Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr v. Troils anmärkn. utgör contrapropos. till Utskts betänk., och kunde hvarje contrapropos. läggas på bordet såsom en ny motion, så skulle man aldrig komma till slut. Jag upprepar, att det nu är 5:te eller 6:te gången, som R. o. Ad:s tid upptages med discussion i denna formfråga, och jag hemställer, om det kan vara skäl att dertill uppoffra ännu en dag. Riksdagen är vedan öfver Löfvan långt utdragen, klagomålen öfver dess längd äro högljudda, och jag hemställer, om Frih. Boye, som så ofta åberopar landsortens opinion, kan vilja, i strid med denna opinion, ytterligare draga ut på tiden, då tidsutdrägten ej kan verka på sakens utgång. Hvad BondeSt:s prot.utdr. beträffar, så har jag ej hört någon i anledn. deraf begära propus., och för min delskall jag ej göra det, ulan inskränker jag mig till begäran om propos. på Hr v. Troils förslag, hvarifrån jag förmodar, att den värde ledamoten, till följd af BondeSKs prot.utdr., finner sig föranlåten att utesluta den sista punkten. Lika med Hr Hjärne tror jag ock Hr v. Troils förslag böra punktvis föredragas. Gr. von Fersen: Jag begärde ordet, då Frih. Boye framställde sin begäran, att Hr v. Troils förslag måtte läggas på bordet. Det förundrar mig, att han gjort denna begäran och sammanfattat densamma med bordläggningen af BondeSt:s prot.utdr. För mig synes det, som Hr Frih. hade full rättighet att lägga denna inbjudn. på bordet; men hvad Hr v. Troils förslag angår, tror jag Hr Gr. o. Landtm, icke kunna tillåta dess bordläggning. 54 § Riksd.Ordn. tryggar tillräckligt den ordning, att ett framstäldt förslag, när ett definitivt afgörande skall äga rum, blir föredraget och icke bordlagdt.
Maj:t täcktes till Rikets Ständer aflåta nådig Proposition derom, att Förmyndarekammaren i Stockholm mätte, i likhet med hvad som blifvit Sparbankerne i Riket beviljadt, tilläggas rättighet att hos Rikets Ständers Bank begagna elt kreditiv af 100,000 R:dr R:mt, under vilkor: l:o att de större eller mindre summor, som, med begagnande af detta kreditiv aos Riks-Banken uttagas, skola, jemte procent ränta för den tid, medlen varit af Förmyndarekammaren begagnade, ovilkorligen till Banken aterbetalas inom 12 manader Från den dag lyftning skett; samt 2:0 att pä Rikets Ständers pröfning må ankomma, antingen kreditivet får af ?örmyndarekammaren begagnas mot afgifvande af till Banken utfärdad skuldförbinUih. lill R. St. Skrifvelse N:o <2. delse, undertecknad af Förmyndarekammarens Ordförande och ledamöter, samt försedd med vederbörande Kamererares och Protokollsförandes kontrasignation, eller om Förmyndarekammaren derjemte skall vara skyldig att till Riks-Banken aflemna hypotheker till belopp, motsvarande det beviljade kreditivet. Vid föredragning häraf har Kongl. Maj:t funnit detta ärende icke föranleda till annan åtgärd, än att detsamma till Rikets Ständers afgörande öfverlemnas; kommande i sådant afseende, handlingarne i målet att Rikets Ständers vederbörande Utskott tillställas. Kongl. Maj:t förblifver Rikets Ständer med ali Kongl. Nåd och Ynnest städse välbevågen. År och dag som ofvan. CåR I,. J. A. Gripens ledi. Utdrag af Protokollet öfver Finans-Ärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i Stats-Rädet å Stockholms Slott den i4 November 1862. Närvarande:
Då man för den sistnämnde stadgade lifvets förlust, återstod ej annan utväg, för att utmärka lagens högre ogillande af den förres gröfre brottslighet, och för att ega ett deremot svarande strängare straffhot, än att utfinna något, efter tidens opinion och seder lämpadt, sätt att qvalificera sjelfva det yttersta straffet. Men om man nu borttager detta senare stadgande, under det man lemnar det förra orubbadt, tillin te tgöres den i hvarje brottmåls lagstiftning så ytterst vigtiga skilnaden emellan mord och dråp i bråd skilnadj och hela systemet ryckes ur sitt sammanhang. Flera andra exempel på ett orimligt missförhållande mellan brott och straff', såsom oundgänglig följd af den föreslagna förändringen, skulle kunna tilläggas; det redan anförda torde likväl göra tillfyllest, för att ådagalägga, att, om man ej är likgiltig för all conseqvens i lagstiftning, om man ej vill, att en uppenbar oreda och principlöshet i straffbestämmelserna skola hos folket bringa oreda i begreppen 0111 olika brott, och menligt inverka på moraliteten, måste man, så länge nu gällande lags categorier för lifssaker qvarstå oförändrade, jemväl i lagen bibehålla de qvalificerade dödsstraffen, såsom ett nödigt uttryck af lagens åsigt om brottens olikhet. Någon för senare tiders mildare seder motbjudande verkan af dessa qvalilicerade dödsstraffs verkställande är dock ingalunda att befara, och följaktligen förefinnes ej eller något behof att, annorledes än i sammanhang med den stundande revisionen af hela strafflagen, besluta ifrågavarande förändring, 4 Lag-Utskottet) Betänkande, N.o 16. enär kändt är, att Kongl. Maj:t, hvars pröfning alla lifssaker underställas, redan under en längre följd af år, alltid förordnat, att, vid verkställighet af dödsstraff, de omständigheter, som innefatta qvalificalion deraf, icke må ega rum. Samma Kongl.
Rikets Ständer, som ofvanberörda frågor i ett sammanhang till pröfning upptagit, samt ej funnit skäl alt till den sednare, så vidt den rörcr jord, öster om ån. för en hamnanläggning, att af staden egas, fästa afseende, hafva deremot och då de uti E. K. Mits Nådiga Proposition anförda omständigheter desto hellre innefatta grundade skäl för Expeditions-Utskottets Förslag lill underd. Skrifvelse N:o 76. 163 Rikets Ständer att bevilja den deruti ifrågaställa upplåtelse af 3 tunnland 27 kappland, öster om Eskilstuna-ån, som densamma, ulan att medföra någon egentlig uppoffring för stats-verkel, skulle bereda Fabriks-idkaren Munktell tillfälle att ytterligare utvidga den industriel» verksamhet, sorn redan visat sig vara af väsentligt gagn för det allmänna, lenina!, bifall till hvad E. K. M:t i berörda hänseende behagat föreslå. Vidkommande åter den särskilda hemställan, alt äfven 12 tunnland 9,5 kappland, vester om Eskilstuna-ån, mätte varda för uppgifvet ändamål lill staden upplåtna, så ehuru en hamnanläggning vid Eskilstuna, med afseende på den lillämnade kanal leden från staden till Mälaren, synes vara af behofvet påkallad, och en sådan anläggning, för alt blifva gagnelig och ändamålsenlig, efter Rikets Ständers åsigt, bör ske på vestra sidan af ån, der sjelfva staden är belägen, hafva Rikets Ständer likväl, då denna fråga ej blifvit, genom utlåtande at vederbörande administrativa myndigheter fullständigt utredd, för närvarande ej kunnat framställningen härutinnan i vidsträcktare mån bitalia, än alt Rikets Ständer velat, för att förekomma eli för staden måhända menligt dröjsmål med denna frågas afgörande, och under förutsättning att, sedan behörig undersökning oell utredning egt rum, något hinder derför icke möter, för sin del medgifva, att så stor del af ifrågavarande, vester om Eskilstuna-ån belägna jordrymd, som för den ifrågaställa Immn-anläggningen vid Eskilstuna finnes erforderlig, må till staden upplåtas i den ordning och under de vilkor, E. K. M:t kan finna lämpligt i Nåder föreskrifva.
Besv-. o. Ekon.-utsk. Bet., N:o 80.) S. A. K. Hos Rikets Ständer har blifvit anmärkt, hurusom de inskränkningar, hvilka genom Kongl, förordningen den 27 April 1846 blifvit föreskrifna uti rättigheten för hyttedelegare, att sälja sina kol utom den hytta, deri han är delegare, nemligen att han, enligt 4 och 5 §§ i samma förordning, är pligtig hembjuda kolen till öfrige delegare i hyttelaget, skola lägga så många hinder i vägen för en sådan försäljning, att den fördel, författningen synes medgifva, vore ganska ringa, oberäknadt omöjligheten att, för hembudets skull, kunna njuta den i all handel vigtiga fördelen att fa begagna en hastigt uppkommen, gynnsam konjunktur; att denna inskränkning dessutom ledde derhän, att en hytte-delegare, som eger grufvor utom hyttelaget och dit förer de behöfliga kolen, utan att förut hafva hembjudit dem, derigenom ådroge sig det uti 5 § stadgade ansvar, samt att de i författningen i afseende å bestämmandet af kolens pris stadgade föreskrifter jemväl vore mindre lämpliga, enär säljaren, då något gångbart pris icke finnes eller hyttedelegarne derom icke åsämjas, måste, i afvaktan på yttrande härom af de i 5 § bestämde kompromissarie!-, åtnöja sig med markegångspriset, som betydligt understiger kolens rätta värde inom bergslag, samt slutligen äfventyra att få mindre för kolen, än lian varit bjuden, hvartill komme, att, då hyttelaget ofta kan vara beläget aflägse från bergmästarens hemvist, det icke blifvit uti författningen bestämdt, hvem som skall bekosta antingen bergmästarens resa till hyttelaget eller parternes och godemännens resa till bergmästaren, för att få priset bestämdt; i betraktande af hvilka olägenheter blifvit yrkadt , att hemmansegare inom bergslag må, med iakttagande af hvad författningarne stadga 0111 byggnadsoch värinningsskyldighetens utgörande inom hyttelaget, erhålla lika fri och obehindrad rätt, som hemmansegare utom bergslag, att, på sätt i 2 § af före - 172 Expcditions-Ulskotlets Forslag till tind.
Prop. N:o 1, om Statsverket 1859. 63 le, som utgöres af omkring 100 tunnland jord i åker och äng vid Brogården samt af en obetydlig qvarn på landet, hvaremot han måste ansvara för gårdens särdeles tryckande onera och ikläda sig husröte-ansvar för alla till hans ekonomi hörande byggnader; att andre Lektorn har 1,000 R:dr R;mt af statsmedel i lön samt ett obetydligt hus i Skara och § af ett rusthåll på landet såsom boställe; att adjunkten har blott 500 R:dr af statsmedel i lön och två rum vid Brogården såsom bostad, och att Instruktions-smeden har 90 R:dr R:mt af inrättningens kassa i lön, och fria rum vid Brogården. Att inrättningens fordne lärare kunnat berga sig med dessa löner linner direktionen förklarligt endast derigenom alt de, samtidigt med innehalvandet af deras tjenster vid inrättningen haft andra befattningar, af hvilka de hufvudsakligast haft sin utkomst, hvilket förhållande nu upphört, så alt de nuvarande lärarne odcladt egna sin tid och sina krafter åt veterinär-yrket, och då det vore billigt alt medel anvisades till deras bergning, har direktionen, med stöd af det sålunda anförda, i underdånighet anhållit, att Eders Maj:t behagade hos Rikets snart församlade Ständer göra nådig proposition om anvisandet till löneförbättringar för inrättningens lärare, utöfver hvad de för det närvarande innehafva, af ett anslag på ordinarie stat å 3,700 R:dr R:mt, att fördelas sålunda: till Föreståndaren 2,000: — , andre Lektorn, tillökning af 4,000: — „ Adjunkten 500: — , Instruktionssmeden, i utbyte mot nu innehafvande lön .. 200: — Och har Sundhets-kollegium, som ansett lärarnes löner, äfven om dessa lö neförhöjningar dem tilldelas, icke efter nuvarande lefnadsbehof öfverdrifna, ansökningen i underdånighet förordat.
Jag är således af lika tankar med de värda Ledamöter, sorn anse det tillhöra Konungen att bestyra om sjelfva förvaltningen af Tullverket, äfvensom att efter påkallande och trängande omständigheter höja och nedsätta Sjötullen, hvarföre sedan för Riksens Ständer inåste redovisas. Men jag påstår, att Riksens Ständer sjelfva åsa rättighet att besluta om grunderna för Tullverkets organisation. Grefve Lil Lj ener antz: Jag får endast: iterera att med alla anföranden, som nu göra?, borde uppskjutas, i den händelse att> mitt förslag, till Betänkandets afgörande punktvis, varder antaget, Dtn 20 Juli j. rn - Grefve Löwenhjelm: Jss instämmer med Herr Professor Rosenschöld fullkomligen i öfvertygelsen om nödvändigheten att förskaffa tullbetjeningen bättre utkomst, högre anseende och mera understöd i dess l jenstebefattningar. Det är en obehaglig men afgjord sanning att opinionen, jag vet <j på hvad grund, oi ättvist nekar innehafvare af endel Jagte tulltjenster den aktning, som lemnäs deras vedel likar i annan tjenstväg, och alt till och med vid ulöfningen af tullbttjenters plister bos alla Glassér förmärkes en stark tendens, att gynna Lurendi ägaren emot Ttillbe! jenten. Jag tror att om bättre utkomst bereddes Tullbetjeningen skulle’det mångdubbelt löna sig. Ja" tror äfven, att Verket skulle vinna i ordning och anseende, om aldre och föitjenta Militairer vid Tullverket, vid inlräfFande ledigheter, anställdes. Synnerligen önskade jag alt' beslagen hädanefter tillerkändes beslagarne som deras ensak, och ej, sorn nu, endast till en ganska liten del tillfalla dem-, sedan afdrag af alla slag iöregålt.
Han hade rest hem för att besöka sin familj öfver julen, men vädret hade hela tiden varit dem emot, postbåtar och diligenser öfver allt uppehållna och fördröjda Nu hade de från närmaste poststation fått nya hästar och hade hoppats att nå Stockholm till juldagen, men i den förfärliga snö- stormen hade de kört vilse och kommit in på öfversnöade åkrar och obekanta vägar. Ljusen från Arvidsnäs hade förmått dem att leta sig dit för att få nattherbärge, men vid inkörseln från allén hade de i mörkret kört mot ett träd, och slädan hade vält. Först efter en stund hade folket, som drack sitt julöl i drängstugan, hört nödrop från gården o c h kommit till hjälp. Den franske betjänten, som bar namnet Gaston, var otröstlig. Han var öfvertygad o m, att hans unga husbonde skulle d ö, och han utbrast i de mest vältaliga förbannelser öfver detta barbariska land, där endast vargar och björnar borde b o, och där nu hans unge, vackre herre skulle sätta lifvet till. — Hvarför hade han icke stannat i Paris? Paris, som dock är den enda stad i världen, där civiliserade människor kunna bo. Om han ändå hade fallit i en duell för något charmant fruntimmer, j a, då hade det ju ändå varit någon ära med det I Men att så där kastas ut på landsvägen och krossas mot ett träd som en hund. det var ingen död för en adelsman! Förgäfves sökte baron Henrik trösta honom, att man skulle göra allt för att rädda hans unge husbonde. Hvar gång man tillät honom komma in i ' rummet, där den sjuke låg, grät och deklamerade han så högt, att man måste föra honom bort. Cordelia hade åtagit sig att vaka. Hon, som var den sakkunnigaste i allt som rörde sjukdomar, ville vara hos grefven, till dess dagen inbröt och man kunde sända ridande bud efter doktorn. Nu var det omöjligt. Natten var kolsvart, och himmel och j o r d stodo i en enda hvirfvel af snö. Alla hade kommit till sängs; det var alldeles stilla på den stora gården. Men Tony sof icke.
I den lofvade Ättlingen af Sin Stam har Han lemnat Eder och Mig ett nytt föremål för Vår gemensamma tillgifvenhet, och då J yttrén Nationens känslor e - Den ? 7 December, 491 mot dem Båda, åren J äfven sanna Tolkar af Eder Konungs. Jag förblifver Eder Gode Herrar och Svenske Män, med all Kongl. Nåd och Ynnest, städse bevågen. Gode Herrar och Svenske Män! Jag hembär Eder min tacksägelse för de tänkesätt J yttradt, de lämna Mig ett tillfälle att förklara Eder, att i de tjenster jag varit nog lycklig att göra Eder, har jag icke öfverträffa! mina förhoppningar. Under Sex pä hvarandra följande Regeringar, hafva stora olyckor och torhan da äfven stora fel, med en förödande verkan, nästan oafbrutit h vilat öfver Fäderneslandet. Carl den XIlI.s Regering har beredt Eder ersättning för de förra, och tröst i anseende till de senare. Denne dygdige och välviljande Konung och dess adoptetade Son, håda föremål för edert eget val , kunna således äga någon rätt till Eder erkänsla Bibehållen alltid Gode Herrar och Svenske Män! den, I åren Eder Konung skyldige, och förvaren för mm Son den del i ansen mig tillkomma. En upplyst och frihetsälskande Regering önskar blifva bedömd elter sina handlingar, och bör blott eftersträfva denna enda Nationliga gärd, sorn i alla redliga Medborgares bröst förvaras. Då Konungen sammankallade Eder , vflle han icke öppna någon annan tädiegsbana 492 Den 27 December än Fosterlands-kärleken. Det är på den som Statsmän, Religions lärare, Lagkunniga , Patriotiska Krigare, och Män med kunskaper i Statshushålling och financer, skola äga tillfälle att utmärka sig. Det är där som Konungen skall j förväg kunna upptäcka de Män som en dag kunna tjena Nationen och föra den till den grad af ära och sällhet , som den utan tvifvel skall hinna, om alla goda Medborgares bemödanden, i en ädel täflan förena sig omkring Fäderneslandets Altare. I kännen, Gode Herrar och Svenske
Angående först fyllnaden k den till Förstvars, »verket östade En Million Riksdaler, har Urstottct ivhemtat, det Rikstn.§ Ständer redan wid 1829 ocl) >8 ic> arens Riksdag erkänt behofwet af denne Summa samt jemte det 622,002 Riksdaler här, till a Stat uppfördes, genom Deras underdåniga strifwelfc af dea 12 April 1812, angående Stats regleringen anmält, att de öfrige 422,02» Riksd. ffulle utgöras enlikt Riksens Ständers derom särskilt fattade Beslut; hwarefter Riksens Ständer genom underdånig ffrifwelfe den 24 April »812, rörande defl fastställde Financeplanen samt i >8 §. af Riks dags,Bestutet den 2 Maji berörde ar esttr uträk ning af Skuldbeloppet, och med den örliga Stats, beisten samt det tili Förswarswerket af Bewillnin, gen till utgörande anflag, fastställt den örliga Be* willningen till sZ Million Riksdaler med förordnande - Den rz Junit. 617 nande derjemte, att i Banquen ffulle öppnas en färstild räkning, hwarä de till Riksgälds-Comoiret möjligen inflytande öfwerffottsmrdel af den bewilja, te summan ffulle insättas, men med förbehåll; att dcfle medel kunde anwändas af Slats-Contoiret, i händelse någon brist i defl anstagne inkomster ffulle yppas: att det derefter blifwande öfwerffott ffulle tjena till fyllnad för hwad som ännu bruste i den till Förswarswerket beräknade En Million Riksdaler, samt att, om utöfwer
Säd och Jordfrugter, samt i stället för orden af Frugt, Trädfrugter;— af Herr Prosten Roseh, att för den nedsättning i införseltullen för Arrac, Cognac, Rumm och Geniévre, som Utskottet tillstyrkt emot hvad Tull-Comitéen föreslagit, något giltigt skäl icke blifvit anfördt, emedan det som hemtats från en befarad tullförsnillning skulle vederläggas af desse varors voluminösitet, som gjorde deras insmuggling i mängd omöjlig, så vida tullbevakningen uppfyllde sin pligt. Herr Prosten bar derföre yrkat bifall till Tull-Comitéens förslag och det så mycket heldre, som Rikets Ständer redan beslutat en förhöjd bränvinsskatt, hvilken förnämligast och till största delen komme att af allmogen utgå, hvarföre det vore billigt och rättvist, att de bättre Samhälls-classerne ålades något deremot svarande; hvilket skulle ske, om på alla utländska spirituösa drycker tullen uppsattes så högt som möjligt; —• af Herr 7Vijk, att den införseltull, som i83o års Tull-Taxa utsätter, mätte bibehållas, emedan derigenom förtullningen skulle tilltaga serdeles i de Skånska Städerne, hvaremot en förhöjning i denna tull endast skulie leda till tullförsnillning; af v. Talmannen Jon Jonsson och Botvid Jonsson, att bränvin måtte till införsel förbjudas; —• af Johan Andersson från Upsala Län, att införseltullen för Bevilln.-Utskottets Utlåtande N.o /j5- i5 Bränvin och Sprit af Säd eller Polatoes samt af Frngt och Ris matie bestämmas 5o procent högre än Utskottet föreslagit, men för bränvin af Socker eller Rom Lill 3 R:dr 6 sk. kannan; — af A. Brisman och Lars Larsson fran Skaraborgs Län, alt tullen å Cognac, af till och med 12 graders styrka, borde förhöjas till 1 R;dr 8 sk. kannan samt för högre gradtal i förhållande derefter; och slutligen af Per Jonsson från Öland, alt
Och än mindre kan det väl sägas, att de produkter, vi tillbyta oss från andra länder — hvilka de med sitt arbete åstadkommit och hvaraf vi draga nyttan — utgöra en skatt till utlandet. På samma grund skulle man då äfven kunna påstå, att när vi köpa något af en handtverkare, eller af en landtman på torget, detta vore att erlägga skatt till honom. Förvillelsen är tydlig, ty skatt utgår blott från ena parten, nästan alitid till följd af tvång; men köp är deremot en frivillig handling, ett ömsesidigt utbyte af tjenster, som sker till fördel lör begge parterna — ty eljest skulle ju handlingen icke ega rum. Såsom en orsak, hvarföre vår industri ej skulle kunna lemna sina produkter till samma pris som andra länders, har den värde reservanten äfven anfört den ofta åberopade omständigheten, att penningeräntan här i landet, i anseende till brist på kapitaler, är högre än under vanliga förhållanden på de flesta andra ställen. Till en början skulle jag då kunna fråga: hjelpes den ölverklagade kapitalbristen genom tullar, d. v. s. genom ökad beskattning? Skola derigenom kapitalerna frambringas? — Men låtoin oss äfven kasta en blick på sjelfva saken. Jag medgifver visserligen att, i och för sig, en hög penningeränta, eller med andra ord, förlagskapitaiets dyrhet, är en ogynsam omständighet, men man bör då äfven ä andra sidan ihågkomma, att hos oss deremot åtskilligt annat, hvilket i ännu långt högre grad än kapitalräntan inverkar på produktionskostnaderna, — såsom t. ex. arbetslöner, hushyror, lefnadskostnader, skatter o. s. v., — är vida billigare än hos våra medtäflare; och tager man allt detta i betraktande, torde det befinnas, att jemnvigten är mer än fullständigt återställd. För öfrigt ber jag att få erinra, att sjelfva det faktum, som åberopas såsom stöd för påståendet att vår industri icke kan bedrifvas med fördel eller lemna någon vinst, nemi. den höga penningeräntan, ovedersägligen kan anföras just såsom bevis på motsatsen, eller att vinsten af näringarne i allmänhet är större här, än på många andra ställen.
En god och stadig grund var då lagd både för den verldsliga och moraliska bildningen; men olyckligtvis dog fru Malm vid denna tid helt hastigt under en resa, utan att, såsom hon ofta ernat, hafva förordnat något om sin skyddslings framtid. Och den värnlösa Erika, hvars utmärkta naturgåfvor hittills blifvit odlade på ett sätt, som kunde kallas mindre lyckligt valdt, då hennes framtida ställning icke blifvit tryggad på samma gång, måste nu hastigt afsluta den påbörjade banan och i stället med tålamod och undergifvenhet finna sig i den helt nya befattningen att roa och sköta sjelfsvåldiga barn. Fru Malms arftagare, en aflägsen slägting, hade såsom en serdeles välgerning tagit Erika med det öfriga; och i konsul N–s hus i Götheborg lärde den arma ur familjlifvet och kärlekens hem utstötta flickan att se och uppfatta lifvets skuggsidor. Fru Malm, sjelf ett gudfruktigt och mildt fruntimmer, hade tidigt hos Erika inplantat det herrliga frö, hvilket, uppskjutet och mognadt i en qvinnas rena hjerta, ensamt förmår skydda mot sjelfförvillelsens giftiga retelser. Vand att pröfva de onda och goda känslor och böjelser, som uppstodo i hennes inre, fortfor Erika att utbilda sig sjelf. Hon motarbetade sina fel, och undvek att visa de små talanger och företräden, som kunde väcka andras afund. Utan jemnårigt sällskap och utan att någonsin hafva känt någon friskare och gladare sida af lifvet, än sin fostermors tysta boning, der allt, jemte den huldaste ömhet, andades den strängaste ordning, hade Erikas lynne redan vid denna tid antagit ett allvar och en djupsinnighet, som ofta gjorde henne till föremål för skämt och framkallade binamnet ”den lille-gamla. Men tiden upphäfde motsägelsen mellan de fjorton åren och det lugna afmätta väsendet. Barnet uppnådde jungfruålderns blomma; och den nittonåriga Erika, i sin beroende, tryckande ställning, klädde det modesta allvaret; ty det gaf henne, den fattiga, förbisedda, ett värde, som ingen kunde bestrida eller förtaga.