Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag frågar då å min sida, huruvida icke de vackra ord, vi här fått höra, såsom t. ex. att vår Frälsare ej gjorde skillnad emellan äkta oell oäkta barn, att man ville utrota de sednare såsom ogräs från en åker o. s. v., huruvida icke sådana fraser fullkomligt uppväga dem, som finnas i den korta reservation, jag emot LagUtsk:s Betänk, afgifvit. Jag har ansett mig förpligtad att redogöra för den åsigt i förevarande fråga, som jag vid föregående Kiksdagar hyst och ännu hyser, och jag har ej trott, att ett sådant förfarande här skulle läggas mig till last. Jag hyser i allmänhet den önskan, att det må vara olika tänkande medgifvet att försvara sina åsigter, ulan alt af motståndarne beskyllas för tänkesätt eller afsigter, som man aldrig hyst. Hvad nu sjelfva frågan beträffar, anhåller jag att få i korthet besvara de anmärkn, som emot min åsigt deri blifvit framställda. En talare, Hr Hjerta, har lagt i dagen sjelfva frågans grund, sådan jag uppfattat densamma. Ty mine Hrr, jag tror mig kunna säga, att jag varmt behjertar de nu ifrågavarande olyckliga varelsernas öde, och trotsar hvar och en att göra det mera än jag ehuru, jag medgifver det gerna, jag torde hafva sagt för mycket, då jag nyttjat orden mera än någon annan. Men detta tillfälle är och blifver i sanning icke den enda gången, då jag tvingas att kufva min känsla för det rättas skull. Det är min fasta öfvertygelse, att sedligheten i samhället, som framför allt annat bör af lagstiftaren omhägnas, kan rubbas genom antagande af det ifrågv:de lagstadgandet. Hr Hjerta har uttryckt denna min öfvertygelse ganska riktigt och tillika updragit skillnaden emellan hans och min åsigt i saken. Jag säger nemi.: »att den grund, hvarpå ej mindre arfsrätten än slägträtten i allmänhet hvilar är äktenskapet.» Hr Hjerta åter säger: »Den konventionella grund, hvarpå» etc. och tillägger, att vi, i motsats till den konventionella arfsrätten, hafva en naturlig arfsrätt, som grundar sig på blodsbandet m. m.
Slussar göra tillfyllest, så blir gräfningen i Östergöthland, 75,000 alnar, hvartill behofvas s5 Den 16 Junti f. m. 73 Slussar, och dr alltså vidare betydligare; meri skulle vi en dag hinna så långt, att endast denna del återstod, är jag temmeligen säker, att den ej länge hlef ogjord■ ... Gifve Gud, alt Grefve von Platen blifvit vid de grund* satser, han i nämnde afhandling yttrat j så hade möjligen något kunnat vara färdigt, och resten kunnat iå hvila, till något behof och bättre tider påkallat och medgifvit fortsättningen, som nu omöjligen kan ske, utan att ruinera både Actieägare och det allmänna. Jag har mera än en gång hört, att Rikets ära och sjelfständighet beror af Götha Canal 3 Gud nåde oss, mine Herrar, om vår ära ej har fastare grunder. Man har äfven sagt, att Cana* len är, eller blir, Scandinaviens grundval, om så är, hvarföre deltager ej då, den med oss förenade delen deraf, uti byggnadskostnadenj jag tycker det vore lika så billigt som rättvist. Märkeligt är Grefve von Plaiens yttrande i den oftanämnde afhandlingen »idan 43: Kostnadsförslaget Jordrar 333,535 Riksdaler 16 skilliugar, ränta får arhetsåren oberäknad, och inom 4 år frän företagets början, bor det kunna vara färdigt. Välförståendes Westgötha Canalen. Deremot upptager Directeur Bagge, i sitt förslag, Vestgötha Canalens kostnad till 669,987 R:dr Banco, och Östgötha Canalen till 927,504 R:dr, summa för begge Canalerne 1,597,48!
Allt hvad i denna författning finnes stadgadt om ulminulering af bränvin, galle äfven för andra brända eller distillerade spirituösa drycker. § 88. För de gästgifverier, hvilkas innehafvare vilja i minut försälja bränvin och andra brända eller distillerade spirituösa drycker, kommer alt i afseende å denna försäljningsrätt, utom den vanliga bevillningen, erläggas ifrån 6 till och med 30 r:dr banko, samt för tillåtna värdshus, källare, spisqvarter eller andre näringsställen ifrån och med 20 till och med 100 r:dr banko, efter deras mer eller mindre förmånliga rörelse, enligt pröfning af laxeringsämnen, hvilka böra bestämma en högre afgift, än den här i allmänhet stadgade, då afsätlningen anses vara af den betydenhet, att den, jemförelsevis med andra värdshus, skäligen fordrar en sådan förhöjning. För de gästgifverier, hvilka anses endast såsom skjutsombytningsställen, skola innehafvarne, derest de vilja begagna minuteringsrättigheten, erlägga minst 3 r:dr, ankommande på taxeringsmännen att denna afgift förhöja. »Den, som erhållit serskildt tillstånd att vid marknader, regementsmöten, auktioner och andra sammankomster utöfva tillfällig försäljning af bränvin, erUigge såsom afgift för dylik rörelse minst 2 r:dr för året, hvilken afgift taxering s-kommitéerna ega att förhöja i mån af rörelsen; skolande den embetsmyndighet, som meddelat tillstånd till sådan försäljning, derom underrätta vederbörande skönskrifvare, på det taxerings-kommitéen må komma i tillfälle att berörde afgift bestämma.» Bih. till R. St. Föreskrifter i afseende på författningens verkställighet. § 39. Kongl.
under det bränvinet stöde i lägsta priset och afnämare endast i yttersta nödfall försåge sig med den fördyrade varan; att om dislillatorn deremot vore i tillfälle att använda det nya råämnet, kunde han fylla behofvet af sprit, under lika vilkor, alla tider af året, eller till ett pris, bestämdt i förhållande till råämnets värde i handeln; att kontrollen öfver distillerings-verken icke vore svårare under bränningstiden, än eljest; samt slutligen att sådan bränvins-distillering borde få bedrifvas äfven på landet, enär olämpligt vore, att någon skillnad emellan stadsmannaoch landtmanna-näringar af lagstiftningen uppställdes eller gynnades, och om kontrollen öfver rörelsen på landet blefve svårare, näringsidkaren skäligen kunde åläggas att vidkännas den, drygare kostnaden derför, helst det berodde på honom sjelf att af rättigheten iill distillering 12 Bevilln. m, fl. Ulsk. Bel. M 2. sig begagna eller icke. Med anledning hvaraf och då den omständighet, att mindre brännerier hvarken för närvarande finge eller framdeles borde få i städerna anläggas, härledde sig från en åsigt, sorn icke bade något gemensamt med grunden för förbudet att a landet idka distillering, och derföre icke borde komma under betraktande vid pröfningen af sistnämnda förbuds lämplighet, motionären föreslagit, att bränvins—distillering, såsom särskild näring, måtte få bedrifvas i stad och på landet under hela äret och med hvilken redskap sorn helst.
Men så snart man härutinnan lyckats komma derhän, att lärlingen vunnit öfning och färdighet att förrätta ett arbete både väl och derjemte med någorlunda raskhet, då är denne färdig att lemna Institutet, som sedan får börja samma undervisningsarbete på nytt igen med en nykomling, lika oerfaren som den förre var vid sin ankomst till läroanstalten. Under vintermånaderna upptages en god del af dagen med att theoretiskt undervisa lärlingarne inne på lärorummet. Detta oaktadt upptages i dagsverksjournalen det utarbete, som på den öfriga delen af dagen blifvit verkställda såsom fullt dagsverke. Institutets konto visar, att lärlingarnes dagsverken under året uppgått till ett antal af 6,041. Dessa hafva till största delen blifvit utgjorda vid gården. Emellertid upptages i räkenskaperna hvarje vid gården utgjordt dagsverke till ett pris af 69 öre, hvarjemte ökedag-verkena äro bokförda till 3 R:dr )0 öre för hvarje par af hä stärne samt 1 R:dr 15 öre för paret af oxarne. Utgiftssumman för alla under året vid gården utgjorda såväl personsom ökedagsverken har härigenom stigit till ett belopp af 10,503 R:dr 4 öre. I fall man ej upptagit lärlingarnas dagsverken, såväl deras egna som för de dragare, hvilka de vid arbetet begagnat, tili högre värde, än hvartill det derigenom förrättade arbetet skäligen kunnat uppskattas, så skulle det slutliga resultatet blifvit helt annorlunda och gårdens nettobehållning en helt annan, än hvad räkenskaperna nu angifva. Styrelsen vågar emellertid i underdånighet uttala den förhoppning. att Eders Kongl. Majit skall finna den undervisning och praktiska arbetsskicklighet, som beredes åt Institutets lärjungar, under det de verkställa gårdens yttre arbeten, mera värda och af större gagn för staten och landet i allmänhet, än om i räkenskaperna gårdens nettobehållning utfaller till ett belopp, som är några tusen riksdaler högre, än det nu på papperet synliga.
Dessa sednare banker, hvilka grunda sig på de vid riksdagarne 1851, 1854, 1858, 1860 och 1863 fattade beslut, offentliggjorda genom Kongl. Kungörelserna den 20 September 1851, den 22 Januari 1855, den 4 Maj 1858, den 21 December 1860 och den 18 December 1863, äro berättigade att från Riksbanken bekomma försträckningar till belopp af 500,000 R:dr R:mt, emot två så kallade kreditivprocent, sorn å belopp, som uttagas, höjas till fyra procent. Då dessa kreditanslalter icke ega rättighet att utgifva egna tryckta eller graverade sedlar och då låneprocenten å Riksbankens försträckningar, som intill 1860 års riksdag var tre procent, sedermera är höjd till fyra procent, så synas desamma i afseende på fördelen deraf för dem, hvilka om dylika inrättningar sig förena, icke innebära något ingrepp i allmän medborgerlig rätt; — men helt annat är förhållandet med så kallade enskilda bankerna. De sistnämnda, hvilka före 1845 års riksdag icke egde rättighet, enligt 1824 års författning, att utgifva egna tryckta eller graverade sedlar (skuldsedlar) ehuru, såsom ofvan är nämndt, sex sådana banker före 1845 af den ena Statsmagten beviljades en sådan förmån, erhöllo denna rättighet af båda Stalsmagterna, först genom Rikets Ständers beslut vid förenämnda riksdag samt Kongl. Kungörelsen den 9 Januari 1846 och sedermera genom beslut vid 1863 års riksdag och Kongl. Kungörelsen den 20 Maj 1864. Rättighet att utgifva skrifna skuldsedlar, ställda till innehafvaren å huru ringa belopp som helst och lill alldeles gränslöst antal egde en hvar, bolag eller icke bolag, redan förut, men att utgifva sina skuldsedlar tryckta eller graverade, dertill egde man, enligt 71 § Regeringsformen, ej rättighet; ty om man hade egt sådan rättighet, så hade Statsmagternas beslut derom varit öfverflödigt. Genom detta Statsmagternas beslut erhöllo en del medborgare en högst betydlig förmån på öfrige medborgares bekostnad. Den rättighet
» Han såg hastigt, frågande på h e n n e: kunde det ligga någon dubbelmening i hennes o r d? Nej, hon satt o c h såg så omedveten och lugn ut, m e d Begä hos Eder specerist r I i Stockholm och de flesta landsortsstäder blicken fästad på solfjädern, s o m hon öppnade o c h slöt, gång efter annan. Han kväfde några ord, s o m m o t hans vilja höllo på att undslippa honom, o c h förde hastigt handen öfver pannan, som o m han ville jaga bort objudna tankar. » Nej, fröken, » svarade han slutligen, » en fattig, ung man utan relationer k o m m e r ej långt här i Sverige på den bana s o m jag har valt. M e n, hvad nu, tystnar musiken redan I Det var en alltför kort dans, fröken E m m y, men den skulle ha ett slut, som allt annat! » Han reste sig upp. » Nu skall jag b e att få säga er farväl, ty jag har mycket kvar att packa ännu och måste skynda hem. Tack för i vinter, tack för allt! » E m m y hade också rest sig upp och stödde sig tungt m o t stolen. » Tack, adjö! » mumlade hon. Det kändes, som o m hon skulle kväfvas. Deras blickar möttes, tårskimrande, sorgsna blickar, — o c h så var han borta. E m m y hade velat skrika högt af smärta, men kunde ej få fram ett ljud. H o n tyckte, att allt i n o m henne frös bort, hu, hvad det var kallt! — Hvar var h o n? — Hvad hade händt? H o n stirrade förvirrad omkring i rummet; då mötte hon Maria Grens frågande, litet gäckande blick, och den kvinnliga stoltheten k o m henne till hjälp. Ingen skulle få ana hvad hon led, — n e j, i n g e n! Så började h o n åter skämta och skratta, ändå muntrare än förut, utan att ha en aning o m hvad h o n sade, eller hvarför h o n skrattade. Skulle då kvällen aldrig taga slut? Ändtligen gick den sista gästen! » Godnatt, mamma! » » Godnatt, kära barn! Hvad du ser trött ut!
Skulle deremot nu ett princip-enligt och från de förra olägenheterna befriadt system, såsom de föreslagna, blifva antaget, så skall detsamma, enl. min öfvertygelse, äfven ganska hastigt till allmän belåtenhet göra sig gällande i tillämpningen. Detta har visat sig vara förhållandet i Finland, der man nyligen har öfvergålt till ett decimal-system, och jag finnér intet antagligt skäl hvarföre det i Sverige skulle blifva annorlunda. Den 22 Februari f. m. För att icke onödigtvis förlänga tiden, så viii jag inskränka mig till hvad jag nu har anfört, och tillstyrker att R. o. Ad. ville vidhålla sina föregide beslut och antaga decimal-systemet såsom grund för raynträkningen. Många ledamöter hördes härtill yttra bifall. Hr von Hartmansdorff: Hr von Kraemer har på ett för mig öfvertygände sätt, med npgifter, hämtade från erfarenheten, visat det tiolalsräkningens införande i mått, mål och vigt är ännu svårare än i myntet. Jag afstår alltså från önskan att med den sednare ändringen vilja förena den förra, emedan jag tror mera på Hr von Kraemers erfarenhet än på Biskop Agardhs theoretiska upställning. Jag har följaktligen icke skäl att vidare yrka återremiss om icke på det att BankoUtsk. måtte få i sin helhet kännedom af det qvicka och grundliga tal, som Hr Brakel i detta hänseende har hållit. Men jag hoppas att de af detta Stånds Ledamöter, som höra till Utsk., likväl skola meddela detsamma hufvudsumman af Hr Brakels yttrande i de delar, sådant kan anses behöfligt. Då jag vidhåller tiolalsräkningens förkastlighet, så anhåller jag få upgifva några skäl derför. Det är märkligt, Mine Hrr, att höra den siste värde talaren dagsklart för Eder ådagalägga tiolalsräkningens fördelar och lättheten för menige man att henne begagna, under det att Hr von Kraemer framställer huruledes Fransoserna, som äro så lättfattliga, icke hafva kunnat förstå sig derpå. Hvilkendera talaren skall' man nu tro?
Att Husbonde vid yppad misstanka det dess Tjenstehjon är nersmittad af veneriskt, bör foga anstalt om undersökning, och om missfankan finnes grundad, då befordra den Sjuke till Läkarevård; sådant är förut genom Författningar påbjudit; men längre kan väl icke billigt Husbondens ansvarsskyldighet utsträckas; tyden allmännare Visitering å Tjenstehjon vid dess inträde i tjensten och endtledigande derifrån som Motionairen projecteradt, är stridande e« mot all ärbarhet och desto mindre ledande tili det åsyftade ändamål, som bevis derom kan framskaffas, huru ofta misstag af Läkarne sjelfva begås vid bedömmande af sjukdomar pcif Den 4 April. åkommor, emedan exempel gifves att af Läkare visiterad person fått frisedel, som deremot af annan Läkare blifvit ansedd vara i hög grad med veneriskt behäftad, det ock sedermera inträffade synbara vederstyggeliga utbrott vitsordat ; äfvensom att åkommor eller bräckligheter bärrörande af helt andra anledningar, blifvit origtigt såsom veneriska bedömde, — Och enär sådana misst g af Läkare sjelfve kunna begås., hvad kan man väl då pretendera af oerfarne Husbönder? Skulle åter Läkarnes förbindelse vara att visitera alla Tjenstehjon i deras Landsort, mångdubblar det deras öfrige af Utskottet föreslagne Embets-resor, och samma frågor angående ersättning äga då rum, sorn jag redan haft äran framställa vid den föreslagne Visitation å Skepp*.besättningar. Utskottets tillstyrkande att i föreskrifven ordning låta visitera alia Personer af bättre och sämre Glassér i hvarje Församling, som innom sig hyser Medlemmar, misstänkte för veneriske krämpor; är så anstötligt emot ärbarhet och sann blygsamhet, att det väcker åtminstone hos mig, och såsom jag tyckt mig förmärka, äfven hos Ridderskapet och Adeln särdeles förundran.
» T e n d e n s e n » framträder väl hårdt o c h skarpt, men den är här så väl sammanväfd m e d handlingen, att intrycket ej grumlas för andra än d e m, som ej vilja erkänna dess rättmätighet o c h giltighet i det hela. Y p p e r l i g a karaktärsbilder äro här framställda, o c h den sceniska byggnaden är fast o c h säker, äfvensom dialogen mönstergill. Å r 1885 framträdde A n n e Charlotte Leffler m e d ett nytt skådespel, Hur man gör godt. D e t gafs på hösten samma år på N y a teatern, efter att kort förut ha uppförts i Göteborg. Författarinnan har här helt o c h hållet öfvergifvit den objektiva hållning, hon merendels bemödar sig att intaga, o c h har i scenisk form gifvit oss en lidelsefull o c h allt f ö r ensidig anklagelseskrift m o t en del skriande missförhållanden i samhället. Vårfest. ne3 att * N t •moAAaia » tena, noifa ivvj-ullt J gftttet uåten * * ifa » a OiSA net, * viogla ' ©c ?v £oi&gt; 3 t t t 6oE filWiSa JWt ooR. &lt;6Ean.ll,; oclt6tt * Set * tåt! 8vv StucfieApeAt J-Q-gf ^ita gEa3t » rj-iTtpoAtoix t e 3 a - BEan.3 vin ft-utta &amp; ?uxil vvtt, iM anentone *. u a t a fij-otlieriA 4a^; » e n. 6atlL6t,gt.tEet B t a t i t » aj? ut atam. som - Ee 3tcj. 3agtat OC ?x t l i « 3 t 0111.fi.ti / rva men 3un.
Riksdag en utredning öfver det då varande förhållandet med Indelta Infanteri-Regementenas Beklädnadsmedel måtte Rikets Ständer meddelas; har Kongl. Maj:t, för verkställigheten häraf, låtit vidtaga nödige åtgärder genom Dess och Rikets Krigs-Gollegium, som af sådan anledning från samtlige Beklädnads-Directionerne vid de indelta roterade Infanterie-Regementena infordrat förslag öfver de af Directionerne i och för manskapets beklädande uppburne och ulbelalde medel åren i83o, 1831, i83a och i833, eller de fyra år, under hvilka, lill följd af Rikets Ständers, enligt ofvanberörde skrifvelse, fattade och af Oss i Nåder gillade beslut, årliga Beklädnads-bidraget, så väl från Stats-Werket som Rotehållarnes och Soldaternes sida, blifvit från i-6:del till i-8:del af en munderings värde nedsatt; och har genom upprättadt sammandrag af de förslag, som sålunda inkommit, numera blifvit utredt: att behållningen i Beklädnads-Directionernes Cassör den 1 Januarii, i83o utgjort 399,935: 17, I. Stats-Werkets bidrag under åren i83o till och med i833 282,040: 4°> *• Rotehållarnes och Soldaternes d;o 267,601: ^6, 8. Extra inkomster af slilningspenningar, auctionsmedel m. m. 313,716: 3o, 11. 586359: 21 , 8. eller sammanlägdt ll:dr 986,294-’ 38, 9. att deremot för Rotar, som njuta befrielse från Beklädnads-afgiftens erläggande , har blifvit afkortadt . 36,33o. 21, 9* samt i och för manskapets beklädande under Kongl. Mny.ts Nå/liga Skrifvelse N:o 45- S under ofvannämnde 4 år, kostnader af alla slag blifvit utbe ta
Jag har ej hört att sättet att läsa handlingarne i Högsta Domstolen haft något menligt inflytande på parters säkerhet, och tror derföre, att samma sätt kan iakttagas inom hofrätlerne. Utsk. har åberopat det lagrum och de K. författningar jag nyss nämnt; de innehålla likväl icke, som Utsk. säger, något uttryckligt stadgande om handlingars läsning. 22 cap. 2 § Rälteg.bm talar endast om att bilagorna skola läsas, och K. br. af 1776 och K. förklaringen af 1830, hvilka icke handla om den frågan, nämna endast acternes läsning i förbigående, och innefatta visst icke bestämdt huru många handlingar, som skola läsas. Af det skäl, som jag förut anfört, eller att Siåndels godkännande af den här uttalade åsigten kunde föranleda en förändring vid afgörande! af arbetsordningen, deri jag tror mig känna att en inskränktare läsning föreslås, anhåller jag alt R. o. Ad. ville ogilla den opinionsyttring i detta fall, som finnes intagen i Utsk:s utlåt, öfver motionen i denna del. Gr. Mörner, Carl Göran Detloff: Utan aU vidlyftigt vilja ingå i någon granskning eller vederläggning af Hr Åkermans nyss afgifna yttrande, torde det dock tillåtas mig att anföra något till försvar för Utsk:s framställning. De mål, som i hofrätterne lill afgörande förekomma, äro icke endast referentmål; många mål afgöras ex incommunicato, och föredragningen sker antingen af secreteraren eller någon fiscal. Dessa skulle i det hänseendet väl anses som referenter, men att understundom likväl, med all aktning för dessa personers skicklighet, denna föredragning icke kan äga den fullständighet och tillförlitghet, som man har att vänta af de föredragande, som hos Konungen föredraga ärenden i Högsta Domstolen, är temmeligen klart. Att någon tidsvinst skulle uppstå deraf, att i mindre vidlyftiga mål endast en referering skulle äga rum, och handlingarne endast ledamöterne emellan circulera, tror jag icke.
Emedlertid har, dessa åren, kringboende allmogen funnit en förmonlrg afsättning för mindre landtmannaprodukter på Linköpings torg, der smör, ägg och dylikt haft stark åtgång till tämligt höga priser och sorn alla torgdagar varit uppfyldt af säljare, hvilka sällan saknat köpare. Ångbåtskommunikalionen med Stockholm har i betydlig mån härtill bidragit, och dess upphörande förändrar genast förhållandet, till förmån för i staden boende löntagare och andre, som lefva af en knapp penningeinkomst, men till afsaknad för landtmannen och till ingen vinst för köpmannen, hvars afsättning i så hufvudsaklig mån beror derpå, att landtmannen får sine varor så betalte, att han kan köpa af köpmannen. Uandlverkerierne hafva ej synbart lörkofrats. De klaga mycket öfver intrång uti yrkena, dels af bönhasar, dels af i allmänhet privilegierade handl vprksidka re, dels af så dane, som genom Commerce-Collegii särskildta tillåtelse nedsätta sig, dels ock af på landet eller uti andra mindre städer bosatte handtverkares sed, att i socknarne ki ingi esa, helst söndagarne lill kyrkorne, och der till allmogen försälja sina varor, samt emottaga deias råämnen ni. m. lill beredning för husbehofsbrnk, eller reparation o. m. d. Skälen till deras klagan kunna ej i allo underkännas, fastän man bör tro flit friheten uti inhemska näringarnes bedrifvande är hvad som i längden 39 och lil,ui; allmän synpunkt betraktadt, skall blifva för Rikert fördelaktigast och för dess invånares, gemensamma trefnad och belåtenhet mest önsk vändt. Likväl mäste sådant till vägpbringgsi genom allmän lagstiftning oell eigenom» undantag eller missbruk. Gymnasium och Lärdomsskolan fortfara att vara mindre besökta, än de förr varit, och hvartill en del skäl uti, sednast afgifne underdånige berättelse infördes. Till dem kan ytterligare läggas den erfarenhet, att en mängd stu^ (levande, utan att genomgå, hela skolan och gymnasium, afgå i förtid till andra yrken och till när i o gar ne, dit flera nu mera ägna sig än som fordom var förhållandet.
Rättegångsmål ken, att, otn någor å flere ställen begått missgerning, Domaren skall d hvarje ort ransaka och pröfva, om hän till gerningen saker är, missdådare , som. å fästningsfängelserne dels för lifstid, och dels för flere år blifvit insatte, tagit sig anledning att padigta sig gröfre brott, i ändamål att blifva försände till aflägsna ortee samt under forslandet kunna bereda sig till - LagUtskottets Betänkande Nto 37. tj falle att rymma , af hvilka foretag följden varit den , att dylike för allmänna säkerheten vådliga personer stundom i flere år mäst förås af oell an emellan Rikets södra och norra gränser, ofia utan att någon upplysning örn det uppgifna brottet eller den rätte brottslingen stått att vinna , men alltid till kostnad för Staten och trängsel i de fängelser, der inissdådarne under framoch Starresorne blifvit förvarade ; så hade väl , till afhjelpande a£ detta onda, genom den i sådant afseende utfärdade Kungörelsen af den 18 December 1823, blifvit stadgadt,' att dylika fångtransporter ej skulle ega rum, utom i ds fall, då f, sedan ^underrättelse om brottets verklighet blifvit inhemtad , målsegaren fördrade den uppgifne brottslingens ransakande å stället, der brottet skett, eiler brottslingens fällande kunde för honom medföra förhöjdt ansvar, eller troligt vore, att ransakningen skulle leda till upptäckt af andra i brottet möjligen invecklade personer; men ehuru denna Författning onekligen minskat berörde olämpliga och skadliga fångforslande , återstöde likväl alltid, fastän i mindre grad,' enahanda olägenheter och vådor, så länge, i följd af den i omförmälda Förordning åt Konungens Befallningshafvande öfverlemnade rättighet att pröfva , huruvida brottslingen borde till ransakningsorten afsändas, äfven om sådant ej af målséganden yrkades , tillåtelsen till ifrågavarande forslande fortfore 1,6 LagUtslottels Betänkande N:o .17. att ega rum.