Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Redan tidigt väckte lilla Mina uppmärksamhet för dessa sina anlag och för sin vackra röst, och 1833, således vid 14 års ålder, inskrefs hon som elev vid Kongl. teatern. Elevskolan då räknade mycket goda lärarekrafter: först och främst hofsåDgaren Isak Berg såsom lärare i tonbildning och solosång, Torseli såsom ackompagnatör vid elevernas sångöfningar, den utmärkta skådespelerskan fru Eriksson som lärarinna i deklamation och scenisk framHofboktr. ll:te årg. Annonspris: 36 öre pr nonpareillerad. För » Platssökande » o. » Lediga platser » 25 öre för hvarje päbörjadt tiotal stafv. Lösnummerpris 15 öre (lösnrr endast för kompletteringar.) Utländska annons. 70 öre pr nonp.-rad. Utgifningstid: h v a r j e fredag. Fundin. ställningskonst samt hr Terrade som undervisare i språk, d. v. s. egentligast franskan. Högsta öfversikten öfver de unga konstadepterna hade k. teaterdirektionen uppdragit åt demoiselle Bayard, ett utmärkt respektabelt fruntimmer, allvarsam men vänlig och moderlig, hvilken dessutom hade att lämna undervisning i de vanliga skolkunskaperna samt i handarbeten. Elevtiden varade i åtta års tid. Det är af ett visst intresse att se efter, t. ex. i teaterkalendern för 1838, så- ledes j u s t jämt för 60 år sedan, hvilka som då voro elever vid vår första scen. Sundberg var den sedan blifvande framstående karaktärsskådespelaren, helt nyligen först gången till minnenas värld. Leverth, som efter några få år öfvergaf den utöfvande sceniske konstnärens roll, ägnade sig därefter i många år åt kyrkomusikerns och tonsättarens kall; hans namn lefver i den bekanta täcka operetten » Peder Rank och hans fästmö », själf är han, likasom Sundberg, nu gången ur tiden. A f de kvinnliga eleverna lefva däremot — o m man undantager Jenny Lind och Therese Håkansson (fru No vänder) — s a m t l i g a
Vanan hos folket, att utan knot betala sina skatter och fruktan för den hastiga execution, som måste följa pu uragtlåtenheten derutaf bidraga härtill; men 5co Fen 21 Fcbruarii, den omständigheten att utmätning ofta behof-* ver användas och att dervid kreatur eller andr» nödvändighetsartiklar merendels komma i fråga, tillintetgör den bevisning, som at utskyldernas ordentliga inflytande i Statscassan skulle vilja hämtas för den sattsen, att nöd icke existerar. Att man velat anse odlingars företagande och fortsättande såsom ett bevis derpå, att jordbruket är lönande, är ett misstag. Då produetioners värde fallit, men contanta utgifterne äro lika, söker man öka produetionen, för alt ersätta den uppkomna bristen; men det sker då för att förekomma undergång, icke i hopp om förkofran Likaså är det ett misstag, om man som bevis på välstånd vill anse den ökade folkmängden, ty der fattigdomen förnekar medlen till det nya slägtets både fysiska och moraliska bildning, är dess förökande icke någon vinst. Uti de framställningar jag här gjort finnes endast sanning, ingen öfverdrift; och jag tror icke, att någon inom detta Stånd skall finnas nog egoist, för att säga: detta tillstånd är icke nöd. Han skulle i och meddetsamma säga: Mine medbroder äro icke berättigade, att åtnjuta de fördelar, som jag vetat förskal* fa mig; det är ett öfverdrifvit anspråk af dem, att ens sträfva efter deras förvärfvande. Men om någon skulle tvifla på tillvarelsen af det tillstånd, som jag nu benämnt som nöd, förmodar jag honom vara i den lyckliga ställ»mg, att han aldrig för egen del känt behof, icke ens förlägenhet och att han icke helier Den 91 Fchrueirii. saknat vilja och förmåga, att förekomma dem, i den krets, sorn omgifvit honom. Hvilka äro orsakerne till den öfverklagade nöden, är den andra frågan. Besvarandet deraf är kanske ej för ögonblicket af så vigtigt inflytande, ty om än en stor del af orsakerne skulle igenfinnas i lagstiftandeeller administrativa magtens åtgärder,|kanjikväl icke botemedlet vinnas genom ett hastigt antagande
Deremot synes mig, att den åt utländsk adelsman, enligt Kongl. Brefvet den 26 Oktober 1748, samt åt medlemmar af Svenska akademien, jemlikt Kongl. Brefvet den 7 April 1805, tillagda rätt till samma privilegierade domstol som Ridderskapet och Adeln, såsom varande af mindre vigt, kan ur lagstiftningen utgå. På grund häraf, får jag ock lika vördsamt hemställa, att Rikets Ständer ville antaga följande förslag till författning: Sedan Rikets Ständer öfverenskommit, att den i 6 § af Ridderskapet och Adelns den 16 Oktober 1723 utfärdade privile - Lag-Utskottets Betänkande N:o 16. gier grundade samt i 8 och 9 mom. af 2 § i 8 Kap. Rättegångs-Balken stadgade rättighet, enligt hvilken tvistemål, rörande -art efter frälsemän**, och “theras förordning vid dödstiman om theras egendom41, samt brottmål “ther frälseman förverkar lif, ära, adelig frihet11 m. m. som i samma lagrum omförmälas, af Hofrätt omedelbart blifvit handlagde och bedömde, skall upphöra, samt Kongl. Maj:t denna öfverenskommelse bifallit; så varder, med ändring af berörde 8 Kap. 2 § och 8 och 9 mom. Rättegångs-Balken i allmänna lagen och 6 § af de adliga privilegierna, jemte i sammanhang dermed stående författningar, härigenom förordnadt, att den åt Ridderskapet och Adeln hittills tillerkända förmån af Hofrätt såsom förste domstol i förenämnda slag af tvisteoch brottmål, icke vidare skall ega rum; dock att derigenom icke någon inskränkning göres i den rätt, som jemlikt lag och författningar tillkommer Ridderskapet och Adeln, att bouppteckningar efter adlige personer skola till vederbörande Hofrätt inlemnas och Hofrätt likaledes handlägga ärenden, rörande förmynderskap för adlige personer eller barn af adelsmän, icke heller i den rätt, som, enligt Kongl. Resolutionen den 3 Oktober 1675 § 35, jemförd med Kongl.
St:rs förfogande hvilket hon icke kunnat förekomma, Carolina Stenborg blifvit försatt i behöfvande omständigheter. Den förslagna summan är icke öfverdrifven för lefnadsbehofvens nödtorftiga afhjelpande; och på grund af dessa skäl anhåller jag om afslag å denna punkt, samt om bifall till hvad motionären för ändamålet begärt Gr. Lagerbjelke: Frågan derom, huruvida R. St:r skola bevilja pensioner, måste grundas på skäl, och dertill kan icke räknas den omständigheten, att för mångfaldiga år sedan en artist hade rättighet alt med andras uteslutande gifva theatraliska representationer, hvilken rättighet numera uphört. Det är naturligt, att denne artists arfvingar förlorat på uptiöiandet af denna rättighet, men icke kan man väl påslå, att derpå skall grundas anspråk på någon pension af B. St:r. Om så vore, kunde man med lika skäl säga, att genom införandet af näringsfriheten borde gamla handtverksmästare undfå pension af Staten. Ilar deremot Stenborgs dotter samma rättighet som fadren, nemi. ali. gifva theatraliska representationer i landsorten, så är detta elt rättsanspråk; som R. St:r icke kunna afgöra. Jag anhåller om bifall till denne punkt. Den härefter till bifall å förevide punkt framställda proposts besvarades med starka Ja jemte några Nej; hvarpå Hr Frih. o. Ordfiden förklarade det han funnit Ja öfvervägande. 88:de punkten, ang:de pension för Medicine Doktorn A. F. Liströms enlca. Hr Cederschiöld, Fredr. Aug.: Då jag väckte ifrågav:de motion väntade jag mig inkastet, att Idström varit en kort tid i Statens tjenst. Jag tror likväl, att läkarekallet icke är att betrakta som en enskild befattning och jag ansåg det nedslående för praktiserande läkare, hvilka icke hafva publik tjenst, om de icke skulle få någon upmuntran af Staten. Om någonsin Staten 186 Don 9 December e. m. bör träda emellan, så är det i detta fall. Någon mera redlig och anspråkslös man än Idström kan man icke föreställa sig, och just dessa hans egenskaper äro orsaken till den betryckta ställning, hvari hans enka befinner sig.
Al bestraffningen för rättegångmissbruk synes mig ej heller vara att förvänta särdeles gagn, huru sträng denna bestraffning än må stadgas, enär någon mera bestämd föreskrift hvarken blifvit föreslagen eller troligen kan tillstyrkas, än alt ansvaret drabbar, icke för hvarje ogilladt påslående, utan blott i de fall, då klagan pröfvas vara förd ”utan skälig anledning”. En så be skaffad föreskrift saknas ej heller nu; och dess sällsynta tillämpning torde härleda sig från giltiga skäl, hvilka icke genom en lag förändring upphäfvas. Skulle man åter börja att strängare förfara; så komme ock många af de bestraffande besluten att öfverklagas; och vid pröfning af sådan klagan blefve hela rättegångens granskning oflasl lika nödvändig och lika besvärande, som i fall hufvudsaken varit fullföljd, men visserligen ofta svårare atl pröfva, än sjelfva hufvudsaken i sådant fall skulle varit (i den mån denna nemligen då blifvit af parterna fullständigare utredd). Stränghetens ändamål vore härmed till icke ringa del förfeladt. Men denna stränghet måste dessutom alltid förefalla domaren betänklig, när han känner behofvet af fördragsamhet mot imiga 1’ättsbegrepp, och således är obenägen alt i dessa finna elak vilja. Jag tror, att den förhoppning, som lagförslagets motifver bygga på den s k. ”rättmätiga ”boten för den utan skäl klagandes ofog”, hvilar på lös grund och kommer att i ganska ringa mån bekräfta sig. Det är i sammanhang med domstolsinrättningen, som jag behandlat detta ämne, emedan jag ej kunnat skilja mig från den öfvertygelsen, att om inga andra hinder för domstolarnes obefogade anlitande skola finnas, än deni lagförslaget innehåller, också domstolsinrättningen måste derefter lämpas, och att en sådan, som tillstyrkes i lagförslaget, omöjligen då kan för ändamålet blifva tillräcklig. Huru den borde organiseras, för alt blifva det, har jag ej förmått uttänka; och hvad en sådan skulle komma att kosta samhället, är jag lika litet i stånd att beräkna.
Dessa synas icke mig vara af den beskaffenhet, att de bordt förmå Utskottet tillstyrka Rikets Ständer att i underdånig skrifvelse begära, det Kongl. Maj:t, genom ändring af sin den 13 sisth Julii utfärdade nådiga författning, skulle icke blott åbringa alla dem, som, tryggade vid Kungsordet, derefter inrättat sin hushållning, eller uppgjort sina köpslut, oberäkneliga förluster, utan ock, hvad farligare vore, nedtsärama den för vårt samhälles trefnad och förkofran så dyrbara känslan af förtroende lill helgden af Konungens beslut.” Lars Larsson från Elfsborgs Län och A. Medin från Kronobergs Län hafva häri instämt. Friherre ”De Geer, Louis: ”Den häftiga omstörtning af en ekonomisk för fattning, rom al Utskottet är föreslagen, eller att, sedan Kongl. Majit, genom Dess Förordning den 13 Juli 1853, uttryckligen tillåtit, att bränvins-bränning under April månad innevarande år får ske, densamma likväl nu skulle, snart sagdt i sista stunden, förbjudas, måste oundvikligen för enskilde medföra oförvållade lidanden af mångfaldig art, och synes mig svårligen låta förena sig med den rättvisa, samhället är skyldigt hvar och en af sina medlemmar. En sådan åtgärd kan endast då försvaras, när den påbjudes af en tvingande nödvändighet, t. ex. en hotande hungersnöd, som icke genom andra medel kan förekommas; men då med visshet icke torde kunna antagas, att detta förhållande för det närvarande i Sverige eger rum, anser jag mig sakna giltigt skäl, att tillstyrka underdånig hemställan i ett ämne, som Kongl. Majit i allt fall är i tillfälle att vida säkrare än Rikets Ständer bedömma 5 och reserverar mig derföre emot Utskottets beslut.” Häri hafva Friherre Stjernstedt, Johan Wilhelm, och Herr Braunerhjelm, Ferd., instämt. Frosten Qviding:
Maj 1835 utfärdade Bankoreglemente beslutat att, derest, efter verkställande omföringskalkyl i afseende på Bankens fastighetslån emot återbetalning i silfver från första utgifningsdagen af dessa lån till och med år 1832, skulle visa sig, att något kapitalöfverskott, utöfver Bankens grundfond, 5,000,060 R:dr, kunde disponeras, samma öfverskott borde till Riksgäldskontoret. öfverlcmnas, förordnade Banko-Fullmäktige den 6 Augusti samma år, att dessa Jan derefter väl finge, likasom tillförene, i nummerböcker, vigilanslistor ecb räkenskaper - na i allmänhet upptagas till det belopp 5 Riksdaler silfver, som komme att återbetalas, hvaremot omföring af dem samfäldt till en början skulle ske vid hufvudafslutningen år 1834 och att på kapitalkonto då skulle afföras hvad som, med beräknande af 3V5 procent årlig ränta, enligt uppgjord utredningskalkyl, visade sig hafva, efter förra metoden, på framtida räntevinst blifvit antlciperadt och såsom kapitaltillgång i förtid upptaget, samt vidare, att inoch utgående balanserna, si väl den verkliga som den i silfver, borde i 1835 och följande årens generalhufvudböcker blifva synliga, dock så, att summan i silfver, sorn extraktet öfver dö utestående lånen balancerade, i behörig ordning flyttades inom linien i nämnde hufvudbok, som i stället borde i kolumn upptaga det belopp i sedlar, hvilket för hvarje år genom berörde utrednings kalkyl utröntes; och slutligen att den ’/* procent tillökning i räntan, sorn, enligt Kongl.
Jag har för min del trott, att Utsk:s afsigt varit att vid afgiftens bestämmande fastställa någon olikhet emellan hypolheksföreningarna och de öfriga associationer, för hvilka rättighet till cassacreditiv skulle komma att aga rum, samt att Utsk. af sådan anledning utöfver den afgift, som i mom. lit. a i allmänhet blifvit bestämd till 5 proc. af det belopp, som å creditivet drages, här föreslagit en ytterligare afgift af ^ proc. för sjelfva rättigheten att äga cassacreditiv, på samma sätt som Utsk. i det numera afslagua mom. lit. c tillstyrkt en sådan ytterligare afgift för vanliga privatbanker. På denna grund har jag ansett nu ifrågavar. 1 mom. under lit. e böra qvarstå, såsom innefattande en bestämmelse, hvilken, i enlighet med Utsk:s mening, skulle särskildt gälla för associationer, som befatta sig med spannmålsbelåning, men icke för hypolheksföreningar. Jag anhåller, att någon af BancoUtsk:s ledamöter ville häröfver yttra sig och upplysa, huruvida icke alsiglen med det föreslagna stadgandet varit den, som jag nu angifvit. Hr Tham: Såsom jag nyss anmärkte, innehåller denna 2a:dra punkt under lit. a ett stadgande för alla, som åtnjuta cassacreditiv, att för de å creditivet dragna summor beräknas Banken 5 proc. till godo, tills betalning sker; och sedan under lit. b blifvit upptagna åtskilliga stadganden särskildt för hypotheksföreningar, inne 10 H. 52 4io D en Si J u 1 i f. ra. håller lit. c för vanliga privatbanker detsamma sorn för hypolheksföreningarna, utan annan förändring, än att i afgift till Banken erlägges ^ proc. af den beviljade summan, hvilken b 1 i f v e r minst 2000 r:d r.
De krafter, hvilkas samverkan tillvägabragte maskeringen, torde vara ungefärligen uppräknade, om vi nämna: förblandning af menskliga rättigheter med politiska, och de sednares deraf följande utsträckning till möjligast ytterliga gräns; förvexllng af det inre jemnvärde, som är sjelfva det eviga menniskovärdet och har rätt att fordra oinskränkt erkännande, med det yttre, hvarpå fordringen aldrig öfver en viss grad kan uppfyllas; ett i grunden blott abstract och arithmetiskt begrepp om personlighetens politiska betydelse; en djup oförmåga att förstå all naturlig, all historisk, all gudomlig verklighet, och ett fördenskull lika djupt hat mot hvarje institution, som ur någon sådan är upprunnen och af den helgad; vidare, å de lägre samfundsklassernas sida, ett mot de högre fanatiseradt förbund af halfbildning, afund, hämd, njutningshunger, – å de högres åter ett fikande af räddhåga och popularitetsjagt, att i det allmänna skeppsbrottet rädda åtminstone något af sitt bestånd; föröfrigt (och först liksom sist) hos båda gemensamt en verldsåsigt, som i menniskan såg blott ett ändligt naturväsende, anvisadt endast på timlighetens lotter, på jordiska förmåner, och derföre i staten blott en juridisk skyddsanstalt för dessa lotters utdelande eller tillgänglighet efter strängaste jemnmått. Men i samma ögonblick, som de nämnda krafterna hunnit väl costumera afguden, och uppställa honom till allmän dyrkan, hade de ock till bundsförvandter erhållit andra, som med tacksamhet mottogo honom, men – på sitt vis – långt klarare förstodo och tillämpade hans mening: fåfängan, som uppsträfvade åt en dittills oåtkomlig glans och makt; armodet och rofgirigheten, som ville plundra; lågheten, som ansåg hvarje slags öfverlägsenhet för en personlig förolämpning; ändtligen sjelfva den nakna, nu af sin tygelfria vildhet rusdruckna lasten, som gladdes att ostraffadt få upplåta hela sin afgrund af skändlighet, grymhet och djefleri.
Omröstningen förrättes med till storlek och utseende i alla delar lika sedlar, hvarpå hvardera Thron-Candidatens namn skall finnas tryckt med lika stilar. För att kunna gälla, böra dessa sedlar vara omärkta, enkla, slutna och hoprullade. Enkel pluralitet afgöre utslaget. Förr än sedlarne uppräknas, uttage Ordföranden en ibland dem och aflägge den förseglad. Befinnes, vid uppsummeringen af de öfriga, rösterne lika delade, öppnes denna sedel och bestämme utslaget. Är dess förutan pluraliteten redan bestämd, skall den afiagda sedeln genast förstöras. Om, efter förrättadt upprop, vid sedlarnes öppnande, någon sedel befinnes vara af egenskap att, enligt ofvanbestämda grunder, ej kunna antagas, blifve den på stället förstörd. Skulle derigenom omröstningen stadna i paria vota, uppbrytes den förseglade sedeln. Protocollet föres vid omröstningen af några bland de Committerade sjelfve. Detta Protocoll skall genast efter omröstningens slut justeras, hvarefter tvänne lika lydande exemplar skola upprättas, af hela Val-Committéen, innan den åtskiljes, underskrifvas, i dess närvaro förseglas, och genom hvartdera Rikets Committerades Ordförandes försorg genast samma dag afsändas, det ena till Svea Rikes Ständer, under adress till Landt-Marskalken och Talemännen, det andra till Norriges Storting, under adress till dess President. Dessa Protocoll underskrifves enligt den ordning, som vid diplomatiske afhandlingar är öflig, så att det exemplar, hvilket tijl Sveriges Ständer afgår, främst af Sveriges Committerade, och dernäst af Norriges, underskrifves, och det, som till Norrska Stortinget afsändes, främst af Norriges, och dernäst af Sveriges Committerade, undertecknas. Efter inhändigandet på båda ställen af denna ValAct, varde den genast, eller sist den följande dagen, för Riksens Ständer i Sverige och Stortinget i Norrige Bilaga A till Mern.
Då Stats-Utskottet uti dess utlåtande af den 22 nästlidne Febr. utvecklat de skäl, sorn föranledt till det deruti uppgifne Förslag, att emot Spannmål upplåta ängen på Arrende, och hvilka icke synas vederlagde af hvad deremot anfördt blifvit, anser Utskottet sig endast böra till ytterligare upplysning fästa uppmärksamheten derå, att Utskottet till iagttagande vid Statsreglering gen föreslagit, att, i stället för de 4333 L:pd Hö, som nu finnas i Kongl. Hof-Stallets utfordrings-Stat anslagne, från Wendtholms äng, contant ersättning finge beräknas till lika belopp, som förut blifvit godtgjordt för en del af utfordringshöet eller 16 sk. B:co L:pd och att all grund saknas af Författningarne för ett Arrendes bestämmande i Smör, samt ej troligen skulle för Staten blifva förmånligare. iStats-Utskottets Betänkanden. 34* Hvad särskildt beträliar den af Riksdags-Fullmägtigen Pehr Pehrsson gjorde framställning, så ehuruväl Utskottet anser den dermed åsyftade befrielsen för aflidne Arrendatorn Engbloms Löftesmän, att ersätta brister i 1820 och 1821 årens arrende med billighet kunna yrkas, tror Utskottet sig likväl icke tillhöra, att uti pröfning deraf ingå och utlåtande deröfver afgifva, enär det som utgjort föremål för Utskottets åtgärd endast rört den i Kongl. Majrts Nådiga Proposition lill Utskottet öfverlemnacle fråga, om Wendthohns Hof-Stall-ängs framtida disposition, utan ega Löftesmännen öppet, att hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det Kongl. Maj:t till Riksens Ständers, eller deras Stats-Utskott, täckes öfverlemna deras ansökning, om en sådan befrielse, då ärendet kan i vederbörlig ordning företa*gas och afgöras. För öfrigt får Utskottet anmäla, att dess förra Utlåtande i detta ämne blifvit bifallet af Höglofl.
Skrifv. Salt, om tullfrihet derför. Motion N:o 92. Bevilln.-Utsk. Betänk. N:o 8 samt Mern. N:is 13 och 19. R. St. underdån. Skrifv. Salllhod, om ändring i Handels-ordningen den 22 December 1846 i fråga om del afstånd från stad, hvarinom salubod å landet må anläggas. Motion N:is 215 och 224. Allm. Bcsv.- och Ekon.-Utsk. Betänk. N:o 119. R. St. underdån. Skrifv. Sammankomster, religiösa, Se Religiösa sammankomster. Sandqvist, om anvisande af understöd eller lån af allmänna medel till gäldande af den å länsmansbostället Grillby N:o 3 belöpande skifteskostnad för Läns mannen J. Sandqvist. Motion N:o 266. Stats-Utsk. Utlåt. Sandstedt, Anders Johan, från Jönköpings län, Motion N:o 112, om förhöjning i de af Kongl. Maj:t i dess nådiga Proposition af Rikets nu församlade Ständer äskade anslag till anläggning och förbättring af vägar, jemte vattenaftappningar och myrutdikningar. Stats-Utsk. Utlåt. N:o 141. R. St. underdån. Skrifv. N:o 175. Motion N:o 344, om förhöjning uti den Provincial-läkaren i Westra härad af Jönköpings län anslagna lön på stat. Stats-Utsk. Utlåt. R. St. underdån. Skrifv. N:o 186. Motion N:o 457, om skärpning i nuvarande ansvarsbestämmelser för skogsåverkan. Lag-Utsk. Betänk. N:o 35, Utlåt. N:o 55 samt Mern. R. St. underdån. Skrifv. Schöning, om pension åt Regementsskrifvaren vid Helsinge regemente Fältkamereraren J. C. Schönings enka, Carin Schöning, född Geeverberg. Motion N:o 360. Stats-Utsk. Utlåt.
Således uppkommer l är en afprutning af emellan 18 och 19,000 r:dr. Hvad beträffar den upptagna kostnaden för nya gevär, kan jag nu icke för ögonblicket Upplysa förhållandet i denna del; men jag tror, att det varit sådant, att contract blifvit afslutade före i83o, för hvilka liqvid i mån af skeende leveranser måste ske, och hvartill medel icke kunde tagas af extra anslagen. Dessutom torde det snarare vara ett bevis på omtanka, att så långt som möjligt betacka nödiga utgifter, utan att anlita extra anslagen,'och det lärer då icke böra sökas någonting aumärkningsvärdt deri, att Artilleri-afdelningen sålunda förfarit, då utgiften icke varit främmande för samma departements föremål. Det lärer icke heller kunna påstås, att 34,ooo r:dr varit för mycket för gevärsförrådens completterande; och att en sådan tillgång funnits 1 år på den ordinarie staten, bevisar icke, att den skall Ennas der alltid. Det är derföre Utsk. tillstyrkt det extra anslag, K. M. till detta ändamål äskat. Lika litet grundad anser jag anmärkn. emot beväringens beklädnad vara. Just utaf det af Hr Dalman uppgifna förhållande visar sig beklagligen, huru litet af de ordinarie anslagen återstår för beväringens behof, och det är öfvertygelsen derom, som förmått Utsk. tillstyrka ett e\tra anslag för besagda ändamål. Man bar påstått, att Utsk. bort ingå i undersökning, huruvida icke besparing på reg:ternas beklädnad kan ske. En sådan undersökning har visserligen i Utsk. ägt rum; men man har funnit, att någon så beskaffad besparing, bevär:smanskapet tillgodo, verkligen icke kan tillvägabringas, och detta är skälet, hvarföre Utsk. tillstyrkt extra anslag till sistnämnde ändamål. Om jag alt - So Den 4 December e. m. så lyckats visa, att de framställda anmärkningarna redan blifvit tagna under Öfvervägande inom Utsk.', så hoppas jag, att den begärda återremissen icke finnes af R. o. Ad. nödig; hvarföre jag bestrider densamma och anhåller om bifall till betänk.