Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Löner (i följd af den år 1773 medgifne Anticipationsrätt till högst 1 qvartal| af den så kallade Realisations-Afgiften (i8o3) för en Läne-Banco-Ohligation - — af Anel inte,-Expenser ________ — af Lä 11 spå k 6 st nåd er ________ — af Braudlilrsäkrings-Afgift för Bankens Fastigliets-Panter i Städerne, utom Stockholm — till kostnader vid Bankens Rättegångar ______ till dito vid Bankens Byggnads-Arbeten och Reparationer _ till dito vid Bankens Yttre och Inre Brandanstalter _ — till L. W. Sifvert för Planoch Profil-Ritningar öfver Bancohusen — till Utgifter vid Malmö Låne-Contoir (återbetaldt ur 1826) - till Expenser för Jernbeläningen i Götheborg _____ till Kostnaden för a-skillingsstyckens myntning (1810) - till betäckande af en balance hos förre Kamererare» Hökenbäck (uppkommen 1824, godt) gjord 1827) ________ i anseende till föröfvad Stohl uti ett af pensionerade Commissarie» Hierzeel begagnadt Skåj i Små-Sedels-Conloiret till Inlösen af till Nummern otydlige, men rigtige befundne Transport-Sedlar till Inlösen af förfalskade Smärre Sedlar (efter rätta valeuren) till Sedel-Extiactets rättelse i följd af en upptäckt missföring (godtgjordt 1826) till Utbyte mot förslitne Smärre Sedlar i Landsorterne _ _ _ till Baneo-Fullmägtiges disposition för Silfverköp (godtgjordt 1826) till Silfvei-Upphandling i afräkning på följande års Ränte-Revenue till Invexling af Guld och Silfver (85: 34 Skul d. o Till Låne-Bankeus Creditorer: h) Mot Skuldförbindelser:
Hans åsigter voro bestämda, aldrig vacklande. ' Han var öfvertygad om, att han kände sin Gud, genomskådade hans önskningar, vilja och afsigter. Då han med stora steg vandrade fram i den alió, som ledde till den lilla, landtliga prestgården, uppsteg ofta i hans sinne den frågan: » Hvarfor har då Gud gjort så? » Och han forskade enyist, och sökande se allt med Guds ögon, fann han nästan ständigt svaret. Han var ioke en af dessa blida, undergifna naturer, som endast tänka: » O Herre, out-ransakliga äro dina vägar! » utan han sade: » Jag är Guds tjenare och bör derfor känna afeigten med hans handlingar och gissa dem, jag ej förstår. » Allt i naturen syntes honom skapadt enligt gifna, beundransvärda lagar. Frågorna » hvarför » och » derför » korsade hvarandra ständigt i hans hjerna. Den rosiga morgonrod-naden syntes honom afsedd att glädja den uppvaknade naturen, dagen för att skänka mognad åt skörden, regnet för att vattna den, qvällen för att smeka naturen till söritn och den mörka natten för att skänka den hvila. * Den bekante franske författare, hvars namn läses härofvan, har. icke just vunnit oblandade sympatier, och icke länge sedan innehöll Da * gens krönika en ganska skarp kritik af hans till vårt språk Öfverflyttade roman * Une vie ». Så mycket större nöje gör det oss att här få meddela den lilla förtjusande novellen » Clair de liine » med all dess man kan gema säga kyska gratie. Red.De fyra årstiderna motsvarade fullkomligt alla jordbrukets fordringar. Aldrig skulle den tanken hafva fallit honom in, att naturen alldeles icke har några afsigter, och att allt, som eger lif, måste foga sig efter klimatets, omständigheternas och jordmånens hårda kraf. Men han hatade qvinnan, hatade henne omedvetet och kände liksom ett behof att vara hård mot henne. Ofta upprepade han Nazaréens ord: » Qvinna, hvad hafver jag med dig? » Och han brukade tillägga: » Gud sjelf är missnöjd med sitt verk ». Hon var for honom den pestbesmittade varelse, om hvilken skalden sjunger.
Halfvuxna flickor hade berättat huru de födt djefvulsbarn genom näsan eller munnen under olidlig smärta och värk. Men detta innebar icke något orimligt, när man, såsom rättens ledamöter gjorde, tog det öfvernaturliga sjelft till måttstock. Andra vittnen berättade att de förts ända till tjugu gånger på en natt till Blåkulla. Än hade der varit helt få personer, än hade den lede uppvaktats af tio tusen menniskor, än hade samlingsplatsen för dem varit på Storkyrko-tornet, på Tre kronor, under galgen, på gamla kröningsporten vid Norrbro eller i kajutan på skeppet “Stora kronan”, än hade Blåkulla tagit i anspråk hela ladugårdsgärdet. Resan dit hade en af vitnena gjort med fyra eller fem feta trollpackor, en flicka hade åkt dit på en smal bordkrans, en annan på en liten spik, “der knafft fem flugor få rum” skrifver en af rättens ledamöter, “och annan galenskap med, hengiandes, så wäl i hoop som Polycarpus Riddarfinckes historia”. Vitnesmålen hade emellertid i ett fall stämt noga öfverens, och detta var i afseende på Elsas person. Må hända hade tvetalan äfven härutinnan kommit att ega rum, om hvarje vitne förhörts särskildt, men detta hade varit att lemna allt för fritt spelrum för satans list, hvilket naturligtvis rättens ledamöter icke ville låta komma sig till last. När Elsa hörde vitnesmålen uppläsas, kunde hon med möda göra våld på sina känslor. Många af dessa menniskor som vitnat mot henne, hade hon aldrig sett, än mindre talat vid, och likväl hade de med ed bedyrat, att hon fört dem med sig till Blåkulla. — De äro i villfarelse! — ropade hon harmset. — De taga miste om min person och fara efter det som skett på andra orter. — Hur kunna de nådige herrar finna detta vara möjligt, då jag blott har en kropp, som uti fängelse är innesluten, — men de veta nog icke sjelfve om det är en dröm eller ej. — Hvarför talar du om dröm? — sporde ordföranden förvånad öfver denna slående anmärkning. — Derför att de säga sig föras endast när de sofva.
Deruti förekommer nemi.: »Att det föreningsband, som blifvit knutet »emellan Skandinaviens tvänne folk, icke blifvit tillvägabragdt af vap»nen, utan at den fria öfvertygelse!!, och att den endast skall hvila »på ett inbördes erkännande af folkens lagliga rättigheter.» Då härigenom Norska folket blifvit tiilförsäkradt samma nationalitet som det Svenska, så bör man icke misstycka atfr detsamma sig deraf begagnar. MA vi akta oss för all anledning till splittring brödrafolken emellan; på deras förening beror Skandinaviens styrka och sjelfbestånd Att Norska folket anser den konstitution för dyrbar, som det sig förvärfvat, dels genom sin fasta hållning, dels genom Carl XIV Johans folkenliga eftergifter, detta är icke annat än hvad som bör. Hvilken hög grad af politisk utveckling, af god allmän anda har icke denna konstitution framalstra!. I nämnde hänseende stå Norrmännen vida framför oss, allt till följe af deras bättre konstitutiva lörhållanden. Att Norrmännen i de gemensamma statsbidragen icke erlägga enahanda belopp som vi, härör derutaf, att de vilja detsamma som vi borde vilja: en Styrelse för godt pris. Onekligen hafva åtskilliga, om jag så får säga, småaktiga anspråk blifvit gjorda, men deras beviljande utgör efter mitt förmenande ett Större fel än deras framställande. Att Norska tidningspressen understundom för ett missnöjdt sylstickande språk, dervid fäster jag intet afseende; ty lika litet i Norige som i Sverige äro tidningarne nationens erkända målsmän. Visserligen kunde mycket angående motionen ännu vara att tillägga, men jag vill inskränka mig att upprepa hvad jag i början antydt, nemligen att jag ogillar de i motionen anförde motiver, äfvensom dess syftemål, hvilket af behofvet icke är. påkalladt att förverkliga. Upnådt i vidsträcktare mening än till reglerande af några smärre dififerencer, skulle det blott gifva anledning till en splittring, till ett missnöje, som vi framförallt böra bemöda oss undvika. Jag anhåller vördsamt att detta mitt yttrande må medfölja remissen af Gr. Anckarsvärds motion. Hr Dalman, Wilh. Fred., anförde skriftligen:
Detta strider emot den rättegångsordning uti ekonomiska mål, som hittills varit föreskrifven; och att derifrån nu göra ett undantag torde väl vara destomera betänkligt, sora vid jordransakningar frågor kunna uppstå af den vigt, att både den enskildes och Statens rätt och säkerhet påkalla, det den som är missnöjd med K. beftdes i dessa frågor fattade beslut, mä kunna, i nu stadgad ordning, detsamma först hos kammar-colhm och vidare hos Konungen efter befogenhet fullfölja. Om nu ändring vinnes i ett sådant beslut, huru gär det då med föreskriften, ”att detta beslut skall vid jordeboksliggarens upprättande tjena till efterrättelse?” Den saken torde Ulsk. närmare förklara. Det tyckes icke heller hafva ingått i Utsk:s föreställning att vid jordransakning andra frågor kunna förekomma, än sorn äro af natur att tillhöra K. befides pröfning, efter förslaget innehåller, att de alla samtlige skola af K. bef:de afgöras. Den som något närmare öfverväger ändamålet med en jordransakning skall dock genast inse ali tvister dervid kunna uppslå, anspråk dervid väckas, af den beskaffenhet, att de icke annorlunda än i domstolsväg kunna slitas, såsom t. ex. om kronan påstår sig innehafva jordägande-rätten till ett hemman eller en lägenhet men åboen påstår motsatsen. Skall uu, blott derföre, att vid jordransakningen en sådan tvist blifvit vackt, pröfningsrätten deraf hänskjutas till K. bef:de och sålunda ett undantag för tillfället ske, från den allmänt gällande rättegångsordningen? Afven den saken torde Ulsk. närmare utreda och förklara. Mom. Litt. H. innehåller det förslag, att den enskilde jordägaren skall hafva sex månaders rådrum, ifrån det att jordeboksliggaren blifvit lill socknekyrkan aflemnad för alt emot liggaren framställa de anmärkn:r, hvartill han kan finna sig befogad; men landskontoret, som skall granska liggaren för hela länet, får endast dubbelt längre rådrum eller ett år sig förunnadl till detta arbetes verkställande. Jag har svårt för att tro, det Utsk. någonsin sett en jordebok än mindre tagit kännedom om vidden och öfriga beskaffenheten af densamma, efter som Ulsk. antagit en sådan proportion i tidsbestämmelserna, som här förekommer.
Maj:t icke skulle finna lämpligt att nu bifalla deras framställning i berörda hänseende, särskildt i underdånighet anhöllo antingen att genast komma i åtnjutande af de rättigheter till vissa skogsområden, som dem på grund af privilegier tillkomma, så att de befriades från intrång derinom eller ock att deras rättigheter kunde i så måtto erkännas eller utsträckas, att dem medgåfves samma rätt till afhemtning inom de insynade områdena äfven af friska träd, som innehafvare af skattehemman och nybyggen i allmänhet erhållit genom Kongl. Brefvet den 11 April 4844; samt c) af Gafsele m. fl. byamän i Åsele socken af Westerbottens län, alt Kongl. Maj:t, till lindring för sökanderne uti de med skogsafverkningen å kronomarker inom nämnda socken förenade afgifter och kostnader, täcktes dels i nåder tillåta, att utsyningar finge verkställas af socknens länsman, dels förordna att, när byamän, som höra till en och samma by, förena sig uti en ansökning om samfälld skogsafverkning, lösen må beräknas endast för en remissresolution och ett utslag för hvarje by, dels ock befria sökanderne från erläggande af stubböresafgifter för de till timmer, plankor och bräder tjenliga fullmogna träd, som afverkas inom sökandernes provisionel bestämda hemmansområden. Och hade, uti de här ofvan under 5 till 7 upptagna ärenden, Kammarkollegium, efter det underdåniga förklaringar och yttranden afgifvits, under den 30 September 1864 med underdånigt utlåtande inkommit. Herr Departementschefen föredrog härefter i underdånighet: 8:o Rikets Ständers underdåniga skrifvelse af den 30 November 1863, för så vidt densamma angick hushållningen med Kronans skogar inom Norrland och Stora Kopparbergs län, i afseende hvarpå Rikets Ständer i underdånighet hemställt: dels Kongl. Maj:ts Nåd.
Huru kan Gr. Hamilton önska, att ett sådant arbete skulle företagas af en man, som visat sig dertill så oduglig, att han utarbetat ett förslag, från hvilket Gr. Hamilton måste bedja Gud bevara Konungen och fäderneslandet, ett förslag, som efter Gr. Hamiltons omdöme går ut på alt tillintetgöra konungamakten, utestänga bildningen, kränka menniskovärdet och endast uppskatta penningen. Om jag kornme till insigt, att detta omdöme vore riktigt, skulle jag med blygsel draga mig tillbaka från det offentliga iifvet; och Gr. Hamilton, som har en sådan uppfattning, borde i främsta rummet önska ett sådant steg. Nu är likväl min uppfattning sådan, att af de många anmärkningar jag hört, visserligen iakttagandet af en eller annan skulle utgöra en förbättring; men detta har endast angått mindre vigtiga omständigheter. Andra anmärkningar hafva gått ut påjjjförändringar, som visserligen efter min förmening vore försämringar, ehuru icke till sådan grad, att jag icke kunde för min del så in på dem, om andras belåtenhet med förslaget derigenom kunde blifva väsendtligen större. Någon tanke, hvars tillämpning å förslaget kunde blifva fruktbärande i stort, och, efter min uppfattning, medföra någon väsendtlig vinst, har jag icke hört framställas; och hvad angår ett så beskaffadt förslag, som det af G'".ne Hamilton, Mörner och Sparre m. tl. till sina hufvudgrnnder antydda, så anser jag för min del just ett sådant förslag innebära en del af de vådor, om också icke i fullt lika hög grad, som dessa Herrar finna i det hvilande förslaget; så vida nemi. som det antydda förslaget verkligen går derpå ut, att göra den andra kammaren vida mera demokratisk, än enligt K. M:ts förslag, och att för densamma söka en motvigt i en öfre kammare, sammansatt af några högre privilegierade klasser. Vid sådant förhållande synes det mig innefatta ett nog stort anspråk, att jag skulle frambära detta förslag.
En jernbanas förmåga alt emotstå verkan af frost och käl-lossning beror derpå, säga de, att sjelfva ban-vallen anlägges med en viss kuller eller upphöjning på midten och sluttning åt sidorna, på det allt regn må kunua afrinna, samt med den fasthet, att den ej kan sjunka, äfvensom att den är försedd med tillräcklig dikning och dränering öfverallt der sådant erfordras, för att afleda vattensamlingar. Om detta sker och vägen tillika öfverallt är försedd med sitt lager af ballast, bestående af grus, som genomsläpper allt regn, så skola frost och källossning icke medföra någon fara, emedan den utvidgning, som sjelfva grusbäddens tillfrysande kan medföra, icke utöfvar någon synnerlig inverkan. Detsamma innehålla populärt tekniska afhaudlingar om jernvägsbyggnader. Det är ju ock tydligt, Bilaga M 1 till Herr Hiertas reservation vid StatsUtsk. Uti. 93 att om förhållandet vore annorlunda, det vill säga, om underbädden å en jernbana ej vore så omsorgsfullt anlagd, att vattensamlingar afrinna, så skulle stora sträckor af jernvägarne hvarje vår ovilkorligen komma i olag. Förhåller det sig nu så, sorn här sednast är uppgifvet, hvarom man lätt bör kunna förvissa sig, så lärer dock deraf följa, alt jernvägarnes förmåga att emotstå våra vintrar och käl-lossningen icke gerna kan bero af rälcrnas tjocklek, i synnerhet om, såsom i Herr Öfverstens skrift förut yttrats, käl-lossningen är oemotståndlig. Äfven erfarenheten från smärre jernvägar här i landet bekräfta denna me ning. Å den lilla jernbana, som finnes emellan Norrköping och Fiskeby i Östergötland, väga räierna endast 8 skålp. per fot, enligt hvad en af egarne uppgifvit. Likväl har på denna bana, endast V2 mil lång, under loppet af ett år transporterats omkring 150,000 skeppund gods, och man har icke derå märkt någon vådlig åverkan af frost eller käl-lossning.
Datum ut supra. OSCAR. A. P• Sandströmer. Kongl. MajUs Nåd. Proposition, JM 12. Utdrag af Protokollet öfver Finans-Ärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen uti Stats-rädet ä Stockholms Slott den 15 November 1850. Närvarande: . E. Justitie-Stats-Ministern, Herr Grefve Sparre. H. E. Stats-Ministern för Utrikes Arenderne, Herr Friherre Stjerneld. Stats-råden: Fåhreeus, Sandströmer, von Hohenhausen, W allens teen, Gunther, Genberg, Gripenstedt, Grefve von Platen. Chefen för Finans-departementet, Stats-rädet Sandströmer, uppläste till justering ett, i enlighet med Kongl. Maj:ts förut fattade beslut, uppsatt förslag till nådig proposition till Rikets Ständer, angående tio års förlängning af det åt Nämndemannen Jonas Fredrik Jonsson upplåtne arrende af Motala Kungsfiske och Mjölqvarn i Östergöthlands Län. Kongl. Maj:t behagade i nåder gilla berörde förslag samt befallte, att nådig proposition skulle, i enlighet dermed, till Rikets Ständer afgå, sådan den finnes protokollet bilagd. Ex protocollo, C. Hallberg. Kongl. Maj:ls Nåd. Proposition, JVs 13. Ank. till Exp.-Utsk. d. 9 Dec. 18S0, kl. 11 f. m. Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition till Rikets Stunder, i anled ning af Byggnads-komiléens i Wexio underdåniga ansökning om rättighet att få disponera 7,500 r:dr af det nämnde stad år 1843 beviljade byggnads-lån, ehuru de foreskrifne vilkoren icke kunnat i allo uppfyllas. Gifven Stockholms Slott den 15 November 1850. Sedan, bland vilkoren för det till återuppbyggande af Wexiö stad efter den derstädes år 1843 inträffade eldsvåda, staden beviljade lån af 240,000 r:dr blifvit genom Kongl, brefvet den 18
Renans bref till Berthelot från denna tid visa, hvilken passionerad, ja dogmatisk dyrkare af den empiriska lifssynen han blifvit, och hans först långt senare tryckta, men nu författade ungdomsverk L’avenir de la science röjer en religiös naturs bergfasta tro på de nya idealen. I vetenskapen anser den unge drömmaren hela framtidens gåta ligga. Teoretiskt och praktiskt skulle den fylla världen, gifva mänskligheten både gud och bröd. Under den våldsamma och hastiga reaktionen efter 1848, är det Renan ser en stor del af sin optimistiska tro i denna riktning falla, och först med tiden kring 1850 kan hans ungdom sägas afslutad, och den kritiske historikern med sin universella vetenskaplighet och sin dock outrotliga känslofond af oändlighetslängtan står fullfjädrad. De tjugu åren mellan 1850–70 beteckna Renans egentliga mannaålder, under hvilken han skapar sin auktoritet som grundlärd forskare, genial kritiker, revolutionär bibelutläggare. Denna tidsrymds märkligaste yttre händelse var den resa han 1860-61 företog i Orienten, hvarunder han lärde känna den värld, med hvilken hans tanke så intensivt sysselsatt sig. Under resan i Palestina var det den gamla drömmen att teckna Jesu lif på en gång historiskt sant och i en psykologisk poesis förklaring tog lefvande gestalt för hans sinne. Så nerskref han första utkastet, den stora introduktionen till lifsverket om kristendomens ursprung. Men liksom hans egen tillvaro också skulle illustrera den offrets mystik, som är grundcellen i den lära, hvilkens historia han skref, förlorade han själf under denna resa den människa, som var honom kärast, systern Henriette. Hon hade delat strapatserna med brodern och i Ghazir hört honom läsa upp de första sidorna af den märkliga boken, men i Amschit vid gränsen af sägnernas Syrien, fattades hon af febern och rycktes plötsligt bort.
Jag drog en suck, dä jag från rådhuset hörde husarernas musik. Det var julen, de blåste in! * Så. Ändtligen — tåget satte sig i gång. Min kupé var proppfull: folk, som skulle och fira julen; alla skulle hem och fira julen — alla utom jag. Tågets stampande upphörde då och då, det blef tyst för en stund, dörren slogs upp. ett stationsnamn och en klockringning. nå- gon resande klifver ut, dörren smälles igen, och tåget sätter sig ånyo långsamt i, rörelse — * Själfva julfirandet, sådant det sker hemma hos oss, har ingen motsvarighet i Seinestaden. Julen där kan egentligen betraktas som en barnfest, — ty ger man då gåfvor, så är det till barnen — eller ännu rättare såsom en slags inledning till Nyårsdagen, som firas med pomp och ståt, och på hvilken man vexlar presenter (étrennes). dunk, dunk, dunk, — samma eviga, marterande enahanda! Oeh ändå var det julafton! Slutligen finnes i kupén, utom jag, blott ett par barn, som klarögda och tysta ha krupit tillsammans i ett hörn. De äro från Amerika och ha ensamma gjort den långa färden. Vid en station uppe i Småland hoppa de ned och omhändertagas af en gammal kvinna, antagligen deras mormoder. Jag vänder mig bort för att slippa bevittna den scen, som följer. — Det hade mörknat. Jag såg ut genom fönstret. En nyfallen snö, som täckte vägar och hustak och lade skogssluttningarna i halfljus, ökade jultidsstämningen. Här och där tändas granar bakom fönstren. små barnahänder sträckas upp mot röda äpplen. jag var stundom så nära, att jag tyckte mig kunna hoppa in ibland skaran. Utanför stationshusen stodo grupper af allmoge, som pekade åt tåget till, betraktade hvarandra sedan och nickade menande och medlidsamt. De pekade på den ensamme, och den ensamme var jag. Vid midnattstid underrättade mig konduktören - — • äfven han ej utan ett visst, genant medlidande —, att jag var tågets siste passagerare. Jag hörde t. o. m. bland personalen röster, som hviskade om » herrn, som ska ' till Stockholm ».
Protocollen öfver Ecclesiastique-Arender, hällne i Stats-Rådet och Rikets Allmänna Arenders Beredning från den 3 Julii 1810 till och med den 18 Mars innevarande år, bundne i fyra Torner, samt ett särskildt Protocoll, hållet i Stats-Rådet den 1 April detta år. På derom gjord anhållan har Hof-Canzleren, med Kongl. Maj:ts Nådigste tillstånd, lemnat Utskottet del af följande Protocoll, angående allmänt kände och af Utskottet uppgifne händelser: l:o. Protocollet för den 15 November 1810, rörande Krigsförklaringen mot England. 2:o. Protocollet för den 17 Mars 1811, då Riks-Styrelsen öfverlemnades till Hans Kongl. Höghet Kron-Prinsen. 3:o. Protocollen af den 27 Febr. samt 3 och 4 Mars, i anledning af innevarande Riksdags flyttning till Örebro; Samt af följande af Hof-Canzleren vid särskildta tillfällen förde Protocoll, nemligen 2:ne för den 28 Julii, ett för den 18 Aug., den 26 Sept., den 15 Octob. och den 5 Nov. 1810, samt ett för den 7 Januarii 1812. Constitutions-Utskottet har med all noggranhet fullgjort den pligt, detsaånma af Rege - Bilaga A till Mern. N:o 2. 255 rings-Lagarne i afseende på dessa Protocoll funnit sig ålagd, och får nu härmedelst under öfverlemnande till Riksens Högloft.
Af denna tablå, hvilken jag förl. Dec. månad till en del hade äran på detta rum föredraga och som sedermera legat på Bevilln.Utskrts bord, visar sig, att, för så beskaffade varor, tullafgifterne hos oss i allmänhet öfverstiga de andra ländernas, med undantag af Frankrike och Ryssland, hvilka, såsom vi veta, Dan 2 J (i n i f. m. 13 annu bibehålla ett ultraprohibitift system. Vid jemförelse med öfriga främmande länder är, i fråga om art. väfnader, förhållandet sådant att, da för helsiden-väfnader införselstullen i Sverige utgör öOO rdr pr centner eller 100 Svenska skålpund, betalas för lika qvantitet af denna vara i Norge 453: 33, i Österrike 205: 87 å 341: 13, i Tyska tulllörbundsstaterna 249: 33, i Belgien 183:60 h, 367: 20, i Nederländerna blott .127: 50 och i Danmark 255 rdr. Då för halfsiden väfnader införselstullen i Sverige utgör 300 rdr pr centner, betalas i Norge 283: 33, i Österrike 205: 87 å 341: 13, i Tyska tulllörbundsstaterna 124: 67 och i Danmark 25 5; hvarjemte tullen beräknas ad valorem i Belgien med 18 och i Nederländerna med blott 6 proc. I England har tullen för heloch balfsidenväfnader hittills utgått med belopp svarande mot 434: 62 ä 1,043: 10 pr Sv. centner, således högre än de Svenska tullsatserna; men dessa prohibitiftullar hafva tillkommit af politiska skäl såsom represalier mot Frankrike, och vi veta, att nyligen genom traktats-öfverenskommelse en väsendtlig början blifvit gjord till reduktion af detta abnorma förhållande.