Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottets öfvertygelse är därföre, att med undanlag af sådana bestämmanden, sorn kunna anses nödiga lill förekommande af underslef, böra föreskrifter angående storleken och beskaffenheten af redskap i större brämerier ej meddelas. För redskapen i mindre bräimerier blifver däremot nödvändigt att antaga åt skilliga i detalj gående föreskrifter, då kontrollen å dylik redskap mäste helt annorlunda inrättas. Om den i ekonomiskt hänseende ofördelaktiga mindre bränvinstillverkningen bibéhålles, så sker det med afseende på jord-ägare, sorn anse sig behöfva bränna för sina ladu-gårdar och hufvudsakligen därtill använda egna jordbruks-alster. För detta ändamål erfordras ej de nu af en eller annan brukade större eld-redskap; då jemnförelsevis så hög skatt blifvit föreslagen och grunden för dennas åläggande aldrig kan vid de mindre brännerierna blifva så säker, sorn vid de större, är det af synnerlig vigt att förebygga, det icke, under namn af mindre bränvins-bränning, en verklig fabrikation må kunna upstå inom denna klass, utan att skatt till åsyftadt belopp däraf erlades. Det skulle nemligen lätt kunna inträffa, att om enkel redskap af medel-storlek vore tillåten och redskapens afverknings-förmåga blifvit för lågt satt, en fabrikant funné det förmånligare att, i stället för en större fabrik, drifva flera mindre brännerier och uppbringa dessas tillverkning så högt, att han i sjelfva verket undginge en stor del af den åsätta skatten — ett förhållande, hvarigenom både staten skulle gå miste om en påräknad inkomst, och bränneriernas antal snarare ökas än minskas. Därföre torde vara nödigt att bestämma storleken och, lill en del, äfven konstruktionen af den redskap, hvilken får anses utgöra, hvad som bör kallas mindre bränneri; och Utskottet Bih. till R. St. Prot. -1855 och SS -i. H Sami. S Haft. I 26 Särskilda Utskottets Betänkande N:o 8. föreslår, att för redskap utan mäskvärmare skall största panne-rymden vara 20 kannor och den minsta 12 kannorr kok-rummet inberäknade
Emellertid är det en gifven sik, att båda parterna ha stor fördel af saken, hvilken i öfrigt ännu väsentligen blott inom grufoch järn vägsindustrin blifvit mera allmän. Arbetsgifvarne betala visserligen mera än man be-räknar, att de skulle fått betala under de senare åren, om ersättningsanspråk gjorts enligt lagen, men en stor olycka kan inträffa, där otaliga arbetare drabbas och där ersättningen kanhända skulle bli ofantlig, då domaren ålade arbetsgifvaren hela ansvarigheten. Arbetarne å sin sida undvika en mängd processer, hvilkas resultat mycket ofta skulle vara ganska tvifvelaktigt, och som dessutom städse skulle kosta pengar, ofta mera än det tillerkända ersättningsbeloppet. Ett oafbrutet processande skulle i öfrigt ej bidraga att upprätthålla det nu vanligtvis ganska goda förhållandet mellan arbetare och arbetsgifvare. För att vara fullt rättvis måste man emellertid anföra, att de flesta Trade unions ej bifalla dessa öfverenskommelser, hvilka de betrakta såsom en emancipation från deras egen organisation. De anföra, att då Trade unions offrat mycket pengar och arbete på att fram agitera lagen af 1880, så var det ej för att på denna väg skaffa arbetarne ersättning i några af de fall, där de komma till skada, utan hufvadsyftet var att framtvinga sådana säkerhetsåtgärder, hvilka kunna förebygga olyckor. Från de arbetare-bill, där öfverenskommelserna träffats, har man deremot invändt, att syftet äfven genom sådana i verkligheten uppnås. Då bolag teckna försäkring undersöka de först förhållandena med afscende &amp; säkerheten och arbetarne komma därigenom att tillgodogöra sig bolagens erfarenheter beträffande orsakerna till olycksfall inom de olika indastrierna. Ett faktum är ock att, sedan lagen kommit till stånd, antalet olycksfall aftagit, men detta är äfven fallet där arbetarne blifvit » contracted out ». Äfven detta är ju nämligen en försäkring, där arbetsgifvarens assuranspremie stiger och faller med tilltagandet eller aftagandet af olycksfallen. Arbetsgifvarnegöra ju sioa tillskott i förhållande, procentvis, till arbetames eget tillskott, och det sistnämda rättar sig natarligtvis i det stora hela taget efter hvad som fordras för att verkställa de mellan båda parterna öfverenskomna utbetalningarne vid olycksfall.
Han ägde sig bekant Herr karons och Landtmarskalkens agtningswärda Laracter, och more öfwertygad, at Herr Landtmarffalken wille sin befattning med rättwisa utöfwa men i6s6 Ärs Riddarhus Ordning befunnes lägga starka band pä Ständets llelikerationer, genom de rättigheter Landtmarskalken deruti äro förwarade; och pä det ej misiförständ wid ätffilliga tilfällen mätte upkomma Här afbröts sluteligen Friherre Stael af starka rop, sä at han ej widare kunde höras til lmo.ocollet. Herr Laron och Landtmarskalken förestälde Friherre Stael at, dä detta klenum ej egenteligen til cleliberatioo wore ämnadt, och dä klockan redan wore öfwer 10, hwilken timme wore utsatt til Ständens församlande i Kyrkan för at sedermera upträda pä Rikssalen, sä saknades nu mera tid at nägot öfwerläggningsämne företaga. Friherre Stael von Holstein yttrade stg hafwa förmodat, det honom Lilkommit. rättig - Den 9 Maj. 61 tighclcn, al wäcka et öfwcrläggningsämne, dä et sädant redan förut i dag förewant. Herr Laron och Landtmarskalken erindrade, det hans nyst gjorda ftrestäilning ingalunda hade afseende pä Friherre Liael» rättighet at yttra sig, utan pä tiden, som nu icke medgäfwe nägon c!-g j bLration. Härefter och sedan de twänne Härolderne för Ridderffapct och Adeln ankommit börjades kl. til 11 aftägandet til Storkyrkan, under Herr Laronä och'Landtmarffalkens anförande. Sedan Ridderffapct och Adeln Gudstjensien derstcdes biwistai wörö de Hans Kongl.
Men mördaren är ännu ej upptäckt. „Hvem är qvinnan?” plägar domaren vid franska brottmålsdomstolarne fråga, när han har att ransaka i ett brottmål af gräsligare beskaffenhet. Qvinnan, beherrskad af en passion, är nämligen en furie. Hon hämnas på ett mera förfärligt sätt och med en långt mera raffinerad grymhet, än mannen. Idén att strypa offret med snara antyder här att en qvinna åtminstone haft sin hand med i spelet. Men det kraftiga slaget vid tinningen, den ytterligt hårdt åtdragna snaran, som måste skäras från offrets hals, påvisa, att en man begått sjelfva mordet. SOFIA DAHLBERGS LIF. Vi hafva härnedan i tidsföljd sammanfört de resultater, till hvilka polisen under sina ifriga spaningar kommit. Men innan vi komma dit, lâtom oss kasta en kort blick öfver den mördades, Johanna Sofia Anderson Dahlbergs, föregående lefnadsöden; Johanna Sofia Dahlberg, eller, som hon egentligen heter Andersson, var född i Grenna den 2 Maj 1844 af fattiga, men arbetsamma och hederliga föräldrar. De lefva ännu, båda något öfver 60 år gamla, och äro innehafvare af ett mindre hemman i Grenna landsförsamling. De ha haft icke mindre än tillsammans åtta barn. Sofia var det tredje i ordningen. Tvenne systrar, äldre än hon, äro gifta sedan några år tillbaka. De hafva tillika med sina män begifvit sig öfver till Amerika, der de stå sig godt. När barnen växte upp, måste de naturligtvis ut från det torftiga hemmet, som ej kunde underhålla så många. Så kommo tre af sönerna till Stockholm, der de hafva jemförelsevis goda anställningar. Äfven Sofia skulle ut ur boet. Sedan hon blifvit konfirmerad, hvilket skedde i Grenna kyrka den 16 Juli 1859, erhöll hon tjenst hos en officersfamilj i nämnde stad. Hon beskrifves från den tiden af sina närmaste att hafva varit glad och öppen, men af ett lätt och ombytligt sinnelag — något, som slutligen blef hennes olycka. I sin första tjenst qvarstannade hon två år. Hvarken mot hennes person, hennes uppförande eller hennns göromål hade man här något att anmärka.
Doktor, angående hans uppförande till pension å Rikets Allmänna IndragningsStat efter erhållet entledigande: I. 115, R. 119. (se vidare Stats-Utskottets Utlåtande N:o 152, angående regleringen af utgifterna under RiksStatens Nionde Hufvud-Titel). Munck, Albert, Riddarhus-Sekreterare, rörande tjenstledighet för honom: I. 14, —, angående bemyndigande för Riddarhus-Direktionen att bevilja pension åt honom; motion af Grefve Carl Ludvig af Ugglas: se Motioner. Munck, Carl Otto, dess yttrande: VI. 6. Munderingsoch utrednings-persedlars anskaffning och underhåll, angående lindring i rustnings-skyldigheten genom Statens öfvertagande af—: B. VII. 97, 197, A. 197; U. XI. 68, 120, A. 120. Munktell, Teofron, orri öfverlåtnnde af ett stycke mark från Eskilstuna kungs-ladugård till egaren af Eskilstuna mekaniska verkstad, Teofron Munktell, såsom byggnads-tomt för arbetare-bostader: III. 273, R. 272; B. IV. 313. A. 489; E. V. 58. Musikaliska Akademien, att, sökande till Musik-larareplats vid lägre Elementar-läroverk eller Organist-beställning skall förete betyg om examen inför —: B. VII. 5, 140, 182, A. 184; U. IX. 148, 178, A. 178 — —•, angående en inbjudning till Ridderskapet och Adeln att öfvervara en så kallad Elev-Matinée derstädes: se Inbjudning. — —, angående inbjudning till Ridderskapet och Adeln att, öfvervara firandet af dess årshögtid : se Inbjudning. Musik-lärare-plats vid lägre Elementar-Läroverk, att sökande till sådan eller till Organist-beställning skall förete betyg om examen inför Kongl.
Skulle emellertid inom socknarne, af någon derföre organiserad så till sägande Patriarkalisk Auctoritet, tillsyn , varning samt lämpliga tillrättavisningar och ansvar mot lättja, kringstrykande och mindre vanarter kunna utöfvas, skulle detta efter min tanka underlätta LänsStyrelsernes omsorger i detta afseende och småningom förminska det behof af Fängelser och Correctionslnrättningar, som Landets säkerhet nu kl afver. Till förminskande af det tilltagande a46 Deri i3 Mars e. m, onda, nemligen elt stort antal Correctionsmässige icke fasttagne personer, och med detsamma ett nästan allmänt behof af arbetsfolk, är en ny författning emot losdrifvare och sysslolöse personer på Kongl, Maj:ts Nådiga befallning utarbetad. Petta är såi mycket nödvändigare, sorn vi kunna vara öfvertygade, att en massa af lösdrifvande personer, som icke kunna förmås att skilja sig från ett kringströfvande lif, finnas i Länen i allmänhet; och jag känner ett Län, icke af de mest befolkade, der, oaktadt täta försändningar till Correctionsoch Arbetsinrättningar, man, vid en nyligen skedd undersökning i detta afseende, räknat boo på fri fot varande individer, som likväl alla varit corrections-mässiga. När man finner ellt sådant tillstånd; när man söker genom förbättrade anstalter bereda ett annat förhållande, och att åtminstone, så vidt möjligt, i en ännu oförskämd menniskonatur ingjuta bättre begrepp om christiina sambällspligter; när man fortgår i denna riktning, och när dessa åtgärder, jemte en del af deras verkningar, vid sista Riksdag blott önskade, nu inför StatsUtskottet och flere andre af RiksStåndens medlemmar, till verkligheten blifvit verificerade genom vid Correctionslnrättningarna af nämnde Auctoiitet utförd undersökning, hvarvid de funnits ändamålsenliga och med sparsamhet utförde5 så hemställer jag vördsamt, om, när fråga är att för dessa Inrättningars full - I Den i3 Mars e> ra. 247 bordan bevilja ett anslag, och en välment och nyttig önskan dermed förenas, delta sednare tillägg bör blifva ett hinder för Utlåtandets antagande.
Sora afgiften för öfrige korpser utgör 17,682 r:dr 24 sk., föreslår Kongl. Maj:t, att, bland Statsverkets inkomster, under benämning: ”Tross passevolance-afgift”, matte upptagas i rundt tal 17,680 r:dr, och motsvarande belopp å 4:de Hufvudtiteln uppföras såsom anslag till trossens underhållande under fred, kommande dock denna förändring icke att medföra rubbning af nu gällande stadganden rörande de särskilda eller ökade bidrag, sora för trossens förskaffande eller underhållande i krigstid vid vissa regementet' böra af rusthållarne utgöras. 2:o. Militice-Boställskassans medel. I likhet med hvad uti de afgifna utlåtanderne blifvit tillstyrkt, föreslår Kongl. Majit, att Militiae-Boställskassans nuvarande inkomster af reserv-hemmansräntor och tionde samt säteri-frihetsmedel mätte utbytas emot anslag å Riks slaten, beräknade på sätt här efteråt förmäles; varande å nu gällande Riksstat räntorne upptagne till ett kronovärde af 2,010 r:dr 20 sk. 2 rst. med förslagsvis beräknadt markegångsvärde af 11,573 r:dr 16 sk., samt spanmålen uppförd till 306 tunnor, beräknade till 1,836 r:dr; och anser Kongl. Maj:t alltså nämnde räntor och tionde böra ingå bland Statsverkets behållna inkomster af dessa titlar och följaktligen beräkningen deraf med motsvarande belopp ökas. Då kassans inkomst af berörde medel, med tillägg af observatiousmedlen, utgjort per medium 14,957 r:dr 23 sk. 3 rst., skulle således, om lionden, hvars lösen icke är afskiljd, endast beräknas efter statspris eller 6 r:dr tunnan med 1,836 r:dr, på ordinarie räntan belöpa 13,121 r:dr 23 sk. 3 rst.
Sedan Riksens Ständer, uti underdånig skrifvelse den i5 Julii 1818, till aflöning och öfrige utgifter för den Commiitee som lomme att företaga utarbetandet af ett förslag till reglerande af Civile Ämhets-Vcrken m. m., anvisade det vid 1812 års Riksdag gjorda anslag af 3,000 R:dr på Allmänna Indragnings-Staten, till kostnadernes be-» stridande för en Committee till öfverseende af Rikets Oeconomiske författningar, med rättighet för Kongl. Maj:t att derutöfver af Öfverskotterne på Stats-Inkomsterne förskjuta, hvad som för ändamålet kunde erfordras , så hafva Revisorerne anmärkt, att Kongl. Maj:t, enligt skrifvelse till Kongl.. Stats-Contoiret af den 22 April 1819, i Nåder tillåtit Kongl. Bergs-Collegium, att under den tid, en af dess Ledamöter vore sysselsatt i en af Kongl. Maj:t förordnad Committee till granskande af Oeconomiske författningarne, få till biträde adjungera Bergmästaren Assessoren C. N. Arfvidsson och dervid tillagt honom ett årligt Arfvode af 2Öo R:dr, att utgå af Öfverskotts-medlen på Stats-Verkets Intrader, hvilken disposition, som egt sammanhang med föremålet för omförmälte anslag synts Revisorerne icke nödig eller enlig med Riksens Ständers anförde begifvande, enär af samma anslag va - Stats-Vtskottets Betänkanden. 287 rit en behållning till år 1819 — 3448 R:dr 16 sk. och till år 1821 — 1800 R:dr 4 sk.
Frih Boye har först uppträd t och yttrat, att Utsi', oriktigt tillkännagifvit, att fördelningen af regeringsärenderna behöfde närmare bestämmas. Om inom detta hus den mening skulle yttras, att ingen fördelning af dessa ärender skall bestämmas uti grundlagen, utan att denna fördelning skall öfverlemnas till K. M:s bestämmande på samma sätt, som Norriges grundlag antagit, skall jag gerna deruti instämma; men då Constit.Utsk:s afsigt varit att i nu gällande grundlagar föreslå så liten förändring som möjligt, torde det ej kunna räknas Constit.Utsk. till last, att Utsk. försökt att i möjligaste måtto bibehålla de gränsiinier, som funnits utstakade, men att något mera systematiskt sammanföra dem. Då jag kommer att yttra mig öfver en af Hr Lefre'n lörtde ärendernas fördelning gjord anmärkning, torde jag få framställa, huruvida det lyckats Utsk. att göra dessa gränslinie!" riktiga; men må det tillåtas mig att nu vid Frih. Boyes anmärkning endast erinra, att erfarenheten torde vara den bästa ledsven för att öfvertyga Representationen, att ärendernas nuvar. fördelning ej är tillfyllestgörande och att ett mål, som måhända kommer att följa Representationen, så länge nuvar. representanter lefva, jag menar tvisten om Halländska kyrkohemmanen, torde vara det bästa beviset, att denna fördelning ej är riktig, ty i sådant fall hade denna fråga icke kommit att behandlas på motsatt sätt, såsom nu skett, då frågan blifvit upptagen i olika Statsexpeditioner, derföre att gränslinierna ej varit bestämda. Frih. Boye har för öfrigt tillkännagifvit, att han anser ansvarigheten i allmänhet hos Konungens rådgifvare icke vara af vigt och att Utsk. framställt snömos, då det sagt sig vilja framkalla större ansvarighet på den väg, Utsk. nu föreslagit.
Utaf det den nådiga Propositionen bilagda Statsråds-protokoll den 12 Maj 1865 inhemtas, hurusom E. K. Majit vid pröfning af denna fråga funnit företrädet böra lemnäs åt den i skrifvelsen jemväl omnämnda utvägen att utvidga den inom Eeklesiastik-departementet redan befintliga byrå för handläggandet af ärenden, som angå undervisningen. Fördelen af denna plan vore först den, att man fortginge på en redan banad väg. Omisskännelig vore äfven den inverkan, Bilt. lill R. St. Skrifvelse, N:o 81. som undervisningen redan erfarit af denna inrättning. Första steget till den be* höfliga ytterligare utbildningen af densamma vore redan taget genom den åtgärd, Rikets Ständer vid sistlidna riksdag beslutat, att bevilja nödiga medel för upprättande af en särskild byrå för folkundervisningen, i följd hvaraf den bär ifrågavarande afdelningen af departementet mera uteslutande fått egna sin verksamhet åt elementarläroverken. Det andra steget återstode att taga, nemligen utbildandet af det element i byrå-chefens verksamhet, som afsåge inspektionen öfver läroverken. Denna inspektion hade redan sedan ett år begynt, men borde fortsättas och vidare utvidgas. För den möda, en genomförd inspektion förorsakade utöfver de göromål, som med byrå-chefens befattning i öfrigt vore förenade, fordrade dock billigheten, att bans lön blefve något förhöjd och, på det ärendena inom byrån måtte under inspektörens frånvaro på sina resor kunna under Departementschefens tillsyn vederbörligen uppehållas, fordrades för embetsbiträde på byrån ett något förökadt anslag. I följd häraf bar F. K. Haj:t nu begärt, att i anslaget till byrån för ärenden rörande den högre undervisningen måtte beviljas förhöjning dels såsom lönetillägg åt byrå-chefeu i egenskap af öfverinspektor lör elementarläroverken 1,500 R:dr, och dels för tjenstebiträde 1,000 R:dr. Det af E. K.
Med förutsättande af detta yrkandes rättmätighet öfvergår jag till den väckta frågan om de vilkor, som böra fästas vid rättigheten att utgifva Dagblad och alla slags Periodiska skrifter. Det af förra Constitutions-Utskottet föreslagne försigtighetsmått, nemligen att af Dagblad och Veckoblad, tre timmar innan deras utgifning, ett exemplar må till Hof-Canzleren eller dess Ombud till granskning öfverlemnas, på det att i vissa fall hela upplagan må af honom kunna med qvarstad beläggas, anser jag alldeles olämpligt, emedan, äfven, om det vore physiskt möjligt för Hof-Canzleren att genast medhinna all denna granskning, ett slikt tvång att på bestämda timmar dagligen igenomläsa alla våra bättre och sämre Dagblad väl vore det hårdaste straff, som möjligen kunde åläggas en bildad menniska. Jag kan derföre icke annat än önska, att denne upplyste och högaktade Embetsman måtte ifrån slikt oförtjent och oerhördt lidande rättvisligen förskonas. Men ännu vigtigare skäl föranleda mig att på det högsta bestrida detta Constitutions-Utskottets förslag; det innebär nemligen icke mindre än ett undergräfvande af sjelfva Tryckfrihetens grundval, ett upphäfvande af sjelfva dess betydelse och anda, ett förnekande af all den 336 Riksdagen 1812. rättighet, som i Regerings-Formens 86 § förbehålles hvarje Svensk man att utan några af den offentliga magten i förväg lagda hinder utgifva skrifter. Må straffet ovilkorligen drabba förbrytaren, må lömska anfall och försåtliga framställningar ej undgå Lagens hämmande arm, men må intet otidigt förmynderskap, intet' nedtystande hot hindra den frimodige Medborgaren att upphöja sin röst emot hvarje missbruk, hvars tillvarelse han känner och till hvars bevisande, enär det fordras, han sig förbinder.
Om, på lika sätt som nu , flera millioner Riksdaler i fullt färdiga Småsedlar och mera än 16 millioner R:dr Sedelvärde i Bankens reela valuta äro anförtrodde vården af samtlige Gommissarierne, och livad häraf för dagliga behofvet erfordras likaledes är änförtrodt åt ett färre antal Commissarie!* , erforderligt belopp färdiga större sedlar Öfverlemnades åt samma vård, skulle detta ökade förtroende, å Bankens sida, ingalunda öka farap för förluster; ty icke lig - Banco-Utskottets Memorial N.o go. ger garantien emot dessa i den mindre retelse till försnillning 20 millioner kunna lemna, än 3o, eller i någon större möjlighet att få den förra summan, 1 händelse af tillgrepp, lättare ersatt än den senare, utan i den moraliska säkerhet emot möjligheten af en sammansättning till försnillning, en corps, bestående af Bankens samtlige högste Tjenstemän , måste erbjuda. Vådan att anförtro åt den enskilda Cassa-Vexlingen de större summor j sorn dagligen måste inoch utgå för vexlingen af större Sedlar. Utskottet, som, på anförda skäl, ansett, sig icke böra ingå i några detailer , angående sjelfva verkställighets-åtgärderna, vill således icke undersöka, huruvida ökade controller, i afseende på Cassa-Vexlingen, kunna införas, utan endast betrakta denna, sådan som den nu är. Då tror Utskottet, att närvarande Controller på reqvisitioner och levereringar från och till Cassorna, och afslutandet af hvarje Casseurs räkning för dagen, innan hail middags-tiden lemnar Banken, skall, i Banco-UtsTiottets Memorial N.-o go. afseende på uttagningen af större Sedlar, lemna samma säkerhet, som nu finnes för den hos Casseurerne, ofta under loppet af en förmiddag, befintliga ganska betydliga behållning i Småsedlar.
Jag ville tacka henne, men några tårar, som darrade under hennes ögonlock, beröfvade mig styrkan att tala; jag tog hennes hand den jag tryckte till mina läppar utan att för andra gången våga möta hennes blickar; det oagtat trodde jag mig känna, på den förvirring hvarmed hon öfverfor tangenterne, att hon rådnade. – Då Musiken var förbi föreslogs en utvandring. De täckaste, de mäst romantiska nejder omge denna ägendom; på ena sidan inneslutes den af skogen, som stundom höjer sig sagta up för en lång-sluttig kulle, stundom kröner toppen af ett berg, hvars branta klyftor endast naturens magt kunnat dana; på en annan sida frambryter en insjö, vaggande sin lugna bölja att emottaga floden som ormar sig fram ur en bördig dal. Vi gingo öfver dessa ängar, som, nu i sin högsta fägring, redan påskynda landtmannen att bereda lian till deras förstöring. Efter en liten omväg kommo vi tillbaka genom en annan del af trädgården, som är bevuxen af lummiga Almar; Några bönder, som ville tala med Herr Haller, skiljde honom här ifrån oss, och hans älskvärda dotter följde mig in. Jag hade ännu icke varit åt denna trackten. Det första som ådrog sig min upmärksamhet var ett litet lusthus, bygdt af träd, men så omgifvet af en hög häck, att man lätt kunnat vandra förbi utan att märka det. Jag ville gå närmare; Lotta stadnade; hennes blick röjde ingen vägran, endast en tyst sorg framlyste i hennes tårade ögon. Rörd af denna åsyn var jag färdig att vända om, men hon förekom mig. ”Detta ”rum”, sade hon, ”är en helgedom, men det ”är icke tillslutit för känslofulle.” Hon öpnade dörren, vi inträdde; – uttrycken af hennes ord ökte den dystra högtidlighet som härskade där. Midt emot tvänne fönster, som utgjorde façen af Lusthuset, var bildad en Niche hvari syntes en Albaster Urna på en fot af samma stenslag; framför Nichen voro stälde tvänne blomsterkrukor, innehållande hvardera en Cypress; På Urnan var skrifvit: Åt Minnet af en öm