Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
När man lager i betraktande, att malmen ökats i de sednare åren samt alt pä en ganska kort tid fjerdeparten stigit i värde frän 1,000 till 1,180 r:dr, bekräftas jag än ytterligare i den öfvertygelsen, att. tjerdepartsägarnes ställning icke är sä särdeles bekymmersam. Härförulan hafva Fahlu bergsmän mänga särskilda fördelar, hvilka, om den äskade nedsätlningeu kommer att äga runi, de sannolikt icke vilja afsäga sig, såsom vedhyggesafgiften, som ntgär med 5 sk. 4 r:st. af hvarje spanland ursprunglig liergsfrälscjord m. tl. Derjemte bör ihågkommas, att de Riddar af grufvan, kronan frän början innehade, friinträddes utan ersättning lill fjcrdeparlsägarne, men med villkor, alt af afkastningen deraf skulle bildas en s. k. afradskassa, sorn beräknats för de reparationer m. m., sorn efter större ras eller andra olyckor kunde vara nödiga. Bolaget har säledes fått till skänks af Kronan denna kassa uppgående till 56,000 r:dr; och jag ber att få upplysa att det är af denna kassa Fahlu bergsskola bispringa. Del lärer således ej kunna tillräknas bergsmännen såsom en förtjenst, hvaruppå man skulle grunda bifallet till deras begäran, att de underhålla sin skola, och jag kan för min del icke anse nödvändigt, att Staten ä sin sida gör några vidare eftergifter, än de som redan under förra tider blifvit gjorda. Man har sagt att de höga kol prisen vore orsaken till den högre afkastningen, men hvad är dä orsaken till dessa höga kolpriser? Jo, att bergslaget inom sitt område anlagt de s. k. enskifta verken, hvilkas kolbehof mäst fyllas af samma distrikt och desse tillverka omkring 13,000 Sk t? om äret. Dessutom ber jag att fä fästa uppmäksamheten derpå, att bolaget velat ingå på ifrågavar. transaktion, men förbehållit sig att andra kolfrätande verk icke skulle fä anläggas inom dess område. Häraf synes bäst, huru långt bergslaget sträcker sina pretentioner.
~ Hon sade detta ined en öfverdrifvet häftig ton, liksoni hade hon försvarat sig mot någon. Han srarade henne ej, och de aterkommo ej mera till äninet. Däremot försökte han med den mest talmodiga påpasslighet att begagna hvarje tillfälle, som yppade sig, att f&amp; r a r a på tu nian hand med Hedvig. Jane brukade om morgonen gå ner i ladugården, och då försummade lian icke, afven on1 Hedvig än var aldrig så sysselsatt med hiisl~ %llsbest~~r, att genast uppsöka hennej och det dröjde icke många ~ninuter, förrän lian genom trollkraften i sin person ' ocli sitt samtal lyckats draga Hedvig bort ifrån det hon hade för händer. Men så snart Jane kom underfund med,.att hennes mamma icke soin vanligt om niorgnarne .gick och stökade ute i köket, .utan satt och pratade med ~lionoma, upphörde hon med sina besök i ladugården och kom i stallet ocli slog sig ned p % verandan. Men då blef Hedvig otålig. D Jane, min flicka, hvar&amp;r sitter du här och hänger? :, frågade hon missnöjd, liv ar för a r du icke som vanligt nere i ladugården och Iijälper Maja? D Jane sköt ut sin underläpp ocli dinglade med benen. ~ H v a r f ö r är mamma inte ute i köket och bakar?, mumlade hon på en gång djarft ocli skyggt. Gerhard sainnianpressade lapparne ocli knöt sin ena hand. DDU lilla s,lynaD, tänkte lian, ahvad det skulle vara för en vällust att få, nypa dig i örat! S Hedvig sade ingenting. Hon såg blott på Jane med en sorgsen, genomträngande blick, som kufvade den lilla flickan mera .an ' de skakpaste förebråelser. Hennes ögonlock började skalfva, ocli blicken, som först .trotsigt ' sett in i moderns, gled åt sidan, under det hon makade sig ned från banken ocli med drtijande steg begaf sig till ladugården. Men de föl j ande morgnarne kom Hedvig, ' trots Gerliards alla försök att locka henne, icke lit på verandan.
Riksmynt. gjutet: bomber och kulor, champlunerade lill visst mått och renfilade, kanoner, stjcken, nickhakar och mörsare, stämplade och borrade, samt finare och gröfre lavetter kanoner, stycken, nickhakar och mörsare, ostämplade R:dr. öre. 1 centner. 1 25 och oborrade, samt hällar, lod och lödjor grytor, pannor, kittlar, kakelugnar, spislar och kabysser, gallerverk samt dertill apterade stolpar och ledstänger, äfvensom slussportar gjutgods, allt annat, ej specificeradt: gröfre, såsom mortlar, strykjern, pressjern, axlar 1 centner. 50 1 centner. 1 och tappar, balanser m. m finare, såsom basreliefs, blomstervaser, byster, fruktskålar, korgar, lampor, ljusstakar, medaljonger, pappershållare, presenlerbrickor, rökelsekar, urställningar m. m., med eller utan målning och 1 skålp. 3 lackering 1 skålp. 25 knappar, olackerade eller lackerade 1 skålp. 6 skostift smidt eller valsadt: 1 skålp. 3 ankare 1 centner. 1 — keltingar kedjor med länkjernet under samt till och med 0,2 1 centner. 75 tums diameter draggar, armbuitar, hammare, roderjern, skeppsknän 1 centner. 5 och smedjesläd stång-, plattoch band-, jernvägsskenor, bult-, galleroch sänksmide, rundt eller kantigt, knippoch fyr1 centner. 1 kantsamt skäroch klippjern, äfvensom smältstycken Fria. plåtar, förtenle och olörtente Fria. skostilt, klippt eller skuren 1 skålp. 5 spik af 1,6 tums längd och deröfver all annan spik, samt allt annat manufakturoch handtverkssmide, ej specificeradt: 1 centner. 1 50 poleradt eller lackeradt 1 skålp. 25 andra slag, med eller utan bestrykning 1 skålp. 15 Järnskrot, gjutet, smidt eller valsadt Fritt.
Wissén gick bort till sängen, stoppade hans armar under täcket och höljde på honom ordentligt. — Han grät ännu, men sakta. Krafterna tycktes vara uttömda. Wissén tog den våta öfverrocken på sig och gick ut. Han vandrade omkring på gatorna och tänkte mörka tankar. Yrvädret rasade med oförminskad häftighet, och han mötte ingen människa. Först gick han ett par slag kring domkyrkan, där de af satan1 instängda vindarne tjöto värre än vanligt kring tornet. Men det blef ändå enformigt i längden. Han ville till ett mera hemskt ställe, en plats som passade för hans dystra stämning, där det skulle vara poetiskt skönt att stå och tänka mörka tankar. Ett ögonblick funderade han på Östra kyrkogården, men slutligen föredrog han att gå söderut till hospitalet. Där stälde han sig på bron och såg öfver räcket mot ån, som flöt som en liten svart rännil mellan de ofantliga snömassorna. Men det var en tarflig anblick, ån var liten, gjorde ett futtigt intryck; och han återvände till staden med en känsla af missräkning. Det var förfärligt, hvad Lund var för en tarflig stad! Där fans ju icke en enda plats som harmonierade med en bitter och människofiendtlig stämning. Hur härligt, hur sublimt skulle det icke varit att nu ha Norrström att luta sig ned emot: »Stått har hon länge och stirrat i djupet, Barmen hon lutar mot disig stång — —» Han gick hem. Dahlén hade ändtligen upphört att fantisera och somnat. Wissén ville icke taga ifrån honom täcket, utan insvepte sig i sin filt, lade sin våta öfverrock ofvanpå och släckte lampan. EN TANKE. En skarp hvissling! Lokomotivet svarar, och tåget sätter sig i gång. Framåt glida kupéerna, sakta framåt under ånghästens stönande flämtningar genom den mörka perrongen ut i det glada solljuset. Det skiner så stickande hvitt från en mjölkblå junihimmel, och strålarne återkastas från gator och väggar så skarpt, att kandidaten, som sitter vid fönstret i en af tredjeklasskupéerna, måste skygga för ögonen med sin hand. Nå, han var också tämligen ovan vid att så här se solen i ansiktet.
Om åter en person, stadd på resa till en vigtig förrättning, som skulle försiggå på viss ort och timma, af tillfälliga hinder blefve hindrad att hinna fram, kunde han från närmaste telegraf-station uppdraga åt en annan att i hans ställe vara närvarande vid förrättningen, men den telegraf-fullmagt som å den bestämda tiden förevisades vore ej giltig, ”ty myndigheten får ej godkänna en fullmagt, som ej af utgifvaren är personligen undertecknad”. I båda dessa fallen hade likväl afsändaren vid inlemnandet af sin skrift, bestyrkt sin identitet och låtit kollationera depeschen samt derom underrätta emotlagaren, meli som ej någon lag stadgade hvad värde en sådan telegraf-depesch egde, hade, till stor skada, både för samhället och den enskilde, de gifna uppdragen ej blifvit utförda. Många exempel gåfves äfven derpå alt rymmare blifvit här i riket, i följd af telegraf-rapporter fasttagne, men det vore motionären obekant om sådant vore fullt lagligt. Till följd hära! har motionären föreslagit: att Lag-Utskottet måtte till Rikets Ständer inkomma med förslag till lag, som stadgar: ”alt då telegraf-depescher, enligt 19 och 23 §§ af nu gällande telegraf-reglemente äro försedde med erforderlige kontroller, skola de i vissa fall vara gällande, såsom om de voro skriftligen afgifne”. Enligt 43 § Riksdagsordningen har denna motion blifvit af Sammansatta Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet pröfvad; men Utskottet har icke funnit sig böra med anledning deraf utarbeta något lag-förslag. För sa vidt densamma må afse fullmagter af enskilda är frågan redan afgjord genom Rikets Ständers bifall till Lag-Utskottets i detta ämne afgifna Betänkande N:o 71. 1 fråga åter om de föreskrifter, som i administralif väg meddelas, lärer Kongl. Maj:t, som stadgar hvilka vilkor böra iakttagas för att åt stats-depescher gifva vederbörlig trygghet, icke underlåta alt i afseende å deras efterlefnad meddela erforderliga bestämmelser, och någon Rikets
I morgon har gungan fått en törn: den ene ramlar till höger, den andre till venster, den tredje håller sig ännu qvar, medan den fjerde släpar halfvägs i smutsen mellan himmel och jord; men gungan går obeveklig, och ... Nej, det här duger icke – svettdropparna rulla nedför pannan.” ”Ack, Magnus, älskade vän, du får icke bestå dig några exaltationer!” ”Du har rätt – det har kommit dithän att jag får hushålla äfven med dem ... men när din hand far öfver min panna, blir det bättre. Du förstår ju, du ädla, att du är i allt det första och det enda.” ”O, icke var det för mig jag var afundsjuk på dina minnen! Men om de stjäla med sig af din lifskraft ... Nej nej, icke mer härom – du kommer på det sättet icke å väg!” tillade hon med ett af dessa leenden, hvilka blott qvinnan kan gifva under dylika omständigheter. ”Nå, jag lägger mig åter ned ... Sätt då i gång i åmen, hulda vän!” ”Ja, det får icke töfva – klockan är tre qvart till 12 ... Det går ej an på vers, och knappast uppå prosa, Att här en rätt beskrifning ge Hur genom luftens rymd vi togo nu vår kosa Som gubben Jofur sjelf i Thetis och Pelée. Nog af – jag jorden såg försvinna, Och det på två sekunder blott, Och snart vi oss med nöje finna På borggåln utaf Bacchi slott. Der såg jag gubbens vakt. Ni, bröder kommendörer, Hvarenda karl var full och på geväret låg, Så musketerare som spel och granadörer Men postkar’n skrek gevär, så fort han åmen såg. ”Vid trappan togos vi med mycken ståt emot, Och Bacchi munskänk der begynte harangera – Han var för mycket full att stå på någon fot ...” ”Min vän”, afbröt den unga frun tvekande, ”jag tycker det blir så mycket om, om ...”
Den visar Jabach – en rik Cölner-Mæcenat på den tiden – i sin husliga omgifning. Taflan finnes ännu i samma hus, och ägaren är en afkomling af beställaren. Den gamle mannen är i synnerhet oöfverträffligt målad. Målaren har äfven på denna tafla framställt sig sjelf med pallet och pensel i handen. Jag kan ej förbigå att omtala tvenne mina förnyade kyrkbesök. I kyrkan Maria in Capitol visas en märkvärdig tafla af Albrecht Dürer (föreställande Apostlarnes förströelse efter Marias död) – förträffligt tecknad – kraftfull – ej behaglig. Förträfflig deremot i högt mått, synes mig ett i Fresco måladt capell till samma kyrka, stiftad af en bland Cölns borgmästare. Man ser på ena väggen öfverst Christi förklaring i färger – sedan i tvenne afdelningar under hvarandra flera Apostlar, manliga och qvinliga helgon, grått i grått. Det är en helig, djup enfald, en himmelsk förtjusning i dragen af dessa figurer: näst Dombilden det skönaste af det slaget jag i Cöln sett. – En skönhet af annat slag är Petri korsfästelse i S. Petri-kyrkan – Altartafla af Rubens, – bortförd af Fransoserne, nu återvunnen. Ämnet är i högsta grad pinligt (Aposteln korstfäst med hufvudet nedåt), men måladt allt hvad målas kan, med ett lif, en eld, hvarom man ej gör sig begrepp. Rubens föddes här 1577. Man visar än huset. Det är samma, i hvilket den landsflyktiga Drottning Maria af Medicis dog. Man kommer nästan ej in i en catholsk kyrka, utan att träffa någon bedjande, hvad tid på dagen som helst; ty kyrkorna stå öppna. Det aldrig afbrutna, det continuerliga i catholska gudstjensten är någon ting vackert.
Den förra uppgiften synes alltså vara mest sannolik, särdeles som årsväxten under dessa 5 år i allmänhet varit god, och Länet icke hemsökts af förödande farsoter. Folkets bildning har ej undergått någon märklig förändring och svårligen kan, på den inskränkta tiden af 5 år, någon sådan , åtminstone ej under vanliga förhållanden, upptäckas. Under den korta tid, som Länets styrelse varit mig i Nåder anförtrodd, har jag väl icke hunnit samla någon särdeles vidsträckt egen erfarenhet om Innevånarnes lynne i allmänhet, men tror mig icke fela i det omdöme jag vågar fälla, att folket i Gudsfruktan, laglydnad, oskrymtad vördnad för Konungen och kärlek till Fäderneslandet, säkert icke står efter sina Medborgare i andra Län. Det känner oeh upp>- fyller villigt sina skyldigheter, men vet äfven sina rättigheter. Dess lynne är alfvarsamt och föga tjenstagtigt; Mera trögt och overksamt på slättlandet, men härdigt och arbetsamt i skogs-bygden. Vid sammankomster i fråga om allmänna Economiska angelägenheter och förbättringar är Allmogen lugn och uppmärksam, men fordrar klar framställning och fri öfverläggning, hvarefter oftasE beslut fattas, hvilka ej allenast bereda gagn och fördelar för närvarande tidpunkt, utan äfven med uppoffringar för det närvarande, afse efterkommandes gagn och bästa. I allmänhet saknar Uppländningen håg för binäringar och händighet i slögder. Hans tid upptages mest af åkerbruk och körslor.. Önskligt vöre att större uppmärksamhet egnades åt Ladugårds-produeters beredande, såsom smör, talg, ost m. m. äfvensom att den ganska lönande salpeter-kokningen icke försummades. En utvidgad Lin-odling skulle äfven lemna en nyttig och fördelagtig sysslosättning under de långa Vintermånaderne. Grofva brott gro väl sällsynta, men oredlighet och fylleri, innom den egentligen så kallade arbetsklassen, ty värr! ej ovanliga. Till förekommande häraf har man i de flesta Församligar, träffat öfverenskommelser om iagttagande af måttlighet och nykterhet samt att i synnerhet vaka öfver det uppväxande slägtets vanor i detta afseende.
Först när lagen gör den betydliga skilnad emellan dessa olika slag af fordringar, att den förenar större äfventyr vid utvägarne att göra bokfordringarne gällande, skall ingen rättskaffens köpare vidare kunna undandraga sig att lemna sin skriftliga förbindelse, och alla försigLiga säljare skola förena sig om att icke under andra vilkor utlemna sina varor i större qvantileter på credit. Lag-Utskottets Betänkande, 2V:o 92. 13 Frågar man Herrar handlande, om de sjelfve anse sig i behof af del undantag till fördel lör deras inbördes förhållanden, som Utskottet föreslagit, så svara de: endast för de munteliga köpslut, som uppgöras mot. contant; emedan, säga de vidare, det ofta händer, att, oaktadt contant liqvid blifvit betingad, betalning likväl ej följer förr än flere veckor efter det varorne bhfvit utlemnade, livaremedlertid köparen kan dö eller göra cession. - Mig synes, att man härvid i främsta rummet kan anmärka, att lagstiftningen har löga skäl att gynna en sådan oordning, som den omförmälde; men äfven oberoende häraf, finner jag det uppgifna behofvet icke vaia af någon serdeles vigt. Ty om köparen gör cession, kommer fordringsanspiaket ändock att pröfvas efter säljarens bok och aflagda borgenärsed; dö* köpa,en åter, så är det ingalunda troligt, att ju icke sterbhusdelägarne heldre skola uppdraga åt säljaren att med sin ed bekräfta fordringen, än ataga sig att sjelfve medelst edgång åstadkomma motbevisning rörande ett föihållande, hvarom de sällan eller aldrig kunna hafva någon tillförlitlig kännedom.
Mörner att han ville afstå från sin begäran om ett definitivt beslut röride lista mom. — synes det mig vara oformligt, säger jag, om Ståndet skulle fatta ett definitivt beslut i afseende på lista morn.; lill följe häraf anhåller jag att Gr. Mörner ville frän sitt yrkande afstå. Utskis förslag till lista morn., äfvensom Hr Braunerhjelms och Gr. Mörners förslag till förändrad redaktion deraf, blefvo härefter till bifall framstälde, men besvarade med starka Nej, jemte åtskilliga Ja, och då sedermera Hr Gr. o. Landtm, hemstälde, om R. o. Ad. ansåge de emot detta mom. gjorde anmärknir föranleda till detsammas återremitterande, ropades starka Ja, blandade med Nej, hvarpå -Ja af Hr Gr. o. Landtm, förklarades hafva varit öfvervägande. Beträffande sedermera 2:dra morn., framstälde Hr Gr. o. Landtm, att, jemte det Frih. Raab derå, likasom å de öfrige morn., yrkat ålerremiss, Hr von Troil, i anledn. af Ii. o. Adis i afseende på § 15 fattade beslut, yrkat att framför de i detta mom. citerade 16:de och 17ide §§ma äfven den 15ide skulle införas, och då detta syntes böra blifva en följd af nämnde beslut, finge Hr Gr. o. Landtm, hemställa, om R. o. Ad. med denna rättelse behagade bifalla 2idra mom. af Utskis förslag. Härvid ropades Ja och Nej; hvarjemte Gr. Mörner, Axel, yttrade i Jag, för min del, har anhållit om återremiss å alla de öfriga mom. utom det lista, om hvilket jag anhöll att Högh Ståndet ville besluta. Hr Printzensköld! Afven jag har anhållit om återremiss. Hr von Troili Derest Ståndet beslutar en återremiss, förfaller min anhållan.
Men om hon var skön, uppburen, beundrad och besjungen, så var hon icke derföre i minsta grad anstucken af den franska ton och anda, som eljest vid denna tid från hofvet spridde sig ända in i de aflägsnaste landsorterna och födde hos qvinnerna i tankar, känslor och manér ett sjelfsvåld, hvilket illa doldes af det glesa flor, hvaruti blygsamheten och den ytliga stelheten skulle inhölja dem. Ett sedligt och flärdlöst hof, likasom ett motsatt, verkar genom exemplets makt vida mer i den mest bortkomna vrå af riket än till och med på närmare håll, ty ju längre sinnena äro skilda från den högre sferen, desto starkare tjuskraft och farligare lockelse utöfvar den. Fru Maria Zaar, född Aronsson, ansågs lika felfri till hjerta, karakter och seder som hon var felfri till det yttre. Men hon dref icke blygsamheten till den gräns, der pjåkeriet vidtager. Hon visste att Gud begåfvat henne med den för qvinnan farligaste gåfvan: skönheten. Hon visste att hon derigenom var sedd mera än hon ville blifva det, och derjemte visste hon, det allra vådligaste, att hennes mans fåfänga smektes af äran att finna sig eftersökt af så förnäma herrar. På denna sanning gaf han de otvetydigaste bevis derigenom att han sjelf hemförde till den eljest så anspråkslösa aftoncirkel, som stundom samlades i det äkta parets tarfliga förmak, åtskilliga gäster, hvilka icke syntes ha ringaste samband med den öfriga delen af societén och af denna också betraktades såsom ett helt och hållet obehörigt kontraband, insmugladt till föga heder för värden. Den unga värdinnan befann sig härvid i en högligen kinkig ställning, hvilken erfordrade all den takt, som naturen sjelf förlänat henne. Född och uppfostrad i en enkel borgerlig krets, der gudsfruktan och ärbarhet varit hennes första och bästa lärmästare, hade hon vid ett ovanligt tidigt inträde i äktenskapet – hvaruti kärleken icke synes haft någon del – tagit dessa båda säkra vägledare till stöd för sin lefnad, och hitintills hade de ej svikit henne.
Hon lät aldrig någon känna sig utanför den krets, som, utan allt hennes eget bemödande, vanligen fick henne själf till medelpunkt, ej emedan hon talade mest, men emedan hon lyssnade bäst, med det genuina, lefvande intresse på hvilket ingen tar miste, den sympatiskt uppmuntrande ifver, med hvilken hon alltid kom andras känslor eller sträfvanden till mötes, äfven under de år, då hennes personliga lif blef som mest upprördt. Särskildt älskvärd var den vänlighet med hvilken hon kom sina vittra kamrater till mötes. Det var t. ex. hon, som närmade sig Alfhild Agrell och Viktoria Benedictsson, och när den enas dramer, den andras noveller stundom upphöjdes på hennes bekostnad, talade hon med hjärtlighet om deras framgång. »Inom litteraturen», yttrade hon en gång, »gäller lyckligtvis ej konkurrensens lag. Ju mer godt, en hvar där producerar, ju mer plats bereder man för ett annat och bättre.» Lika fri från afund som intriger, vare sig för egen del eller mot andra, lika fri var hon från härsklystnad och misstrogenhet. I sin redbara rättframhet kunde hon stundom fela genom ett för mycket, aldrig genom ett för litet. När man lärde känna henne närmare, fann man henne framför allt god: bonne comme du bon pain, som Flaubert säger om George Sand. Ingen hörde henne vara kvick på andras bekostnad, och sällan fann man henne strängare i ett omdöme, än att den eller den personen eller företeelsen syntes henne »osympatisk», »konventionel» eller »banal» – och t. o. m. detta fann hon sällan! Hon visste att den naturgåfva, som heter dumhet, icke alldeles kan umbäras för lifvets trefnad, och behandlade den därför med hänsyn – öfverallt där den ej själf blef hänsynslös. A. Ch. Lefflers yttre personlighet var en, som gjorde henne bemärkt i hvarje krets, men hon var ej hvad man kallar en glänsande sällskapsmänniska, som t. ex. Sonja Kovalevsky. När man såg de båda vännerna i en salong, hade Sonja oftast en ring af lyssnare omkring sig, medan Anne Charlotte, som sagdt, var lika mycket lyssnande i den krets, hvilken bildades kring henne.
Oltldbag afgifna berättelfc l)abe be ait SDtaj:td Sefallniitgdfjafwattbe anl)ängiggjorba lagfölningdmålend antal nteb mer än 30,000 öfroerfteg bet föregående åretd od) tonturdmålend antal lilalebed ölabed tvid ^pärabd SSerättelfe om Ijmab t 9iifet ocb befö antalet af bent fran år 1852, bå be utgjorbe 86,682, febermera år 5De gbitttfamnta refultat, be jiatijtijTa uppgifterna t fråga få mät 0111 be civila målen font brottmålen fålttitba utmifa, fpitad innefatta ett gläbjattbe mittnedbörb 0111 ftiganbe upplåning ocb ötabt mälftånb; äfmenfottt brottntåleitd ocb fångantatetd minfftting lentitar en befräftetfe på änbamåtéenligbeten af be på febnare tiber införba förbättringar i fångmårbeit. ©ntigt beit af fåongt. Sftajtt mib febnafie JRifébagen beit 25 OU tober 1856 titt Oiifetd 0tänber afgifna berättetfe moro läitdfängelfer efter cellfpjtemet bå imber bpggitab t SÖefteråd, $alnt|iab, @ötl)eborg ocb Söttföpittg; äfmettfom Äottgl. 9ftaj:t gifmit befattning ont bplifa ftprelfe fig tUlbragit febatt fifta 9liföbag. 7 bpggttaberö itppföranbe för Örebro od) ©ottlaitbö lätt.
November, har E. K. M., efter meddelande af uppgifter, rörande de inom riket uppförde cellfängelse-byggnader samt de förberedande åtgärder, hvilka för nya dylika byggnaders verkställande blifvit vidtagne, dels begärt Rikets Ständers medgifvande, att hvad som återstode å de, enligt Rikets Ständers und. skrifvelse af den 5 Juni 1841, för cellfängelsers uppförande beviljade serskilda anslag af tillsammans 1,300,000 r.dr finge, utan hinder af den då gjorda fördelning emellan läns-, häradsoch stadsfängelser, användas till hvilketdera af dessa slags fängelser som helst, efter som E. K. M:t pröfvade behöfligt, samt att Rikets Ständer tillika måtte ytterligare anvisa 200,000 r:dr årligen, för uppförandet af fängelser utaf ifrågavarande beskaffenhet, dels ock till Rikets Ständers pröfning öfverlemnat åtskilliga andra med cellfängelseregleringen gemenskap egande frågor, äfvensom E. K. M:t på det redan påbörjade byggnadsarbetexr måtte kunna utan menligt afbrott fortsättas, anmodat Rikets Ständer att, utan afbidan af den slutliga pröfningen utaf hvad högstberörde nådiga skrifvelse i sin helhet innefattade, skyndsamligen medgifva det äskade användandet af ännu befintliga öfverskotter å förra anslaget. I anledning häraf få Rikets Ständer, efter vunnen upplysning, alt å det vid 1840—1841 årens riksdag beviljade extra statsanslag för länsfängelsers ombyggnad och förseende med celler, 900,000 r.dr, för närvarande ingen eller åtminstone högst obetydlig behållning förefinnes, hvaremot af den till Bih, lill R. St. Prot. 1847 och 1848 j to Sami, l dfd. 1 2 Expeditions-Utskotiets Förslag till und.