Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Delta Konsistorium eller Koldin, — ty det förekommer under begge benämningarne, — skulle årligen sammanträda på en viss dag i Stockholm uti Kapitlet i Storkyrkan, och skulle Drotset med sina bisittare intaga högra sidan, och Erkebiskopen med sina den venstra, och ett för hvarje 8:de dag ombytt presidium föras af Drotset och Erkebiskopen. En Fiskal, som årligen från alla Kapitel infordrade acter och domar, samt inför Konsistorium egde att föra alla de besväringar och kapilels-saker, som lända till K. M , tillika med 2:ne Sekreterare, en Prestman och en Politikus, samt 2:ne skrifvare skulle ock tillförordnas.” Det var således mera än en byrå. Det var en domstol, som J sen mine Hrr! Alla Rikets Kolbr voro den tiden så inrättade, att en af Riks-embetenas innehafvare var Ordföride i hvartdera, Drotset i HofRin, Marsken i Krigs-Kollim o. s. v. Det var en blandning af Kollegial och Minister-Styrelse, som lyckligtvis sedermera utbildat sig till nuvaride skillnad elem emellan. I min motion har jag omförmält nödvändigheten, att hafva en tillförlitlig rådgifvande myndighet, i händelse af religiösa strider, men det är icke fråga om deras behandling, sedan de en gång upstålt, utan huru de skola bunna förekommas. Deri ligger skillnaden. De religiösa striderna kunna hvarken af domstolar eller af EcclesiastikKolhm förekommas. De hafva ett högre ursprung, och del är, för deras skuld, jag föreslagit kyrkomötens hållande, hvarom en annan min motion handlar, hvilken ännu icke blifvit af R. o. Ad. pröfvad. Grin har påstått, att R. St. skulle genom deras initiativ i skolfrågan hafva åstadkommit ett virrvarr derutinnan. Jag tror del förhåller sig tvertom; ty när af andra höga vederbörande, som icke äro R. St., den ene velat fram och den andre tillbaka, så har derigenom det virrvarr upkommit, hvarom Grin talat. Hade de gått samma väg, som R. St. åsyftat, så hade frågan redan varit reglerad.
Hr Lagerhjelms yrkande, att belåningen på metaller borde vara obegränsad, så får jag tillkännagifva, att för Utsk. fans icke något skäl, hvarför denna belåning borde vara mera obegränsad, än någon annan. Jag är fullkomligt öfvertygad derom, att om det här vore en privatbank, som handlade, så skulle tvertom inskränkningar göras i denna gren af lånerörelsen. Riksbanken måste på samma sätt afse sitt eget intresse. Vi hafva exempel på huru den starka belåningen af jern för några är sedan verkade till mehn, både för de personer, som hade belånat detsamma, och för Ranken sjelf. Jag tror, att då man såsom maximum för denna belåning stadgat det högsta belopp, hvartill densamma uppgått, så har man äfven gjort allt hvad jernhandteringen rimligtvis kan fordra, utan att behöfva sträcka sina anspråk derutöfver. Frih. Cederström: Så länge Bankens silfverfond ännu måste förökas utöfver hvad den är, så anser jag, lika med Utsk., att ett maximum bör finnas för lånerörelsens särskilda grenar; men i den mån, som silfverfonden ökas i proportion till den utelöpande sedelstocken, så skulle jag för min del vilja instämma med Hr Lagerhjelm deruti, att belåningen på vågförde effecter icke bör vara begränsad; ty medgifvas måste, att bland panter, näst silfver, som directe till mynt förvandlas, är jern det som lättast i silfver förvandlas. Frih. Stjernstedt, Jacob Theodor: Jag för min del Den 12 April f m. 327 kan icke medgifva den princip, sorn Hr Lagerhjelm här uttalat? nemi. att belåningen på jern i Banken skulle vara oinskränkt. De lånedocumenter, som Banken i detta afseende erhåller, äro långt ifrån att kunna motsvara silfversedlar; tvertom skulle det komma att inträffa, att när belåningen uppsteg till ett högt belopp, skulle Bankens behof af silfver vanligen alltid blifva som störst, emedan vexeltillgångarne vid sådane tillfällen vore mindre, och Bankens silfverfond i följd deraf mera lomme att anlitas.
Utskottet har vid handläggningen af detta mål funnit det innefatta sådana ämnen, hvilka erfordra en närmare undersökning, rörande de i fråga varande hemmanens natur och de Contracter, på hvilka Ianehafvarnes rättigheter och skyldigheter sig grunda; Och då Utskottet hvarken är i tillfälle att inhemta alla härvid nödiga upplysningar, eller linner skäl, att tillstyrka någon ändring, i da grunder, som för skatteköp i allmänhet blifvit stadgade, så anser Utskottet sig ej kunna härmed taga någon hufvudsaklig befattning. Utskottet äger för öfrigt sig bekant, att frågan rörande de Halländska Löningshemmanens lösande till skatte för närvarande är dragen under Kongl. Maj:ts Nådiga pröfning, som dervid säkert lärer fästa det afseende, hvilket den kan anses förtjena; Dock varder detta Utskottets utlåtande till R. H. Ständers egen pröfning vördsamt öfverlemnadt. Stockholm den 10 Februari 1818. 174 Besv. och Ekon, Utsk, Eetänkanclen, N:r 45. Riksens Högloft. Ständers Allmänna Besvärs* och Ekonomi Vt skotts Betänkande i anled* ning af väckt fråga om Krono Uppbördens öfverlemnande till Kyrko Rådet i hvarje Församling. Uti Protocolls Utdrag af d»n 5te nästlidne Januari har Hedervärda BondeStåndet till Utskottet remitterat ett Memorial af Riksdagsmannen Carl Fredric Berg från Bohus Län, deruti, till förekommande aF de försnillningar af allmänna Medel, som ofta skola inträffa, och de förluster Staten deraf får vidkännas, och hvilka åter med nya tillskott af Nationen måste fyllas, föreslås, att KronaUppbörden öfverlemnades sill KyrkoRådet i hvarje församling, hvars Ledamöter, enligt författningens föreskrift, böra väljas af redliga, förståndiga och bofaste
Prot. Tisdagen den 4 April. Plenum kl. 5 eftermiddagen. Öppnades Protocollet öfver det i förmiddags Pleno hällne Val af den utaf 12 Ordinarie Ledamöter och 4 Suppleanter bestående Nämnd, som äger att döma huruvida Högsta Domstolens samtelige Ledamöter gjort sig förtjente att i deras vigtiga kall bibehållas, och hvilken Nämnd tillika skall utgöra Electorer till utväljande af Riksens Ständers Justitieombudsman och Dess Suppleant; och befunnos följande Herrar hafva blifvit utsedde till Ordinarie Ledamöter: N:o 35 Grefve Gyldenstolpe, Carl Edvard 221 röster. — 42 — Gyllenborg, Johan Henning, 347 dito. — 54 —• Spens, J. Melker, 204 dito. — 253 Friherre de Geer, Carl, 347 dito. — 329 — Adlerbeth, Gud mund Göran, 221 dito. — 473 Herr Coijet, C. Fredr., 2o5 dito. — 862 — Gyllenkrook, G., 347 dito. —■ 1940 B. — Tersmeden, Full mägtig Hr "Tersmeden, Pehr R., 219 dito. — i58G •— Raab, Full magt. Grefve Bonde, Gustaf, 225 dito. Den 14 si pr il. 435 N:o 1824 Herr v.T örne, Michael, 2i5 röster* — 1952 — von Plomgren, Fullm. Frihe rre Hjerta, Fredric, 227 dito. —- 2004 — von Schulzenheim, Davidj 222 dito. Suppleanter: — 2409 Friherre Adelsvärd, Jo han Carl, 204 dito. — 436 Herr Stjerncreutz,Full mägtig Frih.
Så blef Rydberg för oss det vi helst ville hafva: århundradets skald par prhference, diktar-filosofen, siaren och föraren frnm. Vi hade last Singoalla., som vi kanske icke strax fäste nog vikt vid, Atenmen, Faust, Romerska, dagw - och då skaldens diktsamling af 1882 föll i vara händer, vållade den i oss en verklig explosion. Jag minnes hur en af oss, då sjuttonhrig, skref en dikt &gt;Den heliga eldens, alldeles öfverfylld med hagkomster ur Rydbergs tankekrets och språk. Den heliga elden. ar prometerselden, forskningsandan, utvecklingsbeg&amp;et, som höjer oss öfrer djuren. Den elden rönte, långt forran Europas folk ur skogars skpnqting trädde jkum till awi !lig id, i östwla,edets stjameblida ~ z a t t ~ doft s dela dlclrige bl-anlilzen zc~tdel. pa1.t~el.s blad, st&amp; ha ?&amp; det h0gstn ef2,zn i si92 sjal för~zntn och ristade p&amp; lof~sblad med tankfull hzig i smzskritnzålets djupa ord sia gctta~ o. s. v. - Poemet svallade af hellenism och af ung hänförelse öfver seklets storhet, knuten till Rydbergska former; m m kunde t. o. m. pkisa hvilka bestiimda dikter, som lekt författaren i hågen. Vi drömde oss ennzodern poesi, en seklets dityramb med vetenskapens förhgrligande och romantiskt-transscendent bakgrund, en poesi full af optimism och idealism, rusad af skönhetsgladje, af glädje öfver miinshoandens storhet och tillvarons härlighet, en poesi med mystikens mårunelodier och azurernas klarhet. Och Rydberg blef för oss siaren och inledaren af en sådan diktning. A d r a tider kommo ' Vi fördes in i ett andligt luftoinbyte.
Jag föreslår då, att grunderna för brännvinsbränningsrättigheten må oförändrade blifva desamma, som innehållas i brännvinsförfattningen af d. 2,5 Juni i83o, med följande två förändringar: i:o att bränningstiden inskränkes till 7 månader om året, eller fr. o. m. d. 1 Nov. det ena t. o. m. den sista Maj det andra året. Jag anhåller att muntl. få tillägga, hvarföre jag yrkar detta. Jag kan ej annat än förutsätta, att brännvinsbränningen har en förmånlig verkan på ladugården, och den, som sköter sitt rätt, har verkligen vinst deraf. Man måste tillika erkänna, att utom Skåne ingen lär i Sverige kunna föda sin ladugård inne mindre än 7 månader om året. Från d. 1 Nov. t. d. 1 Juni lär man i allmänhet fa hafva kreaturen inne. Då dessutom man numera funnit, attdranken är ett förträffligt preservativ för fåren, är det nyttigt att få bränna, så länge man håller dem inne. Jag vet visserligen, att man på 6 månader kunde genom en forcerad tillverkning bränna lika mycket brännvin som på 7; men jag tror, att man förlorar förmånen af dranken, om man ej får bränna saktmodigt. Hvad jag vidare föreslår, är 2:0 att den uti 6 §. af i83o års författning gifna och nu uti 17 punkten af betänk, förnyade tillåtelse att under vissa vilkor på annor man upplåta rättigheten att bränna för ägande hemman och hemmansdel bör alldeles upphöra, såsom bevisligen ledande till skadliga missbrnk. Muntligen får jag gifva tillkänna, att för mig är sagdt af personer inom Blekinge, att det är allmänt att till en ogift dräng öfverlemna rättigheten att bränna, hvarigenom han blir en onyttig person och endast bränner för sin vinning. Under den tid, då bränningen upphör, blir han endast en lösdrifvare.
Måste icke unionsfrågan med nödvändighet tränga sig på henne? Den gjorde det otvifvelaktigt, såsom mig synes. Det skedde småningom, i samband med den dansk-tyska konfliktens stegring. För att komma svenska regeringens unionssträfvanden på spåren, måste man således studera grefve Manderströms diplomatiska noter och akter från början af 1860-talet. I dessa, i de kontroverser, som stå i samband med dem, samt i motsvarande danska statshandlingar, ligger förvarad historien om konung Karl XV: s nordiska regeringspolitik. Jag kan 1 Redan 1856 finner man den politiska skandinavismens program fullt utveckladt i G. Lallerstedts officiösa, sakrikt och talangfullt skrifna arbete: Skandinavismen, dess farhågor och förhoppningar, hvilket utkom samtidigt i Paris på franska och på svenska i Stockholm. Det var en kommentar till traktaten mellan Sverige och Vestmakterna d. — 1857 utgaf O. P. Sturzen-Becker under pseudonymen Arnliot Gellina en broskyr om Den skandinaviska frågan, i hvilken det heter: Vi föreställa oss oundgängligheten af ett slags federativrepresentation med bestämmelse att bereda sådana unionens gemensamma ärenden, hvarvid folkets röst framför allt borde hafva ett tillfälle att göra sig kollektivt gällande för att bana väg till vidare öfverenskommelser och närmanden, samt att votera sådana unionens gemensamma utgifter, hvarom tid och omständigheter kunna bjuda att man förenade sig. Men med allt detta antaga vi den grundsats, att de tvenne länderna må, hvar och en inom sig, fritt utveckla sin sjelfstän-diga individualitet. Vi äro Öfvertygade, att just denna fria utveckling, att denna styrelse lemnad åt sig sjelf i hvad angår hvart och ett rikes särskilda inre angelägenheter skall leda till en efter hand sjelfvilligt åstadkommen jemkning till större likhet mellan institutionerna. — År 1862 utgaf grefve Erik Sparre en broskyr: Om den skandinaviska frågan, i hvilken yrkas de tre skandinaviska ländernas snara politiska sammanslutning, hvarefter yttras: Hvilka vådor för nationaliteten skulle uppstå genom nationernas sträfvan till samma mål?
Det är icke derigenom, att jordbruket blefve nästan den enda näringen, men der-' igenom, att jemte detsamma finnes flere andra, sorn gifva tillfällen till afsättning och äro i behof af Landtmannens varor, som dessa vinna 2 värde och som han finner uppmuntran. 624 Den 2 8 Juni, Det är igenom mangfalldigheten af varubytet), som pentiinge rörelsen lifvas, och det är endast igenom circulations liflighet, som rörelsecapitalet vinner på en gång bade i värde och i tillräckligket. Onekligen är vår största olycka bristande liflighet i penninge rörelsen och bristande kredit. Ingendera hjelpes genom förbud eller tvångsmedel, men väl igenom frihet och äterställdt förtroende. Hvad föröfrigt angår de af Utskottet och af Hr Grefve Schwerin föreslagna botemedel, har jag toga att tillägga, sedan StatsSecreteraren Baron Wirsén så ganska väl utredt dessa ämnen. Vid det utaf Utskottet föreslagna LänContoir kan jag likväl ej undgå erinra, att jag väl finner deruti ett sätt att åstadkomma en lindring för ögonblicket, men föga båtnad lör framtiden. En Lånfond af 2 å 3 millioner vOre för det närvarande snart uttömd; den skulle imellertid verka att höja fastighetsvärden och varuprisen; men när den en gång vore utdelt, lemnade intresse och afbetalningarne endast en obetydlig tillgång till nya lån; mert ökade ansenligt behofvet deraf i samma niån som lånetillgangen antingen varit för lätt, eller länet endast blifvit användt att afhjelpa ögonblickets förlägenhet. Inrättningen vore således endast en palliativ, sorn efteråt gjorde patienten ännu svagare Hvad åter aneår det af Grefve Schwerin på 2: ne år föreslagna moratorium, inom hvilken - IV. Den 28 Juni, 625 ken tid infecknade fordringar ej skulle kunna uppsägas, tror jag mig icke bättre kunnaådagalägga betänkligheterna dervid, än då jag får den" äran anlöra sjelfva Preussiska StatsMinisterns Hr v. Struensees yttrande om denna af Fredric II vidtagna utväg.
Friherre 8hernstsät, c»rk Lustaf, hade ingifwit sol, jandr Memorial som uplästes: D-e flere och wigtige Lagfrägor, som under detta Riksmöte förewarit, bestyrka nogsamt, att man begagnat den rättighet, som Riksens Ständer enligt 87 , 88 , 89 §> §- af Constittutionen tillkommer, att ändra och att stifta Lagar. Icke destomindre ffulle Samhället, kunna befara, att de grunder pä hwilka Lagstiftningen byggdes, wid en strängare granskning kunde finnas lösa och ofullkomliga. Emell n Lagar, Religion och Sedolära; mäste den nogaste öfwerenffammelse äga rum. FörfelaS begreppet om pligt och om rätt, sä blifwa alla heliga förbindelser wacklande eller uplöfte. Angelägit är det äfwcn, att Lagar och Författningar stä i det nära förhållande till ett Lands klimat, Regeringssätt, Näringsfång och förmögenhet, att de, efter nvstnämnde omständigheter afpastade, blifwa satte uti t-llständ att uppfylla det nred dem äsyftade ändamål» Erfarenheten bewittnar att icke alltid blotta MetaPhysiffa Jdealer arv i sin tillämpning till Lagstiftningen dest föremal sch ämne anwändbare och nyttige; Ännu mer» Den 14 April. 497 mera fördsirstige sirö s-ädane satser, hwilka under ett specieust utseende hylla ensidiga afsigter, och som tillskapade af egnnyttan^ af förtrycket fullkomnas. Icke lyftas folkflagen till olympen, ej heller ar det Segrarens troktsande arm som uppehäller Stater, de siga fastmera sin styrka och sitt bestånd, r principen och »lösningen af medborgcliga dygder. Lagstiftningslsiran förutsätter otwifwclaktigt wid, sträckta Thevretiffa och Practista kunskaper, deste sirö för Lagstiftaren lika oumgsingeliga, som redlighet, caracter, styrka och sinneslugn, samt winng genom dem elt ökadt wärde. Uplyst inse Riksens Högloft.
För min del tror jag, det cj kunna annorlunda anses, samt alt grundlagen är klar deruti, att Statsrådets ledamöter i bänkmlslikasom utsk:s-valen ej kunna deltaga. Ehuru R. o. Ad. vid flere riksdagar låtit bero vid detta praejudicat, tror jag detsamma ej kunna anses såsom lag; och hemställer jag, att nu måtte utrönas, huruvida icke R. o. Ad. nu anser den på samma prasjudicat grundade praxis böra upphöra. Frih. Te rsraeden , Wi Ih.: Meningarna tyckas vara temmeligen öfverensstämmande deri,att 4> §:n Riksd.Ordn. tydligen förbjuder deri nämnde personer att deltaga i bänkmls-valen; ty så hafva de fleste talarne yttrat sig. 18 §:n Ridd.Ordn. säger visserligen , att alla R. o. Ad:s ledamöter skola uti 25 bäukm:s-afdelningar indelas, och det är således bestämdt, att de böra i dessa afdelningar intagas; men det är derföre icke sagdt, att de skola deltaga i bänkmls-valen, ty då detta är i en grundlags § förbjudet, kan icke meningen vara, att en Ståndsordning kan göra förändring i stadgandet. Jag skulle derföre tro, att, om någon propos. i ämnet af Hr Frih. o. Landtm, framstå lies, det icke är tillständigt att genom votering afgöra, huruvida förenämnde § skall ligga lill grund för bänk m:s-vale t; hvaremot jag tror, att, såsom Hr von Troil framställt, propos. kan meddelas derpå, attdei4' §m Riksd. Ordn. nämnde personer ej må deltaga i bänkm:s-valen; och anhåller jag, att en sådan propos. af Hr Landtm, må bl i I va framställd. Åtskillige hördes yrka proposition. Hr Cederschjöld: Det lärer väl icke vara något tvifvel derom, att de ifrågavar.
Utan bestämdt mål hade hon skyndat ut igen på de smutsiga gatorna och irrat omkring, tills krafterna slutligen sveko, och hon vanmäktig dignade till marken. När hon återkom till sans, fann hon sig liggande till sängs i en låg stuga. Elden brann i spiseln, och der bredvid satt en medelålders qvinna och spann. Hon hade henne att tacka för sitt lif. — Och dock hade hon sedan glömt henne och glömt mycket mera af det som sedan hände. Hon mindes vidare en vacker sommarafton ute vid Jacobsdal. Hon lyfte upp i sitt knä en liten ljuslockig flicka, som af rädsla för ett koppel hundar fallit omkull och skadat sig. Hvad hon gerna velat trycka henne till sitt hjerta och öfverhölja henne med varma, varma kyssar! Men det mörka anletet bredvid henne blickade så misstänksamt, och hon var svag äfven då. Hon tömde sin ask med sockerpiller i barnets gula redgarnskjortel. Det var sista gången hon såg henne. Sedan dess hade aderton långa år förflutit, och de hade alla räknat tolf månader! Hon lutade sig fram mot fönstret och blickade ut öfver den sorlande hopen. Den ena bärstolen efter den andra anlände till bröllopsgården. Damer i vida spetskrås och med tunga guldkedjor om halsen, kavaljerer i broderade rockar, hängande spetshalsdukar och yfviga peruker stego ur, för att bilda skämtande grupper der inne i de klart upplysta högtidsrummen. Sådant hade icke hennes bröllop varit, men hon ville icke tänka på de långa, sorgtunga dagar, som hon måst framsläpa under sitt äktenskap. — Bertil! — ropade hon. Det dröjde en stund, innan hofmästaren inträdde. — Är grefven hemma? — frågade hon, liksom i tankarne. Han såg förvånad på henne. Hon hade icke på den dag, han mindes, frågat efter sin man. Derpå vände han sig mot dörren, som hade han velat göra sig närmare underrättad, innan han svarade. — Nej, stanna! — Hon betraktade honom skarpt och återtog derpå kort och häftigt: — Du minnes, Bertil, den der qvällen...? Hon hade drunknat, sade de...? men du var inte viss derpå...?
Rödöns socknemän jämte f. riksdagsmannen Jonas Ersson i Dille såsom sockne-ombud för Ås och Aspås församlingar, samt kyrkovärden Eric Nilsson i Bjerte och fjerdingsmannen Carl Jönsson i Kingsta för Näskotts församling. § 2 Pastorats borna tillfrågades om de ville nästinstundande vår bygga en ny bro öfver Avan gent emot den nya bron, som nu på landets bekostnad blifvit uppförd öfver Krokoms-elfven. Denna nya bro-byggnad ansågo de väl blifva för sig betungande att utan landets tillhjelp bekosta, helst den gamla befunne sig i bruk-bart skick, likväl beslöto de åtaga sig uppförandet af en ny bro på förenämnde ställe till lika längd med den gamla, med förbehåll, att landet gemensamt bekostade det öfverskjutande längd-måttet, hvarom riksdagsmannen Jonas Ersson lofvade hos landets deputerade göra förfrågan. Hvarjemte de afsade sig kostnaden för den nya väg, som ifrån allmänna vägen borde planeras till denna nya bro. § 3 Riksdagsmannen Jonas Ersson, nämndemannen Eric Nilsson i Tomte och hemmansegaren Carl Hemmingsson i Nyland invaldes med eget begifvande till föreståndare för nämnda bro-byggnad, som ifrån båda landen skulle uppföras af sten, hvilken till erforderlig mängd skulle fördelas på pastoratsboerna efter skatt, då deremot det träverke, som behöfdes, skulle å entreprenad auction på gemensam bekostnad uppköpas. 167 § 4 Bron öfver Faxelfen skulle repareras och anmodades hemmansegarne Jonas Nilsson i Faxelfven och Jonas Gunnarsson i Smedsåsen och derom draga försorgen. Protocollet justeradt samma dag. Rödöns sockenstuga som ofvan. In fidem. J. Kerfstedt P. L. På pastorats boernas vägnar. Carl Hemmingsson i Nyland Olof Jonsson i Undrom, Pär Ersson i Nygårde Rödöns kyrkoarkiv, vol. K I:1, s. 240, ÖLA. Protocoll hållet i allmän sockenstämma med Rödön d. 20 oct. 1861.
Förra gången Ridd.Utsk:s nu föredragna § var underkastad R. o. Ad:s pröfning, undergick den samma öde som sina medparagrafer, nemi. att blifva återremitterad med åtskilliga anmårkn:r. Del hufvudsakligaste af dem var, att det nuvarande stadgandet vore för obestämdt, och alt den lilla ändring, sora Ridd.Utsk. då hade gjort, eller att ändra de 20 å 30 åren icke vore tillfyllestgörande, utan att önskligt vore att samma bestämmelser i afseende på tjenstetiden här stadgades som de, hvilka åro gällande för civilstatens embetsman eller för Bankens och Riksg:s-konl:s. Vidare anmärktes att Ridd.Kamereratens lön på Riddarhusets stat stöde uti ett annat förhållande lill hans öfriga Den 26 Maj. 143 inkomster 5n hvad fallet vore med de öfriga embelsraännen. Hans lön å Riddarhusets stat är obetydlig i förhållande till hans öfriga inkomster och således borde hans pension bestämmas lill en större del af samma lön. Det är dessa anmärknir, som Ridd.Utsk. sökt att ställa sig till efterrättelse vid sitt nu afgifna förslag. Den första ändring, som Utsk. då måste vidtaga, var en grundförändring. För alt åstadkomma likhet med Civilstatens, Bankens och Rriksgis-konlis pensionärers rätt, ansåg Utsk. alldeles nödvändigt att antaga samma grundprincip för pensioneringen, eller att embetsmännen skulle efter någon viss lid vara berättigade till pension. Ridd.Utsk. hyste den mening att det vore orimligt att ens försöka åstadkomma likhet med dessa pensionsverk utan att antaga samma grunder, som för dem voro gällande, och jag tror mig med ett exempel kunna göra detta klart. Om man enl. det nuvande förslaget stadgade att Ridd.Sekret, skulle vid upnädda 60 åldersoch 30 tjensteär erhålla 900 r:dr, eller som är detsamma, efter 50 åldersoch 25 tjensteår 600 r:dr i pension, men sedermera bibehölle den gamla godlycklighets-grundsatsen och sade, att det dock skulle bero på Ridd.