Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag erkänner, att jag icke skulle begärt ordet, för att vidare yttra mig i denna fråga, dm det icke här varit ett antaget bruk, att anse den, som icke sagt sista ordet, hafva medgifvit kraften och vigten af hvad mot honom blifvit anfördt, äfven om det saknat allt skäl. Jag vill derföre, i afseende på mitt yttrande om behofvet af att antingen genom grundlag eller civil lag lemna Konungen del i lagstiftningen för Banken, fästa den värde Gr:s uppmärksamhet, af hvilken detta yttrande blifvit upptaget, derpå, att intet hinder finnes för den, forn önskar gifva en sådan lag helgden af grundlag, att, i fall denna önskan icke vinnes, söka utvei’ka lagen på annan väg. Jag vill fästa den ädle Gr:s uppmärksamhet derpå, att då t. ex. frågan om publicitet vid Ståndens öfver läggningar uppstod, funnos personer, hvilka ansågo sådant vara i strid med grundlagen. Detta ogillades; men jag hörde då samma Gr. yrka ett stadgande derom i grundlagen, och detta hindrade icke stadgandets antagande genom en civil lagstiftning i ämnet. Jag vill äfven, då man beklagat sig öfver, att samma saker blifvit för ofta omtalade, fästa uppmärksamheten derpå, att saker finnas af den vigt, att de behöfva väl inpreglas i minnet, och således förtjena att äfven för 3:dje eller 4^de gången upprepas; och jag får anmärka, att då frågan angår ett lagförslag för BanD c ii 8 Mars f. m. len, är det icke ett främmande ämne att ingå i undersökning, huruvida den föreslagna lagstiftningen är nödig eller icke. Jag har ansett mig, med den rätt jag har såsom ledamot i Ståndet och i anseende till min befattning i Bancoverket, hafva varit uppfordrad att upptaga äfven hufvudsaken, och jag torde derigenom vara rättfärdigad, om jag också haft olyckan att af någon anses hafva varit för vidlyftig. Jag har för öfrigt intet att tillägga, och 'skall icke till besvarande upptaga, hvad man ytterligare torde vilja emot mig framställa. H. Ex. Hr Gr. af Wetterstedt: Jag tror mig möjligen hafva varit missförstådd af några värda ledamöter.
Ständer ville hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att det ombud, som vid den förestående kongressen skulle /öra Sveriges talan, måtte erhålla sådana instruktioner, att det biträdde den åsigt, som ville hälda Italiens rätt att sjelf bestämma sitt öde. Tider hafva gifvits, då de Europeiska staterna satt målet för sin storhet och ära deruti att med våld och magt lägga under sig skiljda nationaliteter, och då folken å sin sida dels hängifvit sig åt dessa sträfvanden, dels nära nog med likgiltighet sett, huru på detta sätt förtryck eller undergång bereddes än åt en nation, än åt en annan. Så kunde för ännu ej ett sekel tillbaka tre af vår verldsdels stater sig emellan dela en fjerde och från antalet af Europas sjelfständiga nationer utstryka en bland de talrikare. Sednare lyckades det den väldige herrskaren öfver ett af Europas miigtigaste och mest civiliserade nationer att med sitt välde införlifva till språk, seder och nationalitet från hvarandra vidt skiljda folk. Mångå tecken låta dock hoppas att dessa tider äro förbi. För folkens vaknade sjelfmedvetande föll den nyssnämnda herrskarens välde och från denna stund låter början räkna sig till en magt, förut föga känd och gällande, men som derefter städse sträfvat och i mycket lyckats att ombilda vår verldsdel, nationalitets-känslans. Väl lemnades åt dennas fordringar föga afseende vid det ordnande af Europas angelägenheter, som, kort efter nyss omförmälda händelse, på kongressen i Wien 1815 egde rum, men detta har ej hindrat eller kanske har just detta verkat att nationalitets-medvetandet mer och mer utbildat sig hos de särskilda folken och omsider blifvit en magt, hvars betydenhet icke någon, som betraktar vår verldsdels sednaste historia, kan förneka. Yttringarne af denna nya magt borde naturligtvis i främsta rummet blifva att hvarje kufvad och undertryckt nationalitet skulle söka att återvinna den frihet och sjelfständighet, som måste vara målet för hvarje, icke till sinnelaget förslafvad nations oallåtliga sträfvan.
Såsom sådane hade Kongl. Majit betraktat: att Presterskapet aflönas af församhngarne, icke af Staten, hvars mellankomst påfordras endast vid de tillfällen då en församlings oförmögenhet vore ådagalagd, och för så lång tid, som detta förhållande fortfore; att Presterskapets löneinkomster betingas af de omständigheter, som på dess behof och billiga anspråk hafva inflytande, såsom församhngarnes välmåga, folkrikhet m. m., samt att ett ändamålsenligt ordnande och en ständigt fortgående förbättring af religions vården, genom allt för stora pastoraters delning, efter hand skeende förbättring i det obefordrade Presterskapets ställning o. s. v., vore möjligt utan att Statsverket betungades med ökade utgifter, tidsutdrägt förorsakades genom behofvet att påkalla lagstiftande maktens beslut, eller församlingarnes afgifter annorlunda tillvexte, än i jemnbredd med deras förmåga alt dem utgöra. — Bland dessa fördelar skulle åtminstone de flesta och väsendtligaste gå förlorade genom antagandet af den i Rikets Ständers skrifvelse framställda åsigt, att all tionde, vare sig tertial-, smöreller qvicktionde, borde förbytas mot en gång för alla bestämda afgifter. En sådan åtgärd skulle visserligen medföra enkelhet och reda, och man torde kunna hoppas en, om ock aflägsen tid, då den läte sig verkställa. Den kunde nemligen med skäl vidtagas under förutsättning att intet pastorat vore till vidden större, än att detsamma, äfven med en något ökad folkmängd, lämpligen kunde af en Kyrkoherde vårdas samt att den af hvarje pastorat utgående tionde stigit till det belopp, att den kunde anses, jemte öfriga afgifter, tillräcklig för Pastors skäliga aflönande, äfven sedan odling och folkmängd nått en större höjd, så att någon väsendtlig förändring deri ej vore att motse.
Det är endast för att besvara den framställning Herr Cederschjöld gjort, som jag utbeder mig få anföra något. Just det förslag han nu framställt, gjorde äfven Friherre Åkerhjelm, då frågan här förra gången förevar. Ridderskapet och Adeln fann då, att det icke gick an att uppskjuta en frågas afgörande tills en lag han stadgas, som ännu ej fanns, emedan det skulle strida emot all ordning, att låta lagar verka retroactivt. Denna utväg ansågs då af Ridderskapet och Adeln ogörlig, och jag hoppas, att den äfven nu blifver så ansedd. Flere ropade på proposition. Friherre Cederström: Jag önskar få uppskjuta detta måls afgörande några ögonblick i anledning af Herr Hjertås yttrande, på det den villomening ej må hos någon fästa sig, att ConstitutionsUtskottets svar å en vägrad proposition blott skulle bereda ett uppskof. När Ståndet yrkat proposition har Ståndet uttryckt sin mening. Vägran derpå och Remiss till ConstitutionsUtskottet Don 8 D poem b oif. tn. 49 Förutsätter, att om Utskottet förklarar, att propositionen skall göras, den också af Ståndet vinner enhälligt bifall. Herr Cederschjöld: Jag vill blott med några ord besvara den invändning en värd Ledamot gjort mot mitt förslag att uppskjuta denna fråga, tills förklaringen af 3^ §. RegeringsFormen blifvit afgjord. Jäg vill nemligen ännu en gång påminna, att händelsen är aldeles lika med alla Lagfrågor, hvaröfver en UnderDomstol ej kan fatta ett bestämdt beslut. Den begär en Lagförklaring för tillfället, och den förklaring, som då kommer, tillämpas, oaktadt sednare till tiden, likväl vid det äldre målets afdömande. Jag hemställer derföre, om man icke med samina skäl kan på enahanda sätt behandla äfven detta ämne. Alt remittera hela RiddarhusUtskottets Memorial till ConstitutionsUtskoltet, vore oformligt. Det kunde ej komma dit i annan afsigt, än att ConstitutionsUtskottet skulle gifva en förklaringi ämnet; oeh det är tydligt sagdt,huru Grundlagen skall förklaras.
På dessa kända förhållanden grundar man i England och Ryssland den öfvertygelse, att fa ställen i verlden äro mera tjenliga till upplagsort för handelsvaror, än denna midt i Östersjön liggande Ö, försedd med lifsmedel,’ friskt vatten och byggnads-materialier i öfverflöd. Man skall ock, om man vill, häraf lättligen förklara , att en sådan inrättning skulle till denna Province draga vinsten af en handel , den man alldeles icke borde kalla otillåten , hvarken inom eller utom Moderlandet. Den transito-afgift , som erlades för Ryska eller Engelska härstädes upplagda laddningar, blefve ju icke blott för Provincen utan för Staten en vinst, och att icke af denna local draga en sådan vinst det vöre att bortkasta densamma, då samma ! i4 Bil. t. Bev.s.Allm.BeSv.o.Oec.Utsk.Bet.Nlo 12 inkomstkälla icke liter afleda sig till någon annan punkt inom Sveriges landamären. ‘'Men Sverige , säger man, skulle alldeles öfrersvämmas med lurendrägadt och tullförsnilladt kram , insmugladt från Gottland.” Man har då förgätit, att den djupa och vida Östersjön skiljer Gottland från det Landfasta Sverige på hela la Mils afstånd. Galen vore väl den speculant, som, i stället att rakt från Tyskland, Danmark och Finland, till närbelägna Svenska orter inpraclisera sitt kram, toge den orimliga omvägen , att först upplägga det på Gottland, för att derifrån äfventyra en mångdubbelt längre transport, \ore denna väg för sådant ändamål brukbar, så vore den sannolikt längesedan begagnad, helst den visserligen icke, mera här än annorstädes, behöft skyddsvärnet af en Porlofranco-inrättping; men jag tillförser mig med all säkerhet, att sjelfva vår upplysta och vaksamma Tullstyrelse skall vitsorda Gottlands fullkomliga oskuld i de LurendrägeriochTullförsnillningsförsök, som på kusterna af fasta landet hittills blifvit vågade.
Her kLsiImsn, om i § inflyter, att be e) fä wäljas i Utskott eller till Elcctorcr sä synes ge, nom detta förbud wara mcdgifwet at de fä bewista klena. HerrGrefwen och Ordföranden framstälde derefter den proposition, att de i § upräknadc höge Embcksmän, Vä de som cspita dertill berät, tigade äro, kunna ej säte oH stämma i sitt ständ förlora, men i Utskott eller wal till UtskottS-Ledamötcr ej deltaga. Friherre Lesisr?tröm trodde att orden som copita borde utgä, och i deras ställe införas, som enligt Riddarhus - Ordningen dertill berätti, gade äro. Ro, Den 21 October. 45 l 9 RopabeS Nej. Grefwe Uöwenttjelm: Författningen om capita och äberopandet af Riddarhus - Ordningen rörer allenast wärk Ständ, och här är ju frägan om en för alla Skänden gällande stadga. Friherre Kittttsrttolpe: Ordek tjenstgörande, sou, i denna Z förekommer spncs mig ej lämpcligt, kanske more det bättre att sätta tjenstförrättande, eller de som förwalta. HerrGrefwcn och Ordföranden förklarade att han i propositionen infört: l Utstött etter werl till Utststt ej deltaga, för att undwika ordet Electorer, emedan Herr Grefwen hade sig bekant, att i den projectcrade Riddarhus - Ordningen en helt annan inrättning till walen, genom Dänkmän wore fbrcflagcn. Herr Grefwe» förnyade härefter den ostvan anförda propositionen. Grefwe Uö^enttjelm hemställde ä nyo om orden som capira kunde i Riksdags - Ordningen nyttjas. Herr Grefwe» och Ordföranden föreslog: kanske kunde man satta: sou, capita eller genom wal. Friherre Letterström:
2:o af herr Sundler , om anslag till en extra provincialläkare för Hölebo härad, med station i staden Trosa. (N:o 149); Remitterades till Stats-utskottet. 3:o al herr Gillberga om fortskyndad behandling af lagsöknings-mål, genom promotorial. (N:o 150); Remitterades till Lag-utskottet. 4:o af herr Palander j angående förändrad reglering af Carlskrona stads elementar-läroverk samt anslag dei till. (N:o 151); Remitterades till Stats-utskottet 5:o af herr Spångbergj angående ett tillägg uti 1 art. 3 § af handels-ordningen den 22 December 1846, i afseende på uppbörd af der stadgad afgift; (N:o 152); Remitterades till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-utskottet. 6:o af herr Palmeer_, derom att ett staden Linköping genom Kongl, brefvet den 14 April 1837 tillförsäkradt anslag af 1,080 r;dr b:ko, att utgå årligen under 19 år, såsom bidrag vid amortering af ett lån till stadens hamnbyggnad och Stång-åns upprensning, måtte ibland statens ordinarie utgifter uppföras. (N:o 156); Remitterades till Stats-utskottet.
Äfr rl o spridning af smärre inkomne skrifter leda allmänhetens tankar åt de som "a?3 l^om Sällskapets verkningskrets. De senare åren har °c, Sällskapet mycket vinnlagt sig om Boskapens och husdjurens hälsovård 0C icke blott af sine medel anordnat lön, 100 R:dr Banco årligen åt lijur-La are utan ock åt honom upplåtit ett af Sällskapet inköpt oeb J' stånds» us till boställe, hvarvid finnes sjukstall och smedja till hans.b0' gagnande, så att denne nn mera jemväl af Staten med 5o R:dr aflöna Läkare, Läkare, hvilken äfven har inkomst af enskild praetique, kan påräkna tillräcklig bergning, och Länets innevånare, åtminstone omkring residencet, Ctl lätt utväg att få vård och hot för sina sjuka kreatur. 6:0 Stader. Jönköping är, som Tuneld skrifver, ”en ansenlig och mycket betydlig Stad, som äger stapelfrihet, fastän icke belägen vid hafvet.” Dess läge i J-ö fruktbar dal på ett smalt näs mellan sjöarna Wettern, Rocksjön och "lunksjön; dess breda och torra gator, den beständiga vädervexlingen melvil sjöarna; de många sköna natur-föremål som omgifva Staden göra den bil en sund och behaglig vistelse-ort. Näset eller sandräfveln, der Staden ligger hopträngd mellan sjöarna är så smalt att en stor del af husen blifvit uppförd på pålar i sjelfva Munksjön, eller som den i dagligt tal kallas billsjönj till skillnad från Welter!!, som här merändels nämnes för Storsjön, hvadan Stadens särskilda afdelningar kallas Storsjöraden, Lillsjönäs de?i och Mellan raden, hvartill komma Tyska Maden, Svenska Maden och ^örborgen^ eller såsom den gemenligen kallas, Stallgården. Benämningen ^bad upplyser att den delen af Staden ligger i ett träsk, som genom fyllning och, der så erfordrats, pålning, blifvit omskapadt innan det kunnat bära bostäder.
Det är ostridigt, att ju mera Rättegångarne i berörde ämne kunna förkortas, desto snarare vinnes det ändamål, att hvarje jordegare kommer i säkert 238 Lagoch Besvärs-Utskottens Betar,k anden. het om besittningen af cle egor honom tillhora , och blifver i författning att vidtaga anstalter till sådane förbättringar deraf, hvilka i framtiden förskaffa honom en förmånligare afkastning. Den Rättegångs-Ordning, som nu skall följas vid förefallande stridigheter under Storskiften, eller vid anställande klander mot sådane förrättningar efter det de blifvit fullbordade, medför ostridigt en långsamhet genom sakens dragande från den ena Domstolen till den andra, som dels hindrar förrättningens afslutande, dels försätter jordegarne i overksamhet vid jordens behöriga skötsel, samt alltid utarmar de tvistande. Att denna långsamhet vid besagde stridigheters afgörande altså är i högsta måtto skadlig, är ej otydligt. Deremot synes väl den Rättegångs-Ordning, sorn är fsreskrifven uti uppstående tvister antingen under Enskiftes-förrättningar, eller sedan de blifvit verkstälde, att desse tvister få af Konungens -Befallningshafvande upptagas och afgöras, ega den fördel, att tvistens sluteliga aldömande ej kan så länge på tiden utdraga, och att kostnaden för utförandet deraf blifver för parterna mindre känbarj men i närmare betraktande böra ock komma de svårigheter och vådliga följder, som med detta Rättegånssätt äro förenade. Den enda grund, på hvilken Konungens Befallningshafvande skall bedöma omförmälde tvisteämnen , blifva de utlåtanden, som af de utaf Parterne vid förrättningen tillkallade Gode Män och af Landtmätaren varda afgifne tillika med det Protocoll, som; af denne sistnämnde vid förrättningen är vordet hållet; Och då förstnämnde Lagoch Besvärs-Utskottens Betänk anden.
Jag vet inte hvilken utsträckning interviewandet erhöll, men den omständigheten att flertalet af operans artister i allmänhet bebo tredje eller fjerde våningen i med stentrappor försedda hus, vållade att de der visiterna togo en mycket snöplig ände. Herre Gud, då det svider i hjertat är det inte svårt att sitta och vara bitter, hur mycket värre då när det svider i en annan kroppsdel, så att den arme skriblern inte ens kan ... hm. sitta. Men så blefvo de också ättiksura med besked, de der anti-operakrönikorna. Hade Jakob von Tyboe lefvat och läst eländet, så hade han förvisso utropat: » Dos ivar eine grausame Salbe, die gantxe Armée auf einmal ruiniri ... » För der bevisades till komplett evidens att allt, allt var ^uschelt », riktigt genomuschelt inom operaanstalten, med undantag af vännerna Linden, Sellman och några andra juveler. Vecka efter vecka afvältrades lass på lass i den för tit. A: s behot anvisade » krönike » * afstjelpningsplatsen » under strecket » i det lilla bladet. Det gick nu så långt att man på Börsenvämnade vidtaga kraftiga desinficeringsåtgärder mot den lilla illadoftande publicistiska bolmört som nästlat sig in på dess mark, då ändt-ligen stenkastningen upphörde och en dam sattes för de ovettiga störtsjöarna. Uff! » Den Donauström löb noget for stserk » skulle man kunna säga med fader Holberg. Strax derefter — såsom ett lämpligt svar på dessa anlopp — ' lät regeringen på ännu ett år till hr Nordqvist öfverlemna operan med dess » fasta och lösa materiel ». Och dermed var saken vederbörligen utagerad. Hr Nordqvist har väl sina fel han som allt hvad som menskligt är. Men ingen kan bestrida, att han både i artistiskt och administrativt hänseende förstår den svåra konsten att i våra dagar sköta en operateater, icke allenast s&amp; att affärerna gå ihop, utan också att der blir åtskilligt öfver. Mot en sådan förmåga måste småaktigt och illasinnadt klander förlora sin udd.
Men då den hvilar på principen af blott två instanser, då deri skulle föranleda Häradsrättens upphörande såsom sjelfständig domstol, eller egentligen utesluta folket från den andel i lagskipningen det af ålder egt; då den, utan att betrygga rättsökandes säkerhet i högre grad, än de för närvarande ega, ej eller skulle bidraga till större skyndsamhet i lagskip - Lag-Utskottets Betänkande N:o 25. 19 ningen, har Utskottet ansett öfverflödigt att tili stöd för sitt omdöme anföra de flere anmärkningar, hvartill förslaget sä väl till grunder som detaljer ger anledning. På sätt Utskottet redan antyd t, lemnar dock icke Utskottet, då ämnet betraktas ur rationell synpunkt, något företräde åt domstolar med Häradsrättens sammansättning framför dem, som bestå af flere lagfarne domare, eller förkastar den af Justitie-ombudsmannen i afseende på lämpligheten af sistnämnde domstolar hyllade idé. Den har, enligt hvad Utskottet anmärkt, vunnit tillämpning i flere länder; men Utskottet har icke kunnat förbise det land, om hvars domstolsinrättning fråga nu är. Den är införlifvad med folkets tänkesätt, och de brister, som kunna vidlåda densamma, synas ej vara af den art att de påkalla en omstörtning deraf Att uppnå det fullkomliga är ej förunnadt menskligheten. Derföre skall alltid något återstå att önska i alla samhällsinstitutioner, huru de än må inrättas. Men någon viss öfver allt passande form för dessa institutioner lärer ingalunda gifvas. I hvarje land hafva de sin egendomliga karakter. De kunna till en del anses såsom uttryck af de olika nationaliteterne; de hafva ock utbildats i bredd med folkens utveckling; men derigenom kunna de jemväl fortfarande påräkna deras förtroende. Börjar det aftaga, ligger deri en vink för lagstiftaren att uppträda. Men han bör då icke omstörta, utan, så vidt möjligt är, söka bättra, söka afhjelpa bristerne i de bestående inrättningarne, så att de fortfarande må kunna uppfylla sin bestämmelse. Då återvänder förtroendet, då tystnar det tillfälliga missnöjet.
Utskottets till Rikets Ständer gjorda hemställan att hos Kongl. Majrt i underdånighet anhålla, del hittills till ineller utförsel förbudne varor icke måtte förr, än från ocdi med den 1 Januari 1844, få, mot de i Utskottets Taxe-förslag åsatte afgifter, till import eiler export medgifvas, har blifvit bestridt, hos Riddersköpet och Adeln, hvarest yrkats, dels att importations-rätlen borde genast och utan inskränkning till tiden vidtaga; dels att, om något uppskof för rättigheten att ineller utföra hittills förbudna varor skulle ega rum, tiden af 4 år vore i alla hänseenden för lång, enär det icke är otroligt, alt ny Riksdag derförinnan inträffar, då man åter kunde finna ytterligare uppskof nödigt, och så allt framgent; — hvarjemte detta öfvergångssätl förmenats vara olämpligt, och såsom sådant heldre böra antagas en hög tull med successiv minskning; — inom PresteStåndet, hvarest blifvit hemstäldt, dels att, om den sålunda föreslagna tidsbestämmelsen skulle anses otjenlig, Rikets Ständer måtte uppdraga åt Kongl. Majrt att härutinnan handla efter omständigheterna och underkasta densamma ny pröfning af Rikets härnäst sammanträdande Ständer; — dels ock, med bestridande häraf, att anståndstiden icke måtte räcka längre än till 184.3 års början, på det Rikets Ständer vid deras nästa sammanträde mä ega 2:ne års erfarenhet af systemets verkningar; — inom Borgare Ståndet, der åtskilliga talare, med ogillande af Utskottets förslag, yrkat, dels alt Taxan borde så uppgöras, att den genast kunde, utan inskränkning, sättas i verket; — dels alt, om förbuden icke anses kunna genast upphöra, dermed åtminstone icke längre bör anstå, än högst lill den 1 Januari 1842, — samt dels att, i händelse
Ridderskapets och Adelns Ledamöters vägnar 11. F. Strömfelt. På Vallöf!. BorgareStåndets Ledamöters vägnar F. G. Holm. På Högvörd. PrestStåndets Ledamöters vägnar Joh. Olof Wallin. På Hederv. BondeStåndets Ledamöter* vägnar Per Jernström. A. J. Wahlstjerna. Uppläst hos HögloflRidd. och Ad. d. 3 Juni. Högvörd. Prest-Ståndet d. 8 •“ — VälIofl. Borgare-Ståndet d. 15 — —- Hederv. Bonde-Ståndet d. 8 U, Vördsamt Memorial!
53 vid frågans föregående behandling inom Utskottet var rådande, tillstyrka en nedsättning af två tredjedelar uti den tarifoch procent-bestämmelse, sorn skola läggas till grund för stadgandet af den utaf embetsoch tjenstemäns löner och pensioner utgående bevillning, får jag härmed reservera mig. De återremisser, som föranledt nämnde tillstyrkande, äro hufvudsakligen grundade på herr Schwarts uti Utskottets betänkande N:o 4 — pag. 5, 6 — omförmälde, i ämnet väckta motion; och det torde derföre tillåtas mig att till granskning upptaga de skäl, hvilka motionären framlagt såsom stöd för sitt yrkande. Dessa äro: att bevillningen å embetsoch tjenstemäns löner och pensioner vore både obillig och principvidrig, emedan den innefattade ett återgäldande till staten af de medel, staten sjelf anslagit till embetsoch tjenstemäns aflöning och pensionering, hvilken återbetalning tillika vöre förenad med en utgift å statens sida för uppbörden och kontrollen derå, som minskade statens inkomst, utan att gagna tjenstemännen, då det för dem vore lika, om ej mera fördelaktigt, derest staten direkte gjorde detta afdrag genom förminskning af lönerne, hvilka dock ingalunda vöre för höga, så att de påkallade en sådan förminskning, i synnerhet om de alltjemnt stegrade lefnadskostnaderne toges i betraktande, etc.