Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I allt fall, huru önskvärd beqvämligheten än må vara, får den ej sökas utan för så vidt den står väl tillsammans med uppfyllandet af Bankens förbindelser. Penninge-remisser förekomma väl egentligen affärsmän emellan» och köpmän hafva nog medel att. skiljemyntet förutan, afjemna summorna medelst bokföring eller anvisningar. Men ett nytt tillfälle för smårliqvider skulle tvifvelsutan inom kort öppnas genom post-qvittenser, om hvilkas införande fråga reitan är väckt. Antagas bör väl också, att de beslut, hvilka vid denna Riksdag äro fattade, rörande Bank-väsendet, skola lända derhän, att Iiqvidcr kunna fullgöras utan remisser genom de särskilda l^ankernas bemedling. Och intill dess Banko-( Isko-Hels Memorial, X:a Si. 23 skola de nuvarande smärre sedlarna finnas tillgänglige för små betalningar med posterna. För icke-ailätsmannen är det bäst att han får kontant och betalar kontant; och remisser förekomma då endast undantagsvis. Den förespegläde svårigheten att efter >m "medlarnas indragning kunna erhålla skiljemynt, torde icke vara förtjent at särdeles uppmärksamhet, om man erinrar. att rörelsen återfår i silfver, hvad den förlorar i sedlar.: Hvad det brådstörfade i åtgärden angår, så torde icke böra förbises att, efter det nya systemets införande, de nuvarande 32 sk. och 2 Iirdrs-sedlarne ofelbart skola hålla sig i rörelsen, intill dess allmänheten hunnit vänja sig att dem umbära och gifva företrädet åt den verkliga valutan, silfret. Sådan är erfarenhetens vittnesbörd beträffande 8, 12 och 16 sk. efter'indragningen. Slutligen bör i,eke lemnäs oanmärkt, att en lämpligare tidpunkt än deR närvarande för infriande af Bankens smärre skuld-förbindelser, nemligen 32 sk. och 2 R:dr Banko, aldrig funnits och neppeligen kan förutses. Den rikliga tillgången på silfver i Bankens hvalf ger dertill godt tillfälle, utan att någon minskning i det cirkulerande mvntet, eller anvisningarne på mynt fördenskull erfordras.
Jag är öfvertygad om, att intet kan vara bättre för den administration, som får sig ett anslag anförtrodt, än att sålunda få fria händer, att ej vara bunden vid dispositionen deraf, utan kunna depensera hela anslaget på ett enda år, ifall sådant finnes gagnelig!; men jag vill fästa Frih. Cederströms uppmärksamhet derpå, alt Utsk. ej har förbisett denna omständighet. Utsk. har i betänk. N:o 4^5 sid. 14 i första punkten nämnt följande: ”Att, der ej annorlunda finnes särskildt föreslåifvet, de anvisade beloppen komma att utgå under åren 1841 — 1844 med en fjerdedel årligen, dock alt de medel, som ett år reserveras, må kunna under ett följande år disponeras.’’ Således om denna punkt blir antagen, så finner R. o. Ad., alt intet hinder finnes, för att kunna använda dessa 400.000 rtdr så, att man det ena året bedrifver arbetet med 50.000 och det andra året med r5o,ooo r:dr, ifall arbetet skulle fordra en sådan anordning, så att man det ena året spar sin kraft, för att så mycket mera concenlrera den för det påföljande. Ett sådant sätt att gå tillväga är högst nödvändigt vid arbeten af detta slag, der man t. ex. behöfver det ena året bereda sig tillfälle att under det andra kunna hvälfva en hel mängd cassemalter på en gång, på en enda sommar; då måste man hafva en stor arbetsstyrka, och således äfven tillräckliga medel för det året, då man deremot ett annat år kan arbeta med en mindre summa. Den ao Mars f, m. *43 Gr. Frölich har haft åtskilligt' att anmärka emot denna befästnings nödvändighet. Jag vill ej gå Grefvens omdöme allt för nära, men jag tror mig ej göra det, då jag säger, alt Grefvens syftning, vid denna frågas discuterande, synes mig vara att göra densamma till en cabineltsfråga.
8t»t8'fl5<let oell Llielen för Osn^tförsvsrs-clepsrtementet, 6refve H/öV-ne/-, forell, oA i unöerlläiiizllet kikets 8tän<ler8 unclerclänigs skrifvelse sl cleu 8 innevsrgnäs mällscl, i suleäninA sk LonZI. ^lsj:ts ^ä3>Zs frsm - 6 Mir/.ds ^v.-o IIZ. ställning i krägs om Idätes-psssevolsneens uppRörsnds oell de dersk Restridde kostnaders ökverkl^ttsnde pä 8tsts-verket. Hldevstund Rikets 8tsnder sälunds, med uppk^lisnde sk kongl. Ugj:ts Dlädigs önskgo, upps Riks-8tsten snvisst Reis den summs, Rvilken, ekter Krigs-Lollegii ^ttrsnde oell körslsg, Rorde
LOUISE. Jag är ju ofta på teatern och så har jag mina franska lektioner. ERNA betraktar porträttet. Hvad heter din lärare? LOUISE förlägen. Det kan väl egentligen inte intressera dig. ERNA sätter porträttet och vänder sig om. Åh-nej, du har rätt. Låt oss inte tala om det. LILLY till Louise. Vet du hvad! Jag har haft bref från Viggo. LOUISE kyligt. Jaså. ERNA. Sexton sidor! Hvilken massa dumheter de måtte innehålla! LILLY. Åh – fy. Går till fönstret, tar fram brefvet och fördjupar sig i dess innehåll. ERNA till Louise. Så förändradt här är! Så mycket nytt i gamla skräpkammaren. Du plottrar visst bort vådligt med pengar? Då Louise ingenting svarar. Nå, ta inte illa upp, ungen min Jag är ju van att vara allas förmyndare. LOUISE vänder sig bort. ERNA. Blef du verkligen ond? LOUISE. Nej. ERNA. För inte rör det mig, hvad du gör och inte gör. Ser sig om efter Lilly. Står hon inte der och läser det välsignade brefvet från den välsignade karlen omigen. Du evige! Det är fjerde gången! LILLY. Inte! Det var bara någonting, jag skulle se efter. ERNA. Javisst! Du »ser efter» på alla sexton sidorna! LILLY. Åh tyst! Det var bara det, jag skulle tala om för Louise, att han fått förläggare till sina noveller och hoppas kunna bli fast korrespondent här och ERNA härmar. — och – och – och! Ja, man »hoppas» så mycket, som aldrig blir af. LILLY. Hvad är du i för humör i dag? ERNA. Åh ja, åh ja. Man kan inte vara som sammet alltid. LILLY smeksamt inställsam. Men när man fått stipendium! ERNA. Jag är glad invärtes. Men gå du upp på ateliern, ifall träbelätet skulle komma. Han lofvade hjelpa till med uppköp och sådant – till Louise – för vi ska’ ju ha en liten stipendiejunta, gu’bevars. Vi kom just för att be dig illustrera den med din närvaro. LOUISE. Tack Jag vet inte säkert, om jag kan
Riksgäldssedlar) medför för RiksgäldsContoret icke någon vinst, enär Contoret måste i Banken' insätta ett motsvarande belopp af Bancomynt, ulan ådrager detsamma tvertom en icke obetydlig kostnad, som i medeltal af feni år, nemligen ifrån och med 1828 till och med år 183a uppgått till Rdr 12,525: 22, 2. per år; hvadan Motionairen föreslår, att denna kostnad och förlust måtte RiksgäldsContoret besparas, genom upphöjandet, så' fort ske kan, af ifrågavarande Sedelfabrikation, hvarjemte Motionairen föreslår, att de så kallade DepositionsRäkningarne i RiksgäldsConloret, hvilkas sammanräknade belopp, med undantag af Contorets egna medel, vid 1833 års slut, endast utgjorde n,g56 Rdr 36 sk. RGS.., måt+ te, lill Räkcnskapernes förenklings upphöra. Genom det vid 1823 års Riksdag fattade beslut förordnades, i afseende på den summa af Creditsedlar, som den 3l December 1823, enligt RiksgäidsGonUmets för samma år afslutade Räkenskaper, var utelöpande, alt på den serskilda Räkningen, som med år 1824 komrae att’ öppnas i VexelBauken för liquiden om Creditsedlarne, skulle RiksgäldsContoret till godo föras, såsom inbalancerad behållning eller avance ifrån år. 1823 , ett emot förenämnde summa i Creditsedlar svarande belopp i Bancomyntj, efter fastställd realisationsgrund: alt på denna sei-skilda räkning alltså ickeskulle få utställas invisnkigar för andre behof, än för Creditsedlars inlösen; likasom det för utvexlade Creditsedlar inflytande Bancomynt 0- vilkoi Sigen borde på samma räkning insättas.
Sålunda egde Ephorus (82 §), när vid förekommande fall föreskrift saknades, rättighet att för tillfället besluta och stadga och enär, med undantag af föreskrifterna i afseende på lärares tillsättande, undervisningens allmänna ordnande och den del af skol-lukten m. m., som tillhör lärare-kollegium, der Biskopen äfven kunde laga säle såsom ordförande, i öfrigt ingenting vore angående skolans styrelse genom lag bestämdt, blefve Biskopen enrådande i nästan allt som för tillfället kunde förekomma att afgöra. Jemväl vid lärare-sysslors tillsättande hade Biskopen öfver pluraliteten i konsistorium en makt, som kunde kallas vidunderlig och vore stridande mot bruket inom andra myndigheter, hvarest flera med sina röster deltaga i tillsättande af sysslor, i det att icke, såsom vanligt, den yngste ledamoten, utan Biskopen, först skulle afgifva sitt yttrande, och att, om olika meningar uppstode, Biskopen egde icke blott afgörande röst i händelse af lika röste-antal å båda sidor, utan dessutom två röster (§ 68). Derjemte egde Biskopen ensam i allmänhet (§ 86) bestämma valet af läroböcker och tillse, hvilka läromethoder, med ledning af Kongl. Stadgans föreskrifter, skulle begagnas.
Utskottet äfven vid föregående tillfällen uttalat, att Staten, då den genom betydliga uppoffringar söker att befrämja utförandet af sådana större arbeten och odlings-företag, som i allmänhet öfverstiga de enskildes förmåga, såsom sjösänkningar och vatten-aftappningar m m., ingalunda bör anses förpligtad att derjemte bevilja särskilda understöd af allmänna medel, för att förmå den enskilde jordegaren att vid sin närings bedrifvande företaga sådana arbeten, hvilkas utförande helt och hållet beror på hans egen omtanka och verksamhet och af hvilka han uteslutande åtnjuter den omedelbara vinsten. I betraktande af nu anförda förhållanden, har Utskottet således funnit sig icke ega anledning att till bifall hos Bikets Ständer förorda Riksdagsfullmäktigen Ola Månssons förevarande motion. Stockholm den 27 Februari 1858. Reservationer: af Ola Månsson, hvilken åberopade Riksgälds-afdelningens förslag, så lydande: »Således bar under en längre tidsföljd tillfällé för jordegare varit beredt att, emot lindriga betalnings-vilkor, erhålla behöfllga undérstöd, dels vid företagandet af odlingar, för hvilkas utförande de enskilda tillgångarne varit otillräckliga, och dels 8 Stats-Utskottets Utlåtande Al 288. vid uppodlandet och bebyggandet af den jord, hvartill utflyttningar efter laga skiften måst verkställas. Då nu icke torde kunna bestridas, att de låne-understöd, som för dessa ändamål utbekommits från dertill af Rikets Ständer anvisade medel, egt ett gagnande inflytande på ej allenast de härigenom understödda jord-egarnes ekonomiska ställning, utan äfven på jordbruks-näringens allmänna förkofran; och då idkarne af andra näringsgrenar tid efter annan från det allmännas sida kommit i åtnjutande af enahanda ännu fortfarande understöd, har Utskottet ansett den talrika befolkning, som egnat sin arbetskraft och sina förvärfvade tillgångar åt bedrifvande' af landets modernäring, icke böra för framtiden betagas en förmån, hvilken den hittills kunnat åtnjuta och hvars vidare fortfarande den icke saknat anledning påräkna. I betraktande af nu antydda jemte andra härvid förekommande förhållanden och under erinran om den i sednare tider tilt
' För min del är jag långt ifrån att tro, det någon allmän båtnad kan vinnas genom ett sådant vacklande. Tvärtom bör deraf endast väckas farhåga hos hvar och en som något äger, vare sig våra egna medborgare, eller utlänningar, som med oss stå i handelseller penninge-förhållanden. De åtgärder, som nu vidtagas, skola vara utsatta för samma föränderlighet vid ett kommande Riksmöte , och så vidare utan gräns för ombytligheten och den deraf följande oredan. Jag utbeder mig, att få uppläsa en del af den Skrifvelse, Riksens Ständer vid sista Riksdag uti detta ämne i underdånighet afläto till Kongl. Majit, emedan den kort, tydligt och , såsom mig synes , tillfredsställande vederlägger, hvad Utskotten nu, i motsatt mening , hafva anfört. Riksens Ständer yttrade nemligen den 10 junii 1818: Utan att ingå i en noggran forskning och utveckling af alla de omständigheter, som i detta ämne skulle kunna ä ena och andra sidan andr agas , hvarigenom Ri ksens Ständer skulle hänföras lill en större vidlyftighet än ändamålet fordrar, hafva Riksens Ständer antagit såsom ostridigt: att hvarje Handlande med större rörelse, Bergsbrukseller SlöjdeJYärings-Jdkare, ehuru vistande pä längre afstånd från den ort, der de förnämligaste varor eller alster vanligen a/s ältas, desto mera, Ven 3 November e, m.
Perldaggen, hvilken under läsningen framträngt i hennes öga, skimrade i solens, genom löfven, svagt inbrytande strålar, med oförklarlig glans; frid och lugn thronade i alfvarliga drag på dess anlete. Hon utgjorde en herrlig tafla i den stora vida underbara helgedomen: Guds sköna verld. Med en enda öfverensstämmande salig känsla väckt af det nyss undfångna ordet, lemnade, efter läsningens slut, vi våra platser. Friherrinnan tycktes under vänliga ombytande ämnen, obestämdt rigta sina steg framåt den behagliga nejden, men se, plötsligt stod under skuggan af en majestätisk björk, ett med mjellhvit duk försedt bord, hvaruppå jungfru Annette i egen person bestyrsam sågs upprada vår lilla frukost. Också här visade sig den huldas omtanke, uti favorit-rätter, dem hon liksom händelsevis, dagen förut, genom mig aflockade yttranden utforskat. Efter deras intagande fortsattes vår promenad; och åter en öfverraskning; midt framför det höga gråberget, på andra sidan ån, omgifvet af unga lätt vuxne björkar, höjde sig ett hvitt tält, med sina prydliga gröna lister, samt röda svajande vimplar, vid hvars anblick jag ovillkorligen gjorde ett beundrande utrop, ju närmare vi kommo tältet, ju tydligare igenkände jag den deromkring ifrigt sysselsatta, hos Friherrinnan tjenande personalen, hvilka nu kommande och gående, buro, nedsatte, framtogo och iordningställde förnödenheter till det redan dit placerade middagsbordet, och nu kunde Friherrinnan ej längre dölja den surprise, hvilken genom några få middagsgästers ankomst, väntade mig. Jag medgifver att min första tanke i och med ordet: "gäster", var min randiga bomullsklädning, liksom jag ej heller kan förneka, att hade jag varit i tillfälle till, eller ej blygts att omorda någon förändring af garderobe, jag, fåfäng nog, skulle verkställt en dylik, men hvad var att göra. Jag hastade nu att under iordningställande af ett och annat smått vid bordet, glömma min lilla förlägenhet, hvad den mindre väl valda toiletten angick och lyckades äfven deri rätt snart.
I anledning häraf föreslår motionären i de fyra första punkterna af sin motion, l:o “att stadgandet, det Rätten eller domaren skall utse så kallad Rättens ombudsman i konkurs måtte upphäfvas“; 2:o “att det Rättens ombudsman uppdragna votum i konkurslagens 60 §, angående val till gode män och syssloman, samt i 64 och 65 §§, angående gode mäns och sysslomans fullgörande af sitt uppdrag, måtte öfverlemnas till Rättens ordförande 3:o “att den, enligt 63 §, gode män och syssloman ålagda räkning inom en vecka efter hvarje månads slut öfverlemnas till de personer, som borgenärerne bland sig enligt 44 § välja“; samt 4:o “att åt gode män och syssloman uppdrages fullgörandet af öfriga för Rättens ombudsman bestämda åligganden angående förvaltningen och realiserandet af konkursboet. “ Såsom af de för motionen anförda skäl vill synas, har densamma framkallats mindre af lagens innehåll än af missbruk, som någorstädes kunna hafva vid densammas tillämpning egt rum, och hvarigenom konkurskostnaderna uppdrifvits till en oskälig höjd. Sålunda är icke enligt lagens innehåll ombudsmannen i någon händelse berättigad till skjutspenningar och dagtraktamente; ej heller kan Utskottet finna, i hvilka fall lösen för afskrjfter af konkursboets handlingar kan annorlunda än efter frivillig öfverenskommelse till honom utgå. Om ombudsmannen endast i öfverensstämmelse med lagens uttryckliga innehåll för sitt besvär åtnjuter en tredjedel af arfvodet för boets förvaltning, hvars hela belopp åter i allmänhet bestämmes af borgenärerne, så torde fördelen af den tillsyn, som ombudsmannen öfver gode männen och sysslomännen utöfvar, och hvilken, enligt motionärens förslag, skulle alldeles upphöra, utan att af annan kontroll ersättas, väl uppväga den deraf luirflytande kostnaden, helst denna sannolikt skulle i de flesta fall komma att utgå med enahanda belopp till gode männen och sysslomännen. \ Lag-Utskottets Betänkande J\s 38.
Financerne kunna enligt miö öfvertygelse beä traktas på s;ne sätt. i:moi deras fullkomlighet sådane sorn dé befinnas uti välmående länder, der enskilte ärö förläggare och Staten endast genom välgörande Författningar understödjer dessas välmåga. Der omständigheter föranleda till deli T)t n 11 September J. m. ioi onaturliga följden att Staten är förläggare, och Individuerna af densamma understödde. I förra fallet äga Myntets CreditSedlar ett bestämdt Värde, ägande rätten, en obetviflad helgd , genom hastiga och rättvisa ExecufionsLagar; ömsesidigt förtroende gifvet penningen en liflig circulation, och befordrar industriens hastigare utveckling. I sednare fallet der allmänna Lånebiträden anlitas, erfar man vacklande myntvärde, och deraf följande misstroende och penoinge-förlägenhet, hvilken förlägenhet, i vårt Land öfvergådt till en direct penningebrisf, då alla Cassör och Skatter samlas inom Hutvudstaden, belägen på Rikets gräns, och således motarbetande den allmännare circulation af penningen inom Landet , hvilken om den verkeligen existerade skulle göra ett mindre behof af mynt. I sådan sakernas ställning, är Lagstiftarens första pligt, att söka jemnka Statens och Individuernas intressen, genom en sakta öfvergång , ifrån det onaturliga i våra Financer, till det mera fullkomliga , hvarom jag förut nämndt; och för att tillvägabringa denna önskan anser jag följande Financiel ia principer utgöra enda rätta grunden, hvarefter man bör betrakta detta ämn©. 1:0. Consoliderande af Bankens Silfverfotsd, tili en framtida möjelig realisation , eller rättare sagdt utredning i. likhet med hvad Utskotten föreslagit. Att BancoSedelstocken så mycket fnöjeligt är, bibehålles vid hvad den är, så att en allt för stor utsläppning icke kränker Capitalistens ägande rätt och en alltför stor indragning icke skall sätta Näringsidkaren i den Författning, att han ej kan utgöra Statens oundvikeliga fordringar och bereda sin egen välmåga. 3:0.
Majit, att följande anslag på denna Hufvudtitel kunna nedsättas, nemligen: l:o till Byggnader och reparationer i landsorterna med det belopp, som derifrån hittills utgått, till Styrelsen öfver Fängelser och Arbetsinrättningar i Riket, men hädanefter skulle upptagas på Andra Ilufvudtiteln, enligt hvad beträffande dess reglering blifvit här ofvan föreslaget, 4,000 R:dr B.ko eller R:mt R:dr 6,000: — 2:o till skrifmaterialier och expenser samt ved och ljus. Då ljuspenningarne, som utgå af detta anslag, äro ämnade att upphöra inom de Embetsverk, för hvilka Kongl. Majit nu i nåder föreslagit förbättrade löner, kan, i händelse af bifall härtill, detta förslags-anslag minskas med 4.750: — i 10,750: Med iakttagande af dessa nedsättningar vöre den slutliga för O O o höjningen i Hufvudtitelns ordinarie anslag Runt R:dr 726,122: så att med tillagda beloppet af samma Hufvudtitels nuvarande anslag 2,675,670: slutsumman blefve . Riksmynt R:dr 3,401,792: —■ hvaraf 2,896.699 R:dr 19 öre förslags-anslag; dock skulle Statsverket jemväl Kungl. Maj it jSäd. Prop. N:o I, om Statsverket 1SS6. 95 tillgodokomma dels sportler, som efter löneregleringen vore ämnade att dit inflyta, och dels minskning i hittills varande utgifter för sportelersättningar och extra arfvoden. Dessutom erfordras å denna Hufvudtitel följande anslag, som torde anvisas å de för tillfälliga behof afsedda tillgångar, nemligen: l:o ombyggnad af
Kärleken började bädda hans säng, och under hennes beröring blefvo de sammansjunkna kuddarne mjuka och bädden fast och slät. Hon hämtade vatten vid brunnen och tvättade och förband hans sår, och så satte hon sig vid hans hufvudgärd och strök honom sakta öfver pannan. Utan att tala hade han låtit henne utföra sitt arbete, men följde en hvar af hennes rörelser med vakna, uppmärksamma blickar. Nu låg han alldeles stilla och såg upp i hennes ögon. Så sade han med en hes, trött röst: »Tror du också, att jag har mistat mitt förstånd?» »Det tror hvarken jag eller någon annan,» svarade hon mildt. »Ingen annan! Ingen annan! – Det tro de alla, alla.» Han ropade högt och rörde häftigt sina knotiga fingrar. »Min far och mor sade, att jag var galen, och min hustru hatade mig, och de ha alla plågat och förföljt mig, därför att jag inte kunde glädja mig öfver deras glädje, och inte tänka deras tankar.» »Hvilka tankar tänker du då?» frågade Kärleken sakta. »Här äro de! Här, under min säng! Jag har samlat dem alla här, för att de icke skulle stjäla dem och förstöra dem! Hvad ska’ de göra med mina tankar! De kunna låta mig ta’ dem med mig i grafven.» Han böjde sig ned och sammanrafsade en hel mängd papper, som lågo i högar under hans säng. »Se här, – och se här! Kan du förstå, hvad detta är?» och han höll de lösa bladen framför henne. »Musik!» sade Kärleken och log. »Jaså, du ser det!» svarade han gladt. »Ser du, att det är tankar i detta! Härliga, mäktiga tankar! – Och ser du detta; – det är mitt dyrbaraste! – Det är skrifvet med mitt hjärteblod!» Kärleken tog notbladet. »En hymn till skönheten,» sade hon. »Vill du, att jag skall sjunga den för dig?» »Ja, ja! Sjung den!» sade han ifrigt. »Jag har endast hört den här!» och han pekade på sin panna. Kärleken hade öppnat ett litet fönster vid foten af hans säng, hvarigenom man kunde se ut öfver en grön äng emot hafvet.
Förordn. från 1633 bestämmer nya belopp af den betalning för skjuts, som skulle erläggas, icke mindre af den privilegierade än af den oprivilegierade resande; likväl var beloppet lägre för den privilegierade hofeller adelsmannen. Ater ett bevis på att adeln i fordna dagar icke försmått skänker, när de kunnat erhållas på öfrige medborgares bekostnad. St:r befattat sig med anordning af skjutsen, och således är det egentligen från den tiden som de närv-.de förhållandena kunna räkna sin häfd, och på långt när icke för 600 år tillbaka, som den värde reservanten påstår. — Härvid torde icke böra förbises huru 1720 års förordnande om uppmaning till allmogen, att under då varande förhållanden med någon hållskjuts bispringa städer, som ej kunde fullgöra sin Den 28 Mari f. m. 359 skjutsskyldighet, år 1734 förvandlades till en befallning om sådan hjelp. Jag kan således icke fatta, att de skjutsskyIdige ej ega rättighet att yrka upphörande af ett förhållande, hvars uppkomst grundar sig på omöjligheten att under de första tiderna på annat sätt besörja fortskaffningen af de resande. Skjutsskyldighetens bestridande på detta sätt kan icke försvaras längre än den tvingande nödvändigheten existerade, då det icke fanns någon annan utväg för tillfredsställande af detta civilisationens behof, som påkallar statsborgarens förflyttande från den ena orten till den andra. Till hvilken grad har icke samhället sedermera utvecklat sigl Till hvilken grad har icke Sveriges folkmängd ökats under den tid, som förflutit sedan 1720! Till hvilken grad har icke antalet af både inoch utländska resande tilltagit, under det att hemmantalet är alldeles detsamma! Till hvilken grad äro icke vägsträckningarne inom landet fördubblade och på samma gång äfven behofvet att på dem blifva fortskaflad! — Jagt korn att nämna vägsträckningar; hvem är det väl som underhåller vägarne? Ar det icke jordegarne, och hvilket onus är icke detta lör dem? Kostnaden för vägarnes underhåll är många gånger större än den summa, som skulle erfordras för att befria jorden från skjutsningsbestyret.