Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Och så hade de förtrollat hennes ögon, att, när hon kom till det nattliga Suomilandet, syntes det henne som om solen sken varmt, och tycktes henne der växa blommor och gräs, och ingen snö kunde hon bli varse; och syntes det henne, som om hon komme till en stad, der folk bodde och allt såg ut snarlikt som hvad hon sett förr, och mente hon det vara gynnsamma förebud, att det var så vänliga synvillor trollen läto henne dåras af. Hon frågade nu, hvar hon skulle råka den mäktigaste af alla trollqvinnorna i landet, och visades hon till en, som skulle vara den allrakunnigaste och mäktigaste. När hon hade framställt sin begäran, svarade henne trollqvinnan, att hon väl icke sjelf kunde säga, hvar det vackraste smycke i verlden stode att finna, men att hon ville gifva henne en fogel, som skulle följa den stolta frun verlden omkring om hon det önskade, och denna skulle nog visa henne, hvar det skönaste smycket stode att finna. Och den rika frun begaf sig på väg och den lilla fogeln flög framför henne och sjöng så vackra och klara toner; men derom brydde sig frun allsintet, utan längtade hon blott efter smycket. Kom hon så till ett land, der folket i åratal kämpat emot förtryck, men nu var kufvadt, och der satte sig fogeln och sjöng så ljuft och klart, just vid dörren till en usel koja. Men den rika frun tänkte: hvem vet, kanske gömde någon här det vackraste smycket undan krig och plundring, och hon steg in. På en usel bädd låg i kojan en man; hans blickar brunno och häftigt sade han några förebrående ord åt en qvinna, som stod vid hans bädd och bjöd honom en dryck. Sorgligt men stilla vände sig qvinnan om och ernade gå emot dörren, då den i detsamma öppnades och ett fruntimmer inträdde, vackert och ståtligt. Denna gick till qvinnan och sade: „Rosina, för tre år sedan, då vi gingo ut att strida för vårt land, då när hvarje hjerta klappade af stolthet, att få gå och blöda med de andra, då stannade du ensam hemma och, jag måste medge det, jag var nära att förakta dig, då jag red ut vid din mans sida.
För Artilleriets exercis: Lega för 34 hästar i 42 R:dr 40jöre för hästen dito för 20 hästar i 30 R:dr dito Skonings-och medikamentsdessa hästar, tillshm Oindelt Spanmål: 1855 års Stat anslår (2,865 kub. fot med ett försltjigsFörliöjuing till 2 R:dr |per Fouragering af Artilleriets och slags-auslag. Nuvarande anslaget Tillkommer: för 12 nya hästar på S^tat, leri-Regeinente . • • för 34 legda hästar i 42 <1 tilo r 20 dito dito i 30 dakar samt till fyllnad i tillgpnfourageringen . utföres tillhopa muntter!' g oell skoning. n ingnrne för: 1.7;»: — 2,1*4 2,081 Transport 48,900: — 5,982: — inea'; s-pen•li. Ör 12 att Tji lide las 1,089: — nu ngarne för astar 134: 25. S:gr 7,205; 25. •if-Gar - det cxer för f Stalf !;. tur, a 6 343: 75. hein sis. 6.801: 50 Jaga . 'i 123 . 4,195: 77. aagat', a 60 1,200: — penningar Tor mans 280: 62. 5 676; 39 T:r) 18,049,5 värde af 28,650: — kub. foi 7,449: — ,16,099: — värnade Kavalleriets Hästar; För - Förslag till blifvande Eiks-Stat. Penningar Riksmynt. R:dr. 2,122,047 S p a n m å l. Indelt, på förslag. Mått. Kub. f. 125,955 Värde ä 2 R:dr kub. foten. Mått. Riksmynt. Indelta Räntor, enligt markegång på förslag.
Detta dock mest under de år, då hon vistades i utlandet, England och Schweitz. Betydelsen af hennes litterära verksamhet, hvarigenom hon, som vi i inledningen yttrade, beredt sig en plats i vår litteraturhistoria, ligger däri, att hennes skrifter kommo att utgöra en föreningslänk mellan svedenborgianismens då få anhängare inom vårt land. Genom dessa skrifter tillväxte dock dessa efter hand, hvilket möjliggjorde bildandet af den första svedenborgska församlingen inom landet i medlet af sjuttiotalet. Det finnes numera flere sådana — däraf två i Stockholm — visserligen med få medlemmar i hvarje, men inom hvilka rå- der en stor inre lifaktighet. De hafva sina egna tidningsorgan, sitt eget prästerskap, sina egna kyrkobruk och äro af staten erkända. Fredrika Ehrenborgs namn tillhör sålunda vår odlingshistoria, särskildt den del, som afhandlar dissenters inom kyrkan. Denna tidpunkt fick hon emellertid ej upplefva. Det är andra händer, som vid den af henne vidmakthållna, fastän flämtande lågan tände den eld, vid hvilken så många andligt sökande tycka sig ha fått både värme och ljus. För att rätt förstå denna lära äro dock, enligt vår mening, den allmänna kulturens förutsättningar alldeles nödvändiga. Det är detta, som i förening med den svårfattliga korrespondensläran, lägger ett stort hinder för att svedenborgianismen skall kunna bli en folkreligion •439 i den mening, att den skall kunna genomtränga massan af folket. I Amerika, där detta villkor delvis är uppfyldt, räknarden emellertid ett stort antal församlingar och anhängare i tusental. Hvad framtid den i vårt land skall få, är naturligtvis omöjligt att förutsäga, men för förutsägelsen, att dess framsteg komma att gä ytterst långsamt, behöfver man ej mycket skarpsinne. Vår minnosruna öfver Frekrika Ehrenborg må härmed vara af slutad. Hennes betydelse som en kulturhistorisk person skall nog halka förbi många, ja, kanske mängden af Iduns läsarinnor, men hvad som ej bör och icke heller gör det, det är framställningen af de underbara skickelser, som gåfvo detta lif dess innehåll.
Det knackade på dörren; det var Molly som kom för att säga att téet var serveradt. När de slutat äta och återvändt till arbetsrummet togos anteckningarne fram. William grep sig strax an med att studera dem, medan modern satt borta vid bordet och sydde. Han läste en halftimmas tid utan att yttra ett ord, men modern, som iakttog hans minspel, märkte hur intresserad han var. »Detta är ju samvetsgrannt arbete!» utbrast han slutligen. »Till detta välde öfver formen kommer man inte utan ihärdiga studier. Du har brottats med språket innan du fick magt öfver det.» »Ja.» »Men hur har det kommit sig? Hvarför ...?» »Det vet du ju.» »Du skall aldrig försöka inbilla mig att detta bara är skrifvet för ditt eget minne. Dertill är det alldeles för samvetsgrannt utfördt. För hvem berättade du?» »För din far.» »Läste han dina anteckningar?» »Ja. Alltid. Det var derför jag kom att göra mig så mån om dem. Han hade ett begär att uppsuga och tillegna sig allt och det var som hade han icke nog af att vara på ett ställe af jordklotet. Han ville icke blott lefva sitt eget lif utan också mitt. Han var som en törstig svamp och det var lif han törstade efter.» »Åh, jag förstår honom!» sade sonen med öfvertygelse. »Jag förstod honom också. Han ville se med mina ögon och höra med mina öron. Aldrig blef han så glad som när jag kunde ge honom – riktigt lefvande – allt hvad jag hade upplefvat. Det skärpte min blick och mitt minne. Han med sin beläsenhet och sitt fina öra kunde bli så belåten när jag lyckats göra någonting riktigt på spiken rätt, så att både lokalton och färg och stämning var i behåll. Då kunde han trycka mitt hufvud mot sin axel och säga: Nu har jag inte varit bortrest, nu har jag varit med dig hela tiden, nu har jag sett det alltsammans, liksom du. Ofta önskade han också att jag skulle anteckna hvad vi båda varit med om och som han tyckte var värdt att komma ihåg. ’Du är mitt minne’ brukade han säga; ’du är min skrifvande hand, min tänkande hjerna, mitt allt.’»
Om du sedan icke hafver lust till henne, så skall du låta henne fara hvart hon vill, och icke sälja henne för penningar, eller försätta henne; derföre, att du hafver förnedrat henne. Om någor hafver två hustrur, ena som han kär hafver, och ena som han hatar, och de föda honom barn, både den kära och den okära, så att det förstfödda är de okäres; Och tiden kommer, att han skall sinom barnom utskifta arfvet, så kan han icke göra dess käres son till förstfödda son, för den okäres förstfödda son; Utan han skall bekänna den okäres son för förstfödda sonen, så att han gifver honom dubbelt af allt det på färde är; förty den samme är hans första kraft, och honom hörer förstfödslorätten till. Om någor hafver en sjelfsvörding och ohörsamman son, som faders och moders röst icke lyder, och när de tukta honom, lyder han dem intet; Så skola hans fader och moder taga honom fatt, och hafva honom fram för de äldsta i staden, och till porten åt samma rum; Och säga till de äldsta i staden: Denne vår son är en sjelfsvörding och ohörsam, och lyder intet våra röst, och är en fråssare och drinkare. Så skall allt folket i staden stena honom ihjäl; och alltså skall du skilja den onda ifrå dig, att hela Israel skall det höra och rädas. När någor hafver bedrifvit en synd, den döden värd är, och varder så dödad, att man hängre honom upp i trä; Så skall hans lekamen icke blifva på trät öfver nattena; utan I skolen begrafva honom på den samma dagen; ty förbannad är den för Gud, som hängder är; på det att du icke skall orena ditt land, som Herren din Gud gifver dig till arfs. När du dins broders oxa eller får ser vilsefara, så skall du icke draga dig derifrån; utan skall drifva dem till din broder igen. Om din broder icke bor när, och du känner honom icke, så skall du taga dem in uti ditt hus, att de blifva när dig, tilldess din broder söker efter dem, och då får du honom dem igen.
Så echaufferad KATRINE (sjunker ned på en stol). ferande, i det hon vänder sig till dem allesammans.) Vet ni hvad jag har gjort i dag EMILIE (afbrytande). Echaufferad ja, jag skulle tro det! (Trium Hon steg upp klockan fem. KATRINE. Då såg jag bara på vädret. MAX. Det regnade... KATRINE (vänder sig emot honom). Hur vet ni det? 25 MAX. Å, jag såg också på vädret. KATRINE (sakta till Leonora). har också talat med Emilie om det. Han har varit ute i natt, det är tydligt. (Leonora skrattar, Emilie rodnar. Max ser ut, som om han inte hörde). KATRINE (hostar). Han rumlar! Jag har vetat det länge, och jag drack jag te. (Ser sig stolt omkring.) Så ordnade jag allt i huset. Därpå tog jag en droska och körde ut har jag besökt valmän! på Utterslev mark. (Triumferande.) Och sedan dess LEONORA. Nej, jag steg inte upp förrän klockan sju. Så Men, Katrine och nu är klockan nästan två! KATRINE (visar stolt genom fönstret). det var ansträngande! Jag menar, att konversera Där sitter kusken, det är samma droska. Å ja med dem i synnerhet fruntimren. Och sådana inNu har jag emellertid så mycket att tala med Hans teriörer, mina vänner! Men man vänjer sig ju vid det! om, så snart som möjligt, att Emilie och jag tänkte äta LEONORA. middag här, ifall du ej har något emot det, söta Leonora. snälla flickor! Det är bäst att ni stanna med detsamma och skicka hem droskan. Vi äta nämligen klockan fem i dag Hans har valmöte på aftonen. taga af ytterplaggen.) (Katrine och Emilie gå ut i tamburen, man hör dem Hvad skulle jag ha emot det? Tag nu af er, 26 Femte scenen. (Leonora går fram till kaminen och ser på uret.) MAX. MAX och LEONORA. Ni ser på klockan har jag stannat för länge? LEONORA.
Då den så kallade personliga eller Capita» tions-afgiften, i Utskottets tanka, har sin grund deruti, att hvar och en för det lika personliga skydd, som under Dagen åtnjutes, bör serskildt bidraga till Samhälls-Inrättningens upprätthållande, emedan ett sådant skydd är af lika vär-t de för hvar och en, utan afseende på stånd,' vilkor eller förmögenhet, har Utskottet hvarken funnit skäligt understödja gjorda hemställanden om denria afgifts upphörande, eller dess utgö* rande efter de i 1789 års Författning följde grunder, helst en och hvar för sin inkomst eller förmögenhet serskildt beskattas. Utskottet får alltså härmed föreslå^ 1 to Personlig Skydds-afgift bör erläggas af hvarje i Mantalslängd skåttek t ifven person, utan afseende pä ständ, inkomst eller förmögenhet, olika för mans• och olika för qvirts-personer; men lika för personer af samma kön. Denna afgift ntgär ärligen frän och med fyllda 17 till Och med fyllda 60 är, dä densamma upphör för alla dem, sorn icke af Egendom, 14 Bevilln.-Utskottets Betänkande N-o ». Tjenst eller Rörelse, ega en Inkomst af 50 R.-dr, eller söm icke utgöra Bevillning af Lön» Egendom, Rörelse eller Förtjenst, I öfverensstämmelse med deri här förut motiverade öfvertygelse har Utskottet jemväl ansett: att den synbara förmögenheten bör, en* ligt grunden för 1823 års Bevillnings ■ Förordning, beskattas; och vid tillämpningen häraf föreslår Utskottet alo Bevillning utgöres af all Fastighet efter värdet, Utan afseende pä dess natur, med fortfarande likväl af bevillning ä rust-tjenstmarker Samt rotefriketsaf giften.
R:dr R:mt 1,001,675 — sorn för 14 mil gör 71,548 R:dr pr mil. nm Godsvagnarna kunna utan olägenhet draga en last af 140 å 160 ceniner och deröfver 8 Siats-Utskottets Memorial M 77. Efter uppläsning häraf anmäldes, alt Harr Grefve von Rosen, Herr Kaptenen Nordenfelt och Herr Grefve Cronstedt nu vore tillstädes; och lemnades dem företräde, dervid under en förberedande diskussion, rörande ämnet i allmänhet, de af Herr Ofverste-Löjtnanten Leijonancker uppställde frågor punkt för punkt gcnomgingos; varande dessa frågor så lydande: 1) Då de färdiga statsbanorna kosta i medeltal 840,000 R:dr per mil, huru bör denna summa approximativ fördelas på följande poster: Banvallens terrassering, Broar, kulvertar och trummor, Öfverbyggnader, Stationer, Verkstäder, Expropriation, Diverse arbeten, Rörelse-materiel ? 2) Huru beskaffad rörelse-materiel begagnas på Statens jernvägar såsom: Lokomotiver, Passagerare-vagnar, Lastvagnar, samt hvad är dessa vagnars kostnad, tyngd och nyttiga last? 3) Är den nu befintliga rörelse-materielen tillräcklig, eller huru mycket bölden ökas? 4) Om en svag bana anlägges för samma spårvidd, som Statens, hvilka besparingar uppkomma då å de på första frågan uppräknade poster? 3) Hvilka besparingar å samma poster uppstå vid anläggning af banor med 4 eller 3'/o fots spårvidd? 6) Huru bör rörelsematerielen för dessa 3:ne sednast uppräknade banor vara beskaffad lill tyngd, kostnad och nyttig belastning? 7) Hvad är, på grund häraf, relativa anläggningskostnaden för banor med: Statens spårvidd och byggnadssätt, D:o men svagare d:o, 4 fots spårvidd, fullgoda, 3V2 d:o d:o, d:o? 8) Huru beskaffade lokomotiver anses böra finnas på dessa slags vägar för olika transportbehof ? 9)
Han såg, att hon ändå var rädd, och han njöt af att skrämma henne. Han stod längre än han behöfde med lyft hacka. »Piero,» ropade det då högt och jämmerligt. »Piero, Piero!» Mannen sänkte hackan utan att slå till. Han såg förfärad ut. »Piero,» kom det gällt och skärande som ett nödrop. »Gud, det är Marcia, som ropar,» sade han. I detsamma kom en hel hop människor uttumlande ur en liten hydda, som var inbyggd i det gamla palazzo Corvajas ruiner. Det var ett tiotal kvinnor och en karabinier, som voro i kamp. Karabinieren höll ett barn på armen, och kvinnorna sökte rycka barnet ifrån honom. Men polismannen, som var en lång och stark karl, gjorde sig lös från dem, fick barnet upp på skuldran och sprang utför terrasstrapporna. Den mörke Piero hade sett på utan att göra en rörelse. Då karabinieren ryckte sig lös, böjde han sig fram mot donna Micaela och sade ifrigt. »Kan den lille afstyra detta, skall hela Corvaja bli hans vän.» Nu var karabinieren nere på torget. Piero gjorde ett tecken med handen. Ögonblickligen slöto alla hans kamrater en ring om den flyende. Denne vände sig rundt om. Öfverallt var det en tätt sluten ring af män, hvilka hotade honom med sina hackor och spadar. Det uppstod på en gång en förfärlig förvirring. Kvinnorna, som kämpat med karabinieren, kommo nedrusande under höga rop. Tösen, som han höll i sina armar, skrek allt hvad hon förmådde och ville slita sig lös. Folk kom tillrusande från alla sidor. Det var ett frågande och ett undrande. »Låt oss nu gå,» sade donna Elisa till donna Micaela. »Nu tänker ingen på oss.» Men donna Micaela hade fått ögonen på en af kvinnorna. Hon ropade minst, men man såg genast, att det var henne saken gällde. Det syntes på henne, att hon skulle förlora sitt lifs lycka. Det var en kvinna, som varit mycket skön, fast all friskhet nu var borta ifrån henne, ty hon var ej längre ung. Men det var alltjämt ett imponerande och storslaget ansikte.
Den förra af dessa gestalter utsträckte sin ofantliga arm öfver svinet, som då, efter att ha några gånger bitit i städet, sjönk tillsammans i en oformlig klump. Molnstädet i nordvest hade under tiden förvandlats till en stor och vid rundel, hvarur ett par gånger ett annat lejon med kunglig krona på hufvudet framkom, men åter efter en stund drog sig tillbaka. Det hela var sannolikt ett egendomligt luftspel, som gestaltade sig till stor del efter en liflig fantasis ingifvelse. Emellertid säger Runius sjelf härom, på slutet af den beskrifning öfver uppträdet, han författat, och hvaraf ofvanstående utgör ett kort sammandrag, följande: “Må ingen göra sig den tanken, att man i en flyktig och ogrundad fantasi eller inbillning torde ha ansett och liknat de här beskrifna underbilder vid något annat än det de verkligen representerade; ty man behöfde här äfvenså litet stå och gissa, t. ex. om man skulle det eller det ett lejon kalla, likasom man har orsak att fantisera eller grunda länge efter namnet, när man ett sådant djur af en konstig mästares hand i koppar stuckit eller af metall gjutit med klara ögon och om ljusa dagen för sig ser. Och var här ändå mer än alla mästare prestera kunna, nämligen rörelsen och minernas frequente förändring och mer dylikt lefvande väsen. Ej heller har man behof att frukta, det man i denna berättelsen någon ting exagerat eller med allt för stora ord för mycket utkrusat, emedan man med större skäl är missnöjd med sig sjelf att man intet funnit så vigtiga expressioner som denna synens värde, och rätt till säga majestät väl skulle hafva förtjent. Mycket mindre må någon tro, att häruti något skulle vara uppdiktadt och allenast för sammanhangets skull tillagt, ty att alltsammans så i sanning verkligen är skedt, det vill och kan man der så ändtligen skulle göras af nöden, med bästa samvete edeligen betyga. Säkert är emellertid att mången syn, hvarom här och der i orterna berättelser äro i svang, icke varit annat än hägringar. Hägring är ett luftspel, som under vissa förhållanden uppkommer af solstrålarnes brytning mot dunster, hvilka uppstiga ur jorden eller vattnet.
I anledning af 1845 års Revisorers anmärkning, sid. 16—17, rörande ulbetalningen af de i Reglementet för Riksgälds-Kontoret bestämda arfvoden till vederbörande för hufvudbokens af slutande äfvensom till åtskilliga Tjenstemän i Banken samt vid Stockholms PostKontor j anse sig nuvarande Revisorer böra upplysa, att den föreskrift i Tjenstgörings-ordningen,j hvarpå denna anmärkning var grundad, under den sedan sista Revision förflutna tid blifvit behörigen iakttagen. Det nya bokfö- Till följd af Rikets Ständers vid sednast hållna Riksdag vidtagna och ringsssttet för i 27 § af Riksgälds-Kontorets Reglemente meddelade beslut, angående — 23 ett förändradt bokföringssält i afseende på de byggnadslån, hvilka Städernas erätskilliga städer af Riksgälds-Kontorets medel erhållit, har en sådan hå*Ina byggsärskiicl räkenskap, som Rikets Ständer föreskrit'vit, från och med år 1845, nads,i'n blifvit upprättad för alla dylika lån. Härigenom hafva, utan någon olägenhet eller åsidosättandet af erforderlig reda och fullständighet vid lånens och derå upplupna intressens! samt verkställda kapitaloch ränteinbetalningars bokförande, de för innehafvarne af ifrågavarande lån, i 1844 års hufvudbok, befintliga 5 å 600 conti kunnat ur hufvudböckerna för de följande åren uteslutas.
Detta var det vackraste minne Sonja ägde af sin far, och det blef så mycket starkare inbrändt i hennes själ, som denna vinter blef hans sista. Ett hjärtlidande gjorde hastigt och oförberedt slut på hans lif. Detta slag träffade Sonja mycket djupt. Hon hade under den sista tiden slutit sig så innerligt till fadern, som hon dessutom alltid älskat mer än modern. Denna var en af dessa lätta, vinnande naturer, som alla hålla af och som äro goda mot alla, men med hvilken Sonja just i följd häraf kände sig mindre befryndad, hvarjämte hon också trodde sig mindre älskad af modern än de andra syskonen, under det hon af fadern alltid föredrogs. Hon kände sig nu vid hans bortgång så fruktansvärdt ensam. Anjuta hade ju sin man, vid hvars bröst hon grät ut alla sina sorger, men Sonja hade ingen, till hvilken hon helt kunde sluta sig. Den man, som ej skulle önskat något högre än att vara henne till tröst och stöd, hade hon ju alltid hållit på ett så konstladt afstånd från sig. Nu syntes henne plötsligt detta förhållande mer pinsamt onaturligt än någonsin; hennes längtan efter ömhet tog öfverhand öfver alla förutfattade meningar, och så invigde hon sig själf i all tysthet i det stilla sorgehuset till sin mans verkliga maka. Följande vinter flyttade hela familjen till Petersburg. Här fann sig Sonja snart som medelpunkt för en i intelligens och andlig lifaktighet utsökt krets, sådan som man knappast lär finna annanstädes i världen än i Rysslands hufvudstad. Ty att verkligt upplysta och frisinnade ryssar öfvergå alla andra i mångsidighet, fördomsfrihet, vidd inom andens värld, det var icke blott Sonjas erfarenhet, utan det erkännes af alla, som umgåtts i sådana kretsar. De äro framom de främsta i det öfriga Europa, de första att upptäcka en ny synvidd vid horisonten, och med denna nästan oerhörda andliga vakenhet förena de en entusiasm, en tro på sina idealer, som väl ingen annan nation i Europa. Och i en sådan krets kände sig Sonja nu förstådd och beundrad. För henne, som nu befann sig i sin ungdoms fullaste blomstring, och som tillbragt fem hela år fördjupad i de allvarligaste studier utan att unna sig den minsta förströelse, var det något bedårande i detta plötsliga omslag.
Mar skalkek gjorde proposition till ärerremisi as Stars-Uts?ottet« förftag, rörande SkatS-R gleeingen, samt ari de herwitz gjorde anmärkningar marte Urffolr^k meddelas. - ^ Bd - 756 Den ra December. Bifölls. Slutligen öpnades Tredje ClatzenS Herrar E. lectorers Lista till wal af en Ledamot i JämkningsUkskottet etter Herr 6rix>snv»I«jr, ^aeob kris, och befann» dertill wara wald N:o H09. Herr LIirenborZ, Ossbar "Willielm» Ridderjkapel och Adeln ätskildes kl. ; 9. In 66em krorocolli 6. 8ilver«tolx>s» Onsdagen den iz December. Plenum klockan Z lill 10. Föredrogs ä nyo der Hederwärda Vonde«Stan» dets förledne gärdaq aflämnade Protocolls - Utdrag, rörande wilkor för Walactens under>krifwanve. Herr 6yllsnrsm, Osr! Aäolp, anför, de fkrisreligen till Protokollet följande: Bonde-Standek gjorde ej ensamt anmärkningar tvid Regerings formen. Hwarie Ständ fästade upmärksamhel wid särskilde §§. Alla aimiärkningar dlef. wo uptagne och till afgörande i laglig ordning öfwer. Iäm« Den iz Drcember. 75? lämnade. Jag har ej förmärkt akt hwatken Högloft. Riddecskapet och Adeln eller Preste och Vvrgare-Srän» den sedermera omlalt sine anmärkningar, förmo'ellgen af den orsak att de uuäqo, att sedan de en gäng wo, re uptaqne, klef deras laglikmäliga afgörande en följd as sielswa ConstiMtionens föreskrifter. Det Heder» wärda Bonde-Skändet har deremot i afseende ä Desi anmärkning wid 114 K likwäl tyckts befara men äfwen sökt förebygga, all förgätenhet, dä