Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då hufvudändamålet med denna statsbana vore att öppna en kortare jernvägsförbindelse från norra delen af Sverge genom och i grannskapet af bergslagsorterna till de inre stora segellederna samt vestra kusten, än den som åstadkommes genom Norra och Vestra stambanorna öfver Stockholm, så har Kommittéen ansett, att norra ändpunkten för ifrågavarande bana borde förläggas så långt norr om Sala, som utan banans förlängning kunde finnas med lokalen öfverensstämmande, desto hellre som Kommittéen funnit sig föranlåten att gifva Norra stambanan en något nordvestlig rigtning ofvanför Sala, innan den anslutes till Gefle-Dala jernväg. Föreningsbanan komme äfven derigenom att skära Strömsholms kanal högre upp och erhålla ett lämpligare läge för transport af bergseffekter till samma kanal. Då tvänne särskilda alternativer för Norra stambanans sträckning från Sala till Gefle-Dala jernväg blifvit föreslagna, det ena öfver Avesta och Hedemora till Korsnäs, det andra öfver Brovallen och Garpenberg till Robertsholm, så har det blifvit af nöden att äfven utstaka tvänne linier för Föreningsbanan, en ifrån hvardera af dessa alternativer. Båda dessa förslag, af hvilka det norra utgår från Avesta på Korsnäslinien och det andra från Brovallen på Robertsholmslinien, sammanträffa vid Broarne inom Karbennings socken. Linien emellan Avesta och Broarne är 1 mil 17411 fot lång med en anläggningskostnad af 1,736,018 R:dr. Såsom af den beräknade anläggningskostnaden synes, går denna linie öf ver en svårarbetad terräng. Linien emellan Brovallen och Broarne är 1 mil 28250 fot lång, med en anläggningskostnad af 1,009,241 R:dr, samt har 20100 fots stigningar af 1 på 100 och 18200 fots stigningar af 1 på 200, samt 4970 fot krökningar af 1 till 2000 fots radie och 3500 fots krökningar af 2000 till 3000 fots radie, utvisande, hvad anläggningskostnaden beträffar, en öfvervägande fördel i jemförelse med den förra.
En halftimme förgick under detta pinsamma arbete. Lifvet återkom dock icke. Solen hade gått ned, det skymde starkt. Sveaborgs kyrkklockor kallade soldaterna till aftonmässa. Ljudet kom och förklingade åter. Ännu stred det röda skimret borta i väster, men det grå segrade. Skuggorna blefvo allt större och snart syntes stjärna efter stjärna på himlen. När det blef alldeles mörkt, kom fadern in med sitt barn. Han kysste barnets breda panna och låg länge med sitt ansikte lutadt mot den lille dödes. De voro i denna stund fader och son. När lindarne blomma. Han var ung, hon var ändå yngre, de voro nyss gifta, rika och lyckliga. Allt var som det skulle vara, och ändå såg det icke riktigt ut, som om de passade för hvarandra. Hon var en modern hufvudstadsskönhet, och han hade varit den enträgnaste, den hyggligaste och den anspråkslösaste bland hennes många friare. Gud vet hvarför han fått ja ... visserligen var han han en beskedlig människa med en karakter af guld, men något vidare elegant var han icke och föll eljest sällan unga flickor i smaken. Nu hade hon tagit honom i nåder, och han var otroligt förtjust! De hade hyrt en villa ute i skärgården hos hennes föräldrar, och han brukade roa sig med att ro ut med sin älskade hvar morgon denna sköna, underbara sommar, då hvar dag var som en enda fest af solljus och lycka. Hon hette Elisabet, den unge häradshöfdingen hette bara Anders, ett tarfligt namn, men som passade honom utmärkt. I dag hade de kommit att aflägsna sig långt från hemmet, de voro nu borta vid ytterskären; här såg fullkomligt obebodt ut, endast där borta, ute vid vida hafvet, låg bland de grå, kala och ödsliga klipporna en liten lummig ö, likt ett ensamt grönt stänk i det gråblå vattnet, som nu låg framför dem skimrande i junisolen. Unga frun var törstig, man rodde mot ön och sökte ifrigt en hamn. Ogästvänligt dolde en mur af branta klippor öns grönskande stränder. Den unge mannen hade af en lots hört att här var bebodt, det gällde nu bara att finna inloppet.
Herr Rådman Fredin förenade sig med det yttrande Herr Grefven och Ordföranden BancoUtskottets B«tän\andtn. 301 afgifvit, utom hvad anginge den utsträckta belåningen af ifrågavarande Actier till tolf månader, hvilka Herr Rådmannen icke ansåg sig kunna tillstyrka, destohellre sorn den ej egde rum för lånsökande å andre publique papper. Hr Doctor Lilljenwalldh var af samma mening som den Herr AdvocatFiscalen yttrat; men enär Götha CanalActier, såsom upplyst vore, under de tvenne sista åren hållit sig till ett värde af 20 till 33* R:dr per Actie, och detta värde, efter de ytterligare bidrag Riksens Ständer under denna Riksdag anslagit, troligen lomme att ökas, ansåg Herr Doctorn för sin del, sig derjemte böra tillstyrka, att belåningen derå må utsträckas till 20 procent. Och skulle Utdrag af detta Protocoll, tillika med afskrift af Directionens ofvannämnde Utlåtande vid 1818 års Riksdag, jemte de nu infordrade uppgifterne från Stadens AuctionsKamrnare, äfvensom Mäklare-attesterne till Herrar Banco - Fullmägtige Öfverlemnas. Ut Bupra. Ex Protocollo, ] Carl af Georgii. Litt. B. Igenom ProtocollsUtdrag af den 18 sistlidne October har Höglofl Utskottet, roed anled» 3®9 Banco*TJcskotiets Betänianden. ning nf Rikets Ständers lemnade bifall till Statsoch BancoUtskottens Betankanden , i afseende på Kongl. Majlts nådiga proposition, angående ytterligare anslag för fullbordandet af Götha Canal i hvilket Betänkande frågan om beläningsrätt för Actierne uti Rikets Ständers penningeverk bilf. vit hänvist att afgöras i sammanhang med de Reglementariske föreskrifter, dem Högloft.
1 Militär-Ledamot 1,200 1 d:o 1,200 1 Sekund-Chef för Konstruktions-korpsen 900 1 Lots-Direktör, sorn eger aflöning på Lots-Staten — 1 Chef för Sjökarte-Kontoret, med arfvode af särskilda medel — 1 Amiralitets-Kammar-Råd 4,500 Kansliet. Notarie 2,200 4 Kanslist 750 För Kanslist-göromålens bestridande samt för renskrifning . 850 För Advokatfiskals-göromålen — Föreslås att tillhöra Sekreterarens tjenste-åligganden. För renskrifning — Transport 19,100 Bih. lill R. St. Nuvarande. Kongl. Maj:t föreslagit löner och arfvoden. StatsLöner och arfvoden. Ljuspenningar. Sportler i medeltal. Summa inkomst. utskottet föreslår. R:dr. R:dr. R:dr. R:dr. R:dr. 1 Vaktmästare 1 Kammardräng 2 d:o Konstruktions-Kontor et. Tillökningen i Förvaltningens af Sjö-Ärendena anslag blifver således 6,870: —> samt ytterligare, i följd af anslagets till Lotserioch Fyrings-Staterne befriande från bidrag till aflöningen inom Förvaltningen Siats-Utskottet* Utlåtande M 72. Tab. K:o 4. Flottans Officers-Eorps. Nuvarande löner på stat. Egentlig lön med spanmålsförhöjning. Summa inkomst. 5 Dito I Dito II Dito 1 Kapiten 6 Dito 1 Dito 8 Dito t 1 Dito 3 Dito 1 Kapiten-Löjtnant 19 Dito 1 Dito . , Stats-Utsk. föreslår löner och tjenstgöringspenningar. Nuvarande löner på stat. Egentlig lön med spanmålsförhöjning. Tjenstgö ringspen ningar. Summa inkomst. Maj:t föreslagit löner och tjenstgöringspenningar enl. nuvar. fördelningsgrund. Tillökningen i anslaget för Korpsens atlönande blifver således 160,700 R:dr.
Om någon vinst kan upp komma genom en fortsatt discussion öfver det förslag jag tagit mig friheten framlägga, så vill jag i så måtto jemka detsamma, att jag tillåter de ofrälse ståndspersonerne, ehuru svårt det lärer blifva att definiera dem, att välja classvis eller i classificationer, eller huru R. o. Ad. behagar kalla det. Jag tror för öfrigt, att 220 Den 14 Mars. det var en stor modification i den eljest sä strängt uttryckta ståndsprincipen, att nemi. städernes innevånare skulle få välja samfäldt. Jag finner det orimligt, att en husägare i stad icke skall få en enda röst, då hvarje skräddare och skomakare får valrätt. Af 300,000 städernes innevånare, skulle på detta sätt 240,000 blifva uteslutna från valrätt; jag kan icke finna annat än att detta är en orättvisa, och att R. o. Ad. derigenom dessutom rctrograderar sina egne beslut. Frih. Palmstjerna, Carl Otto: I anledn.afHr Gr. Björnsljernas sista yttrande, tillåter jag mig fästa uppmärksamheten derå, alt Const.Utsk:s förslag i 5 § just medgifver hvad Hr Gr. önskar i afseende på städernes innevånare; nemi. rösträtt för alla, som der äro ägare af hus eller jord, äfven om de icke äro borgare. Aterstår således af Hr Grefvens förslag icke någonting annat, än hvad detta har gemensamt med det af Gr. Anckarsvärd framställda och redan af R. o. Ad. ogillade förslag. Ehuruväl jag, lika med Gr. Anckarsvärd, skulle önskat, att den aktade motionären något tidigare hade framkommit med sitt förslag, i hvilket fall det hade kunnat blifva föremål för ett moget begrundande, så likväl, då R. o. Ad., på sätt nämndt är, redan afslagit Gr. Anckarsvärds förslag, med hvilket detta står i nära sammanhang, hemställer jag till H. Ex. Hr Gr. o. Landtm., huruvida denna fråga må vidare kunna till öfverläggning upplagas. Jag tror det ej, och tillstyrker på denna grund afslag å den af Hr Gr.
Första kammarens förhållande till den andra och denna sednares numerära öfvervigt har äfven varit föremål för klander; men det är ju klart, att de, som skola betala skatterna och mest känna deras tyngd, äfven böra hafva mera att säga vid deras påläggande; derföre har äfven i de flesta länder med tvåkammar-systemet den öfre kammaren mindre eller rent af intet att säga i beskattningsffågor. ©tvifvelaktigt är att de mindre jordegarne skola framkomma med åtskilliga anspråk, men många af dessa äro så grundade på rättvisa och billighet, att de måste få sin lösning, ehvad reformen genomföres eller ej; skulle anspråken åter sträckas utöfver rättvisa och billighet, så få vi ihågkomma, att andra kammaren i sig innesluter ett antal ledamöter, som i dessa frågor icke hafva samma intresse som de mindre jordegarne, nemi. städernas representanter, hvilka genom att förena sig med första kammaren bereda denna en afgjord öfvervigt. Man har anmärkt som ett fel hos förslaget, att lie vinningen tages till grund för valrätten, och påstått att denna värdemätare icke vore användbar, dels derföre att den kunde helt och hållet försvinna, dels derföre att den ej vore fullt tillförlitlig, enär hvars och ens bidrag till staten ej berodde ensamt på bevillningen, utan äfven på hvad man skattade i form af tulloch konsumtionsafgilter. Hvad det förra vidkommer, så behöfver man ej spilla många ord på dess vederläggande, ty statens behof lära ej komma att så minskas, att bevillningen blir alldeles öfverflödig; och hvad den sednare anmärkningen angår, tviflar jag storligen på möjligheten af alt uppgöra en röstlängd efter de antydda grunderna. Skulle sådant dock vara möjligt, hemställer jag, om det verkligen vore lämpligare att grunda valrätten på konsumtionen, så att rösträtten komme att bestämmas t. ex. efter det qvantum kaffe man dricker, eller det antal cigarrer man rökar, eller mängden af de supar man förtär.
I sådan afsigt tillåter jag mig att till en början åter upptaga hvad min företrädare i den vid sistförflutna riksdag afgifna embets-berättelsen (sid. 177) erinrade derom, att föreskrifterna i 24 Kap. 5 § Rättegångs-balken, att »i Rådstufvurätt parterne böra vid middagstimma dagen förut stämmas genom anslag å Rättens dörr alt dom å tid föresatlan afhöra», ganska ofta leda till onödigt dröjsmål med rättegångens afgörande». Han föreslog, att nämnda stadganden borde ändras till likhet med dem, som gälla för underdomstolarne på landet, och att derjemte skulle föreskrifvas, att Rådstufvurätt icke må med doms utgifvande dröja längre, än tre högst sex veckor ifrån den dag, parterne öfverlemnat saken lill afgörande. Han fästade uppmärksamheten på den besparing af eljest illa använd tid, som vunnes derigenom, att parterne undginge att efterse anslag å Rättens dörr, hvilket måste ske i de städer, der parterne icke kallas af Rättens betjente, såsom visseriigen flerstädes brukades, utan att sådant vore i lag föreskrifvet. Han förklarade dock, att dylikt anslag i Konkursmål icke torde kunna undvikas, men förordade den förändring i 95 § af Konkurslagen att efter ordet skyndsamt borde tilläggas »och sist inom tre månader efter del målet blifvit lill afgörande öfverlemnadt» o. s. v. Jemte det jag sålunda upprepar denna erinran fogar jag dervid det tillägg, att utur 2 Kap 6 § Utsöknings-balken må uteslutas orden: Konungens Befallningshafvande i Stockholm kungöre genom anslag vid middagstimma, alt dess utslag i saken skall gifvas ut nästa dag derefter, och på den dagen bär utslaget stäldt vara. 109 Denna föreskrift har nemligen visat sig hafva samma menliga påföljder, som nyssnänmnda stadgande i 24 kap. 5 § Rättegångsbalken rörande anslag till utslag vid Stadsdomstolarne.
Allt det Fadren hafver, det är mitt; fördenskull sade jag, att han skall taga af mino, och förkunna eder. Någon liten tid, och I sen mig intet; och åter en liten tid, och I fån se mig; ty jag går till Fadren. Då sade någre af hans Lärjungar emellan sig: Hvad är det han säger oss? En liten tid, och I sen mig intet; och åter: En liten tid, och I fån se mig; och att jag går till Fadren? Då sade de: Hvad är det han säger: En liten tid? Vi vete icke hvad han talar. Då märkte Jesus, att de ville spörja honom, och sade till dem: Derom frågen I emellan eder, att jag sade: En liten tid, och I sen mig intet; och äter: En liten tid, och I fån se mig. Sannerliga, sannerliga säger jag eder: I skolen gråta, och jämra eder; men verlden skall glädjas; I skolen varda bedröfvade; men edor sorg skall vändas i glädje. När qvinnan föder barn, hafver hon sorg; ty hennes stund är kommen; men när hon hafver födt barnet, kommer hon sin bedröfvelse intet ihåg; ty hon gläds, att menniskan är född i verldena. Så hafven I ock nu bedröfvelse; men jag skall återse eder, och edart hjerta skall glädjas, och ingen skall taga edor glädje ifrån eder. Och på den dagen skolen I intet spörja mig. Sannerliga, sannerliga säger jag eder: Allt det I bedjen Fadren i mitt Namn, skall han gifva eder. Härtill hafven I icke bedit i mitt Namn; beder, och I skolen få, att edor glädje må varda fullkommen. Detta hafver jag talat till eder med förtäckt ord; den tid skall komma, att jag icke skall tala med eder med förtäckt ord; utan uppenbarliga skall jag förkunna eder om min Fader. På den dagen skolen I bedja i mitt Namn; och jag säger icke eder, att jag skall bedja Fadren för eder. Ty Fadren sjelf hafver eder kär, efter det I haden mig kär, och trodden, att jag är utgången af Gudi.
I anledning af Rikets Ständers, år i8i3 församlade, Revisorers tillkännagifvande, att Stats-Verkets inkomster för åren 1810 och 1811 icke kunnat tagas under granskning, i saknad af för samma år afslutade Riks-Hufvudböcker, enär Landsböckerna, som bordt vara författade och till Kammar-Kollegium insända ett och ett halft år efter redogörelseårets slut, då ännu icke från alla Län inkommit, och sedan en fullständigare inrättning af Riksboken samt Lands-Kontorens och Mili LieKon Lorets Böcker befunnits nödig, i hvilket afseende Stats-Kommissarien och Riddaren Widegren, på Eders Kongl. Maj:ts nådiga befallning, till Rikets år 1815 församlade Ständers Stats-Utskott framgifvit, af honom författade, upplysande kalkyler, hvarigenom Stats-Verkets ställning vid 1810 års början och sedermera de följande åren kunde närmare utredas; hade Rikets Ständer, som godkänt den af Stats-Koramissarien Widegren uppgifna method, uti underdånig skrifvelse af den 1 — 22 — Augusti *815, anhållit: att åtskilliga förändringar med Landsoch Militieböckernas uppgörande och afgifvande mätte vidtagas; att Riks-Hufvudböcker från och med 1810 till i8i5 måtte författas efter den af Stats-Kommissarien Widegren, uti bifogad promemoria och formulär till kalkyler och hufvudböcker, föreslagna method, hvilka hufvudböcker borde vara färdiga till slutet af Juni månad år 1817, äfvensom RiksHufvudboken för år 1815, hvilken komme att upptaga ej allenast StatsVerkets inkomster och utgifter från och med den 1 Januari till och med den sisla December, utan ock balanser af skulder och fordringar, så vid årets början som vul dess slut, och borde vara behörigen alslutad inom September månads utgång år 1817; att Riks-Hufvudboken sedermera borde vara färdig inom ett år och två månader efter årets slut; samt att en Slats-Kontorels Ledamot, hvartill Rikets Ständer foreslogo Stats-Kommissarien Widegren, måtte få sig uppdraget att hafva inseende öfver Riks-Hufvudboksdetaljen samt uppgifva och i underdånighet föreslå hvad biträde af betjening, som till det grannlaga och vigtiga arbetet, utom Boksluls-Kamreraren och dess Kammarskrifvare, erfordrades.
Strumpstickor, som i 1863 års taxa draga lika tull med finare gjutgods och smide, strumpeller 25 öre pr skålpund, under det medelpriset beräknats till 50 ä 55 öre pr skålslC0r' pund, hafva, sedan skiljaktiga tullsatser blifvit för de begge senare artikelslagen uppförda, funnits, såsom i värde närmast jemnförliga med opolerade Stålarbeten, böra dermed lika tullbehandlas; hvadan tullsatsen utförts, för år 1867 med 15 öre, och för tiden från och med år 1868 med 10 öre; till hvilka belopp den jemnväl i Traktaten med Frankrike blifvit antagen. Sedan tullen å Strängar, hvilken i 1863 års taxa utgör, för sådana af metall strängar. 20 öre och för »andra slag» 1 rdr pr skålpund, genom Traktaten med Frankrike nedsatts till respektive 10 och 50 öre, hafva dessa senare tullsatser blifvit här utförda. Vid Stuckarbeten, med hänvisning till Sten, »arbetad», har denna senare bestämstuckarbening för hänvisningen, i följd af den förändrade uppställningen af rubriken för Sten, utelemnats. Angående ej specificerade Stålarbeten, hvilka i 1863 års taxa finnas åsätta en ståiarbegemensam afgift af 50 öre pr skålpund, hemställde Komiterade, i fråga om Traktaten med Frankrike, att, enär värdet å finare eller polerade och å gröfre eller opolerade arbeten af stål icke vore mindre skiljaktigt än å arbeten af jern eller andra metaller, å hvilka olika tullsatser, med hänsigt dertill, blifvit bestämda, sådan skilnad ock måtte göras för stålarbeten, samt att, med tillämpning af hvad för artikeln Saxar härutinnan tillstyrkts, afgiften måtte komma att utgå, under år 1867, för de opolerade slagen med 15 öre, och för de polerade med 30 öre pr skålpund, samt från och med år 1868 med respektive 10 och 25 öre. Och äro de sålunda föreslagna tullsatserna, hvilka jemnväl i nämnda Traktat antagits, till oförändrade belopp här bibehållna.
König förklarar, att han, af Historien öfvertygad om de beriröfliga följder, som Judars innästlande i mängd uti fattiga länder mpdfört, tror sig ej sanslöst kunna bifalla hyad som han finnér bidraga till Fäderneslandets'skada och framtida förderf, ytan tvingas att upphäfva en varnande röst; att Polen, der Judarne utgöra en betydlig del af Folkmängden både i Städer och Eandsbygden , ej dervid vunnit; att de genom förskott och dermed åtföljande ocker hälla den ringare hopen i den största uselhet; att om Judaine erhöllo tillstånd , att i Sverige bosätta sig på Landet, den Svehska Allmogen, enfaldig, redlig och godhjertad, snart skulle på samma sätt som Polen blifva ett rof för deras, ocker ' och bedrägerier; atf en betydlig förlust skall inträffa, om sådana personer inkomma, sorn endast qvarblifva till dess de samlat någon förmögenhet på inbyggarnes bekostnad, eller sorn äro Lindansare, Taskspelare och dylika usla Konstmakare, eller ock sådana, som befatta sig med Vexel-vingleri, Agiotering, Ocker, Lurendrägerier , öfverflödsoch bedrägeliga varors utprånglande, underhaltiga Guldoch Silfver-arbetens försäljning, sorn aldrig införlifvas bland Landets barn, utan Utgöra en liten Stat i Staten, så mycket farligare, Den 5 Juli. 535 re, som enighet, penningestyrka, utländska för* bindelser och ill-slughet hos detta slägte äro förenade med en ihärdighet utan exempel och en guldtörst utan like.
”Välkommen, Waldemar! du har verkligen öfverraskat mig,” stammade Julie och lade sin hand i den, som han med hjertlig välvilja räckte henne. ”Jag vill hoppas, icke oangenämt,” svarade han och såg henne med en mild, men något forskande blick i ögat. ”Visst icke, gode Waldemar; men du hade varit ännu mera välkommen, om det skett förr.” I dessa ord låg en tvetydighet, den Waldemar kunde tolka på flera sätt. Som han var osäker om det rätta, åtnöjde han sig med att svara, det han omöjligt förr kunnat få permission. ”Men var förvissad, bästa Julie, att denna försummelse nu skall repareras; ty jag ernar blifva här en hel månad.” Julies svar härpå var högst osammanhängande. Hon kunde ej lösslita sin själ från tanken på den oreda, som oundvikligen måste uppkomma. Det närmaste föremålet för hennes bekymmer var baronen. Hvad skulle han säga, tänka och göra? Och huru skulle det gå med henne sjelf? Hon hade ej mod att tala uppriktigt med Waldemar; och huru skulle hon kunna säga honom, att hennes kärlek och fåfänga ständigt lågo i strid med hvarandra? Att hon sjelf började inbilla sig, att baronen ingifvit henne ett lifligare interesse, än som var förenligt med hennes lugn, och slutligen en viss, icke obetydlig fruktan, att Waldemar och hon icke passade för hvarandra, allt detta var just icke egnadt att blifva föremål för det första återseendets samtal. Sådan var Julies öfvertygelse, och hon teg, emedan hon icke visste hvad hon skulle yttra. Waldemar, som under detta långa afbrott noga betraktat henne, fattade hennes hand och sade vänligt: ”Jag hör att ni i dag skall resa till ett bröllop. Om du ej redan lofvat någon annan, så hoppas jag du tager din plats hos mig; min trilla är både rymlig och god.” Ingenting kunde, under närvarande förhållanden, vara mindre angenämt för Julie, än en så lång tête à tête med Klein. Dessutom hade hon lofvat åka med baronen.
Nådiga förordning af den 20 December 1815, om behörig 1verkställighet af hvad sorn är stadgadt, angående bränvinsbränningen, samt om ansvar för öfver trä delsen häraf, finner Utskottet inga skäl att tillstyrka annan förändring än hvad redan uti serskildt Betänkande är föreslaget och gilladt, rörande rättigheten att i städer, hvarest och i hvars granskap någon Besv. och Ekon. Utsk. Betänkanden. ' 245 landtmätare icke är boende, antaga en magistratsperson till justerare för bränvinsredskapens uppmätning och stämpling; samt att vid slutet af gdje §., hvarest justerarens arfvode bestämmes, tillägges: ”att justeraren för samma betalning, utom stämplingen, är skyldig meddela serskildt skrifteligt bevis, när så äskas, öfter pannerymden”. 12:0 Den uti någrs Memorialer yrkade förmindskning af en kanna, hvilket mått är utsatt såsom minimum af hvad hvar och en, som ej har minuteringsrättighet, äger att försälja, tror Utskottet icke böi-a antagas. Dä hvarje jordbrukare äger tiliverkningsrätt, och minuterings~ställe.n finnas på alla gästgifvaregårdar samt i alla Städer, hvarest den mindre förmogne kan efter tillgång och be^~ hof få köpa ett ringare qvanttimj så synes måttet af en kanna vara naturliga gränsen emellan det salu, som bör åtfölja tillverkningen, och det som tillhör nainuteringen. Det af en Ledamot inom Hedervärda Bondeståndet uppgjorda Förslag, att hvar och en, som skattar för Bränvinstillverkning, eller äfven dessutom vill åtaga sig denna skatt, skulle äga rättighet, att försälja till och med en jungfru bränvin, kan så mycket mindre till besvarande upptagas, som ej allenast sjelfva Hedervärda Bondeståndet det|;a Förslag högt ogillat, utan äfven derigenom tillfälle skulle öppnas för de största missbruk och ali skillnad uppliäfvas emellan tillverkning och minutering, eller emellan krögeri och Landtmanna-naring. s/}6 Btsv, •th Ekon. Ucsk, Betänkandcn, 13:0