Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Cederström gifvit oss exempel i fråga om de trasiga hyxorna, så torde man finna att det vore i högsta grad olämpligt att det intogs i lagtexten, emedan den skall innehålla bud, som skola eflerlefvas, men icke tornina hotelser, ulan i thy fall vore det då lämpligare, alt något sådant intogs i den ingress, som vid lagens promulgerande torde komma att sättas fr ani för lag-§§:na. Är meningen att stifta en lag, som skall binda kommande Ständer, så skulle Ständerne, om de försökte något sådant medelst en civillag, visa sin egen okunnighet om i §:n Riksd.- Ordn., hvilken säger, att R. St. ej kunna bindas af andra föreskrifter, än Rikets grundlagar; hvaraf följer, alt örn också i denna privalbanklag de mest positiva stadganden intagas emot all hjelps meddelande, kan sådant dock icke hindra kommande Ständer, om de så finna för godt, att Den 20 Februari e. in. 565 sträcka en hjelpsam hand åt en landsort, som kommit i villervalla genom ramlandet af en privatbank. Dessutom vågar jag tro, att det innebår nog mycket förtroende till, och nog mycken hö'g tanke om sin lagstiftnirigsvishet, att föreskrifva stadgar med hänseende till möjligen inträffande olyckliga förhållanden; jag vill hoppas, att sådana förhållanden ej må inträda, men olyckan ligger icke utom den tänkbara möjlighetens gräns, och det vore icke blott oklokt, utan rent af oförsvarligt, om vid en sådan olycka Staten ej skulle komma emellan och rädda en landsort, som möjligen genom den hastigt lemnade hjelpen lätt nog kunde dragas ur förderfvet, men som, lemnad åt sitt öde, skulle råka i ett långvarigt aftynande och förderf.
Utskottet sätt sig älagdt att projcctera och granska Grundlagarne, htvilka ästven innehälla föreskrifter om alla Utskottens sammansättning och bestämmandet af deras göromål; hwadan ock samma Utskott lärer kunna censeras mest i tillfälle att förlika de möjligtwis förefallande stridigheter om andras nödtvändighet eller behörighet. Om äter i Plena, tvid en Propositions framställande^ olika begrepp uppstä angående rätta tolkningen af Grundlagens bokstafliga lydelse, hwilket fall dock bör blistva sällsynt, torde en för ttvistens afgörande nödig förklaring as bokstaftven ef innebära en sädan förklaring af ssclfiva sakmeningen, som fordrar Riks-Ständens sammanstämmande beslut. I denna öfwertygelse, och pä det ef en uppkommande ordstrid mätte onyttig! förlängas, har Utskottet prosecterat den åtgärd i slik händelse, som ofwanäberopade 55 Z innehäller, och hwilkcn ätgärd ej synes lämpligen kunna annorstädes »verkställas än hos Constitutions-Utskottct. När Niks-Ständen i sina beslut öfwer någon för dem gemensam fräga stadna uti skiljaktiga meningar, wore det förmodligen mindre rädligt att lemna frägan outredd, knuten oupplöst, dä till afwentyrs, gcnoin en ofta i sig sjelf obetydlig jcink - Memorial N:o 3. 97 liing, törhända blott genom en förändrad ordställning, och utan allt förnärmande af hwarje Stånds särskilda decisions-rätt, ljus, reda och sammanhang kunde till »väga bringas. Om denna i 72 § föreslagna jemkning pröfwas gagnande och nödig, torde handläggningen derwid wara mest förenlig med det eller de UtskottS bestämmelse, der malen hwart förslg förut blifwit utarbetade, och der en redan inhämtad fullständig kännedom af sjelfwa frägan i hela des widd bör kunna lätta utwecklingen afnieningarne derom och möjligheten att sammanjemka desamma.
215 som på den sednare beror, är inskränkt till de fall, då antingen samma myndighet eller tjensteman icke, efter hvad derom särskildt finnes förordnadt, är stationerad på bestämd ort, eller ärendet i och för sig är af beskaffenhet, att detsamma anses böra komma till Konungens Befallningshafvandes kännedom. Om remiss till vederbörligt Utskott får jag vördsamt anhålla. Stockholm den 15 November 1865. Curry Treffenberg. Af Herr Treffenberg, Curry, om ändring i 2 § £ Kap. Strafflagen. Det har mången gång förefallit mig ofattligt, att vid sednaste riksdag, under öfverläggningen om dödsstraffets bibehållande i den nya Strafflagen, så vid t jag vet, ingen stämma höjdes till protest emot den råhet, som midt in i nittonde seklet bjuder menniskokraftens omedelbara användande vid verkställandet af detta fasansfulla straff. Det vill dock synas mig som borde både vedersakare och förfäktare af dödsstraffet kunna komma öfverens deruti, att sjelfva sättet, på hvilket straffet verkställes, utgör en skam för vår civilisation, och att för hvarje gång en schavott nu reses, på samma gång schavottera!' också en lagstiftning, som låter den ena menniskans hufvud falla för hugget af den andras svigtande hand. Man har sagt att Statens majestät uppenbarar sig mest imposant uti dödsstraffet. Ar det så, må man då åtminstone tillse, att intrycket häraf icke forlryckes af sådana anordningar vid straffets utförande, som kränka icke blott den esthetiska, utan äfven den moraliska känslan. Är detta argument från den sunda oförvillade känslans område nog, eller behöfver jag framtaga ett annat från praktikens blodade rustkammare? Jag frammanar då eder, vålnader af alla lifdömda, som genom skarprättarens osäkert mättade hugg blifvit i bokstaflig mening slagtade på galgbackarne, jag frammanar eder, för att anklaga samhället, som, då det dömde eder till döden, låtit eder undergå tusende dödar.
Det första har Utskottet anfelt icke rilhöra dest äcgard, och i det andra tiltror Utskottet sig icke äga fullkomlig kännedom för at lemna nägra föreskrifter. Wid hwad Riksdagsmannen Uiic öbmanföy öfrigt yrkat, angående öpna k-rt^lisr til äterwinnanr de af det som genom 1696 ars Skogs-( omm> LionsDomar frangatt en del Hemman/ får Utskottet anföra; at Utskottet anser stadgandet härom i Kongl. Förklaringen af den 8 November 1786 wara med. tzag och billighet öfverensstämmande. I anledning af alla Vesta uptagne anmärkning gar, samt i grund af de skäl Allmänna Beswärsoch Oeconom^-Urskottet wid deras beswarande, til stöd för bibehållande eller förändring af sit förut afgifne Betänkande, anfört, fa Utskotten nu til Riksens Högloft. Ständers egen pröfning framlem? na deras gemensamma utlåtande i detta amne» Dä Utskotten, pa de skal förra Betänkandet innefattar och efter den erfarenhet Utskotten derom äga, ännu anse Jägeri-Stalen pa de flesta ställen öfwerflödig och onyttig, tro Urskotten likwal med afseende pä anmarkningarne derwid, ftagan om dest Den 14 Mars. e. m66§ Setz indragning/ sawäl som angående hushällningen af allmänna Skogar/ i hela detz widd/ wara af en sadan beskaffenhet, ar alia locala omständigheter aro nödwandige at kanna / för at wid stadgandet af en Lag i verra fal! undwika mitztag, och ar särskilde föreskrifter, larnrade efter LaudrorrerneS olika beffaffenhec, aro rjenligare an en enva allman Försättning. Urskorren fa derföre worvsamligen förestå: i:o. Ar Riksens Högloft.
Hvad åsigter man än må hysa om den 2:dra punkten i detta förslag, så tror jag likväl, alt alla de, som verkligen önska att stambanor måtte på Statens försorg byggas och utföras, samt stå under dess förvaltning,' samt att vi icke må komma i allt det trassel, sora skulle npstå, i händelse enskilte rådde om ett stycke af banan och Staten ett annat; jag skulle tro säger jag, alt alia de, som äro af den åsigten, kunna bifalla dem lista punkten, sådan som den nu i Utskis förslag är upställd. Skulle den återremitteras, så ber jag att få fästa upmärksamlveten på den våda, som deraf kunde blifva en följd, nemi. alt man alltid skulle'tro, att en återremiss ionebure ett hyllande af den grundsatsen, att banorna borde af enskilte bekostas. Jag hemställer derföre ånyo, att R. o. Ad. måtte bifalla 4en ifragavartde lista punkten af förslaget, hvarom jag vördsamt anhåller att Hr Gr. o. Landtm, ville framställa propos. till Ståndet. Hr Montgommerie, Rob. Nils Germund: Utan att inlåta mig i tvist om huruvida stambanor böra anläggas af Staten eller enskilte, får jag nämna att de anmärknu-, som blifvit gjorda emot formen af ifrågavar:de §, icke synas mig vara af beskaffenhet, att böra föranleda dess återremitterande. I §:n står, att alla stambanor skola hädanefter ”anläggas och utföras genom Statens omedelbara försorg, samt att sålunda anlagda stambanor, med allt hvad dertill hörer, komma att anses såsom allmän tillhörighet och stå under Statens tillsyn och förvaltning.” Jag skulle tro, att §:n är klar och alt ingen betänklighet i afseende på dess rättsenlighet bör upstå. Man säde, att, genom ett framdeles fattande beslut, man skulle medgifva alt enskilte finge deltaga med Slaten i banornas anläggning, och att det i sådant fall icke vore riktigt att här står alt banorna skola anses såsom allmän tillhörighet, emedan de då både vore enskiltas och Statens; men det står likvist i §:n, ”alt alla stambanor hädanefter anläggas och utföras genom
I sammanhang med hvilken motion XJtskotlet fått emottaga ett af Herr Halling dervid afgifvet yttrande, uti hvilkethan, som funnit det hafva variL en väl betänkt utväg af Rikets sistförsamlade Ständer, att genom olikheten i tryck hastigt skilja Bankens skillingssedlar från hvarandra, tillkännagifvit sin önskan, att det Utskott, som komme att behandla Herr Rf dins motion, måtte tillse, huruvida icke, genom något serskildt format eller tryck för hvarje slag af Riksgaldssedlar, desse kunde lika säkert utmärkas och såmedelst öfverklagade förlusten å desamma förebyggas; hvarjemte Herr Halling, till bevis att många tvister, äfven med nu gällande föreskrifter om grunderne för antagande eller cassation af i omlopp varande förslitne sedlar, kunde uppstå, och alt stadgandet om söndrige sedlars uppklistring gåfve mycken anledning lill svek och bedrägeri, åberopat ej mindre de sedlar Herr Rydin företett, än ock 2:ne af Herr Halling bifogade; och har Herr Halling slutligen erinrat, att det ville synas, som skulle ett förbud emot all klistring af sedlar, vid påföljd af sedelns cassation, hvilket i andra länder egde rum, utgöra ett correctiv emot sedelmyntets ovarsamma behandling.
Od) beläggad ej tninbre geometriffa bartor, än pergamentdbref på bet fatt meb diarta ftgiKata, att bettfamnta påftiftrad fyattblingeit, f)»ar»ib åtmiits flotte få uipcfet af papperet, jemte ftäntpetn, bör fafif)äftad, att bera fan tecfnad, titt t)»ab bofument cpartatt t)örer. donationer, refotutioncr berå, font antingen efter $8årt fpecietta förorbnanbe etter allmänna författningar förläs nåd i gobd etter penningar af attmänna mebel, få »ib ©tatdwerfet, font af anbra publifa fafor od) fottber, när gåf»an i »ärbe etter penningar går öfwer 50 9t:br, förfed nteb ftäntplabt papper efter fer för bmtörabet. ^aftebref förfed meb charta figittata titt ett fjerbebet emot t)»ab för $öpe ocf få i förfallande meb be mindre, bod för fern* mattdbelen ej under . £eftamenteit, fåfom be ber funna uppfäfmad elter förän* brad, beföfma trid förfta uppmifanbet inför 3)ontflol ide förfed nteb fägre cfarta än inett, bå teftamentet tmtnnit laga fraft eller genom fintlig dont blifmit (la b fä fia b t, bör, fåfom ett milfor för begagnandet, beräfttad ocf utgörad ftämplabt papperd* afgift efter befålltta märbet af bet bortgifta, enligt bo* uppteditittg, nemligen: i:o fou egenbom nteb fult eganberätt, titt trefjerbebelö procent; od) 2:o fotegenbom, font, efter få beffaffabt förorbnanbe ej är nteb eganberätt, utan enbaft nteb npttjanberätt, öfwer Cd) bör befutom, ont d)artae
Enligt dej vid ansökningen fogade kartor och beskrifningar, upprättade nästlidet år af vice Kommissions-landtmätaren Ernst Ek, utgör åkern vid Nytorp 4 tid 30,5 kpbl, vid Lilla Tjärbruket 5 tid 22,3 kpld ängen a » 3 a 2,1 a a a a 8 a 0,8 a hagmarken a 20 a 1,7 a a a a 12 a 15,8 a eller tillsammans Nytorp 28 tid 2,3 kpld och Lilla Tjärbruket 26 tid 6,9 kpld; hvilka uppgifter likväl, vid jemförelse med de till grund för begge lägenheternas skattläggning tagna kartebeskrifningar, af år 1788 för Nytorp och år 1829 för Lilla Tjärbruket, förete vissa skiljaktigheter och deribland den, att vid sistnämnda boställe en areal af 2 tunnland 2^ kappland, betecknad på 1828 års karta med N:o 5, blifvit från 1859 års, karta, utan känd anledning, utesluten. Sedan ofvanberörde underdåniga ansökning, hvilken så väl vederbörande Kronofogde och Häradsskrifvare, som t. f. Öfver-jägmästaren i länet, förordat,blifvit till Kongl. Majit insänd af Dess Befallningshafvande, med tillstyrkande af nådigt bifall på den grund, att en noggrannare bevakning af allmänningen skulle genom det sökta utbytet vinnas och att Nytorp, ehuru mindre till åker och äng, än Lilla Tjärbruket, egde större areal och, enligt hvad t. f. Öfver-jägmästaren upplyst, bättre jordmån, än detta sednare så att Kronan, genom Nytorps emottagande i stället för Lilla Tjärbruket, icke skulle lida någon förlust; så har Kongl. Maj:ts och Rikets Kammar-kollegium, efter erhållen nådig remiss och verkställd utredning af ämnet jemväl i General-Landtmäteri-kontoret, bland annat upplyst, att Nytorp, enligt skattläggning och tiondesättning, hvilka 12 Kongl. Majus Nåd. Proposition N:o 80.
Då likväl frågan härom se dermera förfallit, på den grund att någon öfverenskommelse om vilkoren för egendomens öfverlålande till barnhus-inrättningen icke kunnat åvägabringas, hade Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Stockholms län, som redan år 1856 framställt angelägenheten deraf, att länets sjukvårdsanstalter i hufvudstadcn ordnades på ett sätt, som vore mera ändamålsenligt, än nu vöre förhållandet, uti skrifvelse den 15 September sistlidet år, enär behofvet för länet af en oafhängig sjukvårdsanstalt inom hufvudstaden för såväl lasarettssom kurhuspatienter ännu qvarstode och årligen allt mera oafvisligt gäfve sig tillkänna, i enlighet med deputerades från länet vid sammanträde den 29 Juli nämnda år fattade beslut, i underdånighet anhållit om allåtande af nådig Proposition till Rikets Stäuder derom, alt ofvanomförmäida, af Rikets Ständer år 1815 till kurhus-inrättning för Stockholms stad och län öfverlåtna, egendom å Kungsholmen måtte, med derå vid öfverlåtelse!) befintliga åbyggnader, få af staden eller länet inlösas, eller ock, vare sig hel och hållen eller delvis, till annan allmän inrältttih. till 11. St. Prol. 1802 & 1803 4 Sami. 1 Afd. 3 Hand. 12 Haft. 1 2 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 157. ning eller enskild person föryttras, under förbindelse för den part, som sin andel deri afhänder, att anskaffa och inrätta en behofvet motsvarande, ändamålsenlig sjukvårdsanstalt för kurhuspatienter. Sedan ej mindre Kurhus-direktionen än äfven Öfver-Ståthållare-embetet, uti afgifna, infordrade yttranden, förordat Kongl.
Jag anhåller få uplysa, att i Norska lagen, ang:de bränvinsbränningen af år 1851 stadgas: ”att den som företager sådan bränvinsbränning eller omdistillering, som till följd af denna lag är otillåtlig, straffas första gången med böter från 10 till 100 speciedaler och sedermera för hvarje gång från 20 till 200 speciedaler, eller fängelse vid vatten och bröd; hvaraf sig visar, att den af Utsk. föreslagne latitud icke är större, än den våra bröder Norrmän antagit, och jag ser således ingen orimlighet i Utsk:s förslag, utan finnér det tvärtom vara ganska tjenligt, hvarföre jag instämmer i Hr von Hartmansdorff åsigt. Jag godkänner således förslaget och anhåller, att R. o. Ad. måtte göra detsamma. o Hr Akerman: Då jag i milt förra yttrande nämnde, att den ifrågavar:de Förordn., innan den utfärdas, blir, efter Högsta Domstolens hörande, af K. M. granskad och rättad, har jag härmed ingalunda haft för afsigt, att inlåta mig i någon strid med dem, hvilka påstå, att denna lagstiftning tillkommer ensamt K. M., och jag vill lika litet sorn någon annan af de värde talarne öfverlemna eller bortskänka någon af R. St:s konstitutionella rättigheter. Som jag emedlertid redan nämnt, alt jag icke anser K. M. hafva Sig den ekonomiska lagstiftningen ensam förbehållen, och således icke heller äger att ensam bestämma urbota bestraffningar, och jag är öfvertygad, att K. M. icke godkänner de föreslagna urbota bestraffningarne, sedan Högsta Domstolen blifvit hörd, har jag ansett mig kunna, utan att på något sätt efterskänka någon R. St:s konstitutionella rättigheter förutsätta, att K. M. på egen hand skulle i denna lagstiftningsfråga kunna komma till rälta. Gr. Sparre: Frih. Cederström har åberopat Norska lagstift ningen till stöd för Utsk:s ifrågavande förslag. Häremot vill jag anmärka, alt Norska lagen i allmänhet är bygd på latituder, och att detta varit skälet, hvarföre sådane influtit uti bränvinslagen i Norrige.
Jag har här i min hand ett utländskt mynt, hvars periferi är alldeles lika med vårt nuvarande 4-sk:s-stycke, endast skiljande sig derifrån, till tjockleken. Detta utländska mynt är hvarken svårbandlerligl eller för tunt, samt har en ganska vacker och tydlig prägling. Att hysa farhåga för delta lilla mynts nedsmältning, är öfverflödigt, emedan det icke finnes till någon mängd hos en och samma person, till afsalu, •— det är tvärtom ett högst beqvämligt skiljemynt, som man ogerna afyttrar, utan i behofvets stund. Den 22 Februari e. m. 247 Frill. Tersmeden: Ifall R. o. Ad. ej skulle gilla Utsk:s hemställan uii ifrågavande hänseende, eller att del blifvande 10-Örestyclset skulle utmyntas af 12-lödigt silfver, utan funne det ändaraålsenligare att, i enhhet med K. M:s Propos., detta mynt utpräglades af 8-lödigt silfver, sä får jag hemställa, huruvida en äterremiss för tillvägabringande af det önskade resultatet är nödig och om det icke ginge an, att R. o. Ad. genast antoge K. M:s föislag i förevarrde hänseende. Det kan ju icke blifva fråga om annat än bifall till Utsk:s hemställan eller K. M:s förslag och således skulle en ålerreraiss, enl. min . åsigt icke medföra någon nytta utan endast förorsaka en onödig tidspillan. Hr von Kraemer: Om man reser i främmande länder och ser deras underhaltiga silfvermynt af mindre valör, så tror jag alt man ganska hastigt skulle förlora lusten alt införa dylikt mynt i Sverige. Jag har här åtskilliga Groschen-stycken, hvilka äro sä fula, alt jag är öfverlygad, att hvar och en som ser dem, icke skulle vilja, att vi skulle få ett sådant mynt.
Hvar och en af besättningen åligger: att ställa sig till noggrann efterrättelse hvad af fartygets befäl anbefaldt varder, såväl ombord å fartyget, som i dess båtar och under tjenstgöring i land i och för fartygets räkning; att både i hamn och till sjöss på det sorgfälligaste värda fartyg och gods i allt hvad på besättningen kan ankomma och ej försumma åliggande tjenstepligter, vare sig natt eller dag, sokneeller helgedag; att iakttaga den särskilda tjenstgöring, honom ombord tillhör, såsom styrman, machinist, timmerman, matros, jungman, kock eller skeppsgosse; att 65 att deltaga i lastning och lossning, hvarifrån dock machinist är befriad; allt vid äfventyr alt ersätta den skada, som genom motvilja eller försummelse i ett eller annat (all rederiet tillskyndas kan. § ss. Till styrmannnens befattning hörer: att hålla vård och tillsyn öfver fartyg och gods. Han före, vid lastning och lossning, anteckning öfver godset, samt ansvare i öfrigt befälhafvaren för allt det han emottager och för godsets behöriga stufning. I befälhafvarens frånvaro eller vid hans förfall träder styrmannen i hans ställe, dock så att ärender af vigt, som utan skada kunna uppskjutas, öfverlemnas till befälhafvarens afgörande. Äflider befälhafvaren eller öfvergifver han fartyget; tage styrmannen befälet och fortfare dermed till dess, enligt § 27, ny befälhafvare tillsättes. Hvar och en af besättningen hr, med de undantag, § 71 innehåller, förpligtad att följa fartyget till den Svenska hamn, der lossning slutar. Ändras, när fartyget är till utlandet bestämdt, den resa, förhyringskontraktet innehåller, till annan utländsk ort, eller kommer fartyget, efter denna resas fullbordande, att gå vidare till utländska hamnar, vare den förhyrde ändock förpligtad att åtfölja fartyget, såsom sagdt är.
Till följd af 3:ne Riks-Stånds sammanstämmande beslut vid 2o:de punkten, förfaller den af Vällofl. Borgare-Ståndet gjorde förändring uti den under Litt. D. upptagne rubrik framför 2Ö:te punkten. Beträffande omsider slutperioden uti Utskottets Utlåtande N:o 16 (pag. 95), så är väl genom 3:ne Riks-Stånds beslut afgjordt, att en föreskrift, till närmare bestämmande af hvilka ärenden i Baneo-Verket böra hemlige hållas, skall ega rum; men då jemväl de Riks-Stånd, sorn biträdt denna åsigt, varit i afseende på sjelfva redactionen af slutperioden från hvarandra skil jäktige, och således samtlige Riks-Slånden i denna del fattat serskilde beslut, har Utskottet ansett sig höra uppgöra en ny redaetion till sammanjemkning, i möjligaste måtto, af de olika meningarne, samt får i sådant afseende föreslå, det må ifrågavarande slutperiod förändras till följande lydelse: att Rikets Ständer må, med stöd af 86 §. Regerings-Formen, jemförd med 2 §. 4 'norn Tryckfrihets-FÖrordningen den 16’ Junii 1812, förklara,. att lill ärenden, hvilka i Bänco-Yerket böra hemliga hållas, skola räknas de beslut och åtgärder, Fullmägtige fatta och vidtaga i afseende på den reela fondens vidmagthållande, så alt Fullmägttges öfverlaggningar och beslut härom ej få yppas, innan desamma gått i full verkställighet, samt alt, lill följd häraf,, serskildt protocoll Bih. till R. St. G Sami. 1 J/J. 2 Band. 4» Mancc~Utikott<sl$ Memorial N.o So, öfver desse ärenden skall bållås, sorn, jemte alta dertill hörande handlingar, kommer att under hemligt förvar förblifva, intills besluten i verkställighet gåttj. Stockholm den »4. Biks-Ståndens. STOCKHOLM, Egkst.eihsila Tryckeriet, i834 Hör till Banco-Utsk. Mern.
Ketsrvsoch Gästgifvare-skjutsen ar äfwen af den bestassenhet, at jämna och täta hinder deraf upkomma för all skags göromål, en Landtman tilhör; det är nästan ingen dag eller timme i dygnet besse äro säkre för Skjutsbud; dyrlejde drängar, tunghällen redskap och kostvara dragare skola undergräfva ^andtnarnnens upkomst (det är allenast h,vad som hörer til Rikets förswar som synes böra följa Landtmanne'.-. såsom en skyldighet emot en ival as» p.chad ersättning) men ingen författning i öfrigt lär kunna uptänkas, som ålägger Landtmannen at beständigt hälla pä Landsvägen med sina hästar för all slags resande. Ut iles har delta blifvit oirlervevallc, der de resande icke allenast fä erlägga sadan betalning, font gör inkomsten as Sjulsen til en Näringsgren utan mäste äfwen betala sör de magars underhäll som den resande nyttjar och likwäl bruka den foglighet at den skjutsande ej allenast sak köra sina hastar sjelf, utan äfwen äka med efter omständigheterna; hwad more da mera billigt, naturligt och rattwiji, an den sa kallade G.stgifware-stjutsen, antingen lika som med Markegängen förfares, ärligen utsattes til sit warde, om Allmogen skulle bestrida den, eller ock pa entreprsiiaä /^uÄion utropades, hwarwid de, som intereslera sig för de resande, äfwen hafva tilsälle at göra sina anbud, genom Hwilken utwag stjukslrgan kunde ju aldrig blifva hwarken för hög eller sör läg, häldst sselftve de Resande af Landets Jmvcnaare skulle ä den andra sidan jämnväl njuta frukt af de framsteg et fredadt och wäl stött Jordbruk kunde Ådagalägga.