Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hemman, hvarvid gästgifveri-rörelse är förenad, i anledning af väckt motion i fråga om rättighet för egare af dylika hemman att samma rörelse sig afsäga: B. II. 199, 208, 232, A. 232. Hemmans-egares representations-rätt, om ändring i 15:de §:n Riksdags-Ördningen, angående —: B. I. 180, 194, 395, 417, A. 417. Hemmans-klyfning och jord-afsöndring, angående förändring af Kongl. Förordningen den 12 November 1858 om ändring i föreskrifterna rörande —; motion af Herr Enar Wilhelm Nordenfelt: se Motioner. Herrljunga, angående låne-understöd för anläggning af en jernbana från nämnde ställe öfver Wenersborg till Uddevalla; motion af Grefve Erik Sparre: se Motioner. Hertigen af Östergöthland, angående förhöjning af hans statsanslag; motion af Herr Gustaf Mauritz Stjernsvärd: se Motioner. Heurlin, Kristoffer, Biskop och f. d. Stats-Råd, engående pension åt hans enka, Elisabeth Heurlin, född Liljewalch; motion af Grefve Carl Mörner: se Motioner. Heykenskjöld, Carl Johan Edvard, dess yttrande: I. Hjerta, Carl Johan, dess yttranden: I. 470; III. 525, 529. Hot Dalbogård, kommisisters-boställe i Kronobergs Län, angående försäljning till enskild person af en nämnde boställe tillhörigdei i den så kallade Spetsamossen: I. 47, R. 50; B. II. 465, 482, A. 482; E. lil. 58. Hof-förvaltningen, angående en utredning af orsaken till den uppkomna bristen i dess räkenskaper; motion af Herr Gustaf Mauritz Stjernsvärd: se Motioner. Hofhållning, Kongl.
Som blifver deras stöd i ålderns höst och öfver deras väl med ömhet vakar, förblifver moderns hjälp och faderns tröst, ej fordrar någonting, men blott försakar? En dåre gifter sig för giftas skull, hon gjorde det ej, har däri hon felat? Af mun finns ju tillräckligt, världen full, nog kunde hon fått en, om så hon velat. Men kanske att för henne en blott fanns, som hon sin hela lefnad velat gifva; och när hon icke kunde blifva hans, hon valde hellre då att ingens blifva. Se, kanske uti blicken spårar du en glimt utaf en gammal glöd där inne, kanske för hennes inre syn ännu det skymtar något gammalt, heligt minne. Ett minne, kanske utaf en som gömd inunder gröna torfvan länge hvilat. En solig dröm i fridfull vårdag drömd, men härjad af en stormvind som framilat. Ja, lika litet som försynen har till äkta man bestämt hvar man i världen, hvar kvinna icke heller skapad var att stå som husmor vid den egna härden. En verklig kvinna dock sitt lif ej ser förfeladt, fast ej äkta ståndet hinnes, en annan uppgijt hon sin lefnad ger, det ju så många goda syften finnes. Anni. * Kvinnans l^alklse. Af Helena Nyblom. jFamUjtm gamla flicka! ur mången utaf dessa gamla mör har du ej mött på vägen genom lifvet? Om dem hur månget grymt förtal du hör, hur månget klander, ofta öfverdrifvet. Den gamla ungmön stads blir förbisedd, af många hatad nära på som pesten, af andra blott förlöjligad, beledd, med liknöjdhet och köld bemött af resten. Visst ligger intet intressant uti de redan fårade och slappa dragen. Visst är väl hennes tjusmngstid förbi och flydda de ungdomliga behagen. Men är det hennes fel att åren gå? Naturen oss ej evig ungdom gifvit. Och är det skäl att hon skall hatas så, fast hon på » bfverblifna kartan » blifvit? Del mesta tadlet hon är utsatt för, » det knarriga och tvära gamla stycket ». Man glömmer allt det goda, som hon gör, hon är blott här i världen » en för mycket ».
Rustnings-skyldighetens utgörande under krigstider, reservera de sig Herr Friherre Cederström Jacob emot Utskottens fattade Beslut, såsom icke förenligt med rättvisa, heldst de förmåner Rusthållare för Rustnings-skyldigheten af Staten erhållit, så väl genom 3q4 Stats-Utskottets Betiinkanden. besittningen af sjelfva Rusthållen, som och genom anslagne Augmentsräntor ej allenast fullt svara emot Utgifterne i och för Rustningen, utan ock lemna betydligt öfverskott åt Innehafvaren. Ut Supra. Ex Protocöllo A, Fryxell, N:0 643. Ankom den 6 Dee. 1823. Riksens Höglofl. Stånders Statssamt Allmänna Besvärs och Ekonomi - Utskotts förnyade Utlåtande, i frågan om ett årligt understöd för Dykeri Commissarien Westbeck. Dä. Statsoell Ekonomi-Utskottens, under den i3:de sistlidne October, afgifne Betänkande N:o 55o ’’i anledning af väckt motiqn 0111 ett årligt understöd för Dykeri.Comniissarien Westbeck hos Hög loft. Ridderskapet och Adeln , Högvördige Preste-Ständet och Välloft. Borgare-Ståndet föredrogs, hade^ detta Betänkande Stats-Utskottets Betipikanden.
Det skulle vara till stor nytta för helsotilistandet, då tillfälle gåfves allmänheten att blifva val vårdad och skött vid påkommande sjukdomsfall, i enlighet med hvad den ansåg närmast öfverensstämmande med sina tänkesätt. Skulle icke detta finnas lämpligt, ber jag att få förorda nämnda anslag till en hydropathisk klinik. Begärdes på bordet. Gr. Björnstjerna, Carl Magnus, upläste följ. motion: Enskildta motionärers upträdande i löueregleringsfrågor har ofta förefallit mig, minst sagdt, obehörigt. Regeringen är embetsmännens rätta målsman, den bör bäst kunna bedöma behofveu. Undantag gifvas dock äfven från den säkraste regel. Om styrelsen, under en brydsam penningeställning, tvekar att framkomma med förhöjde atislagsfordringar, kan sådant icke annat än gillas, men då blir det deremot Ständernas oafvisliga pligt, att tillse det lika rätt vederfares Statens alla tjenare. I förlitande på denna sanning, vågar jag fästa upmärksamheteu vid det obilliga undantagsförhåliaude hvari åtskilliga löntagare vid Konungens värfvade HussarRegemente sig befinna. Då K. M:t vid sednaste Riksdag föreslog en löneförhöjning för värfvade arméen, ansåg K. M., att Regementsofficerare vid d. v. Kronprinsens Hussar-reg:te borde aflönas lika med deras vederlikar vid andra garnisons-reg:ten, men att alla öfriga grader kunde åtnöja sig med ett betydligt ringare lönebelopp. R. St. gillade dock ej denna åsigt, utan beslöto: »Enär lefnadskost»naden i Skåne och isynnerhet i Malmö, der största delen af rege»mentet finnes förlagd, torde vara i det närmaste jemförlig med »den i hufvudstaden, samt officerarnes förflyttning mellan de olika »garnisons-orterna otvifvelaktig! måste ådraga dem ökade utgifter, »hafva R.
Detta kan man kalla att fylla en länge känd lucka i ett folks bildning. Med ett femfaldigt hurra! efter råd och lägenhet, helsade vi Norges rena flagga, som vajade öfver en vacker granskog till venster i dalgången, och snart helsades vi, som gamla vänner helsas, i den vackra folkhögskolan. Omsorgen att skaffa oss husrum öfver natten var för vår gästfrie värd ett icke ringa besvär, ty alla två- och enmanssängar på skolan och de närmaste gårdarne voro upptagna; i den förra af lärare och lärarinnor (skolans nuvarande elever), de senare af sommargäster från alla tre brödralanden samt af stänkdroppar från den stora nordiska skolmötesfloden i Kristiania, hvilken redan börjat rulla på jernväg och bölja per ångbåt mot Norges klippor. Ändtligen lyckades det dock vår värds personliga bemödanden att få oss inhysta på två skilda ställen; våra två vägvisande kamrater försvunna först i ett ångmejeri och vi tre andra lotsades af vår outtröttlige värd en half timmes väg längre bort till en gård, der vi instoppades i ett ofantligt rum, medelst linneväggar afdeladt i tre pauluner, med livar sin sparlakans-säng, så hvit, ren och till den grad anständig, att dess ben och fötter skyldes af breda garneringar. Våra samveten slogo oss då vi jemförde dem med våra korta kjolar. Vi sofvo här allt hvad vi förmådde till kl. 7, drucko sedan en försvarlig portion mjölk och fingo så en muntlig räkning, lydande på 1,50 kr., alltså 50 öre per hufvud. I skolan väntade oss sedan kaffe och frukost och derefter föredrag, som äfven bevistades af de kringboende och kringresande gästerna. Och hvem kan rå för sina böjelser eller hjelpa att man träffar nära bekanta till de vänner, man mest värderar?
Konungens befallningshafvande noga hålla hand deröfver, alt icke flere hemman eller hemmansdelar anslås kronofjerdingsman än behofveterfordrar; hvarjemte, enligt Kongl, brefvet den 25 November 1823, reservskjutsskyldig hemmansåbo blifvit befriad från reservskjutsens utgörande under det år, lian förrättar fjerdingsmanstjénsten. fe Häraf synes, att den af motionären uppgifna utsträckning af berörde skjutsfrihet icke kunnat ega rum, utan i strid mot gällande författningar, hvilket i sådant fall kan rättas genom påkallad beifran af vederbörande embetsmyndighet. Och hvad beträffar motionärens förslag, att nämndeoch fjerdingsman böra vara frie från all slags skjuts med en häst, men för det större hästantal, som svarar emot de hemman, de innehafva, vidkännas vanlig skjutsningsskyldighet; så, ehuru Utskottet medgifver, alt olikhet i förmåner till någon del kan uppstå derigenom, att den hemmansdel, flir hvilken, enligt författningarne, frihet från skjutsningsbesvär^ åtnjutes, kan vara större eller Bih. till B. St. Bes v. och Ekon. Vlsk. Betänkande, N:o 26. mindre, anser Utskottet likväl en ännu större skiljaktighet skola uppkomma genom antagandet af motionärens förslag, dels i anseende till de serskilda skjutslagens olika storlek och dels till följd deraf, att skjutsningsskyldigheten på somliga ställen påkommer oftare än på andra; och får alltså Utskottet, som funnit sig icke kunna tillstyrka någon ändring i hvad nu finnes föreskrifva om nämndeeller fjerdingsmans skjutsningsfrihet, hemställa, att ifrågavarande motion icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Stockholm den 28 Januari 1848. STOCKHOLM, tryckt hos Marcus & Cour. 1848. Allm. Besvärsoch E k o nomilits holle Is Betänkande, N:o 27. 1 N:o 27. Ank. till Exp.-Utsk. d. 26 Febr., kl i e. m.
I denna koja bor en tärna. Om hon vill låna oss spjäll-stången, som ligger öfver taket, är jag viss, att den duger till vagns-tistel.» Den andre hofmannen sade: »nog vet jag huru vi skola laga karmen. Om flickan vill låna oss sin stugu-dörr, är jag viss, att den passar.» Den tredje hofmannen lade till: »värst blir att skaffa hästar. Men om tärnan vill låna oss sin kalf, vet jag visst att han orkar draga hela karmen, vore den ock så tung.» Som nu intet annat stod att råda, skickade konunga-sonen bud till tärnan, och beddes få låna spjäll-stången, stugu-dörren, och kalfven. Härtill samtyckte mön af hjertat gerna, likväl med vilkor, att hon skulle få vara med på prinsens bröllopp; såsom han ock lofvade. Spjäll-stången blef nu satt som vagns-tistel, och passade fullkomligt. Stugu-dörren lades i karmen, och passade likaledes. Derefter spändes kalfven framför åkdonet, och så foro prinsen och hans unga brud hem till kungs-gården med både lust och gamman. När nu bröllopps-dagen var inne, klädde sig Singorra i en silke-sömmad kjortel, prydde sig med kosteliga smycken, och gick fram till kungs-gården. Men hennes kjortel lyste af röda guldet i hvarenda fåll, och hon sjelf var så fager, att alla undrade deröfver, och tänkte att hon måtte vara en konungs dotter. Derefter satte sig bröllopps-gästerna till bords, och alla aktade uppå den främmande mön, hvad hon skulle företaga sig. När det så lidit någon stund, tog Singorra fram en liten ask; i asken voro tre små foglar och tre små guld-korn, och vid jungfrun öppnade locket, hoppade foglarne ut och flögo midt öfver bordet, dit hvarest brudgummen satt. Men de hade hvar sitt guld-korn i munnen, utom den tredje fogeln, som glömde sitt korn. Då sade de begge foglarne: »se, nu har du glömt ditt guld-korn, såsom konunga-sonen glömde Singorra.»
Åtminstone vet Ridd.Utsk. sig icke hafva tillstyrkt, att, i allmänhet och utan undantag, en sådan cumulation af tjenster skulle medgifvas. Tverlom har Ulsk:s mening alltid varit, att rättigheten för Ridd.- secret. att innehafva annan tjenst pä stat skulle vara ett undantag, hvilket Ståndet kunde efter behag medgifva eller vägra, och hvilket aldrig borde medgifvas, med mindre tjensten vore sä lätt och så föga tidsödande, alt den lämpligen kunde förenas med Ridd.secrel.befattningen, hvilken alltid borde för innehafvaren förblifva hufvudsaklig. Följaktligen gifves det ingen säkerhet för den blifvande Rldd.secret. att fä emottaga en sådan tjenst, och stadgandet synes knappast ens kunna bereda honom någon särdeles betydligen ökad fördel. Hvad åter angår lönevillkoren, vid hvilkas, enligt dess beräkning, rikt tillmätte belopp Grefven vill fästa sig, sä får jag för min del yttra den mening, alt om dessa lönevillkor verkligen skulle kunna värderas till 2,000 r:dr b:co, sä vore detta icke för mycket. Omöjligt kan R. o. Ad. önska, att, äfven emellan riksdagarne, samt äfven för den händelse att Ståndet såsom Stånd skulle upphöra att finnas, i detina tjenstebefattning äga en person utan bildning, ulan stadga och karakter, med ett ord, en annan än en högst aktningsvärd och skicklig em betsman. En sådan är sannerligen med 2000 r:dr b:co icke för mycket betalad. Jag skulle anse det vara föga förenligt med Ståndets värdighet, att antaga en oli 11 för I i 11 iga re person, sorn skulle åtnöjas med en svag och dålig aflöning. Hvad angår det, som Ilr Grefven sagt om måttligheten af Ridd.secretis göromål emellan riksdagarne, så kunna de visserligen icke jemföras med dem, som under riksdagarne honom åligga. Dessa äro så trägna, att få personer stå ut med att ändamålsenligt och fullkomligt sköta dem.
Se anf. bok Th. II, N:o 135, ss. 273-278, »Die weisse und schwarze Braut» (jfr. Th. III, ss. 227, 228). På II, N:o 5, »Die goldene Ente». På Stuttgart 1837, ss. 209-213, »Die Gaben». På På D’AULNOY, ~Contes des fées~, Sagan »La Rosette» [öfvers. på Svenska i ~Lek-kamraten för~ 1842, ss. 96-115, »Prinsessan Rosetta»]. A. Den fagra Wall-pigan. Ifrån N. Småland. Det var en gång en konung, som hade en enda dotter. Hon var vän och blid, så att hon älskades af alla som sågo henne. Konungens gemål, drottningen, egde likaledes en enda dotter; men denna var stygg till utseende och elak till sinnesart, så att hon af ingen var väl omtalad. Häröfver bar drottningen en stor harm i sitt sinne, och unnade konunga-dottern intet godt. När nu konungen var död, blef drottningen mycket elak emot sin styfdotter, och satte henne till allehanda ringa sysslor. Men den stackars flickan klagade aldrig, utan var städse tålig och undergifven. Det hände sig en dag, att drottningen skickade sin styfdotter upp på loftet, för att vakta säd. Medan hon nu satt och vaktade, kommo himmelens små foglar, och foro qvittrande omkring sädes-högen, såsom hade de velat begära några korn. Då gjordes det konunga-dottern ondt om de små djuren, och hon kastade till dem säd utur bingen. Hon sade: »stackare mina små foglar! J ären så hungriga. Här hafven J korn, plocken snällt, och äten eder mätta». När nu sparfvarne hade ätit, flögo de bort, satte sig på taket, och lade råd huru de skulle löna jungfrun för hennes goda hjerta. Då mälte den ena fogeln: »jag gifver henne, att hvarje gång hon trådar på marken skall der vexa röda rosor».
Berörde statsanslag, hvilket hittills varit Flottans Officerskorps ensamt förbehållet, har otvifvelaktig! i väsendtlig mån verkat till vidmaglhållande af denna korps’ tjenstbarhet, enär derigenom tillfälle beredls för dess till pensionsåldern hunne medlemmar att, då krafterna känts svika, kunna lemna tjensten, oberoende af tillgången i Amiralitets-krigsmans-kassan för dem tillkommande pensioner, och låta yngre kamrater med ännu oförminskad förmåga komma till den verksamhetskrets, hvarest de med vunnen erfarenhet och förvärfvade insigter kunna bäst gagna det allmänna; men om således den genom Reserv-statsanslaget åt Flottans Officerskorps beredda undantagsförmån för densamma varit högst välgörande, har den deremot verkat nedslående på Flottans öfriga, från delaktighet i anslaget uteslutna korpser och stater, inom hvilka afgång och befordran, ehuru äfven der af stort inflytande på tjenstbarheten fortfarande fått bero af Bih. till B. St. M 3 till Kongl. Maj:ls Nåd. Prop. Ni 1, om Statsverket 1859. Krigsmanskassans förmåga alt utgöra pensioner för afskedssökande, hvilka nu nödgas i åratal afbida derför erforderlig tillgång i kassan och under tiden, fastän sjelfve förtröttade, genom sitt qvarstående i tjensten hindra yngre och kraftfullare personer att sig efterträda. Denna olikhet i rättigheter skulle undanrödjas genom merberörda nya pensioneringsförslag, som för alla Flottans embetsoch tjenstemän, ehvad korps eller stat de må tillhöra, bestämmer efter löneförmånerna på nya staterna lämpade pensioner, emot tjenstgöringsskyldighet efter erhållet afsked intill viss lefnadsålder, samt alltså icke förringa den Flottans Officerskorps genom reserv-staten förunnade förmån, utan endast åsyftar att göra jemväl Flottans öfriga korpser och stater deraf delaktiga.» »För att till verkställighet bringa merberörda, af mig framställda, förslag till förbättrad pensionering för Flottans embetsoch tjenstemän, för den händelse att detsamma, såsom jag på ofvananförda skäl i underdånighet tillstyrker, af Faders Kongl.
Men likasom dessa medel ofta förvärra det onda, ofta gjuta nytt gift i såret, så återvände Gunnar både denna afton och några flera dertill allt mörkare och mörkare i hågen, från den mörka, dystra, djupa skogen, der höstvindarne luggade furutopparne lika obarmhertigt som Lena luggat Abraham. Alla känslor snarare växte och brusade hårdare, mera lidelsefullt inom Gunnars bröst, än de af tid och ensamhet i skogen lugnades. Kärlek, hat, hämndlust, oskuldens harm öfver falska beskyllningar, blygsel öfver en vanheder, som man icke ådragit sig sjelf, och således nästan en bittrare blygsel, emedan denna känsla aggar mera ett rent än ett fläckigt sinne, vantrefnad i hemmet, det närvarandes obehag och hopplöshet på framtiden, angrepo på en gång och ansatte Gunnars själ från alla håll och alstrade hos honom icke allenast en liknöjdhet för hela lifvet, utan en verklig leda dertill. Han tyckte det var utblommadt, frukten utsugen redan, och nu ville han gerna bortkasta skalet äfven, men detta gick och lefde och tyngde honom i hvar stund. Med kunskaper och bildning hade han säkert varit bland dessa många utvalda, som när de finna lifvet i lifvet slut, bilda sig ett nytt i inbillningens rymliga sferer, som låta den oroliga anden gunga på fantastiska, blott af honom sjelf rätt förstådda toner, eller veta att framlocka ur duken de bilder, som man fordom drömde sig såsom verkliga, eller som fatta pennan till dessa skapelser, hvilka helt och hållet förmå rycka upphofvet dertill från allt nu, all verklighet, all omgifning, allt ondt, allt plågsamt och ängsligt, som förmå ersätta förlusten af ungdom, helsa, förmögenhet, ro och glädje, locka fram endast ljufva minnen och bortjaga de bittra, breda ett tjockt oegenomträngligt täckelse öfver alla de felslagna förhoppningarne, att de icke mera må blänka fram i hopplöshetens natt, och som med ett ord: lefva i luften, i elden, i vattnet, efter lifvet på jorden blef så alldeles för tungt.
Visserligen skulle den åtgärd att bibehålla vissa persedelräntor och förvandla andra i penningar, vid förändrade varuvärden, kunna medföra någon större olikhet; men sådant syntes vara af löga vigt, då fråga icke är om jemkning af grundskatternas relativa belopp, utan blott om deras förenklande, hvarvid väl i första rummet borde tillses, att skattskyldige egendomar, hvar för sig, icke åläggas större bördoi\ än de, enligt nu gällande beskaltningsgrunder, böia vidkännas, men deremot, under iakttagande häraf, likheten i skattebördor för serkilda egendomar är af mindre betydenhet, helst, om än vissa egendomar komma att, framför andra, åtnjuta en lindring, som de skolat sakna, i fall någon förenkling icke egt rum och räntepersedlarnes värde stigit, sådant dock icke kan för innehafvare af öfrige egendomar medföra någon skada eller någon sådan tillökning i deras andel af allmänna utskylder, att minsta afseende derå borde fästas. Beträffande förslaget rörande indragning till statsverket af räntor och kronotionde, som äro embetsoch tjenstemän på lön indelta eiler eljest till vissa föremål anslagna, samt i förening dermed frågan om sättet för dessa anslags godtgörande och för räntornas och tiondens utgörande i allmänhet; så syntes billigt, att tillsvidare och intilldess löneanslagen vid blifvande omregleringar kunna varda i penningar till mot behofvet fullt svarande belopp bestämde, vederbörande embetsoch tjenstemän bibehållas vid förmånen att få sin aflöning beräknad efter omvexlande varupriser. Det vigtigaste är emellertid, att rättigheten att af de skattskyldige direkte utfordra Bih. till II. St. Proposition, N:o 66. räntepersedlar in natura upphör; och skulle då äfven forsellönen serskildt ersättas af statsverket, så att, på samma gång sorn indelningshafvaren försäkrades jemväl om denna inkomst, räntegifvarne tillika åtnjöto lindring genom befrielsen från dess u'görande.
Men till det förelag hvarom nu år fråga skulle icke något Statsbidrag lemnäs; och Slaten icke heller vidkännas en skillings utbetalning förr, lin arbetet är färdigt; är detta icke ett strängare vilkor, än dem Hr Gr:n omnämnt. I Riksg:s-kont:s reglemente föreskrifves att sedan man fått ett Statsbidrag, men icke användt detsamma till det ändamål, som dermed afsetts, sä är man skyldig att återbetala bidraget på de terminer, som K. M. finner skäligt bestämma, men det är icke sagdt ens att denna återbetalning skall ske med ränta. Jernvägsbolaget skulle deremot släppa till hvarenda skilling sjelf och Den 29 Augusti f. m. 569 icke af Staten lå någon försäkran ens att erhålla något tillskott förr, än hela arbetet blifvit färdigt. Således om arbetet öfvergifves ofullbordadt, har Staten icke att vidkännas någon skyldighet, utan bolagets hela kapital är boria; och för della arbetes utförande är en viss tid bestämd, nemi. 1855 års slut. Således finnes ingen jemförlighet emellan dessa föreskrifter, och lärer ej kunna påstås alt ju icke Utsk:s förslag i afseende på jernvägsanläggningen är vida strängare än hvad i det åberopade reglementet finnes för andra arbetsförslag stadgadt. Hr Printzensköld: Jag kan icke erkänna riktigheten af den deduktion som Gr. Mörner framställt. De bolag, som bilda sig för erhållande af anslag i den ordning Sländerne beslutat och efter de föreskrifter som finnes införda i Riksg:s-kont:s reglemente, äro ju i så måtto underkastade vida strängare förbindelser än det ifrågavar:de bolaget, som de förra äro förpliktade att ställa säkerhet för förbindelsernas upfyllande. Någon sådan säkerhet vet jag icke att detta bolag skall ställa. Väl känner jag att R. o. Ad. beslutat alt bolaget skall ställa säkerhet derför att efter de 40 åren jernvägen skall i fullgod! skick tillfalla Slaten; men icke finnes någon förbindelse bolaget ålagd att nu ställa säkerhet för arbetets fullbordande inom den föreskrifna tiden.
Utom stats-anslaget eger denna fond numera icke andra bestämda inkomster än de å dess utlånta behållningar inflytande räntemedel; och ehuru, på sätt i 18 § angående Kongl. Stats-kontoret här ofvan är yttradt, fondens behållna tillgångar böra anses såsom dess egen tillhörighet och Stats-verket ej kan derå göra anspråk, torde dock ej vara angeläget att dessa medel, för att från andra afskiljas, såsom i Krigskollegii hufvudbok skett, redovisas i 2:ne serskilda konti, utan skulle, i Revisorernes tanke, större enkelhet vinnas, om uti det till 4:de hufvudtiteln hörande konto, som omfattar anslaget till trossens underhåll, fonden upptoges i sin helhet på enahanda sätt, som Wadstena Krigsmanshus-kassa och, likasom i riks-hufvudboken,Dehandlades såsom reservations-anslag. § 3. Revisorerne hafva för öfrigt emot räkenskaperna icke haft något att erinra; och vid granskningen af fondens säkerhetshandlingar befunnos desamma i behörig Ordning;. — 85 — 4:o. Förenade mötes-passevolans-fonderna. Räkenskaperna äro för år 1854 granskade i Kongl. Kammar-rätten utan anmärkning, men hafva för år 1855 derstädes ännu ej undergått granskning. Inkomster och utgifter redovisas sålunda : Debet. Balans från föregående år: Uppbörd: Balans till påföljande år: Utgifter: Balans till påföljande år: Beträffande fondernas uti aflidne Regements-qvartermästaren vid Westerbottens f. d. regemente, Kapitenen C. A. von Essens konkursmassa innestående fordran, inhemtas af räkenskaperna, att till år 1854 inbalanserade 184 R:dr 18 sk. 8 r:st äro — 86 — till oförändradt belopp utbalanserade i 1855 års redogörelse, samt att denna fordran beror på Kongl. Mapts nådiga pröfning af väckt ersättnings-anspråk emot en af sysslomannen i von Essens konkurs.