Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Med några vårdslöst ditkastade penseldrag var han färdig med den menskliga varelsen i båten. »Bevara mig väl, tycker du att det liknar herr Helm?» utbrast Sandra nästan förskräckt. »Trodde du att jag ämnade måla hans porträtt?» svarade konstnären skrattande, »jag är landskapsmålare och icke tillverkare af modeplanscher, som den der gynnarn ser ut på taflan fyller han sin plats, han kan vara en fiskare eller hvad som helst.» »Han har hvarken näsa eller mun.» »På det afståndet! Tror du jag är en pedantisk gammal mamsell som klåpar med miniatyrmålning? Jag ville bara se dagern och vattnet der borta – färgen – ser du, det var allt hvad jag ville. Är det vatten eller ej?» »Vatten – herr målare – vatten; man hör hur det plaskar kring båten.» »Nå, inte skall du då stå der och räkna färgklumparne! Se på det hela!» Han ryckte sin stol tillbaka, för att sjelf komma på lagom afstånd. »Nu är det gjordt», ropade han till sin modell, som sakta rodde mot land. »Hvad den är förtjusande», sade den unga flickan i det hon förtroligt lade sina händer på kusinens axlar och böjde sig fram för att på samma gång som han betrakta taflan, »hvad skall du kalla den?» »Qvarndam i morgonstämning», svarade han och strök förstulet sin kind emot den fina handen på sin ena axel. »Morgonstämning – åh, det är oförsynt! Du – sjusofvare – vill du tala om morgonstämning?» hon brast ut i ett klingande skratt, »har du varit här en enda gång förr än upp mot middagen?» »Tyst, kyckling, det förstår du inte» svarade han muntert. »Men kritiken? –» »Hvad bryr kritiken sig om namnet, du lilla vishet! Se på taflan, är der icke stämning i den, så säg.» »Der är sommar och sol åtminstone; jag vet icke hur det heter på målarespråk», sade hon, det var hennes kritik. Han sade ingenting, men vände sig om och såg in i det leende ansigtet, liksom om han icke sett det på mycket länge; det var hans belöning för ett godt arbete. »Gamle gosse», sade kycklingen gladt och besvarade hans blick.
Vid uppläsning af det Vallöf!, BorgareStåndets å samma dag till Ridderskapet och Adeln framstäldte inbjudande, atr genom eu stor Deputation underdånigt uppvagta Hans Maj:t Konungen, Hans Kongl Höghet Kronprinsen och Hans Kongl. Höghet; Hertigen af Södermanland, fpr att så väl b tyga Riksens Ständers underdånigsta vördnad och tacksamhet för Kongl. Ma jsts Höga och Landsfaderliga omvårdnad för Riket 4© JUm 29 November. och Hans Kongl. Höghet Kronprinsens outtröft» liga bemödande att understödja Konungens nå-* diga rifsigtera som ådagalägga Riksens Ständers underdåniga glädje deröfver , att Hans Kongl. Högh t Arfprin.M-n upphunnit de år, då äfveq Han blifvit étt pvrt stor! för Svenska Thronen, h inställde Herr Grtfven och Landi Marskalken, örn icke Ridderskapet och In b.hagulv i enahanda beslut med Borgare Ståndet sig förena, samt om icke Tacksägelse - Addressens upp? sättande finge, på sätt Borgare - Stånds t föreslagit, till det blifvande Expeditions • Utsko,tet öfverlemnas. — Bifölls. Friherre Staél von Hollstein, Corfitz Ludvig:. Då Riksens Ständers Deputation pä sätt nu blifvit afgjort, uppvagtar Kongl.
Detta har han för året 1846 äfven gjort, och enl. hans öfver resan förde anteckningar utvisas, att resan börjades d. 12 Juni och slutades i Nov.; att han till rygga lågt 174 j mil; efter återkomsten till Stockholm arbetat på ritningarnas utförande till d. 1 Februari 1847, och att resan och arbetet således uptagit en tid af 234 dagar. De arbeten lian under denna tid utfört utgöra 405 större och mindre mer och mindre utförda ritningar, hvilka åskådliggöra 259 föremål, jemte detaljer, samt en till oritningarne hörande beskrifning af circa 35 ark. Ars resor, som börjades d. 7 Juni och slutade de sista dagarne af October, utgjorde 244J mil. Efter hemkomsten arbetades på ritningarnes utförande och beskrifningen till d. 1 Febr. 1848, och fordrades således från resans början till arbetets aflemnande en lid af 237 dagar. Resultatet af resan blef 819 större och mindre, mer och mindre utförda ritningar, hvilka framställa 259 föremål med detaljer, jemte beskrifning på de konsthistoriska föremålen. 1848 års resor utgjordes af 3221 mil, de börjades d. 13 Maj, fortgingo till Nov., och arbetets utförande slutades d. 1 Febr, 126 Den 21 Dec ernber. 1849, således 250 dagar från resans början till arbetets och beskrifningens aflemnande. Under dessa resor samlades 810 större och mindre, mer och mindre utförda ritningar, hvilka framställa 326 föremål med detaljer. Bland detta likasom bland förra årets ritningar finnas flere af 1 aln 4 tums qvadratstorlek med ända till 120 figurer från 1 till 3 tums storlek bland ornamenler, t. ex. plancberna af Risinge och Floda kyrkor m. fl. samt Calmar slott. 1849 års resor, som började i Juni och slutades i Oct., upgingo till 158| mil och till resan och ritningarnes utförande fordrades 235 dagar. De samlingar, som detta år erhållits slå på intet vis efter de föregide årens.
LOUISE. Nej. Det är ingenting. ERNA. Det är någonting med Alland; neka inte. LOUISE. att hän gått tillbaka. Det är inte sant. Jag har sett hans nya arbete. Vi ha sett det alla. Alla har han aldrig åstadkommit förr. Jag kommer från hans atelier. Ni ha sagt, säga med en mun detsamma. Någonting sådant ERNA. somnabul. Hvad är det som gripit dig så? LOUISE. Men jag förstår inte... Du ser ut som en Gruppen. 193 - ERNA. Hvad föreställer den? LOUISE.. Han kallar den Ödet. ERNA. Ödet? LOUISE. Ja. ERNA. Men så tala ut! Ödet, hvad vill det säga? LOUISE. Vänta jag skall berätta. önskat det så. Han tog undan det gråa skynket och jag såg Jag var den första som kom. Han hade ERNA. Hvad? LOUISE. min syn, men så löste sig konturerna och stodo der fasta och klara ... jag skall minnas dem alltid ... i min sista stund... Att börja med var det som om det bländat ERNA. synnerligaste infall. Var det något emot dig? Han har de be Den bergtagna. 194 - LOUISE. Fotställningen bildas af ett skrofligt klippblock, som vid venstra sidan höjer sig uppåt och bakåt tycks antyda liksom ingången till en håla eller klyfta. Den starka sluttningen framåt, en kant af sjögräs och några refvor af tång ge en känna dess kyliga luft, så väl har han förstått att ge stämningen af dess närhet ERNA. Det var hvad han kallar det: Ödet. föreställning om hafvet. Man tycker sig nästan grupp? Men figurerna? Figurerna? Det är ju en LOUISE. storlek en kvinnoskepnad med starka lemmar, inhöljd i ett draperi, som faller ner från hufhåller hon det samman omkring halsen, den vudet och hvari stormen sliter; med ena handen andra sträcker hon ut som för att taga stöd af klippblocket. Hållningen är framåtlutad, och blicken spejar skarpt och kallt ut i rymden Hufvudfiguren är af något mer än kropps mot ett för andra osynligt mål.
Därför se också de badande damerna så smidiga ut allesammans. Det är omöjligt att se smidig och bra ut utan korsett. » Kommentarier!!! — • Ack nej! mina damer. Jag törs ej åtaga mig några dylika i ett så- dant fall. Men behöfver därför icke samtycka, fast jag tiger. — Vid Long Branch såg jag en skara nyfikna en eftermiddag stå och beundra tre unga flickor, som just stego upp ur de salta böljorna. Att det var något att se, det kunna Ni lita på; ty en yankeenatur är ej nyfiken i första tag. En af de uppstigande bar nyss beskrifna dräkt fast i purpurröd färg, den andra likaledes, men i blått, och den tredje slutligen svart kostym med hvitt sidensargelif, broderadt med svart silke. De voro alls icke tafatta, utan fortsatte sin väg uppåt stranden i största lugn, ej ens huttrande, trots att vattnet den dagen var rätt friskt. Jag har sedan förnummit att denna trio var engagerad af badortsföreståndaren för att göra — reklam. Och det gör man alltid i Amerika. Målet vanns äfven här. De tre » badgracerna » drogo betydligt med folk, ej minst damer, som sedan alla varierande uppträdde i baden med röda, blå eller svarta dräkter ä la saison. Det är otroligt så många damer numera börja besöka de amerikanska baden. Att träffa europeiskor här är ej sällsynt. Lätta kommunikationer stå ju ständigt till buds och en resa öfver Atlanten sommartid har oändliga behag. Och amerikanaren har råd att anordna sakerna rikt, elegant och — förvånande. Härifrån simmade nu mången tärna direkt in i den » äktenskapliga hamnen ». Och hvilken flicka vill icke det? Äktenskapet står ju alltid som hufvudfråga och långt framom emancipationen, säga hvad man vill. » Das eivig loeibliche » står alltid fast, hur mycket skorrande reformstämmor än må rösta emot det evigt kvinnliga med dess behag, dess lekfulla mjukhet, tjusande, oberäknelighet och allt öfvervinnande svaghet. Smånotiser från kvinnovärlden. Danmarks första kvinliga riksclagsstenograf är fröken Elisabeth Grundleig, en sondotter till biskopen och själf bekant som en begåfvad författarinna.
I öfvertygelse örn riktigheten af hvad jag i det föregtde kortligen anfört, kan jag icke tveka att anse all tull böra afskalfas, och andra utvägar vidtagas till inbringande i statscassan af ett vederlag för netto-inkomsten af tullen. Detta skulle kanhända med minsta rubbning i de nuvar. förhållandena kunna ske, på det sätt, att samtlige importhandlarne i hela Riket utgjorde den bestämda summan efter billig fördelning sins emellan. Men vida bättre vore det helt visst, att tullvederlaget utgjordes af hela folket, genom en för detta ändamål på särskilda grunder byggd allmän bevillning. Men beslutet om tullens afskaffande borde icke verkställas förrän en längre tid, kanhända 10 år efter dess fattande, på det vederb. måtte hinna derefter inrätta sina omständigheter och förhållanden. — Genom ett sådant afskaffande af ali tull, skulle icke allenast alla de olägenheter och menliga inflytanden på samhället, hvilka jag ofvanföre antydt härröra af tullen, genast försvinna, utan äfven munga stora positiva fördelar vinnas. Sålunda skulle t. ex. hela den talrika tullbetjeningen lemna landet en stor til 1 vext i productiva krafter. Dessutom är det lätt att förutse, huruledes afskaffandet af all tull, i förening med lossandet af de andra tusen onödiga banden på näringarna, skulle utveckla lif och verksamhet i hela statskroppen på ett förvånande sätt, och bringa det gamla Sverige till den grad af välmåga, att redan våra närmaste efterkommande skulle få svårt att tro, det fäderneslandet någonsin varit så svagt och fattigt, som historien förmälde. Alla utländska varor skulle nödvändigt genast falla betydligt i pris, och i missvextår äfven spanmålen. Genom minskningen i priset på säd, salt, sill, torr fisk, tobak och andra den arbetande classens förbrukningsartiklar skulle arbetslönerna nödvändigt falla i samma mån; och derigenom, i förening med det minskade priset på alla råämnen , skulle äfven fabriksoch slöjdevaror kunna tillverkas till lägre pris, och näringsidkarens ställning sålunda snarare förbättras än försämras genom tullens afskaffande.
Nelly öfverraskades icke alldeles så mycket af Harvens ord som hon låtsade. Emellertid var det henne nu en ren lisa, en fläkt frisk luft, en hjelpsam handräckning detta nya ämne, som blandade sig in i samtalet. Det återgaf henne sjelfbeherskning och ryckte henne ur det virrvarr at outredda, pinsamma känslor, som hållit henne fången. Nu kände hon sig stark nog att vända sig om. Hennes ansigte var alldeles förgråtet, men hon lade armarne trotsigt i kors på ryggen och gjorde ett försök att skratta. – Pappa, du tänker väl aldrig gifta mig med Blumenbach heller? Harven gjorde också ett försök att skratta, men hans småhostande skratt var ganska tvunget. Han svarade: – Ack! Vi amerikanare äro inga orientaler. Vi låta våra döttrar sjelfva sköta sina giftermål. Men i det hela tycker jag verkligen om Blumenbach. Det är en rask, tilltagsen man, en »smart» man som vi säga. Särdeles hygglig är han i det hvardagliga lifvet. Efter du helst ville stanna här för alltid och ... Det bultade på dörren och in steg just den, om hvilken de talade. Nelly stod ännu med armarne korsade på ryggen. Det grämde henne obeskrifligt att just Blumenbach skulle få se hur förgråten hon var. Men som det icke fans något att göra vid den saken, försökte hon att hålla god min i dåligt spel och hon besvarade hans helsning vida vänligare än vanligt. Hur innerligt önskade hon icke i denna stund, att hon verkligen kunnat taga sin far på orden och dermed slå bort all den outhärdliga beklämning som plågade henne. Om det i hennes hjerta funnits en enda aldrig så späd liten brodd till ett tycke för Blumenbach eller för hvilken som helst annan – utom Emin – hon skulle ha omhuldat den med samma omsorg som en ung flicka ansar och vårdar det myrtenskott, af hvars kvistar hon en gång vill binda sin brudkrona. – Jag har med mig en svart – hur skall jag säga – varelse, som vi för korthetens skull kunna kalla karl, – började Blumenbach på sitt vanliga obesvärade sätt. – Det är Emin ibn el-Arabis eunuck.
Stats-Utskottets Betänkanden. 267 Ut, i 1822 års Berättelse. 1:0) Sedan Herrar Revisorerne af Herrar Fullmägliges Protocoll inhämtat, att Herrar Fullrnägtige bifallit Commissariernes hemställan, örn återbesättandet af en i Maji vmånad 1821 genom dödsfall ledig blifven Commissarié-Syssla uti Riksgälds-Contoiret och Herrar Fullrnägtige, uti afgifvet utlåtande förklarat, att sådant skett af det skäl, att Herrar Fullrnägtige ansett de Commissarierne åliggande göromål och förrättningar icke kunnat bestridas af färre än Fyra Commissårier; så bafra Herrar Revisorerne, som vid den verkställde allmänna undersökningen, till utrönande huru de åt en hvar ibland Riksgälds - Contoirets Ämbetsoch Tjenstemän uppdragne göromål och förrättningar blifvit skötte och handliafde, egt tillfälle, att i afseende på Commissarierne, inhämta en närmare kännedom af hvad dem till besörjande åligger, funnit sig icke kunna instämma uti Herrar Fullmägtiges åsigt af Commissarie-göromålen, dem Herrar Revisorerne ansett icke vara af större omfång och annan beskaffenhet, än att desamma år 1821 bordt kunna bestridas af endast 3:ne Commissårier, utan att desse härigenom fått vidkännas en trägnare tjenstgöring, än med all billighet skulle kunna fordras, pag. 2. Och som Herrar Revisorerne endast lemnat Herrar Fullrnägtige del af sin åsigt i ämnet, vill Stats-Utskottet framdeles uti 268 Ståts-Utskottets Betänkanden. den allmänna Berättelse om Riksgälds-Contoiret, som, enligt 38 §. i Riksdags-Ordningen, skall till Rikets Ständer afgifvas, meddela utlåtande i ett sammanhang med den af 1822 års Herrar Revisorer väckta allmänna fråga om Aflönings-Statens reglerande vid Riksgälds-Contoiret, i afseende på behöflige antalet af sysslor och befattningar. 2:0)
Vidare hafva de förvaltande Verken, vid det förhållande, alt, enligt från Drätsel-Commissionen i Stockholm infordrad calcul för år 1820 till och med 1824» kostnaden för den effectiva båtsmansstyrka Stockholm underhållit uppgått till 45 R:dr för hvarje båtsman, samt öfverstigit vacance-afgiften för en båtsman i öfrige städer, ansett att, vid en, efter rättvisa grunder, anställd jemförelse emellan Båtsmanshållet i Stockholm och öfriga städer, äfven borde tagas i beräkning till huru stort belopp kostnaden för Underhållet af en båtsman i Stockholm öfverskjuta den i öfriga städer för hvarje karl erlagde vacance-afgift; dock, som i detta fall «n af behofvet icke påkallad, men till betydlig vidlyftighet ledande jemkning äfven skulle ega rum emellan förstnämnde släder, hvilkas vacance-afgift utgått efter markegång, och således varit olika i serskilda orter; samt den anmärkta skilnaden emellan underhållet af en båtsman i Stockholm och öfriga städers vacance-afgift, hvilken senare, efter hvad Rikets Ständers underd. skrifvelse innehåller, understundom uppgått till 4° och derutöfver, i Rikets Ständers tanka, är alltför obetydlig, för att förtjena något afseende, vid betraktande af den lindring uti ifrågavarande onus, som Stockholm, jemfördt med andra städet och i förhållande till dess förmåga att draga båtsmans-rotering, må - Expeditions-Utskottets Forslag till lind. Skrifvelse N.-o 188. 34? ste anses hafva hittills åtnjutit; alltså hafva Rikets Ständer ansett, att ifrågaställde skilnad icke må vid den blifvande regleringen tagas i beräkning.
Men med hufvudsyftningen mot nationalrepresentanterna, och genom dem mot sjelfva representationssättet, hade jag förenat en tillämpning på vissa bestämda personer, tillhörande representationen, hvilka just i följd af denna hufvudsyftning måste företrädesvis varit föremål för anfallen, i hvilka nemligen, såsom institutionernes representanter och försvarare, dessa skulle bestormas, mot hvilka således hopens hätskhet skulle uppviglas och genom hvilkas uppoffrande man ville injaga skräck hos institutionernes öfriga vänner. Det föreföll mig besynnerligt, att vådorne skulle kunna gälla personer*), och likväl icke bestämda, kända personer. Så vidt man kände något af anfallets föremål den 18 Mars, måste man således ofelbart äfven veta, hvilka personer det gällde. Desse kunde ej vara andre, än Riksståndens kände anhängare, försvarare af deras rättigheter. Hvilka som bland dessa voro af massans ledare utmärkte såsom hufvudmän, de der företrädesvis borde blifva våldsamheternes föremål, ansåg jag icke hafva kunnat eller bordt vara för hufvudstadens Polisstyrelse mera obekant, än för stadens invånare i allmänhet, bland hvilka ryktet härom var utbredt under de föregående dagarna **). Att lagligen bevisa tillvarelsen af detsamma, syntes mig icke böra vara svårt; men jag fann det öfverflödigt. Om än Polisstyrelsen hvarken var förbunden att känna eller verkligen kände detta rykte, som i förväg angaf personerna, mot hvilka våldet skulle komma att rigtas; så var det dock nu otvifvelaktigt, att vid oroligheternes utbrott verkligen funnos träffade just så - *) Såsom de oundvikligen måste göra, så vida institutionerne allena och utan anfall på personer ej kunna angripas, då personer finnas, som försvara dem. **) Och i öfrigt för hela den läsande svenska allmänheten, utan behof af vägledning från ett sådant rykte. 118 R. St. Just. Ombudsm.
Jag skulle lyda honom blindt om han också bad om mitt lif. stryker med handen öfver hennes panna. VIGGO du är exalterad nu. Kanske skall du se annor Jag skall inte pina dig med några råd. Men lunda på allt detta, se'n dina nerver kommit i ro. Från förstugan höres ett lätt buller: ett par galoscher, som 135 - tagas af och en paraply, som stötes mot golfvet. Strax derefter knackar det på dörren och kamrer Möller kommer in. * KAMRERN bugar sig. förr än nu, men jag ville ogerna försaka nöjet födelsedagen. Jag har tyvärr inte kunnat komma ifrån att personligen få lyckönska fröken Louise på LOUISE räcker honom sin hand. Det var så snällt. Tack, herr kamrer. Tack för blommorna. KAMRERN. dag, Viggo Pihl! Jag hörde just, att du var här gången? Åh för all del, det... Helsar på Viggo. God kommen det blir ju ett kort besök, den VIGGO helsar. Ja. Jag reser vidare med ett-tåget. KAMRERN. Jag hör det, ja. Till Paris? VIGGO. Ja. 136 - KAMRERN till Louise. Viggo reser så snart? Fröken Louise tycker väl, det är tråkigt, att LOUISE. Det var roligt att se honom i alla fall fast det var kort. Naturligtvis. Men det får man ju finna sig i. KAMRERN. Här har varit ovanligt lifligt i dag. Det blir nog mycket folk med på tåget. VIGGO ser på klockan. är kanske på tiden, att man ger sig af. LOUISE. Och jag har mitt bagage att ställa om. Det Redan? KAMRERN artigt. Tiden går fort i angenämt sällskap. ser Louise in i ögonen. VIGGO Vill du, att jag skall stanna? Då stannar jag. LOUISE. du skall resa. Tack, Viggo, tack. Det visste jag nog. Men 137 - VIGGO tar hennes hand. Farväl då, lilla Lisa. LOUISE med tårar i ögonen. Farväl, Viggo ... och ... helsa Paris. VIGGO. Adjö, kamrer. De skaka hand. KAMRERN.
Det fins framställare # f kungar, hjeltar, skalder och tänkare, hos hvilka man skulle få bra svårt att reda ut, hvad i deras » personlighet » som härskulle kunna hjelpa dem. Det fins ju tailor, som ingen dödlig kan retouchera. Dessutom stöter detta slags kritik inom tidningarnes spalter ofta på den praktiska olägenhet, som kallas för bristande utrymme. Men då hr Hedbergs bok uppträdde med större anspråk än den efemera tidningslitera-turen, trodde jag mig också ega rätt att på den tillämpa allvarsamma fordringar, helst den endast handlar om konstnärer, hvilka man i karakteristiker ej bör aflarda med vare sig beröm eller klander, som endast eger dogmens tvifvel-aktiga värde. 1 allmänhet är den första fråga, man gör sig, när man ser ett dramatiskt återgifvande af en karakter: har skådespelaren träffat författarens mening? Och alltefter som man besvarar den frågan med » ja » eller » nej », tror man sig hafva afgjort, huruvida prestationen kan kallas lyckad eller icke. Först och främst torde det väl i allmänhet kunna vara ganska olika meningar om, huru en karakter verkligen är menad. Den ene faster sig mera vid ett drag, den andre mera vid ett annat, ' och mången gång kan frågan vara så tvifvelaktig, att man, om man strängt hölle på ofvanstående resonnemang, knappast skulle kunna uppföra ett stycke, der ej förf. sjelf tjenstgjort som sceninstruktör. Och det torde hafva sig litet svårt, åtminstone med utländska eller mycket gamla pjeser. Ty * hur säker hvar och en än må vara på sin egen fullkomliga uppfattning af förf: s mening, så torde det dock medgifvas, att här lean hvem som helst misstaga sig. Och ofta nog kunna två eller flere uppfattningar mer än väl tänkas bredvid hvarandra. Klart är naturligtvis, att idealet är, om en rol spelas på en gång intelligent och i enlighet med, hvad författarens tankegång utvisar. Men om vi noga tänka efter — hur ofta händer det, att man på en teater har en person, som fullkomligt stämmer med, hvad man vanligen tänkt sig, att författaren menat med en rol?
Då – medan modern sprang ner i hytten för att hemta något – nalkades kaptenen vår unga fröken, hvilken likväl icke mötte honom med samma glada, behagliga leende som vanligt. ”Jag märker att fröken finner mig vara en riktig björn, men jag bedyrar att jag menar väl. Alla dessa fjäskar äro på intet sätt passande att ha i så beständigt släp!” ”Men hvad ondt göra de mig då?” frågade hon, och en liten harmsen tår glindrade i hennes öga. ”Den saken torde bli nog vidlyftig att nu förklara! Nog af: fröken har en vän, som på det högsta rekommenderat fröken i min vård, och jag skall – med fara att till och med synas för mycket närgången – icke svika det löfte jag gaf denne person, hvilken jag icke en gång känner, men som jag förstod var en aktningsvärd man.” ”En vän af mig?” upprepade Blenda, och man skulle ha sett hvilket förändradt uttryck nu strålade i hennes öga, på samma gång som hennes sammetslena kind återgaf en nyss aftagen persikas skära rodnad. ”Jag vill minnas att han sade sig vara slägt med fröken. Huru som helst förband jag mig att ej nämna honom – men det löftet har jag nu brutit, dels för att ge förklaring öfver min egen omsorg och dels för att skänka fröken ett nöje, som kunde göra denna omsorg mindre obehaglig.” ”Månne det var samma person som som ” ” som lemnade paketet och blommorna – ja, just han, ja Men se der kommer herr Ramsberg. Gå nu i land!” Från denna stund bortdog hvarje anmärkning, som kunde göras öfver Blendas frihet i umgänget. Hon syntes ej mer hälften så intresserad, då de unga herrarne omgåfvo henne, och drog sig till och med stundom tillbaka från deras efterhängsna förtrolighet. I blyga och sälla drömmar tänkte hon i stället på sin riddare af svarta rosen. Ehuru frånvarande, vakade han således öfver henne, och hans milda varning utöfvade åter sitt inflytande, ett inflytande, så mycket mäktigare som det nu understöddes af den tanken: Hvarföre skulle han vaka, om han ej anade ett återseende? ”Här är jag nu! Det är väl ingen fara, hoppas jag – ni skickade ju genast efter doktorn?”