnas: Emellan Frihetens förlust och Dödsstraff har jag trott inga mellangrader böra gifvas i bestraffningen: jag hade visserligen tänkt göra Motion om 188 Den 7 Martil Spöstraffs afskaffande och förvandling till arbete å Fästning 3 mert jag har afhållits derifrån, emedan jag fruktar, att Utskottet ej skulle vilja företaga en så stor förändring i Allmänna Lagen. Men då en ny
» Har någon sårat dig? Hvad är det? Så tala då, » sade modern i ångest. » Förlåt! Förlåt! » snyftade Sigrid. » Hvad har du gjort, då? » Då reste Sigrid sig. » Faster Karin har sä rätt, så rätt så — fast jag inte ville tro det » — snyftade hon. » Faster Karin? » » Ja! Och jag vill inte gå i skola längre, inte träffa Fanny Borg eller någon af de andra, det gör mig bara elak. Jag vill arbeta för mamma, och mamma får inte passa upp mig — inte slita ut sig för min skull, för det är synd, synd emot mig också. » Hon skrek nästan fram de sista orden. » Det är ju min glädje. » » Men det är ingen glädje för mig längre. » » Sluta skolan — hvad talar du o m? » » Mamma vet ju, att faster velat det så länge, och att jag får plats med lön hos henne hvad dag jag vill. Då slipper mamma skolafgiften, böckerna och allt det där; inte behöfver jag några granna kläder heller; och så förtjänar jag pengar och kan ge mamma, hjälpa mamma på alla sätt. » Sigrids ansikte sken af glädje, men fru Werner satt tyst, medan tår efter tår droppade utför hennes kinder. Hur hade hon ej tagit miste i all sin kärlek; hur hade hon ej felat mot sitt barn, felat grymt, då hon planterat själfviskheten i henöfverraska de sina genom de gåfvor, man förnes hjärta, i stället för att gifva henne vapen färdigar under timmar, som böra egnas åt hvila i händerna på den knaggliga lefnadsvägen, som oeh sömn, och man kommer vanligen att öfverhon ändock ej kunde gå i hennes ställe. Hur raska dem med åsynen af ett par försvagade hade hon ej glömt, att ingen är satt i världen ögon, bleksot oeh nervositet frampå nyåret. Ett att tjänas, utan att tjäna. Hur egoistisk hade allt för dyrbart material har blifvit användt, ej hennes kärlek varit, midt i själfuppoffringen! utom pärlorna, guldtråden och sefirgarnet, näm» Min präktiga flicka » sade hon sakta, i det ligen helsa och kroppskrafter.
» Hvad nu först angår det begärda extra anslaget för år 185 6, så grundar sig framställningen härom på den af KrigsCoil. straxt före ltiksdagens början och innan antalet af de under årets sista 3 .månader behöfliga portionerna kunde vara kändt, förslagsvis gjorda beräkning, att berörda kostnad skulle upgå till omkring 148,000 Itdr Bco, hvarutaf, utom det för året beviljade extra anslag, 10,000 Edr, besparingarna å vissa 4:de IIufvudTitelns anslag ansågos kunna godtgöra ett belopp af 38,000 Edr Bco. Enl. hvad K. M. tillika härvid tillkännagifvit, utgör detta belopp det högsta möjliga, som af dessa besparingar i allmänhet kan till ändamålet disponeras, såvida icke KrigsStyrelsen skall komma i förlägenhet för liqviden af andra utgifter, sorn till stor mängd förekomma för landtförsvaret och för hvilka särskilta medel icke äro anvisade. Extra mathållningskostnaderna för år 1856 befinnas, efter numera afslutade räkenskaper, hafva utgjort 154,884 Edr Bco, och således med omkring 6,800 Edr öfverstigit den af KrigsCoil. kal - 156 Den 7 Jtili e. m. kylationsvis beräknade och hittills till stor del förskjutna summan. Andra tillgångar till godtgörelse häraf förefinnas ieke, än de af Chefen för LandtförsvarsDepart. upgifna, dels årets extra anslag för mathållningen, dels en mindre summa å anslaget till durchmarschkostnader, dels extra utgiftsmedel, samt slutligen Artilleriets och 4:de HufvudTitelns besparingar. Men om den af K. M. derutöfver anmälta brist af cirka 100,000 Tielr Bko, för hvilka extra Statsanslag begärts, skulle, såsom StatsUtsk. synes påpeka, böra äfvenledes bekostas af 4:de HufvudTitelns allmänna besparingar, så skulle derigenom alla för flera föreg:de år reserverade dylika tillgångar blifva helt och hållet medtagna; och då några nya sådana tillgångar icke blifva kända förr än efter 1857 års slut, skulle följaktligen K.
Han har nemi. sagt, alt kredilivet kunde begagnas till att uttaga och till utrikes ort utföra hankens silfver. Förmodligen har han byggt sin förmodan derpå, att 2:ne hypoleks-föreningar hafva upptagit utländska lån och för räntors och afbetalningars liqvid behöfver penningar att kunna på utländsk ort användas, hvartill, när vexeltillgången är knapp, medlen måste hemtas från banken. Jag får dertill svara, att om sä skulle skett eller ske, så vore det för alt minska en redan befintlig utländsk gäld, som måste betalas. Deremot kan jag åberopa en annan erfarenhet, som jag sjelf äger från den lid, då jag hade äran att vara banko-fiillmäktig samt ledamot af styrelsen öfver banko-diskont-verket, nemi. att direktionen till följd af reglementet icke kunde hindra att ju lån der upptoges i akt och mening att utvexla och utskeppa bankens silfver, icke för att betala utländska skulder, utan endast för att dermed betala utländska kramvaror af den mest umbärliga art, t. ex. barnleksaker eller dylikt. Det är visserligen sagdt, att maximum för enskilde personers kredilivrätt är föreslagen till 10,000 r:dr; men om 185 personer begagnade sig af denna rätt, så kunde det ju hända att banken fick utbetala icke mindre än 1,850,000 r:dr, hvilka kunde användas såsom tillgång för att uttaga silfver ur banken för en under dålig konjunktur umbärlig införskrifning af varor, och ehvad banken bibehåller eller indrager de hypoteks-föreningarne lemnade kreditiv, måste dessa fullgöra sina utländska utbetalningar, hvartill — om ej annan tillgång finnes — medel får hemtas — medeleller omedelbart — från bankens silfverhvalf. Hr Ribbing, Arvid: Jag anhåller att blott få förena mig med de Hrr, som begärt återremiss. Jag tror icke att en så solid inrättning som R. St:s bank kan löpa någon fara genom fort farandet af den ifrågavar. kreditivrätten till hypoteks-inrättningarne, isynnerhet då ingen har ifrågasatt dessa inrättningars soliditet. Då nu öfverläggningen förklarades fulländad, yttrade Hr Gr. o.
SZO Den 9 Augusts. utgöra sine Rust - och Noterings - skyldigheter; At hanö förmögenhet sä medtages at han intet, förut af onödigr och intet tätande utgifter utmattad , af egen böjelse kan bisiä Staten, ty -er intet finues, har Kejsaren färtornt si» rätt, och detzulom dä Contraetcr öfwerffridaö, et billigt m.ifttroende wäckes, at i mindsta mätt» Contrahera med Kronan, som jag werkeligen kämrer bafwa ä wederbörligt ställe händt och legat i wägen för nyttiga sakers framgäng, oberäknad! at dä onyttiga utgifter för Staten utgöres, wäckes cn billig anledning til motwilja at tjena det allmänna, sä äro sädana högst bewekande skäl, som förmätt mig at wäcka Högwälborna Herr Grefwens och Landtmarffal. tenö, samt Högloft. Ridderstapet och Adelns upmärksamhet i denna sak, under en listig ön. stan at de beswärligheter mätte för skattdragande Undersåtare undanrödjas, som med Sta. tens beständ, kunna lätta deras bördor, de der nu pläga Medborgare, utan minsta båtnad för Riket. Det har warit föga stränghet wid at som Sär ofwan stedt, anmärka de oftast nämnde mistbruk, dä allmänna nöden och förtrycket uti en kedja af bändclser oafbrutet pämint derom, och werkan deraf ännu dageligen lämnar nya pä-. minnelser, iren at upfinna och kunna upgifwa de billigaste och rättaste grunder til framtida rättelser och häfwande af sädane tryckande olägenheter, är wida swärare, dä man har at strida emot inrotade rvanor och fördomar, alltid fwärF Den 9 Augusti. 8^1 swära at öfwerwinna.
Ett par gånger, då de varit tillsammans på teatern, hade han dikterat för henne sina teateranmälningar, men han var aldrig belåten med resultatet. Han påstod sjelf att han måste ha en penna i handen för att känna sig som herre öfver sina tankar och för att kunna få bugt med formen. Mest tyckte han om att sitta tyst och höra på när hon berättade; och hon gjorde honom oftast till viljes, ty det var henne en glädje att ha honom hos sig och hon fruktade ständigt att han skulle finna deras têt-à-têter tråkiga och gå sin väg. Detta var ett medel att hålla honom kvar; och hon begagnade det. Hon hade lätt för att tala och hennes skiftande rörliga lif erbjöd ett outtömligt material till hennes berättelser. William hade lagt märke till att modern alltid så mycket som möjligt undgick att blanda in faderns namn och att hon aldrig vidrörde det ömsesidiga förhållandet mellan dem. Detta väckte hans misstänksamhet och hans nyfikenhet. En afton medan hon som vanligt höll konversationen uppe sade han plötsligt och som det tycktes helt omotiveradt: »Plågar det dig mycket om jag gör dig frågor angående min far?» Hon teg ett ögonblick, liksom tveksam. »Nej», sade hon till sist. »Du drar på det som om det skulle vara dig obehagligt? Nej. Du kan fråga om allt hvad du vill. Jag har ingen ömtålighet.» »Det var ett stort ord.» »Eller jag vill ingen ha; det är detsamma!» Han såg på henne forskande, och sade i en ton som om han i hennes eget intresse ville afråda: »Du känner mig inte. Jag vill sticka min sond i allting för att leta efter orsakerna. Du kommer att rycka till vid beröringen.» »Kanske. Men försök.» »Jag är hjertlös.» »Var bara naturlig.» »Jag är kanske grym ... Men jag kan inte låta bli.» »Han böjde sig fram och lekte med en ullgarnsända, som hängde ner från hennes sykorg. »Med allt det tillvinnande hos min far – säg: var inte ert äktenskap olyckligt?» »Nej.» Det kom häftigt och hastigt, som en eftertrycklig protest. »Var han dig alltid trogen?» Hon dröjde en stund med svaret: »Trogen?» sade hon långsamt. »Ja, han var mig alltid trogen.»
Stats-lJtskottets Memorialer och Utlåtanden: — N:o 61, i anledning af Kongl. Majlis Nådiga Proposition, angående kostnadsfri upplåtelse af kronomark för jernvägsanläggningen mellan Gellivara malmfält och Luleå eif: B. IV. 96, 190, 292, A. 292. — N:o 62, i anledning af väckt motion, angående ersättning för utgörande af augmenls-ränta för en utjord, kallad Altuna äng: B. IV. 96, 190, 292, A. 292. — N:o 63, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse, angående väckt fråga om Sala silfververks återgång till Statens disposition: B. IV. 96, 190, 292, A. 292. — N:o 67, i anledning af väckta motioner om åstadkommande och användande af Svensk jernvägs-materiel: B. IV. 210, 360; V. 33, A. 33. — N:o 68, med förslag till voterings-proposilioner i anledning af Riks-Ståndens skiljaktiga beslut, dels i fråga om anslag till komplettering af bristande materiel å redan anlagda stambanor, dels om anslag till fortsättande af nordvestra stambanan, dels om anvisande af medel till utvidgning af den beslutade bangården vid Klara sjö: B. IV. 272, 361; V. 36, A. 37, E. 427.
Jag sig henne d&amp; hon, den snart sextioiriga kvinnan, hemkommen efter en hel dag af oafbrutet arbete för att njuta nagra timmars hvila, fick höra att ett sjukt barn behöfde hennes hjalp och sprang upp s i rask som en ung flicka för att skynda till det. Eller dti hon i sina konsultationsrum i den centralaste deien af staden tog emot de minga yngre och aldre kvinnor af alla samhallsklasser, som kommo till henne med sina egna och sina barns kroppsliga och andliga skröpligheter; och hon d i med den för henne egna blandningen af öm moderlighet och lugn myndighet visade sig vara en skicklig famPljeZäkare i ordets egentligaste bemarkelse, i stind att genomskada invecklade förhtillanden och .gifva rad för mer an ögonblickets behof. Eller da hon gastades af landsman frin " das grosse Vaterlandn p&amp; andra sidan hafvet och med sin öfverltlgsna m&amp;i.nniskok&amp;nnedom och sitt ungdomligt friska intresse tillsa.mmnn med deal dryftade dagens brannande frAgor. Mest oförgiitlig ar dock för mig den första kvallen, d&amp; jag s&amp;g henne i kretsen af hennes elever, oinkring tjugu yngre kvinliga Ilkare friin Boston; Jag hörde henne d&amp; tillsamman med den enda äldre, som var iiarvarande, dr. Morton, uppfriska sina minnen fr8n deras sviira tid, dti de bida hade arbetat p&amp; det som varit Marie Zakrzewskas lifsm&amp;l, det hvarför hon blef emigrant, n&amp;mligen bildandet af en praktisk öfningsskola för kvinliga Iakare, ett sjukhus för kvinnor, skött af kvinnor. Det var 1&amp;tt nog nu far den firade lakaren, som bares p i handerna af man och kvinnor ur Bostons allra bästa kretsar, a t t. sitta i sitt ombonade hem vid sitt rikliga bord och.
Bibliothekarie. Mellertid hade han redan 1735 blifvit Konungen och Drottningen föreställd af Rålamb, som i tysthet hade för dem yppat namnet af Argi författare. Majestäterna bemötte honom då med utmärkt nåd: Konungen skänkte honom en gulldosa, och Drottningen tretusen daler kopparmynt. I alla fall är troligt, att hans befordran var ett verk af Hattarnes hufvudmän, som började komma till makt, och med skäl påräknade, i denne unge auctor, ett särdeles tjenligt redskap. Åtminstone var det nu, som en närmare bekantskap emellan dem och honom begynte offentligen synas. Med Gyllenborg förenades han, såsom vi sett, till en början genom de poetiska banden af dramatisk samverkan. Men huru kunde den poetiska gemensamheten undgå att äfven vara en politisk, när desse Hattars politik hade just det mål, att, under en friare statsform, återställa det Carolinska Sveriges ära och storhet? Huru de dervid skulle råka att bete sig, när engång styrelsen kommit i deras händer, förmådde han – ursäktligtvis – ej förutse. Det var ock nu, som Tessin, sjelf en af Avazu-bröderne, drog honom djupare in i sin personlighets trollkrets; och hvem kunde vara nog på sin vakt, att icke, någon tid, tro på Tessin? Utan tvifvel menade vår skald ärligt, utan tvifvel såg han i denne sin nye beskyddare en den Svenska Frihetens äkta ledstjerna, när han vid riksdagen 1738 lofsöng honom i det långa, redan omnämnda skaldebrefvet; der ett oroligt anande af den vändning, som bemälta Frihet just vid samma riksdag började taga, förråder sig i stropher, sådana som dessa: Jag vill väl gerna tro, der mycken klarhet lyser, Att ej demant är glas, men rätta värdet hyser; Dock, der jag ser så fritt Oenigheten bo, I sanning om jag vet, hvad jag derom skall tro. Gud! låt ej Frihet bli en het Regerings-klåda, Och ett fördömdt begär, att laglöst vilja råda! Då står ett rikes lif på brädden af sin graf: Der hvar och en är Kung, är hvar och en sin slaf.
Men gemensamma för dessa tidskiften voro, alltjemnt, den uppmärksamhet, som fästade sig, i bemödanden och bedömmanden, företrädesvis, ja nästan endast, vid det lingvistiska, det prosodiska, öfverhufvud vid det i composition och technik negatift formala; den undergifvenhet för de främmande mönstren, hvilken ofta ledde till ytlig härmning; och sättandet af vitterhetens kärna i ett något trångt upprättadt utile dulci, hvarmed man ville rättfärdiga hennes anspråk på medborgerlig vigt och aktning. Lyckligtvis skedde ofta, att snillet gick i sin praxis vida längre, än i sin reflexion; me vi tala här om theorien af det vittra tidslynnet. Sedan man vunnit, att ”Poeteriets” lek ej längre ansågs för en otillbörlighet, ville man ock, att någon ”redbar” betydelse skulle tillerkännas äfven sjelfva leken; för att göra förklarligt, huru så många både fullvuxna och lärda män kunde deråt hängifva sig. Också är, alltifrån Stjernhjelms uppträdande ända till Svenska Akademiens stiftelse, den traktan hos de förnämsta litteratörerne oafbrutet märkbar, att höja det moraliska begreppet om Poetens kall och om de egenskaper, som tillhöra hans yrke. Dervid lådade nämligen, i det längsta, föreställningen om ett rimmande dagdrifveri, som tillika innebure en för vissa qvicka, men utsväfvande oduglingar anständig utväg, att vid allahanda tillfällen, genom än beställda, än obeställda qväden, förvärfva en lättfången allmosa. Allmänheten höll sig hårdnackadt fast vid den tro, att näppligen någon vore sannskyldig poet, som ej vore med detsamma, liksom ex professo, strykare, drinkare och fattighjon. Ännu i och efter Gustaf den Tredjes dagar anförde man, till bekräftelse derå, Lidners, ja Bellmans exempel; liksom man, under den för-Dalinska tiden, plägat åberopa Lucidors och Runii.
Arbets - Förtekuingar, se Förtekningar Arbetshus, på Borgholms Slott och i Wadstena, K, M. Prop. I: 78. Remiss derå II: 44i,445. 447.449. S, o. E. U, Bet. IV: 844. Besl. Skrif. X: 5oi. — i Nyköping, Just, Omb. Berätt, II: 271. _ i Carlshamn, s. st. 273. mi Landskrona, Remiss II: 442. S, U, Bet. IV: 27. Besl. IX: 25. 26. 29. 31. — i Landskrona eller Malmö, Remiss II, 456. S, U. Bet. IV: 866. Besl. IX: 346. 349. 363, 370. ■— personers användande dé-rstädes, tillsvneu deröfver, Remiss II: 463. L. U. Bet. VII: 3o3. Skrif. X: 377. K. M:s Svar I: 37?- Fångförtekniugar från Arbetshusen, se Förtekningar. — se äfven O dlin gsl §n, Arbetssätt, i Rikets Embets-Verk, förbättradt, se Embeten och Tjänster, reglering deraf. SS iguationer, se Invisni n ga r, ggistans-Kontoret, General-, Revisor. Remiss å Register. Memor. 438. 5o3. S. U. Bet. IV: 1736. Besl. Auktioner, Pant-, sättet dervid, Remiss II: 45l. L. U. Bet. VII: 37. Besl. IX: 56. 61. 64. 67. — Dykeri-, rättighet till deras förrättande, Remiss II: 48o. E, U. Bet. VIII: 160. Bakugns - penningar, i Städernc, se Accis - penni n g a r. Bank, Besparings-, för Arbetsfolk, Remiss II; 4g2, E. U. Bet. VIII: 545. Besl.