Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Man säger, att fiskalsdöttrar, mamseller och fröknar giva sig ut för yngre än de är, såsom jag hörde de brukade vid Lunds brunn; men jag finner föga heder uti, att se gammal ut vid ett ungt åratal. Då håller jag vida bättre, att göra tvärt om. Hur pass till åren är ... om jag törs fråga? Jag? vi är nästan jämnåriga; jag är tjugofem år. Och jag, som tog dig för en person om sina nitton år allenast, vilken ännu inte passerat graderna. Så frankt bär du dig åt. Graderna? ja, kära du, för att vara uppriktig, dem har jag inte ännu passerat och kommer kanske aldrig så vida. Vad ... vad är du då för en? Blott underofficer. Sådana har jag förr sett bland Skaraborgarna, och det var hederliga karlar. Jag minns vid Lunds brunn ... där gick dagdriverskor till mamseller och låtsades dricka hälsovatten för ett och annat: då var där också en svärm Västgötadalsoch Skaraborgslöjtnanter, kaptener, majorare, och dylikt som de kalla officerare, vilka även låtasade må illa och talade med mamsellerna. Men såg jag nånsin vid Lunds brunn några underofficerare, så var det alltid rejäla karlar med verkligt ont, och som inte drack för nöjet. Men vad gjorde du då vid Lunds brunn, Sara? du, såsom frisk, hade väl bara rest dit att njuta av den sköna naturen? Jag var där bara en dag, och hade min profit av askar. Jag måste färdas dit för att se efter ett par av våra lärpojkar, som blivit efterskickade att sätta i en hop rutor i brunnssalongen, som blivit utslagna under en besynnerlig bollkastning, brunnsgästerna emellan, på den 4 juli. Man är aldrig säker för pojkarna; de slår sönder varan; så förstår de inte heller att skära; illa hanterar de diamanten. Som det nu var ett betydligare arbete, for jag själv dit och ångrar det inte. Vad tycker du, Albe? jag satte i 56 smårutor, 22 av sämre grönt glas och hör 34 av skönt taffelglas.
Jag reserveiar derföre milt votum i denna fråga, att Rikets Bögloflige Ständer böra bevilja Götha Canal-Bolag att, på de af mig här uppgifna ränteoch ålerbetalnings-vilkor få genom Riksgälds-Conloret ett lån al -100,000 minst 90,000 Rdr, emot den säkerhet här ofvanföre äfven är uppgifven.” Af Grefve Gyldenstolpe, A.} Herr af Billbergh J P., samt Herr Leffler, E, M.} hvilka hafva förklarat sig instämma uti ofvanberörde reservation. Ankom" till Exp. Utsk. den 26 Augusti. Gtlåtande, i anledning af Kongl. Majtts till Utskottet aflat ■ ne Nådiga Proposition, angående 'rätt ghel för Götha Canal Bolag att i Riksgälds Contoret lyfta medel till anskaffande af Angbog&erings Fartyg. (Rgs, Afd.) Utaf den Nådiga Propositionen (NT:o 43) - inhemtas, att Canal-Direaiionen, å Bolagets vägnar, i underdånighet anhållit, alt Kongl. Majit täcktes till Rikets Ständer aflåta Nådig Skrifvelse om rättighet för Bolaget att till Angbogserings-fartygs anskaffande lyfta så stor del af den i Riksgäldskontoret nedsatta reparationsfond, 93,926 Rdr panco, som för ändamålet erfordras, mot det att 5000 Riksdaler årligen återgäldas till denna fond, intilldess den uttagne sunaman blir till fullo åtet ersatt; hvilken underdåniga framställning Kongl. Majit till, Utskottet öfverlemnat för det afseende, hvartill omständigheterna kunna Runas föranleda. Yi«L Siats-Utskottets Utlåtande
Jag har talat med honom några gånger, innan jag lärde känna dig, det är sant. Han plågade mig med sina kärleksförklaringar; men lika sant, som att jag älskar dig och är dig obrottsligt trogen, lika sant är det, att jag försökte allt, för att förinta hans kärlek. – Jag tror dig, Nora! Jag vet, att ni bodde grannar, han var fattig och älskade dig, den stackars gossen! Jag vet, att du sade honom, att du endast eftersträfvade rikedomen. – Huru?! Du vet ... – Förvånar det dig? Skulle jag vara till den grad ointresserad af dig, som jag älskar så varmt, så innerligt, dig, som jag har att tacka för de lyckligaste stunderna i mitt lif, skulle jag vara så ointresserad af dig, att jag ej kände din, näst mig sjelf, allvarligaste tillbedjare? Nora kände en plötslig, öfversvallande glädje. – Hvad du måtte älska mig! utropade hon hänryckt. Och du är då ej svartsjuk på ... – Arnold Lindqvist? Nej, inte alls. Tvärt om tycker jag rätt bra om honom. Han är talangfull och vill framåt. Troligtvis blir han en förmögen man med tiden. – Du känner honom då närmare? – Ja! Har han aldrig talat om mig, eller nämnt mitt namn? – Nej aldrig. – Inte ens då, när han ett tu tre från att vara en fattig, af alla bortglömd sate, fick en präktig anställning? – Nej, han talade endast om att han fått sysselsättning för en större ingeniörsfirma, jag har glömt namnet. – Nå, jag gissar, att han hos dig hade annat att tala om. Och i sina bref omnämner han ej hvar han vistas eller hvad han har för sig? – Nej, inte ett ord. Brauner log förnöjdt. Han kunde lita på sin medarbetare. Om denne ej ens för Nora förrådde sig, så skulle han ännu mycket mindre göra det för någon annan. – Stackars gosse! sade Brauner medan han såg i byrålådan som Nora dragit ut. Han måste älska dig mycket. Litet excentrisk tycks han vara i valet af presenter. Det är ju stålsaker alltsammans. Det är en pik åt dig Nora. Han tror att ingenting annat biter på ditt hårda hjerta. – Vet du inte hvar han nu fins? frågade Nora. – Nej, lika litet som du.
Dä det nemi. uti de afgifna anförandena förekommit, att man ä ena sidan velat lägga förslaget och dess an - Ben 28 Augusti. 1 ur - hängare lill last: okunnighet, oärlig het, svek, falskhet, låga bevekelsegrunder, angripande af Statens grundvalar, den constia tutioneha frihetens störtande af ullraliberalismen, anarki m. m., och dä nian vidare sagt, alt opinionen mot detsamma tillhör de ädle, de sansade, de tänkande; dä alla dessa förfärliga beskyllningar af talare härstädes blifvit slungade emot dem, som tro med sin öfvertygelse förenligt att försvara ett förslag, hvilket dock nu livilar på bordet såsom R. Sits från sisth riksdag: då frågar jag, mine Hrr, om några dermed jemförliga tillvitelser eller uttryck mot R.fo. Ad:s majoritet, eller dem man i dag anser blifva de segrande, blifvit utkastade frän den andra sidan. Jag tager mig dä friheten hemställa, om icke egentligen vår lids ridderlighet till en stor del består i humanitet och tolerance: jag tar mig friheten fråga, om icke de, som. hafva den visserligen inom detta Ständ föga afundsvärda lotten att försvara förslaget och sig sjelfva mot sådana beskyllningar, som de nyssnämnda, i någon män torde förtjena R. o. Ad:s undseende, om de utbedja sig att få göra en sådan jemförelse, som den jag tillåtit mig framställa. Jag vill ännu tillägga, alt någre af II. Ståndets ledamöter hafva här sökt uppvärma majoritetens känsla medelst antydningar på hotelser, sorn skulle skett utom detta Hus. Härvid afbröts talaren genom ett ganska starkt buller, hvilket af H. Ex. Hr Gr. o.
Och i detta Stambul satt en sjuklig, halft europeisk herre i svart rock, ljusgrå byxor och marockinstöflar, omgifven af läkare och medikamentsflaskor, kvinnor och damartiklar från Paris, som de herrliga ökenfolkens ledare. Sultanen var emellertid i alla de närvarandes ögon helig. Deras hat drabbade derför icke honom, utan turkarne i allmänhet, och de kände sig i denna stund fullt ut lika hämdlystna mot dem, som mot frankerne. Scheik Ibrahim, som satt på Emins högra sida, var en af bokbazarens mest fanatiske lärde. Bredvid honom satt en ung arab, som var Emins älskling och bar det klassiska namnet Ali. Han var en af de präktiga ynglingagestalter, som Österlandet så ofta frambringar. Han var en behagfull blandning af gosse och man, liksom maj månad en behaglig förening af vår och sommar. Med djup beundran betraktade han Emin och begrundade hvart och ett af hans ord som ett vigtigt problem. – Vänner! – ropade Emin med hög röst och reste sig. – I Guds namn, den mildes, den barmhertiges. Mitt uppsåt är rent. Ni samlas omkring mig utan att jag kallat er. Ödet har gjort mig till er ledare och jag har blott en tanke: vår fädernestads väl. Våra leende moskéer få ej omdanas till kyrkor. Våra ljusa, lyckliga hem få ej grumlas af en lära, som runnit upp ur vårt eget land. men som nu är oss främmande. Men vi få ej heller förorena våra gator och vårt samvete med blod. Låtom oss handla mildt och lugnt, och vårt uppträdande skall derigenom dubbelt starkare inverka på våra fiender. – Hvad menar han? – frågade Ali sin granne, scheik Ibrahim. – Han menar, – svarade denne, – att vi icke skola sticka ned de kristne, så att gatorna bli blodiga, utan att vi skola strypa dem. – Låtom oss icke plundra och röfva! – fortsatte Emin. – De kristnes kvinnor skulle skaffa träta under vårt tak och stulna egodelar skulle oskära våra hem. – Hvad menar han? – hviskade Ali.
Just der, ”om jag icke bedrager mig, hvarest Kongl. ”Maj:t för det närvarande blott underhåller ”Tjenstemän af mindre värdighet än Ple”nipotentiaire Ministrar, utan att af någon ”yttrad önskan dertill vara föranledd. Så yttrade sig, för 5 år tillbaka, en man, hvars grundliga och mångsidiga erfarenhet i allt hvad till diplomatiska förhållanden hörer, af ingen lärer belviflas; den sedermera förflutna tiden har visst icke medfört någon förändring i det uppgifna förhållandet. Jag vill blott ytterligare tillägga, att det icke ens alltid beror af en .Regerings pröfning och godtycko, örn en Miniteter-post kan indragas eller icke, emedan omständigheter kunna inträda, då en sådan indragning kunde synas innebära ett bevis af någon mindre uppmärksamhet af den ena Regeringen mot den andra. Om t. ex. en främmande Makt sänder en Minister af andra rangen, fordrar bruket, att 28 Den 28 September f. m. man förr eller sednare, helst genast, svarar med en Beskickning af samma rang. Af allt hvad jag nu haft äran anföra, torde lätteligen inses, att det är omöjeligt att på förhand uppgöra några bestämda reglor för de Diplomatiska Sändebudens antal och rang, ty båda bero naturligen af förhållanden, hvilka vida mera, än alla andra, äro föränderlighet underkastade. Rikets Ständer hafva också alltid anvisat anslagen till MinisterStaten i runda summor till Konungens disposition; och de hafva derigenom vid hvarje Riksdag gifvit en fortsatt hyllning åt Grundlagens både ord och anda. Det kan således icke eller vara min afsigt, att här ingå i egentliga specialiteter; men då man så högligen yrkar på indragningar, torde mot-bevisningens fullständighet måhända fordra, att jag, ingalunda som ett öfverläggnings-ämne, men blott såsom en comparatif beräknings-grund, såsom en ledning för omdömet i allmänhet, i största korrthet framlägger några uppgifter så väl 0111 andra samtida Regeringars diplomatiska utgifter, som äfven om beloppet af Svenska MinisterStalens Anslag före år 180g.
Jag vände mig, och såg på alla dem som orätt lida under solene; och si, der voro deras tårar, som orätt lida, och hade ingen tröstare; och de, som orätt gjorde, voro alltför mägtige, så att de ingen tröstaro få kunde. Då prisade jag de döda, som allaredo afledne voro, mer än de lefvande, som ännu lif hade; Och den som ännu icke är till, mer än dem båda, och icke försöker det onda, som under solene sker. Jag såg på arbete och skickelighet i alla saker; der hatar hvar annan. Det är ock intet annat, än fåfängelighet och bekymmer; Ty en dåre knäpper samman händerna, och fräter sitt kött. Bättre är en hand full i rolighet, än båda händerna fulla i mödo och jämmer. Jag vände mig, och såg fåfängelighet under solene. En är ensam, och icke sjelf annar, och hafver hvarken barn eller syskon; likväl är ingen ände på hans arbete, och hans ögon varda aldrig mätt af rikedomar. För hvem arbetar jag dock, och gör icke mine själ godt? Det är ju ock fåfängelighet, och ondt bekymmer. Så är nu bättre två än en; ty de hafva dock gagn af deras arbete. Faller en af dem, så hjelper hans stallbroder honom upp igen. Ve honom, som är allena; faller han, så är ingen annar för handene, som honom upphjelper. Och när två ligga tillhopa, värma de sig; huru kan en ensammer blifva varm? En kan varda öfvervunnen, men två kunna stå emot; ty ett trefaldt rep går icke lätteliga sönder. Ett fattigt barn och vist är bättre än en gammal Konung, som en dåre är, och kan icke taga sig vara. En kommer utaf fängelse till Konungavälde, och en, som i Konungavälde född är, varder fattig. Och jag såg, att alle lefvande under solene vandrade med ett annat barn, som i dess andras stad uppkomma skulle. Och på folket, som för honom gick, var ingen ände; och de som efter honom gingo, gladdes dock intet vid honom; det är ju ock intet annat, än fåfängelighet och jämmer.
Matsalens andra möbel är det stora Låt oss se till, om inte också en sal bordet, och skall detta enligt modernaste kan vara ett trefligt och välmöbleradt rum. fordringar vara så » mekaniskt » som möjligt. För att börja m e d väggarna, vill modet Ett salsbords mekanik — och denna utännu alltjämt att dessa här skola vara vecklas ständigt till allt större fullkomligmörka, eller åtminstone mörkare än i de het — • går ut på att göra d e t så långt andra rummen. Detta är en eftergift åt som möjligt, för att lämna plats åt de Men då den tunga stil, hvari salsmöbler fortfarande stora middagarnas talrika gäster. gärna hållas. Men det är ett misstag, likvi nu sysselsätta oss med den enklare bosom så många andra » stilenlighetens » på- staden, där gästernas antal vanligen hålles bud. En af de behagligaste matsalar jag inom trefnadens ej allt för vida gränser, känner har, såsom bakgrund för ett väldigt så kunna vi lämna de långa teleskop-borden 1600-tals skåp, högryggade stolar och kreåt deras värde. Behaget af ett långsträckt dentzhylla i mörk ek, en storblommig engelsk middagsbord torde för öfrigt vara ganska tapet med grönt och rödbrunt mot elfentvifvelaktigt. De gamla runda borden, som benshvit botten. — Och hvarför skulle ännu voro i bruk i vår barndom, hade väggen vara dyster i det rum, där man mycket som talade för dem, både från har eller borde hafva så många glada stunändamålsenlighetens och trefnadens synder; jag tror för min del att en ljus tapet punkt, och ännu bättre är ett kvadratiskt kan ersätta rätt mången flaska lifvande vin. bord, där hvarje gäst har sin sida för sig, Bland d e möbler, som räknas tillhöra för att ej tala om ett så stort att tre kunna salen, anses en buffet vara den allra nödsitta vid hvarje sida — en anordning som, vändigaste. Det är en möbelform, som där den kan ske, är den måhända mest blef på modet samtidigt med att renässanlyckade af alla slags » middags-placeringar ». sen blef obligatorisk såsom möbelstil för Salsstolar äro n u för tiden i regeln
K. M. och representationen hafva således under en följd af 20 år godkänt denna grundsats och dä torde icke mycket behöfva nu sägas för att bevisa dess riktighet. lag tror också att äfven om man ser saken ur synpunkten af den löntagandes intresse; så skall man finna att han icke förlorar derpä, utan att hans fördel tvertom derigenom befordras. Det är visserligen sannt, -att, genom bibehållande af uppsägningsrätten, står det, vid ett eller annat tillfälle, i löntagarens makt att, genom disponerandet af räntepersedlarne in natura, bereda sig någon fördel emot hvad han skulle hafva om han nödgades mottaga lösen derför efter markegång, men han har äfven olägenheter deraf såsom t. ex. att han mäste hafva att göra med en mängd olika räntetagare och om dessa dä äro boende pä spridda häll, sä har han mycket besvär att upptaga sina räntor, ifall han sjelf skall besörja det, eller också, ifall uppbörden öfverlemnas till uppbördsmannen vid den korps han tillhör, nödgas han vidkännas afdrag å sina inkomster såsom provision, äfven sorn han ofta måste en längre tid vänta innan han kommer i besittning af sin lön. Detta förhållande kan icke vara annat än obehagligt för de i ekonomiskt afseende mindre väl lottade, hvilket beklagligtvis torde vara fallet med de fleste. Det torde vara hvar och en bekant, alt de svårigheter som i missvextår uppstått för räntegifvare att utgöra sina räntor, ledt derhän att löntagare icke kunnat bekomma sina löuingsräntor pä bestämd tid, eller ens slutligen till fullt belopp, äfvensom han ofta mäste ingå uti konkurser, för att få ut sin rätt. Detta har ibland gått sä långt att regements-Iönings-direktioner nödgas upptaga lån, i afbidan på uppbörden, på det att de löntagande icke skulle vara i saknad af sina inkomster. Om man betraktar allt delta så tror jag det vara lätt funnit, att den åtgärd som här är i fråga skulle medföra rättvisa för ränlegifvarne och fördel för så väl Staten som löntagaren. Mig synes det således vara allt skäl att bifalla Ulskts förslag.
För att en ordmålning skall verka illusoriskt måste den också vara lätt öfverskådlig och icke räkna upp för mycket, icke vara för bredt upplagd. Konsten att måla i ord är derför till stor del konsten att koncentrera. I en liknelse kan man koncentrera. Den kan, om den är väl funnen, i några ord åskådliggöra det som annars fordrade en lång beskrifning. Om en idealistisk strömning skulle vara i antågande, få vi väl dock icke derför antaga, att verklighetens djupa brunn skulle vara så utsinad, att den icke egde en enda droppe kvar. Äfven om naturalismen ramlar, eller rättare sagdt, sakta förbleknar som skola, få vi väl icke antaga, att vår mödosamt tillkämpade förmåga att skildra verklighet med ens skulle bortkastas som ett odugligt käril. Men man kan ösa ur verklighetens brunn på många olika sätt och dock gifva vingar åt sin inbillningskraft och åt den idealism, som lefver inom oss alla. Allt tillkännagifver, att litteraturen inom den närmaste framtiden blir sammansatt af de mest heterogena element, och det är den redan. En lycklig motvilja mot allt hvad skola heter börjar göra sig gällande. Det fins väl knappast någon i hela vårt land, som ej villigt erkänner, att han afskyr skolprogram. För mästarne sjelfva skulle det också oftast varit lyckligare, om de kunnat undgå att uppställa program. De bli stundom dömda mer på grund af en eller annan ensidighet i programmet än på grund af sina arbeten. Man tänke sig, hur det skulle gått med Bellmans popularitet, om han uppställt ett program efter sitt temperament och ropat: Hej, käre bröder! Samloms i krogenom och drickom Bacchi blod, ej ur en amfora, men ur tennstopet. Hur sa? Bort med Kellgrens akademiska diablerier. Hva ba? Stöt i valdthornet. Talang är yra! – Hvad hade följden blifvit? Jo, att Kellgren störtat sig öfver honom och att samhället lågat af etisk harm. Det hade dock icke förhindrat, att den med ens då förhatlige Bellman, ändå för en opartisk alltid förblifvit samma egendomliga snille, samma exotiska planta i en nordisk kruka.
Uti y:e punkten af Utskottets förändrade förslag till allmänna grunder för utlåningen förekomme väl följande mening: ”skulle, vid någon lånetermins förlopp, tillräckligt antal sökande icke hafva anmält sig att, på ”ofvannämnde vilkor lån undfå; äge då RiksgäldsCon”toirets Fullmägtige, att, till undvikande af ränteförlust, meddela lån,'utan inskränkning i beloppet, en■”däst fullgod inteckningssäkerliet derför erhålles,” —- men då denna undantags-föreskrift endast rörde utlåningssummans belopp, men ej graden af inteckningssäkerlieten, hvarom 2:a punkten åter stadgade, att den borde vara inskränkt inom f af medeltalet utafEgendomens taxeringsvärde, räknadt för åren i815 till och med 1829, har Hr Munck af Rosenschöld, under antagande af möjligheten att lånen icke blifva så begärliga, sora man synes förutsätta och att således RiksgäldsContoiret finge vidkännas ränteförlust, till afböjande af denna olägenhet, föreslagit, att, ”oin icke nog tidigt ett tillräckligt antal sökande anmäla sig att, på nu stadgade vilkor undfå lån, Fullmägtige i RiksgäldsCqptoipet må berättigas att meddela lån till Capitalbelopp, som motsvarar ända till af Egendomens taxeringsvärde, uppgjordt efter ofvannämnde grund." Hvarjemte Hr Munck af Rosenschöld, i händelse hans motion i denna form ej skulle bifallas, hemställt, att XJtskottet, åt ofvan införde mening af 7 punkten raaf - Betänkanden, Nio 436. 6i3 te meddela den förklaring, att med orden ”fullgod säkerhet” menas den som Banken och publika cassör antaga, eller, med hänsigt blott till nästföregående årets Taxeringsvärde, anse för tillräcklig, Af den utaf Hr Munck af Rosenschöld citerade 7 Punkten i Utlåningtgrunderne visar sig, att Utskott tet redan förutsett det fall, hvars befarande föranledt nu ifrågavarande motion.
Skulle deremot qvitto aflemnats för hvarje insatt annons, hade det blifvit tre för hvar gång, och alltså inalles tolf; men att med tolf qvittenser styrka en utgift af 17 Rdr 1 sk., hade varit ett förhållande, måhända lika anmärkningsvärd!, som sjelfva saknaden af qvittenser. Stockholm den 14 Januari 1854. R. W. BÄCKBORG. P. M. Lovén. N. M. Höglund. Sam. Gu denius. A. lil. Brinch. — 211 — Direktionens för Götheborgs Navigations-skola förklaring, i anledning af 1853 års Revisorers, vid granskningen af nämnde skolas räkenskaper, gjorda anmärkning. Till Kongl. Maj:ts och Rikets Hö glo fl. Kommerse-kollegiurn! Sorn Kongl. Rommerse-kollegium, uti skrifvelse af den 10 dennes, anmodat Direktionen för härvarande Navigationsskola att till Kongl. Kollegium inkomma med {ätran de rörande den anmärkning, som, enligt bilagdt transsumt af Rikets Ständers tevisorers berättelse, angående granskningen af statsverkets jemte dertill hörande fonders tillstånd, styrelse och förvaltning för åren 1850 och 1851, blifvit framställd emot. Direktionens för nämnde skola räkenskaper, får Direktionen härmed ödmjukligen förklara, att de ifrågavarande, Under-läraren vid skolan, jemte Läraren i ångmaschiners konstruktion tillagda årliga arfvoden blifvit vid slutet af hvarje utaf berörde år från statsverket reqvirerade, ehuru anordningarne å desamma icke kommit Direktionen tillhanda förr än påföljande årens början, hvadan Direktionen, sorn i förskott utbetalt beloppen till vederbörande, äfven ansett desamma böra påföras det årets räkenskaper, under hvilket de blifvit till läraren utbetalda och för hvilket de varit gällande.
Just derföre, alt man i bevilln.-frågor bör gå tillväga efter en princip, anhåller jag, att denna punkt af Ulsk:s förslag måtte fastställas, eller att all förmåga eller kraft som bereder inkomst, det må vara handtverkarens eller arbetarens eller hvilken samhällsmedlems som helst, bör bidraga (ill det allmännas underhållande. Man har yttrat, att det vöre skillnad emellan den skicklighet, handtverkaren besitter, och den, arbetaren äger; men jag tror, att det skall blifva svårt, om ej omöjligt, att definiera hvaruti denna skillnad egentligen består. Jag vill åtminstone icke åtaga mig alt bestämma, hvilket som är konstigare, antingen att färfärdiga en väst eller att gräfva ett dike eller något dylikt. Säkert är att skicklighet, eller om man vill hellre kalla den öfning och vana, fordras i begge fallen. Man må dessutom icke föreställa sig, alt fattigdomen inom arbetsklassen skall utestängas derigenom, alt man befriar de personer som tillhöra densamma från en obetydlig bevilln:s-afgift; detta mål kan endast vinnas dymedelst, att man tillser alt samhällets lägre klasser erhålla uppfostran och derigenom läras inse vigten och nödvändigheten af ett ordentligt lefnadssätt, och af att bära aktning för sig sjelfva. Endast i den mån denna väg beträdes skall fattigdomen inom dessa klasser aftaga. Lika med Hr von Rosen Den 8 April f. m. 71 har jag den erfarenhet, att hvar och en dagsverksarbetare, sora är ordentlig oell arbetsam, bergar sig väl; åtminslone är förhållandet sådant i Norrland. Der måste man söka arbetaren för att få de biträden, man behöfver, då deremot på andra orter de arbetssökandes antal, såsom en talare här upplyst, varit så stort, alt icke alla kunde erhålla arbete. Jag tror likväl, alt del förhållande lian omnämnt endast ägt rum under det förflutna årets missvext, sora ganska naturligt vållade förökadt antal af arbelsssökande; men i allt fall bör man väl stifta lagar, icke för utomordentliga, utan för vanliga förhållanden. 1 min ort är vanliga priset å ett dagsverke för en karl 1 r:dr 12 sk. och för en qvinna 36 ä 40 sk. under våroch sommarmånaderne, men under vintern § af detta belopp.