Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Låtom oss ej bestrida denna princip, ehuru dess ursprung förlorar sig i tidernas mörker, ej tvifla på verkeligheten af denna grund, ehuru den ligger djupt under samhällsbyggnaden. Då således värdet af den belöning, som genom AdelsJcap lemnäs åt en förtjent man, mindre består uti 682 Riksdagen 1812. ett derigenom erhållet eget personligt anseende än uti ett opinions-företräde, som går i arf till dess barn; då ett sådant arf har till grund en jemnare fördelning af samhällsförmåner och en rättvisa, nära förenad med Statens egen nytta, synes det svårt att bestrida, det en förändring, som inskränker Adelskapet till ett af denne mannens barn, i stället för alla, är en minskning uti hans förtjenta belöning af samhället, en orättvisa emot de öfrige barnen, som ej deraf blifva delagtige. Det är ej derföre sagdt, att dessa barn, födde eller ofödde, sjelfve gjort sig förtjente till belöning. Icke heller lärer någons tanka, rätt förstådd, kunna innefatta en sådan omening. Men då en far njuter en verkelig belöning genom förmåner, som meddelas dess barn och efterkommande, då opinions-företräden i alla tider gått i arf, så väl som redbar förmögenhet, då sådant hos oss ännu skulle ske till äldste sonen af hvar famille, kan jag ej linna något förnuftstridigt deruti, att det ännu, lika som förr, skulle sträcka sig äfven till de öfrige barnen af en sådan slägt, i synnerhet som förstfödslorätten hvarken uti den naturliga eller våra conventionella lagar finner något stöd. Utan svårighet lärer det medgifvas, att Adelskapet i Sverige genom sednare tidens förändringar och de cessioner, som detta Stånd gjort af redbara förmåner, nu, betraktadt såsom belöning åt förtjenster, är vida under sitt fordna värde. Bör man då ännu mera minska denna belöning genom att inskränka för den nya Adeln en förmån, hvaraf, sorn den värde Ledamot, hvilken försvarat denna tanka, sjelf anmärkt, ingen samhällsmedlem förnärmas? Bör man inskränka Konungens gamla rättighet att till denna belöning använda ett medel, hvarigenom hvarken statskassan eller allmänna förmögenheten lider?
Ett mantal i Uppland, t. ex. sålldes 1767 för 54 daler kopparmynt för hvilket år lilio betaltes 3000 Riksdaler Banco jordbruket sköttes, i allmänhet med vanmagt 1770 och 1780*- talen; riket producerade icke första nödvändighetsvaran till egna behof, och det sparsamma hårda myntet verkade hårdaste tid. Herr Grefve Schverin har i sitt yttrande till Kongl. FinnanceComitéen gifvit nationen historien af dess Bank och Jordbruk. Denna förträffliga skrift bevisar, i synnerhet, att produetionen alltid rättar sig efter penningetillgången, hvarföre vårt jordbruks förkofran börjades med i79o;talet. Erfarenheten bestyrker äfven att denna förkofran hastigast och starkast tilltog till åf 1802 då en slags realisation eller Riksgäldssedel!-!',dragning vid 1800 5rs Riksdag besluten, redan blef^.änbar, så att denna förkofran , i mer och mindre äftagande endast varade till FilialDisconternes fall 1817 och den, i många provincer, på halfva Sedet, svåraste missväxten år 1818 och sedan, under spanmålens vanvärde, relatift till productionskostnaden, Undsättningsbetalningen stads vaiorne och utskylderne en conjunctur, hvars bedröfliga följder äro för nära' kände Bil. tilt Ridd, 0. Ad. Pr, x Band. 23 3S4 Den l5 Februarii, att behöfva beskrifvas, och borde nu varna från allt penningeförminskningssysteme, sorn skulle ytterligare förringa egendomsvärdet, Störta ännu flera jordbrukande hushåll till undergång, och återbringa modernäringen till vanmagt och förfall. Jag anhåller ödmjukast om detta memorials communicerande med de öfrige respective
Schwerin har i sin särdeles sakrika motion berört äfven denna fråga, i det han fästat upmärksamheten på Bankens vexelhandel och dennas skadliga verkan på hela den inre penningerörelsen. Hvarken tid eller förmåga medgifva mig att nu ingå i någon granskning af motionens ötriga detaljer; jag ber blott att få fästa mig vid den nu nämnda, som jag tror vara med största upmärksamhet och intresse omfattad af jiela laudet, nemi. angående den vexelhandel, som i seduare tider blifvit enl. 109 g 1 mom. i BankoReglementet af Fullmäktige hedrifven. Jag vill försöka visa, att, långt ifrån att befrämja det uppgifna ändamålet, denna vexelhandel, som också allmänt öfverklagats, verkat till ett alldeles motsatt, nemi. att förminska Bankens metalliska kassa, deraf en ganska naturlig följd blifvit en minskning i det till allmänna rörelsens underlättande utelöpande sedelmyntet och derigenom i denna rörelse föranled t åtminstone i icke oväsendtlig mån den strypning, hvaröfver nu med fog klagas. Man skulle knapt kunna tro, att de bestämda stadganderna i BankReglementet, äng. Bankens rätt att köpa vexlar, skulle in praxis tydas derhän, att de kunde föranleda minskning i den metalliska kassan Emellertid har det dock visat sig under krisen att så skett, dymedelst att åtskilliga affärsmän af Stockholms Börs, hvilka med begagnande af blancokredit lyckats skaffa sig accepter på vexlar i Hamburg, försålt dessa vexlar till Banken och för den sålunda erhållna valutan köpt och utskeppat silfver. Man skulle väl nu tro att, när dessa vexlar förföllo till betalning, de remitterades till Hamburg, för att der inkasseras. Detta har dock i allmänhet icke skett, utan man förfor i stället på så sätt, att, kort före den af Banken inköpta vexelns Den 19 November f. m. 213 förfallotid, man sålde en ny vexel till Banken och inlöste dermed den gamla.
Utskottet, som tagit i öfvervägande ej allenast hvad sålunda blifvit anfördt, utan ock hvad Comitén till öfverseende af Rikets allmänna undervisningsverk, uti dess den 20 Dec. 1828 lill Kongl. Majit afgifna underdåniga Betänkande, föreslagit, angående de så kallade Folkscholorne , delar med Comiterade öfvertygelsen dels derom, alt, enär religionen är det gemensamma rättesnöret för den enskilde i dess handlingar och för Slaten i dess offentliga verksamhet, Staten eger rätt att af hvarje medborgare fordra nödig religions-kunskap, såsom vilkor för Allm. Besv.- och Oec.-Utsk. Bst. N.o 86. i j tillståndet att utöfva de rättigheter, hvarpå samhällets bestånd och förkofran bero, inen att, då Scholors upprättande för Barns sedliga bildning och första undervisning i religionen är att anse såsom en ersättning för den undervisning, föräldrarne antingen sjelfve eller genom andré böra meddela, så egna sig dylika anstalter närmast att vara communal - angelägenheter, dels ockderom, attfolkscholors inrättandeochunderhållande för undervisning i andra ämnen än dem, som höra till första religionskunskapen, endast är föremål för menigheternes frivilliga bidrag, och att således denna vidsträcktare undervisnings ämnen och måtte bero på menigheternes fria beslut, efter sig på serskilda orter företeende olika behof och önskningar. Med sådan åsigt af saken finnér Utskottet sig icke kunna tillstyrka, att Församlingarnes Sclml-Lärare aflönas med Statens allmänna medel, i synnerhet som Rikets Ständer redan vid sista Riksdagen förklarat, att Statens förbindelse endast vore att anvisa, men icke attbekosta den allmänna Barna-undervisningen; äfvensom Utskottet anser, att Lagstiftande magten icke bör utsträcka sin vårdnad om denna undervisning 12 Allm. Besv.- och Qec.-TJtsk. Bet.
Det pris, hvilket skall ligga till grund härvid, vare den bestämda afgiften, ökad med 50 procent. Är afgiften erlagd i förskott, upplägges ej mera, än som motsvarar afgiften för öfverbränning. Tillverkare ege att, när han önskar, erlägga afgift för redan tillverkad vara, hvarefter till honom utlemnas så stor del deraf, som han med behörigt qvitto styrker sig hafva erlagt. Då så yrkes, och alltid före afresan från stället, vare kontrollör skyldig aflemna bevis öfver beloppet af det bränvin, som blifvit i förvar upplagdt. Det bränvin, som återstår vid kontrollörens afresa från stället, förvaras på sätt sista mom. af § 22 föreskrifver”; af Per Nilsson från Christianstads län, att det må vara bränvinstillverkare tillåtet att, i stället för afgiftens erläggande i förskott, ställa vederhäftig borgen för afgiftens betalande inom tre månader efter bränningstidens slut; af Ola Bosson Olsson och Anders Persson från Christianstads län, att bränvinstillverkare, derest han ej i förskott vill erlägga tillverkningsafgiften, må ega att derför ställa af Konungens Befallningshafvande, domaren eller kronofogden i orten godkänd borgen af minst två personer, de der borga såsom för egen skuld, en för begge och begge för en, att afgiften inom tre månader efter tillverkningstidens slut varder till vederbörande uppbördsman erlagd för det qvantum, som efter kontrollörens intyg blifvit tillverkadt; af Peter Andersson från Blekinge län, att afgiften må erläggas förskottsvis för 14 Sammans. Bevilln.-, Lagsamt Allm. Besv. och Bkon.-Utsk.
Men man laser dein ej med kiins1: l af att ha far sig en nutidsroman. Deras hjaltar och hjlltinnor, de in5 tala socialism och planern jiirnviigar hur rnycket de vilja, aro dock omgjutna af ett fnntasiens soltoclre~~, sorn sii att siiga lyfter dem ofver fast mark och gel. dem sagogestalternus oberiiknelighet. Det a r ej detaljerad sjiilsanalys ri begara af Selma Lsgerlbf. SjSilfva hennes stil, hennes satt att infiklifra sig sjalf med sina diktadr! personel-, se ~ n e d deras Bgon, skildra frGn deras stiindpunkt, visar, a t t det ej iir hiiri hennes styrka ligger. Och dock, h ~ i r lefvande och fangslande iiro ej dessa barn af Diamante, siidana de framsti i raslande situationer, ljlixtlikt belysta af en handling eller ett ord, si att ksaren intuitivt forstlr deras sjiils fordoldaste djup! Xed hvilket intresee foljer man dem ej, bildsnidaren och socialisten Gaetano, det fromma, stolta och hiingifna barnet Xicaela, munken fra Felice, E ' alco Falcone, rofvarhofdingen rned osinskuggan, alla de forbiskym tande gestalterna af det naira, f6r socialism ocli iifvertro lika mottagliga folket i Diamante! Har nyanseri~gen brister, sB Siro fargerm i stallet sb mycket varmare och rilrare. 2Antikxists miraklcrs iir ffijga mer helgjuten romnn iin fiirfattarinnans forstlingsarlete:. &amp; sta Rerlings saga:). Deu fiirbindande trLden ar visserligen hiir stark: tre och uiil funneu, men de kapitel, i hrilka den sammanknytes, rerka dock nlgot abstrakts och uppkonstruerade vid sidan af alla de liffulla legenderna.
Frågan bär synes egentligen vara, hvilket är fördelaktigast, antingen högre ränta med intet capital-afdrag, eller låg ränta med ett sådant capital-afdrag. Jag tror icke, att det är möjligt för oss erhålla ett lån al pari Den 3 Mars e. ni. emot 3f procents ränta, emedan vår credit ännu icke är så grundad. Ingen annan Stat än England, som sedan Konung 'Willielm III:s regering oafbrutit med strängaste noggranhet uppfyllt alla mot statsborgenärer ingångna förbindelser, har hitintills kunnat erhålla sådana vilkor, och vi böra således icke grunda våra beslut på dylika förhoppningar, aldraminst då frågan är om så litet lån, ty man måste äfven afse, att en procents vinst på 2 millioner blir vida mindre, än en half procents vinst på 20 millioner. Dessutom torde man ännu någonstädes erinra sig sättet för uppgörandet af våra förra låne-transactioner. Huru kunna vi begära att äga en credit, som intet annat land än England hitintills haft. Om vi nu togo lånet emot lägre ränta än 4 procent, skulle man vid återbetalandet genom kursen förlora mera, än man vann på den låga räntan. Deremot är jag också öfvertygad att om vi gåfvo 5 å 6 procent, skulle vi ändå icke få mera än 100 procents capital. Jag ber dessutom att få erinra Eder, mine Herrar, att lånegifvarne förlora räntan på hela capitalet ifrån den tid de sjelfva uppnegocierat penningarne och till den dag de lefvererat dem häri Stockholm, äfvensom de förlora transportkostnaden för silfret hit till Sverige. Dessa förluster kunna icke antagas till mindre än 3 procent, och då härtill kommer, att lånegifvarne jemväl äro »58 Den 3 Mars e. m. blottställde för uppsägning af lånet, lärer man finna, att ingen skulle kunna lemna detta lån al pari. Jag tror, att räntans fastställande till 4 procent är ett medium emellan Herr Munck af Rosenschölds och Friherre Kantzous ytterligheter. Man bör dessutom påminna sig, att det capital-afdrag
Ersättning till innehafvare af roterade ecclesiastik-boställen, 1,767 R:dr 27 sk. 3 r:st. Genom Kongl. Brefvet den 6 December 1834 är, i öfverensstämmelse med Rikets då församlade Ständers beslut, i Nåder föreskrifvet, att ej mindre alla de capellans-boställen i Riket, hvilka antingen i brist på närbelägna oroterade hemman måste qvarstå i roteringen, eller hvilka fått ro - Siats-Utskottets Utlåtande j N:o do. 5 teringen är 1826 orätt förflyttad på hemman, som redan af ålder varit till fullo roterade, än ock de i gammal rotering förut deltagande hemman uti Jönköpings och Kronobergs Län, hvilka genom laga kraftvunne beslut i sednare tider fått en del capellans-boställens rotering på sig flyttad, utan att denna rotering funnits kunna af andra oroterade hemman öfverlagas, borde, med förbindelse att roteringsskyldigheten fullgöra, undfå en roteringskostnaden, motsvarande ersättning eller vederlag af vacance-afgiften för jord, sam, ehuru ordinarie rotering underkastad, likväl icke praesterar rotering in natura. Sedan emedlertid, jemlikt Rikets Sländers vid sisLlidne Riksdag fattade beslut, omförmälde vacance-afgifter blifvit, såsom en till Stats-verkel inflytande inkomst, uti Riks-staten upptagne, i följd hvaraf desamma icke vidare kunnat, på sätt 1834 års Kongl. Bref stadgar, till ifrågavarande ersättning åt roterade ecclesiastik-boställen användas, hafva dylika ersättningar, enligt Kongl. Brefvet af den 22 December 1841, blifvit å öfverskotten af Stats-inkomsterne anordnade. Och då för oftaberörde, på grund al Rikets Ständers beslut utgående, ersättningar serskildt statsanslag icke blifvit anvisadt, anser' Utskottet ofvannämnde för dylikt ändamål utgifne summa, 1,767 Rrdr 27 sk. 3 r:st., böra, i likhet med här förut upptagne poster, å öfverskotten afföras.
Diskont-verken i intet fall må sammanräknadt öfverskrida det maximi-belopp, som i afseende på hvarje låne-rörelse särskildt är bestämdt.» Anm. 67:o. Anm. Då, genom punkterne 69:o, mom. 4. och 70:o, mom. 7, högsta tillåtna skuldsällnings-beloppet är vordet till zilfran bestämdt, så har sednare delen af 189 §. 2 mom. blifvit utesluten. Jemf. §. 191. Mom. 1. »Alla reversal, ehvad de utgifvas för nja lån eller omsättning af redan erhållna, skola ovilkorligen, så vidt icke låntagare eller löftesmän äro af direktionen för vederhäftighet kände, vara försedde med officiela intjg derom, utfärdade af antingen Läns-styrelsen eller dom - 31 örn. 2. Ingen ”eger anmäla sig till låns erhållande vid annat af förenämnde Diskont-verk, än det inom hvars låne-distrikt han är mantalsskrifven, med de undantag dock för ledamöter i direktionerne vid Låne-kontoren och dervarande tjenstemän, som (81) §. innehåller. Vexeleller förskrifnings-utgifvare, invisnings-hafvare, acceptant, endossent eller löftesman må äfven kunna antagas från annat Låne-distrikt, än det, inom hvilket han är bosatt. Hänvisningen i 2 mom. afser den §. uti 4:de Art. af Banko-reglementet, som innefattar rättigheten för ledamöterne i Låne-kontorsdirektionerne samt tjenstemännen derstädes, att upptaga och innehafva lån hos Banko-Diskont-verket i Stockholm. 62*.o. Mom. 1. Hvarje reversal, ehvad det utgifves för nytt lån eller omsättning af redan erhållet, skall, derest de derå såsom låntagare eller löftesmän tecknade personers vederhäftighet ej är af direktionen känd, vara försedt med antingen officielt intyg af Läns-styrelsen Banko-Utskottets Betänkande, N:o 3 i.
— Slutligen, och då j?g inom Utskottet hört den anmärkning göras vid Utskottets svar, att detsamma skall utgå ifrån den åsigt, att ämnet vore af blott bevillningsfrågas natur; så anser jag mig böra förklara, att då Utskottet icke tillkommer, att, angående ämnets oeconomiska sida, ingå i något yttrande, jag också tror, att sjelfva svaret bäst ådalägger, det denna angelägna varsamhet är iakttagen.” Med Herr Friherre Boije förenade sig Herr Prosten Hallbeck. af Friherre Kantzow: ”Mig synes det vara klart som dagen, att ett öfverlemnande till Kongl. Majrt af rättigheten att ålägga dem, som brähna med högre pannerymd, än 20 kannor, att ovilkoiligen skatta för G månaders bränningstid, änskönt de icke anmäla sig att bränna längre än tre månader, — dels innebär ett upprifvande af Rikets Ständers förut fattade beslut, att afgiften för bränvinsbränningen kommer att beräknas i förhållande lill den tid af minst 3 månader, hvarå anmälan om bränvinsrättighetens begagnande får ske, dels ock innebär ett hänskjutande till Kongl. Maj:t af den Rikets Ständer ensamme förbehållne beskattningsrätten. Bevisen härför ligga uppenbara, vid jemförelse af blotta sifferförhållandena. En a5 kannors panna sknlle t. ex, enligt Rikets Ständers förra beslut, för 3 månaders bränning skatta Hulr 6: 12 sk., men, enligt det nu föreslagna stadgandet, skulle Kongl. Majrt ega rätt alt ålägga samma panna en skatt af Rrdr 12: 24 sk., eller jemt dubbelt. Sådant är ju både stridande emot det förra beslutet, och mäste jemväl såsom innefattande beslut om en högre skatt eller Bränvins-Bevillning för alla pannor öfver 20 kannor, hvilka endast vilja bränna i tre månader, vara af Bevillningsnatur. Bevillning*-Utskottets Memorial N-o 63.
Nödgades den sednare efteråt likväl erlägga högre skatter, än han, vid egendomshandeln påräknade: så blefve äfven han lidande, ty hemmanet måste då, emedan behållningen förringats, säljas, vid nästa köp, för mindre summa. Men låtom oss antaga, att jordvärdets ständiga förhöjning åstadkorames genom grundskatternas förminskande: så skulle denna, i sin ordning, försvåra möjligheten för den obemedlade att blifva fastighetsegare. Jordens dryga beskattning, öfver hvilken BondeStåndet nu klagar, har väsendtligen lättat hennes åtkomst för den obemedlade; ty i samma förhållande köpeskillingen följakteligen varit ringare, har ock jordens förvärfvande varit mindre svårt för den, hvilken, såsom Bonden, förnämligast har sin arbetskraft alt erbjuda. I samma mån jordvärdets höjande, genom minskad grundskatt, försvårar möjligheten för den obemedlade att förvärfva fastighet, i samma mån lättar del bennes åtkomst för kapitalisten. Det vore följaktligen han, som slutligen, och i längden skulle vinna på den myntförsämring, hvars första offer han blifvit. Om Städerna varda, genom myntförsämringen, underkastade högre skatt, och genom frihandelu blottställde för brist på sina tillverkningars afsättning: så få de dyrt umgälla sin medverkan till skatteförenklingen. Den sänkning i torgprisen, som intilldess myntförsämringen inträffar, kan åstadkommas, genom mängden af torgförda räntepersediar, blifver, för stadsboerne, en obetydlig och ovaraktig vinning, jemförelsevis med den storm och långvariga förlust, sora Fabriksoch Handtverks-näringarnes förringelse skulle medföra. Enahanda blefve förhållandet för Stångjerns-brukens egare. Som tull är en skatt pä varors förbrukning: så drabbar han, när nödvändighetsvaror dermed belastas, den fattige. För att lindra denne, ulan alt åsidosätta Statens kraf, har man i England, med frihandeln, infört inkomstskatt eller, såsom man hos oss har kallat henne, förmögenhets-afgift, hvarom Pehr Nilsson 1848 talade. En sådan kan icke vara annat än godtycklig, och följakteligen vådlig för den rike.
Vid 18 §. får jag ödmjukast upplysa, att Kamereraren hitintills i Maji Månad aflåmnnt Förteckning öfver de Inteckningar, som under det påföljande året böra förnyas, och torde det vara nödigt, att bibehålla denna Termin, emedan en Inteckning kan vara Utlupen i början af Januarii Månad, och förnyandet således böra ske i December föregående året, för att ej komma på sista stunden, hvarigenom förluster möjligen kunna vållas. Afven torde det vara nödigt, att bestämma, huruvida under skuldebref, som skola förnyas, äfven böra förstås de vid Wadstena Stiftet varande Reverser för Inskrifningspenningar, samt huru dervid bör tillgå, Genom de hitintills gällande föreskrifter har den, som för sådane Inskrifningspenningar ordentligen erlagt Räntan, Varit fri från skyldigheten att erlägga kapitalet: har således ej kunnat lagsöka* derföre, och lagsökning torde lik» 46 Dm 2 Junii. vå! vara det enda tvångsmedel man åger för att förmå en Gäldenär, att lämna ny skuldse-; del, om han ej godvilligt vill beqväma sig dertill. Vid 21 §. får jag likaledes vördsamt er« indra, att uppgiften å afgångne Pensionairer hitintills skett uti Maji månad. Då 18 §. ålägger Kamererare!}, att uti Januarii och Julii månader hvarje år afgifva Förteckning å obetaldta Intressen, innehåller deremot 24 §., att i månad efter det Rintsn förfallit och ej blifvit betald, anmälan hos Directionen bör ske. Endera af dessa föreskrifter torde vara öfverflödig, H rr Rothlieb, Carl Fredric: Vid 1809 och i8to årens Riksdag förevar äfven fråga9 angående icke allenast frånkännande af Riddar husSecr eter arens utan äfven de öfrige Tjenstemännens vid Riddarhuset Riksdagsmannarätt; en fråga, hvilken likasom nu koni från då varande RiddarhusUtskottet.
Ja, hon kunde dansa omkring på mattorna, häfva sig på armarne i de höga dörrposterna och finna på tusen upptåg som det vildaste barn. Och så skrattade hon högt åt sig sjelf. Det var så jubeltokigt ... Åh Och som hon kunde längta ibland innan han reste! Han hade sin verld och hon hade sin. Hvad kunde de två ha att säga hvarandra! Småningom blef detta lif så invandt, att det gick som ett justeradt ur. Månad lades till månad utan förändring. Två ting hade patronen skänkt sin hustru, för hvilka hon blifvit riktigt glad. Det ena var en ridhäst, det andra en ridbana. Sedan hon fått dessa, blefvo de gymnastiska påhitten sällsynta, och det var med glupande intresse hon kastade sig öfver sin nya sport. Patronen lät henne till och med fara in till staden för att taga ridlektioner af en gammal gift ryttmästare, som han kände. Selma egde en exempellös ihärdighet, och snart var hennes mönstergilla ridt patronens stolthet. Han gaf henne en unghäst, som hon sjelf fick rida in, och hon slukade hvarje inoch utländskt arbete i hästdressyr, som hon kunde komma öfver. Sådant var hennes lif, och nu var hon nitton år. Då hon skrifvit sista siffran, lade hon boken ihop. Hon stödde hakan i händerna och såg ut i trädgården. I hela huset hördes icke ett ljud. Hon satt stilla och tänkte. Ojemnheterna i hennes lynne hade satt sig. Hon var lugnare nu än förr. Men hvad detta lif var enformigt! Hon tänkte framåt, – en lång rad af år. Kanske hon kunde nå till sextio, sjuttio; hon var så stark. Hon vämjdes vid att tänka sig alla dessa år. Det var en känsla af både öfvermättnad och tomhet. Hvad lifvet är fattigt och flackt och eländigt! Så helt annat än man föreställer sig så länge man är ung. Ung? Var hon det då icke längre? Hon höjde på ögonbrynen och antog en resignerad uppsyn. Om det blott ville hända något! Det gjorde det samma hvad, – om det så vore en olycka! Hvad som helst, bara inte detta qvalmiga lugn. Hon reste sig för att gå ned i stallet.