Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sålunda har jag fattat så väl ordalydelse, som andemening af RegeringsFormens 80 ett annat förstånd af den skulle innefatta begreppet äf ett envälde, som på en gång omintetgjorde all kraft af hvilket Contract som hälst, och detta kan väl aldrig vara förenligt med idéen af ett conslitutionelt eller lagbundet samhälle. Utskottens slutledningar till ett motsatt resultat bära elt omisskänneligt slägttycke med den anda, hvilken vid 1812 års Riksdag, utan afseende å Grundlag eller Constitutionalitet, bortskänkte den dyrbaraste garanti för all frihet; och det är elt högst obehagligt förhållande, att år 182g icke finna sig vara längre kommen, än att man ännu behofver kämpa emot 1812 års grundsatser. Rikets Ständer aga ingalunda någon myndighet att bryta häfd vunna, och till yttermera visso i Grundlagen skyddade contract. 47 H. 5 Den 26 O c t o b e r f. rn. Utskottens förslag, att, deras hörande förutan, påtruga Rustoch Rotehållare en inrättning, om hvars orättvisa emot Rostoch Rotehållare, och om hvars missbruk de i sednare tider vunnit den fullkomligaste öfvertygelse, skulle innebära ett Våld, som jag fruktar af ingen god ande vara påfunnit, och hvars verkningar torde påkalla någon eftertanka, då frågan är, att utföra det emot hela den jordbrukande delen af Svenska folket.
Lindberg ålagd ersättning för förluster å 2 boställsarrenden „ 1,500: — dito till kapellbyggnad vid Muonionalusta i Pajala socken af Norrbottens län „ 4,800. — dito till ett bönehus med begrafningsplats vid Turtola by i nämnde socken „ 5,000: — utaf anslaget, 6,000 R:dr, till utgifning af plancliverk öfver fornsaker ocb andra historiska märkvärdigheter „ 3,000: — utaf anslaget, 6,000 R:dr, till fortsatt utgifning af Svenskt diplomatarium ., 2,456:25. utaf anslaget, 9,000 R:dr, till dito af vigtiga handlingar rörande Sveriges historia och offentliga förhållanden „ 4,628:58. utaf anslaget, 190,000 R:dr, till en ny byggnad för Göteborgs hospital „ 140,000: — utaf anslaget, 90,000 R:dr, till löneförbättringar åt lärare vid stadspedagogierna „ 20,000: — Utan beräkning af de till fortsättningen af statens jernvägsbyggnader anslagna medel, utgjorde de såsom anslag utan återbetalningsskyldighet under sednaste eller 1859 och 1860 års riksdag beviljade och till utgående från Riksgälds-kouto - hvaraf, efter gjorda reqvisitioncr och framställningar, hittills i föreskrifven ordning utbetalats: eller tillsammans Transport R:dr 4,300,427: 33. Stats-Utskottets Memorial N:o 3. 19 Transport R:dr 4,300,427: 33. och å hvilka anslagför Rikets nu församlade Ständer disponibla besparingar uppkommit utgörande „ 2,415: 69. ^ 3Q2 343. .->
Enahanda förhållande inträffar vid andra smältningar, t. ex. N:o 22 för den 30 December 1837; och har nöjaktig förklaring icke kunnat erhållas, huruledes det i massan befintlige finsilfver kunnat under hvitkokningen erhålla en sådan tillökning af a Skålp.d ao ort 8y korn i vigt emot den, hvartill den vid smällningsoperationens början uppfördes. Med anledning af allt detta hafva Revisorerne funnit sig böra tillstyrka Rikets Ständer att hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, dels, att Kongl. Mynt-Styrelsen måtte förständigas att, till beredande af fullt förtroende bland allmänheten, åt Rikets Mynt, hädanefter vid utmyntning, mera än hittills, bör iakttagas, att det tillåtna remedium så litet som möjligt begagnas; samt dels, att då nu gällande Reglemente för Kongl. Mynt-Verket af den 30 April 1836 icke i allmänhet innehåller hvilkendera profningsmethoden, antingen den äldre, på så kallade torra vägen, eller den i sednare tider, egenteligen i Frankrike antagne, på 'väta vägen, bör vid Kongl. Mynt-Verkets profningar begagnas, utan 58 § endast förmå, alt de profpenningar, som till ytterligare controll å halten skola uppvägas, böra undersökas på våta vägen, sådant tillägg eller ändring i samma Reglemente malte stadgas, att vid alla profningar inom Kongl. Mynt-Verket en och samma method ovilkorligen bör användas;, och få Revisorerne derjemte tillstyrka att nämnde Reglemente måtte i sin helhet blifva öfversedt och granskadt. — 61 Kongl. Controk-Verket. Viel dessRäkenskaper, de der granskats i Kongl. Kammar-Rätten för år 1836 med och för år 1837 utan anmärkningar, hafva Revisorerne icke funnit något att erinra. Ställningen inhämtas af nedanstående Tabell: Debet. Balance från föregående året: Innestående Krono-Uppbörd: Lefvererad inom Räkenskapsåret Balance till påföljande året: Uppbördsmäns Öfverlefvereringar ' 1—-.-w/ 4:47. Credit. Utgift:
När I kommen in uti Canaans land, det jag eder till besittning gifva skall, och jag der i någro edor besittninges huse en spitelskosårnad gifver; Så skall han, som huset tillhörer, komma, undervisa det Prestenom, och säga: Det synes såsom en spitelskosårnad är i mino huse. Då skall Presten säga dem, att de skola rymma utu huset förra än Presten går derin, till att bese sårnaden; på det att allt, det i huset är, icke skall varda orent. Sedan skall Presten gå in till att bese huset. När han nu ser sårnaden, och finner att på husens väggar gula eller rödletta gropar äro, och deras anseende djupare in är än väggen eljest är; Så skall han gå utu huset genom dörrena, och igenlycka huset i sju dagar. Och när han på sjunde dagen igenkommer, och ser att sårnaden hafver ätit sig vidare på väggene af huset; Så skall han bjuda dem utbryta stenarna, der den sårnaden uti är, och kasta det ut för staden på ett orent rum. Och huset skall man skrapa innantill allt omkring, och kasta det afskrapade stoftet ut för staden på ett orent rum; Och taga andra stenar, och sätta dem i samma staden; och taga annan kalk, och bestryka huset med. Om då sårnaden igenkommer, och brister ut på huset, sedan man hafver uttagit stenarna, skrapat huset, och bestrukit det på nytt; Så skall Presten gå derin. Och när han ser att sårnaden hafver vidare ätit sig på husena, så är det visserliga en frätande spitelska på huset; och är orent. Derföre skall man bryta huset ned, både sten och trä, och allt stoftet af husena föra ut för staden på ett orent rum. Och den som går in i huset, så länge det tillslutet är, han är oren intill aftonen. Och den derinne ligger, eller äter derinne, han skall två sin kläder. Hvar nu Presten ser, då han går derin, att sårnaden icke vidare hafver ätit sig på huset, sedan huset bestruket är; så skall han säga det rent; ty sårnaden är hel vorden;
Må hånda åger ett miss förstånd rum hos den vårda Ledamot, som begärt votering. Det torde undanrödjas, om Herr Grefven och LandtMarskalken behagade förklara den påföljd, som voteringen får; ty jag föreställer mig, att om påföljden ej svarar till ända. målet med voteringen, omgången deraf torde besparas oss. Herr Grefven och LandtMarJkalken yttrade, dat han, i anledning af hvad Friherre Boije nyss anfördt, ansåg sig böra förklara, att om, emot all förmodan, vid den blifvande voteringen, pluraliteten skulle instämma uti Herr Cederschjölds anhållan om den ifrågavarande pen ro Julii e, mi 4«a propositionen, Herr LandtMarskalken då bestämdt skulle vägra berörde proposition, samt förklara öfverlåggningen hvilande, och jemlikt 55 § Riksdagsordningen öfverlemna frågan till ConstitutionsCJtskottets afgörande. Grefve von Platen : Efter detta Herr Grefvens och LandtMarskalkens förklarande, får jag, med fullt erkännande af den värde Ledamotens rått att begära votering, likväl till honom hemställa, om han till den grad vill uppehålla en så vigtig öfverläggning, som, ehuru den utfaller, gifver anledning till många vidlyftigheter, hvilka väl kunna vara af värde, men icke verka på huf. vudmålet. Jag gör denna enskilta hemställan utan all afsigt att derigenom inskränka någons rätt. Herr Berghman: Jag begärde votering, då jag hörde Herr Grefvens och LandtMarskalkens proposition med Ja och Nej besvaras, och jag tror, det voteringen skulle hafva slagit så ut, att Ja vunnit; men då Herr Grefven och LandtMarskalken nu mera förklarat, att om voteringen så utföll, att propositionen begärdes på Herr Cederschjölds anmälan, Herr LandtMarskalken likväl ej åt saken kunde lemna någon vidare åtgärd, utan att den Romme att till ConstitutionsUtskottet remitteras, hvarigenom åter voteringen skulle blifva utan ändamål; så afstår jag derifrån. Jag får tillägga, att det ej år af elak esprit emot StatsRådet, som jag ifrar för propositionen.
Någon aflatsprocedur, eller det att för tillfredsställande af Bevillning-Utskottets Utlåtande N.-o 4°- T ett i allmänhet såsom skadligt ansedt nöje, i första rummet skatta till en barmhertighetsinrättning och dymedelst i någon nion söka försona det felaktiga i begifvenheten på eller njutandet af ett penningödande tidsfördrif, torde ej vara fråga om; ty då borde väl afgiften räkna dess första uppkomst inom vårt land längre tillbaka än till en tiderymd, blott circa ett hundrade år aflägsen från innevarande Riksmöte. För qvarstående af det sammantrasslade förhållande, sorn nu vidlåder denna beskattning, torde några egentliga skäl ej förefinnas, och Utskottets för tillstyrkandet anförde motiv, det att Statens bästa, hvad nitet derföre beträffade, vore af en underordnad egenskap i förhållande till enskild inrättnings bästa såsom sporre för beifrandet af missbruk eller underlåtet fullgörande af hvad anbefalldt är, torde, om än det skulle vara öfverensstämmande med verkligheten, dock ej böra läggas till grund för ett Rikets Ständers beslut. I följd af hvad jag nu haft äran anföra, tager jag mig friheten vördsammast föreslå, att Rikets Högloft.. Ständer uti 3:dje punkten af Betänkandet N:o a3 måtte besluta: a) att stämplingen hädanefter må- verkställas på sätt Kongl.
Maj:t täcktes, med upphäfvande af alla deremot stridande lagar oell författningar, utom de ytterst lå fall, der det allmänna hade pligt att genom särskilda föreskrifter sörja för säkerheten till lif, helsa eller egendom, nådigst tillstädja en oinskränkt näringsfrihet; och har, sedan ifrågavarande motion blifvit Med-Stånden kommunicerad, Hedervärda Bonde-Ståndet, med förklarande, att motionen innefattade Ståndets gemensamma tanke i ämnet, i densamma instämt; Bih. till R. St.
Jag har sett honom dagen efter en sådan qväll – tyst, sluten, nästan dyster. Jag har sett hur harmen spänt i hans ådror, af skam öfver att han varit olik sig sjelf. Han trodde att alla menniskor tänkte på det: att Börje varit uppspelt, att Börje inte så noga hade reda på hvad han sagt. Så mån han var att visa hur väl han kom ihåg allting! Jag har aldrig sett en menniska med sådant behof att känna sin sjelfansvarighet. Och så det – att han genom sin medvetenhet är herre öfver sina anlag, det är det jag beundrar hos honom!» Marianne såg på honom med någon förvåning. Det var henne en absurditet, att Pål kunde beundra Börje. »Min Gud – tror ni det är blott hans fysiska styrka, som imponerar på mig! Vi män äro mycket mindre svaga för det der än ni qvinnor. Eller tror ni kanske att hans lugn är medfödt? Visst inte. Börje har inte endast fått sin mors förstånd, utan också en hel del af faderns brutalitet. Att veta beherska den som han gör, det är själsadel. Eller trodde ni att han fått sin finkänslighet alldeles till skänks? Bah, låt honom bli ond, och ni skall se hur han måste kämpa med sig sjelf för att icke gripa rent af till handkraft. Det är sant att han sällan blir ond, ty det fins en tyngd, en flegma, som håller tillbaka, men blir han det slutligen, då glömmer han inte. Hans agg är lika så segt och envist som hans tillgifvenhet är öfverseende. Jag tycker om sådana naturer. De ge ett sådant intryck af vederhäftighet ... Men hvad tror ni t. ex. att han inte skulle förlåta mig? Åh, han är i grunden ett sådant stort, godt, hederligt barn! – Jag kunde synda på nåden länge ... länge.» Han tystnade och log stilla för sig sjelf. »Det är i alla fall eget, hvad ni känner honom lite. Jag har märkt det på otaliga småsaker. Ni vet inte alls hvad han går för. Ni tar honom helt enkelt för en obetydlighet.» »Men snälle herr Sandell, hvad är han väl annat!» Pål blossade upp.
Denna öfverenskommelse må nu hafva varit föranledd af den brydsamma ställning, hvari Riksg.-Kont. befann sig, men obestridligt är, att derigenom undandrogos näringarne de fonder, som alltid varit för deras räkning disponerade. Denna åtgärd kan icke ändras, men man må dock uttala den åsigt, att det varit orätt af Bankofullmäktige att utan R. Stms hörande inlåta sig i en sådan operation, hvarigenom ett betydligt belopp blifvit undandraget lånerörelsen och fastläst i banken. Det är i min tanke en särdeles vigtig grundsats, väl värd att vidhålla, att Fullmäktige icke böra företaga något sådant, utan att R. St:r derom blifvit hörde och lemnat sitt samtycke. Man har talat om faran af att använda medel på det sätt, som af Utsk:t i detta Betänk, blifvit föreslaget, men jag frågar, om icke Fullmäktiges ifrågav:de åtgärd, att utan R. Stms hörande ingå aftal, hvarigenom Bankens fonder så fastläsas, att de icke mera kunna för landets 488 Den 21) Maj t. ni. rörelse användas, om, säger jag, icke denna åtgärd är ur synpunkten af landets behof af rörelsemedel ett vida farligare prejudikat än Utskits förev:de förslag. Man säger, att Utsk:t bort afstå från sitt förslag, sedan det fått kännedom om Fullmäktiges åtgärd. Jag medgifver detta, derest man icke kunnat förutse, att tillgångar skulle inflyta utöfver det belopp, som Fullmäktige tagit i beräkning. Nu kan emellertid inträffa, att flera filialbanker, än Fullmäktige förmodat, komma att upphöra inom 1 1 år härefter, ty oktrojen för de flesta enskilda banker går vid den tiden till ända, och måhända blifver då en sådan omorganisation af de enskilda bankerna, att filialbankerna komma att upphöra. Om då 2 å 3 millioner komma att från upphörda filialbanker inflyta till riksbanken, har det synts Utsk:t, att en del deraf kunde användas för det afsedda nyttiga ändamålet.
Vid många arbeten äro äfven dessa dispositioner grundade på contracter, och då är ett sådant anslag garanteradt genom Sveriges lag; men vid många tillfällen äro ej sådana contracter afslutade, ulan det beror på andra styrelseåtgärder, såsom upphand lingsauctioner m. m., hvilka möjligen kunna rubbas genom antagande af detta mom. oförändradt, om man förutsätter, att nästkommande Ständer träda tillsammans innan medlen blifvit använda. Man kan ganska väl föreställa sig en förändring i dispositionen, som ej ens varit afsedd af nuvar. StatsUtsk., eller dem, som nu beslutat anslagen, men som fikväl i en oviss framtid ganska väl kunde finna plats, oaktadt man nu liar satt sig deremot så mycket som möjligt. Således synes mig att man ej bör vara alltför frikostig på ord. Jag önskar ej att sådana fraser begagnas, emedan de synas mig öfverflödiga å den ena sidan, och å en annan sida kunna leda till misstydning. Jag inser således intet skäl, hvarföre man skulle behålla den sista alldeles öfverflödiga frasen. Väl har man i den i punkten medgifvit, att hvad som ett år reserveras kan under ett följande år disponeras; men om R. St, komma tillsammans, så säga de, alt det är D c 11 i April f. ra. 45 de, som disponera medlen, och ingalunda de personer, hvilka hafva sig uppdraget att leda sjelfva arbetet. Då är den i punkten eluderad. Hvad angar den 3 punkten, så är ändamålet med densamma, att i händelse icke alla de medel, som för visst ändamål uro anslagna, skulle dertill behöfvas, böra dessa öfverskott bibehållas till R. St:s disposition. Detta ändamål vinnes ju äfven, om man sätter punkt efter ordet behof och borttager den sisa delen af mom. Jag får således för min del vördsamt föreslå R. o. Ad. att ej antaga StatsUtsk:s förslag sådant som det är, utan, i enlighet med Hr von Hai tmansdoi fifs begäran, sätta punkt vid ordet behof och laga bort det återstående af momentet. Frih. Sprengtporten:
En hans förtrogne vän, Bergsrådet Jonas Cederstedt, som i handskrift efterlemnat ett par uppsatser om hans lefnadsöden, skaplynne och befattning med Sällskapet Par Bricole, förtäljer, att ”han lär dock ej varit auktor till någondera af dessa båda pjeser, fast han af ungdomsoförsigtighet påtog sig dem”. Se vi kanske här ett nytt vänstycke af den förlupne boktryckarn? Hade väl denne också narrat honom, att för slika skrifter ikläda sig författare-ansvar? – Det märkvärdigaste vid förhållandet till Momma är ändock, att Kexél då ännu kunde antagas såsom vederhäftig borgesman för ”betydande” penningelån. Hade någon förmögenhet tillfallit honom i arf efter hans nyss (1768) aflidne fader? Och var det med någon öfverlefva deraf, som han lifnärde sig under den vistelse i främmande länder, hvarifrån han först efter trenne år djerfdes tillbakavända? Underrättelserna om denna irrfärd äro hemlighetsfulla och fåordiga. Med en svensk sjö-kapten – säges det – kom han till Portugal, blef der känd af Fox, och begaf sig med honom till London. ”Om sina resor utomlands har han ingenting anmärkt”, heter det i en anteckning; ”men ihågkom Pitt, Fox, Pombal”. Enligt samma anteckning, hade han ock under denna tid – förmodligen under vistandet i Portugal – haft en tanke, att öfvergå till katholska läran. Tryggad genom Gustaf III:s revolution, visst icke för nya björnar, men åtminstone för ”Mössornas” hämd, återkom han till fäderneslandet 1773. Af dåvarande Direktören vid Kongl. Theatern, Patrik Alströmer, blef han nu der anställd såsom ”Ordonateur”: en titel, vid hvilken det redan för hans samtida föll sig svårt att fästa något bestämdt begrepp, emedan den, under en rättegång 1777, sålunda öfversattes af Hofrättsrådet Linderstedt: ”Den vid de Kongl. Spektaklerna någon slags befattning hafvande Olof Kexél”.
Riesens Ständers Banque; sä mycket jag för min enstildta del önstar att Cchntoirets, med (i det minsta) lika trägne och ansvarigs göromål syselsatle Tjenstemän, mä förtjena och njuta lika upmunlran och förmåner, som deras medbröder af lika grader innom Banco-Werket; sä litet anser jag det wara angelagik och önstcligt, akt desse, till beskaffenhet och söremäl, sä essentielt olika Werk blifwa helt och hällit lika organiserade. Att detta milt ödmjuka Memorial, med de öfrige Respectiwe Ständcn fär communiceras, derom wägar jag ödmjukeligen anhälla. Hwar - Den 26 Zebruarii. 1295 Hvarefter Friherre I^Isencrantr: mundteligen tilläde. Jag får noga förklara, ail i Högloft. Uk» ftssorleks Betänkande innchälles mycket, hwarmed jag i högsta matto instämmer; såsom angelägenheten af wiste förökade Cornroller och säkerhetsmått sann angelägenheten atl söka Hans Kongl. Majus Nådiga Föreskrift till samkelige Evllegier och Embetsman, atl lemna Comoirel det stynds.mma och kraftiga biträde, som hittills sätt begagnas, m. m. Herr ^enZerlein, ^acokupläste till Prokocolletföl. sande: om sä under denne som ftstförflukne Riksmöten, Skänverne hwarken gillat stneFullmägtigesförwaltning, eller de för dem utfärdade Jnstructioncr, om Rikets Högloft.
Men liksom Creutz är mest sig sjelf i sådana dikter, som Atis och Camilla eller Daphne, så är tvifvelsutan Gyllenborg mest sig sjelf, eller mest på sitt egendomliga vis skald, i sådana, der ämnet tillåter, ja fordrar ett pathos af hvad vi må kalla vältalighetens poesi, en lyftning af medborgerlig eller öfverhufvud sedlig sinneshöghet till en ton och styl af den art, som i Oderna ”öfver Själens Styrka” och ”till Naturen”. I den förra af dessa sånger, alltid af Thorild beundrad, har han flyttat in hela det senatoriska majestätet af de äldre svenska rådsherrarnes talkonst. Och likväl torde den sednare, som han ställt framför sina Årstider såsom inledning, böra ännu högre skattas: ty upphöjningen af ”Själens Styrka” förenar sig här med en natur-uppfattning, der tankan är ej mindre sann och djup, än känslan stark och liflig. Det som brister i dessa bägge Oders värde, är (nästan) endast – någon förkortning, eller större concentration; ehuru Gyllenborg ändå mer, än i allmänhet våra äldre Skalder, gick ut på att vara gedigen och sammanträngd. Sången öfver Själens Styrka, lofprisande Dygden, Friheten, den antika Republikanismens hjeltar och vise, den Stoiska philosophien och Sokrates, vänder sig från bilden af ett dygdigt och med sans fritt samhälle, der man är redan stor, när man i hopen blandas, med en smärtsam förtrytelse till det, som i verkligheten stod närmast för ögonen: Der, i en allmän sinnes-villa, När äran mer ej lifvar folkets själ, Den dygdig är, som lefver stilla; Och hjelte den, som ej är träl. Hvad ifver mig förfört, att Ålderdomen lemna! Vid tanken af min tid, har stämman blifvit svag. O Frihet! Fosterbygd! får man er mer ej nämna? Ha vi ej hjertan mer, att känna ert behag? J, första dygder, dem vi märka Ifrån en tid, som vår förundran gjort! Förutan er, kan själen verka; Men aldrig verka något stort. Hvi sker, att utan kraft sig våra snillen möda?
Det belopp, som för tillvägabringande af en så beskaffad lönförhöjning erfordrades, utgjorde enligt upprättade kalkuler Ridr 20,709; 22. 11. men afdroges derifrån dels den summa, som nu är afsatt för gralificationer eller 7,500: — Transport 7,500: — '20,709; 22. 11. 16 transport 7,500: — 20,709: 22. 11. dels det högre belopp, hvarmed statsverkets inkomst af lotsoch båkmedlen är upptaget, e mot hvad som beräknades vid sista riks-staten 5,000: 12,500: 6å återstod ett belopp af R:dr 8,209: 22. 11. hvilket åter, derest 10 lästers fartyg befriades från skyldighet att begagna lots, hvarom fråga förevarit, beliöfde ökas med 1,790: 25. 1. då sammanlagda R:dr 10,000: utgjorde den summa, hvilken Departements-cliefen föreslog att af Kongl. Majt b os rikets nästsammanlrädande Ständer äskas för beredandet af ifrågavarande löntillökning. Uppå Statsrådets öfrige ledamöters underdåniga tillstyrkan, läcktes Kongl. Maj:t i nåder besluta att, uti aflålande nådigt svar lill rikets nästsammanlrädande Ständer, äska den ifrågavarande, af Konung och Ständer nödiga ansedda, löntillökning, behöfliga summa af Tio Tusen (10,000) r:dr banko årligen. 6:o Handlingarna i målet, angående en lotsoch båk-inrältning å insjöarna i kanal-leden från Götheborg lill Mern, deraf inhemtades: Då upprensningen, så af Ettersundet som vid Stegeborg, till vinnande af samma vattenhöjd, sorn den öfriga farleden lill
Derifrån återkom han och ställde sig äfven att vänta invid ölkannan, som qvarstod på bordet. Nu hördes liflig rörelse i rummet invid, dörrarne slogos opp och ut trädde några herrar, bland hvilka den, som syntes främst i raden, bar en jernhammare i handen. Det ljusa håret, den höga pannan, öfver hvilka tre glesa lockar lågo platt tillkammade, för att dölja att den var kal, den böjda näsan, de skarpa blå ögonen; allt instämde med den beskrifning, Sigrid hört om hertig Carl, så att hon lätt gissade att det var denne stränge herre, som hon såg för sig. Hertigens blick föll genast på tjenaren och ölkannan. ”Ären J icke, som vanligt, slösare och öleskändare! Står icke der, nu åter, en hel stor drickeskanna med präktigt öl och andfalles? Ölebultar ären J alla, och dock viljen J icke hafva omsorg om att ölet hålles godt. Ställes det sedan andfallet på bordet, så grinen J nog, och viljen hafva nytt; men se, sådan soppa man kokar, må man supa, och den som grinar åt ölet, han må dricka vatten. Se till, Göran du, att detta präktiga ölet der, icke får förstöras, utan ordentligt slås i muggarne, som ställas på svennebordet.” Han tycktes erna tillägga ännu mera, men varsnade i detsamma Sigrid, och fäste med någon förvåning en skarp frågande blick på henne. Ett ögonblick bäfvade hon tillbaka, men sansade sig snart, och innan hertigen hade hunnit yttra den fråga, som syntes sväfva på hans läppar, fattade hon mod och trädde ett par steg fram. Derpå böjde hon knä och sade: ”Nådige herre, värdigas förlåta och bönhöra!” Temmeligen vänligt såg hertigen på den unga flickan, öfver hvars anlete hvilade ett drag af så djup smärta, men tillika så mycken sjelfbeherskning, att det syntes nästan oförenligt med ansigtets milda, barnsliga drag. ”Nå, hvad begär du, unga flicka”, frågade hertigen uppmuntrande.