Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Majit täckes genom serskild Nådig Resolution, den försutna tiden återställa; åliggande Rid”darhusDirectionen noga tillse, att hvad ofvanberörde "Författningar så väl härom t som i öfrigt rörande in”tioductioner, stadga, varder noggrant iakttaget,'*. Stå dessa ord qvar, och Författningen afår 1775 omtalar sättet, huru introduetioner skola af Riddarhus Direct ionen beviljas, så frågas, om icke Directionen af denna §. bör anse sig förpligtad, an meddela introduction P Om pröfniogen deraf hlifve ölverlemnad åt Directionen sjeif, skulle Ten Ii October c, m, lion försättas i en brydsam belägenhet. Äfven al: delta skäl och af klokhet, ehuru dess användande vid våra öfverläggningar bli i vit af en äldre man, än jag, tadladt, bör jag tillstyrka Ridderskapet och Adeln, att, hellre än att äfventyra förlusten af en ägande rättighet, endast lägga Memorialet till Handlingarne. Jag tror ej, att ett afslag derå vore rigtigf, och då jag befarar, att Herr Grefven och LandtMarskalken ej gör proposition till bifall; så återstår endast den 3 Herr Grejven och Landt Mar skalk en yttradej att han redan, då detta mål förra gången förevar, tillkännagifva sin enskilta öfvertygelse, hvilken sedermera icke eller förändrats. Herr Landt-: Marskalken förklarade således, att, enär 51 §. i RiddarhusOrdningen stadgade , att de personer, hvilka af Kongl. Maj:t blifvit till Grefvelig eller Friherrlig värdighet upphöjde, eller med Adelsskap benådade, men inom 2:ne år efter utnämnandet, icke sig till vinnande af introduction å Riddarhuset anmält, hade all vidare rätt dertill, enligt Kongl. Förordningen af den 8 Maji 1775 och Kongl. Brefvet af den 11 Februarii 1800 förlorat, så framt ej Kongl.
Stander, åt ett särskildt Utskott, öfverlemnat granskningen af de till ny reglering af Rikets Styrelseverk i allmänhet, afgifne förslag, och detta Utskott har redan till Riksens Ständer inkommit med sitt betänkande i detta ämne, för att af dem ytterligare granskas och derefter öfverlemnas till Kongl. Majits Nådiga profning ; men att den del af detta Betänkande, sorn angår Tull-Styrelsen emedlertid skall blifva ett öfverläggnings* ämne för de nu sammanträdda Fem Utskotten, kan jag icke godkänna; och anhåller att denna Anmärkning må såsom 388 Stats-Utskottets Betänkanden. min Reservation få åtfölja det Betänkande, som kommer att härutinnan meddelas.” —. Och som Ja således vunnir, kommer Beredningens förslag, att såsom Utskottens Betänkande till Respective Stånden afgå. Herr Uggla G. G. erhöll ordet och anförde: 'Emot detta slumpvis fattade beslut, får jag nu anmäla min Reservation. Jag finner mig dertill så mycket mera föranlåten, som Besluten i flere frågor af ämnet på Beredningen genom votering blifvit fattade, och deribland ett ganska vigtigt eller det om Tull-Tjenstemännens godtyckliga afsättlighet, som genom en Rösts pluralitet blifvit afgjord. Och får jag anhålla att denna min Reservation må blifva, jemte Betänkandet R. H. St. meddelad.” Härmed förenade sig Herrar Lagerhjelm P. oell af Uhr, GustaJ Ut Supra. Ex. Protocollo. {{. Stenholm Stats-Utskottets Betänkande. Ankom den 6 Dea. i8a3. Riksens Håglöf!. Stånders Statssamt Allmänna Besvärs och Ekonomi-Utskotts Utlåtande, I anledning af väckt motion, rörande Rustnings - skyldighetens utgörande under krigstid. TT*ill gemensam behandling af Statsoch Ekonomi-Utskotten, har Högloft. Ridderskapet och Adeln remitterat ett Memorial af Herr Konig J.
Holberg säger på ett ställe i dessa bref: » De, som hålla medelvägen, handla bäst; man bör äta för att lefva, icke lefva för att äta: den är lika tadelvärd, hvilken icke äter något af det, han har smak för, som den, hvilken äter allt, hvad han har smak för. Ty båda kunna aktas som de der hata sin egen kropp. » Jag har med särskild afsigt börjat med detta citat, emedan det kan tjenstgöra som symbol på Holbergs hela verlds-åskådning i allt som gäller moralen. Och det var ju som moralist, han helst ville bli bedömd och skattad, emedan det för honom ej fans något annat sätt att rättfärdiga en Ur dagens krönika. 5verksamhet som skönliterär författare. Det är måttan, som hr Leonard predikar, när han i Hexerie eller Blind AUarm varnar både mot öfvertro och otro. Det är alltid mot en öfverdrift, han varnar, vare sig han angriper storprataren, lärdomshögfärden, kannstöperiet eller resegalenskapen. Måttan är hans ideal af mensklig fullkomlighet. Det kan synas oss något nyktert och kanske också något magert. Men Holberg var. framfor allt nykter, och det var endast genom att hans diktar naturel var starkare än hans teori, som han kunde åstadkomma figurer som Jeppe, Oldfux, Henrik, Arv, Pernille eller Kilian. Med denna egenskap sammanhänga på det varmaste, hvad han vidare säger: » Från min tidigaste ungdom har jag städse märkt, att ingenting är så skadligt för min helsa som vällust. Fördenskull har jag städse lefvat mycket återhållsamt och sparsamt, så att, ehuru jag till åldern icke var mera än ett barn, sä tyckte dock mina öfriga kamrater, att jag lefde som en gammal man. Derför fanns det också sådana, som ofta tadlade mig, emedan de ansågo det stridande mot min ålder att lefva ett så återhållsamt och strängt lif, hrilket jag på den tiden hade så mycket svårare att finna mig i, som jag v^r hetsig och böjd för vrede.
Jag vill härmed icke hafva sagt, att icke Hr Tham, såsom medlem af denna församling, egt rätt att väcka sin motion, men jag instämmer i den siste värde talarens yttrande, att den innebär en syftning, sådan att jag aldrig mer vill återfinna den i någon annan. Frih. Creutz: Jag hade icke ämnat begära ovdet flera gån ger, men Hr Thams sista yttrande har gifvit mig anledning dertill. Han har nemi. sagt, att han i sin motion alldeles icke står i strid med den Heliga Skrifts mening om saken. Jag står fast vid de uttryck jag fällt om denna motion, och jag går ännu längre, i det jag påstår att den står i opposition mot den Lutherska kyrkans egna grundläror, de Symboliska Böckerna, hvilka af oss alla öro besvurna såsom E. St:s Fundamentallagar. Der förbjudes nemi., såsom uttrycken ordagrannt lyda, »att försvara sina meningar med våld och mord.» Hr Tham har nämnt, att han följt sin ed som prest, (i parenthes vill jag nämna, att någon sådan ed för predikaren återfinnes ingenstädes i Bibeln), och att han, till följd af denna ed, ansett sig förpligtad att framkomma med en så beskaffad motion, som han nu gjort; detta är så mycket mera förvånande, som presteden, med alla sina förvändheter, mig veterligen alldeles icke lyder på deltagande uti några lagstiftningsåtgärder, aldra minst i denna anda och syftning. Hr Tham har vidare sagt att åtskilliga? här upträdande personer, och var detta Hr Thams taktik äfven under föreg:de Riksdag, lösryckt bibelspråk ur deras rätta sammanhang; men jag påstår, att hr Tham lösryckt hela kontentan af den Heliga Skrift ur sitt sammanhang och sålunda förvändt Ordets innersta mening; och träder jag icke ett hårsmån till sidan af mina förra yttranden,-utan vidhåller hvad jag sagt, att nemi. Hr Thama motion står icke allenast i opposition mot den Heliga Skrift, utan äfven emot vår Kyrkas grundläror. Frih. Raab, Carl Adam:
Hvad helst man derföre nu vill uträtta, så skulle jag tro, att det blir ett oundgängligt villkor för framgång, att ställa detsamma i förening med denna tidsandans riktning. Ett medel att på detta sätt fastare tillknyta samhällsbanden äga vi äfven, men efter min tanke också blott ett, och det är att genom en ordnad communal-förvaltuing lemna folket tillfälle att deltaga i sin egen styrelse. Derigenom fästes medborgarens cnskildta intresse vid Statens, och i det insedda sammanhanget deremellan skall man finna den mäktigaste häfstången till nitälskan för det allmänna bästa. Men lika oklokt och brottsligt som jag anser det vara, att genom en blind protest mot framtiden, dess behof och fordringar, söka motverka ett fortskridande, som ingen menniskokraft mera hejdar, lika nödvändigt tror jag det också vara, att hvarje ny organisation ej ställes utom sammanhanget af det förllutna, och att man ej genom språng, eller lösryckande från sin bildningspunkt, utan genom successiv utveckling, söker närma sig målet. 344 D c n ao Juni f. m. Jag vet icke, om Sveriges folk ännu är moget till en sådan delaktighet i ordnandet af sina närmaste angelägenheter, men att hågen och intresset för offentliga förhandlingar ej mera slumra, derom vittnar mycket, och mest den spända uppmärksamhet, hvarmed nationen nu följer sina representanters arbeten. Må man derföre utan fruktan söka att utveckla denna håg, upplysa folkets dunkla dch orediga föreställningar, småningom förbyta dess oerfarenhet i statsangelägenheter till kunskap derom, och till insigt och om1 tanka för dess sanna bästa vända de blinda önskningar, det nu hyser. Må man vänja detsamma att betrakta lagen såsom sitt eget verk, och derföre älska och underkasta sig den; att älska monarken med lugn och orubblig tillgifvenhet, att vörda Styrelsen såsom nyttig och nödvändig, om också icke som gudomlig, att känna sina rättigheter och sitt kall att dem beskydda, alt befästa ett manligt förtroende emellan samhällsclasserna, utan öfvermod eller kryp, och att på detta sätt lära sig inse nödvändigheten att underkasta sig samhällets bördor, för att njuta dess välsignelser.
Att den af Riksens Ständer vid denna Risksdag för Kungsgården beviljade underhåils-summa, äfven'Vid detta tillfälle erbjudes, anser jag så mycket mera vara lämpligt , som den under Kungsgården lydande Egendomen ej lemnar tillräcklig afkastning för att dermed kunna bestrida Slottets och öfriga byggnaders underhållande, och Rosersbergs Kungsgård aldrig blifvit inbegripen uti den anslagssumma, sorn Riksens Ständer beviljat till öfrige Kungsgårdars Underhållande. I händelse, sorn jag hoppas, denna min framställning vinner Tit. bifall, torde jag få anhålla, det densamma méd de öfrige Riks-Stånden communiceras och till Stats - Utskottet remitteras i fall Ridderskapet Och Adeln ej skulle finna att beslut derå genast kan fattas.” 'aöcvj Stats-Utskottets Betänkanderii Och hafva Högvördige Präste-Ståndet samt Vällofl, Borgare-Ståndet, enligt Protocolls-Utdrag den 22 i nästlidne månad, förenat sig i berörde remiss; äfvensom Hedervärda Bonde-Ståndet genom Utdrag af dess Protocoll för samma dag, i anledning af Banco.Fullmäktigen Joli. Olssen Långbergs Motion, likaledes till Utskottet remitterat, att sig utlåta angående Rosersbergs Kungsgårds öfverlemnande till Kongl Maj:ts nådiga disposition under Dess lifstid, tillika med de till Byggnadernes underhåll anslagne 2000 K.’dr årligen. Då Rosersbergs Kungsgård, hvilken, i följd af Riksens Höglofl. Ständers Beslut vid 1809 och 1810 årens Riksdag, tillhörde Högstsalig Konungen och Dess Gemål föt Deras lifstid, senom Hennes Majit Enke-Drottningens bedröfliga frånfälle, nu blifver ledig att till Staten återfalla; har Stats - Utskottet, med instämmande uti de af Herr Grefve Posse andragne skäl, ansett sig böra tillstyrka Riksens Höglofl.
Sparre och Frih. af Ugglas antydt, att om principerna godkännas, vi hafva att motse en K. Propos. i frågan; men om dessa grundsatser, som K. M. framställt, till ingen anmärkn. föranleda, och E. Sl:r bevilja tillräckliga anslag, så hemställer jflg, om någon skälig anmärkn. kan göras emot den Eådgifvare, som tillstyrker K. M. att omedelbart sätta saken i verkställighet efter de af E. St:r godkända grunder. Jag föreställer mig att om denna punkt bifalles, kan en så beskaffad styrelse, som der är föreslagen, genast tillsättas, oell sedermera blir det svårt för E. St:r att neka de rundliga anslag som erfordras. Jag vill icke neka, att en styrelse är af behofvet påkallad; men tilldess allt detta blir fullständigt organiseradt, kunde denna befattning förenas med ett annat embete. I den landsort, jag tillhört, har jag erfarit att kollisioner egt rum mellan Fångvårdsstyrelsen och K. M:s Beflnde vid tillsättande af personer, och så kan det gå med den nya styrelsen också, så att man kanske komme till stora utgifter, utan att densamma egde tillräcklig myndighet; såvida icke på samma gång K. M:s Beflnde helt och hållet skiljdes från all befattning med skogarne. Detta åter vore ej rätt eller förmånligt, då nemi. K. M:s Befhde är i tillfälle att genom sine underlydande tjenstemän hafva den säkraste upgift öfver författningarnes efterlefnad. Jag skulle föreställa mig, att den ifrågasatta styrelsen, då man får personer danade till tjenstemän inom forstväsendet, borde inrättas så, att den blefve förenad med något annat embetsverk här i hufvudstaden, eller sattes under en Byråchef under något Depart., samt att alla befallningar utginga genom Konungens Beflnde.
Ehuru det är tillräckligen kändt, att det uppskattningsvärde, efter hvilket bevillningen utgått intill år 1862, ingalunda utgjort något verkligt värde, utan högst betydligt understigit detta, har jag dock ansett mig 72 Medeltal af areal, folkmängd, brukningsdelar, sädesskörd m. m. å ett mantal. böra i kol. 8 upptaga detta värde, emedan det är den mätare, efter hvilken bevillningen blifvit taxerad. Såsom redan ofvan är anmärkt, innefatta dock de i femårsberättelserna upptagne uppskattningsvärden, till större eller mindre del, jemväl värdet å qvarnar, sågar oell andra verk m. m., oaktadt förslaget till berättelserna hänvisar till dessas upptagande i tali. N:o 7, och det är ej heller klart, huruvida de uppgifna värdena alla hänföra sig till samma år, vare sig 1860 eller 1861, i följd af bruket att benämna de uppgifter, som ingått mot slutet af ett år, efter det följande året, då taxeringen verkställes. Af sådant skäl har för kol. 8 valts utdrag af hithörande beräkning ur Riksgäldskontorets Generalsammandrag öfver 1860 års bevillning. Enligt detta är mantalet i Wermlands län det högst och mantalet i Jönköpings län det lägst uppskattade. Förhållandet ställer sig emellertid helt olika, om man jemväl tager i beräkning arealen, och jag har derföre till tabellen tillagt en kolumn 11, i hvilken taxeringsvärdet är beräknadt i medeltal för tunnland, och befinnes då det högsta falla på Malmöhus län och det lägsta på de 6 nordligaste länen, för hvilka dock, såsom förut är antydt, den vidsträckta areal, som ännu ej är i mantal satt, naturligtvis utöfvar en störande inflytelse vid denna beräkning. Inskränkes åter jemförelsen till de öfriga länen, torde den åtminstone i någon mån vara ett tillförlitligare uttryck af jordvärdets förhållande länen emellan. När resultaterna af uppskattningen efter de nya grunder, som numera äro gällande, blifva tillgängliga, skall utan tvifvel utslaget af en beräkning sådan som denna blifva af ett verkligt intresse. Tab. Litt. Län. Areal fastland. Tunnland. Folkmängd.
Men då nu den boskilnadssökande med anledning af en redan ådagalagd gäldbundenhet eller oskicklighet att boet förestå, icke mera inskränker egendoras-samfälligbeten, än den redan före äktenskapet genom förord, grundadt på förmodad gäldbundenhet och oskicklighet, kunnat inskränkas, och då boskilnaden upphäfver giftorätten endast i den egendom af samfäld natur, hvilken endera maken väntar, men förordet gör det både i den egendom endera maken har, och i den han väntar; så förekommer destomindre någon anledning att anse den gäldbundna makens rätt genom en sådan följd af boskilnaden vara för nära trädd, som den inskränkning, hvilken verkas af förordet, icke sällan är ensidig, hvaremot den, som genom boskilnaden uppkommer, alitid är ömsesidig. Man invänder väl, att förordet är ett kontrakt, som fordrar de kontraherandes ömsesidiga bifall, men boskilnaden deremot en actus, som tillkommer på endera makens ensidiga begäran. Men då förord å ena sidan fordras, och på den andra medgifves, samt då dess tillåtna innehåll af lagen är bestämdt, och icke genom någon särskild öfverenskommelse får deröfver utsträckas; så följer deraf, att detsamma, i stället för att sjelft vara ett kontrakt, endast är ett vilkor i ett annat, nemligen i äktenskapskontraktet. Hvarje lag, som påbjuder eller medgifver egendoms samfällighet, måste grunda sig derpå, att begge makarne skola samfäldt bidraga till boets förkofran, och att giftorätten således icke skall vara blott de jure ömsesidig, utan äfven de facto sannolikt sådan. Boskilnad åter är ej möjlig, förrän den ena maken redan ådagalagt sin oförmåga att bidraga till boets förkofran, och osannolikheten deraf, att giftorätten emellan honora och den andra må någonsin de facto kunna blifva ömsesidig.
» En riktig Venus, » sa en fru bredvid mig och bjöd till att se fullkomligt ogenerad ut, fast det inte gick. » Ja, ' _både till form och innehåll, » sa ' jag bäskt. Militären applåderade som o m den varit galen, och andra herrar med, men inte Ruffen. Han såg bara olycklig ut! Ruffen hör till de män, som tycker o m att » titta litet i all oskuld » — och » i s m y g ». Det här var alldeles för mycket för honom på en gång, det såg jag. Men så tyckte jag just han kunde behöfva sig en liten läxa ändå, och så sa jag, utan att en smula låtsa om alla hans ryckningar i klädningskjolen (i min förstås). » Ofantligt bildande och så konstnärligt! » Nästa bild var ändå mycket naknare, efter det fruntimmret inte ens hade stålpärlorna och dessutom vände alla sidor till. » Nu vill jag gå, Lovisa, hä, hä, » sa Ruffen. » Betrakta henne som bara en vacker staty, gubben lilla, » sa jag. » Så bör man göra! » » Det kan jag inte, » sa Ruffen enkelt. Då reste jag mig upp och gick. I det ögonblicket kände jag alldeles bestämdt, att en stor orätt blifvit begången mot Ruffen — och kanske mot fler. När nu män, till följd af sin natur, inte kan se på lefvande, varmblodiga kvinnor (med eldsögon!) som på döda marmorstatyer (utan ögon! ), så är det också i hög grad orätt att utsätta dem för frestelsen att falla — om också bara med ögonen! Allra minst borde det ha skett i trohjärtade Gamla Stockholm! » Jag önskar jag fick fatt i Liljekvisten, » sa jag, när jag snodde af ut. » Jag önskar jag fick fatt i Liljekvisten. » » Jag önskar verkligen, att jag fick fatt i Liljekvisten! » Men det gjorde j a g inte, som väl var, ty hett lod bränner mer än gagnar, och för öfrigt, inte är väl han ansvarig för allt som sker inom Gamla Stockholms hank och stör, ty om så vore, så blefve nog åtminstone det stilriktiga s k y d d a d t!
Jemte underd. anmälan om detta beslut, få hos E. K. M Rikets Ständer i underd. anhålla, det E. K. M. i Nåder täcktes, dels låta lill allmän efterrättelse Kungörelse härom utfärda, med förständigande till vederbörande, om nämnde Författnings uppläsande från Predikstolarne minst eri gång hvarje år under hela den bestämda praescriptions-tiden; dels ock anbefalla Kongl. Vetenskaps-Academien, att till beredande för allmogen af en så mycket säkrare kännedom om den, i afseende på Riksgälds-Sedlarnes indragning, nu vidtagne åtgärd låta, uti de små Almariachorne för de arne år, sorn näst föregå den tid då Riksgälds-Sedlarnes emottagande i uppbörden skall upphöra, och således för åren 1841 och 1842, äfvensom för åren 1844 och 1845, eller de 2:ne sista åren, efter hvilkas förlopp några Riksgälds-Sedlar icke få af Riksgälds-Contoret inlösas, ifrågavarande Kungörelse införa. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 22 Januarii 1835. Uppläst och godkänd hos Ridd. och Adeln den 19 Jan. i835. Preste-Ståndet den 19 Borgare-Ståndet den 22 Bonde-Ståndet den 22 Rikets Ständers underd. Skrifvelse, angående verkställd revision af Mynt-Werkets Räkenskaper för år i83i. ^StatsUtsk. N:o 382.) S. A. K. Vid den af Rikets Ständer, genom deras Stats-Utskott, verkställda granskning af Mynt-Verkets i Kammar-Rätten med anmärkningar reviderade Räkenskaper för år 1831 , har icke varit något å Rikets Ständers sida att erinra; hvilket hos E. K. M. Rikets Ständer få härmed i underdånighet anmäla. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 22 Januarii 1835. Expedit ions-U iskottets Förslag till und. Skrifvelse IV.o 276.
Då Rikets Ständers vid sista Riksdagen hos Kongl. Maj:t gjorda underdåniga framställning om ändring af Författningarne, rörande Mutsedlar och jord-eganderätten till grufvor, allt hittills icke medfört annan åtgärd, än att Bergs-Collegii Utlåtande deröfver blifvit infordradt, utan att det ännu lärer vara afgifvet, och olägenheter i flere afseenden visa sig såsom följder af ofullständiga föreskrifter i delta ämne, får Utskottet, i anledning af hvad härom ytterligare blifvit yrkadt, och med ändring af hvad dess förra Betänkande innehåller, tillstyrka, att Rikets Ständer ytterligare hos Kongl. Majit göra underdånig framställning om denna angelägenhet, och anhålla att Kongl. Majit täckes deråt egna Nådig uppmärksamhet Stockholm den 2 Mars i84r - 22 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskotlels Betänkande> N.-o i4°- Reservationer.
LÖFVENSTRÅLE (till Constans). CONSTANS (betraktar honom med beundran). Min hjelte, min riddare. För andra gången har du frälsat mitt lif. LÖFVENSTRÅLE. Hvilken lycka för mig. (Derefter till sin bror.) Vi äro två grenar af samma stam. Vi hafva hvilat under samma bröst. Det finnes en medfödd känsla hos mig, som alltid säger mig hvad du tänker, hvad du gör. Akta dig att handla orättrådigt ... då träffas vi. (Han går.) Han är icke mera min bror, han är min förklarade fiende. Ve, öfver honom! Han måste störtas. Tjugondeförsta Scenen. DE FÖRRE, utom B. LÖFVENSTRÅLE. En stunds tystnad, hvarunder RIKSRÅDET och A. LÖFVENSTRÅLE betrakta hvarandra med stolta blickar. CONSTANS begifver sig till balkongen. Han skall ej undgå mig. RIKSRÅDET (afsides). A. LÖFVENSTRÅLE (sedan han gått ett hvarf öfver rummet, med mycket lugn). RIKSRÅDET. A. LÖFVENSTRÅLE (afsides). Nå-å, Ers Excellens, hvad säger ni om honom? Om hvilken? Om hvilken annan, än om tillställaren af detta obehagliga, bullersamma gatupplopp? (Riksrådet fixerar honom med förundran.) Huru? LILJEBORG (afsides). A. LÖFVENSTRÅLE. A. LÖFVENSTRÅLE. Ni är en man, Ers Excellens, som behöfver lagliga vittnen för att få sak med era fiender. Hvad menar ni? Hvem menar ni? RIKSRÅDET. LÖFVENSTRÅLE (med ett smädligt leende). Er skarpsynhet inser säkert, att ni ej har någon annan att tacka för folkets så artiga uppmärksamhet emot er denna afton, än ...min bror. Bra! Er bror? LILJEBORG (afsides, hastigt). RIKSRÅDET. LILJEBORG.
Om jag än skulle nödgas uppoffra min bestämda öfvertygelse i afseende på olämpligheten att anslå vidare Statsmedel, så kan jag aldrig, frångå nödvändigheten att först undersöka och pröfva, huruvida ej genom indragningar af erkänd t onödige eller mindre nödige Lärafebeställningar ganska betydliga tillgångar skulle kunna vinnas. Det är icke min skyldighet, alt reda det nästan alldeles ovidrörda i denna del; men jag anser det vara Representationens rätt, att fordra en sådan utredning såsom prasliminairvilkor för nya anslag. Utskottens Utlåtande, i afseende på den härom gjorde anmärkningen, dervid de 44 Den 14 Augusti f. m. säga sig hafva fästat en serdeles uppmärksamhet, kan jag icke anse såsom sådane, på undersökning och facta stödde, omdömen, hvilka kunna ega anspråk att öfverflytta öfvertygelse på andra. Utskotten tala här åter om idel förbättringar och utvidgningar, under det de förmoda, på grund af UppfostringsCommitteens utsago, att någon inskränkning icke blir möjlig. Det är således åter på Committeens opröfvade förslag, som man skall bygga; men nu är detta förslag förklaradt hvilaude, och jag frågar å nyo: är det icke högsta skäl, att anslagsfrågan äfven skall blifva det? Alla Utskottens skäl och argumenter äro ju hemtade från Committerades förslag, ehuru Kongl. Maj:t uttryckligen förklarat, att dess hufvudsakliga granskning och slutliga afgörande bör uppskjutas. För min del kan jag icke undgå att anse anslag af betydande summor för en hufvudsak, ehuru den sista, att böra komma i betraktande. Jag vågar begagna ett uttryck, som vi höra ofta nyttjas, men kanske sällan med mera skäl: ”tiden är ännu icke inne,” säger man. Svårligen torde någon tidpunkt kunna väljas mindre passande för stora anslag. Läroverkens personal torde få lills vidare, för att bruka en frejdad talares ord, "rätta mun efter matsäcken ” äfvenså väl som Folket måste göra det. Om en Professor i Upsala ej har så stor lön lill Den 14 A u gus t i f. rn.