Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
En stor del af bredden på rummet måste lemnäs obegagnad i och för sjelfva Ståndet, i anseende till den på ena långsidan inrättade plats för åhörarne, hvilket medför den olägenhet för Ståndet, att åhörar ne, för att komma tdl denna plats, måste gå genom samma dörr sorn Ståndets Ledamöter, samt äfven genom någon del af sjelfva Sessions-rummet, Stcts-XStskotittt Utlatmde N:o 421. Denna olägenhet anser Motionairen kunna undanröjas, om taket Löjes och läktare för åhörarne iniättas vid nedra ändan af Pleni-rummet, med serskild ingång från Tamburen. I öfrigt äro bänkarne för Ståndets Ledamöter illa inrättade och placerade, och saknas äfven hyllor framför hvarje bänk, på hvilka Ledamöterne kunna upplägga medhafvande Betänkanden , jemte andra nödvändiga handlingar. På grund häraf föreslår Motionairen, att Stats-Utskottet måtte få sig uppdraget, att, i sammanhang med fattandet af beslut, i anledning af Borgare-Ståndets framställning, jemväl förordna om ändring och förbättring af Bonde-Ståndets Pleni-rum i alla de af Motionairen anmärkte delar, jemte hvad Ståndets öfrige Ledamöter kunna finna erforderligt och vid verkställigheten visas ledande till nytta och beqvämlighet. Och torde den person, som får verkställighets-åtgärden sig uppdragen, tillika varda ålagd, att rådföra sig med Bonde-Ståndets Fullmägtige i Banken och Riksgälds-Contoret i de delar, uti hvilka, under verkställigheten, anledning kan visa sig till andra nu icke uppräknade ändringar samt förbättringar, och hvilka ofelbart komma att ega rum, i afseende på placeringen af bänkarne; och hade, efter hvad Protocolls-CJulraget innehåller, Bonde-Ståndet hörts allmänneligen instämma uti Johan Anderssons ifrågavarande motion.
Hur gerna skulle hon ej önska sig ett eller annat populärt, utmärkt arbete! Men hon har ej råd att bestå sig läsandets förströelse. Under sådana ensamma timmar kunna framtidsperspektiv glida fram för hennes inre blick. Visst ' skulle hon också önska sig ett eget hem — en god make — som vore henne ett stöd; men som det finnes så få så- dana, blefve denna önskans fullbordan endast en fortsatt kamp för tillvaron. Hennes största åstundan vore dock att veta sig kunna njuta af en betryggad ålderdom. Men om hon under de långa, mödosamma åren med sina pröfningar, missräkningar och sparsamt strödda ljusglimtar ej kunnat sammanspara en summa, som gör henne jemförelsevis oberoende — då blir hennes lott endera att falla slägtingar till last eller ock — fattighuset. Men tiden går sin suäckgång, sträfsamma dagar omvexla med nätter, veckor med må- nader och år. Och hur tiden flyr, yppar sig ännu ett framtidsperspektiv: hennes helsa är bruten, hon blir nedlagd på sjukbädden och — dör, innan hon hunnit blifva någon till kostnad och besvär. Många gånger är denna framtidsutsigt den ljusaste. Augusta. Makar och omaka makar. Tecknade efter lefvande Af modeller. Hugin. an tänker, talar och skrifver i våra dagar så mycket öfver qvinnans frigörelse. Och man anser som ett önskvärdt mål, att hon finge fullständig likställighet med mannen. Som början härtill förordar man samundervisning, för att på så sätt odla flickans själ i samma riktning som gossens. Och vunnes bara detta mål, så tror mången, att qvinnans framtida lycka och välfärd vore betryggade. Nåväl, vi kunna ej förneka, att den ogifta qvinnan skulle kunna draga fördel häraf, i synnerhet om en så der karlaktig uppfostran kunde komma henne att känna sig fullt tillfredsstäld af att gå sitt lif ensam framåt. Deremot fruktar man, att resultatet af en sådan uppfostran kunde blifva mindre godt för det lilla qvinliga ljushufvud, som, sedan hon vid sidan af manliga kamrater tagit » studenten », gick att uppfylla en makas och moders pligter.
Men jag tycker ibland, att hon ger honom anledning till det. — Tror du, att hon håller af honom? VIGGO. Hvad tror du sjelf? LILLY. Hon har blifvit så underlig på den sista tiden Ja, det började strax efter det Louise kommit tillbaka. Hon är så nervös, så häftig ja, ibland tycker jag, att hon är riktigt elak. VIGGO. Men han är då också en riktig mes. Han bara gnäller och åbäkar sig. Du har kanske rätt i en del af det du sade nyss om kärleken. Men man skall då också taga på den med en smula förstånd ... Jag menar: man har då en viss skyldighet att visa sig från den älskvärda sidan, om man vill bli älskad tillbaka. Inte sant? Slår armen kring hennes lif och lutar sitt hufvud mot hennes bröst. Man skall taga vara på hvad man har. Kärleken är en ömtålig blomma, som behöfver mycken vård. Den blomman är det bästa lifvet skänkt mig. Jag skall värna om den med allt hvad jag eger af ömhet och klokhet. LILLY kysser honom på pannan. Det skall också jag LOUISE kommer inifrån sofrummet; då hon får se paret på chäslongen, vill hon draga sig tillbaka. VIGGO tar sakta sin arm bort från Lillys midja. Louise! LOUISE småleende. Förlåt mig! Det var ju tråkigt, att jag skulle störa. VIGGO. Du stör oss inte. Fråga Lilly – gör hon? LILLY. Nej. Inte Louise. VIGGO. Sitt nu ner hos oss ett ögonblick. — Sången derutifrån låter så bra på afstånd. Och här är så vackert, härinne. LOUISE sätter sig. Ja, här är vackert, det ser jag sjelf bättre än någon annan. LILLY. Ån, det är minsann inte svårt att se! LOUISE. För er alla är det bara det yttre, de vackra möblerna, färgernas harmoni För mig är det själen, doften af det hela det, som gör detta rum till mitt hem. LILLY. Det der förstår jag, men inte Viggo. Det der måste man vara kvinna för att kunna känna Jag menar så der, att man håller af hvarenda möbel, som en kär vän – derför att den varit vittne till VIGGO afbryter.
Efter upptäckten var han ömsom ångerfull, d.v.s. när hon var foglig och ledsen, ömsom rå, d.v.s. när hon ville förebrå. En skymning hade han kommit bort till henne, der hon satt i soffan, lagt hufvudet i hennes knä och sagt: ”Var en smula vänlig mot mig, Marie, jag behöfver det så väl.” En middag hade han sagt: ”kan du inte vara stolt, hur många fruntimmer tror du väl få så många buketter på sin 63ie födelsedag som du fick i år.” ”Ja, det är sant,” svarade hon, ”menniskor ha varit snälla emot mig, men – vet du hvad – det hade varit ändå bättre om jag dött för tio år sedan.” ”Seså, är du nu der igen!” ropade han brutalt, ”det är väl för det jag hade fru Hult hos mig i sängen och ” Det var första gången han i öppna ord erkände det, och han gjorde det med ett slags rå skadeglädje. Förut hade han alltid förnekat sjelfva ytterligheten, påstått att fru Hult suttit på sängkanten o.s.v. Jag frågade Marie om hon verkligen varit så blind, att hon aldrig kommit underfund med af hvad slags skrot och korn han är. Åh, hon hade ju nog märkt att han kysst och klappat fröknarna Gumpèrd, Zethræus m.fl., men sjelfva ”handlingen” trodde hon alltid att han varit fri från, och det andra brydde hon sig mindre om. Till Hagelbäcks måtte det vara mycket fritt tillträde till sofrummen, ty under tiden Zethræus var der brukade hon komma in och bjuda kaffe på sängen, det hände ofta också att Hagelbäck gjorde morgonvisiter hos Zethræus innan hon var uppstigen eller klädd. Marie hade en morgon tittat igenom nyckelhålet och fått se sin kära man ligga på knä vid flickans säng, hålla sina armar kring hennes nacke och kyssa henne riktigt eftertryckligt. Det var efter det de stora scenerna uppfördes. En gång kom det en piga dit, som önskade fästa sig.186 Herrn kände hon, men frun kände hon icke. När hon kom in till frun, helsade hon och sade: ”detta är väl fruns mor, kan jag tro.”
med berättigad stolthet förkunna, att på grund af hans åtgörande » dussintals gamla lutor krupit fram från skrubbar och vindar: visan har börjat vinna terräng! » Sedan dess har, såsom nyligen uti Iduns notisafdelning påpekades, lutoch guitarrspelet blifvit en verklig modesak, som icke nöjer sig med fritt spelrum i boudarer och salonger, utan äfven tänker tilltvinga sig gehör på utställningsområdet. Att » hjärtats nyckel heter sång », torde få hafva sannat på ett så öfverraskande angenämt sätt som Sven Scholander. För hans lilla gyllene sångnyckel springa nämligen ej blott vanliga borgareoch aristokrathjärtan på vid gafvel; för den öppna sig också portarna till kungliga och kejserliga gemak, ja, gläntas dörren till prinsessornas höganloftsbur. Och spelande, glänsande, skiftande som hans egen mångsidiga begåfning och hans visor, hvilka g e nomlöpa alla stämningar, äro de situationer, i hvilka ödet älskar att försätta honom och som han behärskar med beundransvärd smidighet och takt. Se här några sådana, typiska för hans ställning inom damvärlden! Ena gången ger han lektioner i illuminering åt danska kronprinsessan Lovisa, hvars far, Karl X V, fordom var professor Scholanders lärjunge i samma konst. Efter afslutad kurs belönas han af sin högborna elev m e d en vängåfva af högt affektionsvärde, nämligen den i silfver rikt infattade poléragat, hvarmed en gång Karl X V under professor Scholanders ledning gjorde sina första lärospån i illumineringskonsten. Därefter frukosterar han gladligen en famille med det älskvärda kronprinsparet, serverad af små prinsar och prinsessor, hvilka slutligen vid hans afsked i munter yra löpa i kapp efter hans hatt och hans käpp och såsom förridare rutscha framför honom utför ledstången till trappan. Andra gången utgör han — enkom för detta tillfälle inviterad till Köpenhamn — medelpunkten i den kungliga familjekretsen, samlad i » det gule Palæ » för att på hennes födelsedag fira prins Valdemars unga gemål, prinsessan Marie af Orleans.
– Tror ni då, att jag, er vän – säger han ömt – vill utsätta er för någonting, som ni icke har krafter att bära? Men det är icke endast en furste, ni kan lösa ur förtrollningen – det är ett helt folk. – Å, ni vet väl icke, hur svag jag är. – Jag vet, att ni har en stark själ. Och jag vet – tillägger han sakta, i en ton af dämpad lidelse – att jag skulle vilja besegla er lycka med mitt blod. Hon sluter ögonen och rodnar inför det brännande uttrycket i hans blick. Det käns, som om all förfrusen längtan hölle på att vakna ånyo i hennes bröst. En underbar lifvets nyfikenhet börjar leka och spela inom henne – trots allt hvad hon hittills pröfvat, är hon kvinna och ännu ung. – Jag förstår icke – hvart ni vill komma – svarar hon utan att slå upp ögonen. – Min nådiga, unga fru – det förefaller mig som om ert hjärta hölle på att förstenas, och ni gläder er däråt – därför att det är lugnt och ni slipper lida. Men jag har drömt om att ännu en gång öppna detta hjärta för varmare känslor, ge er någonting att lefva för. Det gäller att frigöra den oändliga fond af kärlek, som slumrar inom er kärleken till era närmaste, era vänner, ert land och ert folk. Ni skulle kunna göra oss alla lyckliga. – Jag förstår icke på hvad sätt. – Genom att taga grodan i er hand. – Kungen? – hon ryser till. – Envåldsmakten! Om ni vore en smula förekommande mot kungen, skulle han strax ligga för era fötter, och ni kunde då linda makten som en silkestråd omkring ert lillfinger. Hon sitter tyst och ser ut i solskenet. De fina spetsarna gunga öfver hennes bröst. Hon är mycket blek. – Är det er mening – frågar hon slutligen i ansträngd ton – att jag skulle bli kungens hon tvekar i valet af ord, men han känner i själfva luften, hur tanken upprör henne. – Se på mig – svarar han sakta, förebrående – ser jag ut, som om jag önskade, att ni skulle bli en annans Han vågar icke nämna ordet, men meningen kan icke missförstås. Blodet stiger henne till kinderna, och hennes ansikte får ett uttryck, som om han med ovarsam hand berört en punkt, där nerverna lågo blottade.
Vid granskningen af Vesterbottens läns undsättnings-redogörelse för år 1850 hafva Revisorerne, hvilka funnit att undsättnings-medel till ett sammanräknadt belopp af 104,708 R:dr 42 sk. 10 rst. derstädes blifvit under titel: afkortning afförde, och att af dessa medel 1,550 R:dr blifvit ulan återbetalnings-skyldighet utlemnade och behörigen redovisade, anmärkt, att då frågan om afskrifning af återstående 103,158 R:dr 42 sk. 10 rst vore på Kongl. Kammar-rättens pröfning beroende, denna sistnämnda summa bordt, intill dess afskrifningen blifvit af Rikets Ständer godkänd, i räkeuskaperne balanseras. Uti den häröfver afgifna underdåniga förklaringen har väl Kongl. Stats-kontoret, som efter f. d. Allmänna Magasins-kontorets indragning med 1852 års ingång öfvertagit magasins-ärendena, anfört, att uppdebitering af förenämnde post hvarken i 1851 eller 1852 års räkenskaper egt rum och ej eller blifvit af Kongl. Kammar-rätten påyrkad af skäl, att afskrifnings-frågorna voro samma Embetsverks pröfning underställde, hvarföre, och då derjemte Magasins-kontoret fästat Kongl. Kammar-rättens uppmärksamhet på oriktigheten af den anmärkta afföringen, Kongl.
När jag läser förteckningen på den kost, s o m nämnda arbeterska får nöja sig med, så beklagar jag h e n n e innerligt, särskildt då jag tänker på, hvad hon kunde få, o m hon blott ville taga en tjänst. För ej många år sedan fingo tjänarne nöja sig m e d hårdt, rätt tjockt bröd o c h i öfrigt en kost, s o m ingalunda var jämlik m e d herrskapets. Nu är det nog snarare tvärtom; åtminstone är min erfarenhet, att tjänarne ingalunda alltid äro nöjda m e d herrskapets mat. Jag känner på detta område en auktoritet, en b r ö d g u m m a, s o m förklarade, att groft mjukt rågbröd köpes ej af andra än herrskap, m e n alt tjänare o c h kroppsarbetare ej vilja hafva sådant. Ja, det går så långt, att fattige, s o m af fattigvårdsstyrelsen erhållit anvisning att i någon b o d afhämta groft mjöl, i boden anhållit att i stället få annan o c h finare vara. Att hvar o c h en b ö r få en skälig ersättning för sitt arbete, är nog sant, m e n tyvärr äro förhållandena sådana, att somliga lefva öfver sina tillgångar, o m de också hade millioner, under det andra på en ytterst ringa förtjänst skapa sig välstånd o c h ofta förkofra detta till rikedom. Jag känner två personer, s o m började på samma bana, den ene är husägare o c h välbärgad, den andra, o c h detta att märka, d e n skickligare, har nyss sluppit ut från fängelset, straffad för inbrott. Och orsaken till detta olika resultat är helt enkelt olika hustrur. Till sist vill jag s o m exempel på sättet att använda penningar berätta en sann händelse. E n vän till mig, s o m var fattigvårdsstyrelsens ordförande, fick en dag besök af en flicka, s o m fått ett barn, hvilket emellertid dött, o c h anhöll o m hjälp till dess A F G E N E R A L G A L L I F E T, Frankrikes nye krigs•Aminister, bjuder I d u n i dag ett karaktärsfullt porträtt.
– Nå väl, frågade Alfhild med antaget lugn, hvad tycks om honom? – Förtjusande! utbrast Julie. – Mot Laura var han dock ej så alldeles älskvärd. – Åh, jo, han såg på mig hela tiden. – Ack, du bedrar dig, stackars Laura, det var på mig han hade ögonen fästade. – Likväl, när jag sjöng ... – Tala ej derom! Det är ledsamt, men i dag var du ej alls vid röst. – Det är sannt, biföll Julie, det gjorde mig ondt om dig, min vän! – O, huru ljuft det doftar! sade Alfhild och lät solen bryta sina strålar mot den blixtrande kristallen i flaskan. – Ack, hvilka vackra koraller, utropade Julie och knäppte halsbandet kring sin hvita hals. – Stackars Laura! Hon fick ej just något af värde ... En näsduk! – Men, invände Laura harmsen, han lemnade den åtminstone sjelf som ett offer vid mina fötter, då ni deremot fingo era presenter genom vår dansmästare. Och han smålog intagande mot mig, när han gaf mig den ganska vackra duken, och såg på mig så ... – Ack, hvad du är kokett! – Och du skrytsam! – Och du afundsjuk! – Och det påstår du? Endrägten var nu störd. De båda systrarna gingo ut för att prata obehindradt och lemnade Laura ensam. – Huru egenkära, sade Laura för sig sjelf, huru elaka de äro! Ack, om jag kunde förödmjuka dem ... Jag förstår ej hvilken förändring försiggått inom mig, sedan jag sett den unge främlingen. Jag börjar tro att jag helst ville att han skulle älska mig ensam ... Men tyst! Der kommer han tillbaka. Det var verkligen Filip, som återvände för att utspela sista scenen i dramen. – Sköna Laura, sade han, jag har smugit mig ifrån den efterhängsna hopen och uppsökt det ställe, dit mitt hjerta drager mig. Men ni är ensam ... hvar äro edra vackra vänner? – Jag vet icke. – Är det väl min ankomst som förjagat dem? – Det hafva de ej anförtrott mig. – Men, min Gud, ni ser så nedslagen ut!
4 0 Angående rättighet till sandtägt och timmers huggande tili vägbyggnader. Till afgörande föredrogs BevillningsLTcskottets den ty Juni på bordet lagda Memorial, rörande Allmänna Barnhusets andel af stämpelafgilten för kort. Trenne Ledamöter förenade sig, att å nyo begära, att detta Memorial mätte ännu blifva hvilande på bordet. Följande BancoUtskottets, den 19 Juni på bordet lagda, Memorial föredrogos å nyo och biföllos: l:o I anledning af Herr Cederschöld* Memorial, angående upphörande af den nu öflig 1 Silfvervexlingen i Banken. 524 Den 22 Jani. 2:0 I anledning af Herr Liljehorns Memorial, rörande några financiella ämnen. 3:0 Angående yrkadt deltagande af Banken i OstersjöCompagniet. Justerades följande : Utdrag af Protocollet, hållet i Höglofl. Ridderskapets och Adelns Plenum den 22 Juni 1845, . S. DI anledning af det Vallöf!. BorgareStåndets, under den 12 Juni meddeldta, PrötocollsUtdrag, innefattande en inbjudning till instämmande i det tillägg till Ståndens beslut, i afseende på organisation af en Comité till utarbetande af förslag till ny reglering af Statens embeten och tjenster, att denna Comité borde bestå icke blott af Embetsman, dem Kongl. Maj t i Nåder förordnar, utan ock af Rikets Ständers Ledamöter, hvartill Fullmägtige i Banken och RiksgäldsContoiret, eller andre, kunde af RiksStånden utses; beslöt Höglofl. Ridderskapet och Adeln att uti detta tillägg instämma, i så måtto, att Ridder. skåpet och Adeln ansåg en Fullmägtig i Banken och en i RiksgäldsContoiret för hvarje Riksstånd böra å Riksens Ständers vägnar till Ledamöter i berörde Comité förordnas. Ut supra. S. D. Beslöt Höglofl.
En vidlyftigare redogörelse för komiterades berörda förslag torde här icke vara på sin plats; men deremot torde det ej vara ur vägen att såsom bevis för angelägenheten deraf, att den osäkerhet beträffande giltigheten af vissa flerstädes meddelade ordnings-föreskrifter, som för närvarande eger rum, måtte upphöra, och att den myndighet i dylik lagstiftningsväg, som städernas styrelser rätteligen må tillkomma, varder bestämd, såsom exempel på beskaffenheten af en del ännu till efterrättelse gällande föreskrifter, hvilka synas oförenliga med de i nuvarande tid rådande åsigter om frihet i det enskilda aftalet, om rättmätigheten af inskränkningar för en samhällsklass i friheter, som andra klasser åtnjuta, m. m., ur komiterades underdåniga betänkande anföra, hurusom i en del städer är, till förekommande af obillig stegring i priser å lifsmedel, af lokalmyndigheterna förorrlnadt, att vissa varor icke få på försäljningsplatserna uppköpas i större partier före bestämd tid på dagen eller innan viss tid efter varans ankomst förflutit, då de personer, som vilja göra upphandlingar endast för sina hushållsbehof anses hafva hunnit verkställa sina uppköp; att på somliga ställen finnas meddelade förbud för gesäller, lärlingar, tjenstehjon samt löst folk, vid mer eller mindre strängt ansvar, att efter utsatt tid på aftnarna vistas ute å gatorna utom på vissa vilkor; att i en stad är förordnadt, att icke flera än tre handtverkslärlingar få gå tillsammans på gatorna under vintern efter klockan 7 och under sommaren efter klockan 9 på aftonen o. s. v. Vigten deraf, att så abnorma förhållanden icke fortfara, har vid denna riksdag blifvit framhållen uti en af Herr Henschen till Vällofliga Borgare-Ståndet inlemnad motion'(N:o 178), som öfverlemnats till Allmänna Besvärsoch Ekonomiutskottet, och till hvars innehåll i öfrigt Utskottet tillåter sig hänvisa. Motionären, som förutsätter, att Sammansatt Lagoch Ekonomi-Utskott skulle komma att behandla ärendet, slutar sin framställning dermed, att det sålunda Sammansatta Utskottet måtte »från Kongl.
Utskottet har, hvad den förflutna tiden beträffar, stadnat inom gränsen af orsakernas blotta anmälande, af det skäl ofelbart, att, då Utskottet ville bostrida de principer för handel och näringar, om en tid varit gällande, dä d.et var frän dessa principer sorn Utskottet ansåg sig Lora härleda en del af de till förlägenheten bidragande orsaker, da dessa principers vigtighet ännu ä andra sidan försvarades, borde Utskottet undvika allt som möjli /en hade kunnat föranleda tänderna och Nationen att hos Utskottet förmoda någon annan aJVigt än den, att såsom orygglig framställa den grundsats, att inhemska Näringarne höra framför handelsinteresset vara berättiga,de till styrelsens omsorg. Ben 20 -hd' e■ m‘ 893 Utgången har rättfärdigfrt rigtigheten af detta handlingssätt. Efter förklaringar å ömse sidor, tillfyllestgörande och tillfredsställande för nila, inträffade en af dessa skönare dagar som i hopp förena alla sinnen och som Ståndets yngre medlemmar länge torde i ett heiigt minne bevara-. Vid en sådan sinnenas stämning, tror jäg, att då ConstitutionsUtskottet ofelbart haft anledning dertill, Utskottet ock, för att hos Nationen väcka full öfvertygelse om. en sorgfällig vård af 'de till samhällets och regeringssättets bestånd fastställda former och om dess noga granskning af ämnen sorn äga största inflytande på det allmännas väl, hade bort fästa uppmärksamhet vid ofvanuppgifna tvänne åtgärder. Enligt lovide §. af Regerings För men berodde det jn af Ständernas eget godtfinnande, att göra någon anmälan derom eiler att låta saken falla. Ofelbart hade det sednare skett. Vi hörde ju under de öfverffggningar, hvartill det Särskildta Utskottets Betänkande föranledde, huru man utan all motsägelse för gällande ansåg de skäl, föranledda, af yttre tvingande politiska och af inre osconomiska förhållanden, sorn blifvit anförda till deras rättfärdigande. 894 Den te Juli e. m.
Del kail visserligen vara möjligt, alt i Danmark finnas kloka lagar i många afseenden; men jag tillstår, att jag ej anser den af Ilr Rosenblad omnämnda förtjena någon efterföljd bos oss. Jag vidhåller mitt alstyrkande af bifall lill Hr Rosenblads förslag. Hr Ribbing, Bengt: Det förundrar mig, alt den värde motionären ej sjelf bar funnit huru bristfälligt hans förslag är. Han säger, efter hvad jag vill påminna mig, att villkoret för busbondens skyldighet i detta afseende vore, att torparen i flera år skulle hafva uppfört sig beskedligt. Ingen husbonde lärer väl vara så oeftertänksam, att lian gör ett contract på 10 år eller låter torparen innehafva torpet så länge, i händelse han derigenom utsatte sig för att sedan få underhålla torparen i fem år, om deune flyttade. Skulle denna författning verka något, så borde det tilläggas, att husbonden ej finge köra bort torparen förr, än denne innehaft torpet i 10 år; meri jag hemställer, om icke äganderätten derigenom i sin aldra största höjd blefve angripen. Om jag t. ex. sitter på en så liten hemmansdel, att den knappt kan föda ett hushåll, men hvilken jag fått i arf och hvarpå finnes en jordtorpare, så kommer jag då ej i åtnjutande af denna hemmansdel, emedan jag ej får uppsäga torparen och kan derigenom sjelf komma församlingens fattigvård till last. Af dessa exempel inser man på huru lös grund förslaget är fotadt, och afstyrker jag således bifall dertill. ' Hr Rosenblads förslag upplästes, hvarefter Hr Frih. och Landtm, framställde propos. lill detsammas antagande. Ropades starka nej, blandade med några ja. Hr Frih. o. Landtm, gjorde derefter propos. på afslag å detta förslag. Ropades starka ja samt ett och annat nej. Då Hr Frih. o.