Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den af Herr Riben anmärkte olikheten emellan det antal Båtsmän, staden Lund i Utskottens förra och senare förslag fått sig påförd, hvilket dock icke, som jag tror Herr Riben uppgaf, uppgick till 3o, utan endast innefattande en tillökning af 9, härrörde 65 H. 27 4i8 Den 11 Mars e. m. deraf, att den gamla beräkningsgrunden, eller Borgarnes antal, följdes, och att Lund har en dass trädskoborgare, som är ganska talrik, men icke har någon förmögenhet. Utskotten funno dock, vid närmare granskning af förslaget, att Borgarnes antal icke nu mera kunde tagas till grund, utan att dervid äfven borde komma i beräkning hus och tomter, samt att således hus och tomter, bevillningsbelopp och hemmantal hädanefter borde komma att blifva grunden. I delta afseende ägde också Utskotten på ziffran bestämda upplysningar, i enlighet med de i Utskotten förvarade handlingar. Grunden för den föreslagne provisionella regleringen är alltså fullständig och tillförlitlig, och om ingen kan bevisa att Utskottens uträkning är origtig, så medger jag icke att någon godtycklighet här ägt rum. I öfrigt anhåller jag, lika med Herr Rosenblad, om votering, i händelse Utlåtandet derförutan icke bifalles. Grefve Horn, Claes Fredric: Det var mig ingalunda oväntadt, att Friherre Cederström skulle åberopa 80 § RegeringsFormen. Hvilken kan väl meningen med denna § hafva varit annan, än att betaga Konungen rättigheten, att ensam, efter sitt godtycko, förändra Indelningsverket. Den har åtminstone aldrig varit, att rubba den andra contrahentens rättighet att, vid frågor om förändringar, blifva hörd. Man kan Den 12 Mars e. m. 4‘9 således frän 8o § icke draga någon annan slutsats, än den, att contracl i afseende å Indelningsverket aldrig kunna af styrande magien ensam brytas, utan att derföre nödvändigt fordras den andra contrahentens medgifvande. Vederbörande contrahenter böra alltså ovilkorligen böras i förevarande fråga, oell jag anser, på denna grund, Herr
Det förmår svärmor nog. – Onödiga ord! Du känner ganska väl att hvad jag ej kan ställa till godt, så åsyftar jag ej att komma ondt åstad. Men missnöjd är jag ... det vill jag tala ut, och det vore så godt att jag finge mig en kammare hvar som helst utom här, der du med din obilliga och oblidkeliga elakhet förföljer mig. – Tyst, i Jesu namn, kära svärmor! Hvilken stund som helst kan Carl komma, och får han då höra att svärmor talar ur en dylik ton, blir allting upp och ned. Han var minsann i alla fall icke för god, då han gick ut. – Jag kunde just tro det. – Han var verkligen orimlig, och ingenting var naturligare än att jag fattade humör. Kan svärmor tro: han ville att jag skulle gå och försona mig med fru N., som så rysligt förolämpat mig, och han ville det endast derföre att, såsom han påstod, frun inverkar på sin man, med hvilken han har några betydliga affärer. – Men då var det ju billigt, invände farmor. Om ditt gnabb med fru N. skulle inverka på så vigtiga angelägenheter, är det nödvändigt att – Min stolthet står aldrig ut med en sådan pers, min kära svärmor! Men Carl gick bort så ond, att jag aldrig under vårt giftermål sett honom sådan. Jag tänkte just bedja svärmor verka på honom. – Det har alltid varit din egen bestämda önskan, Joachima, att jag icke skulle blanda mig i era angelägenheter. Derföre gör jag det ej heller nu. Mitt råd, om du ej försmår det, är att du fogar dig efter hans vilja, ju förr dess hellre, ty blir Carl ovän med Christoffer N., så skall denne, som är en så mäktig herre, aldrig spara Carl, utan bli hans fiende i alla företag. – Svärmor har då icke hört att fru N. vågat kalla mig en markatta, hvars klor man behöfde akta sig för ... det är ju så att en menniska kan qväfvas af harm, och så skulle jag bjuda försoning, sedan jag sagt till alla menniskor att jag föraktar och skrattar åt henne. – Det är en ganska oangenäm belägenhet, min svärdotter, men jag tror att nöden ej har någon lag. I öfrigt vill jag icke yttra mig.
Att Rikets Ständer måtte med 15 öre pä kannan förhöja den för närvarande utgående algiften för bränv instill vcrknirig och således bestämma densamma til! 75 öre kannan, bränvinct dervid beräknadt till 50 procents styrka vid 15 gra ders värme efter Celsii thermometer. I sammanhang härmed anser sig Kongl. Majit böra fästa Rikets Ständers uppmärksamhet ä nödvändigheten att lossa pä en del af de band, hvilka ännu fjettra bräminstillverkningcn, betraktad såsom fabriksnäring. Om än dessa band vid öfvergården till den nya lagstiftningen, som så väsendtligen skiljde sig från den gamla, voro nödiga såsom en eftergift ål den allmänna meningen, äro de det inga lunda numera. Tvärtom verka de ä näringen särdeles förlamande och framkalla årliga förluster ej mind:c lör den enskilde, * än i slalsekonomiskt hänseende. Al dessa band är bränningstidens inskränkning?till vissa månader af året ett af de mest betungande, [{edan i del betänkande, hvarmed särskilda Utskottet vid 1853 —1854 årens riksdag till Riks-Ständen inkom, yttrades i detta ämne, att berörda inskränkning i och för sig sjelf och under vanliga förhållanden hvarken vore ett tillförlitligt medel för åstadkommande al förminskning i tillverkningen eller det 6 Kongl, Maj:ts Nåd.
Att hr Sellman, som å Nya och Mindre Teatern öfvat sig i den komiska genren, med större fördel kunde användas häruti än i den heroiska, bevisar hans Murare, Fra Diavalo, Danilowitch (Nordens Stjema) m. fl. Då » Neaga » gafs, märkte man med nöje hr ödmans goda begåfning för tragisk kraft. Det var farg och glöd i hans prestation, som blef den allra bästa trots rolens beklagliga litenhet. Om sjelfva operan vilja vi här ingenting säga, endast uttrycka en svag förhoppning att det ej må gå med den som med Délibes, Saloman etc. Fröken Ek blir kanske den räddande engeln. Ty hon visar för sin uppgift ett intresse, som är högst berömvärdt om än litet svårförklarligt. Ty partiet är just ej af natur att hänföra en ung artist, undanskymdt och uppoffradt som det är af det måttlöst stora baspartiet. Har hr Hallström tänkt på hrWiUman, då han skrifvit denna rol? Vi frestas att tro det, ty det finnes enskildheter deri, t. ex. förbannelsescenen, der man djupt beklagar att denne utmärkte artist skall vara bakom i st för framom kulisserna. Åtoge sig hr Willman Vlads parti, vore operans lifotid betryggad. Nu ser det tvifvelaktigt ut, med allt erkännande för öfrigt åt hr Strömberg, som visserligen ej kan uppbära sin egenskap af första bassist i den stora genren, men som likväl i denna opera är mera lycklig i sina ansträngningar än annars. Trots de glittrande kostymerna, de vackra dekorationerna, den noggranna inöfningen kan » Neaga » ingalunda anses vara den bäst gifna operan under säsongen. Yi komma i stället att tanka på Gounods Romeo, som gifvits med en ensemble och en röstprakt, alldeles öfverträffande Opéra-Comique i Paris, både förr med Michot och Carvalho och nu senare med Talazac och Mer-gueillier eller Heilbronn. Det är här som fröken Orabow har sin bästa, mången säger enda rol, som litet varierad går igen både i Mignon och Traviata m. m. Och detta bästa är här sannerligen godt nog.
Intill dess en sådan förändring blir tillvägabragt, kan dock denna tvångskurs göras oskadlig, dymedelst att Riksbankens sedlar inskränkas till ett belopp, söm fullt, motsvaras af inneliggande klingande valuta, och såvida Riksbanken, såsom sådan, icke befattar sig med någon affärsverksamhet, som, beroende af konjunkturernas vexlingar, ådrager honom förbindelser, hvilka kunna taga i anspråk den för sedlarnes inlösen afsmida valuta”. ”Det grundfel, som, näst tvångskursen, svårast vidlåder vårt bankväsende, är, enligt Kommitterades mening, just denna Riksbankens affärsverksamhet. Här möter den mycket omtvistade frågan, huruvida bankrörelsen i allmänhet må vara en statsangelägenhet eller bör upplåtas åt enskilda. Begge meningarna hafva sina försvarare. Men i theorien likasom i praktiken, har den sednare meningen mer och mer gjort sig gällande. Bankrörelsen är ett näringsfång, men Statens ändamål hvarken spekulation eller förvärf. Sådant ombesörjes bättre af enskilde. Detta uttrycker i största korthet skälen för den egentliga bankrörelsens upplåtande till den en-kilda företagsamheten”. ”1 prakt ken har värt land alltjemt erfarit olägenheterna af bankrörelses bedrifvande såsom statsangelägenhet. Ju mera denna rörelse vid ett utvecklad t näringslif tager i anspråk mångsidig affärsvan a i förening med frihet att lämpa sig efter näringsverksamhetens mångfaldiga skiftningar, desto svårare, att, såsom för en stfttsanstalfs förvaltning höfves, uppställa ett pä förhand allt ordnande och för alla förhållanden tillämpligt reglemente, och att finna verkställare, som pä en gång besitta de härför erforderliga egenskaper samt kunna och vilja egna sina krafter ät en verksamhet för hvilken ansvaret, både det juridiska och det moraliska, hvilar öfver dem. men af hvilken verksamhet frukterna tillfalla de allmänna”. ”Men det är icke blott dessa brister vid ordnandet af Riksbankens styrelse, eller dessa svårigheter vid uppställandet af det reglemente, efter hvilket styrelsen skall föras, sorn, enligt Komiterades tanke, påkalla den egentliga bankrörelsens afskiljande frän Riksbanken”.
– Åh nej – svarade Gunnar – j ska’ få ro dit, och då kan vi ej behöfva ge oss stad förr än klockan tre. – Ja, det ä’ minsann bittida nog! – sade Elin skrattande, och skyndade småhoppande in i sin kammare för att se till paryren för morgondagens fête, för att på en gång bruka tvänne termer ur salongsspråket. Elin hade ett litet fel: hon var fåfäng i sin klädsel. Modern och hon hade varit flitiga och snälla, och verkligen icke förtjenat så litet med sin söm och sina handarbeten, och allt hade gått till Elins kläder eller små fantasier. Hon var dertill likvisst mycket ömsint och medlidsam, gaf ofta fattiga och behöfvande sina sämre kläder, och hade således sjelf oftast nya och vackra dylika, och hade deraf en stor mängd i förhållande till hennes stånd och vilkor. Mycket väl aktade hon sina kläder, så att de sågo alltid ut som hade de varit alldeles nya. Bland sina många klädningar hade hon äfven en ljusgrisdelin setsklädning, som hon ansåg sig kunna hafva, fastän hon oafbrutet sörjde sin moder, ty hon hade hört att man brukade grisdelint i sorg, och ehuru glad hon var öfver att få gå i slotteröl, ville hon för ingen del hafva brokiga kläder, utan när morgonen kom, steg hon opp så fort det dagades, och började, smågnolande af fröjd öfver det vackra vädret och ännu något annat, att kamma ut sitt långa, ljusbruna och glänsande hår, rent och fint som en hoffrökens, samt fläta det i en stor tjock fläta, som sedan sattes helt konstmessigt fast med en liten nätt kam och en stor hårnål. Derefter såg hon suckande och noga efter att hennes små guldörhängen, det sista hon någonsin fick af sin bortgångna moder, voro väl tillhakade att de ej kunde tappas. Sedan klädde hon sig vidare, och när hon var färdig i sin vackra ljusa klädning, med svart förkläde och svart silkesshawlett, såg hon nätt och näpen ut, som en liten docka, ty alla hennes kläder sutto väl och tätt åt den smärta och ändå fylliga växten.
I hans sällskap — då han företog denna sin första utländska resa, som Ma-caulay kallar epokgörande i historien, icke endast i hans eget lands, utan i vår (Englands) och i hela verldens — i hans sällskap voro då öfver 200 personer, bland hvilka några och fretio studerade sjöväsendet. Att czaren sjelf var med bland dessa unga volontärer, var länge en hemlighet till och med i Ryssland; först i september 1697r d. v. s. sedan man varit borta hela månadef, vågade en af reskamraterna i bref till hemmet omtala .verkliga förhållandet. Att czar Peter i Holland lefde en skeppstimmermans enkla och arbetsamma li£ så länge och så ofta hans inkognito vid ombyten af vistelseort kunde bevaras, är alldeles otvifvelaktigt. Ett intyg af en holländsk skeppsbyggmästare vitnar att ” Peter Micbailow ” — så kallas czaren här — arbetat under hans uppsigt från 30 augusti 1697 till 5 januari 1698, inhemtat hvad till skeppstimmermansyrket hörde samt äfven studerat skeppsarkitektur och planritning. Men, frågar någon, kanske det var här han fick se den sköna Katarina? Ack nej, hon var icke med i det landet och hon kände honom icke i skeppsbyggarens drägt. och han visste ingenting af Katarina förr än liera år senare. Der är emellertid ändå romantik nog i deras förhållande. Var czar Peter sannfärdeligen en Harun al Raschid, så erinrar också Katarinas lefnadslopp om berättelserna i 1001 natt, äfven sedan kritiken sönderslitit en och annan legend om de båda älskande. Konstateradt är, att Katarina, som var af låg litauisk börd, öfverflyttat till Livland, och att czaren såg henne första gången hos sin gunstling Menschikow år 1702, efter det hon vid Marienburgs eröfring råkat i rysk fångenskap. Af den upplågande kärleken uppstodo redan före 1705 tvänne frukter, döttrarna Anna och Elisabeth ehuru förbindelsen icke legitimerades förr än 1711 eller 1712. Episoden om vansinnet och botandet tillhör Scribes fria utsmyckningar.
Af de motionen bifogade handlingar, hvaraf Utskottet jemväl tagit kännedom, inhemtas, att, sedan Gabriel Andersson oell Johan Nilsson i Fahlskog hos Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i nämnde län anhållit om befrielse från påförd rotefrihetsafgifts erläggande för berörde hemman, så hade Landshöfdinge-embetet, efter det vederbörande blifvit i frågan hörde och flere upplysningar erhållits, genom ofvanberörde utslag den 24 Oktober 1857 sig utlåtit, bland annat, att enär den nämnde hemman ålagda särskilda rotering, för hvilken rotefrihets—afgift utgjordes efter 3 dalers taxation, tillkommit vid extra roteringsförrättningarne år 1826, då Kongl. Krigsoch Kammar-kollegiernas utslag af den 4 April 1805, hvarigenom samma |:dels mantal blifvit till ordinarie roterings utgörande insatt uti roten N:o 500, icke varit kändt, följde deraf, att den dubbla roteringsbördan genom misstag tillkommit, hvarföre rättelse borde ske på det sätt, att hemmanet befriades ifrån den år 1826 ålagda rote rings-skyldigheten efter 3 dalers taxation, hvilket dock ankomme på Kongl. Maj:ts nådiga pröfning, hvaremellertid Landshöfdinge-embetet förordnat att rotefrihets-algilt tills vidare icke finge utfordras; och har Kongl. Majit, efter det Kongl. Kammar kollegium vid Landshöfdinge-embetets berörde utslag låtit bero, under den 8 Mars 1859 detsamma i nåder fastställt.
Till ytterligare upplysning har Commissionen tillika i hvartdera Hufvud-Sammandraget låtit utsätta förhållandet åren 1805 och 1810, så att detsamma för ett helt Decennium kan öfverses. med bilagor ) lan livart 5 år, till Stånd, samt XIV Sc XV.) antal gifta eller ogifta, nemi. Personal under 15 årsålder 778,647. På »ådant sätt utvisar: Tab. XIII Folkmängden till åldrarne emel - deremellan och 60 deröfver till 100 - och öfver 100 1,471,619. 314,791. 9< bestående af Adel .Lärostånd. 2,465,066. 9,681. 14,673- Ståndspersoner 66,117. Borgare - 64,102. Bönder - 1,785,883. Ogifta öfver 15 år 641,946. Ungdonj derunder 778,647. 2,465,066 ock Konungens Nåd. Vid jemförelse med år 1810 finnas de förmögne Hushållen hafva vunnit en tillväxt af .1,345, de behållnas af 10,824, och de fattigas aftagit med 1,622, men deremot de utfattige hushållens antal vara ökadt med 3,202. Och vi 11 häraf synas, att välmågan i Riket under detta Qvinqvennium varit mera i tillän aftagande , till hvilken supposition lika anledning för Decennium förekommer om 1805 års uppgifter jemnföras med 1815 års här ofvan uppgifne för-, hållande. Bihang till Riki-St. Prut, 1817—1818 vstn Sami. Nff 39, 4«* 248,320: Tab. XVL med bil. XVII och XV lil ' ’ 2,465,066.’ Hushållens antal i Riket: På Landet i Städ:ne, Summa.'
Ett spann af 40'. Landfästenas höjd 14', bredd 30' och tjocklek 8'. Grundläggning: Grundgräfning, 40 kub.-f:r, å 5 R:dr Pålar til! pålning, 220 st., å 10 R:dr Plank till platform, 19 tolfter, å 18 R:dr Snåntnålmns 200 2,200 342 228 r r O Landfästen: 43 kub.-f:r mur i bruk, å 75 R:dr . En kulvert af 420 qv.-fots öppning: Grundgräfning, spåntpålning Mur i bruk, 50 kub.-f:r, å 75 R:dr 365 3,750 — 4,115 2 afloppstrummor af 20 qv.-fots öppning: Grundgräfning, rustvirke, spåntpålning Kallmur, 40 kub.-f:r, å 50 R:dr Grundgräfning, spåntpålning Kallmur, 24 kub.-f:r, å 50 R:dr — 6,300 44 st. afloppstrummor af 42 qv.-fots öppning; Grundgräfning m. m 3,000 7,800 Kallmur, 156 kub.-f:r, å 50 R:dr — 10,800 29 st. afloppstrummor af 6 qv.-fots öppning: Grundgräfning m. m Kallmur, 148 kub.-f:r, å 50 R:dr K/. Kostnadsförslag för en jernväg med enkelt spår från Christinehamn till Porla, 5 mil 6,760 fot. IVrrSng-artietcn Schaktning: Bergsprängning . 11,668 kub.-f:r, å 25: Ett spann af 50'. Landfästenas höjd 16', bredd < och tjocklek 8'.
Och de Ledamöter af Riksens Ständer, som wero wittnen til det rörande sätt, hwarä wär hulda Drottning, wid den offenteliga Examen, behandlade Herr öor^ och hans Elever; til den uplyftande Näd, hwarmed hon utmärkte Läraren, den moderliga ömhet, hwarmed hon tröstade och upmuntrade Eleverne, hwilka med deras nya sinnen, nu äfwen singö smaka en för dem lika ny känfta: SällheteN — - huru skulle icke, ätminstone dessa wittnen, i dag understödja min enständiga anhällan, at den sak ej mera mätte blottställas för owissbeten af StatsWerkets tillgängar, som redan, för sit omisskänneliga wärdes skull, med wälbehag af Riksens Ständer omfattad, nu ytterligare tilbjuder dem Andra Band. 15o, 1S1. til - 1194 Den 24 Augusti. tilfredsställelsen, at pä det mest wärdiga sätt, nemligen genom en stor wälgärning, förewiga minnet af Konungens Regerings anträde, likasom af deras beredwrllighech at gä en älstad Drottnings ädla och ^välgörande tänkesätt, sä tacksamt som wördsamt til mötes! Det är således med full tilförsigt, som jag leder Högloft. Ridderffapet och Adelns upmärksamhet pä sjelfwa Herr ^orZ8 Institut, och pä sättet, at derät gifwa stadga och beständ, Hwad är Herr Lorg8 syftemäl? Han har, utan medel och tilgängar, ej allenast ingätt pä den swära hanem, at underwisa döfstumme, utan äfwen, med egna uppfinningar, hwilka til och med Mländningen saknar, banat sig en egen wäg, at utbilda Blinda Barn til Allmänt gagn och deras eget wäch och bär stuteligen sträckt sin mennisto-älstande omtanke därhän, at til sansning äterföra de olycklige, som pä olika sätt förlorat sina fjäls krafters bruk, eller sina sinnens redighet.
Så förargligt!» »Psykikern har själf den saken om hand. Emellertid lär väl Aromasia Doftman-Ozodes hädan efter icke kunna väcka särdeles stort deltagande med sitt ododion.» »Hon väljes i morgon till medlem af folkförsamlingen.» »Därpå tviflar jag. De flästa tidningar hafva uttalat sig mot hennes val, bland andra det stora stockholmsbladet Senaste Timmens Nyheter som nu också börjat utgifva en veckoupplaga, kallad Nästa Veckas Nyheter. Jag fick just nyss hit den upplagan, där det står att fröken Ozodes’ val icke kunnat genomdrifvas. Tidningen har icke kunnat taga det ur luften.» »Hvad bekymra vi oss om stockholmsbladen? Vi sköta oss själfva, och Aromasia Doftman tillhör vårt samhälle, emedan hon studerat vid vår högskola och här tagit sin doktorsgrad. Det är Majorna som uppmanat henne att låta välja sig, och vi skola också genomdrifva valet. Jag har satt det på aktier. I afton har hon sin stora konsert i en af Örgrytekvarterets festsalar. Och nu far väl, min vän. Den förste börstimmen är redan inne.» »Den försakar jag för första gången på många år. Jag måste göra upp affären med psykikern.» De båda affärsmännen foro åt hvar sitt håll. Bankdirektören förargade sig åt sin försumlighet att icke hafva bildat något aktiebolag för hjärnorglarne. Nu måste han motarbeta dem och deras spridning. »Jag skall visa, att luktklaveret icke är någon föråldrad affär,» sade han, då han inträdde i börskristallpalatset. Han gick omkring bland sina vänner, talade om tunlar och matsmältningsbolag och luftsimning och ämbetsverkens ordnande med ett sparsammare maskineri, men glömde ej häller att verka för Aromasias val samt att uppmana alla att besöka den stora luktkonserten i Örgrytekvarteret. Giro hade ett mycket stort inflytande på börsen, men där funnos äfven andra mäktiga personer af bägge könen, och många bland dem arbetade för väljandet af Warm-Blasius, den ryktbare vädertillverkaren, hvilken skulle vara en heder att hafva till ombud i folkförsamlingen. Alla andra täflande hade för länge sedan dragit sig till baka.
Jag tror deremot att då sjelfva inhibitionen och tilldelandet af den nya utredningstiden, utgör en välvilja af Stånderne, till skonsamhet för lånägarne, så skulle det vara en afvikelse ifrån sjelfva ändamålet, att borttaga praesoriptions-tidens särskildta beräkning. Jag tillstyrker alltså att afdrag på omsättningstiden icke må äga rum; samt att den lånågare, som begagnat sig af praescriptionstiden, så att han ej förr, ån vid dess sint, sitt lån omsätter, dock må få den vanliga tiden af 6 månader för omsättningen, tillgodonjuta. Herr Lagerhjelm, Pehr; Då den vanliga anståndstiden af tvenne månader, inom hvilkas förlopp lagsökning ej företages, blifvit bibehållen, och då man ej kan förmoda att denna tid begagnas endast för att förlänga utredningen af Disconterne, så kan jag ej föreställa mig att någon låntagare blifver förnärmad genom fastställandet af fixa terminer, inom hvilka omsåttningarne skola vara verkställde. Friherre Cederström, Jacob; Det är visserligen icke fråga om gåldenårernes rättigheter, ninn endast om betalnings-terminernes bestämmande på ett sått, som icke rubbar principen Dtn i April f. in. 11 för Discontlån i allmänhet och som befordrar möjligheten af FilialDisconternes fordringars indrifvande, otvifvelaktigt år att alla lånen kunde utsökas enligt förra Stånders beslut, då de åro förfallne; men en annan fråga har nu uppkommit, den, att med möjligen minsta förluster kunna få in fordringarne. I anledning deraf, har det nu ifrågavarande nya förslaget inkommit. Då hemställer jag till Ridderskapet och Adeln hvad anledning kan finnas att hår stadga nya vilkor, att stadga en olikhet i rättigheter för dessa Disconters och för BanooDiscontens låntagare. I denna sednare räknas förfallotiden ifrån omsättningsdagen, men i de förra skulle den räknas från den dag då lånet sednast förfallit. Då ett beslut om låntagare uti inrättningar af samma natur skall fattas, bör' vål en generel grund följas för alla, och ingen skillnad göras emellan äldre och nyare. Det är ej namnet på verket eller på personen som hår bör komma i fråga.
Du tror sjelf, att du är så förhärdad, att man icke kan finna en god tanke hos dig, men så illa är det icke. Du bör ej följa med de der karlarne, du är för god att föra det lif du för! Och Liisa, om du visste, huru mycket din salig mor led och stred och arbetade för att få dig fram... Hon grät och hon grät ... jag var med ifrån början och såg allt. Det var en natt likasom den jag varit med om derinne nu, och hon bad Gud för dig, bad och tiggde. Hon kysste dig och bad igen. Om förbarmande tiggde hon, den uslingen, och om förlåtelse ... af Gud! Hon skulle ha' låtit bli; jag har henne icke att tacka för något ... tvärtom. Liisa du, låt bli att bannas. Du vet icke, hur det var. Hon hade en man, han var murare; nå ja, han var hennes fästman, men de skulle ha gift sig, om icke... Om icke, om icke han låtit bli! om icke för annat så för att göra det rigtigt sött för mig! Om icke det hade kommit en annan i vägen, en dålig flicka, som tog din fars kärlek från din mor. De voro så lyckliga innan dess och hade allting färdigt att ta ut lysning, så fort han skulle fått pengarne. Då kom hon, stal din far ifrån henne, ifrån fästmön, förde honom ut med sig, lärde honom att sitta dagen om på krogen, och så, så... Så öfvergaf han mamma, det var rätt åt henne. Det der menar du icke; ånej Liisa, det menar du icke. Du skulle icke säga det; hon var så kär i dig, din mor, hon älskade dig, allt ifrån första stund. Och så dog hon af svält och elände. Emedan hon gaf dig allt hvad hon hade, klädde dig, höll dig fin och snygg... Och min far, den...? Ja, han var och förblef borta. Dog han ... eller hur? Kanske han dränkte sig i sorgen? Nej, han gifte sig med en bonddotter och for till landet... Ah Lefver han ännu! Det vet jag icke ... jag har mitt arbete här i staden. Herre Gud, tänk om han lefver!