Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Väl synes principen att på detta sätt ordna statsverkets inkomster och utgifter böra medföra ordning och enkelhet i redovisning, samt derföre vara önskvärd; men vid betraktande af verkställigheten, torde flera omständigheter visa sig, hvilka, efter min öfvertygelse, göra, att detta förslag dels blir ofördelaktigt för statsverket och snarare förökar än minskar dess controllör, räkenskaper och redogörelser, dels försvårar de skattskyldiges utvägar att afbörda sina skatter; hvarföre jag tager mig friheten till II. StatsUtsk:s närmare öfvervägande och bepröfvanae anföra följande. Först i afseende på Sveriges locala beskaffenhet, dess stora ofruktbara vidder, den ringa rörelse och omsättning på de flesta orter, genom långt afstånd från städer af någon betydlig rörelse och handel, långa och besvärliga communicationer samt saknande tillfällen till afsättning för landtinanna-producter och industrier, hvilka sammanlagda omständigheter försvåra möjligheten att sammanbringa contanta penningar, och ovillkorligen föranledt till den af våra förra Konungar och lagstiftare kloka anordning för jordägare, att genom natura-praestanda utgöra de skatter, som erfordrats till Statens behofver, enär Pdkets penningetillgångar och rörelsecapital alltid varit, och ännu är alltför inskränkt. Visserligen hafva industrier, communicationer af nya vägar och canaler ansenligen ökat sig de sednare decennierna; men dock qvarstår samma förhållande för de aflägsna orter, hvilka utgöra en betydlig del af Riket, att ej kunna häraf draga någon betydlig nytta och fördel. För dessa utgör natura-leverance en lättnad, i samma mån som anskaffande af penningar skall blifva för deni mycket betungande, om ej nära omöjligt. Att utbekomma Kronans rätt, blef sammanförandet af dessa levererade natura-persedlat* en ovillkorlig nödvändighet, och deras vårdande samt försäljande för Kroilans rakning säkerligen en förlust för statsverket, hvaremot den enskilde löntagaren alltid finner någon utväg att till sin fördel använda hvad han in natura mottagit, äfvensom allt hvad med contant betalas qvarstanna!- i rörelsen inom orten. Dernäst i afseende på uppbördssättet.
Denna framställning innehöll egentligen ingenting annat, än ett slags tacksägelseadress till Grosshandlaren Liljevalch för dess förtjenstfulia åtgärder vid undsättningarna, och en del af denna adress innefattade en önskan, att Ständerne mätte bevilja medel till afskrifning af innevånarnes skulder för undsättningarna af enskilda specuianter. Detta bevisar, att de enskilde speculanterne äga fordringar hos dem., som erhållit undsättning. Jag har velat fästa upptnärksamhét på denna skuld, hvari de fattige innevånarne redan stannat, och hemställer hvad följden deraf måste blifva, då nöd och dyr tid framdeles inträffar. Är det tänkbart, att den enskilde speculanten ytterligare skall till samma fattiga innevånare utlemna säd på credit, hvarigenom förnyade afskrifningsfrågor skulle uppkomma? Vid sådant förhållande, och då Staten erkänt sin skyldighet att mellankomma, när säden är så dyr, att den enskilda speculationen ej kan afhjelpa nöden, tror jag, att Staten bör lemna undsättning med säd, som kostar g a io r:dr, i stället för det pris af 20 å 24 r:dr, hvartill den då af enskilda specuianter kunde anskaffas. Det Ur endast en sådan undsättning jag med mitt förslag åsyftar, hvarföre jag också finner, att Hr Sandelhjelms och mina yttranden qvadrera i hufvudsaken; ty jag har erkänt otillbörligheten deraf, att Staten blandar sig uti spanmålshandeln i allmänhet, och ansett Staten böra lemna understöd, endast dei bristen på spanmål skulle förorsaka hungersnöd. Allt hvad Hr Sandelhjelm anfört, afser deremot det territorium, sorn äger en spanmålshandel, d. v. s. som inom sig har seminenta trakter eller utan svårighet kan erhålla spanmål från andra närbelägna orter, enär den värde talaren'sagt, att den, hvars skörd slagit felt, kan erhålla säd från de Danska hamnarna eller få säden transporterad på Götha canal.
Till Herr Grefvens och LandtMarskalkens fäderneslandskänsla hyser jag det förtroende, att Herr Grefven och LandtMarskalken ej gör en proposition, som skulle sätta sjelfva Constitutionen i fara. Åtskillige yttrade härtill deras bifall. Herr Tham, Wollrath: Lika med de fleste, delar jag en obehaglig känsla deröfver, att Kongl. Maj:t ej behagat i sin helhet antaga förslaget till RiddarhusOrdningen; men jag förenar mig ej i den anhållan Friherre Anckarswärd framställt 0111 proposition, att vägra lydnad åt 1823 års Riddarhusordning. Jag tror en sådan proposition ej vara laglig, och jag anser den höra vägras af Herr Grefven och LandtMarskalken. Det vore obehagligt, att om propositionen votera, och måhända sedan vädja till ConstitutionsUtskottet. Saken kan ju slutas, utan några obehagligheter. Kongl. Maj:t tyckes sjelf vänta en ny framställning härom; hvarföre då ej remittera (Vågan till RiddarhusUtskottet, för att ånyo redigera förslaget till ny Riddarhusordning och dertill bifoga motiverna för de förändringar, som begäras? Då vågar jag tro, alt det skall bifallas, och att Ridderskapet och Adeln intet efterskänkt af sina Constitutio - Den iS November f. m. nela rättigheter, hvarom jag ej anser någon undersökning af de öfrige Stånden nödig. Flere hördes häruti instämma. Friherre Anckar swärd , Carl Henric: Det är jag, som tagit mig friheten begära proposition; jag tror det vara min rätt att yrka den. Jag afstår ej derifrån på något villkor. Hans Excellence Herr Grefven och Landt Marskalken frågade, om Ridderskapet och Adeln ansåg öfverläggningen fulländad? Ropades Ja.
Talanger giiva visserligen anseende Den i Martti, 85 inom Samhället, men de fordra ofta att understödjas utaf förmågan att å utkomstens sida äfven kunna inom Samhället intaga ett upphalare rum; och jag föreslår derföre, att de StatsSecreterare, hvilka enligt RegeringsFormens 6 §• ovilkorligt skola vara fyra, mätte till lön. förmåner, af Riksens Ständer såttas i likhet med StatsMinistern för Utrikes Årenderne: och torde utväg till ett sådant ökadt anslag kunna vinnas, om på de Utrikes Ministerposterne någon indragning kunde i det stället göras. Bilagor till PleniProtocollet för den l Mars, eftermiddagen. N:o I. Herr Montgommerie, Fabian.-. Förvissad att, hvarje af heders och rättskänsla ledd Nationens Representant, omöjligen kan vilja att någon Statsinkomst, ehuru ringa den ån må vara, på ett orättvist och Lagstiftaren icke värdigt sått, af någon enskildt person ufpråssas, år jag äfven öfvertygad att, elt sådant förfarande, då förhållandet blifver rätteligen upplyst, af Ridderskapet och Adeln ogillas,. Hvar och en lärer medgifva att, då en Em - & Den i Martili betsman, först tilltråder en tjenst i Staten, år han, om saknande egna tillgångar, i högsta behof af sina löneinkomster och, att om , då af dem beröfvad, han nödgas börja med att skuld-i sätta sig, icke blott han sjelf, utan äfven Statens tjenst dervid torde komma att lida. Så tillgår'likväl nu:
De äro redan många gånger omtalade och således kända af R. o. Ad. Jag vågar således tro, att det vore rättast att antaga detta tvåkammarsysteme; roen i sådant fall uppstår den andra frågan, nemi. på hvad sätt den öfre kammaren skall bildas. Ilar kommer i fråga del s. k. aristocratiska elementet, hvarom alltid talas, när fråga är om en öfre kammare. Mine herrar! detta aristocratiska element; huru har det uppkommit i staterna , och huru måste det uppkomma i hvarje stat? Det uppkommer genom val; och det har aldrig uppkommit annat än genom val. Valen äro den ärftliga aristocratiens vagga. När stater uti farliga förhållanden behöfde en man för att anföra sig, så visar historien, att de valt sio anförare. När staterna blifvit fasta i sina institutioner, så visar det sig, att Den lii Octo ber f. nj. 3<J valen fortgått på sådant sätt, att der man varit van all finna son eller får ädla och ditgliga män, dit vände sig de väljandes ögon helst, och när det slutligen inträffar att flera sådana familjer finnas, som hafva till grundsats, att så uppfostra de sina, alt de träda i fadrens fotspår och städse göra sig förljente att tomma i åtanke vid valen, der uppstår elen gamla sjelfvuxna optimatadel, söm är sjelfva roten till all adeh Detta ar topparnes adel, om jag så må Saga, och födseln verkar icke på annat sätt, än att inom stammen stamFädelnes förtjenster fortfarande blomstra; men hal'den sedan utvecklat sig allt mer och iner och kanske åt en falsk sida, då utmärker man särskildt dessa familjer, då Utfärdar man diplomet', då är det icke mera de förra medborgerliga tänkesätten, som gora personerne valbefättigade och ihågkomne. Det blir då icke mera hågöh Vana alt gå till de gamla stamhttsen, för att söka rhön att salta i spetsen för ärendena, då glömmer mati detta Ursprung, och då faller man ned lill den simpla ärftligheten och glömmer, alt valen äro grunden för ali aristocrati, och då betraktar man de ifrågavar. familjerna såsom utgörande en Corporation.
Till upplysning om förloppet, och för bevarande af tredje mans rätt, är det nog, att, på sätt jemväl vanligast tillgår, de flere eller färre personer, hvilka, en efter annan, genom sådan åtkomst, som bör lagfaras, förvärfvat egande-rätten, omförmälas i uppbuden och fastebrefvet. Att föreskrifva serskild lagfart för hvardera öfverlåtelsen skulle således onödigtvis förorsaka mycken tidsutdrägt, och medföra de deraf härflytande många olägenheter. Hvad beträffar frågau om Charta Sigillata-afgiften med flere till Statens fördel påbjudna umgälder, så är bestämmandet deraf alldeles oberoende af hvad i ofvanberörde hänseende förordnas, och det tillhör i allt fall icke Lag-Utskofetet att föreslå något stadgande, hvars syftemål vore att reglera statsinkomslerne. 4 Lag-Utskottets Betänkande fUo 121. På dessa skäl och då Utskottet, till förekommande af den ofvan anmärkte olikheten i lagskipningen, tror en lagförklaring i ämnet vara nyttig och behöflig, får Utskottet härmedelst, jemte tillkännagifvande, att Utskottet icke anser sig böra tillstyrka bi jall ä dessa t vänne motionerj vördsamt hemställa, om icke öfver 4 Cap. 1 och 2 §§. samt 5 Cap. 1 §. Jordala alben, med hithörande Författningarj borde meddelas den förklaring: att domstol ej må vägra sökt lagfart å köp, skifte eller gåfva, derföre, att föregående öfverlåtelse icke blifvit serskildt lagfar en, men att domstolen bör i uppbuden och fastebref ve t intaga hvad som, till upplysning om förloppet, kan behöfva anmärkas. 2:0 Angående skyldighet att hos domstol till lagfart förete åtkomsthandling, då sådant yrkas af någon, som förmenar sin rätt derunder bero. Af Herr S. J. JVijkman, som förmält: alt i 1 Cap. 2 §.
Detta förslag anser jag vara fullkomligen grundlagsenlig! och af behofvet påkalladt. En värd talare, Frih. Åkerhjelm, har trott sig mindre från grundlagens föreskrift, än ett föregående riksdagsbeslut (år 1810), hemta stöd för den åsigt, att ett sådant R. St:s beslut, som det nu ifrågavar., skulle innefatta en utsträckning af denna Statsmagts rättigheter. Hr Frih. har sagt, att han för sin åsigt hemtade något stöd af 62 och 64 §§. Reg.F.; men det egentliga skälet från 1810 års riksdagsbeslut. Jag ber att härifrån få subtrahera 1810 års riksdagsbeslut, emedan ett af 1810 års Ständer fattadt beslut icke kan hindra närvar. Ständer att fatta ett beslut i strid med delta, då det blott öfverensstämmer med grundlagen. Jag vill derföre se till, hvad denna i närvar, fall stadgar. 62 §. Reg.F. innehåller: ”Sedan statsverkets behof blifvit af StatsUtsk. uppgifna och af R. St. pröfvade, ankommer det på R. St. att en deremot svarande bevillning sig åtaga samt att tillika fastställa, huru särskilda summor deraf skola till särskilda ändamål användas, och dessa summor under bestämda hufvudtitlar uti Riksstaten anslå.” Här stadgas tydligen, att R. St. äga rätt att bestämma, huru särskilda summor skola användas till särskilda ändamål. Uti 64 §• samma grundlag stadgas vidare: ”Såväl Rikets ordinarie statsmedel och inkomster, sorn hvad, på sätt omförmäldt är, under namn af extraordinarie utlagor eller bevillningar till statsverket af R. St. anslås, vare under Konungens disposition, att till de af R. St. pröfvade behof och efter den upprättade staten anordnas.” Detta tyckes vara den bestämdaste föreskrift, som kan äga rum; och jag kan icke se, huruledes det icke skulle vara R. St:s rättighet att säga: Vi hålla oss till 64 §• Reg.F. Jag tror således, att StatsUtsk:s förslag är i allo riktigt; men då Frih.
Äfven under Stockholms nordliga himmel börj a d e nu skog o c h marker spira och slå ut i full vår. Man var ännu blott i medlet af maj, men björkarne o c h lindarne på Djurgården stodo färdiga till den stora sommarparaden i nya gröna uniformer, som lyste godt i ögonen i solens klara sken; o c h vid middagstiden rullade det ena ekipaget efter det andra » stora promenaden » rundt, presenterande inom den svartglänsande sufflettens ram korrekta dandys och aristokratiskt bleka unga kvinnohufvuden, njulningsfullt lutade bakut mot de mjuka sidenkuddarne, medan vårens starka vind kysste fram de första matta rosorna på vinterblekta kinder. Grefve och grefvinnan Stjärnes stora engelska vagn med det allmänt beundrade spännet af fyra glänsande bruna fullblod saknades knappast nå- gon dag i den förnäma världens Djurgårdsrevy. Sedan Sonja icke längre stod, så att säga, midt emellan dem, hade det kommit en glad o c h frimodig öppenhet i deras umgänge, hvaraf de båda begagnade tillfället att girigt njuta. Körturer hvarje dag, middagar på Hasselbacken och andra restauranter, kvällarne på teatern, ett beständigt utelif, att hela världen skulle se, afundas deras lycka! Under denna ovanliga och bekymmerslösa tid, då grefvinnan Stjärne för första gängen helt och ostördt fick njuta förmånerna o c h behagen af sin ställning, fick hon mindre ofta än tillförene tillfälle att aflägga de hemliga besöken hos Rose, och flere dagar kunde ibland gå o m emellan visiterna på Söder. Historien om miss Blys spöksyn — ty hvad var det väl ändock annat än en spöksyn? — som trots allt till en tid hade oroat henne, var äfven längesedan glömd, då ej ens den vidskepliga engelska tjänarinnan vidare kunnat åberopa något återseende med » herr James ».
Herr von Hartmansdorff nu sednast gjort, tror jag icke för ögonblicket tiden vara inne att yttra mina tankar, emedan den särskilta deliberation, som nu äger rum om ingressen och irsta §, ännu ej är afgjord; och om afseende göres på hvad Herr von Hartmansdorff föreslagit och Friherre Cederström bestridt, så folie vi uti en Episod emellan tvänne andra förevarande men ännu ej afgjorde öfverläggningar. Hvad angår frågan om ingressen, så måste jag till Grefve Frölich hemställa, om det är möjligt att oförändradt behålla den gamla redactionen, då, fastän Ridderskapet och Adeln afslagit förslaget om Juryns afskaffande och tryckfrihetsmålens lemnande till Domstol, samt således afslagit de §§ vid den föreslagne redactionen, som dermed slå i gemenskap, likväl åtskilliga andra förändringar finnas, som Ridderskapet och Adeln antagit, och ConstitutionsUtskottet dertill anmärkt, att lagen äfven tillförene undergått flera partiella förändringar. Hafva förändringar skett, och göras De ii 2(j Ja 11 ti arii f. m. 171 sådana 1111, så mäste viii motiverna återfinnas i ingressen. Detta är orsaken, hvarföre ingressen fått denna form, och jag ser ej hvarföre afslaget af en del, ehuru kanske den vigtigaste, kan vara af den beskaffenhet att man bör utesluta de öfriga, eller bifallna. Hvad åter frågan om 1 §:n beträder, så skulle jag hemställa, om icke möjligen den lilla skillnad, som finnes i opinionerna derom, skulle kunna concilieras på det sättet, att §:n komme att lyda som följer: - Med Tryckfrihet förstås hvad 86 § Regerings Formen stadgar. Då bar på ena sidan 86 §:n blifvit åberopad, och på den andra sidan icke en difinition blifvit inlagd, efter hvilken Grefve Frölich rätteligen säger att man ej kan dömma. I ingressen, som jag för öfrigt gillar, förekomma endast några ord, der meningen skulle synas mig lättare uttrjmkt genom dessas borttagande.
Hvad nu först angår de klassiska språken och till en början latinet, är Utskottet långt ifrån att vilja tillstyrka en anordning, hvarigenom för dem, som verkligen behöfva lära detta språk, ett grundligt studium deraf motverkades. Men ej mindre med hänsyn till detta språks förändrade bestämmelse såsom bildningsmedel för skolan, än till det gagn lärjungarne kunna hafva af detsamma i en framtid, synes platsen för detta studium i nu gällande undervisningsplan icke vara den lämpligaste. Så långe skolan var hufvudsakligen byggd på klassiska språkstudier, var det så mycket mera i sin ordning att, såsom då ock skedde, lärjungarne genast började läsningen af latin, som detta språk visat sig vara ett ypperligt medel att uppöfva och stärka lärjungens tankekraft. På den liden meddelades icke heller någon grundlig grammatisk undervisning i modersmålet, knappt i något annat lefvande språk; och åt fleia läroämnen, hvilka nu med ifver omfattas, egnades föga eiler ingen uppmärksamhet.
Det moderna fromleriet får därför ej till alla delar jämställas med »den oskrymtade gudsfruktan» hos våra fäder, hvilken gärna såg ett filosofiskt arbete vid sidan af bibeln eller hvilken i fall af verkligt bigotteri, såsom bland de olyckliga krigsfångarne i Ryssland, åtminstone icke valde en alltför aflägsen ståndpunkt från den allmänna bildningsgrad, hvartill fäderneslandet då hunnit. Äfven minnas vi den ovilja och stränghet, med hvilken Karl XI och hans frejdade son från första stunden mötte den pietistiska rörelsen, och den senare var mot slutet af sitt växlingsrika lif på god väg att omdanas till tviflare. På botten af protestantismen ligger en ovig träklubba, som i sekterismens hand visat sig tjänlig att svinga mot högre kulturela traditioner, men hvilken de upplysta sällan nedlåtit sig att gripa. Den klubban passar illa i det svenska lejonets ramar. Ett geni kan möjligen bli katolik, läsare aldrig, och den ridderliga och aristokratiska färgen öfver svenskarnes inre och yttre lif kan aldrig sammansmälta med en åskådning som lämpar sig för de norska fjälldalarnas bondebefolkning eller Västerns farmare. Därför blir hos de bildade det moderna fromleriet ett affall från svenskt lynne. Eftersträfva nutidens bildade svenskar ett religiöst formulerande af känslan, måste de samlas ungefär kring den Rydbergska ståndpunkten. Om pietismen har ett uppfostrande inflytande på de obildade, förvandlas den dock till ett förtryck, när den likt en kvaf dunst från kojan och bönehuset stiger upp till de bildade och sätter de förra klassernas okunnighet till censor öfver en gammal nations förädlade odling. Alldenstund pietismen hos de djupare leden upprinner ur grubbleri och ideela kraf, behöfde den dock aldrig i och för sig bli en fiende till högre intellektuela värf utan kunde godt tänkas såsom dessas folkligare syster, så framt ej agitatorernas härsklystnad beredvilligt ledde floden öfver den naturliga strandbädden. En tid som den beskrifna kan endast betrakta konsten med samma misstro som den, hvarmed glädjeflickan ser sig om efter prästen.
D e hade gått undan i den lilla bersån på villans bakre sida och trodde sig med visshet ohörda; men hur det begaf sig, stod Ruth midt i samtalet plötsligt framför dem och hade hört allt. » En läkare », afbröt hon i en ton af verklig förskräckelse; » en läkare — nej — nej — på intet vis! Det behöfver jag visst inte! Jag är ju alldeles frisk. Hvad skulle felas mig? Några dagars hvila kanske. Jag vill det inte, jag ber, ni får det inte! Det skulle just vara sättet att rätt göra mig sjuk. » Så fick då saken tills vidare förfalla för hennes ängsliga afböjande, och Ruth föreföll äfven under de närmast följande dagarne nå- got mera lugn. Lilla Vivan gick under hela denna tid omkring med en missmodig min öfver sitt täcka barnansigte: den sorgsna tanten, som hon dyrkade af allt sitt späda hjerta, hade knappast en tanke eller ett ord för sin unga vän. Vivan vågade ej ens nalkas henne för att i tystnad få stå vid hennes knän, som det redan blifvit en kär vana, en dyrbar rättighet. T y hon förstod med den barnsliga instinktens skarpsynthet, att den andra trycktes under en sorg, som var stor nog att helt och hållet upptaga henne. Man hade nu kommit in i medlet af juli, var upptagen af sina blommor, hördes » W i l - och, med undantag af pappa Rebolledos frånliam Lindbergs » fälle, var allt oförändradt. udden; Ruth, hennes man Klara visste om och de förhållanden, från hvilka hon kommit, lika litet som dagen. Att fråga än komma henne i tankarne; dertill då den första Ruth allt för oberäknelig och nervös. Så var det nämaste en lördagsafton väder; en lagom med det svalka angesteg upp spratt ångaren om udden hvita rök steg upp mot högblå den rörde sig antog lousier. det, Klara sysslade just vid der hon placerade middagsborfriska, nyplockade en som af hade vanligt sänkt i tankar, stödd de i ampelopsis-klädda dag varit vid ett pelarne.
Vid bjudningar lefves ungefär lika som i Sverige. Restaurationer finnas ganska goda, ehuru i sjelfva staden inga med större lokal. Betalningen är på dessa ställen temligen dryg. Kyparena, die Tafeldecker, som de artigt kallas, kunna ej ens genom en sådan artighet förmås till artighet, utan se alltid ut som skulle de hafva lust att bitas. I det ståtliga Berlin framträder redan synbart den nordiska fattigdomen, i förening med, som jag tror, håglösheten, och framställer sina trasor till allmänt åskådande. Jag har redan nämnt, huru hvilosätena under Lindarne belägras af sysslolöst folk ur de lägsta klasserna. Öfverallt i Berlin finner man samma förhållande. Tiggeri idkas dock ej till öfverdrift. Det är väl säkert förbjudet. Huru det står till med det sämre folkets bildning, derom synas anslagstaflorna i Thiergarten bära vittne. De utlofva för den, som skadar anläggningarna, icke blott böter och fängelse, utan kroppsstraff, «körperliche Züchtigung». Detta låter något rått i Tysklands Athen. I Wien såg jag, så vidt jag minnes, inga sådana anslag, men väl i München. Ej heller fanns på någotdera stället den omnämnda inskriften, som i Berlin skyllrar i snart sagdt hvarje portgång och på hvarje husknut. Jag hörde äfven Berlinare beklaga sig öfver massans råhet, och vid folkfester, såsom vid den i Stralau, om hvilken jag ej vet annat, än att då i denna öster om Berlin, vid Spree belägna by ätes mycket fisk, skall det gå vildt till. Äfven hos det lägre borgerskapet, handtverkare och krämare, röjes föga atheniensisk bildning. Skilnaden mellan stånden är också i det offentliga strängt uppdragen, och inga gemensamma lustbarheter finnas. Den som vet, huru Tysken, isynnerhet i denna klass, älskar sin pipa, och huru denna jemte ett glas öl är hans vanliga söndagsnöje, måste t. ex. anse förbudet att röka tobak i Thiergarten för ett indirekt sätt att ur dess alleer fördrifva honom.