Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hamilton åberopat förhållandena i erkcstiftet, som stöd för att sådant behof icke förefinnes; men om vi gå till de norra provinserna, särdeles Dalarne, der jag under en tvåårig vistelse lärt känna förhållandena, tror jag man nödsas instämma med Gr. Taube och anse tillägget lämpligt och behöfiigt. Då jag icke kan hoppas framgång åt de af mig i ämnet motionsvis framstälda förslag, vågar jag anhålla, det R. o. Ad behagade antaga det af PresteStåndet fattade beslut. Gr. Taube: De af den siste värde talaren i detta ämne väckta motioner hafva af Utsk:t blifvit afstyrkta, och jag anhåller att få närmare utveckla skälen dertill. Han hade föreslagit ett graderadt minimum af 2,000 å 1,000 rdr, men Ut,sk:t ville icke tillstyrka sådant, emedan det då vore att befara, att de flesta församlingar bestämde lönen till det lägsta möjliga belopp. Beträffande det förslag att byggnadsskyldigheten skulle från komministrarne öfverflyttas på församlingarna, ansåg Utsk:t, att sådant icke komme att det minsta inverka på löneregleringen, ty det är i en föreg:de punkt stadgadt, att boställena skola upskattas till sitt verkliga värde, och delta blir då naturligen högre för ett som är befriad t från byggnadsskyldighet än för ett som sådan skyldighet åligger. Då det ifrågasatta fritagandet således blott skulle blifva att taga med ena handen och gifva med den andra, ansåg Utsk:t bäst att härutinnan icke göra någon förändring, utan låta förblifva vid hvad allmänna lagen redan stadgat om byggnadsskyldighet. Gr. Hamilton: Jag får bedja R. o. Ad. om ursäkt, att jag i dag så ofta besvärar med yttranden; jag hoppas dock att det nu är sista gången för i afton, då nemligen de återstående punkterna väl icke lära föranleda några anmärkningar. Jag har nu begärt ordet egentligen för att taga K. M:ts Propos. i försvar emot hvad Gr. Taube anfört till försvar för densamma. Vid PresteSt:ts tillägg i första moni. af denna punkt »på löngifvarne» har nemi.
Väl har man hört sägas att majoriteten inom Kiksgäldsafdelningen genom Lagaliniens förordande velat förhindra anläggningen af en stambana genom Östergöthland, otur den synpunkt att landets financitlla krafter icke skulle kunna medgifva Statsbanornas utsträckning utöfver de redan beslutade vestra och södra. Jag vill icke nu ingå pä denna fråga; jag vill icke bedöma huruvida, efter nämnde båda banors fullbordande, Staten bör för någon tid uphöra med de omedelbara jernbansanläggningarna, för att, om jag så må uttrycka mig, pusta ut och hämta krafter. — Jag vill ej inlåta mig pä den frågan huruvida blifvande banor ändamålsenligast böra byggas af enskilta bolag med understöd af statsmedel —, men hvad1 jag vet är att Östergöthland, Sveriges med Skåne i bördighet jern förliga provins, inom en icke allt för aflägsen framtid måste genomkorsas af en jernbana och att afs:de således derå bör fästas vid bestämmandet af södra stambanans riktning. Då 1111 kotniléens betänk, visar alt en jernbana, framdragen igenom Östergöthland ifrån Tenhult såsom utgångspunkt, utom det att densamma, såsom närbelägen Wetterin skulle medföra en jemförelsevis ringa nytta för den sydligare delen af provinsen, komme att kosta 2,571,926 rdr mera än en vida förmånligare belägen bana ifrån Nässjö, så kan jag för min del äfven ur kostnadens synpunkt icke tveka om hvilken riktning sorn bör föredragas —, ty förutsatt äfven att den blifvande Ostgöthabanan komme att med understöd al Staten genom enskildes försorg anläggas, så lärer väl ingen kunna neka alt 2'/2 milbr, ändamålslöst bortkastade af enskilda, äro en ren statslörlust.
Då det vid en fördomsfri blick på det vetenskapliga lifvet vid våra universiteter, och särskddt det i Upsala, icke torde böra förnekas, att i flerfaldiga rigtningar en frisk och lifaktig verksamhet otvetydigt gifver sig tillkänna, samt bland de vigtigaste skälen, som framdragits mot universitetets förflyttning från sistnämnda stad till Stockholm, anförts farhågan, att den ädla planta, som nu vid Fyris står i löftesrik blomning, måhända genom en omsättning i hufvudstadens opröfvade jordmon kunde komma att stanna i växten eller rent af gå ett borttvinande lif till mötes, torde det till äfventyrs, åtminstone i detta hänseende, förefalla ändamålsenligare om man, utan att rubba det redan befintliga kunskapsträdet, planterade ett nytt sådant. Att Sveriges starkt tillvexande folkmängd nu kan erfordra 3:ne universiteter, då för snart 2:ne århundraden tillbaka 2:ne ansågos nödiga, kan lika litet bestridas, som att en jemförelse i detta hänseende med främmande länders folkmängd och antal högskolor icke kan blifva adeqvat, enär härvid äfven — och hufvudsakligen — antalet af elementarläroverk och derstädes bildnings-sökande samt folkbildningen öfverhufvud måste ingå i beräkningen. Med hänsigt härtill åter märkes, att då lärjungeantalet vid elementarläroverken (gymnasier samt lärdomsoch apologist-skolor) vårterminen år 1824 utgjorde 4,852, hade det efter 40 års förlopp eller år 1864 stigit till 11,145.
Presidenten J. P. af Billberghs sterbhusdelegare, medgifna befrielse från Presidenten i lifstiden ådömd ersättnings-skyldighet för en del af aflidne Tullförvaltaren Al. F. Unérs iråkade balans. S. D. Föredrogs ånyo och bifölls Lagsamt Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskottens Betänkande, Nro 26, i anledning af väckta motioner om afskaflande af Pastoralexamen eller förändring af gällande föreskrifter angående densamma. Från Vällofl. Borgare Ståndet. S. D. Föredrogs ånyo Konstitutions-Utskottets Memorial Nro 50, i anledning af tre Stånds återremiss af Memorialet N:o 38, innehållande förslag till ändring af 11 och 14 §§ Riksdags-ordningen, angående Städernas representations rätt. Ifrågavarande §§ af Riksdags-ordningen godkändes, efter de i Memorialet Nro 50, af honstitutions-Utskottet föreslagna redaktioner, att hvila till grundlagsenlig behandling vid nästa Riksdag; och i öfrigt lades nämnde Memoiial till handlingarne. S. D. Föredrogs ånyo och lades till handlingarne Statssamt Bevillnings-Utskottens Memorial Nro 20, i anledning af återremiss å Utlåtandet Nro 11, angående väckta motioner om den personliga skydds-afgiftens användande för kommunala behof. S. D. Föredrogos ånyo meddelade utdrag af Hederv. Bonde-Ståndets protokoll den 30 sistlidne Augusti samt den 16 dennes, innefattande dels Bonde-Ståndets beslut, i anlednina af Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekunomi-Utskottens Betänkande Nro 20, angående väckta frågor om ändring i de om fattigvården i riket gällande föreskrifter, dels inbjudning till Med-stånden att instämma i beslutet, angående 14 § 2 mom. uti författningen i ämnet; hvilken iubjudning Borgare-Ståndet, med fråntiädande af förut fattadt beslut, antog. S. D. Föredrogos ånyo och bifölls Statssamt Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskottens
Oinskränkt inrymmande om hela denna poesi, att den är ofullständig utan det musikaliska föredrag, som ursprungligen utgör en grund-beståndsdel af dess väsende, kan jag således likväl ingalunda sammanstämma med Heiberg i det allmänna omdöme öfver dess texter, att dessa ”i det hela göra vid blotta läsningen ett svagt, ja till en del obehagligt intryck, emedan de förekomma o-rhythmiska, så att man icke vet huru deras meter är menad; hvilket” – fortfar han – ”kommer deraf, att deras rhythmer äro alldeles och uteslutande bestämda genom musiken, och i en detalj, som våra moderna accentuerande språk ej förmå uttrycka genom sig sjelfva allena”. Det sista har sin rigtighet: säkert är, att Pindari oder, att den antika dramatikens chorsånger o. s. v. skulle på helt annat vis, än nu, anslå både vårt öra och vår känsla, om den musik, hvaraf de beledsagades, vore oss tillgänglig; och lika säkert, att en mängd af Bellmans stycken, i fall vi äfven af dem ägde blott orden qvar, skulle i prosodisk hänsigt förefalla oss ungefär alldeles pindariska. Men – såsom jag nyss visat – en myckenhet andra finnes också, på hvilka slikt förhållande allsicke inträffar: versens rhythm företer sig der ganska tydlig, redan för blotta läsningen. Eller är den det icke t. ex. i ”Finge jag en thron blott sira”? eller i ”Movitz, vik mössan högt öfver öra”? Rhythmen bestämmes der visserligen ”uteslutande genom musiken”; och har dock redan i orden, eller i versen såsom sådan, en så sjelfständig och full energi att melodien tyckes redan i den innebäras och framqvälla ur stycket såsom dess resultat, – ehuru hon tilläfventyrs varit dess anledning. Sjelfva den allbekanta vaggvisan ”Lilla Carl! sof sött i frid”, – kan hon ej lika väl läsas, som sjungas? Slutligen torde man ock genom det föregående finna förklaradt, hvarför de Bellmanska visorna aldrig kunnat förvandlas till slagdängor.
Vatten-verks» ägaren kan tillkomma, i händelse ändring i Konungens Befallningshafvandes beslut sedermera vinnes ; och har i sammanhang härmed blifvit yrkadt, att en viss tid , då rättighet för Vatten* verks-ägare till dämningar höstetiden uppstår, måtte varda utstakad. På Ridd. och Adelns vägnar Carl Mörner, h. t. Handtmarsk. 1 ' . ' • > • 1 i På Borgare-Ståndets vägnar H. Schwan, h t. Talman. Hetta Den 14 Juli* 1167 Detta hafva Riksens Ständer under öfver* vägande tagit; och som hvarje företag af en Vattenverks-ägare, att utan behörigt tillstånd antingen uppföra nya sådana Verkf, eller verkställa förändringar af de gamla Verken utöfver dessas förra beskaffenhet och tillåtelse, innefattar en lagstridighet, hvaruti rättelse snart bör vinnas; så hafva Riksens Ständer funnit ett sådant stadgande böra vidtagas, att, i dessa fall. Eders Kongl. Majrts ^Befallningshafvande bör åligga , sedan Vattenverks-ägaren i laga ordning blifvit hörd, meddela det förordnande angående Vattenverksförändring eller utrifvande, som med Dag och Författningar är] öfverensstämmande. Riksens Ständer hafva härjemte ansett det allmänna stadgande skäligt, att dämning vid Vattenverk höstetiden hädanefter ej må förrän den 1 November hvarje år verkställas, hvilken tid Riksens Ständer ansett så mycket mer lämplig, som då merändels tillfälle att nyttja bete och att anstalta odlingar för Jordbrukaren upphört ; hvilket allt Riksens Ständer härmed få Eders Kongl. Maj:ts Nådiga pröfning och stadfästelse i underdånighet underställa. Riksens Ständer framhärda med djup undersåtlig vördnad, trohet och nit Stormägtigste Allernådigste Konung! Eders Kongl. Maj:ts underdånigste, tropligtigste tjenare och undersåter På 1*6» Den 14 Juli. På Ridd. och Adelns vägnar Carl Mörner , h. t. Landtmarsk. J. Å. Lindblom, n. v. Talman.
Därför riktas först och främst den uppmaningen till dig, kära läsarinna: tillåt ej, så vida det står i din makt, att någon af de dina föres till ett sjuhkus eller hospital. Betänk dock, att den kärleksfulla, påpassliga vården och vakandet öfver en sjuk icke blott äro vederkvickande och lugnande, utan äfven äro af ett viktigt inflytande på sjukdomens gynsamma förlopp. Håll därför den sjuke hemma hos dig, och hur du där skall vårda honom, vilja nedanföljande rader söka antyda för dig. Eu naturenlig sjukvård fordrar jämte kärlek, tålamod, fysiska krafter och förmåga å vårdarens si '. ' a vissa andra betingelser, bland hvilka framhållas som de viktigaste: ett passande sjukrum med nödiga tillbehör, ett bekvämt sjukläger och en naturenlig sjukvård i strängare bemärkelse. Sjukrummet. Detta bör vara tyst belä- get med hänsyn till den sjukes stora ömtåligbet för ljud eller buller, detta må nu råda i själfva huset eller komma från närliggande gata eller dylikt. Men framförallt måste sjukrummet vara så luftigt och stort som möjligt. Ren luft är det viktigaste för ett sjukrum, viktigare än det tysta läget. Det är bedröfligt, att många människor så litet förstå att uppskatta värdet af ren, frisk luft, utan hvilken blodet i en frisk kropp måste fördärfvas och i en sjuk kropp aldrig kan blifva friskt. Därför bör man alltid, dag och natt, hålla ett fönster öppet, äfven om omgifningen till en början hyser fördom mot öppna fönster i ett sofrum. Till och med om vintern lämnas en ruta öppen, den därigenom reducerade värmegraden uppbringas åter genom eldning. — Vidare luftar man sjukrummet flere gånger dagligen efter behof, d. v. s. man öppnar fönster och dörrar mot hvarandra, hvarvid den sjuke öfvertäckes helt och hållet, så att han ej direkt utsattes för draget. Efter en sådan luftning andas den sjuke synbarligen med största välbehag. Naturligtvis får man i sjukrummet ej företaga någonting, som medför afdunstning, såsom torkning af kläder, kokning o. s. v. Lika litet bör man använda rökpulver, aromatiska essenser eller eteriska oljor i den villfarelsen, att därigenom luften förbättras och göres behagligare för den sjuke att inandas. Det är i stället raka motsatsen.
Om Bärna, undervisningen inom andre orter äf Länet gäller J^*^*1* om '"schöfe-TäseSlet i Sterne åberopas §. 5 och beSkrifningen för ll,a'^HsUovänlen eli Länet, lill sä vidt den innebär omsorgen ali vara uppmärksam pä Folkets hälsotillstånd, fe ler bota och hämma, smitlosamma . sjukdomar, bssludes, J^ ders Kohm. Majrts Befallningsliafvandes uppsigtde foi St polisen inrättade Local-Styrelser, med biträde af Frenne Provincia l T äkare stationerade uti Wenersborg, Borås och Alingsas: Pa fois nämnde bägge ställen befinna sig äfven Länets bäggoLazareUs^och Cnrhns-Inrattningar, som under sammanskjutit. allenast genom de medel, Länets Invånare deri f; ] F* me, arleBarnmorskor äro väl på någre stallen, till farn andes 46 äro sådane ännu icke allmänt antagna: Vaccinateurer finnes deremot inom alla Orter. Med afseende på Husdjuren, har någon stadgad hälsovård hittills icke kunnat åstadkommas, fastän lön å Stat är an. slagen för en Djur-Läkare och Länets Hushållnings-Sällskap dels inköpt tjenlige Hus och Byggnader härstädes för Veterinair-Inrättning, dels redan beredt utväg till ökade Loningsinkomster för Läkaren dervid; ty, efter flere kungöranden om denne Djur-Läkare-tjenst, har icke någon competent Sökande sig ännu anmält: Emedlertid begagnas vid inträffande Boskapssjukdomar en tillförordnad DjurLäkare, som ej undergått examen. Fattigförsörjnings-Anstalter äro Öfverallt vidtagne, med anledning af derom gällande författningar, så att tiggeri just icke behöfver tålas vid vanlige förhållanden med årsväxt och närings-tillfälle, fastän det äfven då ej alltid kan förekommas; Men efter svårare missväxter bjuder nödvändigheten att medgifva sådane utfattige personer och hushåll, som icke njuta allmän Fattigvård, att för lifsbergning begära allmosor, åtminstone inom egne Församlingar.
Revisorerne yttrat derom, att af namnteckningarne under premie-obligationerna ingen vore handskrifven, hvadan efterapning eller förfalskning af obligationerna skulle underlättas, erinra Fullmägtige, att papperet till obligationerna är försedt med vattenstämplar, hvarförutan hvarje Stais-Utskottets Utlåtande N:o SS. 19 obligation har sig påtryckt en hvit stämpel; hvilket allt vida mer försvårade efterapning, än till och med handskrifna namnteckningar, och att lånets öfvertagare, hvilkas rätt och intresse en möjlig efterapning dock närmast skulle beröra, uttryckligen förklarat sig icke fordra skrifna namnteckningar. Också vore det ej i andra länder brukligt, att dermed förse premie-obligationer, och erfarenheten derstädes hade icke gifvit vid handen, att utevaron af handskrifna namnteckningar medfört något särskildt äfventyr. Sedan Fullmägtige sålunda genomgått de af Revisorerne mot premie-låneandelen framställda särskilda anmärkningar, yttra sig Fullmägtige om ifrågavarande låne-operation i allmänhet sålunda: ”Det uppdrag Fullmägtige af Rikets Ständer i afseende å sednast beslutade ”jernvägslån emottogo, innehöll bemyndigande för dem att upptaga lånet på det ”sätt, Fullmägtige funne lämpligast och ändamålsenligast för beredande af de ”för Svenska Staten såsom låntagare mest fördelaktiga vilkor. Fullmagten är ”alltså ganska vidsträckt, och det enda egentliga förbehåll dervid, som utmärkes, ”är beredande af de mest fördelaktiga vilkor för Statsverket. De iånevilkor, ”sorn det lyckades Fullmägtige att för Statsverket betinga genom kontraktet af ”den 26 April, voro, ehuru uppgjorda under en för penningemarknaden ganska ”kritisk tid, redan fördelaktigare, än de, som för 1858 års jernvägslån antogos.
För hemstudiernas, sjukkassans och stipendiefondernas affibrer 1ämna.s särskilda redogörelser. Liksom föregaende Ar hafva fröknarna Adelborg och Ulrich, jämte sin öfriga verksamhet &amp; b y r h med nit och skicklighet skött arbetet vid kassan och bokföringen. Stockholm i februari 1898. Bestyrkande riktigheten af ofvansthende redogörelse hemstiillrs vi om ansvarsfrihet för 1891- Ars förvaltning. Stockholm den 12 april 1892. Elise Od&amp;berg, Alida Rossander. Axel Ezcndvall. född Åkerman. Uppgift p&amp; hemstudiernas räkenskaper f ~ air r 1891. Inkomster. Utgifter. Ständiga medlemmar. Abelin, Axel, kagtyn, Norsholm. Claeson, H., haradshöfding? Leksand. Adlers, V., haradshöfding, ' Valnas, Seffle. Cornell, J. F., kapten, ' Sundsvall. Almquist, Constance, fru, Stockholm. Cramér, Maria, fröken, Klintehamn. Améen, Elin, fröken, Cronqiiist, Aquilina, fru, Malmö. Améen, Georg, f. d. postdirek&amp;, Stockholm. Andersson, Elise, fru, Malmö. Danielsen, Joh, grosshandlare, Stockholm. Anselius, Sophie, fröken, Jönköping. Dickson, Blanche, fru, Göteborg. Appelberg, Lotten, fru, Stockholm. Dickson, Ellen, fröken,. Arwedson, Anhild, fru, Dickson, Robert, grosshandlare, Göteborg. Aspelin, c h. bruksegare, ~ame&amp;a,~estaufors. Durling, Brita, fröken, Jönköping. Astrup, Augusta, fru, Kristlania. Dyrssen, Signe, fru, Eristianstad. Astrup, Augusta, fröken, Kristiania. Edström, Linda, fröken, Sundsvall. Axell, Caroline, fru, Hitorp, Nora. Ekevall, A. F., h9radshöfding, Skellefteå. Beiijer, G., grosshandlare, Malmö. Ekman, Elisabeth; fru, Stockholm. Berg, John, professor, Stockholm.
Jag är tvertom öfvertygad, att Ståndet med stor pluralitet kommer att antaga §:n; ty ett annat förhållande skulle vara alt inför Sven4 H. 63 498 Den 26 Mars e. m. ska folket och alla andra nationer visa, att man icke menade ärligt med hvad man vid sista riksdagen beslutade, i afseende på myntvärdets bibehållande. Frih. Cederström: I anledning af hvad den siste talaren yttrat, är jag uppkallad att svara några ord. Idan har rätt deruti, att det varit conseqvent af mig att yllra mig emot förslaget, derföre att jag bestred antagandet af en realisationsgrund, som innefattade en bankrut, och det må vara honom förbehållet alt anse det närvar, förhållandet vara mera rättsenligt; men jag vidblifver nu sorn då, att hvarje bankrut är ett bedrägeri. Annat är dock realisationens grund, och annat är lagstiftningen för framliden af hvad som skall anses vara lagligt mynt, antingen ensamt det silfver, som Konungen enligt Dess prerogativ äger rättigheten att låta slå till mynt, eller jemte det de af Ständerna från banken utgilna sedlar, som med det af Konungen stämplade myntet får inlösas i banken. Det är dessa sedlar, hvarom fråga är; de äro i allmänna rörelsen utelöpande, under namn af bancosedtar, men gå man och man emellan sorn silfver. I samma stund som banken blefve tagen af henden, elfer plundrad, i samma ögonblick upphörde också bankens förmåga att invexla sina sedlar; men jag säger icke derföre, att samma olyckliga belägenhet skulle för framtiden fortfara , tv genom R. Sits medverkan skulle på ett eller annat sätt dess sedlar inlösas; och jag frågar, om det vore klokt att under tiden bereda det tillstånd, att de som mynt utgifna sedlar skulle komma att säljas efter kurs och agio, likasom i Frankrike assignaler i buudtar försåldes för, snart sagdt, ingenting. Jag förmodar, att missbelåtenhet skulle uppstå af sådana förhållanden, och att mångfalldiga ménniskor skulle kunna blifva förstörda.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad, samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till Utsk:ts hemställan och dels afslag derå, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till densamma, hvarvid svarades många ja, blandade med nej, och sedermera propos. på afslag derå, då svaren utföllo med många nej, blandade med ja; hvarefter och sedan propos. på bifall till Utsk:ts hemställan förnyats samt med många ja, blandade med nej, besvarats, Hr Gr. o. Landtm, förklarade sig nu hafva funnit ja öfvervägande. Gr. Mörner begärde votering. Uppsattes och justerades följande voteringspropos.: »Den som bifaller Stats-Utsk:ts hemställan i 71 punkten af Utlåt:t N:o 74, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, afslår K. o. Ad. denna hemställan.» Voteringen företogs, och befunnos vid dess slut rösterna hafva utfallit sålunda: Ja — 38. Nej — 24. 72: dra punkten. Gr. Sparre: Det vore särdeles intressant att af Stats-Utsk:ts medlemmar få böra hvad orsaken varit dertill, att Utsk:t tillstyrkt pension åt den ifrågav:de enkan. Om jag jemför de 4 prestenkor, som varit på tapeten, ro? Den1 9 Maj e. m finnér jag, att de, hvilkas män efterlemnat tillgångar, hafva förordats till pension, men att deremot de, hvars bo efter mannens frånfälle råkat i konkurs, icke fått Utsk:ts förord. Utsk:t anför, att den ifrågav:de enkan icke kommit i åtnjutande af något extra nådår. Nu veta vi, att om en prestenka befinner sig i små vilkor, så får hon extra nådår. Den omständighet, att K. M:t icke tillagt den ifrågav:de enkan extra nådår, bevisar således, att K. M:t funnit henne deraf icke vara i något verkligt behof. Men just då finner Stats-Utsk:t skäl att bevilja henne pension!
Jag vet, att i Italien skall man icke blott betala för det man bär ett gevär, utan äfven dertill hafva, särskild tillåtelse; men jag hoppas, att vi må få behålla det bos oss häfdvunna • fria bruket af vapen, synnerligen som historien vittnar, att vi icke missbrukat denna rättighet. För öfrigt bar man sagt, att denna afgift skulle bidraga till förhöjda premier för rofdjurs fällande. Men jag får hemställa till dem, som talat för denna bevillnts n ila i anseende till sednast nämnda föremål, om icke rofdjtu n säkrast blifva fällda, om hvar och en kan skjuta och fälla dei rofdjur, som gör skada. Hr v. Hohenhausen har framställt sin önskan, att jagten må blifva ett allmänt folknöje. Jag delar denna tanka, men troi' bevillnts läggande derpå ej synnerligen befordra detta ändamål. I minnet torde jag få återföra, att jag i början af riksdagen gjort en motion om folkfesters inrättande, och målskjutning här dervid icke blifvit förglömd. Jag instämmer, att jagten är ett nöje och en nyttig sysselsättning; men jag får till Hr v. Hohenhausen hemställa, om för vinnande af det ändamål, han åsyftar, det är bättre att tillåta ett fritt begagnande af gevär, än att på ett eller annat sätt hindra folket att öfva sig i skjutning. För öfrigt ville jag ej tillägga något för att ej längre upptaga tiden, utan förenar jag mig med Frih. Palmstjerna i anhållan om bifall lill TJtsktus betänk. Gr. Cronhjelm, Otto Au g.: Af erfarenheten, äf vensom af åtskilliga från flera orter ingångna underrättelser, känner jag nogsamt, alt de olyckor, som allmänheten får vidkännas genom rofdjur, med hvarje år tilltaga. Af denna orsak anser jag verkligen nödigt, att medel anskaffas till premier för deras fällande. Örn sådant lämpligast skulle ske såsom Hr v. Hohenhausen föreslagit, eller om det vore bättre att, på sätt Frih. Palmstjerna uppgifvit, uppföra skottpenningar å debetssedlarna i mån af de fällda rofdjurens antal, lemnar jag derhän.