Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
En annan sak är att nu coutumen blifvit sådan, att erkebiskopen vanligen hugnas med serafimerorden, ty då får han rang efter den höga klass, till hvilken desse riddare räknas. I Norge hafva. biskopäme generalmajors rang. Ett genomgående drag i vår rangordning är den orimligt öfverdrifna rang, som tillerkänts hoffunktionä-reme. Jag far längre ned tillfälle att tala om den rang, som innehafves af riksmarskalken, som oegentligen bär detta namn, då han ju icke har något särskildt med » riket » att göra, utan allenast är chef för konungens hof. Så som saken i detta afseende nu är ordnad * är för närvarande riksmarskalken innehafvare af högsta rangen i riket framför sjelfva statsministern. Visserligen skulle grefve Gustaf Adolf Sparre — äfven utom riksmarskalks-embetet — såsom f. d. justitiestatsminister vara i rang den främste, men detta hindrar icke, att, äfven om han icke hade varit justitiestatsminister, han nu innehade högsta rang i riket. Likasom riksmarskalken har så hög rang, som han har, så är detta äfven förhållandet med de öfriga hofembetsmännen. Sålunda finner man öfver-stekammarherren, öfverhofstallmästaren och öfverhofjäg-mästaren gå före generalerna i rang och lemna således presidenter efter sig. Och hvad betydelse t. ex. öfver-hofstallmästareembetet har, kan man någorlunda döma deraf, att Gustaf III redan vid födelsen nämnde grefve Gustaf Lewenhaupt till detta höga embete. Visserligen sker icke détta nu för tiden, men man misstager sig väl icke, om man håller före, att denna funktionär icke heller nu för tiden har mer maktpåliggande befattning än på den tiden, då en medborgare i vaggan ansågs kunna dermed beklädas. Det skulle dock icke vara så mycket att säga derom, i fall detta höga prerogativ vore ett minnesmärke från gamla tider, då konungens hofförvalt-ning och statsförvaltningen icke voro så strängt skilda från hvarandra som nu, men detta är icke förhållandet.
Hennes tankar voro hos sonen så snart det dagliga arbetets strama tyglar slappades. Och allteftersom dag gick efter dag växte ångesten fram och bredde sig ut på bottnen af hennes sinne, färgande allt med sin svarta grundton. Och ständigt skenade hennes fantasi utåt samma mörka väg, der den så ofta kört sig trött. Åter och åter ljöd inom henne de två orden i hvilka han en gång koncentrerat sin lifsbekännelse: »lam invärtes!» Så låg hon åter en afton i slutet af Augusti på sin chäslong och vred sig under den gnagande oron öfver sonen och hans framtid; och det var som såg hon ut öfver en ödslig hed i mörker och kyla, der intet friskt skott kunde slå rot, ingen grön planta spira upp. Ett menniskolif, ett helt menniskolif, så ödsligt, så tomt, så mörkt, icke genom yttre omständigheter utan genom hela sin viljesriktning. Och detta menniskolif tillhörde den enda varelse hon hade att älska på jorden. Att se honom långsamt och utan motstånd glida utför och icke ha magt att hejda honom, hålla honom tillbaka. Hon ville ruska i hans axlar, hon ville ropa i hans öron: res dig! spänn alla muskler! arbeta! – men ropet dör på hennes tunga i känslan af att hon intet förmår. Hans egen vilja är det enda som kan rädda honom – och han tror icke på viljan. Det var tro han behöfde: tro på den egna ansträngningen, på lyckan, på framåtskridandet. Hon sjelf hade en tro, att lyfta berg, att öfvervinna döden med och hon kunde icke ge honom ett solgrand deraf. »Lam invärtes.» O Gud, om han kunde älska, om han kunde lära sig hålla af någon! Henne sjelf kunde han gerna få stöta bort, om det bara fans någon enda menniska i verlden, som han höll af. Tomheten, den tomhet hon funnit i den norska ungdomsboken, det var den som förfärade henne. Hon hade just samma eftermiddag slutat läsningen af en annan modern roman. Den var skrifven af en författare med andraeller tredje-handsbegåfning, en af de blinde slafvarne, som lystrat till den literära parolen, gifven af de store andarne, och som nu traskade makligt fram på den väg, de brutit.
Bräcke, angående kommunikationsled mellan Sundsvall och, se Sundsvall. Bräkne härads beväringsskyldiges samlingsplats, se Beväringsskyldige. 1 1 22 2- p-3 w «* 3 CO ~ 5! y Motioi i tion Riks-Ståi (Elfie Sa gen-! CO > g 3 ~ o n ^ IL P! B53 5- » Riks-Ståndens Beslut. Underdi Skrifve of 3 rq 05 B. ö re "3 — o o 2. p . 03 re “ re 5. * crq N:o N:o N:o Sid. Ridd. o. Adeln. PresteStåndet. BorgareStåndet. BondeStåndet. N:0 § Bränntorfsberedning, om anslag för undervisning i, se Kolning. Bränvin, angående förhöjning af in(A. 125. Bd. t ) 310, 425. 1 införseltullen å sprit och, — 5 i 17 — b. 19 Aug. 19 Aug. g. 19 Aug. 19 Aug. I anledning af skiljaktiga beslut — 5 i 22 — 29 Aug. 2 Sept. 2 Sept. 29 Aug. Voteringsresultat — 5 i 23 — aa. 10 Sept. aa. 14 Sept. a a. 15 Sept. aa. 15 Sept. 148 24 » angående beviljande af s. k. »drawback» vid utförsel af — A. 102. lid. 46. 4 2 33 b. 20 Juni b. 17 Juni b. 19 Juni b. 17 Juni » Danskt, angående åtgärder till förekommande af oloflig införsel till Sverige af — Bg. 98. 5 2 9 b. 1 Aug. b. 1 Aug. g. 5 Aug. g. 5 Aug. TT 05 B. cn ~ rf y < o rt -3 nT o 2 —• Xotioner inom s-Slånden. te Samlingen.) 5° 3 Afdelning. 3 ~ O CD 3‘ »s so P 3 3 a, Cj cd CD - Riks-Ståndens Beslut. “J CL.
Den Adamitiska Församlingen var af ett himmelskt sinnelag; med en förmåga att lefva i ständig förnimmelse af Lifvets Innersta (att äta af Lifvets Träd), hvilken ej skulle hafva upphört, om ej en dämonisk lockning från en makt, hvars förnämsta frestelsemedel är sinnligt förstånd, hade väckt en egen vilja, som genom sitt utbrott gjorde slut på Oskuldens ljusa och sälla tidehvarf. Detta affall, eller syndafall, hvarigenom de ursprungliga vägarne till menniskornas inre alltmera tillspärrades, medförde den följd, att slutligen Gud sjelf måste omkläda sig med jordisk (ehuru renad) sinnlighet, för att kunna äfven utifrån på menniskorna inverka. Mellertid blef kretsen af dem, hos hvilka ännu någon sann kunskap om det Gudomliga och Menskliga fauns, en ganska inskränkt. Den Noachiska Församlingen, af ett andligt sinnelag, ägde ej den nyssnämndas djupklara förnimmelse-förmåga; men en skatt af denna förras minnen och sanningar, till och med icke utan förkofran, öfverlemnades likväl genom henne åt den Mosaiska eller Judiska. Denna församling deremot hade ett sinnelag, så rentaf utvändigt eller naturligt, att den kunde nästan blott på ett mechaniskt vis äga skepnaden och syftningen af församling. Dock var det folk, som utgjorde den, just genom sitt egna lynne tjenligt framför alla andra folkslag, att, midt under den föröfrigt allmänna Hedendomens långa och onda tid, förvara Ordet och de genom Ordet alltjemnt i stillhet fortverkande förberedelserna till en bättre framtid; förmedelst ett i strängaste måtto lagbundet iakttagande af en förebildande gudstjenst samt åtskilliga dertill hörande samfunds-inrättningar och stadgar, hvilka egentligen voro bildliga omhöljen till himmelska och andliga mysterier, änskönt denna deras inre mening blef endast af några få heliga Siare rigtigt insedd.
Jag hoppades dock med det nu anförda hafva ådagalagt, att Öfverbefälhafvare!! för en Skarpskytteförening, i denna hans egenskap, vore att betrakta såsom en Konungens embetsman, som ägde en i gällande författningar grundad rättighet att fordra, det hans påbud, lika med andra offentliga myndigheters, skulle i föreskrifven ordning kungöras, utan att behöfva stödet af en sådan häfd eller af sådana särskilda föreskrifter, om hvilka vice Pastorn S. ordat. Den anmärkning, vice Pastorn S. slutligen framställt, att alla myndigheter, som vore berättigade att få sina kungörelser genom Presterskapet upplästa, plägade sända dessa kungörelser genom kronobrefbäringen, för så vidt dermed menades, att sättet för kungörelsernas spridande inverkade på rättigheten att få sjelfva kungörelserna upplästa, förrådde, i min tanka, en alltför besynnerlig uppfattning af grunderna, efter hvilka den pröfning skulle utöfvas, som i thy mål vore Presterskapet ålagd. En på stället befintlig myndighet, hvars rätt att utfärda och få uppläst en kungörelse vore obestridlig, skull väl ej behöfva använda kronobrefbäringen för att på en omväg framskaffa en sålunda utfärdad kungörelse. Dessutom funnes i vårt land en och annan provins, der kronobrefbäring ej ägde rum och der således alla till kyrkorna ankommande kungörelser saknade ett dylikt kännemärke på behörighet. Jag kunde således ej anse den nu granskade delen af vice Pastorn S:s. förklaring såsom vederläggning af hvad jag rörande detta ämne i min förra skrifvelse anfört.
Att såsom ny utgift uppföres årligt arfv.ode 5o R:dr B:co åt en DjurLäkare i hvarje Län R:dr 1200: 3:o D:o till arfvoden för nye Pro vincialLäkare „ 1200: hvilka 2 sistnämnde Summor, tillhopa utgörande R:dr 2400: sammanräknade med här ofvan före slagne, tillsammans 38o3:24. - Stats-Utskottets föranleda en tillökning på Staten för SundhetsCoIlegium med MedicinulYerlet i Riket af . R:dr 63o3: 24. ~ med 29 T:r Sp:l under lönerne. i3:o För en Vaktmästare vid StatsRådet med 200 Rrd.rs lön och 2:ne tillökta VaktBetjente vid Högsta Domstolen med i5o R;dr hvardera, har K. M;t upptagit tillsammans ... Desse lönebelopp hafva, enligt K. Brefvet den 18 December 1822, hitlils utgått af Extra Utgifts-medlen förskottsvis, samt af 2:3 HufvudTitelns besparingar ersatts, så vidt de dertill lemnat tillgång. Anslaget har tillkommit, i följd af den underd. anmälan Justitiai-StatsMinistern hos K. M:t samma år gjort, om nödvändigheten ej mindre för StatsRådet, att äga VaktBetjening för nödige Budskickningar så val för dess sammankallande som under Sammankomsterne, än ock för Högsta Domstolen i samma ändamål, enär den på Stat för II. Domstolen varande persons befattning vore sådan att han för budskickningar icke är att begagna. Och sorn Utskottet anser denna utgift såsom ständig böra på Stat uppföras å den Titel hvartill den hörer; så tillstyrker Utskottet: att beloppet 5oo R:dr B:co må på 2:a HufvudTiteln upptagas. i4:o Uti de på 2,‘a HufvudTiteln uppförda allmänna FörslagsSummor har K.
Den som, utan att hafva försett sig med ett sådant tillstånd, idkar en slöjd, eller som hemma hos sig använ* Den ii April e. ni. der arbetare till sådan tillverkning, som ej kan anses bestämd, att omedelbart endast fylla eget behof deraf, skall, för den tid han den^ samma idkat, i böter erlägga dubbla beloppet af de utskylder en sådan handtering åtfölja; under hvilken tid bör inbegripas det år, han börjat dermed befatta sig och det år, då han i sådant afseende blifvit lagligen tilltalad, Arbetare, som biträdt dylikt företag, pliktfälles likaledes till böter, efter de utskylder han erlägger. 4. Då rättigheten att idka någon slöjd en gång är beviljad, åligger dess innehafvare att så länge uppfylla de förbindelser den med. för, till dess han i laglig ordning sig samma rätighet afsagt. Den kan ej beviljas för kortare tid, än ett år, och skall detta år räknas från den usta Januarii, usta April, den usta Julii eller usta Qctober, 5, Rättigheten att idka en slöjd skall, i afseende på dess omfattning, hafva 3:ne grader, hvilka bero af den skicklighet, sökanden velat göra gällande, och af de utskylder han för sådan rättighet erlägger. Dessa 3:ne grader skola vara; rättigheten att idka en handtering blott med egna händer; rättigheten att idka den såsom Handtverkare, och rättigheten att idka den i egenskap af Fabrikant, II. Om jönnirjvandet af rättigheten att idka en handtering blott med egna händer, Den ii April c, ni. 1.
Utskottet får härvid upplysa, att Rikets Ständer vid sista Riksdag i afseende på Riks-Ståndens Protocoll vid de nästföregående 2:ne Riksmöten, genom bifall till dåvarande Stals-Utskolts Betänkande N:o 355, förordnat, att uti Riksgälds-Contoret skulle af desse Protocoll innehållas: af Sex Exemplar; vf Till disposition af Öfver-Ståthållare-Enfbetet samt Läns-Slyrelserrue, Ett Exemplar för hvardera, >eller tillhopa 20 Exemplar; *4 Stati-Vnkrtuti Vt1. Ar:« apg. e) Till disposition af de mindre Läroverken, hvilka med Bibliofhek Arn försedde, Ett Exemplar för hvarje Bibliolhek, eller tillsammans Exemplar; d) Alt hvad som, efter den sålunda skedde afsättningen och utdelningen öfverblefve af desse Protocoll, skulle hållas till disposition af det Riks-Slånd, hos hvilket Prolocollen blifvit förde. Vid öfvervägande häraf liar Utskottet skolat tillstyrka, alt, sedan utaf Ridd. och Adelns tryckta Protocoll, så vät vid sisliidne sorn vid innevarande Riksdag blifvit innehållne Ett Hundrade exemplar, ej mindre till försäljning, än till utdelning åt de förut omnämnde Autoriteter och Läroverk, till enahanda antal , *oni vid näslförflutne Riksdag, på sätt ofvanberördt är, för sistnämnde ändamål bestämdes, de derefter öfverhlifvande exemplaren må hållas lill Ridderskapets och Adelns disposition; äfvensom att de bland Ridderskapets och Adelns Ledamöter, hvilka emot betalning erhållit en del af Protocollen vid innevarande Riksdag, må den erlagda betalningen återbekomma. Stockholm den a3 October 1834* STOCKHOLM, iS34; b°s J* A. Wallsji. ,;J Ståts-Utskottets Utlåtande Nio 3oo. j N:o 3oo. Ank. till Exp.-Utsk. den 4 Nor.
Och skal mannen grant besinna ath an thå lian ar satt qwinnone til forman, så ar honom icke for the11 sk111 giffuin then niacht, ath han skal i1.h trachtera henne epter sit eghit sinne, som (ty wärr) man offta seer. *) Men han skal offta skona och iiiidragha medh henne hennes skröpeligheet och (som S. Petriis segher) giffua thet qwinligha karellet såsom thet tlier swaghligast ar, sina äro. Och såsom mannen Begåff~ias med större förniifft och starkare n a t ~ ~ än r qwinnan, såå skal han och sådana gudz ghffuar b r ~ ~ k sinne a hustru til bestond och icke til nedherrtryckelse. Han skal skicka sich saii enloot Iienne siisom emoot then ther lika arffwadeel skal haffua medh honom i gudz rike. Och haffiler Christtu så dyrt köpt qwinnouia som inanlien och hon ar SA we1 Christi ledhamoot som lian. Ther före skal lian så&amp; *) 1693 Bïs ritual tilliigger Ilgr de ord! som förekomma i det nu g&amp;lIande, men ur hvilket man vill iitmönstra det som Mr anföres kursiver~dt: &gt;utan att han henue Hlske och iiha skalla. a skicka, sicli emoot henne som han wil atli Cliristiis skal skicka sich emoot lionom. För t y såsom mannen &amp; r qvinnones liufwud. så ar ocli Cliristus niaiidzens hiifwiid. Medh sinne förnufft och starclieet, s k d mannen skyyla qvinnones brister och skröpeligheet, lian skal wara lieiilies beslrarm och förswar ocli elska Iienne.
Då jag dessutom måste betrakta nämnde kommittéers organisation enligt Stånds-grundsatsen härfluten från Itikels Ständers åsigt om nödvändigheten alt derigenom åstadkomma en förmedling emellan motsatta enskilda interessen, kan jag ej annat finna, än att en följdriktig tillämpning af denna åsigt måste förutsätta fullkomlig likhet i stånds-representationen inom dessa kommittéer; och då jag icke föreslagit någon tillökning i Ledamöternas antal, utan tvertom en förminskning, der jag, af ofvananförda skäl, ansett den billig och nödvändig, synes mig Utskottets yttrande örn svårigheten alt linna tillräckligt antal ledamöter i Taxerings-kommittéerna ej eller innefatta någon vederläggning af min framställning i ämnet. Likaledes reserverar jag mig mot Utskottets beslut, hvarigenom föreslås, att den i 119 § af Bevillnings-lörordningen stadgade edgång må upphöra. Då samtlige Riks-Stånden bifallit Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 35, deruti, med anledning af Herr Biskop Björcks motion om inskränkning i antalet af edgångar, som ej af Domstol åläggas, Utskottet, uppå anförda skäl, hemställt, att nämnde motion ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda, synes mig Bevillnings-Utskottet destomindre bordt linna lämpligt, att i anledning af Herr Biskop Björcks likaledes (och tvifvelsutan under förutsättning af Rikets Ständers bifall till hans ofvannämnda, af Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet behandlade motion) gjorda framställning om taxeringsmanna-edens upphörande, derå nu tillstyrka bifall, som Bevillnings-Utskoltet haft den jemväl vid förra Riksmöten begagnade utväg att föreslå lämpliga förändringar i edsformuläret.” Af Herr Komminister Beckman: ”Den fullständigaste, men tillika kortaste reservation emot Utskottets småförnuftiga, för att icke säga: småsluga, arbete vid bestämmande af grunderna för den blifvande Allmänna Bevillningen, kunde vara en särdeles välkänd predikants ämne för en profpredikan inom hulvudstaden: huru det gär till när ett folk skall förgås.
St. till K. 31. gjord, och då redan den omständigheten, att ett förnyande deraf varit i fråga vid denna riksdag, sannolikt utgör tillräcklig påminnelse i ämnet, så anser jag att en förnyelse af den förut gjorda hemställan, såsom Utsk:s be - Den ] 2 Februari f. m. länk. nu åsyftar, är utan ändamål och obehöflig och får fördenskull förena mig med den föreg:de talaren, som yrkat afslag å betänk. Hr Munck af Rosenschöld: Dä Hr von Hartmansdorff var en ibland de få, som vid 1840 års riksdag sälte sig emot detta förslag, så hade jag väntat att han äfven nu med sin kända skicklighet skulle bevisa det opatriotiska och det opolitiska i att framlägga förslag till inrättande af en nederlagsplats vid Slitö hamn. Jag vill icke fäsla mig vid de mindre merkantila olägenheter, som en nederlagsplats i Slitö kunde medföra; men jag vilt fäsla mig så mycket mera vid de politiska skäl, som tala emot en nederlagsplats på detta ställe. Det torde vara bekant för hvar och en, att Ryssland och England äro de makter som utöfva herraväldet öfver handeln på Östersjön. Det torde äfven vara bekant, att Ryssland och England äro stora makter som icke allenast kunna strida om herraväldet på Östersjön, utan äfven örn verldsherraväldet. Blir Slitö en frihamn och nederlagsplats, så blir det nödvändigt, såsom Gr. Anckarsvärd yttrat, att antingen de, som anse det vara fördel för sig att begagna denna nederlagsplats, måste för nederlagets säkerhet söka befästa densamma och derigenom sätta sig i besitning af ön, eller också att vi sjelfve mäste befästa den. Befästa vi den sjelfve, då är det att använda de summor, som dertill älgå, för fiendens räkning, ty befästningen må, såsom Gr. Anckarsvärd yttrat, vara huru artig som helst, så förmodar jag att fienden det oaktadt kan intaga densamma, och det blefve antingen England eller Ryssland, allt efter som öfvermakten kom att ligga på den ena eller andra sidan. Jag afstyrker derföre betänk. Hr Rosenblad, Bernh.:
Pörmodligen har StatsUtsk:t, innau det ingått i pröfning af alla dessa frågor ronde hamnbyggnader, på förhand fattat det beslut eller såsom princip antagit, att inga anslag utan återbetalnings-skyldighet skulle vid denna riksdag förordas.^',! annat läll kan jag icke förklara det förhållande, att StatsUtsk:t, som jag tror, tillstyrkt alla dessa anslag endast såsom lån, — ett förhållande, som vid (öreg:de riksdagar endast varit undantagsvis tilllämpadt. Det är således en åsigt, som på sednare tider gjort sig hos R. St:r gällande. Då man vill hjelpa kommuner att företaga vigtiga arbeten, på hvilka stora summor måste användas, bör man ock noga öfverväga, huruvida ett lån med ränte-och återbetalningsskyldighet är för den kommunen möjligt att emottaga, ty om frågan rör en mindre kommun, som behöfver ett större lån, hvilket i detta fall är händelsen, så finnes nästan ingen utsigt för ett sådant litet samhälle att begagna sig af det erbjudna lånet. Räntebetaluingarne upgå nemi. till så betydliga belopp, att desamma icke, utan de aldrastörsla upoffringar, kunna af en sådan kommun utgöras. Det blir således nödigt att tillse, huruvida icke, såvida man verkligen vill hjelpa kommuner i sådane fall som detta, det blir oundgängligt för R. St:r att icke allenast anvisa lån, utan äfven en del af kostnadsbeloppet såsom bestämdt anslag utan återbetalnings skyldighet. Min öfvertygelse är, att staden Grenna måste hänföras till sådane samhällen, som äro i behof af ett sådant understöd. Jag kan icke finna annat, än att nämnde stad står uti fullkomlig paritet med staden Hjo. För båda dessa städer är hamn behöflig. De hafva begge ungefärligen samma trafik af landtbor, som till dessa hamnar vilja föra sina produkter. Båda hafva nära nog samma förmögenhetsvilkor, lika stor, eller, rättare sagdt, lika Den 27 Juni e. in. liten förmåga att gora sin skyldighet. Vid 1851 års riksdag funno dåvide E. St:r skäligt bevilja staden Hjo ett anslag utan återbetalnings-skyldighet af 50,000 rdr rmt eller bko. Då detta vederfarits
Gr. Frölich, David, anförde skriftligen: Den alltmer och mer till förveckling sig närmande behand - Den 2 Maj. 425 lingen af de vigtigare frågorne vid denna Riksdag, synes bli ett af de mest utmärkande dragen framför aila föreg:de. Fåfängt skulle det vara att utreda alla de dertill samverkande orsakerna, och än mer, om sådant än låte sig göra, fåfängt för den enskilde representanten att förekomma eller skaffa botemedel för det onda, bland hvars många resultater alla, mer eller mindre skadliga, ehuru oberäkneliga, ett likväl ligger för öppen dager, nemi. onödig förlängning af Riksmötet. Det är hans skyldighet likväl att med ständig upmärksamhet ej allenast forska efter sådane orsaker som kunna utpekas och möjligen praktiskt afhjelpas, och det är icke nog att i allmänna ordalag låta skulden falla hvarken på våra riksdagsformer, en bedröflig sammansättning af dess elementer, hvilka alltmer och mer synas vilja skilja sig hvar ifrån annan, ej heller på vår regerings organism. En del af skulden faller onekligen dem till last, som använda dessa riksdagsformers brister för att öka förvecklingen, under hvilken de för ögonblicket begagna sin makt för att göra sin vilja gällande. Om härtill har kommit, som det vill synas, tillfälligtvis — ehuru icke mera än som en stats skiftande lif alltid måste betinga — att en större allmän och tillika ny fråga, som framför alla andra för tiden ådragit sig icke allena upmärksamhet utan konflikt emellan stridiga intressen, så hade den dock icke bordt tillåtas bli så öfverväldigande att man för dess skull kastat öfver bord all slags konventionell eller, om man så vill, routinier riksdagsordning, hvilken under ett halft sekels bruk bildat sig omkring den reglementariska. Man har nemi. vid denna Riksdag mindre än jag tror varit händelsen vid någon föregide, ansett nödigt klassifiera och beräkna ärendernas behandling i vanlig och naturlig samt dertill grundlagsmessig ordning, än mindre sorgfällig har man visat sig för ärendernas behandling såsom hvarje frågas natur och sannskyldiga beskaffenhet fordrat.
— Skulle likväl, vid någon lönetermins förlopp, tillräckigt antal sökande icke hafva anmält sig, att på ofvannämnde Den 5 Mart e. ra. 335 vilkor, lån undfå; åge då Riks gäldsContorets Fullmtigtige, att, till undvikande af ränteförlust, meddela lån utan inskränkning till beloppet, endast fullgod inteckningssäkerhet derföre erhålles. Herr von Hartmansdorff, August: I sitt förra Betänkande hade Utskottet föreslagit, att minsta lånesumman borde vara 3oo R:dr. Detta ansåg jag redan vara för små inteckningslån för att kunna ,med föra någon verklig nytta. Nu har Utskottet nedsatt minsta lånesumman till 200 R:dr, hvilket är ännu sämre, när man betänker hvilket besvär och hvilka kostnader, som uppkomma för inteckningshandlingar och bokföring m. m. i 37 år af ett lån, som till sin början är 200 R:dr. Efter illa skall vara, hemställer jag att lägsta lånesumman åtminstone ej måtte nedsättas under 3oo R:dr; dock skulle jag heldst se, att den bestämdes till 5oo R:dr B:co. Herr Munck af Rosenschöld, Eberhard: Sedan det beslut blifvit taget, att icke lånsökande få genom Konungens Befallningshafvande uppsända sina documenter, utan nödvändigt skola anmoda commissionärer istockholm derom, så anser jag för min del, att i samma rnon lånet är mindre, blir detta mera oneröst, hvarföre jag föreslår alt minimisumman måtte höjas icke till 5oo, utan till 1000 R:dr Banco. 336 Den 5 Mars e. m. Herr RosenbladBernhard'. Jag skulle visserligen instämma, icke allenast med Herr von Hartmansdorff, utan äfven med Herr Munck af Rosenschöld, örn jag icke ansåg mig förhindrad af det skälet, att man ej bör söndersplittra besluten. Två Stånd hafva redan antagit 7:de punkten oförändrad, och ett annat beslut af oss skulle kunna föranleda till en jemkning, sorn tiden nu icke synes tillåta.