Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Heine så långt hon kunde minnas tillbaka — ända sedan hon var barn, då hennes mor en gång skänkt henne »Sångernas bok» till födelsedagsgåfva. Dessa dikter hade på hennes sinne gjort ett intryck, som aldrig utplånats; sedan dess hade hon läst hvarje rad han skrifvit och så mycket hon kunnat komma öfver af hvad som skrifvits om honom. Hon hade också läst många af de illvilliga korrespondenserna i de tyska tidningarne; men hon trodde dem aldrig. Hon älskade honom, hon afgudade honom. — För några år sedan hade hon sett honom fara genom Champs elysées i en droska, vid sidan om en dam, som hon antog vara hans hustru. Som en drömsyn strök vagnen förbi — hon mindes icke annat än en svart, blank hatt och ett blekt ansigte Hon var så vacker der hon satt och talade varma, hänförda ord om allt det, som han älskade. Han tyckte, att värmen i hennes ord strömmade rakt in i hans bröst och smekte någonting der inne. Han kände sig stolt, glad, lycklig. Han satte sig vid hennes sida, tog hatten af hennes hufvud och lade det in mot sitt bröst. Hon lät det ske. Då och då strök han med sin hand smekande öfver hennes kind. Det var som om hon icke märkt allt detta, som om han afledt hennes uppmärksamhet derifrån genom allt hvad han hade att förtälja. »Berätta mer — mer!» sade hon så fort han tystnade. Och han fortsatte att tala. Hennes intresse dref honom framåt. Tåget brusade genom natten. Timmarne flögo förbi. Och under dessa korta timmar öppnade han sitt hjerta på vid gafvel för denna främmande kvinna, som han i dag såg för första gång — gaf henne utan tvekan och utan skygghet ett stycke af sin unga, flammande själ. Hon låg så stilla emot hans bröst; endast barmen höjdes och sänktes vid hennes regelbundna andetag. Han undrade om hon sof. Han ville böja sig fram och trycka en kyss på hennes läppar ... då såg han plötsligt på afstånd det dallrande ljusskenet i luften öfver Paris, och han ryckte till af förvåning, så underbart kort hade denna långa färd förefallit honom. Vid hans rörelse lyfte hon upp hufvudet och utstötte ett litet rop: »Så tiden har gått!» Ja, tiden hade gått!
Hvad komiterade sålunda och än närmare anförde, ansågo komiterade böra ådagalägga billigheten och lämpligheten af en förhöjning i den stadgade expeditionslösen med afseende på så väl vederbörande tjenstemäns behof af förbättrade inkomster, som ökade utvägar för parter och rättsökande att ersätta besväret med handläggningen af deras angelägenheter. Den förhöjning, komiterades und. förslag uptoge, vore i allt fall, enl. deras åsigt, ej af särdeles betydenhet, och knappast tillräcklig att återställa det förhållande mellan sportelinkomster och lefnadskostnad, som genom 1821 års taxa t i 11 väga bragtes, D. 30 Nov. 1855 utfärdade K. M. i ämnet nåd. förordning, hvarigenom de af komiterade föreslagna bestämmelser betydligt nedsattes, och i somliga fall jemväl under hvad i 1821 års Expeditionstaxa fanns bestämdt. Ehuru lösen sålunda dels utelemnats för boupptecknings instrument, dels blifvit nedsatt för gravationsbevis, dels finnes olika för fastebref å egendomar i stad emot fi landet belägna, jemte det flera andra oegentlighetcr förefinnas, anser jag likväl bristerna i Expeditionstaxan ang:de lösen för svarande parts exemplar af rättegångshandlingar mest anmärkningsvärde och förtjente att afhjelpas. Som någon föreskrift uti Expeditionstaxan icke förefinnes ang:de den lösen, som svarande part skall erlägga, hafva expeditionshafvande, i brist på annat stadgande, tillämpat 11 § uti taxan, hvarigenom svarande part kommit att erlägga allenast hälften af den lösen, som hans vederpart erlägger, och till följd hvaraf lösen för svarande parts exemplar af expeditioner icke ens uppgå till den i 1821 års Expeditionslaxa bestämda lösen. En sådan olik het i lösen för begge parterne är likväl en uppenbar inkonseqvens och saknar all giltig grund, enär likhet inför lagen emellan parterne är en bland rättvisans första fordringar. Uppå hemställan af HofRme ang:de tillämpning af stadganderne i g 10 mom. 1 och g 11 af gällande Expeditionstaxa, har K.
Men som frukosten väntade, fingo de gifva sig till tåls och tröstades med löftet om en utfärd på eftermiddagen. I middagsstunden sutto Hanna och Bella i backsluttningen vid stranden. De hade så mycket att tala om. Bella berättade slutet af fotvandringen, som räckt i tre veckor. Huru höll Alma ut med sina opererade fötter? frågade Hanna leende. Ganska bra. Hon blef allt tapprare. Och hon har blifvit så snäll, vet du, helt annorlunda mot förr. Likaså Lilli. Jag tror de hålla på att bli goda vänner. Än Aina då? Jaa Aina jag vet ej riktigt! Hon är så ostadig. Jag fruktar hon ej länge kan intressera sig för samma sak. Gymnastiken, som hon i vintras svärmade för, är henne nu alldeles likgiltig. Till och med Verna Sommar har för henne blifvit en vanlig dödlig. Jag har också misstänkt att hon saknar fasthet, sade Hanna, men kanske kommer den ännu, hon är ju så ung. Bertha är, vet du, en riktigt rapp flicka, bara hon litet oftare skulle bestå sig rena näsdukar. Hon blir bestämdt apothekare. På hvarje rastställe fingo vi vänta på henne, emedan hon skulle experimentera med sina salvor och mixturer. Ena dagen bjöd hon oss en essence af bränvin och svarta vinbärsblad, andra dagen ett slags pomada af osaltadt smör med irörda okända krydder. Hanna lyssnade intresserad, men småningom fingo hennes ögon ett så tankfullt uttryck, att Bella märkte det. Hvad tänker du på, Hanna min? Jag tänker på, att jag måste anförtro dig något som du ej blir glad öfver. Bella blickade oroligt på henne, men då Hanna berättade att hon haft bref från fru Meilert, slog hon ihop händerna. Nej, så roligt! Din mammas Alls icke roligt, afbröt Hanna tvärt. Och jag besvarade det på ett sätt, som du icke skulle ha gillat. Hon berättade hela händelsen och sin ånger efteråt. Nog vet jag huru du skulle ha gjort, tillade hon, men jag är nu en gång icke som du. Bella såg eftertänksam ut. Jag skulle i ditt ställe ha skrifvit om. Jag skulle ha sagt att det ej var min mening att såra henne.
Om vidare icke mitt minne felar, sä vill jag minnas att vid frågans behandling inom sistnämnde embetsverk, pluraliteten derstädes ansett förändringen hvarken vara verkställbar eller nyttig för Staten, hvaremot 2:ne ledamöter voro af skiljaktig mening, alldeles lika med den, som uti förslaget nu igenflnnes. Man kan sålunda icke antaga att hvarken K:s 112 Den 2 Augusti. bef:de, hvilka saken rörer så nära, ej heller öfrige embetsmyndigheler, sora äfven jemväl i dylika ämnen höra hafva något att säga, blifvit hörda öfver förslaget och lemnats alt i anledn. deraf sig yttra. Jag anser likväl en sådan åtgärd hafva af behofvet högt varit påkallad. Man vill här sälta landsboken i conformité med rikshufvndboken, icke dervid besinnande att största delen af kronans uppbörd för det år räkenskapen omfattar, derigenom kommer att iilhalanceras, för att sedan på särskild förteckning redovisas. Jag känner nogsamt det besynnerliga förhållande som med rikshufvndboken är för handen, att hela uppbörden för det år denna bok omfattar är deruti upptagen såsom utg:de balance, hvilket är oundvikligt derföre, att denna räkenskap afslutas efter kalenderår; men derföre att i rikshufvudboken en sådan besynnerlighet äger rom, bör man väl icke införa desamma i landsräkenskaperna. Tvertom syes det mig hafva varit vida bättre, om komiterade afgifvit förslag till en förändring af rikshufvudboken, hvarigenom den kommit att instämma med landsboksräkenskapen. Vidare hafva komilerade och Utsk. föreslagit att öfver bötesmedlen borde upprättas särskildta redogörelser, ifrån hvilka, till debitering i kronoräkenskapen, endast skulle öfverföras verkligen influtne medel, som utgöra föremål för leverering lill ränteriet.
B:co per 1000 numror och seriebokstäfver, samt till bemälde Broling ulgifvit ett förskott från Banken, stort 800 R:dr, såsom nödigt för inrättandet af 2:ne Sedelnumererings-machiner, en för de lägre och en för de högre Sedel valörerne, af hvilka machinen för de lägre Sedelvalörerne , den 4 Juli i83g, blifvit af Fullmägtige pröfvad och godkänd, samt machinen för de högre valörerne, enligt hvad till Fullmägtiges Protocoll den 9 innevarande Januari månad blifvit anmäldt, oförtöfvadt är färdig för anställande profnumerering; och hafva Fullmägtige förstnämnde dag beslutat, att alla Bankens Sedlar af lamelleradt papper, med årtal från och med 1840 och framgent, komma att förses med nummer och seriebokstaf genom machintrjrck, i stället för handskrift; hvarmedelst, utom den förminskning i kostnaden, som genast sig företer, vunnits flere fördelar i afseende på så väl eonlrollerne, som göromälen inom Sedel-Contoret. Sedan Chefen för Sedel-Contoret tillkännagifvit, att de af Verkets Ordinarie och E. O. Tjenstemän, hvilka det tillkommit alt, emot serskildte arfvoden, förse de högre sedelvalörerne med numer och seriebokstaf, undandragit sig att uti de så kallade skriflagen deltaga, hafva Fullmägtige, den 24 Oclober sisth år, funnit sig föranlåtne bifalla en förhöjning i betalningen för omförmäldte sedlars förseende med numer och seriebokstaf, lill 1 R:dr 3a sk., eller med 26 sk. 8 rist., allt Banco, för 1000 sedlar; men derjemte föreskrifvit, att de numeranter, hvilka, utan styrkt för andra underskriften lill 34. 8. eller, i likhet med hvad uti mom. c. af åberopade §.
»Med den inskränkning i snatteriet, sorn Lagberedningen föreslagit, skulle lagförslagets 7 § naturligen öfverensstämma; och dess bibehållande kunde således icke alstyrkas, i läll den för sitt ändamål vore behöflig. Men då detta ändamål endast varit att afskaffa, hvad Kongl. Brefvet af den 25 November !762 innehåller, nemligen att för särskilda snatterier, som tillsammans öfverstiga, hvad enligt lag får såsom snatteri räknas, straffet skall blifva såsom för stöld; och ©tvifvelaktigt är, att detta stadgande tillräckligen upphäfves genom dess uteslutande från lagen; har man ansett förevarande § höra från lagförslaget försvinna*).
Den i Junti. ctionen af denna lag bl,fank anmärkt — ej af e» kunnighci om den wäsenteliga skada, oordning i den mekaniska urställningen as sadane wigtiga handlingar kan åstadkomma — utan af öfwertygclse, att intet bchöfwer tilläggas wid det som i detta ämne sä ljust och sä redigt blifwit anmärkt. Af samma skal sörbigär jag äfwen den i Juridikens annaler ohörda och oförgäceliga rättegångsordning, som i de fall der brottet med böter umgällas skall, betager domaren all möjlighet att ärfara hwem som skall böta. Jag gar längre och pastär, att, om än ofwannämnde brister skulle afhjelpas, är ända hwarken allmän eller enskilt rätt i denna lag skyddad emot mihbrnket af den frihet den lemnar. Almän rätt kräfwer, och helig är denne fordran. att Religion, Seder och Regering bibehällas wid den wyrdning som utgör styrkan ak ftmhälsbandet, och as intet annar, aldraminst af frenetiska mildhjernors foster, kan ersättas. Wäl lemnar Tryckfrihekökagen i domarens händer, den som klart hädar Gud, eller Hans heliga »väsende, ett lif efter detta, och tvär läras sanning, klart förnekar. Men M. H. hwem wet ej att det icke är klart som dctze sallhersmördande satser nansin framställas. Skulle ibland nationens nu församlade ombud någre finnas, nog lycklige att genom omsorger af mera omedelbar nytta, ha warit hindrade frän forskningar i menniskosnlllets wid. underliga öden under det förflutna århundradet, sä lätom ost wara en helig pligt, att »plysa dem, det religionens fräckaste bespottare, aldrig wägar
Ty icke nog med att hon efter sin ganska ansträngande sysselsättning som lärarinna väl behöfver ega några timmar för sig sjelf — månne ej också den familj, för hvilken hon arbetar, äfven hade större nytta, om hon tillläts att vidmakthålla och föröka sina kunskaper? Dessutom måste man anse det för hennes pligt mot sig sjelf och sin framtid, att hon söker att så mycket som möjligt göra detta. Ty, som sagdt, kunskaperna äro ju hennes enda existensmedel äfven för framtiden. En annan sida af saken är också, att lärarinnans förhållande till sina elever lider af detta göromål. Man må säga att allt nyttigt arbete är godt och aktningsvärdt, det vill jag visst ej motsäga, men barnen ha ofta ej fått lära att se det på det sättet. Med till exempel städning och servering följer ofta, att lärarinnan får lof att betjena barnen på hvarjehanda sätt, och dessa bli lätt nog fallna för att derigenom i henne se ett slags » passopp », hvilket åter ej kan vara till gagn vid undervisningen. Derför, om ej för annat, borde mera allmänt skiljas på hushållsbiträdesoch lärarinneplatser — isynnerhet som dessa förenade befattningar mången gång betalas med en lön, som en föga uppfostrad husa ej skuHe nöja sig med. » Till hvem rigtas nu dessa ord eller förebråelser, hvad man skall kalla dem? » frågas. » Är det till familjerna, så var god och sätt er i deras ställe, min fru eller fröken, och sug om ej ni skulle välja den på en gång nyttigaste och billigaste », hör jag någon utropa. Det är heller icke till dem, utan till de bättre lottade unga flickorna jag vänder mig med begäran, att de, med sin i sig sjelf ganska berömvärda ifver att vara » till nytta », icke må, genom att plottra bort sitt arbete på godtköpsmanér, för mycket försvåra lifvet och platserna för dem af sina medsystrar, som icke hafva annat än detta sitt arbete att förtjena sitt lifsuppehälle med. Derför, sluten upp med att annonsera om att undervisa och » gå frun tillhanda » mot endast ett godt bemötande, I, som icke hafven pröfvat på, hur det kan vara!
S. Juliana, Julia. Jag nämnde kattungen. Hans rörelser 2 S. Styrbjörn, Björn. Vanda. T. Boo, Bo. äro icke ändamålslösa, aldrig nervösa och 4. T. Ansgar. Ada. heller aldrig osköna. Likaså med alla an5. Agata. T. Tord. dra djur. En stor del af djurens skönhet 6. T. Dorotea, Dora, 21. F. Gottfrid. beror tydligen på deras lugna inre harmoni. Tea, Dolly. F. Rikard. En hund trummar icke med tassen, då han 8. L. Agda, 23 S. Iduna. Idun. hvilar. Icke ens ett litet barn (där 24 M. Blanche. det animala ännu är förhärskande) irrite9. Nina. T. Mattias, Matts. rar oss med sina omedvetna rörelser. M. Eugenia, Euge26 0. Rolf. nie. 27 T. Magnhild. för? Tänk själf! Det är endast människans 28. F. Leander. privilegium att missbruka sin kraft på ifrå- 11. T. Olivia, Livia. L. Maria, Mia, Maja gavarande sätt. I naturen är allt omedve12. Laura, Lalla. T. Edit Majken. tet, tycks åtminstone vara så. Men likväl 14. F. Valentin. flyter allt därstädes lugnt och regelrätt in15. om sina gifna bräddar. För människan tyckes utvecklingens lag vara, att vi skola komma ifrån detta omedvetna och arbeta oss fram till själfmedvetenhet i allt hvad vi göra och i hela vårt lif. Sålunda tycDöd i glöd. kes det, ' som om vi blifvit beröfvade den is e n b l o m m a ena instinkten och naturliga färdigheten efpå rutan var. ter den andra, blott för att mödosamt och dä s ä n d e solen småningom tvingas att ersätta dessa med en stråle klar, medveten och konstgjord förmåga. Därvid sker det i stort sedt alltid, att vi slutligen som, v a r m af kärlek, till b l o m m a n g i c k stiga högre och komma längre.
Jag har inte fyllt sjutton, och ändå är det alldeles som om jag vore äldre än ni. Men det kommer sig väl af ...» »Att ni läst så mycket», vågade han förmoda. »Ja, kanhända det också», sade hon afgörande, »men jag menade nu derför att det i pensionen alltid var jag som skulle taga mig af alla. Han fann det icke alls märkvärdigt att hon så der behöfde »taga sig af» folk. Hennes mystiska lärdom imponerade på honom. Och så hade han aldrig förr träffat någon ung flicka, som brukade tala om när hon var i »pension». Endast i romaner hade han läst om sådant. Det föreföll honom grufligt förnämt. Moderns förtryck hade gjort honom lika ytterligt anspråkslös som ytterligt äresjuk. De gingo en stund tysta. »Nå, hur går det?» sade hon slutligen. »Med hvilket?» »Med edra framtidsplaner. Har ni talat med er mor ännu?» »Nej.» Han såg ned, och det syntes som om han blygdes. »Ni vågar inte?» »Åh jo, det gör jag nog, men ...» »Nej, det gör ni inte. Vill ni ...», hon tvärstannade och såg på honom, »vill ni att jag talar med henne?» »Åh – för allt i verlden!» Han såg nästan förskräckt ut. »Tror ni inte att jag gjort mer än det för mina vänner?» sade hon med ett stolt litet leende i det de gingo vidare. Han visste knappt hvad han skulle tro: att tala med modern syntes honom näst det värsta. »Och jag skall säga er, att om man inte griper sig an, så blir det aldrig någonting af i denna verlden», återtog hon med oändlig visdom. Åter gingo de tysta bredvid hvarandra. Han såg med bäfvan hur fort de närmade sig grinden der borta vid trädgruppen, der skulle hon vika af. Och han hade tusen saker att säga. Om hon nu reste till Stockholm skulle de kanske skiljas för alltid. Han försjönk i funderingar. Modern kunde väl inte lefva alltid. Då vore han ju fri, och halfva förmögenheten var hans. Tänk om hon ville vänta på honom! Men det föll honom aldrig in att fråga. Han såg endast på henne, spörjande, misstroget.
— Huru flitigt än myntverkets tjenstemän voro sysselsatte med preglandet i godt mynt af de stora silfverqvantiteter, sorn hufvudsakilgast från England erhöllos, eller sökte komma den lilla rörelsen till undsättning genom utmyntning af silfver eller kopparskiljemynt, blef detta allt nära nog ögonblickligen fullständigt bortsopadt.» — Den minsta Österrikiska banksedeln hade hittills varit på 5 floririer, men nu utfärdades äfven sedlar pä en och två floriner. I brist på mindre skilje mynt nödgades man sönderskära dessa i flera delar, hvilka hvardera lingö gidia för så stor del af den hela sedeln. På flera ställen infördes ett slags nödmynt, såsom i Prag, der stadsmyndigheterna utgåfvo 1 50,000 floriner i småsedlar, gällande från 10 till ,20 kreutzer. I Laybach utfärdades likaledes af stadsmyndigheterna lithografierade anvisningar på 3. 5, 10, 15 och 30 kreutzer. Men allt detta förslog ej. På många ställen läto handtverkare och andra trycka små anvisningar, hvilka lingö omlopp såsom mynt. På kaffehusen erhöll man, i st., f. småmynt, dylika anvisningar på ett visst antal koppar kaffe; hos perukmakarne på hårklippningar o. s. v. Sådant var torhåIlandet i Österrike några månader efter krigets utbrott är 1848, och nära nog likadant lärer det varit tori idet Ar. I ltyssland, der den lägsta sedeln lyder på en silfverrubel, eller omkr. 2 rdr 75 öre, har silfverskiljemyntet nästan helt och hållet försvunnet. Vid vexling erhålles i sjelfva Petersburg sällan annat än koppar. I vissa trakter är behofvet af skiljemynt så stort att, såsom jag nyligen läst, i lteval stadskassa)) utgifvit stämplade polletter af bleck, hvardera gällande för ett visst antal kopek, hvilka äro såsom mynt gångbara i hela Estland. På Ösel hade vissa egendomsherrar låtit med sitt vapen stämpla små lappar af läder, hvilka äfvenledes voro löpande såsom skiljemynt i hela orten.
Genom denna inrättning förvandlas telefonisterna under 4 — 5 timmar i sträck till ett slags maskiner, som med öron och läppar ständigt uppfånga och återgifva signalerna, under det de med händerna sköta sammankopplingen. Att dessa instrument äro plågsamma att bära faller af sig själft, för många bland telefonisterna har det också blifvit orsaken till varbildningar, hufvudoch öronvärk m. m. Då nu ett arbete år så svårt och ansträngande, borde ju däraf följa, att det lönades väl och att arbetstiden vore kort. Men för telefonisterna har ett motsatt förhållande ägt r u m: arbetstiden har varit lång och aflö- ningen låg. De till tjänsten äldre bland telefonisterna ha 26 öre i timmen och kunna således med 8 — - 4) timmars arbete drifva upp sin lön till 5 0 — 6 0 kr. i månaden; de yngre däremot, de som inträdt i tjänsten sedan bolaget sänkte lönen från 26 till 20 öre i timmen, kunna äfven med öfverarbete ej förtjäna mera än 4 0 — 5 0 kr. i månaden. Ett sätt att öka inkomsterna är att gifva undervisning åt elever, ett ytterst tålamodspröfvande och uervpinande arbete, hvarigenom lärarinnan naturligtvis ofta till följd af elevens tafatthet blir utsatt för abonnenternas missnöje och otålighet. Detta arbete betalas med 4 öre i timmen för de äldre, 5 öre i timmen för de yngre telefonisterna. Den xmga flicka, som har sina föräldrar i lifvet, kan j u emellertid, äfven om hon ger föräldrarne en liten inackorderingssumma, reda sig någorlunda; för den däremot, som måste lefva på sitt arbete, ja, kanske till och med vara ett stöd åt en åldrig moder, blir lifvet en jäktande kamp att hålla sig uppe, att genom forceradt arbete skaffa sig existensmedel. Det finnes t. ex. en telefonist, som kan arbeta ända till 14 timmar o m dagen, som haft nattvakt och ändock ej hvilat sig dagen därpå, utan arbetat till kl. 3.
Dessutom här förslaget, sådant det blifvit af Utskottet framstäldt, ansetts åstadkomma orättvisa vid beskattningen af särskilda, i inkomstförhållanden för öfrigt likställda löntagare i så måtto, att den löntagare, sorn innehade boställe tillika med kontant lön, blelve beskattad lägre än den, som uppbure lönen endast i penningar. Utskottet åsyftade att genom sitt ifrågavarande förslag förekomma det oegentliga förhållande, hvartill stadgandets nuvarande lydelse gilver anledning, eller att skattskyldige, som innehafva huru stor förmögenhet som helst, nedlagd i fastighet eller aktiebolag eller i rörelse, som drifves på annat häll än den skattskyldiges mantalsskrifningsort, detta oaktadt skola ega åtnjuta den i § 8 stadgade befrielse eller lindring, en oegentlighet, som blifver en orättvisa, dä man tager i betraktande att berörda undantagsstadganden endast äro afsedda för dem, som icke ega mer än som fordras till fyllande af de oundgängligaste lefnadsbehofven. Utskottet erkänner visserligen de svårigheter, som i allmänhet äro förknippade med uppskattning af fastigheters årliga behållna afkastning och har derföre icke föreslagit någon förändring i sättet för deras taxering, men den uppskattning, sorn för nu ifrågavarande stadgandes tillämpning erfordras icke blott af inkomst från fastighet utan ock från aktiebolag och sådan rörelse, som beskattas särskildt eller på annat häll än den skattskyldiges mantalsskrifningsort, torde dock jemförelsevis tcmligen lätt låta verkställa sig; och just med hänsigt dertill att stadgandets tillämpning bör bero af taxeringsmännens billighetskänsla och egande kännedom om den skattskyldiges ekonomiska ställning, har det varit nödigt att, med uteslutande af alla detaljerade föreskrifter, göra det så allmänneligt sorn möjligt, Det är väl sannt att, pä sätt anmärkt blifvit, full jemlikhet i beskattning icke kan åstadkommas mellan sådane löntagare, som innehafva boställe tillika med kontant lön och sådane, som uppbära sin aflöning endast i penningar, men denna olikhet härleder sig likväl icke från nu ifrågavarande stadganden, utan frän de särskilda grunder, som ansetts nödvändiga för fastigheters uppskattning.