Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ar man öfvertygad om, att dessa hemman genom orätt blifvit förklarade för kyrkans egendpm, och att det är genom orätt som kyrkan förklarat dem för arrende, och således åboerna till dem ega en slags orubbad besigtningsrätt, då är äfven på tiden att en rättelse göres i detta afs:de på det att åboerne, om dock sent, en gång måtte vederfaras rättvisa. Som, enligt mitt förmenande, det förmedlingsförslag, Utsk:t i detta hänseende framställt, står i fullkomlig öfverensstämmelse med rättvisans och billighetens fordringar — enär så väl kyrkans som åboernas rätt deruti blifvit iakttagen —, så anser jag, att E. o. Ad. med mycket skäl kan antaga berörde framställning, hvarom jag anhåller om propos. på bifall. Hr Printzensköld: Den talare, som näst e ter mig hade ordet och som här upträdde till försvar för Utsk:ts Betänk., yttrade för några plenidagar sedan, med tillämplighet på en då förehald fråga, som också hade utgjort föremål för behandling vid åtskilliga riksdagar, att »trägen vinner», eller att genom ett träget fortsättande man slutligen skulle vinna sitt mål. Denna taktik har i fullt mått vid förev:de fråga blifvit iakttagen. Som notarie i KammarColl. och expeditionshafvande af det utslag, hvarigenom H. XI. 16 Den 15 Oktober. kronan tillerkändes eganderätten till % m:tl jord i Halland, min-* nes jag, huruledes de olika besluten, sorn sedermera utgingo från Regeringen, väckte ett visst upseende. Olika beslut i identiska frågor hafva vi t. ex. sett vara fattade i Högsta Domstolen, men ingenting är naturligare än att menniskors omdömen rätta sig efter de olika förhållanden, under hvilka frågorna till behandling förekomma. Gr.
Den enda garanti, som Landtförsvars-komitéens förslag erbjuder, synes bestå deri att i vissa frågor Cheferne icke skulle ega ensam beslutanderätt, utan Ö o 7 att dessa mål skulle behandlas kollegialt; men då det lärer blifva mera än svårt att, med ledning af Komitéens förslag, uppdraga gränsen mellan dessa ärenden och dem, der beslutanderätt skulle tillkomma Chefen, synes denna* organisation strida mot alla i theori grundade eller af erfarenhet angifna reglor för en ändamålsenlig samverkan mellan förmän och lydande och dessutom endast vara egnad att framkalla ökade svårigheter vid ärendenas behandling. Någon garanti mot missbruk af den Militär-cheferne i de flesta fall förbehållna beslutanderätt er bjuder den i allt fall icke. Den utaf Landtförsvars-komitéen åberopade, från det utaf särskilda Utskottet vid 18 23 års riksdag afgifna betänkande, hetntade grundsats, att verk ställighetsåtgärder böra öfverlemnas åt en person, under egen ansvarighet, utgör endast en underordnad del af en än allmännare grundsats, sorn afser att skilja mellan stvrelse och förvaltning, och att ovilkorligen lemna den förra åt ett fler •- O7 o tal samt att i afseende på den sednare anordna den myndighet, åt hvilken bestyret dermed uppdrages, antingen med ett flertal lika berättigade ledamöter, eller med en ensam beslutande Chef, allt efter som förvaltningen hufvudsakligen beror af tillämpningen antingen af allmänna författningar, eller mera uteslutande af särskildt gifna föreskrifter. Det är endast för sistnämnda fall, som först omförmälda grundsats synes ega full tillämplighet, och med denna inskränkning, torde den ock vid organisationen af Arméförvaltningen böra vinna erkännande. Huru vidsträckt tillämpning man än må vilja gifva åt nyssberörda grundsats, så torde likväl icke ensamt på denna kunna byggas ett förslag för ombildning af Arméförvaltningen. Denna må ordnas huru som helst, så utgör den dock icke en fristående inrättning, utan samband med öfriga administrativa verk och inrättningar. Tvärtom är den och måste förblifva en integrerande 38 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 188. del af Statsförvaltningen.
De särskildt sällsynta mynten höll han länge i hand och hade svårt att skilja sig från dem. Han såg på dem genom lup, och han granskade hvarje bokstaf af skådepenningarnes inskriptioner och gned med en handske medaljerna och mynten blanka. Så lyfte han ner en af de fyrkantiga glaslådorna, som skyddade de uppstoppade fåglarne, och dammade af den. – Ja, ja, den här örnen har jag själf stoppat upp och likaledes den här ugglan. John tog också ner denna glaslåda, men i stället för att företaga sig något med den, satte han sig att stirra på ugglan, tills tårar fyllde hans ögon, och han ej kunde se den längre. Han smekte varsamt ugglans fjädrar, innan han satte den tillbaka på dess plats. Nu kom ordningen till de små vackra kolibrierna på sina höga nålar och de mångbrokiga fjärilarne. Men dessa rörde han ej, han betraktade dem blott och funderade på hur det månne såg ut i de länder, där slika vackra färger flögo fritt ikring. Den där mörkblå fjärilen var från Ostindien, och den där bjärt röda från Java. Det fattades namn och etiketter på dessa båda, och John skref dem med darrande hand och fäste dem på den lilla träribban, i hvilken nålen med fjärilen var nerstucken. Han pinades i dag af att se något härnere i olag eller i oordning. Han tog fram alla glasburkarne i reptilsamlingen och radade upp dem framför sig på det stora bordet. Flera af ormarne voro af vanligaste slag, men dessa betraktade han med synnerlig kärlek, ty de voro gamla favoriter från Gunnebo ormgrop. Den där var Pluto och den där var gamle Pelle. När John betraktade gamle Pelle, som låg i flera ringar inne i burken och nästan helt fyllde den, fick han åter tårar i ögonen. Han tänkte på Gunnebo och de svunna högsommaraftnarne därute. – Månne någonsin ur mitt minne kan utplånas den misshandel och de lidelser, jag utstått! ropade John Hall, när han satte burken med gamle Pelle från sig inne i skåpet. Nu kom han till skåpet, där han hade sina koraller och snäckor.
Kronans odisponerede Parker och Allmänningar i Norrbotten äro hittills så föga kände, att hvarje om dem lemnadt yttrande grundar sig mera på generella slutledningar, heintade från Landets climat, bördigheten af den jord, sorn blifvit odlad, samt från några kustfarter uppåt de betydligare strömmarne, än på vissheten af de förhållanden, som endast genom Landtmäteri-förrättningar stå att erhålla. Ej mindre för Bergshandteringens befrämjande, än för Landets uppod - Den i5 December e. m. lande och befolkning, synes det vara af högsta vigt, att Kronans ofvaimämnde SkogsParker och Allmänningar varda på allmän bekostnad afmätte, på Charta affattade och beskrifne, samt alt, till besparande af tid och kostnad, utsyningar för Nybyggen och odlingslägenheter i sammanhang dermed verkställas på alia sådane trakter, hvarest polhöjden och locala förhållanden göra det möjligt för ett Nybygge att förkofras och äga bestånd, samt med nogaste iakttagande, att den för Bergshandteringens bestånd oumbärliga LappAllmogen ej för mycket kringskäres och förnärmas. Om början göres i de trakter, der nya Bruks-anläggningar redan äro påbegynle, kunde de till det gemensamma ändamålet redan medverkande enskilde personerne skyndsamt få sina behof fyllde, så väl för koluingar som nyodlingar. Derefter kunde de trakter följa, hvarigenom malmtransporterné från Gellivare för närvarande gå. Vid alla utsvningar till Nybyggen och odlingslägenheter lärer Bruks-och Bergsmanna-yrkets bedrifvande få föreskrifvas såsom ett hufvudsakligt villkor, och ingående uti egande-rätten af deii jord, som af Kronan upplåtes. Hvad åter af den uppmätte och beskrifne
N:o 75, i anledn. af väckte motioner om förändring i konkurslagstiftningen; N:o 76, i anledn. af väckt motion, angule åliggande för kommunerne alt hafva tillsyn å ordningen vid fängelserne; och N:o 77, i anledn. af väckt motion om stiftande af en lag för Notarii publici. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. 7 e. m. In fidem protocolli, Albert Munck. Lördagen den 23 September 1848. Plenum kl. 10 f. m. Justerades 7 prot.utdr. för gårdagens plenum samt pleniproh för d. 19 sisth Juli. 360 Den 23 September f. m. Föredrogs ånyo StalsUtsk:s d. 21 och 22 dennes på bordet lagda mern. N:o 319, i anledn. af RiksSims skiljaktiga beslut, rörande de i ullåt:na N:ris 242 och 312 förekommande frågor. Hr Rosenblad, Bernh.: .lag anhåller att få till prot. anmäla, att jag varit förhindrad att deltaga i öfverläggningarne vid det sammanträde inom StatsUlsk., då Utsk. fattade sitt i delta betänk, innefattade beslut. R. o. Ad. ansåg detta mern. böra punktvis företagas till afgörande, och förekom härvid först Utsk:s inbjudning till R. o. Ad. samt PresteSt., att i de af dem afslagne delar af Utsk:s förut i ämnet afgifna förslag, instämma i Borgareoch BondeSl:ns beslut. Hr von Hartmansdorff, Aug.: Om Ståndet skulle taga denna inbjudning i närmare öfvervägande, så skulle man för 3:dje gången komma att punktvis genomgå detta långa betänk, och upplifva de strider, som härom blifvit utkämpade. Jag hemställer derföre vördsamt alt R. o. Ad. mätte vidblifva sina förut i ämnet fattade beslut, och endast pröfva voterings-proposme.
Han skickade efter T., som kom och vistades hos honom natt och dag, så vidt hans embete tillät, till dess han med godt samvete kunde tilldela honom nattvarden. Efter åtta dagar var han död. En dag, då T. skulle predika, hände sig, medan han gick i sin sal och öfvertänkte sitt blifvande föredrag, att en tiggare inkom. Han hade intet att ge, men såg en plåt aflagd på behörigt rum. Den tog han och lemnade tiggaren, och när hans hustru och pigan bestörta inrusade och klagade öfver, att han gifvit bort hvad som skulle vara till middagen för honom och de gäster, han brukade ha med sig, uttalade han sin fasta förtröstan, att Gud nog sände dem något i ställe. Knappt hade han talat ut, förrän drängen hos en slagtare i församlingen inkom och lemnade honom på sin husbondes vägnar en hel kalf. En annan gång, då äfven matförrådet i huset var nära slut, sände han sin piga till torget utan penningar, då hon skulle få se, “hvad Gud skulle göra“. Knappt anländ till torget träffade pigan en norrlandsbonde, med hvilken hon kom i samspråk, och som, när han fick veta, att hon var i tjenst hos T., prisade henne lycklig samt frågade, om det ginge an att skicka till honom ett par tjädrar, hvarpå han gaf henne ett par sådana, de bästa han hade. En underbar sägen fästade sig äfven vid honom ännu efter hans död. Man berättade nämligen, att vid hans jordfästning i Jakobs kyrka hörde alla de närvarande, medan den aflidnes älsklingspsalm: “Jesus allt mitt goda är“, afsjöngs, en djup suck ur likkistan, för hvarje gång namnet Jesus nämndes. Om hösten 1777, under hofvets vistelse på Gripsholm, hade hertig Carl af Södermanland en syn, som också torde få betraktas såsom ett slags profetia om kommande tilldragelser.
Har den, som betrodd är att veta hemliga underhandlingar, rådslag eller slut i ärende, derå Rikets säkerhet eller rätt emot främmande Makt ligger, dem uppenbarat, eller handling, sorn han i ty mål lönlig hålla bort, utan lof utgifvit eller kungjort; dömes till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år. Skedde brottet utan uppsåt att skada göra, och var faran ringa; då må tiden för straffarbetet till sex år nedsättas. 19 §. Nu hafva sådana hemligheter eller handlingar, som i 18 § sägas, kommit till annan persons kunskap eller i hans hand, och är honom veterlig!, att de böra lönliga hållas: uppenbarar, utgifver eller kungör han dem, i uppsåt att skada göra; u varde dömd till straffarbete från och med fyra till och med sex år. Sker det utan dylikt uppsåt; vare straffet fängelse eller, der faran ringa var, böter. 20 §. Hvar som, i uppsåt att Riket skada, förfalskar, undanhåller, förstörer eller förderfva!- handling, som innefattar bevis för Rikets säkerhet eller rättigheter emot annan Stat; varde dömd till straffarbete från och med åtta till och med tio år eller på lifstid. 21 §. Den som, utan sådant uppsåt, som i 20 § sägs, men med kännedom om vigten af handling, som der omtalas, den med vilja undanhåller, förstörer eller förderfvar, dömes till fängelse eller till straffarbete från och med sex månader till och med två år. 22 §. Hvar som vet förräderi eller sådant brott emot Rikets säkerhet, som ofvan sagdt är, å färde vara, och ej i tid uppenbarar de omständigheter, honom derom kunniga äro, dömes till fängelse eller till straffarbete i högst fyra är. Ej skall dock någon af de i 3 Kap. 11 § nämnda personer till straff i ty mål fällas, der brottets upptäckande icke utan angifvelse till åtal ske kunnat. 23 §.
Väl bor här ett folk, kändt sen urminnes tider, så väl för sin tarflighet, sin förnöjsamhet i hårda vilkor, som för sitt vilda och stridslystna lynne, men ro liksom oro har här byggt och bott, lefvat och dött utan buller och utan glans, mellan urbergen och furuskogarne, obemärkta af den öfriga verlden. En elf – son af Hallen-Jokulen, – flyter genom Heimdalen. Brusande af vildt mod kommer den igenom trånga bergspass ned i dalen, finner här ett friare fält, blir stilla och flyter spegelklar mellan gröna stränder, tills åter dess bräddar sammanträngas af granitbergen. Då gripes den åter af oro och rusar fram i vilda bugter, tills den kastar sig i den stora Hallingdalselfven, «och dör deri». Just der elfven breder ut sig i den vidgade dalen, ligger en större gård. Ett välbygdt men något förfallet boningshus af trä sträcker sina armar ut mot dalens djup. Derifrån har man en skön utsigt långt, långt bort i det blånande fjerran. Skogväxta höjder slutta ned mot elfven och omgifne af små åkertäppor och sköna gräsgångar ligga hyddorna spridda vid bergens fötter. På andra sidan om elfven och på en fjerdingsvägs afstånd från gården, höjer ett kapell sin fredliga spira. Bakom detta sammandrager sig småningom dalen. En kulen afton i September månad kommo gäster till den förut, under lång tid, obebodda gården. Det var en äldre fru, af ädelt men dystert utseende och klädd i djup sorg. En ung blomstrande flicka åtföljde henne. De emottogos af en ung man, som kallades på stället «Förvaltaren». Den svartklädda frun försvann in i huset och syntes sedermera, på flera månader, ingenstädes i dalen. Hon kallades der «Oberstinden», och man sade att fru Astrid Hjelm hade haft många underliga öden, om hvilka man hade många olika berättelser. På godset Semb, som utgjordes af den vidsträckta Heimdalen och som var hennes fädernearf, hade man ej sett henne sedan hon gifte sig och då lemnade den. Nu hade hon, som enka, uppsökt sitt barndomshem.
Detta Betänkande har af Vällofliga Borgare-Ståndet afslagits, men af de tre öfriga Riks-Stånden till Utskottet återremitterats; och enär denna utgång gifvetvid handen, att, enligt de tre Ståndens åsigt, en lagförändring är af nöden, och de Utskottet tillhandakomna diskussions-protokollen icke utvisa, att annan grund för densamma, än den af Utskottet antagna, inom Riks-Stånden vunnit bestämdt understöd, samt de emot Utskottets Betänkande i hufvudsak gjorda anmärkningar icke kunnat rubba Utskottets förut uttryckta mening i ämnet, så har Utskottet ansett sig böra, med vidblifvande af sitt förslag i dess hufvudsakliga delar, endast vidtaga sådana förändringar, som föranledts af åtskilliga emot redaktionen gjorda anmärkningar. I sådant afseende har förekommit, att det af Utskottet i 3 § från Lagkomitéen samt Lagberedningen lånade uttrycket: »döme Rätten öfver hans talan på de skäl, han företer»; synts åtskilliga ledamöter af Riks-Stånden mindre lämpligt, än de i 1734 års lag begagnade ordalagen: »döme då Rätten i saken efter ty, som sanning deri utletas kan»; och då Utskottet icke lägger någon synnerlig vigt vid det företräde, som förstnämnda uttryck synts ega framför det sednare, så har Utskottet, till undanrödjande af hinder emot förslaget i dess helhet, ansett sig böra fästa afseende vid denna från flera håll framställda anmärkning. Likaledes har Utskottet ansett sig böra fästa uppmärksamhet vid den inom Hedervärda Bonde-Ståndet gjorda erinran, att, då det ofta är för käranden af vigt, att svaranden blir hörd, och skäl kan vara för handen att svaranden, till följd af kärandens påstående derom, ålägges inställelse, det i dylika fall, likasom då Rätten eljest funnit nödigt att höra svaranden, bör vara kärandens skyldighet att särskildt kommunicera svaranden uppskofsbeslutet. Bih. till li. St.
Denna lag var alltför sträng för att ej i tidens längd varda förgäten, åtminstone allt mindre tillämpad. Men för Petros var det nog, att lagen fanns; för tillämpningen på Hermione ville han själv sörja. Men om Krysanteus till hennes förmån hade träffat någon särskild åtgärd, så var Petros övertygad, att han skulle taga den tillbaka eller inskränka den, sedan han fått göra den överraskande upptäckt, att även hans dotters make vore kristian. Petros hade ämnat bereda Krysanteus denna överraskning på själva hans dotters bröllopsdag, som nu icke vore avlägsen, ty trolovningen emellan Karmides och Hermione var redan firad. Karmides, sade biskopen till sig själv, var ett redskap, med vilket Herren genom Petros skulle ytterligare straffa ärkehedningen och hans dotter. Hermione älskade honom, och Krysanteus skulle icke kunna göra deras förening om intet, sedan äktenskapets oupplösliga band en gång knutits. Men huru olycklig denna förening måste varda, sedan Karmides funnit sig sviken i sin egentliga avsikt med densamma: att återuppbygga sin förstörda ekonomiska ställning! Hans böjelse för Hermione måste kallna och lämna rum för den ovilja, som är naturlig frukt av en dylik misslyckad beräkning. Hans håg för utsvävningar skulle däremot vakna, om Petros kände sin Karmides rätt. Huru skulle den stolta Hermione kunna uthärda bördan av ett sådant äktenskap? Hennes själ måste otvivelaktigt böjas eller brytas. I förra fallet böjd till jorden, hopplös och lidande skulle hon icke länge kunna tillbakavisa den enda hugsvalelse, som finnes för ett sådant tillstånd. Hon skulle icke kunna motstå Petros' vältalighet. Hon skulle lyssna till evangelium och omvända sig. Då tillhörde Krysanteus' dotter, liksom hans son, den kristna kyrkan. Kristendomens hätske fiende vore förödmjukad. Han skulle stå som ett träd med skalad bark och brutna grenar. I senare fallet skulle Hermione, som en av stormen bruten blomma, hastigt vissna och dö. I båda händelserna hade biskopens beräkningar på Krysanteus' förmögenhet ingenting från hennes sida att frukta. Petros hyste blott en enda farhåga att Krysanteus skulle dö, innan Filippos framdragits ur mörkret och erkänts för hans son.
Då för öfrigt det vore ound.] vikligt och i Oeconornie-Utskottets yttrande vid sista Riksdag niedgafs , att alla Öns invånare måtte lörunnaa rättigheten att obehindradt förbruka alla slags varor, skulle sådant sätta dem i det skiljaktiga förhållande till Moderlandet, att de kunde, lofligen och olofligen, påföra detta allehanda främmande Nationers alster, utan att Ön torde till förbrukning emottaga några af Moderlandets Producter, och var det sannolikt, med hänsigt till detta förhållande, som deri i QeconomieXJtskottets Betänkande, Njo »50, vid 18^5 års Riksdag tillstyrkta Porto-franco-inrättningen på Gottland, genom det tillika föreslagna Reglementet, så inskränktes, att den föga skiljer gig från hvad som nu mera förstås med all^ män Nederlagsrätt, Då Utskotten icke kunna undgå anse det högst vådligt att,medelst försök att tilldela vissa orter ny auteslutande handels-förmqner, äfven - JBevillri, s.lAllm.Besv.o. Oec. Utsk.Bet.N.o 12. 11 tyra rubbning i landets allmänna och bepröfvade inrättningar och förhållanden, få Utskotten, med hemtadt stöd af ofvan anförde omständigheter, härmed afstyrka bifall till Motionen om Porto-franco-inrättning på Gottland, hvarvid Utskotten tillika, i anledning af derom gjord framställning, tro sig böra yttra den öfvertygelse, att det torde vara för Gottlands och det öfriga Sveriges gemensamma väl mest fördelaktigt, och vida mindre äfventyrligt om Wisby Stad erhåller lika Nederlagsrätt som Släderne Stock holm, Götheborg, Carlshamn och Landscrona, hvarom Stadens invånare , när de så önska, hafva sig öppet att hos Kongl. Majtt göra underdånig ansökning. Detta allt varder dock tillika med afgifna Reservationer Rikets Höglofl, Standert) pröfning vördsamt underställdt. Stockholm den i4 Julii lgag. 13 Jiil .1. Bevs. AUtn.lhsv.o.Occ.UtskEe!. N;o 13, !
Usta och 3:dje punkterna biföllos, hvaremot andra punkten återremitterades; och N:o 120, angående ett byggnads-låns beviljande, i anledning af den uti staden Christianstad sistlidet år inträffade eldsvåda. Usta punkten bifölls, men de öfrige 18 punkterna återremitterades. S. D. Föredrogs och lades till handlingarna Kongl. Maj:ts nådiga skrifvelse af den 10 dennes, tiil Rikets Ständer, angående förordnande af Prot.-utdrag den 12 April 184-8. 305 af en Stats-råds-ledumot, i afseende på handläggningen af vissa i riksdags-ordningens 36 och 42 §§ omförmälde riksdags-ärenden. S. D. Till Stats-utskottet remitterades en af herr C. E. Embringj med anledning af 56 § riksdags-ordningen, väckt motion om anslag till inrättande af en navigations-skola i Westervik. Från Heder v. Bonde-ståndet. S. D. Efter ånyo skedd föredragning biföllos: Stats-utskoltetsj sedan den 5 dennes på bordet hvilande, utlåtanden N:o 117, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga skrifvelse, angående beliofvet af medel, till bestridande af kostnaderna för den, i anseende till inträffade oordningar, till hufvudstaden inkallade garnisons-förstärkning; och N:o 118, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga proposition, angående bildandet af en fond till pensionering af folkskole-lärare; samt Samma Utskotts den 8 dennes bordlagda utlåtande N:o 121, i anledning af väckt motion om beredande och afsättande af en fond för stora kreditivet; Banko-utskottets tvenne gånger bordlagda utlåtanden N:o 43, i anledning af väckt motion om afskrifning af Bankens hos Södertelje kanalbolag egande fordran 100,000 r:dr banko; och N:o 44, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga proposition, angående beviljande af kreditiv-rätt å Rikets Ständers Bank för Stockholms stads drätsel-kommission; samt
Riksmöte fattade beslut och gjorda hemställnim gar, blifwit af Konungen gillade, utfärdade och i werket ställde" Pä hwilket beslut Riksens Ständer, dä ds detsamma nu till Eders Majus Nädiga prof. ning kfwerlemna, om Eders Mafits stadfästelse r undervänishet anhälla. Den 11 October. 97 -eli kror X6e1n elen rr OÄod. r§rs» elen n 6orA2rc?-8ränä«L ilen n » Lonäe»8tHnäet ilen rr Stormägtigfte Allernädigste Konung. Ä?ed afseende derä att Riksens Ständer oförmodadt, nysi efter ett afflutadt längwarigt Riks. möte, nödgadts sammankomma, och dels beflu. tat att nu bufwudsakeligen befatta sig blott med sädana mäl, hwilka onndwikeligen mäste afgoras, dels icke funnit stäk att upptaga och ä nyo gransta beslut, hwilka sä nyligen blifwit fattade, att wänge deraf ännu icke hunnit werksiällas, och de fleste ej af erfarenheten kunnat prof. waöj hafwa Riksens Ständer beslutat, att alla de Arender som under sist förslutne Riksdag blifwit afgjorde, och öfwer hwilka befluten till den nästföljande stulle blifwa gällande, samt sälebes nu bordt äter förekomma, stola i anseende till den korta mellantid, som sedan förra Riksdagen förflutit, nu säsom under samma willor fastställde anses; och fä Riksens Ständer da de detta beslut till Eders Maj:t i underdänighet ofwerlemna, lika underdänigt anhälla, det täktes Ebers Mast, efter Ämnenas beskaffenhet, i Räder läta besia beslut till werk, ställighet befordra. Riksens Ständer framhärda rc. Bihang. III. D. N:o iz, 14. Uxp. Den rr October.