Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om nu ej den sednares tillökning kan antagas såsom orsak till den förras, torde åtminstone kunna utan gensägelse påstås, att den ej motverkat densamma. Sjelfva tillvaron af statsskuld och derför utgifna förbindelser lärer dock ingalunda böra betraktas såsom något nyttigt och önskvärdt i Slals-UlshoUets Betänkande, M 272. 13 och för sig sjelf. Men de kapitaler, som härigenom blifvit anskaffade och på ett för samtid och efterverld gagnande sätt använda, hafva onekligen medfört stora fördelar i både allmänt och enskildt hänseende. Ehuru följderna af skuldsättningen så väl för staten som den enskilde måste i sjelfva verket bero af skuldsättningens föremål, eller sättet, hvarpå de upplånade medlen begagnas, har likväl inom ett och annat land, der statslånen blifvit helt och hållet använda till andra, än produktiva ändamål, allmänna ställningen så förbättrats genom de varu-omsättningar och det ökade rörelse-kapital, dessa lån föranledt, att de förhöjda skattebidrag desamma medfört, kunnat utgöras utan märkbart inflytande på de skattskyldiges ekonomiska belägenhet. Deremot har i andra länder, der någon fonderad statsskuld icke finnes, välmågan, oaktadt dessa länders naturliga förmåner, jemförelsevis endast i mindre mån förkofrats, penningeräntan bibehållit sig vid en för den enskilda verksamheten och företagsamheten menlig höjd, industrien och näringarne saknat erforderliga förlagskapital samt krediten så väl emellan näringsidkarne inbördes, som emellan desse och afnämarne eller konsumenterne af deras alster, icke kunnat vinna ökad styrka och varaktighet. Erfarenheten bar emedlertid jemväl visat, att ett lands välstånd ingalunda är en gifven följd af statsskuld, oansedt denna varit inhemsk samt ordnad och förvaltad efter allmänt godkända grunder. För framgången af ett statsskuldsystem och realiserandet af dermed åsyftade fördelar samt den inhemska kreditens oafbrutna utveckling, fordras nemligen framförallt ett lagbundet samhällsskick och ett fast förtroende lill det orubbade beståndet af sakernas närvarande ordning.
I salongens öppna spis brann, oberoende af årstid och väder, hvarje kväll en liten brasa, invid hvilken » our l a d y », vår enda verkligt förnäma pensionär, vår » honourable », höll sina små dockfötter så nära flammorna, att det kräfdes släktskap med feerna för att de inte på ett högst dödligt och prosaiskt vis skulle bli uppbrända. ' Our lady ' var 70 år minst och såg ut som en förtorkad älfva, med skära rosor på de infallna kinderna och lockar rundtomkring hufvudet, bruna vid öronen (falska), hvita i nacken (äkta), och en liten florschal graciöst kastad öfver de kantiga axlarna. Ögonen voro blå och förväntansfulla, o, så förväntansfulla! Man såg, att här satt en ung kvinna och väntade på lifvet, och så kom döden i stället och tog helt ömt och sakta den gamla kvinnan i sin famn. I en liten soffa för sig själfva sutto » d e tre asketerna », tre högkyrkliga prästdöttrar, som aldrig glömde gå i kyrkan, så ofta tillfälle gafs, och däremellan diskuterade toalettfrågor dagen i ände. Litet själf s väldigt hoprullad i en stol låg » vår amerikanska », som reste världen rundt för att lära sig beundra Amerika, som hon sade; och i sin rullstol satt » den 426 sjuka » och pratade, fet, glad och munter, medan hennes man, med hektiska rosor på kinderna, höll på att springa sig fördärfvad för att hinna uppfylla alla hennes nycker. Man påstod, att härunder låg en liten kvinnohämnd och lurade. Han var en tysk lärd, som för sina böcker försummat sin vackra hustru, till dess sjukdomeu kom. Nu fö- redrog hon att vara och förblifva en krympling, så hviskades det, hellre än att låta honom återgå till det arbete, hon lärt sig hata. V i d en lampa satt » den tyska matronan », med hela den kejserliga familjen, infattad i olika medaljonger, hängande på en kedja kring halsen, och stickade. Ja, det såg ju hemtrefiigt ut alltsammans, men prakten därute, som just nu höll på att förbytas till mörker, behagade mig som vanligt mer.
Föredrogs och ladcs till handlingarne SlalsUtsk:s d. 1 dennes f. m. på bordet lagda utlåt. N:o 209, i anledn. af erhällne återremisser å betänk. N-.o 88, ang:de väckt fråga om f. d. Deparlements-chefernes vid General-tullstyrelsen, Presidenten af Billberghs och Cancellirådet Valeri i, äfvensom förre Kamererarens Kammarrådet Wiuroths och förre Conlrolleuren Middendorffs befriande Den 5 Mars. 461 från ådömdt ansvar i målet, rör:de den efter aflidne Uppbörds(ullförvaltaren Finér yppade balance. Föredrogs StatsUtsk:s d. 1 dennes f. m. på bordet lagda utlåt. N:o21I, ang:de beredandet af en ny local för Riksg.cont., i st. f. det härtill nu begagnade lius. Gr. Lagerbjelke, Gustaf, begärde, att detta utlåt, måtte fä hvila på bordet till nästa plenum, och deruti instämde Frih. Palmstjerna, Nils Fredr. Frih. Tersmeden, Wilh. Fredr.: Då det betänk., sorn nu blifvit af 2:ne ledamöter begärdt på bordet, är af vigt att fä snart afgjordt, anhåller jag, att R. o. Ad. behagade besluta, alt det får sättas främst på föredragningslistan i nästkommande plenum. Uppå härefter framställd propos., biföll R. o. Ad., att SlatsUtsk:s nu ånyo bordlagda utlåt. N:o 211, finge uppföras främst å föredragningslistan till nästa plenum. Föredrogs Bevilln.Utsbs d. 1 dennes f. m. på bordet lagda mern. N:o 27, i anledn. af RiksSt:ns olika beslut, ronde betänk.
Besv. och FJcon.- Ufslc. Betänkande N:o 6. i underdånig skrifvelse den 2 Oktober 1857 förordad, men sedermera strandat mot de svårigheter, som Kongl. Danska Regeringen, under åberopande af 15:de artikeln i den mellan Sverige och Danmark den 23 November 1854 uppgjorda konvention om undervattensledning i Öresund, framställt mot eftergifvande af deruti införda förpligtelse att, om från Svensk sida beslutades anläggandet af en ytterligare undervattens-ledning till någon utanför Danmark liggande punkt i Östersjön söder om norra kusten af Ourland, Svenska Statsverket skulle till det Danska återbetala hela det belopp, hvarmed Danmark bidragit till den nuvarande ledningens anläggning. Ehuru Utskottet med motionären instämmer i vigten af de skäl, på grund hvaraf han föreslår Rikets Ständer att hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det Kongl. Majit täcktes, sedan tvistefrågan med Danmark blifvit uppgjord, låta, i förening med Preussiska Regeringen, så fort ske kan, anlägga en undervattens-telegrafledning mellan Skåne och Preussiska kusten; dock som Utskottet fått sig meddeladt att Kongl. Ma;j:t, under den 30 December sistlidet år, i nåder beslutat det underhandlingar med Preussen böra öppnas om tillvågabringande af en sådan telegrafledning mellan Skånska kusten i trakten af Trelleborg och lämplig punkt på ön Riigen, samt någon ytterligare framställning i ämnet från Rikets Ständers sida således ej lärer vara behöflig, hemställer Utskottet, att motionen ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Stockholm den 2 Februari 1863. Ant. till Exp.-Ulsk. leri 3 Fehr. 1863, kl. 11 f. m. Betänkande, i anledning af vackt motion om särskild ersättning åt godbonde, då han nödgas på sin skjutsstation afbida postens expedierande. Motionen härom är väckt af Olof Lindström från Westerbottens län, inom Hedervärda Bonde-Ståndet (N:o 258); och föreslår motionären ersättningen att utgå med 50 öre för hvarje gång sådan väntning ifrågakommer.
Sveriges ära och räddat dess sjelfständighet; att den utgör stammen för vårt Beväringsmanskap, som utan stöd af äldre för vapentjensten öfvade soldater skulle utan framgång måhända spilla sitt mod på slagtfättet; att den indelta Arméen är, ehvad man än må säga, mindre kostsam än den truppstyrka, hvilken för garnisonstjenstgöring är oumbärlig samt i annat fall måste komma att hållas i tjenstgöring och sysselsättning; att slutligen Indeln:sverket i Sverige är den mest nationela anstalt för försvaret, som något land har att upvisa. Till sitt bestånd försäkradt genom 80 § Reg.-F:n är Indelmsverket icke destomindre bloltställdt för de ihärdigaste anfall. Vid denna Riksdag har Konungens, såsom mig tyckes, af talande skäl gjorda framställning om förbättring i indelta Arméens aflöning, å nyo framkallat yrkanden, att detta befäl, till likhet med det värfvade, måtte ställas på kontant aflöning o. s. v. Ett dylikt försök har visserligen, ehuru ej till nytta för Arméen blifvit gjordt i sammanhang med 1833 års lönereglering, då icke blott det nya och tillökade befäl af Andre Kaptener och Andre Löjtn:r m. fl.. — i fredstid oumbärligt för Beväringsmanskapets exercerande och i krigstid afsedt till stam för befälet vid 3:dje eller fält-bataljon. — i allmänhet ställdes på kontant aflöning, utan ock en del af de indelta rege-tenes boställen indrogos till Statsverket, mot ett vederlag i penningar, som redan länge visat sig otillräckligt och icke motsvarande hvad dermed afsågs. Derjemte bar Statskassan till sig indragit befälets hästhemmans räntor vid de afsuttne Kavalleri-rege:tena. Dock, att än vidare fortgå på denna väg, vore att systematiskt undergräfva Indeliusverket. Att deremot till denna inrättning återgifva hvad den ursprungligen ägt — men förlorat — skulle betrygga och försäkra dess bestånd, samt befria Statsverket från tillskjutande af ytterligar fyllnadsbidrag.
Och efter Kongl. Majits en summa af 3,582 Rdr 16. 10. — Regements-chefen har representations-skyldighet för en korps af circa 80 personer och skyldighet alt hålla sig ridhästar och att 3,942 R:dr, med fästadt afseende på dessa oundgängeliga utgifter, ej kan lemna ett öfverskott till chefens och hans familjs underhållande, som tål vid någon nedsättning, torde väl vara svårt alt bestrida. Det, den nådiga propositionen bifogade Statsråds-protokollet upplyser, att orsaken, hvarför Kongl. Majit föreslagit en så betydlig nedsättning i hvad kommittén hemställt, varit den, att artilleriregements» cheferna efter kommitténs förslag skulle få 260 R:dr mer än fotgardesregementscheferne; om man ej fäster sig vid denna jemförelse, hvilken likväl i allmänhet visar att gardes-regementerne oaktadt deras svaga löner äro vida bättre lottade än artilleriet, Uftan vid sjelfva summans belopp och de utgifter chefen är tvungen att vidkännas, så lärer det ej kunna förnekas att kommittén haft goda skäl för sitt förslag, enär lönen icke blefve större än att chefen utan skuldsättning finge en högst tarflig utkomst. — Ehuru lUskollet ej velat tillstyrka någon förhöjning i chefens lönevilkor, vågar jag likväl hoppas att Rikets Ständer skola, med erkännande af billigheten uti kommitténs förslag, på grund deraf bereda åt innehafvarne af dessa vigtiga tjenster en af behofvet högt påkallad löneförhöjning. Om artilleriets regements-chefer äga en knapp aflöning, så äga likväl majorerne en jemförelsevis ändå mindre, och om man undantager de yngre och depöt-kapteoerne, så finnes ingen grad inom artilleriet, som är med afseende å tjenslens be - 56 Stals-Utskollels Utlåtande, Jtä 85. skaflfenhet och tiden för dess ernående, sämre lottad än regements-officeraren vid artilleriet.
Bref af den 13 Augusti 1835, med förklarande det Kammar-Rättens beslut varit grundadt på Författningarnes tydliga föreskrift, i Nåder funnit något skäl ej vara anfördt, som till upphäfvande af samma Utslag lagligen kunnat föranleda, men likväl och med afseende å härvid förekomne serskildte omständigheter, af Gunst och Nåd, Klaganden från den ådömde återbetalnings-skyldigheten befriat. Revisorerne, som utaf denna åtgärd finna det Kongl. Majit lemnat utan afseende hvad Rikets Ständer, uti skrifvelse den 18 Augusti 1834, af enahanda anledning, som den bär ofvan anförde, bos Kongl. Majit i underdånighet anhållit, nemligen att eftergift af medel, sorn i följd af laga kraftvunne beslut böra till Stats-Verket ingå, icke må i annan ordning beviljas än För fattningar ne bestämdt stadga, hemta häraf anledning tillstyrka Rikets Ständer att till Kongl. Majit ingå med förnyad underdånig hemställan i berörde afseende. 5:o Uti till Förvaltningen af Sjö-Ärenderne den 22 Februari 1834 allåten Nådig skrifvelse bar Kongl. Majit, bland annat, yttrat i ”Beträffande Skeppsholms Kyrkobyggnad, så enär derför redan "blifvit, enligt uppgift, utgifne 10,950 Ridr 14 sk. 8 rist. mera än förestå kostnadsförlaget upptager och ännu ytterligare skulle, jemlikt ett ”sednare under den 15 November 1833 uppgjordt förslag, erfordras ”28,500 Ridr, hvarigenom fimsta förslaget komme att Öfverskridas med ”tillsammans 39,450 Ridr 14 sk. 8 rist., vilje Vi från Eder hafva infor”drat fullständiga upplysningar, på grund af hvilka förordnanden och ”föreskrifter förändringarne i första arbetsplanen blifvit vidtagne med ”så betydligen ökad kostnad, äfvensom of vanberörde den 15 November ”1833 uppgjorde kostnads-förslag öfver de ytterligare utgifterna.
Men de olägenheter, som, på sätt nämndt är, blifvit undanröjda, då en hel menighet är svarande, qvarstå ännu i flera fall, såsom då någon finner sig föranlåten att emot ett större antal fastighetsegare föra talan i ett sådant hänseende, deri de utgöra en samfällighet, fastän de icke kunna anses såsom en menighet. I detta fall måste käranden delgifva stämningen hvardera svaranden särskildt, och erfarenheten har visat, att ofta flera år åtgå, innan berörda delgifning försiggått och sjelfva saken ändtligen kan blifva föremål för domstolens handläggning. För afhjelpande häraf hade vid sista riksdagen, uti en inom Vällofliga BorgareStåndet väckt, till Lag-Utskottet remitterad motion (N:o 44) Herr Cygnaeus föreslagit, att ost i onförmälda Kongl. Resolution föreskrifna sätt att delgifva stämning åt en hel menighet äfven måtte få ega tillämpning då byalag skall stämmas. Denna motion remitterades till Höglofliga Lag-Utskottet, som fullkomligen godkände syftningen af förslaget, men dock anmärkte, att detsamma, sådant det blifvit uppstäldt, icke syntes tillräckligt omfattande. Å ena sidan hade nemligen, sedan byar undergått laga skifte och såmedelst egarne till de särskilda hemman eller hemmansdelar, hvaraf byarne bestått, erhållit sina andelar i jorden frånskiijda grannarnes, ofta all gemensamhet emellan jordegarne i de förra byarne upphört samt hvartdera hemmanet eller hemmansdelen blifvit ett för sig alldeles sjelfständigt helt; och i samma mån skiftena fortgiuge kornme tvifvelsutan nyssnämnda förhållande att alltmera inträda. Motioner i Borgare-Ståndet 1865. N:o 42. 99 Å andra sidan hade, i följd af skiften, såsom nya samfälligheter framstått skifteslagen, hvilka visserligen ofta, men icke alltid, hvart för sig utgöra en by; äfvenså hade icke sällan de genom skiftena utbrutna hemmanen sedermera blifvit fördelade mellan ett ganska stort antal egare, hvilka tillsammans i flera afseenden utgjorde en samfällighet.
» Ungersvennen genmälte: ’jag tänker att hon är mera min än din.’ Hafs-trollet sade: »det vilja vi blifva två om; men nu skola vi först låta våra hundar slås.» Silfverhvit var icke sen härtill, utan hetsade sina hundar emot trollets hundar, och der blef ett argt slagsmål. Men leken ändades så, att svennens hundar fingo öfverhanden, och beto ihjel hafs-hundarne. Genast drog Silfverhvit sitt svärd i fullt flygande, gick emot hafs-trollet, och högg ett väldigt hugg, så att odjurets hufvud trillade på sanden; men trollet skriade förfärligt och for ut i sjön, så att vattnet stod högt i himmels sky. Derefter tog svennen sin silfbodda knif, skar ut ögonstenarne ur trollets hufvud, och gömde dem hos sig. Han helsade så på den fagra prinsessan, och gick hastigt sina färde. När nu striden var förbi, och ungersvennen hade gått sin kos, kröp hofmannen neder ur trädet och hotade prinsessan med döden, om hon icke ville säga för alla, det han och ingen annan hade frälsat henne. Konunga-dottern dristade icke neka till denna begäran; ty hon räddes för sitt lif. Hon gick så med hofmannen hem till kungsgården, hvarest de undfingos med stor ära och heders-bevisning. Men der blef icke ringa glädje i landet, när folket fick spörja att den äldsta prinsessan blifvit frälsad ifrån hafs-trollet. Andra dagen aflopp allt på samma sätt. Silfverhvit gick nedåt stranden och mötte den medlersta prinsessan, när hon skulle utlemnas åt trollet. Men då konunga-dottern och hennes ledsagare blefvo honom varse, vordo de mycket förfärade; ty de tänkte, att det var hafs-trollet som kom. Hofmannen kröp nu i träd såsom förra gången; men prinsessan efterkom svennens begäran och löskade honom, liksom hennes syster hade gjort. Hon band dervid sin guld-ring i Silfverhvits långa hår. När det så hade lidit en stund hördes ett stort gny ur hafvet, och der kom fram ett hafs-troll, som hade tre hundar och tre hufvuden.
Stats-kontoret likväl så långt ifrån att vilja bidraga till undertryckande af något nytt i bokslutsvåg, att Stats-kontoret tvärtom önskade en fullständig utveckling af detta ämne; och då revisorernes kameralbiträde, kamereraren i boksluts-kontoret N. A. Fredin i December månad iS/ji till Stats-kontoret ingifvit ett memorial, angående en förändrad räkenskapsoch boksluts-method, deruti åsigterna öfverensslämde med de af revisorerne uttalade, bade Slats-kontoret ansett sig af della arbete med bilagor böra bifoga en afskrift, på det utförligare mätte visas, hvad med de framkastade ideerne vore menadl, med underdånig hemställan, att, derest Kongl. Majit härå skulle fästa närmare afseende, kamereraren Fredin måtte blifva uppdraget att för ett år uppgöra en, på verkliga speciella förhållanden grundad, fullständig räkenskap, sorn skulle innefatta utom en riks-hufvndbok, hvarom härofvan framställdt blifvit, äfven en hufvudbok öfver Slats-kontorets s. k. enskilda rörelse, ined hvad som skulle svara mot de hittills inom Stals-kontoret och i ränle-kammaren förde uuteckningar och redovisningar. 20 Stals Utskottets Uthltande, ts':o 206.
Om tillgång å en fullständig statistik i detta ämne förefunnes, trodde motionären densamma otvifvelaktigt skola utvisa den erfarenhet, att af utmätningar, som på landet verkställdes, mer än halfva antalet afsåge skuldbelopp, understigande 50 R:dr R:mt, äfvensom att utmätnings-expenserna, i trots af stadgandet om deras fördelning, uppginge, i medeltal, för hvarje utmätning till feni om icke sex Rulr nämnde mynt; hvarföre motionären ansåg antagandet af sitt förslag skola uppenbarligen föranleda till minskning i utgifter för den stora hopen af fattiga gäldenärer; och om det äfven understundom blefve något mera betungande än nuvarande förhållandet, så komme detta att inträffa endast i afseende på större skuldposter, hvilkas uraktlåtna betalning i allmänhet icke torde kunna tillskrif vas verklig fattigdom eller brist på betalningsmedel. En annan fråga vore, hu ruvida utmätnings-förrättarne kunde vara med så ringa ersättning skäligen belåtne ; dervid dock borde bemärkas, att minskningen i arfvodet för deras flesta utmätnings-forrättningar sannolikt komme att fullt uppvägas dels genom en ökad godtgörelse för de större utmätningarne och dels hufvudsakligen genom den om ständighet, att utmätnings-förrättaren derefter icke behöfde på flere gäldenärer fördela den knappa traktamentsoch skjutsnings-ersättningen, utan kunde, med bibehållande af full ersättningsrätt för hvarje särskild förrättning, under en och samma resa verkställa så många utmätningar, som tid och tillfälle medgåfve. Kronofogden och länsmannen behöfde icke då, såsom nu mångenstädes skulle vara fallet, afpassa sina resor, med beräkning att icke genom för många förrättningar i hvarje tur göra sina expenser allt för små. Han kunde i stället, med stor besparing af både tid och möda, endast ett par gånger i månaden göra en resa Allm. Besv. och Ekon.-Utsk. Betänkande
Utdrag den 21 April 1825. vilkorligen vara underkastade brandförsäkring; N:o 18, i anledning af väckt fråga om behofvet af en undersökning till utrönande af grunderna , på hvilka Allmänna Brandförsäkrings-Verkets Landtfond hvilar m. m.; N:o 19, i anledning af gjord hemställan, att Rikets Ständer ville hos Kongl. Maj:t i underdånighet begära del af de Krigslagar, som äro under utarbetning; och N:o 20 , i anledning af väckta frågor om ändringar i nu gällande Författningar, angående Utmål till grufvor, samt om rättigheten att å andras egor hemta Myrmalm. S. D. Föredrogs å nyo Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskottets Utlåtande: N:o 87, i anledning af gjorda anmärkningar root Utskottets Betänkande, N;o 28 , angående hemställan om lindring för Allmogen i den så kallade byggnadshjelpens utgörande ; och fann Bonde-Ståndet för godt att vid sistnämnde Betänkande låta bero. S. D. Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskottets Utlåtande, N:o 88, i anledning af gjorda anmärkningar mot Utskottets Prot. Utdrag den a» och 24 April 1829. 91 Betänkande, N:o 59, angående väckta Motioner om skyldighet för hus-, tomt och jordegare i Släder, att deltaga i Borgerskapets onera, blef vid förnyad föredragning, lagdt till handlingarne. S. D. Vid förnyad föredragning bifölls Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskottets Utlåtande N:o 89, i anledning af väckt fråga om skyldighet för dem , som anmält sig till Prest-examen, att ådagalägga tillräck, lig kunskap i Vexelundervisnings-methoden. Från Högloft. Ridderskapet och Adeln. S. D. Remitterades till Constilutions-TJtskoltet: En, i den form 29 §.
2 Gamla penninge-räntan hade ock oförändrad qvarstått med hvartill nya penningar derefter kommit, genom persedel förvandling, med leiler inalles 2 LM. 16 M Smör. eller inalles 18 R:dr 38 sk. 6 rst. 4: 12. 8 14: 25. 10. Bär till Prost. Schratns reservat, vid SlatsUtsk. Utlåtande år 1854 .\:o 191. STOCKHOLM, tryckt hos N. Tab. N:o i. Uträkning öfver Ordinarie Räntan å hemmanet Skulla„ N:o 1, om 1 mantal i Jumkihls Socken af Upsala Län, efter 20 årens (1824—1843) medel-markegångspris, enligt Bil. 1 och K vid Skatteförenklings-kommitteens underdåniga Betänkande år 1847. Ränte-Uträkning efter medel-markegångspris för åren 1824—1843, med jemnadt medel-värde. Krono-värde. Penningar., Persedel-räntans värde. Jordeboks-ränta : Penningar 4§ t:r Spanmål å t:a . — 14 tt Smör å LU — ILU.&U Fläsk å LU — 6 24 18 22 o 6 0 Hela sammanlagda Ordinarie Räntan på detta hemman utgöres således, efter 20 års (1824—1843) medel-markegångspris, af: 36. — 26. — 16. — 3 2? n å 7: 10. — å 5: 29. — å 3: 16. — å 3: 13. — ål: 8. — 4 lass Ved å. — l Stock . ... h.. Hör lill Prost. Schrams reservat, vid Stats-Ulsk. Utlåtande år 1854, N:o 191. STOCKHOLM, tryckt hos N. Marcus, 1854. t Fo urage-persedlar: STOCKHOLM, TRTCKT HOS I. MARCUS , 1854. r RÄTTELSER:
Nödvändigheten i förra fallet grundar sig på den i Utskottets tanka felagtiga princip, som vår nu gällande Lag antager, LdgVakottits Bet Mandén, att Ämbetsmannen, om lian förmår ersätta det förskingrade, fredar sig derigenom frän idit annat straff, än tjenstens förlust, då deremot den, som ej mägtar gifva ersätt» ning, får umgälla denna oförmåga med sär» skildt ansvar samt till och med lifvets förlust, då likväl tillgreppet i oell för sig sjelf är lika brottsligt i begge händelserne, och straffets bestämmande således ej bör bera på den omständigheten, att Ämbetsmannen kan ersätta hvad han tillgripit; och i sednare fallet, eller hvad angår behofvet afen Lag, som belägger hvarje förskingrande af me* del uppbur lie i och för Tjeiisten med sam-* ma ansvar, antingen Ämbetsmannen är hvad man egentligen kallar Uppbördsman eller icke, och ehvad medlen tillhöra Kronan ändra Allmänna verk eller enskilde; så torde en billig enhet i Lagstiftningen för» dra, att, då brotten till deras grund äro lika, straffen äfven böra vara det. Afvi» kelsen i förevarande ämne uti 1734 års Lag ifrån denna annars öfverallt följde re-, gel torde härröra deraf, att den tiden Uppbördsman voro de enda sorn på en gång innehade Större det allmänna eller enskilde tillhörige penningesummor, och behof» yet har således endast emot dem synts påkalla en särskildt straffbestämmelse, till förekommande af tillgrepp. Numera, då af hvarjehanda orsaker, en mångdubbelt större omsättning af Statens och enskild des Egendom eger rum, och den derunder genomlöper icke allenast Uppbördsmäns LagUtskcttetsBetänkaniien, 1297 Vitan äfven andre Ämbetsmäns händer, bör, efter Utskottets omdöme, enär inför rätts-» begrepp någon skillnad ej linnes emellan Uppbördsman och annan Tjensteman tillgrepp af medel, uppburne A tjenslens vägnar för Statens eller enskildes räkning, •>11 skillnad i deras bestraffning för dylikt brott äfven upphöra.