Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Att vi naturligtvis ej hafva det minsta att skaffa med dessa annonser, utan tvärtom tillbakavisat dem af detta slag, som lämnats till införande i Idun, faller af sig själft. Bäst för barnet äro dock ej läckra, dyra rätter, utan en sund, enkel, om ock kraftig näring. Starkt kryddade födoämnen, delikatesser, spirituösa och för mycket sötsaker äro skadliga, ehuru barnet visserligen, att döma efter begäret, har behof af de senare. För den skull bör man ej heller helt neka det tillfredsställandet af detta behof, utan kan då och då såsom en liten uppmuntran låta det få en godsak. G i f litet, gif sällan, då skall det glädja sig öfver det minsta och med tacksamhet mottaga din gåfva. Tillåt aldrig, att barnet, om det får själft tag » sig ett äpple, en kaka eller dylikt, gräfver i skålen för att ta reda på det största eller bästa, sådant är skadligt för barnet och ser illa ut samt väcker hos gästerna berättigade tvifvel på ett sådant barns goda uppfostran. Ett och annat organ, som mer utmärker sig för fortfärdighet att plöja med andras kalfvar än för någon synnerlig själfständighet i uppfinningsförmåga, har skyndat att efterbilda oss och anordna liknande täflingar. Det är dock först och sist Idun och dess » fosterland », som hä företrädet i de täflandes gunst, ty där veta de, att det vackra priset blir ärligt utdeladt, och att de aktade prisdomare, hvilkas namn vi meddelat, just äro de rätta att samvetsgrant bedöma täflingsskrifterna. V i tycka väl, att det knappt borde beFör öfrigt är det alls inte själfklart, att barn skola få med af allt, hvad de se, och allra minst att de skola vara de första vid bordet. Det finns väl knappt någon obehagligare bild än en bjudning, där husets barn tränga sig fram mellan gästerna, med begärliga ögon betrakta läckerheterna och med ord eller blickar tigga att få smaka, ofta till och med innan någon annan ens hunnit taga sig. Jag frågar hvem som helst, om hon med angenäma känslor äter en bit kaka, när bon känner, hur den med giriga blickar 16 följes af begärliga barnaögon.
Det är deremot för ökade tjenstegöromål, utan motsvarande förhöjning i inkomst. Men hvad jag vågar yrka är, att de, som egnat sig främst åt fäderneslandets försvar, icke måtte, genom en under freden rådande ytterlig njugghet och deraf härflytande brist i öfning och i materiel utredning, blifva blottställda för alt vid inträffande krig icke kunna, såsom deras fosterlandskänsla förestafva!1, uppfylla de pligter de iklädt sig, och hvilka de säkerligen å sin sida icke skola förgäta, ehuru de mer än ofta kunna hafva att beklaga sig öfver en viss ljumhet vid behandlingen af krigsväsendets angelägenheter. Frih. Sprengtporten yttrade för några dagar sedan, det Frihtn förmodade, — jag vill minnas att orden så föllo sig,— att Utsk., för de beslut, som vid denna riksdag grundlagts, icke skulle, när följderna hunnit visa sig, blifva så båldt bedömdt som det inom detta Stånd blifvit det; och såsom stöd för denna förmodan anförde Frihtn de anslag, som för fängelserna blifvit tillslyikta. Jag kan ej neka, att i första ögonblicket föreföll det mig vara en besynnerlig ödets lek , att fängelsebyggnader skulle komma att blifva de minnesvårdar, som 1840 års Ständer, eller måhända lättare, 1840 års SlatsUtsk. skulle åt sig uppresa. Då likväl dessa tillstyrkanden lära vara gjorda i den syftning, som på ett så förträffligt och verkligen sublimt sätt blifvit angifven uti den troligen af eder alla kända skriften, benämnd : ”Om straff och straffanstalter;” så erkänner jag med tacksamhet den förbindelse, hvari jag anser R. St. i detta fall komma att stå till de förenade Utsk., som handlagt detta ärende.
Då hade han synts oss som en fridlös menniska, hvilken håller på att uppge allt, och han hade ett drag kring sin mun och ett uttryck i sin blick som om han ständigt rufvade på en smärtsam gåta, som icke lemnade honom ro och som han icke kunde bli kvitt eller finna lösningen på. De reste hem till sitt, och der gick ett år och der gingo två, och vi hörde icke stort af dem, men så en vacker dag kom der ett långt bref, sändt till en af oss men ämnadt för oss båda. Det var af följande lydelse: Det är nu snart årvis sedan vi sist sågo hvarandra, och jag har knappast ens med några fattiga rader svarat på era vänliga bref, men deröfver får I icke vara onda, ty jag har icke haft det godt under dessa tvenne år, jag har gått med en oro i blodet som ätit upp mig och gjort min själ så känslig som en blottad nerv, och när jag någon gång fattat pennan och tänkt att nu skulle jag skrifva till er, så har jag alltid kastat den strax igen och sprungit upp från stolen och tyckt att jag ingenting hade att skrifva om. Och att jag nu gör det, det kommer sig deraf att jag i denna stund så smärtsamt känner att jag sitter här som en menniska, kring hvilken allt störtat samman och sönder, känner mig så sjuk och tom och ensam. Vi ha det icke bra tillhopa, min hustru och jag; men hur tungt jag än känner det, välsignar jag dock ofta den stund, då jag bad henne bli min, ty samman med henne har jag smakat det bästa i lifvet, om också endast under några fattiga veckor; och jag tror, att den menniska som gjort detta i en än så stackot sekund icke har rätt att klaga, ty hon har ju ändå fått hvad hon kunde få, och det är i grunden nog för att väga upp ett helt lifs elände. Hon kom mig till mötes med en hängifvenhet som icke visste af sig sjelf, en hängifvenhet utan reflexioner och som tog hela hennes väsen fånget, kropp och själ: hon gissade mina lönligaste önskningar, innan de voro fullgångna, redan då de endast svagt kunde skymtas i minen eller blicken, mina önskningar i småsaker, och hon lade allt till rätta för mig som för ett barn.
Fångvårdsstyrelsens och Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes ifrågavarande hemställanden och förslag; men med afseende derå att Westerbottens läns innevånare otvifvelaktig! sednare, än i de flesta län, lemnat ett ej obetydligt tillskott för uppförande af länsfängelse, hvilket nu vore för fångvården umbärligt, hemställde Justitie-kanslersembetet, om icke Kongl. Majit skulle täckas göra frågan om öfverlåtande till Westerbottens läns innevånare af nämnda byggnader och tomt, med den rätt Statsverket dertill egde, till föremål för nådig Proposition till Rikets Ständer. 4 <Stats-Utskottets Utlåtande J\s 12. Vid ärendets underdåniga föredragning den 17 Maj 1864 hade Kongl. Maj:t! med afseende å livad beträffande frågan om eganderätten till ifrågavarande fän gelsebyggnad blifvit upplyst, väl förklarat den gjorda framställningen om afträdande af samma byggnad jemte uthus och plank samt den tomt, hvarå dessa byggnader äro uppförda, icke kunna, uti ärendets då varande skick bifallas; men på de af Justitie-kanslersembetet anförda skäl har Kongl. Maj:t nu föreslagit Rikets Ständer att nämnda byggnader och tomt, med den rätt Statsverket dertill eger, måtte öfverlåtas till Westerbottens läns innevånare, och hade Kongl. Maj:t emellertid tillåtit länets Landsting att byggnaderna för länets innevånares räkning begagna tillsvidare och intilldess Rikets Ständer i ämnet sig yttrat. Stats-Utskottet, som från samtliga Riks-Stånden erhållit remiss å ofvanberörda nådiga framställning och vid ärendets handläggning tagit kännedom om dertill hörande handlingar, anser sig, med afseende å de i den Kongl. Propositionen anförda förhållanden, böra tillstyrka Rikets Ständers bifall till hvad Kongl. Maj:t i ofvanberörda hänseende behagat föreslå. Stockholm den 11 December 1865. Stats Ut skottet k Utlåtande Jfå 13. 5 N:o 13. Ank. till Exp.-trisk, den 11 Dec. 1865, kl. 1 e.
Vöre det så, att hemman, om tillhörigt en delegare, bordt få begagna qvarboende-rätt, så skedde väl detta äfven om hemmanet tillhörde flere egare; men blott en af desse kunde begagna denna rätt och alla de andre måste utflytta. Följden häraf vore, dels att skifteslaget och Kronan betungades med mera utflyttnings-understöd, än som ifrågakommit om sambruk fått ega rum, och dels att åbyggnader, som för ett sådant bruk kunnat vara tillräckliga och odelade hade värde, nu blefve alldeles otillräcklige och, stycke för stycke söndertagne, förlorade nästan allt värde. Detta inträffade äfven om hemmanet vore utflyttnings-skyldigt, ty att utflytta hela åbyggnader -vöre ej särdeles svårt eller kostsamt, men att af deras styckade delar bilda nya bade bostäder och uthus för flera spridda hemmansdelar, läte sig ej göra, utan betydliga tillskott af arbetskrafter och materialier. Härförutan förekomme att om vid besigtning af åbyggnaderna dessa icke befunnes tillräckliga för delegarnes behof, hvilket resultat lätt kunde erhållas, när hänsigt toges till åbyggnadernas fördelande 14 Sammans. Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Bet. N:o 37. på flere egolotter, så erhölles, enligt nu gällande stadganden, intet utflyttningsunderstöd af allmänna medel.
Lön blifwit säleds bestämd, nemligen Lön log?: 8, Respenningar 412: 40, samt Hushyra sä för Landshöfdinge Bonings - som EmbetS - Rum ^00 R:dr, tillhopa 2040 R:dr Banco. — Dä berörde HuShyre-medel knappast äro för det närwarandc tillräckelj, ge till behofwet, och ä Rcsepenningarne nu mera icke eller är nägon.besparing att sänta, lärer upplyst finnas , att äterstodcn af förcnämde eller ben ansiagne Lönen utgör ett sä ringa belopp, akt den är wida under hwad ivid nu här warande priser ä Lifsmedel, wcd, lysningsämnen, möjeligcn kan försiä , oagtadt den mäst tarfliga lefnad. Befordrad till Landshösdinge-Embetet nied berörde Lönrwilkor, äger jag wäl icke skäl öfwer de samma förra klagan. Men dä Höglofl^ Stats - Ut, skottet är sysselsatt med reglering af Stats-Werkct, och r det 1022 >. Den 27 September. det därwid ej körer undfalla, att den indelta LandsHöfdingc-Löucn i detta Län sOO Riksdaler och Rese, pcnningarne 80 R:dr äro jemte de fdrut nämde j Contant bcftädde Hushyrc-medel 500 Rd:r till Kongl. Maj:k och Kronan indragne och uti Kongl. Stats-Coutoirets Ca^a ingä, för jag ödmjukeligen hemställa, om icke vmfbrmälte werkeliga Landshöfdjnge - Lön och förmäncr mä mig i stället för den nu tilldelta ringa penningelön tilläggas.
Svenska Huset enligt 8:de §:n Succesions-ordningen ej må utan Konungens och Ständernas medgifvande blifva regerande Furste af utländsk stat, vill jag blott erinra att samma §. för öfverträdelse af hvad deruti är bestämdt, jemväl stadgar en påföljd, under det att någon påföljd för Konungen personligen hvarken är ifrågasatt eller kan ifrågasättas. På dessa skäl anhåller jag om propos. på afslag å (Jtsk:ts förslag. Hr Dalman: Ehuru jag icke sjelf varit närvarande från början af diskussionen, har jag likväl erlärit, att ingen talare bestridt rigtigheten af den princip, att Konungen icke må utan den konstitutionella representationens samtycke, ega rätt emottaga regeringen öfver ett annat folk och land, samt att ett sådant stadgande bör ega sin plats i grundlagen. Om det således erkännes att vår R. F. i detta hänseende är ofullständig, måste det ock vara både rigtigt och behöfligt att afhjelpa denna brist. Man har sagt, att erfarenheten icke ådagalagt ett sådant behof. Men grundlagar stiftas icke blött för det närvarande ögonblicket, utan läst heldre för framtiden. Och denna är alltid oviss. I öfrigt föreställer jag mig, att sedan lång tid tillbaka det icke funnits större anledningar än just nu, att ett anbud skulle kunna ske till Sveriges Konung att tillika öfvertaga regeringsbördan i ett närbeläget land; och det vore val då allt skäl att hvarje möjlighet undanröjdes för antagandet af ett sådant anbud, utan att Svenska folkets representanter derom vore ense. Långt ifrån att vara olämplig, är således efter min tanke just den nuvarande tidpunkten särdeles lämplig för det väckta förslaget. Då K. M:t år 1863 vägrade sanktion å enahanda af alla fyra RiksStånden antagna förslag, bar Konung Fredrik den VII ännu Danmarks krona. Någon fara stod således då icke för dörren. Vi veta likväl alla, Mina Hrr! huru förhållandena sedermera gestaltat sig i grannriket. För hvar och en som följt dessa, kan det icke vara en hemlighet, alt der finnes 46 Den 4 April e. m. ett ganska oroligt Skandinaviskt parti, som, ur synpunkten af Danmarks skydd och fördel, arbetar på en förening med Sverige. Jag ifrågasätter visserljgen icke, att K.
Hjelm och Ada fram öfver den klara, hälgdagstysta prärien mot Blue Points ännu sollysta kulle. Ada andas fullt och djupt. Luften hemma i villan börjar värkligen blifva väl tät. Hon undrar själf öfver, att hennes glädtighet står bi, ja, hon är värkligen i humör, solskenet värkar bedårande så här på höstsidan. Plötsligt faller henne en tanke in, det glimtar till ironiskt i ögonen. — Pryhl — Asator lärare på ett prästseminarium, Jerker du!! Hur i all världen kunna ni två stå ut där? — Tja — Erik skjuter hatten öfver pannan — lunken, lunken du, man går år ut och år in som borgmästaren i Trosa, har sin lön och tänker inte vidare på det — d. v. s. nog — Kom hem! — Hvad skulle jag göra där? Gå in vid en flickskola och ställa mig under något bigott fruntimmers-regemente? Annat duger jag inte till, och då kan jag lika gärna läsa naturvetenskap med präster öfver mig. Eriks bamburör afmejar skoningslöst gräset, som böljar in öfver trottoaren. — Men man kan hoppa i det här landet, tillägger han. — Du går och funderar på något? — Inte utan — men var tyst för Matilda, är du snäll. Jag är egentligen en praktisk människa, ser du, men därhemma var det ju inte fint, om man inte hängde näsan öfver boken ... Ada lyssnar förströdd. — Ibland när jag ser folk rusa omkring inne i Chicago och vara sina egna herrar midt på blanka dagen, kryper det i kroppen på mig. Och när jag sedan skramlar af till den där inrättningen, är jag så led som ... Nej titta på Pryhl — möter oss på halfva vägen Det var gentilt, nu ska vi vara lifvade, mina barn ... Men med hatten på nacken fortfar Erik att promenera ensam, före de andra. Han sållar oupphörligt brädet med strån och örter och ser ut, som funne han tillvaron på det hela så mättad med problem, att den icke gärna kunde tagas humoristiskt. Eftermiddagen skrider, och Matilda står med pannan tryckt mot fönsterposten och ser skymningen smyga fram öfver ängen och ljusen tändas. Var det när hon i morgse fick veta, att en främling och icke
3Iiinskoriljan skapar miinskoodet, men niir denna omstindighetenlas makt sammnnfor fleres starlra vjljor, dB resa de sig mot hvarandra, dk blifver strid, och hvarje siidan rnedEiir en seger och ett nederlsg. Hiir iir knnppt frAga om ens en Pyrrhnssegcr, alla dnka under, och diirfor heter det alltsii en kiirlekenv trngedi, ehuru rnihi-inda det, aammalrnodigt kliugande &gt;I bdets offer, w r i t ~ c e r a esukt. l) et iir dock en obestridlig talaug i det helu. 1) iirfiir k a s t a ~ icke heller bokeu Bt sidan, iuuan man hnnnit till slntet, sB som skor rned sd mdnga af de hvnrdagsro~mner och novellstlmlingar, hrilkn regelbundet framtriida under jul.och v8nuinadernit och rekommenderas s&amp;soma sgnnerligen lampliga, under helgen o eller till sommarlelrtyr. Harold Gote iir en fiirf., som har m8nga fiirutsattningar men alltfor liten lifserfarenhet och mbhiinda nlltfiir stort sjiilffortroende sisom banbrytare. Om s i icke rore, sknlle vh littertltur Icnnna hoppes pB helt andra alster af dcluna fiirf: s egendomliga beglfning. Ty i trots af det omojliga och overkliga i det hela har forf. dock lyckats att ofver Efra och hennes underbara tjusningaforruBga gjuta ett skiminer af poesi, som gor att man ej gliimmer dcnna gestalt, hvilken blott hor hemma i en diktares fsntasi. Det lyckans allmanna skeppsbrott, af h ~ i l k e t samtliga dramats personligheter drabbas, ar mlhanda ocksii ett utslag af den poetislriz riittvisans dom. Det, som icke k (01 lefva, mgste ju do. x.
Arfprinsen hafva uppnått den ålder, vid hvilken Carl IX:s stora Son , Carl XI och Carl XII, redan med ära fört Sveriges Spira öch hunnit förvärfva rättighet till Svenska Folkets erkänsla och kärlek, vågar Ridderskapet och Adeln yttra deri önskan och förhoppning, att Hans Kongl. Höghet, efter inhämtad kännedom af de flere hinder för Nationella välståndet, sorn ligga i flera äf de inre Styrelsé-grenarries ännu felaktiga ör - 114 iben ? December. ganisätion, täcktes inför Thronen och Sin Höga Fader blifva en Tolk af de önskningar, hvilka Svenska Folket i detta afseende vid ilere Riks-: dagar framburit. Grefve Mörner, Adolph Göran: Öm jag ej mera har den äran att endast såsom Riksdagsman deltaga i detta Miks* Stånds öfverläggningar, hoppas jag likväl att Ridderskapet och Adeln täekes vara ofvertygad, att det är medi samma känsla för Frihet och för Fosterland , med samma agtning för detta Stånd och fö* Lagarne, hvaraf jag allt sedan jgoo års Riksdag, då jag först började att öfvervara dessa Rådplägningar, varit upplifvad, som jag äfvert ru utbeder mig att i anledning af ifrågavarande ämne få yttra mina tankar. Det kan ickei vara min afsigt att försöka rubba ett redan fattat beslut, men jag tror att det är angelägit veta hvad man beslutat. Efter hvad jag kannat fatta af Friherre Staels yttrande, innebåiler det: väl en i allmänna ordalag författad framställning att Landets inre belägenhet vöre olycklig^ men det utmärker intet hvaruti sjelfva olägenheterne bestå. Då Proposition är gjord till bifall på Friherre Staels Motion, är det också utaf densamma sorn det bör kunna hämtas» hvilka äro egentligen de svårigheter hvaröfver man klagar, och jag tror derföre, att Ridderskapet och Adeln bör anmoda Friherre Stael att punktevis uppgifva: Hvilka äro de svårigheter man har att bestrida, hvilka äro de rättelser som åstundas och hvilka de omständigheter » Den 5 December. heter, som han i dessa afseenden anser hafva varit för Konungen okända.
Vidkommande härefter förslaget rörande dels berättigande för landstingen att hvart inom sitt distrikt ordna skjutsväsendet intill 1870 års slut; samt dels de för en sådan inrättning föreslagna åtgärder, så får Utskottet, med afseende å hvad ofvan blifvit anfördt, samt då på Kongl. Maj:ts pröfning är beroende en af. Dess Befallningshafvande i Malmöhus län i enahanda syftning gjord framställning,' tillstyrka, att samma förslag ej måtte för närvarande föranleda till' någon Rikets Ständers åtgärd. 14 Santmans. Statssamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 5. Utskottet öfvergår nu till Jonas Anderssons förslag, att postskjutsen måtte skiljas från jordbruket och öfvertagas af Staten. Hedan vid flera föregående riksdagar har fråga varit väckt, åsyftande dels förändring i sättet för postskjutsens utgörande, dels ock en högre skjutslega för densamma. Vid sistlidna riksdag tillstyrkte Utskottet, med anledning af då väckta motioner, först i sitt Betänkande Nio 21, att postskjutsen måtte skiljas från jordbruket och öfvertagas af Staten; men sedermera och efter återremiss af samma Betänkande samt enär inom Riks-Stånden den åsigt mera allmänt uttalats, att posthemmanen ej borde under dåvarande förhållanden, genom lag, allmänt befrias från postskjutsens utgörande, utan att en sådan befrielse fastmer borde söka åstadkommas genom fortsatt införande af postdiligenser, hemställde Utskottet, i sitt Utlåtande N:o 40, att för ändamålets befrämjande Rikets Ständer måtte anvisa ett reservationsanslag af 70,000 R:dr årligen, att af Post-styrelsen användas till postdiligensernas förskaffande på sådant sätt, att de skjutsskyldige dermed ej betungades; och blef denna hemställan af Rikets Ständer bifallen.
Som i fyilningarne fela 40,969 kub.-f;r, måste 20,469 kub.-f:r tagas ur diken, å 4 R:dr 30 öre samt 20,500 kub.-f:r från längre håll, å 9 R:dr Ballast, utgörande 23,000 kub.-f:r, hvaraf: 5.000 kub.-f:r å 6 R:dr 6.000 kub.-f:r, å 7 R:dr 6.000 kub.-f:r, å 8 R:dr 6.000 kub.-f:r, å 9 R:dr Tillägges 10 proc. härå, hvaraf tillägget för ballasten är beräknadt för stationer och mötesplatser Broars Bro vid Walstanäs. Ett spann med 30 fots längd. Landfästenas höjd öfver rustbädden Vingmurarne 18 fot långa och 8 fot breda. Grundläggning: 376 st. furupålar, 30 fot långa med nedslagning och afsågning, å 10 Landfästen: lil kub.-f:r mur i bruk med tuktad sten, å 80 R:dr Ölverbyggnaden, 30 sträckfot, å 90 R:dr Bii •o viii närsta. Ett spann med 20 fots längd. Landfästenas höjd öfver rustbädden Vingmurens längd Grundläggning: 26 kub.-f:r grundgräfning, å 3 R:dr . 280 st. furupålar, 30 fot långa med nedslagning och afsågning, å 10 R:dr . 8 tolfter plank till spånt, å 20 R:dr . 560 kub.-fot 8/9 tums virke till pålrutor, å 60 öre Landfästen: 59 kub.-f:r mur i bruk med tuktad sten, å 80 R:dr Öfverbyggnaden, 20 sträckfot, å 60 R:dr liro vid Säfja å. Ett spann med 50 fots längd. Landfästenas böjd öfver rustbädden Vingmurarne 18 fot långa och 8 fot breda. Grundläggning: 42 kub.-f:r grundgräfning, å 3 R:dr
Riksdags ordningen nyttjas oidalagen: visst, serskildt, vederbörligt Utskott, eller det, som med målet befattning egt; alt, enligt 5i §, ämnen af olika beskaffenhet icke få i en skrift sammandragas, hvarmed synbarligen åsyftats, att ingen väckt fråga måtte fordra remiss till flera än ett Utskott; att §. tillåter Utskotts sammanträde med annat eller andra, icke för gemensamt beslut, men blott för gemensam öfverläggning; samt alt stadgandet i 'jZ §, om Utskotts förstärkning till Nämnd tydligen haft för ändamål, att Utskottets vanliga Ledamöter skulle kunna öfverröslas af de invalde nya. På dessa skäl har Constitutions-Utskottet, genom Grundlagsförklaringar, sökt undanrödja ett missförhållande, som sannolikt härrört från felaktig tolkning af Riksdags-Ordningens l\Z och 44 §• §• Förslagen N:s 5, 6 & 7.) Tili lättnad för Utskott, vid dilremitterade frågors bedömande, utveckling och beredning, tifstyrker Utskottet, alt, såsom vilkor för remiss, motionerna må gifvas tillbörlig form i hufvudsaken; förmodande Utskottet delta vilkor blifva desto möjligare att uppfylla, sorn ingen Riksdagsman lärer sak - Conftit.-Utsh. Memorial, N:o 5^. 5 na förmågan att bestämdt, om än mer eller mindre fullständigt, uttrycka motionens väsendtligt föremål. (Se Förslaget N:o 8.) Enär de för communicationen nödvändiga exemplar af remitterade Memorial eller serskilda Anföranden aldrig eller sällan genom Slånds-Ledamöters egen försorg anskaffas, i följd hvarafCancellie-betjeningens arbete och personal oundgängligen måste ökas, hade Utskottet önskat att häremot anbringa något användbart correctiv ; och Utskottet har åtminstone varit omtänksamt att, vid tillfälle af remisser, bespara Motionairen den möda eller kostnad att utskrifva eller låta utskrifva ett större antal exemplar. (Se Förslaget N:s ii & 12.)
Jag vill icke längre uppehålla R. o. Ad:s tid; jag förutser visserligen utgången, men jag har dock velat uttala mina betänkligheter emot antagande i sin helhet af Utskits förslag. Ty jag är öfvertygad om att det är riktigt att i viss mån inskränka bysättningen; men jag tror dock att Utsk:t i en fråga, nemi. de utländska vexlarne, gått för långt, emedan bysättningens försvinnande i afs:de å dem enl. min öfvertygelse skulle skada krediten. Jag fortfar således i min anhållan, att till 2:dra mom:t måtte göras det tillägg, att undantaget skall omfatta äfven hvad vexellagen stadgar ang:de utrikes vexlar. H. Exc. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m. Hr Printzensköld, Carl: När frågan om en ny kon kurslagstiftning här förevar, åberopade LagUtskds Ord/ide, huruledes det är af vigt, att Sverige i afsule på sin lagstiftning i denna väg närmade sig de förhållanden, som egde rum i andra länder, samt borde tillse att samma lagar, som der gällde, särdeles i afs:de å sådana förhållanden, som hade gemenskap med handelsrörelsen, äfven blefve gällande i vårt land. Nu synes det som om samme Ordfule icke skulle vara angelägen om en sådan öfverensstämmelse länderna emellan, ty när en talare emot honom anfört, att andra kommerciella länder bibehållit bysättning för vexlar, svarar Utsk:ts Ordfule: »hvad angår andra länders lagstiftning i detta hänseende oss? Vi stifta lagar för oss sjelfva!» Emellertid har jag för min del trott, att just den öfverensstämmelse med andra länders konkurslagar, som man söker tillvägabringa hos oss, äfven bör göra sig gällande i afs:de på exsekutionstvånget. och jag får i detta fall åberopa just det skäl, sora väsendtligen låg till grund för den föreslagna förändringen i konkurslagen, nemi att det är af vigt att bibehålla en så nära öfverensstämmelse som möjligt emellan våra exsekutiva lagar och andra länders.