Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Han ställde så till, att frågan om Åbo upptogs åter, och se denna gång var Clinton icke en sådan tvärvigg som i början. Han nedlät sig ända till reservation för sina förra yttranden om staden, och medgaf skrattande, att det ibland här i verlden roar honom att spela en smula radikal. Hvad jag hade fruktat i anledning af Clintons första impertinenta svar, det att man skulle anse honom för en verldsföraktande tölp, en cynisk filosof, inträffade således icke. Tvertom, belåtenheten med honom, att icke säga högaktningen, steg alltmer; ja, hans personlighet tycktes skänka glans äfven åt hans syster. Till den stackars Celia, som alla de föregående aftnarna sutit tyst och i det närmaste oantastad vid sin söm, började nu en och annan af sällskapet att adressera några ord. Bland dem vill jag specielt nämna assessor Abelin, som aldrig förr bevärdigat mig med en sådan ära. En rolig sak måste jag ännu uppteckna, icke så mycket för att orden smickrade mig, som fastmera för det de sades just vid detta tillfälle. Jag är smickrad på Clintons vägnar, ty hans är väl förtjensten af att hans syster blef litet bemärkt, som visst icke skett, om Clintons person saknats i sällskapet. En af de yngre herrarne sade till sin sidokamrat halfhögt: »vid Gud, hon är ganska täck, den der, och melankolin klär henne bra.« Nej, nog var jag ändå bra barnslig, som uppskref sådant. Jag skall akta mig framdeles. Ty kanske, nå ja! Hvad tiden löper hastigt, då Clinton är i staden. Åtminstone hvarannan afton är han här. Han har blifvit förvandlad till den finaste hofman, som bjuder till att vara alla i smaken. Med gamla fröken spelar han schack, med hofrättsrådinnan bräde. Och han är så treflig, när han spelar; han lefver icke endast i spelet, utan har äfven tankar för annat. När han vinner, ser han blygsam ut, förlorar han, så är han glad. Härigenom hafva hans aktier stigit, och hans systers i proportion. I thorsdags proponerade gamla fröken att få kalla mig du. Dagen derpå gjorde hofrättsrådinnan detsamma.
— Stackars flickor, tänkte Elisabeth. Det var för otäckt, att han ville kyssas, det hade hon ej tagit med i beräkningen, när hon gladt sig åt att råka ett original. — Och så lägga vi bort titlarne! Jag säger Elisabeth och får heta farbror Svante, inte sant? — Ja visst, mycket gärna, och Elisabeth drog sig i detsamma lite undan, hon tyckte, att hon redan fått dukyssen och att det kunde vara nog med en. Men det hjälpte inte. — Välkommen baron Tigersvärd, ljöd det bakom dem. Det var moster Ulla, som började bli lite stött öfver att han ännu inte hälsat på henne och som på så sätt gjorde sig påmint. — Åh fröken Holtenstern, jag faller på knä för mitt ungdoms ideal, och baronen kysste henne på hand utan att riskera något knäfall. — Bär upp baron Tigersvärds saker på hvita gästrummet, sade friherrinnan till betjänten. Så, nu gå vi upp! Jag tror, du skall tycka om att bo i hvita rummet, det ligger åt öster. — Ja tack, jag är nöjd med hvad som hälst, jag har inga pretentioner. Jag vill bara tillbringa ett par dagar i all enkelhet i fred och ro med min familj, som jag försummat så länge. Jag blef allt mycket förvånad, när jag af kusken hörde, att Sten är bortrest. — Han reste bara till Sjövik. Det var mycket tråkigt, att han var tvungen att fara just nu, men du skref ju, att han inte skulle genera sig — Ja visst, det är ju en façon à parler. Inte inbillar man sig, att man skall bli tagen på orden. Nå, jag får väl vänta ut honom. Han brukar ju inte vara där mer än några dar. Vet du, jag var riktigt orolig i morgse, när ingen af familjen mötte vid ångbåten, jag trodde, att något händt. — Du nämde ju, att du inte väntade, att du inte ville — Nåja sådant skrifver man alltid, men nog vill man och nog blir man nedstämd, när man gjort en lång resa och inte vid framkomsten mötes af ett enda bekant ansikte. Ja, du vet, kära Hedvig, att jag är uppriktig och säger min mening, fast jag är en gammal före detta diplomat och hofman. Jaså, du har dukat upp frukost för mig.
Hagar förstod ganska väl, att öfver henne, och i husliga frågor öfver drottningen, stod numera en mäktig, en oförsonlig fiende, en Oxenstjerna, och att mellan dessa två stormakter skulle hon krossas lättare än ett rö. Borde hon icke förödmjuka sig för den mäktiga frun och tigga om hennes gunst? Nej, de, som Gud adlat, få ej förnedra sig. Hellre fly bort till sin förre beskyddare eller till Finlands skogar och valla korna i Kaskas torp! Fly, svälta, försaka, dö i mörker, men icke förnedra sig! Den unga drottningen anade dessa tankar, som voro ett återljud af hennes egna. Var vid godt mod, sade hon, jag skall beskydda dig. Förstår du inte, du lilla skalmask från ett finskt svedjeland, att denna trätan går högt öfver ditt hufvud? Du kan komma och gå, utan att ett löf röres i Sveriges rike. Det är mig de behandla som ett barn och glömma, att jag vuxit dem öfver axlarna. Ännu två år, och de skola böja sina stolta nackar; du skall få se, du skall få se! De känna mig ännu inte, men de känna mig nog för att redan frukta mig. För hvarje sol, som går ned, droppar en dag bort af den korta tiden för deras makt och min vanmakt. För hvem skulle du frukta? Du skall redan i dag börja din syssla. Låt mig gå! Nådigaste fröken, låt mig gå! Jag är ej rädd; jag kan gå i elden, om ni befaller det, men jag kan ej hvar dag hyckla ödmjukhet för den elaka frun, som har inseendet öfver borgens hoffolk. Om nådig fröken visste hur hon behandlat mig i Norrköping för att jag ej ville yppa frökens hemlighet! När jag var ett litet barn, vågade ingen gifva mig ris, och hon hotade mig med riset, ja med skampålen. Ännu aldrig har jag varit en fånge, och hon stängde mig sjutton timmar utan mat i en kall och mörk källare. Nu vill hon göra mig vanfrejdad, kanske som trollpacka ... Nej sade Kristina eftersinnande ej som trollpacka, det kan hon inte bevisa, men som en person af oäkta eller neslig börd.
Min känsla att vara kvitt alla dessa tidningar var lik den, jag skulle erfarit, om jag i åratal varit utsatt för närgångna och intetsägande människors förolämpande förtrolighet och med ens visste, att jag skulle komma bort ur deras sällskap, bort till en ort, där deras sladder icke kunde nå mig. I denna sinnesstämning mötte jag på andra sidan bron Sixten Ebeling. Han kom rätt emot mig, och när vi nu mötte hvarandra och stannade, kände jag, att han icke kunde undvika mig, och jag tror nästan, att han ej heller ville det. Jag mindes med ens den tid, då vi ännu bodde tillsammans, då det ej fanns en tanke, som jag icke delade med honom, och som ett hugg i bröstet flög genom min själ minnet af den stund, då det första gången gick upp för mig, hur likgiltigt mitt öde var för denne man, och hur föga han egentligen deltog med mig. Jag kom ihåg den dag, då jag anförtrodde honom, att jag skulle träda in i en tidning, och detta minne kom för mig med en styrka, som med ens förändrade hela min tankegång, och jag tyckte, att jag som i en blixt såg hela skillnaden mellan denne man och mig. Jag såg hans lugna, korrekta bana, som aldrig gifvit honom den stora glädjen, aldrig låtit honom känna lifvets fulla, glödande öfverdåd, men som lugnt och säkert, utan svåra stötar eller anmärkningsvärda obehag förde honom fram öfver jämnstrukna, enformiga allfarvägar, där inga faror hotade, men heller inga stora utsikter vidgade hjärtat och kommo pulsarna att slå. Jag kände mig rik i detta nu, och det flög igenom mig något af detta: »lifvet gaf och lifvet tog, välsignadt vare lifvet», som en gång kom mig att våga, hvad jag ville, och som också gjort, att jag lefvat fort och starkt och nu stod vid slutet. Och just för att en dylik känsla genomströmmade mig, var min hållning kraftig och mitt handslag liffullt, och med en stämma, som jag tyckte mig känna igen från fordom, föreslog jag honom att tillbringa aftonen samman med mig. Jag såg nog, att han blef förvånad, men jag märkte också genast, att han gaf vika, och när vi följdes åt, genomfors jag af en egendomlig känsla af forcerad fröjd.
Det är brytandet af detta värn i brottslig afsigt, som i och för sig stämplas såsom ett brott, hvilket under alla förhållanden torde, hädanefter såsom hittills, böra af lagen lika bedömas. Enligt denna åsigt måste 11 mom. i 4 § utgå och såsom ett nytt mom. inläggas i 6 §, den der handlar om hvad med inbrott förstås, så ock huru det bestraffas skall. På sätt ofvan är anmärkt, är iteration af stöld icke i lagförslaget belagd med förhöjdt ansvar förr än den tredje gången sker, utan skall återfall i brottet första resan blott såsom en försvårande omständighet anses; och stadgas vidare i 10 §, att för tredje resan stöld, dömes till nästa straffart öfver den, som eljest å gerningen följa bort; för fjerde, till andra slraffarten deröfver, och för femte, till fängelse i första grad; hvaraf följer alt det högsta straffet, som kunde ådömas, vore, för tredje gången föröfvad stöld, fyra års fängelse, och för fjerde, sex års. Det är redan nämndt att stöld är det brott, som oftast förekommer, och nödigt är derföre alt det allvarligen bestraffas. Det straff, som i förslaget bestämmes å sådant brott första gången, synes äfven vara lämpadt efter de fordringar man kan göra på allvar i bestraffningen i förening med rättvisa. Men deremot synes någon skonsamhet utmärka de bestämmelser, hvilka afse iteration af brottet. Om den, som en gång blifvit straffad för stöld med det högst utsatta straffet, åter begår så - Lag-Utskottets Betänkande, N:o 38. 53 dant brott med de mest försvårande omständigheter, skulle han icke kunna åläggas högre straff är han förut undergått. Han hade likväl genom återfallet, efter den erhållna varningen, visat en större och straffbarare förhärdelse, och således en brottslighet, som, derest brott och straff skola vara molsvariga, kräfver en svårare påföljd; och enahanda är förhållandet vid ytterligare återfall. Rättvisan bjuder följaktligen ett förhöjdt straff för hvarje och att det lagens straffhot, som visat sig overksamt, blir strängare. I gällande lag är ock denna åsigt uttalad.
Cevtepavtiet eliev fvaftffut om §avtpg till utvifeS ovtev i pvopovtion af fvaftfumman, nemligen: UnDev 50 9e:Dv . , . ♦ . — 3. — fvån od) meD 50 till 75 £K:Dr ♦ —■■ 6. — från od) meD 75 till 100 * — 9. —• från od) meD 100 till 150 — 18. — för fuHa 150 * — 24. — od) Derutöfver för fjmavje fulla 50 SfcDr . — 8. — 3:o ^öpe^contvact, ^mavå föijer föpebvef, hvarje exemplar » n . , — 12. — 4:o .Sföpe*, Q3pteS* od) ©åfvo*bvef på faff egenDom å lanDet odj i ©t.ä> Devne, QSvuf ocf) SDlanufacturvevf, ©miDen 01$ ©miDeSrättigfjeter famt harn* marffatter, §välfe*väntor, §abvifer eliev anDva inrättningar, meD fyvaD mera, forn unDev äganDe Denfamma ef åfatt, beräfnaé djartan efter Det wärDe, forn för egenDomen wiD ftfla Söewill# ning&taperingen blifvit faflfTälDt; — (fulle åter i 33t)teö* eller ©åfwo-bref å ©fepp, §arti)g eller Q3åtar wärDefutuman ef ftnnaé utfatt, c^arteraé Detfamma efter 16 (f. per lajl; od) beflå Contralfenterne till ilöpe* od) SSpte&bref hälften l)warDera till flämplaDt papper, om ef annorlunDa Derom (IutaDt är. 5:o Ofverlåtelfe
Sedan Eders Kongl. Majit, genom nådig remiss den 22 sistlidne November, befallt Hofrätten att inkomma med underdånigt utlåtande i anledning af Rikets Ständers Revisorers anmärkningar emot Hofrättens expensmedelsräkning för är 1862, så och efter det Hofrätten infordrat yttranden i ämnet af ej mindre Arkivarien härstädes, Riddaren af Kongl. Wasa-orden, Ernst Gustaf Björkman, som är af Hofrätten antagen till redogörare för de expensmedel Hofrätten uppbär, än äfven Advokatfiskalen, Riddaren af Eders Kongl. Majits Nordstjerne-orden, Thure Arvid Billbergh, som haft under sin förvaltning adjunktions-, gratifikationsoch andra statsmedel, som varit ställda till Hofrättens disposition, får Hofrätten nu, för egen del, i afseende å anmärkningen, att å en del verifikationer till Hofrättens expensmedelsräkning saknades attestater af vederbörande, endast åberopa hvad Arkivarien Björkman till bemötande af denna anmärkning anfört, samt, beträffande anmärkningen, att Hofrättens expensmedelsredogörelse innefattade redovisning endast för de egentliga expensmedlen, men ej, i likhet med de öfriga Hofrätternas, tillika för adjunktionsmedel och öfriga under revisionsåret till Hofrättens disposition anordnade statsmedel, för hvilka redovisning bör lemnäs, i underdånighet förklara att, jemte det Hofrätten åberopar hvad Advokatfiskalen Billbergh i anledning af berörde anmärkning andragit och upplyst, Hofrätten, efter erhållen kännedom att i afseende å redogörelsen för dessa medel olika förfaringssätt af de särskilda Hofrätterna egt rum så till vida, att de öfriga Hofrätterna för ifrågavarande till deras disposition anordnade statsmedel afgifvit redovisning i sammanhang med redogörelsen för de egentliga expensmedlen, hvilket deremot icke skett i denna Hofrätt, vill meddela vederbörande redogörare föreskrift derom, att för framtiden eller frän och med innevarande 44 346 år skall iakttagas att, då expensmedelsredogörelsen afgifves, redovisning jemväl lemnäs för andra, till de egentliga expeusmedlen ej hörande statsmedel, som varit till Hofrättens disposition anordnade.
Redan i förra plenum har jag haft äran yltra, att della förslag är obehöflig!, skadligt, orättvist, omöjligt och outveekladl. Det. är obehnjligt; emedan ingen lider af en utgift, denman vid 1 aga fäng sig iklädt och den man kail uthärda. Skallemanneu har vid köp och arf erhållit sin jord sä mycket lägre i pris som hans grundränta är större än pä ett i öfrigt lika godt frälsehemman; innehafvare» af detta har bekommit sitt, på samma grund, för lindrigare beräkning an säteriets. Alt man kan uthärda dessa räntor visar verkligheten. Hemman skulle annars ligga öde; men sådana gifvas dock ej, och ej eller något, sorn icke erhåller en köpeskilling. Köpeskilling är ej annat än capitalist för ilen årliga afkastning jorden lemnar, utöfver alla skatter, alla hrukningsoch byggnadskostnnder. Om man antager någon viss summa, den eli jordbrukande hushåll behöfver såsom capital till sin försörjning, gör det fullkomligt detsamma om, för delta belopp, man kan inköpa ^tdels eller 1 helt hemman, hvilka båda lenina lika nelto-iukomst, emedan del är af inkomsten mau lefver, ej af hemmantalet. Jag medgifver, att några hemman finnas, bland alla nata - 156 Den 14 Augusti f. m. rer, som mot sitt mantal äro synnerligt svaga; men (leita uppkommer oftast genom jordens misshandling, genom afsöndringar eller för stark klyfning, då hvarje lott mäste bära håde personella utskylder, onödiga byggnader och hägnader. Della är icke beskattningens utan innehafvarens fel. ObehöBigheten visas vidare deraf, att skattemannen kunnat icke blott tillösa sig åborätt af Kronan på ett så stort antal hemman. Han har äfven, oaktadt sina onera, förmält inköpa en ansenlig del af frälseoch säteri-jorden. Ilan förmår att, i stigande täflan med samhällets öfriga elasser och ofta dem öfverträffande, söka sina bekvämligheter i byggnader och lefnadssätt, sina barns framsteg genom uppfostran och sin vidare förkofran genom vackra odlingar.
St. jemväl till pröfning förehaft en väekt fråga om sådan förändring i Kongl. Förordningen den 13 Junii 1800, angående lagfart och börd af jord på landet, att de deri stadgade böter, för försummad lagfart borde tväskiftas emellan åklagaren och de fattige, i stället att, som nu finnes stadgadt, gå till desse senare ensamt; och då en slik förändring sannolikt skulle bereda en noggrannare tillsyn öfver Författningens efterlefnad i denna del, hafva R. St. skolat hos E. K. M. i underd. anhålla, att, med ändring af hvad Kongl. Förordningen den i3 Juna 1800 innehåller derom, att de, för försummelse att inom rätter tid taga uppbud, i Förordningen stadgade böter, motsvarande värdet af det stämplade papper, hvarmed köpebrefvet förses bör, äro Socknens fattiges ensak, i stället måtte förordnas, det samma böter skola fördelas till tväskiftes emellan åklagaren och Socknens fattige. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 12 Januarii 1835. Uppläst och godkänd hos Ridd. och Adeln den i5 Jan. i835. Preste-Ståndet den i5 Borgare-Ståndet den i5 Bonde-Ståndet den i5 Rikets Ständers underd. Skrifvelse, om utfärdande af ett allmänt stagdande, angående val till Organist. (Lagsamt Allm. Besv. och Oecon.-Utsk. N:o 37.) S. A. K. Då Rikets Ständer, i anledning af gjord framställning, erfarit, hurusom brist på bestämd föreskrift om sättet för val af Organist, då hans syssla icke är förenad med klockare-beställning, ofta medförde tvister och obehagligheter, helst det enda stadgande, som i detta ämne funnes, eller 24 Gap. 3o §. Kyrko-Lagen, och som innehåller, att Pastor och Församlingen derom må öfverenskomma, vore otillräckligt, emedan stridigheterna emellan Församlings-invånarne sjelfve ofta tillintetgjorde verkan af en sådan öfverenskommelse, hafva R.
Det har endast äsyitat, at fordringar omkring 9 är och derutöfwer borde vigilsras inom natt och är efter Förordningens kundgörande. Denna sednare omständigheten äter, har Lag - Utskottet ansett böra bero af Ux^eäuicm frän Konungens Canczli, och öfwertygadt derom, ac fa wäl i afseende pä denna författning, som det redan skedt med Loucoursoch LxsLurious-Stadgarne, jemte alla öfriga Förordningar, wederbörlig tid utsattes, ifrån hwilken den skall galla, har Lag-Utskottet trodt sig icke böra sträcka sin åtgärd widare, an förestå en wist tid, som bör i akckagas efter kundgörandet. Friherre kkjertz. Dä katalier förcskrifwas, Ar der bättre at rakna dem fran en bestämd tid, an frän en Författnings kundgörande. Den uu i srägawarande Lagen blifwer pä olika tider uplast i olika kyrkor, och det ankommer dä i händelse af twist om Z6? cn fordran blifwit i rätt tiv utsökt, pä et utredande af FordringS-ägarens wistande, dä Lagen kundgjordes. Grefwe koste. Lag-Utskottets mening har warit at krtLlisrne skulle räknas ifrän Förordningens äsium. Friherre ktjsrra. Da blefwe tiden korrtare för Fordringsägare i de aflägsna Orter an i närmare belägna Den nya Lagens werkan i anseende til gamla fordringar kunde ju räknas fran en wist utsatt dag lil exempel Tre Mänader, sedan den blifwic ukgiftven. Grefwe koste. Den swärighcten kan lätt hjelras, om det stadgas, at Författningen blir gällande Tre Mannder efter dest kundgörande. Friherre läautingsbauien, Albreck, t. Innan jag yttrar mig om författningars rscrosNivs werkan, pä de fordringar, som äro öfwer io ar gamla, begär jag fä underrättelse, huru med dem skall förhällas ? Grefwe koste.
StatsReglerjngen, rörande, jemte en Tabell öfver StalsVerket, IV 2. s (5041—i5o7,bif. af PresteStåndet, IXs'441» af BorgareSttndet, TX s 453, af BondeStåndet, IX s 460. Underd. Skrifvelse, X 2. s 113— 116. — Utskottet, Memorial om betjening i, IV 1. s 4, 5, bif. IX s 15, 18. om Suppleanter valda af Borgare Ståndet till Ledamöter i; StatsUtskottets Memorial, IV 4- s63r, i anledning hvaraf BorgärcStåndets beslut, IX s 1004. Sterky & Comp. erhållit lån af Brännvin af MagazinsDirection, II s 5fji — 5p3. StatsUtskottets Yttrande, IV 2. s iö4i — io43, bif. af PresteStåndet, IX s 342, af BorgareStåndet, IX s 348, af Adeln, IX s 36o. Stipendierne, om indragning af de så kallade Medico-theologiska; Motion, remitt. till StatsUtskottct, II s 1215, 124.7. • Utskottets Utlåtande, IV 2. s i358'ii363, bif. af BorgareStåndet, IX s 4*3» återrem. af Adeln, IX s 420- Ytterligare Utlåtande, IV 3. s 557 — 56o; bif. af BorgareStåndet, IX s 722,~ af PresteStåndet, ix s 397. Underd. Skrifvelse, X s 836, 837. StrafTLagarnc, angående förändring i; Motion, remitt. till Lagutskottet, II s 1102. 288 Utskottets Utlåtande, VII 2.
Då inom den ort, der jag bor, frågor i detta ämne ofta förekomma, så tror jag mig kunna vara i tillfälle att gifva den upplysning, att hennning af tång, eller som det heter, tångtägt, är en sak, som icke förnekas någon, emedan efter hvarje storm uppkastas på stränderna så mycket tång att fråga visserligen icke uppstår att ägaren af ett stycke strand skulle förneka någon annan att få afhemta denna tång; men frågan och sjelfva hindret för all tångtägt är, alt otillåtna vägar läggas äfver de vid stranden belägna hemmanens inägor, och af denna anleda, hafva mångfalldiga rättegångar uppkommit. Det kan hända, att personer, som blott hafva en liten bit af stranden, kunna ej komma dit att hemta sin tång, blott derföre alf andras inägor hindra ägaren till strandbiten att komma dit. Utsk:n hafva önskat kunna åvägabringa öfverenskommelser emellan dessa jordoch strandägare; och 344 D « n 20 Januari e. m. kan jng cj annat än tillstyrka bifall till Utskrns betänkande. Hr Printzensköld, Garl: Jag föreställer mig, att Ständerne uti alla deras åtgärder böra gå så tillväga, alt man icke med fog måtte kunna klandia dem, hvarken att onödigtvis upptaga liden sjelfve, eller besvära Konungen med skrifvelse!' och anhållanden, som äro öfverflödiga. Jag anser den skrifvelse, som Lagoch Ekon.Utskrn föreslagit, vara sif denna sednare cathegori. Ostridigt måtte det vara, att om någon vill hemta tång på andras ägor, så måtte tillståndet dertill bero af den, på hvars ägor tången är till finnandes, och alt öfverenskommelse!' dessa enskilda personer emellan böra träffas. Att Ständerne deremot skola taga befattning med sådana saker, är ingalunda lämpligt; och skulle jag för min del tro, att om än Konungen utfärdade nåd. befallning till vederbör, myndigheter att söka tillvägabringa sådana öfverenskommelse:', så kunde de ej hafva annan påföljd, än deri enskildes försök hos den andra kunna ock måste hafva.
Sugen må tiffåta fig perfotffigen förolåmpattbe uttrpcf; fler bet, eger .Hammaren pröfva, fjurttviba bett febamot, font fåfunba fig förgått, må af Skalmannen erpålfa tjenlig föreftälfning ocfj Varning, elfer ont falen bör till laga bontftofö befjanbfing öfverlcmnaö elfer ocf alfbefeö förfalla. § 53. @j må Diilsbagett elfer .Hamrarne i jfonitngettö närvaro öfver något ämne råbpläga elfer beffuta. Uti barbera hammaren eg a @tatö*3tåbet8 tebamöter titttrdbc, ttteb rättighet ött bettaga t öfwertäggningarna men ej i Befluten, ber be ej äro tebamöter af hammaren. 2)ocf må ej @tats Båba kamrarna genom en @tatö*9iåbetS tebamot farnt Böra atttib mara åtfötjba af @tatö*9tåbet§ ocf), i frågor om ftiftanbe, embring, förf tar ing etter upptjäfmanbe af attmän cioitt, friminat* ocfj f^rfotag, jemmät af «£)ögfta 2)omfto* tenö pttranbe. § 55. Motion i ämne, forn titttjör ftänbtgt tttffotty BeBanbling, må af 3fiföbagöman i bett dammare, patt ttttpör, göras inom tio bagar från ttcifsbagö öppnanbe. @c Be •ötotiott
Jag anser mig ej heller behöfva ingå i en speciel utveckling af de skatters verkliga bevillnrs natur, som under denna titel innefattas, nemi.: ”1 an dtågs-gärden”, beviljad år 1617 tili fortsättning af Polska kriget; ’’by ggningsh jeI pen," beviljad för befrielsen att biträda vid byggnad å slotten och kungsgårdarna; ”sa 1 tp et er h j el pen”, hvilken genom ett besynnerligt misstag synes bibehållen, äfven sedan nationen, medelst en annan och ännu drygare beskattning, beredt Statens behof af denna behofs-artikel för försvars-verket; ”boskapspenningar n e’’, som egentligen utgjort en bevillning till riks-skuldens amorterande i början af 1600-talet, och i följd af denna ursprungliga bestämmelse redan upphäfdes år i65o, men åter upptagits i riksd:s-besluten, ehuru blott för vissa år, intilldess den under Carl XI:s regering synes hafva blifvit ansedd såsom beståndande grundskatt; ”sk j utsfä rd spenningarne”, hvilka beviljades för befrielse från en skjutsskyldighet, hvilken likväl icke i ordets egentliga bemärkelse upphört, sedan jordbrukaren blifvit äfven den mest penningbetalande skattdragaren i Riket; och ”da gs v er k s-p e n n i ngarne”, beviljade i ersättning för de körslor och dagsverken, som fordom utgjordes till slott och fästningar inuti landet, men oaktadt dessa till största delen försvunnit, likväl bibehållits. StatsUtsk. saknar icke tillgång till upplysningar i detta afseende, så väl inom embetsverken, som af flera i ämnet utgifna tryckta arbeten, motioner och betänkanden vid förra riksdagar, hvaribland jag, hvad allmänna förhållandet med jordens grundskatter angår, anser mig synnerligen böra recommendera aflidne Riksdagsm. Anders Danielssons i detta ämne afgifna motion vid sisth riksdag, som dd lill Utsk. remitterades; och jag förmodar, att ganska sakrika motioner äfven nu komma att till Utsk. derom aflemnas.