Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Herr von LcbultLeQbeim befarade, ej wore wädlig - Den 14 Mare. 627 wadlig. De orden föreskrifter, hwilka ti! bestämd åtlydnad stadgade äro, kunde ester hans öfwertygelse fullkomligen trygga Herrar Lrmco Fullmagrige, i der fair Herr von LcUuItLonboim äberopat, halst der more en omöjlighet, ar Lanco-Utskottet i det Reglemente det efter sig lemnar, skulle maga ar giftva en bestämd föreskrift i et mål, dar förwalmingens upförande mäste bero af ständigt omwaxlandr omständigheter. Herr Grefwe» och Landrmarskalken gjorde derefter proposition til bifall a z:dje §. enligt friherre klkmriorbeims reäsÄion. Ropades Uplastes 4 §» Friherre lvsannerkeim Uplaste följande ra. station af denna §. "Beträdes en eller flere af Fullmägtige, ar i hwad lil Lanyucns angelägenheter hörtzr, hafwa emorraglt och atlydt någon annan befallning eller föreskrift, ifrän eho der wara mä, an af Riksens Ständer, deras Uanco-Utskott, eller med de i RiksdagöDrdningett och instruLkioner Utstakade wilkor, af Riksens Ständers Kcvisore,-, utan ar deremot hafwa gjort alla de föreställningar och prowsmr, del af kancoUtskottet wid Venna Riksdag för Fuilmagcige utfärdade keglc-menw förestrifwer; straffes han eller de såsom vfwanföre i i.sta ^om. 2 §. sagdt är. Tilffyndas, genom Fullmägtiges förhäst landtz harwid, krenguen eller dest Lrsäit något lidan - 608 Den 14 Maks, de, stola den eller tze brottsiige, jemtt stade-ersätks ning> dömmas til Fästning pä 2 är, dock man arbete. Friherre Mannerheim tilläde derefter, at han til Högloft.
Preste-Ståndet den i4 Borgare-Ståndet den i4 Bonde-Ståndet den r5 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, i anledning af väckt fråga om upphäfvande af Kongl. Resolutionen den i3 November if4l> angående inskränkning uti en del Socknars i Dalarne rättighet att använda skog. (Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-Ulsk. Betänkande N:o 42.) S. A. K. Hos Rikets Ständer har blifvit anmärkt, hurusom, uppå Stora Kopparbergs Bergslags derom gjorde ansökning, genom Kongl. Resolutionen den 13 November 1747, vore stadgadt, att ingen af allmogen uti de under beinälBih. till R. St.
Bjöd man honom på baler och tillställningar, visste han nästan alltid urskulda sig, än med det ena, än med det andra. Kom han, stod han vanligtvis i ett hörn och såg olycklig ut. Den enda, som icke retades med honom, var Eleonore. Hon förstod honom, hon var inte heller road af så mycket sällskapslif och »tyckte inte om bråk». Det var verklig sympati mellan dem. Han kom mycket ofta ut till Stenungsön, och hvar gång han kom, trodde både Eleonore och de andra, att han skulle fria. Men det gjorde han inte. Han var hennes trogne kavaljer på långa, ensamma skogspromenader och hade haft otaliga tillfällen till förklaringar, om han ej låtit dem glida sig ur händerna. Hans kurtis hörde till det stilla slaget, han kunde sitta hur länge som helst i tyst beundran och bara se på henne, där hon med sin vackra profil vänd mot dagern sysslade med sitt broderi. Man hade dock alla skäl att tro, att det skulle bli något af. Han skickade Eleonore buketter — hon var mycket svag för vackra blommor — och blef mörkröd, när man brydde honom för henne. Han talade om affärer med notarien och var mycket vänlig mot Otto, som i likhet med den andra ungdomen var särdeles grannlaga och alltid lämnade Kurt och Eleonore ensamma. Kurt hade väl också friat, om Eleonore endast väntat tills han kommit sig för, och inte så alldeles oförmodadt förlofvat sig med Konrad Säfve. Det skedde, utan att något rykte varit i omlopp. Säfve friade på en bal, — det påstods, att han varit mycket upprymd den aftonen — och fick genast ja. Man sade, att det tydligen var ödets vilja, att Eleonore skulle bli fru Säfve; att hon varit nära att bli fru Kurt talades ej mera om. Somliga tyckte, att det låg något distingueradt i att förlofva sig med sin aflidne fästmans bror, det händer allt som oftast i kungliga familjer. Familjen Lundbäck var öfverlycklig. Det rikaste partiet i staden, hvarken mer eller mindre! Säfve hjälpte Mazère att etablera sig och gaf Otto hans plats på kontoret. De båda systrarna skulle gifta sig ungefär samtidigt. Som Säfve aldrig i likhet med
Besvärsoch Ekonomi-Utskottens Betänkande■„ N:o 1G 3. hvilka» vid skeende undersökning, kunde befinnas vara i mesta behof af lindring i den ålagde roterings-skyldigheten ; eller b) om rotehållarne heldre åstundade» att en allmän jemkning i berörde rotering borde anställas; då i sådant fall vissa, i sammanhang med detta senare alternativ, af Rikets Ständer för deras del bestämde grunder och vilkor skulle af rotehållarne, utan ringaste modificationer eller förändringar i ordalydelsen, antagas; hvarjemte Rikets Ständer i underdånighet tillstyrkt, att omröstning med slutna sedlar borde af rotehållarne verkställas, dervid Ja skulle anses såsom bifall till roteringens förbiifvande i dess dåvarande hufvudsakliga skick» blott med den förändring och partiella jemkning, Propositionen Litt. A. omförmälde, men Nej deremot såsom bifall dertill» att en allmän rotejemkning måtte, uppå de bestämda vilkoren, anställas; att de flesta röslerne frän båda Länen matte oåterkalleligen afgöra frågan, samt alt de rotehållare» som vid de utsatte sammankomsterne sig icke anmälde, skulle anses hafva instämt i de närvarandes genom fleste rösterne fattade beslut; äfvensom Rikets Ständer, för verkställande af antingen den allmänna eller den partiella rotejemkning» som, efter rotehållarnes beslut» skulle vid de Skånska Infanteri-Regementena för sig gå» anhöllo, att,så snart rotehållarnes yttrande öfver de dem förelagde Propositioner blifvit i underdånighet lill Kongl. Maj:t inberätladf» Kongl. Maj:t täcktes i Nåder tillförordna en Commission och, lill densammas efterrättelse» utfärda en fullständig
Att Konungen fu ina emot en Fiendes anfall freda och frälsa Riket, derom kan ej något twifwel uppsta. Skulle da Haus rättighet att göra krig inskränkas, sä blefwe denna inskränkning gällande blott för anfallskrig. Men detta förutsätter möjligheten att bestämma skilnaden emellan ett sädant krig och det nödtwungna förswarets. Hwari mä dä denna skilnad sökas? Icke i det första krigiska steget, ty en Regent, som ser sitt land hotadt med anfall frän en angränsande Magt, och som genom hastiga rustningar och ett dristigt slag kan förekomma fienden, bör wäl icke derföre anses hafwa fört sitt land i ett krig, hwars wäda han endast afböjt. Deremot giswas wiherligen flere ansalls-sätt, än det enda att med wäpnad styrka intränga pä en annan Stats omräde. De flesta krig äro började i Cabinetten, innan de utbryta pä fälten, och hwilken kan dä afgöra, om den Regent, som först eller den sorn sist läter ffna Troupper marchera, är den angripande, eller, såsom bägge i sina Manifester bewisa, den sig förstvarande? Hwilken kan afgöra, om den Regent, som personligen förolämpar den andre, eller denne, som med wapen hämnar sig, är den werklige fredssörstöraren? Och om Grundlagarne förbjuda en Konung att göra krig, hwad hindrar den krigslystne Monarken att förmä sina grannar till ett fredsbrott? Genom öfnings-läger, anställda nära deras gränsor, genom twetydiga underhandlingar, öppnade i samma stund med deras fiender, genom misthandlande af deras Sändebud, geuom ohöswisk brefwäxling, genom ätersända Ord - 12 Expeditioner till Riks-Ständen. nar, med fä ord, genom oräkneliga sätt att wäcka mihtankar och mihnöjen, skall Han omsider winna sitt ändamäl. Sweriges sednaste Häfder lemna häruppå de mest talande wedermälen.
Men deremot anser jag att R. o. Ad. bör, så mycket som möjligt är, sjelft bibehålla konseqvens; och att, sedan R. o. Ad. nu beslutat att Exped.Chefens i Just. StatsExped. aflöning skall utgå med 5,500 Rdr och ByråChefens med 4,500, Ståndet äfven bör bifalla att motsvarande grader i UtrikesDep:t erhålla samma aflöning. Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt H. Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels bifall till Utslcts förslag och dels återremiss deraf, framstäldes propos. å bifall till förslaget, och då dervid svarades talrika ja jemte ett eller annat nej, förklarades ja hafva varit öfvervägande. Efter det att, på begäran af Gr. Anckarsvärd, Hr Björcks reservation blifvit upläst, yttrade Gr. Anckarsvärd; I betraktande af den utgiftssumma, som här är föreslagen för MinisterStatens bekostande, bör man icke fästa sig ensamt vid det belopp, som i Betänk:t är uptaget, utan äfven tillägga det, som från KonvojKommissariatet, under namn af 4j<; Den 11 Februari e. m. Konsulsfonden, ti 11 koin trier. Jag vill genast söka undanrödja en invändning, som i detta hänseende möjligen kommer att göras, för att åtminstone ieke kunna beskyllas för okunnighet. Utom ofvannämnde utgiftssumma tillkommer 208,000 Rdr, som utgå frän Handelsoch Sjöfartsfonden ensamt, och användes allenast till Konsuls-aflöningar. Men, M. Hrr, här finnes åtskilliga diplomatiska agenter, utom konsuler, som åtnjuta rang som diplomater; såsom jag vill minnas, finnas sådane i Portugal, i Grekland och ganska bestämdt i Konstantinopel. När denna summa 208,000 Rdr lägges till de begärde 479,200, så få vi ett belopp af 687,200 Rdr.
Detta allt hémställes dock vördsammeligen Riksens Håglöf], Ständers vidare bepröfvande. Stockholm den 10 April 1823. Ankom d. 13 Maji 1823* Betänkande, i anledning af Herr Prosten Hagbergs Memorial, om upp ti fvande af Kongl. Senatens Bref den 23 November 1708. Högv. PresteStåndet har till Lagutskottet remitterat ett Memorial af Herr Prosten Hagberg, hvaruti yrkas återupplifvande af Senatens Bref den 23 November 17081 sorn stadgar: JIngeri Kyrkoherde, som bos vederbörande angifver de brott och förargelser, hvilka i dess anförtrodda Församling kunna förelöpa, bör såsom Actor framdragas får verldslig Rätt och stånda den brottslige till ansvar, —- utan vederbörande KronoBetjente böra vara rätte åklagare, samt noga underrätta sig om saken, och, så vida gerningen är uppenbar, eller med giltiga sk-äl .bevislig göras kan, densamma för vederbörlig Domstol till slut belord ra/* Lag UtskottetsBetånkanaen. 173 Herr Prosten har ansett detta stadgande af större vigt än mången må hända, vid en flygtig tanke derpå, föreställer sig: — alf om detsamma upphäfves skola mångå anledningar, att brott blifvit begångne, lemnäs oundersökte, och lasterna derigenom likasom uppmuntras och allt mer tilltaga i samma man, som de blifva obeifrade och med stillatigande förbises; äfvensom den mest nitiske ReligionsLärare skulle uturståndsättas att befordra ordning och sedlighet inom sin anförtrodde Församling, om han nödgades uppträda såsom anklagare, eller, sedan han hos KronoBetjeningen oordningen eller brottet angifvit, inför Domstol Stämdes och ålades bevisnings-skyldighet ' och då exempel att sådant verkeligen skett, likväl icke torde saknas, skall orsaken dertill icke vara någon annan, än att ofvannämnda författning nu mera är okänd eller kommit i glömska.
Är det icke för honom ett lidande, tror du, och ett ganska svårt lidande ändå, att nödgas föreställa sig det du gör din kärlek och er samfälda lycka beroende af hans yttre ställning i lifvet?” ”Men, min gud, icke gör jag det?” ”Är det säkert?” ”Ja, utan all fråga!” ”Således – om han hette Larsson Pettersson Lundgren eller bure något annat lika aktningsvärdt, men mindre klingande namn ” Blenda skiftade färg. ”Icke heter han Larsson ”Hvarför icke?” ”Men det är ju afskyvärdt!” ”Afskyvärdt – det måtte jag säga jag kände en häradshöfding med domsaga, som hette Larsson, och han var en ganska älskvärd karl Men tycker du bättre om att heta fru Pettersson, så icke mig emot!” ”Jag är icke angelägen att heta hvarken det ena eller andra!” svarade Blenda skrattande ”Och jag slipper det nog.” Hon hade redan återhemtat sig efter tants elaka skämt. ”Du är ohjelplig, ser jag!” återtog gumman Gyllenhake, och satte för första gången på sig en min af sträng värdighet. ”Tror du att jag ens på skämt skulle vilja så ihärdigt vidhålla en osanning?” ”Om om han bedt ”Han har ej bedt mig om något annat än att i allt hvad jag förmår vara dig nyttig. Han har äfven bedt mig aldrig nämna hans namn, aldrig ens låtsa om hans tillvaro och dervid hade det äfven förblifvit, ifall icke ditt barnsliga uppförande förmått honom att komma hit.” ”Men”, invände Blenda, ”om han verkligen är något annat än hvad jag tror, hvarföre har han icke då från början sagt det?” ”Det blir hans sak att förklara Men nu, kära barn, är det tid för dig att gå, såvida du skall hinna till herrskapet Thormans innan middagen.” ”Säg blott att tant icke är ledsen på mig!” ”Jag är endast ledsen för dig – men jag hoppas, och jag kan gerna säga jag vet, att ditt hjerta är bättre än ditt lilla förvridna hufvud.” ”Minsann var icke det ett förtretligt svar – mitt hufvud skulle då vara så obetydligt?”
Litt. A. 15 i någon förmånligare ställning, än den som bedrefves utom bergslagen. Den hade öfvergålt från en med jorden sammanhängande folk näring til] en fullkomlig fabriksindustri, som med jordegendomen och dess beskattning icke hade ringaste sammanhang. Dess idkare kunde visserligen tillika innehafva bergslagsjord och för denna jord ega vissa friheter, men han kunde ock drifva sin handtering den förutan och köpa sina kol af jordegaren. Sådant vore nu ock ofta fallet. I stället för att fordom nästan hvarje innehafvare af bergslagshemman tillverkade sin lilla qvantitet tackjern med kolen från egen skog, vore det numera vanligen endast ett fåtal af delegarne i hyltelagen, som antingen köpt eller mot lega begagnade hyttan samt uppköpte de andras kol och malm. Afven inträffade att de gamla hyltelagen helt och hållet upphört att begagna sina hyttor och funnit större fördel vid att i stället försälja sina malmer och skogsprodukter till andra masugnar, der tillverkningen kunde bednfvas i större skala och med mera fördel. Vid detta förhållande syntes det motionären vara ovedersägligt, att tackjernstillverkaren icke hade någon fördel af de privilegier och förmåner, som jordegaren, till följd af jordens bergslagsnatur, ålnjöte, och att det icke kunde vara med rättvisa och billighet öfverensstämmande att låta hans likställighet i beskattning med andra idkare af samma handtering blifva beroende af jordegarens beredvillighet att afsäga sig dessa förmåner. Det af Rikets Ständer förutsatta fall, att de privilegierade bergslagen skulle väcka fråga om befrielse från tackjernstionden kunde svårligen inträffa, enär dermed skulle följa uppoffring af de återstående bergslagsprivilegierna, och jordegarne i bergslagen, hvilka numera i allmänhet icke tillverkade något tackjern och derför icke heller kände någon tunga af tackjernstionden, icke kunde antagas vara benägna att utverka en lindring i tackjernstillverkarens beskattning med den påföljd, att deras egen jord blefve högre beskattad. Någon enighet i detta afseende vore icke heller att förvänta.
Delé å bet, i följb af vepltngenö uppböranbe i Dtifégälb&QEontoret, öfabe bebof för Sillman* beten af en (Tpnbfammare vepltng i SSanfen, ocb belé å angelägenben ten beraf, att, genom göromålené förenfling ocb tjenflemannaperfona* -lené injfräitfning, ^öanfené förvaltningénfo|lnabet måtte fnart funna minjfaé, funnit gobt ftabga: l:o Sitt utgifningen af feblar å ben få fallabe tranépottfebeb räfningen genaft uppbörer, få fnart ett till veplingené unberbållanbe erforberligt antal feblar å högre oaleuret blifvit förfärbigabt, ocb öfn riga, i fambanb meb tranéportfebelnräfningené uppböranbe (tåenbe, nöbvänbiga föränbringar inom ^Sanfen hunnit »erfjtällaé; 2:o Sitt be feblar, forn frambeleé af SBanfen utgifvaé, meb um bantag af be nuvaranbe (filling&feblarne, erhålla en föränbrab form och Ipbelfe; hvarom erforberliga förejfrtfter äro mebbelabe i bet SBan* confKeglemente, forn »ib benna fKifébag blifvit af 0(3 fa(t(tällbt; 3:o Sitt föanfend npa ©eblar, eljuru be fortfaranbe fomma att Ipba å 9t:br Q3anco, utftällad till inlöfen raeb beremot, enligt SDlpnt* befiämmngd*2agen, fwaranbe belopp i @tlfwer @pecie*mpnt; 4:o Sitt SSanfend npa 0eblar utgifwaé å fåbana saleurer, fora jerat fwara mot 9l:br Dlifdgälbd od) befi multipler; 5:o
Fullkomligt betecknande gaf han derföre sjelf namnet ”Blomsterknoppar” åt de skaldestycken, betraktelser, omdömen, utdrag och flerfaldiga (äfven sjelfbiographiska) anteckningar, som, i häften från denna tid, under sådan titel bland hans efterlemnade handskrifter förvaras. Bland Naturens, Historiens, Diktens gestalter sväfvar här ett i vidsträcktaste måtto bildsamt ynglingasinne, med sökande, men ännu nästan lekande lust; Smärtans erfarenhet och Vetenskapens högsta frågor stå nära, men hafva ännu icke genomgripit dess innersta väsende. Denna period kunde ej bli långvarig. Redan med hösten 1829 begynte en annan, som i hans själ, till diktens och tankens uppflygter, fogade erfarenheten af lifvets hela allvarliga djup. Och hvilken erfarenhet! Sorgens och Vetenskapens hemligheter mottogo honom till liktidig invigning. Den hulda ledsagerska, som var hans jordiska och i visst afseende äfven hans öfverjordiska Allt, böjdes alltmera synbart mot sin tidiga graf; han kunde ej för sig dölja, att stunden nalkades, då han skulle för denna verlden förlora henne. De hade lefvat i, med och genom hvarandra; hans kärlek ägde i henne, hvad hennes ägde i honom, den sammanfattande medelpunkten af en omätlig omkrets; och gemensam var den barnfromma ödmjukhet, med hvilken de knäböjde inför den högre kärlek, som åt deras egen meddelade sig i menskligt återsken. På utvecklingen af hans lif har intet förhållande haft en afgjordare inflytelse, än detta. Äfven hon tärdes af en bröstsjukdom, hvars årslånga lidanden nu började sitt sista, svåraste, i tretton månader fortfarande skifte. Hvad enhvar öm son vid sin moders plågobädd känner, det måste i mångdubbladt mått han känna, som med alla sin varelses trådar var fästad vid henne. Genom alla skepnader, än förkrossande, än förstenande, men äfven förklarande, invigde honom denna sorg på engång till hans rätta lifs verksamhet och till dödens tidiga offer. Hon offrades emellertid först. Skilsmessans timma kom, den 19 December 1830. Den innebar hans eget banesår.
Man torde häremot anföra, att Ut. skotten föreslagit, att den nya författnin. gen om fattigvård icke skulle ovillkorligen ttntagas, utan forst när godvillig öfverenskommelse saknades, inträda; men just ett fådant villkor utgör ett indirect; men gan. eka ofelbart medel, att åt den nya författ. ningen bereda allmänt gällande kraft; ty då Löntagare, Tjenstemän och Tjenstehjon nu skulle till fattigförsörjningen lemna contanta bidrag, må man väl icke föreställa sig, att jordbrukaren länge skulle åtnöja? ett ensam draga bördan och mera än hans vägran i denna del fordrades icke, förr än underhåll 'af våra fattigförsörjningsanstalter pkade Bevillningen och allmänna utskylderne, i stället att hittills en måttlig andel af jordens afkastning varit tillräcklig för de fattiges uppehälle.” Uti detta Utlåtande instämde RiksdagsFullmägtige Oloj Håkansson och Anders /Mattsson. Af Herr Lenning: ”Uti det nu afgifne ytterligare Betänkande, om grunderne för CQ allmän fattigvårdsstadga, baner jag mig Lagutskottet! Betänk anden. yl ef skiljaktig tanka i några delar sorn jag anhåller närmare få utveckla. Den emot förra Betänkandet af flere Le» damöter inom Respective RiksStånden gjorde anmärkning, att författningen hänförer allt för stort antal menniskor till föremål för fattigförsörjning, då deribland äfven räknas barn under 15 år och arhetsföre söm ej förmå skaffa sig arbete, anser äfven jag af Störta vigt; och då i detta förnyade Betänkande intet afseende derå blifvit gjordt, förklarar jag mig ogilla detta framhärdande, samt att den nu yttrade försäkran, det f»ttigvårdspligten ej kan komma att öfvers skrida förmågan, hos mig ej förmått skingra ifrågavarande Betänklighet. Mig förefaller det naturligast att förr ån ökade skyldigheter åläggas bör förmågan att dem utgöra vara känd; men här bestämmes skyldigheten och förmågan anses absolut, som deremot ingalunda öfverensstämmer med den i allmänhet förde klagan öfver och säkert äfven tillvaranda förlägenheten.
Herr Häradshöfding Ribbing yttrade: Sedan Kongl. Majit, med den rätt 87 Regeringsformen Konungen tillägger, i nåder meddelat Riksens Ständer den, från dem samteligen hit remitterade, Proposition om mildring i straffet för lasteligt tal emot Konung, Drottning eller Thronföljare, och äfven finnes, att en Ledamot af Ridderskapet och Adeln, Herr Cederschjöld, föreslå - *98 LngUiskottets Betdnkanden. git huru ändring, efter hans tanka, borde ske, så anser jag för min del, att Lagutskottet, i grund af 33 och 56 §§. RiksdagsOrdnin en, åligger att detta ärende upptaga och utarbeta. Vid jemförelse af 1812 års TryckfrihetsFörordning och allmänna Lagen finnes en betydlig skillnad i fråga om yttranderätten. 5 Gap. MissgärningsBalken och 28 Cap. RättegångsBalken bestraffa hardt, ej mindre lasteljgt tal och skrift om Konungen och om Riksens Råd i och för Ämbetets skull, än äfven tadel af Konungens Dom; deremot medgifver TryckfrihetsFörordningen, i slutet af 2:dra och början af g;dje rättighet för hvar och en, att i tryck, granskningsoch reflexions*vis, göra anmärkningar och påminnelser öfver Hög-, sta Magtens Beslut, utan att detta får, såsom tadel eller klander, straffbart anses, Och då på detta sätt allmänna Lagen för brottsligt upptager, hvad som i tal och skrift år lastefigt och tadel, anser GrundLagen i tryck straffhart endast det, som kan komma under namn af smädelig! och skändeligtj enär nu härtill kommer, att obehörigt tal och skrifvande i vanlig rättegångsväg af allmänna Domstolar dömes efter denna strängare
Skulle han nu få omfatta alla de handtverk, som behöfvas för att göra en vagn färdig, så skulle han under sig kunna hafva Garfvare, Smeder, Målare, Snickare, Hjulmakare, Snörmakare, Bläckslagare, Glasmästare, Gyllmakare m. fl. Fabrikshandteringen medför visserligen den fördel, sorn Herr Hjerta nämnt, att man får större och båttre product. Men om man erhåller den på bekostnad af de menniskors förmögenhet och moralitet, som tillverka varan, så år hon för dyrköpt. Vill man se något uselt och bedröfligt bredvid något trefligt och lyckligt, så bör man jämföra en fabriksal betare annorstädes sch hår med en besuten jordbrukare, eller en sjelfständig handtverkare. Vore bägges fördel tillräckligt bevarad, genom deras egen insigt af sin sanna fördel, så behöfdes några Författningar emot den ytterliga Immmansklyfningen lika litet, som mot den öfverdrifna arbetsdelningen. Herr Grefven och LandtMarJhallcen hemställde, att fortsättning af öfverlåggningen uti förevarande åa.ne måtte till eftermiddogens Plenum uppskjutas; hvilket bifölls. 334 Ben 30 Jugit st i J. ml Högloflige Ridderskapet och Adeln åtskiljdes klockan en qvart till 5 eftermiddagen. In fidem Protocolli O. J. Lagerheim, Lördagen den 30 Augusti. Plenum kl. 5 eftermiddagen. Upplåstes till justering ExpeditionsUtskottets insånde förslag till inledning och de fyra förste §§:ne af RiksdagsBeslutet, Begärdes på bordet. Fortsattes den i förmiddags