Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Uti ingressen till detta Betänkande har Utskottet tillkännagifvit, att den förminskning i Bankens sedelstock, som under de sednare åren uppkommit, haft sin grund uti den starka utvexlingen af metallisk valuta och att, ehuru Bankens låne-rörelse årligen ökats, penningebristen det oaktadt varit tryckande; ett förhållande, som förklaras derigenom, alt Banken uti den ökade ldne-rörelsen icke utsläppt andra medel, än dem, hvilka, såsom vinst å denna röxelse, förut till Banken ingått. Häraf har ock inträffat, Bih. till R. St. Prot 1844. 6 Sami. 1 Afd. 12 Haft. 7 Bunco-Utskottcts Betänkande, N:o 29. det Banken, efter hvad 1843 års bokslut vid handen gifver, i utestående lånefordringar eger ett belopp, som med omkring Fem millioner Riksdaler öfverskjuter summan af Bankens utelöpande sedlar. De enda correctiv, hvilka enligt Utskottets öfvertygelse, kunna häremot uppställas, äro: att Banken till Statens allmänna behof årligen aflemnär behållna öfverskottet af Re-till Banken ingående vinstmedel; att ett maximum bestämmes för ej mindre Bankens lånerörelse, ulan äfven för den del af Bankens sedelstock, som icke motsvaras af metallisk valuta; samt att Banko-styrelsen bemyndigas, att vidtaga sådane åtgärder, hvarmedelst sedelstocken må kunna i möjligaste målto och då icke myntvärdets upprätthållande annorlunda fordrar, bibehållas vid dess en gång bestämda belopp. Visserligen skulle det härigenom åsyftade ändamål fullkomligare uppnås, om jemväl ett minimum för Bankens sedelstock kunde fastställas; men då sådant icke låter sig göra, återstår endast att söka förebygga en alltför stor minskning i denna sedelstock. Emedlertid och då uti de lill Utskottet remitterade motioner, afseende förändringar i Bankens låne-rörelse den åsigt blifvit framkastad, att ett minimum för Bankens sedelstock borde kunna sättas; har Utskottet skolat framlägga de skäl, som hos Utskottet framkallat en motsatt åsigt.
Och redan i nästa nymånad skulle hon blifvit intagen i Schachens, min herres, harem. Hvilken mäktig man skulle jag ej varit genom henne, huru ärad hade jag icke blifvit. Den skönaste hade hon varit af alla min herres qvinnor. Och nu är hon borta, borta utan hjelp". Stilla nalkades nu Alhejdis gamla amma till Ben Hamoun och sade: "Herre, ville du höra mitt ringa råd, så kunde du ännu återfå din dotter". "Du skulle hafva vaktat henne", röt Ben Hamoun, "det hade varit bättre än att råda nu". "Åh!" sade amman med sådan ton, som gamla tjenare bruka: "Allah bevare Ben Hamouns förstånd. Måste jag icke på er egen befallning lyda henne som om hon varit Schachens mor, och bad hon mig icke alltid gå till moskéen för att göra min aftonbön. Huru skulle jag då just i dag glömma den. Men vore Ben Hamoun klok, så skulle han nu genast sända mig till sin slägtinge, den sköna Zayda, för att genom henne förmå Schachen, Allah låte aldrig hans skugga bli mindre, att han sänder folk för att förfölja röfvarene". Detta råd behagade Ben Hamoun. Amman sändes med tvenne slafvar, som buro dyrbara skänker bort till den sköna Zayda, en af Schachens favoritsultaninnor, och inom hela harem upphäfdes ett stort sorgeskri vid underrättelsen om, att Alhejdi blifvit bortröfvad, och det just invid murarna af sjelfva hufvudstaden. Men när Schachen en stund derefter inträdde, störtade den sköna Zayda emot honom med utslaget hår, gråtande och ropande: "O, att jag skulle upplefva den dag, då jag skulle se en sådan skymf öfvergå min herre, hvars ära kringstrålar hela verlden". Schachen frågade, hvad henne fattades, och hon svarade under häftiga tårar: "Skall det icke fylla mitt hjertas bägare med smärtans bittraste dryck, att se huru min herre och konung skymfas.
Stånden åter äro i denna,..fråga sins emellan af skiljaktiga åsigler, samt Utskotten förmoda, att jneningarne härom lättast sammanjemkas i den syftning som med dé förra Ståndens beslut instämmer, helst man, efter de andra meningarne, ej kan undvika att uttrycka valeuren genom bråk, vare sig af mynt-enheten eller räkne-enheten; och då slutligen, i fall stadgandet blifver gemensamt för båda slägen af Banker, detsamma rätteligen förekommer ibland sladgandena i 5 §., sora nu blifver den 6:te i ordningen; hemställes, att denna § måtte antagas så lydande: \ ' , Utom Bancocck Lag-Otskottens Memorial A’:o 6. 25 Utom invisningar på Rikets Ständers Bank, må ej af enskild Bank utfärdas andra tryckta eller graverade förbindelser, än creditsedlar, ställde till innehafvaren, att af den enskilda Banken, vid anfordran, utan ränta inlösas; och hvilka ej må lyda å mindre belopp, än som motsvarar 1 R.dr silfver Specie. Om förmälde invisningar och credit-sedlar böra egenhändigt underskrifvas af minst 2 Directeurer och en Inrättningens Tjensteman. Genom Bank Bolagets försorg skall, före Bankens öppnande, uppgift å de personer, sorn komma att underskrifterne meddela, ej allenast tillställas Konungens Befallningshafvande i Länet, utan äfven i allmänna Tidningar ne kungöras; och åligger det Bolaget, att. pä enahanda sätt, tillkännagifva, då, genom ombyte af personer, någon förändring med underskrijvandet inträffar. 6 §. 1 mom. är gilladl af Borgare-Ståndet och af Preste-Ståndel; men detta sistnämnde Stånd har tillika., såsom alternativ, antagit 8 §. i Herr Grefve Frölichs förslag, hvilket senare jemväl är af Ridderskapet och Adeln samt Bondeståndet godkändi; och Utskotten förmoda således jemknings-förslaget böra upplaga den på sådant sätt af 3:ne
Sprengtporten har äfven omförmält huruväl det stöde tillsammans med Utsk:s straffsystem alt utdela prygel ål arméen och flottan, alldenstund sådant skedde, enligt min egen uppgift, i America, hvarest fängelsesystemet vore infördt. Detta förhållande bevisar ju, att systemet icke kan fullständigt utföras, ulan alt man antingen måste göra undantag, som upphäfva regeln, eller ock öfvergifva systemet. Så går det med botemedel, som skola hjelpa för allting. Frih. Sprengtporten har framhållit våra correctionsinrättningars brister och felet att uppfostra brottsliga ynglingar genom ännu dåligare sällskap. Jag har hvarken förordat unga brottslingars sammanförande med äldre och gröfre, eller att correctionsinrättningarne skola förblifva i sitt närvarande skick. Jag anhåller derföre att II. R. o. Ad. måtte göra mig den rättvisan och icke såsom mina meningar antaga den öfverdrift, som mig af andra påbördas. Under det att Hr Gunther talade emot mig, förklarade han, alt de verksammaste straffen, skam och spöstraffen, vore borttagna. Med detsammma erkände han uttryckligen, alt dessa straff äro de verksammaste. Det är från det hållet ett stort medgifvande, som borde föranleda till deras bibehållande. Men tillägget, alt de äro borttagne, kan jag icke erkänna. Författningen af den 10 Juni 1841 tillät väl kroppsstraffens förvandling, men borttog deni alldeles icke. De ständige ansökningarne hos K. M. om kroppsstraffens förvandling bevisa nogsamt, att de af domstolarne åläggas. Samme värde talare upprepade den af mig förut omförinälde satsen, att som viljan styrer kroppen, så är det viljan som är brottslig, och själen, som allena bör straffas. Sådant är likväl oriktigt; — ty ingen menniska utgöres af bara själ, ulan af kropp och själ tillika, genom hvilkas samverkan brott föranledas. Att vilja rikta straffen blott på själen, är en lika felaktig öfverdrift, som att rikta dem blott på kroppen allena. Det är brist på menniskokännedom om lagstiftaren, i stället att söka ett lagom i detta hänseende, ålägger domaren alt kasta sig på en af ytterligheterna.
Till en det förekommen af af flere värde Talare, utbedjer jag mig likväl vördsamt att få anföra mina tankar i detta ämne, hvilket jag anser ingripa i Rikets alla inre förhållanden och inrättningar. Det gifves två sätt att betrakta Statens 3o4 Den 4 December f. ni. Styrelse-verk, äfvensom Staten sjelf; det ena då man anser Systemet af dessa Verk eller Stater sjelf att vara af organisk beskaffenhet, så att det hela genomtränges af en och samma idé, hvadan det hela lika väl är till, för dess del, som delen, för det hela; det andra då man anser detta System eller Staten sjelf såsom blott en massa af delar, hvilka icke stå tili hvarandra eiler det hela i annat förhållande än blott den yttre anordningens. Ur den förra synpunkten, hvarutur Grefve von Platen sett detta ämne, visar det en djupare betydelse, än ur deri1' sednare , för hvilken det är likgiltigt , huru med Riks-Styrelsen i öfrigt samt Folkets lynne och Landets beskaffenhet sig förhåller; och då jag hufvudsakeligen biträder denne värde Talares åsigt, skulle jag icke vidare upptaga Höglofl. Ridderskapets och Adelns dyrbara tid, om man ej emot honom anfört, att ingen anmärkning i detaille blifvit framställd emot Utskottets Betänkande Ostridigt är Stat ett lefvande väsende, som till sin idé (folkets fortgång i bildning) är oföränderligt, men till sin form underkastadt all oupphörlig växling, liksom detsamma till sitt innehåll beständigt försvinner och förnyas (Slägtets Succession). Detta på en gång beståndande och fortgående , som samhället uppenbarar vid första reflexion öfver dess natur, visar sig i hvarje dess del eller Inrättning; och deruti ligger det organiska af dess sammansättning. Taga vi den oeconomiska Lagstiftningen till exempel, och den del deraf , som kallas pro - Den 4 December J. m. 3o5 prohibitiv-systeme; så härleder sig dess upprinnelse från den tid , då Styrelsen var och borde vara omtänkt, att väcka Näringsfliten på nya föremål, eller införa nya arbetssätt, eller framlocka nya anläggningar inom Fäderneslandet.
N:o 6q, angtde yrkad skattefrihet för intägterna å allmänningen Stöpen; Wto 232, i anledn. af erhållen återremiss af Utskts under Pilo 96 afgifna betänk.; Wto 233, i anledn. af återremiss å betänk. Wto i53; Wto 234, med förnyadt summariskt förslag öfver statsregleringen; Wto 235, i anledn. af väckta motioner om upphörande af tredskoböter för uraktlåten leverering till Stora Kopparbergs bergslag af ränteoch mantals-kolen; Wto 236, i anledn. af erhållen återremiss å StatsUlskts betänk. Wto 120; Wto 237, i anledn. af erhållen återremiss å StalsUtskts betänk. Wto 157; Wto 2.38, i anledn. af erhållen återremiss å StatsUtskts betänk. Wto 164; Wto 23g, i anledn. af K. Mts remiss å Bokhållaren Stures lind. ansökning om pension; WTto 240, i anledn. af K. Mts skrifvelse, angtde pension åt Amiralen G. af Klints enka; Wto 241, i anledn. af Prosten Ödmans motion om anslag till bildande af en fond till emeriti-löner för lärare vid Upsala stifts läroverk ; Wto 243, i anledn. af K. Mts nåd. remiss uppå Landtbruks-academiens und. mern., angtde pension för afl. Agronomen Steffens enka, samt dels erhållna återremisser å utlåt. Wto 63, i8tde punkten; Wto 244, i anleda, af återremiss å utlåt. Nio 66; Wto 245, i anledn. af återremiss å utlåt. Wto 67; 1 Wto 246, i anledn. of K. Mts nåd. remiss angtde aflöning för den, som utses till bestridande af R.
Med den riktning till en större utvidgning i allt hvad till krigsyrket hörer, som inom de sednare io åren vid alla reg:ten sökt göra sig gällande, dels genom inrättning af cörporalskolor, dels genom andra undervisningsanstalter, skulle det snarare synas såsom en Representationens pligt att välvilligt gå en sådan syftning till mötes, hellre än att lägga hinder i vägen, som gjorde den vidare utvidgningen deraf omöjlig. Det är både för befäl och trupp icke utan mycken möda och uppoffring, som dessa sysselsättningar äga rum, och vore här någon personel fördel för armeens befäl i fråga, så skulle min röst visst icke låta höra sig; men här är frågan om ökade åligganden, ökade ansträngningar och alt för sådana ändamål lemna nödiga anslag. Då StatsUtsk. haft att disponera 6 millioner 200,000 r:dr, och då till delta för Rikets försvarsverk angelägna ärende icke af Konungen äskats mer än 124,000 r:dr för 4 år, så synes något annat, än brist på tillgångar, hafva legat som motiv för Utsk:s afslående af detta anslag. Som skäl härför anför Utsk. afvaktan på den omfattande plan för försvarsverket, som R. St. begärt att Konungen täcktes lill nästa riksdag framlägga; men nog tyckes det, att EJ. StatsUtsk. lätt kunnat inse, att i denna plan, den tnå nu blifva hvilken som helst, alltid skall ingå den största möjliga skicklighet så hos befäl som manskap. Uttrycket i Utsk:s afslag låter som skulle R, St. böra bifalla detta anslag, så framt vi finge en sådan plan, men eljest icke, och anser jag detta vara ännu ett skäl, hvarföre jag tillstyrker instämmande i PresleStts beslut. Gr. Frölich: Jag anmälde mig, då EJ. Ex. EJr Gr. Löwenhjelm hade fått ordet, och bekänner att jag, som varm vän tiil uppfostringsanstalter, höll på att förena mig 2 2 H. 2Ö Dea ao Mart e. m. med dem som vilja Lafva denna fråga under förstärkt StalsUtsk. ; men jag Lar under afliörnndet af H.
Moster frågade, om hon inte kännt kallelse för armeen, men då skulle tant Lova ha sett hur ögonen riktigt sprutade eld. »Det är ju den, som har tagit honom ifrån mig!» ropade hon. — »Ja, det var tragik som dög.» »Fasligt obändig människa», sa jag. »Medgifves», log Ester, »men jag tycker om obändigt folk, det är vanligtvis någonting att göra af.» I detsamma hördes brådskande steg i trappan. Jag trodde det var Villy som kom tillbaka, men det var Krycke som ryckte upp dörren, strålande, som om han vunnit högsta vinsten på Hamburger-lotteriet. Mig såg han inte, han hade bara ögon för en. Ester reste sig upp, och fast hon stod midt i solskenet, såg jag att hon darrade till. Han tog hennes hand, från röd blef han hvit och tvärtom, och så kom orden så sakta att de nästan föll som droppvis. »Jag har fått fast anställning – korrespondentplats i Petersburg – 4,000 om året, garanti för 5 år. Jag har varit hemma hos er – ingen var hemma – så sökte jag er här –» Esters ansikte blef så skärt och klart som om det varit upplyst innifrån. »Ni vet», fortsatte Krycke lika lugnt och sakta – »ni vet», – nu kom det en darrning i rösten, – »att jag inte kan säga något mer!» Med en för innerligt vacker rörelse och med det mildaste leende räckte Ester honom båda händerna Han slog snabbt armen kring hennes lif och Ja, hvad som sedan tilldrog sig, vet jag inte, ty jag gick in i det inre rummet och försökte be en liten bön för deras lycka, men det gick skralt det, ty bäst det var så hörde jag mig själf säga: »Gode Gud hjälp henne och honom att han alldrig må bli 60 år, amen!» Det var just ingen uppbygglig bön, men så dansade också tankarna omkring i hufvudet på mig som killingar. När jag efter ungefär en timme försiktigt tittade i dörrspringan, fann jag boet tomt, men på bordet låg en papperslapp på hvilken stod: »Vi kommer snart igen. Ester. Gudmund.»
Den siste värde talaren har sjelf yrkat behofvet af att gå i ordning med frågorna, hvarföre jag nu toide få påminna, att vi äro vid pag. 12 och icke vid pag. ig. Man torde finna, att jag ej har orätt, att här talas om utländska personer: om framställningen i afseende härå med ja besvaras, så har man afgjort hvad som först förekommer pag. ig. Låter sådant sig väl göra? Min anhållan går blott ut på, att denna punkt, som måtte tillhöra en särskild cathegori , ej må förekomma till öfverläggning vid detta tillfälle, synnerligast som denna punkt angår utländingar, hvilka omöjligen kunna underkastas bevilln. ty skall bevilln. kunna dem åläggas, så förutsättes med detsamma att de skola vara närvar, då Taxer:s-comite'en sammanträder. Af sådan anledn. önskar jag, att denna punkt måtte uteslutas. Gr. Anckarsvärd: För min del kan jag icke instämma uti eller inse gilltigheten af Frih. NauckhofFs anmärkning. I allmänhet uppstår mycken olägenhet af denna beskaffenhet, som icke är absolut nödvändig. Jag kan ej uppfatta Frih. NauckhofFs förmodan , att icke bevilln.förordn. bör kunna sträcka sig äfven till utländingar, som här i landet resa omkring. Det är ju gifvet, att då en utländning är inkommen i landet för att idka ett yrke, så meddelas eu sådan tillåtelse endast under vissa villkor, och man finner i sjelfva §:n stadgade utvägar huru man skall få ut bevilln. af sådana personer, nemi. att de icke utfå pass, förrän styrkt blifvit, att den i bevilln.förordn. för en sådan person stadgade afgiften blifvit erlagd. Jag anhåller om bifall till förslaget. Frih. Nauckhoff: Gr. Anckarsvärds anmärkn. har ej kunnat öfvertyga mig att hafva haft orätt i min framställning.
I anledning af de bos Högvördiga PresteStåndet gjorde Anmärkningar vid Utskottets Betänkande, rörande väckt Förslag om ändring i de Författningar, hvilka till förekommande af Barnamord äro utfärdade; till besvarande af hvilka anmärkningar Utskottet åberopat de skäl, Utskottet i sistnämnde Betänkande andragit, och derjemte tillkännagifvit, att de öfrige 3:ne RiksStånden samma Betänkande bifallit. 2:0 I anledning af de hos Hedervärda Den i4 April. 429 BondeStåndet gjorde anmärkningar vid Utskottets Betänkande öfver väckt fråga om häfvande af Kongl. Kungörelsen den 26 November 1816, angående sättet för en Menighets hörande i enskilde tillåtelige ärenden: Anmälande Utskottet, att de andra tvenne RiksStånden redan bifallit Utskottets ifrågavarande Betänkande. 3:o Med en förändrad Redaction af Lagens stadgande uti 2 och 6 §§. utaf 7 Gap. HanrlelsBalken, i likstämmighet med det af OeconomiaeUtskottet under den 16 sistledne Januarii afgifne samt af Riksens Ständer antagne Förslag, att all handel å Marknad måtte fritt få börjas så snart Marknadsdagen ingått, utan af bidande af Marknadens kungörande med Trumslag. Af den 25 sistledne Martii: 4:o Öfver de af Grefve Gyllenborg, Johan Henning, gjorde Förslag, att Konungens Befallningshafvande må blifva pligtige, att till JustitiaaCancelleren och Justitieombudsmannen insända ett Exemplar af de Kungörelser, som af dem utfärdas: Att Kongl Maj:ts Befallningsbafvandes obestämde rättighet till Länens Innevånares kallande till mundtliga förhör må inskränkas; och att med utmätning af debiterad afgift må innehållas, då jäf mot behörigheten utaf krafvet väckes; hvilka Förslag Utskottet, uppå anförde skäl, icke ansett sig kunna understödja.
I synnerhet under fälttåget i Tyskland och invasionen i Frankrike hade Karl Johan, visserligen till en stor del genom sitt dubbla spel om Sveriges och Frankrikes kronor, haft anledning erfara, att vinden lätteligen kunde vända sig. I England var dessutom oppositionen, deribland en prins af konungahuset, mycket entusiastisk för Norges sak. Wienerkongressen stod äfven för dörren. •Legitimitets-principen ville återföra allt till det gamlai med undantag af hvad som stormakterna sjelfva skulle tillskansa sig. Att den till tronarfvinge korade napoleonske marskalken fann denna situation farlig för sig, kan ej förvåna någon, men den var äfven mycket ogynsam för Sveriges anspråk enligt Kieler-traktaten. Om makterna beslöto att mot något slags ersättning till Sverige återförena Norge med Danmark, skulle kanhända Ryssland ensamt ej mäktagenomdrifva Sverigesanspråk.Den dunkla och för tillfallet visserligen mycket svårlösta frågan förelåg: Hvad skola garantimaktema, hvad skall Europa göra, om ett kanhända långvarigt krig uppstår mellan Sverige och Norge? I Norge kunde man frukta, att makterna ville stå vid sitt ord, och då måste man underkasta sig på nåd och onåd, medan nu det vigtigaste kunde erhållas: konstitution, sjelfständighet, likställighet med Sverige. I Sverige kunde man frukta att i bästa fall stå ensam mot Norge under ett kanhända långvarigt och förbittradt krig, hvartill man (enligt statssekreteraren Wir-séns förklaring) saknade resurser; i värsta fall kunde Wiener-kongressen möjligen rifva hela Kielertraktaten sönder. En fait accompli på hvilka betingelser som helst blefvo under dessa omständigheter för Sverige att föredraga framför att riskera allt. Sådana voro verkligen de politiska förhållandena på sommaren 1814. Karl Johan och svenska regeringen kände dem noga, och vi anse det som ett bevis på hans stora statsmannaförmåga, då han beslutsamt föredrog att bringa unionen till stånd på sådana vilkor, hvartill han på den tidpunkten var » nödd och tvungen », framför att äfventyra det stora ändamålet: den skandinaviska halföns sammanslutning till en gemensam försvarsmakt gent emot utlandet.
Vexel-Stadgans föreskrift i denna del är således, för det slag af vexlar den egentligen angår, eller vexlar i utländskt mynt, mindre riglig; och den är, efter hvad det ofvan anförda Lag-V(skottets Betänkande N.o t~Q. >7 anförda exemplet utvisar, ännu mindre tillämplig i afseende på inrikes vexlar; g) att innehafvaren af återgången vexel bör ega rättighet att vända sitt betalningsanspråk, ej allenast emot vexlegifvaren och sista öfverlåtare», utan emot hvilken af öfverlåtarne honom godt synes. En inskränkning i utsökningsrätten emot öfverlåtare derhän, alt fordringsegaren skulle vara pligtig, i främsta rummet, vända sig emot den, som öfverlåtit på honom sjelf, samt först, om betalning der brister, få söka den nästföregående, och så vidare i ordningen uppåt, synes icke gagna någondera parten, utan tvärtom medföra ömsesidiga olägenheter, såsom uppehåll i borgenärens liqviderande, och ökade kostnader, hvilka slutligen drabba den äldre öfverlåtaren, och som kunnat undvikas, om denne fått sökas directe. En sådan princip skulle nästan utesluta möjligheten af godvillig liqvid genom äldre öfverlåtare, förr än turen kommit till honom; ty om vexelinnehafvaren försummat sig emot den senare öfverlåtaren, så har han äfven förlorat all rätt emot de föregående, och den ibland dessa, som erlade betalningen i första hand, skulle i sådant fall förmodeligen icke kunna göra någon talan gällande emot dem, som äro öfver honom. Principen komme ock att möta svårigheter derutinnan, att man nödgades antingen följa vexelinnehafvarens utsökningsåtgärder, steg för steg, från den ene till den andre öfverlåtaren, med föreläggande af nya fatalier, eller ock lemna hans anspråk emot de äldre öfverlåtarne, obegränsadt af annan praescriptionstid, än den tioåriga. Med stöd häraf får Utskottet, som, hvad Herr Friherre Kantzows motion serskildt beträffar, bör hänvisa lill det Utlåtande
Det kan, såsom jag tror, vara temligen lik - Dsii 21 Ap ril f. m. giltigt, ty, hvad pastor angår, så utgår till honom afgifter från alla församlingar, som höra till hans pastorat. Det är endast då komminister finnes för särskild församling, som detta ord får någon betydelse, och då torde äfven billigt vara, att den ena församlingen icke bidrar till aflöning af den andres komminister. Den andra frågan gällde egentligen, hvarföre icke en omfattande reglering af presterskapets löner blifvit af K. M. föreslagen och huruvida jag anser en sådan stridande mot presterskapets privilegier. I det fallet får jag svara, att man, utan att träda nämnde privilegier för nära, skulle kunnat göra denna reglering mer omfattande än K. M. föreslagit, men i öfverensstämmelse med min allmänna åsigt om förbättringar, som i samhället skola åstadkommas, har jag trott att det var bättre att framställa ett förslag, som alhjelpte den närvide olägenheten och som hade någon utsigt att blifva antaget än att framlägga ett sådant, visserligen på papperet ganska vackert, men som också stannade dervid. Så många försök äro vid riksdagarne gjorde att reglera presterskapets löner pä ett satt, som vore så väl för presterskapet sjelft som församlingarne mera fördelaktigt, men hvilka alla hafva misslyckats, att jag tror det man mäste känna sig afskräcka fron att beträda den rent teoretiska banan. Jag har således sökt här göra mig reda för hvilka de väsendtligt olägenheterna varit af närvarande aflöningssätt och framställa ett förslag till deras afhjelpaude, och har jag deri i någon mån lyckats, måste jag för min del åtminstone känna mig tillfredsställd, äfven om jag nödgas medge, att man skulle kunna på papperet upgöra ett förslag, som hade utseende af vida mer enkelhet, till och med vida mer billighet än nu förevarande.