Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Straxt utanför staden W–s tullport åt norr ligger ett litet gulmåladt envåningshus, omgifvet af en snygg trädgård. En afton i slutet af Januari månad 1828 ordnade sig enkefru von Horst, egarinnan af denna boning, i sin beqväma länstol framför den trefligt sprakande brasan. Hennes fötter hvilade på en stoppad pall, och på hennes knä låg i den lyckligaste förening snusdosan, glasögonen och stickstrumpan. Rummet var ej hvad man nu skulle kalla elegant. Målningen på väggarne var urblekt, och möblerna tycktes hafva sett sina unga dagar för omkring ett tjog år tillbaka; likväl voro alla af den gamla goda skolan, stoppade med tagel och öfverdragna med damast. En uppmärksam åskådare af gardinernas fina stoppar röjde lätt, att dessa, ehuru de i hast syntes vara nya blommor på det gamla tyget, helt enkelt dolde en tilltagande ålder, med thy åtföljande skröplighet, så skickligt de än voro anbragta. Midtemot två stora speglar, hvarunder stodo förgyllda trefotsbord med marmorskifvor, hängde salig kapten von Horsts porträtt, jemte tvenne äfven bortgångna söners. Allt hviskade här om längesedan förgångna bättre dagar; men det hela röjde en ton af ordning och treflighet, som gjorde vistandet ganska behagligt för de få vänner, hvarmed hon umgicks. Fru von Horst var ett fruntimmer, som, äfven under sina svårare dagar, förstod att bibehålla en viss behaglig värdighet, en uppsyn som väl klädde henne; och mången erinrade sig ännu samt försäkrade, att få fruar uppträdde fordom med mera smak vid bordet eller i salongen, än fru von Horst, på den tid hon och hennes man lefde i stora verlden. Men redan öfver ett tiotal af år hade det nuvarande ensliga lifvet fortfarit. Fru von Horst hade i hög grad pröfvat lyckans skiften. Hennes mans och söners död följde tätt på hvarandra. Affärerna voro icke i bästa skick, och för henne återstod endast en knapp pension, jemte det lilla huset med trädgården. Hon var dock nöjd under sina bekymmer; ty hon egde ännu ett barn öfrigt.
Jag tror, alt det förslag jag framställt har dea förtjensleu framför nu gällande författning, att det Icmnar en latitud ät tjenstemänncn all hällre kunna fullgöra sina åligganden. Hr Lagerhjelm, Pehr: Jag tror, att, lill discussionens förkortande, det vore ganska nyttigt, om de talare, som ingått på rättsvetenskapens theori, behagade lemna detta fält, tv från den sidan är sjelfva frågan ganska tvistig. Den rörer nemi. de s. k. police-förlätlningarne, 0111 hvilka alla fältskärare tänka olika, och att utveckla huru långt man kan gå i sådant hänseende, det tror jag vara ganska äfventyrlig!, hvarföre jag skulle tro, att hela detta resonnement om 1(5 § Reg.F. och hvad Konung Gustaf III åsyftade med sin författning, kan lemnäs å sido. Hela tullväsendet är af beskaffenhet, att, om man från allmänna rättsgrunder vill betrakta detsamma, kommer man till helt andra resultaler, än de, som nu likväl äro använde i de största Stater. I det speciella hänseende, som här är i fråga, förenar jag mig i Frih. Raabs förslag jemte Frih. Gyllenhaal dertill gjorda tillägg, i förmodan alt den närmare bestämmelse, som lagen erhåller, leder till en bättre verkställighet, till mera kraft, hvarföre jag tillstyrker R. o. Ad. alt göra denna förändring i 34 §. Frih. Cederström, Jacob: Alt dämma efter Frih.
Nationen nu mäste ätaga sig en betydeligen ökad Bevillning, emot den förra; och dess utgörande icke stall undgä att för mänga blifwa wida mer tryckande, dä det stal! ste pä en gäng, än om den fördelas att rttgä pä serskilda Terminer; — Sa har Stats-Ukstotlek trott sig härä böra fästa upmärkfamhet, och är derom öfwertygadr akt om den del af Bewillningen, som under namn af krigSgjärd kommer ali utgå, och hwilken Ulstottet förestär till Adelar af Bewillnings-Summans hela belopp, blefwe bestämd att ärligen utgöras i Martil och April mänader, samt de äierstäende Adelar, hwilka egenteliqen komma atc fa namn af Bewiilning, erläggas i Nowember och December mänader hwarje är; Sä stall det utgöra dess ingående bade möjeligare och lättare för den stattstyldigs, och troligen hoS honom bereda mm i 208 Den 5 Zebruari!- mindre restantier, an om hela Snsnman pä SN gäng med de öfrige Krono - Näntorne skulle erläggas. En sadan lindring och fördelning af Krono» Rantvrnes utgörande har ock i förra liver ägt rum, dä twenne Upbördsstämmor höllos om äret, den ena wid Markit manad eller wid början af Wären och den andra om hösten, men af hwilka den fcrstnämde i senare tider blifwit instäld, sä att nu icke hälles mer an en ordinarie Upbörds-Stämma för äret och det i October och Nowember mänader. Anledningen till en sadan förändring har warit att
Det är alltså hufvudsakligast till lduns ärade läsarinnor utom städerna, jag denna gång vänder mig med ett litet råd; naturligtvis kunna äfven sparsamma och händiga stadsfruar, vid genomläsandet af min lilla uppsats, finna något värdt att taga vara på. Hvad som än skall förgyllas, måste hafva fin yta, emedan det minsta fel synes, sedan guldet kommit på, därför göres det föremål, som skall förgyllas, väl rent, möjligen förekommande hål och sprickor kittas med ett kitt, bestående af slammad krita och limvatlen; detta kitt måste användas något varmt. Sedan underberedningen är färdig, fernissas hela ytan med spritfernissa, minst två gånger; därefter, när spritfernissan torkat, strykes med en borstpensel anläggningsfernissa jämnt och ej för tjockt öfver föremålet, hvilket sedan sättes på ett damfritt ställe för att torka, hvilket drager minst 12 timmar; absolut torrt får det ej bli, utan när man känner med fingret på den fernissade ytan, skall den klibba, utan att sme ta. A r det lagom torrt, skrides till förgyllningen, hvartill användes Metall, oäkta. Metallen har för invändiga arbeten stor fördel framför det äkta guldet, för det första i sin prisbillighet; en bok metall om 25 blad kostar endast 10 öre, då en bok äkta guld kostar 1 kr. a 1: 20 med samma antal blad. För det andra är metallen mycket lätt att sköta, man kan taga hvart blad med fingrarne och lägga på arbetet, utan att bladet fastnar vid fingrarne, hvilket det äkta guldet ovilkorligen gör. Förgyllare använda också endast metall, utom till poleradt guld, då det äkta måste tillgripas. Bästa tillvägagåendet vid förgyllningen följer här. Byggen på boken klippes bort, hvarefter ett bokblad och ett metallblad tagas på en gäng, läggas på den fernissade ytan, med metallen närmast, och tilltryckas med en torr pensel eller bomullssudd; sedan borttages papperet och ett nytt tages från boken o. s. v., tills hela arbetet är pålagdt. Vid större fördjupningar, där ej första laget af metallen räcker till, lägges ett andra eller tredje hvarf, tills alla fördjupningar äro täckta af metall.
Kanske också att det var hon, som, då herrarne ändtligen kommo, anslog denna » in i det dunkla, det mystiska och gräsliga dallrande ton », hvilken alla hvar för sig tyst erkände som falsk; kanske det var en af de unge männen, som först började att kokettera med själfmordet och de öfriga styggelserna. Men säkert är, att Laura hela aftonen igenom lyckades utgöra medelpunkten för den allmänna uppmärksamheten, ty ingen var då som hon i stånd att tala med nedlåtande ringaktning om lifvet och dess mål. Herrarne beundrade hennes djärfhet oeh » fördomsfria tankegång », de yngsta flickorna i sällskapet beslöto hvar för sig att framdeles taga henne till mönster; Lauras jämnåriga flickbekanta sökte täfla med henne; alla, alla visste att det hela var en ny lek. Ock så skildes ungdomsflocken åt, när den nya dagens andra timme lemnads en sista anledning att skämta öfver graf, död och spöken. Laura hade lemnat staden och sin mors lilla hem, där blott arbete gafs för en yngre syster; morbrodern hade erbjudit Laura en husmodersplats hos sig, ty han hade nyss blifvit enkling och hans döttrar voro knappast vuxna. Det var ett tämligen stort hushåll, som häradshöfding Persson öfverlemnade i sin systerdotters vård, och han var själf en arbetets och ordningens man. Laura hade längtat efter att utbyta stadslifvet mot detta vistande på landet. Hon hade så ofta sagt, att hon kunde stadens alla nöjen utantill, och hennes håg törstade efter något nytt. Och så kom hon här in i en kretsgång af sysslor och göromål i ett hem, där arbete tycktes vara en oskrifven lag för alla, och där ingen tycktes anse hennes husmoderliga bestyr for mera än en enkel plikt. Laura hade öfvertagit husmoderskallet med samma känslor, som hon förr hos modesömmerskan profvade en hatt, med tyst vilkor att få kasta bestyret från sig, när det ej längre roade henne. Men nu hade den långvariga afvecklingen af hennes aflidne fars trassliga affärsställning med omutliga siffror visat henne, att hon hädanefter måste arbeta för sin utkomst. Hvilket lif! Kunde detta väl i det hela kallas att lefva?
Skjöldebrand har påstått, att den, som ansåg sig för högt beskattad, skulle inom en månad efter pröfnings-komiténs utlåtande kunna afsäga sig utskänkningsrätten; men sådant torde blifva svårt, emedan författningen icke medgifver någon afsägelse i följd af pröfnings-komiténs beslut, utan endast att den må kunna ske inom en månad efter det taxeringskoiniténs förrättning blifvit slutad, så att praescriptionstiden för en sådan afsägelse redan är förbi när pröfnings-komitén beslutat den förhöjda beskattningen. Jag anhåller att Utsk:t, då förmodligen återremiss nu kommer att ega rum, ville föreslå något stadgande för att afhjelpa denna svårighet. Gr. Mörner: Då så många talare redan yrkat återremiss på denna punkt, föreställer jag mig att sådan kommer att ega rum; men man må dock ej anse dem, som motsatt sig densamma, för gynnare af blomstrande bränvinsförsäijning och superi: detta torde också komma att blifva lika starkt hädanefter som hittills. Vi veta hvilka ansträngningar, som göras på utskänkningsställena här i staden t. ex., för att ditlocka kunder: det finnes knappt något enda sådant, der icke om aftnarne några sångerskor eller b i i filare uppstämma sin musik, och detta sätt att draga folk till sig, är i viss mån för utskänkaren nödvändigt för att kunna genom en tillräckligt stor afsättning erhålla medel att betala den dryga skatten och derutöfver bereda sig någon behållning. Man gör också allt möjligt för att vinna tillstånd att hålla krogen öppen så länge som möjligt om aftonen. Jag tror det således vara bättre om auktoriteterne vinnläde sig om att, så vidt sig göra låter, inskränka krogarnes antal och tillika noga vaka öfver iakttagande af sådana föreskrifter, som kunna förekomma missbruk af utskänk - Den 1 Augusti f. m. 15 nings-rättigheten, än att updrifva afgifterna till omättligt belopp, och jag anhäller att Utsk:t, då ärendet troligen nu dit återkommer, ville taga äfven dessa skäl i betraktande. Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt H. Exc. Hr Gr. o.
Samma öde rönte vid riksdagarne 1850—1851, samt 1853—1854 gjorda särskilda framställningar om inrättande af länsnämnder eller lands-ling. Dessa tidt och olla förnyade förslag hafva således icke erhållit uppmuntran af Rikets Ständer, men orsaken dertill kan måhända påträffas uti det förhållande, som visar sig vid jemförelse emellan de särskilda förslagen, att nemligen åsigterna om ifrågava - Expeditions-Utskottets Förslag till underd. Skrifvelse N:o 211. 227 rande municipal-styrelsers andamål och befogenhet icke kommit till full stadga. En del hafva betraktat de s. k. länsnämnderna såsom af menigheterna åt Landshöfdingen valde rådgifvare och biträden uti läns-styrelsen, andra såsom representationer för länen, befullmäkligade att föra hela läns-menighetens talan samt rådpläga och besluta om länens gemensamma ekonomiska angelägenheter. Rikets Ständer tveka för sin del icke att gifva företräde åt den sednare uppfattningen af församlingens karakter, och anse den förra knappast förenlig med våra länsstyrelsers inrättning. I vissa fremmande länder äro visserligen styrelser af motsvarig egenskap inrättade i kollegial form, men erfarenheten har icke vitsordat denna organisations företräde framför den Svenska läns-styrelsen. Hvad som sökes, är också icke att få ett bättre inrättadt embetsverk för skötseln af länets styrelse, utan att tillskapa ett uttryck af läns-innebyggarnes gemensamma vilja, en församling, utrustad med makt att förbinda menigheten till uppoffringar för gemensamma ändamål. Rikets Ständer anse ock derföre den i en del förslag för ifrågavarande församling begagnade benämningen lands-ting bättre motsvara begreppet af en rådslående församling, än det i andra förekommande uttrycket lans-nämnd, hvilket snarare betecknar ett vid Landshöfdingens sida stående styrelse-biträde. Del lider intet tvifvel, att lands-tingen, om de ock i början komme att ega färre förhandlings-ämnen, äro mäktiga af en stark utveckling och skola allt mer öka föremålen för sio verksamhet.
Se vidare svar till Vera i n:r 8. E. S. J. Så vidt vi af er beskrifning kunna bedöma er sjukdom, torde en konsekvent och väl utförd bukmassage vara af stor nytta för eder; äfvenså vissa badformer, isynnerhet s. k. halfbad. I dietiskt afseende vore förtärandet af god tjärnmjölk i smärre kvantiteter Jlere gånger dagligen särdeles lämpligt. Edra kroniska affektioner af näsa och svalg torde erfordra behandling af specialist. Förlofvad vestgötska. Ni måste inskränka dieten till väl kokt, tunn bafremjblsvälling, hafresoppa, svagt te med tillsats af uppkokt mjölk, löskokta ägg, höns och kall kalfstek, ris (väl kokt), väl gräddadt fint hvetebröd eller skorpor, väl kokt gröt på riseller hafregryn; detta fördeladt på flere små måltider dagligen. Som dryck godt rödvin och vatten. Pä morgonen bör ni dricka ett litet dricksglas varmt vatten med tillsats af ett spetsglas Bonneby vatten. Skäl torde vara att, om möjligt, undergå behandling vid lämplig badort. Viva. Drick strax före måltiderna ett punschglas Porlavatten. NednUlime. Försök den behandling, som finnes föreskrifven för Eva i n:r 3. Sannolikt torde Ni dock behöfva rådfråga specialist. Natluxlia. Se svar till Carola i n:r 4. Mina. Envisa fall trotsa nästan all behandling — t. o. m. af specialister! Nej. Ja. Jo, visst är det bäst, att Ni vänder Er till läkare, som specielt sysselsätter sig med dessa sjukdomar. Sannolikt fordras i detta fall en operation (som är ofarlig). Närmare kunna vi ej yttra oss om saken. Vårt allvarliga råd är, att Ni med fullt förtroende vänder Er till Eder husläkare, hvilken torde vara den, som bäst kan hjälpa Eder, och kanske den ende, som kan ställa detta till rätta. Låt ej afhålla Er af falsk blygsamhet — Ni har intet att blygas för! Annat råd kunna och vilja vi ej gifva Eder. Greta. V i känna ej något medel mot detta. Mjölk ända till tre liter dagligen. Den salva, som finnes omnämnd i svaret till Eva i n:r 3. Jn.
Bergslaget icke en längre tid finge åtnjuta de påräknade tillgångarne lill den uppgjorda planens ändamålsenliga utförande, intill dess sig visat, att Bergslagets sjelfbestånd vore för framtiden tillräckligen försäkradt, på hvilka grunder Inlressenterne icke kunnat förmås att ingå i alla de begifvanden och serskilda närmare bestämningar, Bergs-Collegium, med fästadt afseende å Kronans största möjliga vinst, föreslagit, hafva Intressenterna dock, under erkännande af nödvändigheten att så reglera, alt Staten med full säkerhet kunde påräkna upphörandet af dess ifrågakomna förluster, så fort nemligen sådant, med vinnande af det dubbla ändamålet af Statens fordel och Bergslagets bestånd, kunde 1 förenas, öfverenskommit om antagande af vissa sådana jemnkningar uti Bergs-Collegii förslag, hvilka borde bidraga dertill att göra den ifrågavarande regleringen å Statens sida mera antaglig, i samma mon, sorn, ulan någon kännbar afsaknad för Bergs - :>S Kongl. Maj ds Nådiga F ropos. N.-o 29. lagets Intressenter, ändamålet med regleringen derigenom inom korrtare tid oell med större säkerhet kunde vinnas. —■ Såsom vilkor för regleringen har likväl Bergslaget förbehållit sig: 1:0
Då du satt i salongen och grät, Agda, då fattade jag det beslutet att du skulle få heder af mig och att jag skulle sluta att dricka; ty det ger en människa kraft, ser du, att någon finner det löna mödan att offra sig för henne. " " Var det, medan du härniade mig, du tänkte så ', utbrast Agda. " Härniade jag dig, det vet jag ej om. Det gjorde jag ofrivilligt. Mina tankar vor0 på annat håll. Men jag ville ej, att du skulle veta något deroni, förr än jag sett, om det skulle lyckas för mig, och jag har ej druckit se ' n dessu Han smålog och nickade bekräftande. " Det satt åt, må du tro. Men jag var så lycklig, då jag märkte att det såg ut att gå; och du förstod det nog också, Agda, ty du började bli vänlig mot mig. Gjorde du ej det? " Agda bara nickade. Hon höll pA att yväfvas. " Ja, ser du, jag tänkte nog äfven att jag retade dig med mina upptåg ombord; men jag kunde ej låta bli, jag tyckte då att hela verlden var så härlig. Nu är, jag mycket allvarsammare; jag har nog med upptåg om qvällarna. Emellertid var det nog bra också, ty min dystre gentleman, du vet, han såg hvad jag dugde till; han rådde mig till att bli clown. Ja, du tycker inte riktigt om det, Agda, men man förtjenar dugtigt med pengar på det, du. Nå, hvar var jag nu? Jo, (] et skulle jag också säga dig, att när den der norska fröken såg så otreflig ut med sina många askar, så hittade jag p i att du var en förklädd karl, en kassör, som rymt med kassan och att jag var en detek 137 tiv, soni skulle gripa dig i New York. På det sättet blef du af med henne. ' Agda satt och hörde på honom med många sällsamina tankar. All hennes oro hade således varit onödig, den sista tidens qval vor0 helt själfförvållade.
Ju mera owämadt detta bordt förefalla, desto mera fordra de orsaker och anledniNr gar, font kunnat förmå dem till detta afmikande ifrån crhällne förestrifker, äfwen som följderne deraf, en owäldig och noga granskning, förr än den fra» gan asgörcö, hnruwida ett annae förhällanbe warit för Fullmägtige möjeltgt, med iakttagande af l§)eras första plikt art besörja Banco - Werkets säkerhet och Lästa? Hbekant är det icke, akt ganska mänge genast ansägo som en omöjlighet att Realisationen pä föres skrifne sältet, skulle kunna werkstätlasj förmodeligen hade detta nog allmänna omdöme föranledt de trens ne Respektive Vleö-Ständens Beftut af öeR IS nii hwarigenom ät Konungen upörogs örn kätkighes Mt.de irZ8 Den 22 November. ren ark förandra den af Ständcrne antagne Realtsations-grund, i händelse sadaue swarighcter dcrwid yppades, sam hindrade desi '.verkställighet, dack med förbehåll, art beloppet af drn, Summa, Ständerne till ändamäletS wiunandc Sig aragit, icke feck öfwer» skridas, eller Banco - Författningarncö föreskrifter äsiöosäkteS. Att misikrocndet icke eller war ogrunvadt, wisar sig tydeligen af den eljest icke gerna möjelig. i händelse, akt Riksgälds-.Sedlarne oakladl det af Sränderne dem gifne Realisations - warde ända söllo alt mera och mera derunder. Hilder denna PenningcwerketS ökade willerwalla erhölls Fnllmägtige frän f. d. Konungen den bekanta SkrNwelsen, hwarrui Han med adagaläggande af den omöjelighek, som wisade sig, att, cnligr Riksens Sländers förclUcist, werkställa Realisationen, och med åberopande af förherörde de tre Ståndens B.flnt, förklara
Stadens damer, som gjorde utflykter på landet, drömde så vackert om detta lilla stycke fattigdom, och stadens poet skref en hel diktsamling, i hvilken han »sammansmälte de diamantklara ögonen, den svanhvita marmorbarmen, Söbymossens lyktgubbar, hafvets dryader, luftens andar och Roeskilde domkyrka till tjugusju ’stämningar’ i guldsnitt, som vid jultiden förelades publiken och från den tiden icke saknades i någon af de unga damernas syskrin». I »En Fiskerrede» är en annan typ af folklifsskildrare föremål för Pontoppidans satir, en ung författare, som för sommaren lagt sig ute vid ett fiskläge för att »studera folklifvet» och nu snokar omkring med blyertspennan i munnen och anteckningsboken i handen, sökande efter »motiv», som han sedan, efter återkomsten till staden, kan koka en novell på. Hvad dessa båda, lyrikern i »Kirkeskuden» och novellisten i »En Fiskerrede» hafva gemensamt trots all olikhet – ty jag tror, att man mycket väl skulle kunna kalla den förre »idealist» och den senare »realist» – och hvad Pontoppidan vill komma åt, är synpunkten, ur hvilken de betrakta folket. Synpunkten är hos dem båda rent estetisk, »folket» är för dem båda ett intressant fenomen, något som läskar deras estetiska gom, och erbjuder ypperliga motiv till deras diktning, ingenting annat. De äro lika ensidiga i sin åskådning af menigmans lif, den enes uppfattning af detta är lika felaktig som den andres. Det fins ett samband mellan dessa ensidigheter, den ena har framkallat den andra, slagit öfver i den andra. De gamle folklifsskildrarne höllo sig till det idylliska i naturen och lifvet ute på landsbygden, de nyare deremot hålla sig till det komiskt-naiva, det oslipadt grofkorniga. De förre sträfvade efter att röra sina läsare med en falsk sentimentalitet, de senare – åtminstone många af dem – söka roa dem och få dem att skratta.
Man gör den dels i sällskap, der redan alla sitta, och således äfven vi, när någon person af icke hög rang, eller en vän af huset inträder, eller någon i sällskapet räcker oss något, eller säger oss något förbindligt, som å vår sida kräfver tack; dels gör man den äfven mot ringare personer, hvars besök vi sittande mottaga. Utom dessa tre slag kan äfven märkas böjningen med hufvudet och handen. Den förra är en märkbart vänlig min. Den göres vanligen af en karl eller ett fruntimmer af hög rang mot underhafvande eller ringare, med den skillnad blott, att fruntimret oftare upprepar nickningen, och minen blir mer vänlig och leende. Detta kan dock äfven ske mellan personer af lika stånd i sällskap. Man föreställe sig, att en synnerligt god vän till oss inträdt i sällskapet och redan tagit plats. Vi frestas, att liksom särskildt hälsa på honom, och betyga honom vår glädje öfver hans närvaro. Händer detta i mycket förnämt sällskap, och äro vi båda blott sällan der, eller stå vi i rang betydligt efter de öfriga, så bör en dylik särskild helsning alldeles uteblifva. Men äfven der den tillåtes, bör den ske med stor försigtighet; den måste blott röja fägnad och icke hafva skenet, liksom gladde vi oss åt vår väns närvaro, emedan vi eljest fruktade ledsnad. En egen fin takt är dervid nödig, för att undgå förseelser. Ur samma skäl bör man ej heller för hastigt och oöfverlagdt gå fram till sin vän eller bekante, när hela sällskapet uppstiger, när, det vill sätta sig vid spelborden, begifva sig till sidorummen m. m. Aldrig får det synas, liksom gladde man sig åt en väns eller bekants närvaro på alla andras bekostnad. Ännu långt flera hänseenden äro nödiga, om det angår en oss särdeles bekant dame. Här skulle det minsta tillägg i den attention, som vårt förhållande till henne rentaf fordrar, blott väcka förargelse. Här bör således den speciella helsningen ske endast med minen af den lugnaste högaktning. Hälsningar, som göras med hatten i hand, fordra en måttlig rörelse på armen, som ej får aflägsna sig långt från kroppen.