Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I sin ordning var, att de samme, som gjort hans tillämnade eröfringar omöjliga och under hela kriget oafbrutet spunnit härfvor till hans förderf163, nu, vid underrättelsen om freden, sökte uppreta sinnena till nytt knorr, genom att förespegla denna såsom snöplig. Äfven här, – hette det – hade han betett sig med sin vanliga förflugenhet; hvad vore uträttadt med så många ståtliga ord, med så mycken förlust af folk och penningar, när man ej åtminstone igenvunnit den Nystadska riksgränsen? Då Thorild återkom från England, var Konungen stadd på sitt sista finska fälttåg. Ännu vägde tvifvelaktigt, mellan medgångar och motgångar, hans blodiga spel om sitt och Sveriges sjelfbestånd. Snart, efter freden i Värelä, syntes hans thron högre upphöjd och fastare grundad, än någonsin. Men under den, i djupet, gäste en sammanpressad och vådlig förbittring. Det skulle innan kort röja sig, huru skickligt det parti, som hyste och närde den, hade fortsatt sin gamla id, att underblåsa hvarje flägt af bevekelser till misstroende och farhågor. Sådant var, vid Thorilds hemkomst, fäderneslandets politiska tillstånd. Mindre förändringar, men dock några, hade dess litterära undergått. Begynna vi med Skaldekonsten: så möter oss der Kellgren såsom fortfarande herrskare. Han hade förökat sina rättigheter dertill genom nya snillerön. För det yppersta bland dessa ansåg den dåvarande ”stora allmänheten” det juvenaliska stycket ”Man äger ej snille för det man är galen”, som första gången trycktes i Stockholms-Posten 1787 (N:o 232), och alltså redan före Thorilds afresa. Föga mindre allmänt bifall vann det något lättfärdiga qväde ”till Rosalie”, hvarmed – oväntadt nog för den, som besinnar Sveriges bekymmerfulla läge vid det årets början – Stockholms-Postens årgång 1789 befinnes öppnad.
Den genomskinliga afsikten att imponera på omgifningen g e n o m de fina bekantskaperna uppnås d o c k beklagligen sällan därmed; en person, som något lefvat m e d i världen och s o m det kunde vara tacksamt att imponera på, kan i allmänhet ganska lätt sluta sig till deras sfer att umgås o c h samhällsställning, m e d hvilka han k o m m e r äfven i ganska flyktig berö- ring, o c h det händer, att enda resultatet af försöket att med andras granna fjädrar lysa upp den egna enkla skruden blir, att man väcker ett ganska välförtjänt löje. Men framför allt, o c h härmed vill jag sluta mina korta erinringar, var försiktig o c h tag dig tillvara i de samtal, till hvilka du g e n o m samvaron under järnvägseller ångbåtsresan lockas att inlåta dig m e d helt och hållet okända personer. Icke så, att jag anser, att man ej m e d sådana bör föra konversation, j o, o c h detta är just rätta ordet därför, man m å gärna konversera, det kan skänka både nytta o c h nöje, då håller man sig på neutral mark o c h kan utbyta åsikter o m tusen olika ting, m e n må man taga sig tillvara att föra in samtalet på personligt område, hvarken den enas, den andras eller, något s o m blott är allt för vanligt, rörande någon, s o m man har gemensamt bekant. Den vanliga gången af, hur ett sådant samtal uppstår, faller sig ofta helt naturlig, man reser t. e x. till den stad, till hvilken moitién i järnvägskupén återvänder, det faller af sig själft att omtala, hvem man skall besöka där o c h fråga, o m familjen eller personen är bekant.
Och just nu, när jag märker hur det börjar jäsa och röra sig der nere bland den mörka massan, när händerna knyta sig till handling, då skulle vi fara vår väg och ställa oss bland alla dessa, som tagit till lifsgöra att slå döförat till för allt som icke rör en sjelf ... Och det ville du, och det trodde du jag skulle ... Nej Hedvig, farväl ... Mellan oss måste det vara slut ... Vi passa icke för hvarandra.» »Gud i himlen ... Älskade, älskade Kurt, jag har ingenting menat ... Jag vill ingenting alls ... Kan vänta, vore det aldrig så länge, bara du säger, att du inte menade, hvad du sa’ nyss ... Vet du då inte, Kurt, att jag älskar dig med allt mitt blod och all min hjernas tankar ... Du får inte öfvergifva mig, hör du, du får inte ... Och du kan det inte heller Kurt, det vet jag så visst ... Käraste fästman min, jag har så mycket qvar att skänka dig, så mycket kärlek, så oändligt många, ömma smekningar ... Se på mig, inte kan du öfvergifva din Hedvig!» »Jo, det är bäst att vi skiljas, bäst för oss båda, hur ondt det oss gör, allra bäst ... Åh, jag anade det redan i går qväll, då jag hörde, hur kallt och hånfullt du kunde tala om ting, hvilkas blotta namn jag trodde skulle sätta ditt blod i svallning liksom mitt. Våra vägar ä’ olika ...» »Men du har då intet hjerta, Kurt, när du kan stå så der stilla och tala sådana ord.» »Käresta, behöfver jag säga dig, att det här är den tyngsta timman i mitt lif, den tyngsta ... När jag tänker på, hur fast och innerligt jag trott, att vi två hand i hand skulle vandra samman å samma stråt, de trampades och de förödmjukades föraktade stråt, hur vi med högburna hufvuden skulle bära alla smädelsens och begabberiets ord ... Luftslott! Nej, farväl, Hedvig! Låtom oss skiljas utan vidare ord ...
Jag begärde ordet i anledn. af Gr. FrÖlichs framställning om ifrågavar. §:s nuvar. lydelse, men sedan den nu gällande §:n blifvit uppläst, och Gr. Frölich deraf funnit att han begått ett misstag; så har jag intet vidare att i saken anmäla, än att jag delar de åsigter, som af Hr von Hartmansdorff blifvit framställda. Hr Dalman: Min afsigt, då jag begärde ordet, var att begära uppläsning af denna §:s nuvar. lydelse. Sedan detta nu är verkstäldt, så förmodar jag att Hr von Hartmansdorff deraf inhemtat, att den sista punkten i §:n, som innefattade hänvisning endast till 106 §:n, numera icke finnes, utan att tvertom i början af nuvar. g § står hänvisning till både 106 och 107 §§:na. Hade denna förändring, hvarom jag icke var rätt säker, ej varit förut vid denna riksdag beslutad, så bade jag förenat mig med Hr von Hartmansdorff, emedan det ostridigt icke är lämpligt i ett lagbundet samhälle, alt en sak, som endast beror på opinionen om Rikets sannskyldiga nytta, underkastas Riksrättens eller en domstols bepröfvande. Då de anmärkn:r, som Hr von Hartmansdorff nu gjort emot detta Const.Ulsk:s förslag, följaktligen synas helt och hållet förfalla; så förmodar jag, att den värde ledamoten icke vidare fortsätter sitt motstånd, utan tillåter R. o. Ad. att för denna gång bifalla Const.- Utsk:s förslag, emedan det verkligen, såsom Gr. Frölich erinrat, om R. o. Ad. afsloge denna förändring, skulle se ut, som R. o. Ad. ej hade det anspråket på Konungens rådgifvare, alt de skola hos Konungen göra föreställningar i sådana mål, som angå Rikets sannskyldiga nytta. Hr von Hartmansdorff:
Ständers Stats-Utsiotts pä bordet lagda Proloeolls-Utdrag af den 27 December 18 s, samt Memorial af den »7 Fcbruarii och ro Marti! detta är, innehällande Utskottets - 776 Den 17 April. tets särskildta yttranden, k anledning af Kongl. Majus Nädiga Propositioner af den 25 October nästlidet och 21 Februarii innewarandc ar, angäende Allmänna Brand försäkrings-werket, besiöt Borgare-Ständet, att, sedan bcmäldte Wcrks teläga>e förklarat sig wilja fran Riksgälds Contoiret uttaga deras derstädes warande Fond, hwarigenonr all Relation -Werlen emellan komme att upphöra, de hos Riksgalds-Contoiret innestaende Brandförsäkrings-mcbel skola pä DirectionenS tillgörande reqvisition äterställas ; men att ränta dcrä, pä sätt StåtsUtskottet , r desi förstnämnde Protocolls-Utdrag och Memorial tillstyrkt samt uppå de skäl Memorialet «f den i» i denne Mänad innehäller, bör Brandförsäkrings-wer ket godtgöras endast till den sista October t8«9 eller den dag dä, efter den genom Herrar Fullmagtige stclde wilkorliga uppsägning, räntan upphört att mida;c löpa; kommande all gemenskap emellan Niksgäids-Contoiret och Wrandförsäkrrngs-werket derefter att sörfalla. Härom skulle de Ncspective Mcd-Ständen wördsamt och manligen underrättas, Utsux-s. S. T-. Gillade Borgare-Ständct det yttrande, som i anledning af Kongl. Majus Nädiga P>oposition af den si ststlidne Februarii Isikscns Högloft. Ständers Bankoutskott, i Memorial ar den l§ bennes, afgifwit, rörande Allmänna Brandschriarrings-Wcrkcts bcgardte rättighet till Läns upptagande i Riks-Disconten.
För det vet jag då, att Jan Anders det är en rejel karl, så han kan aldrig vara så svår, som far min säger, och mor Karolina, hon är då en så finurlig gumma, så det kan aldrig vara rätt, hvad mor min brukar skylla henne för. Karl Johan. Och hvad tror du, gubben då skulle ha sagt? Lena. Jo, han skulle ha slagit mig i hand och sagt: Du är en hederlig flicka, Lena! Och kunde Karl Johan få en så’n jänta te gifta sig med, då vore han väl försörjd. Karl Johan. Och mor min då? Lena. Hon skulle gråta så vackert, så hon finge ta’ till kjolfliken för att torka sig i ögona, och så skulle hon säga: Gud signe dig, barn, hvad du talar grant. Karl Johan. Ja, det är, som jag alltid har sagt: Det är synd, att du inte har bli’t opplärd till präst. För tala, det kan du. Lena. Ja, men det kan inte du. Och därför lät du far och mor gå ifrån dig mycket argare än de var förut. (Lyssnar.) Tyst, det kommer nå’n. Karl Johan (tittar utåt). Det är far min, som klifver förut, och mor min springer efter. Det var farligt, hvad de har brådtom. De kommer hit. Nu kan du få tala vid dem, om du vill, får vi se, hvad konster du kan. Lena. Jössus, nej, Karl Johan, inte i dag. Karl Johan. Prata, det kan du. Men plocka potatis, se’n det är mörkt, det kan du inte. Lena. Gå du! Jag ska nog visa dig, hvad jag kan. Skynda dig bara. Karl Johan (in i kojan). Då blir det allt sju torsdagar i en vecka. Sjette scenen. DE FÖRRA. JAN ANDERS. KAROLINA. Lena (tar mjölkbunken, går framåt, som om hon af en händelse mötte de andra). Nej, se god afton. Det var rart möte. Jan Anders. Jo, det var rart. Lena. Det måtte väl vara rart att möta så godt folk. Karolina. Nej, nu går skammen på torra landet. Jan Anders. Vet du, hvad mor din höll på med, nyss när jag kom och gick genom skogen? Karolina.
Pr. 2 Band. 6 8» Den i Martil. och de i Landsorterna i allmänhet boende Medborgare, eller de flesta, erhålla samma Fördel, som Hufvudstadens innevånare, att, med undan, tag af Prenumerationspriset och Postbetjeningens arfvode, få läsa och inhämta hvad i allmänna angelägenheter förefaller. Derigenom vinnes ock den fördelen att innebyggarne i Rikets aflägsnaste Landskap, hvilkas närmare förbindelse med sjelfva hjertat af samhället, ar så vigtig, icke försvåras eller hämmas genom de större kostnader, hvarmed ett långväga porto beskattar deras lofvärda bemödande att få veta hvad både inom och utom Riket tilldrager sig, samt tänka deröfver. Konungen har varit så mon om att förskafla folket denna anledning till upplysning och eftertanka, att, ehuru Postmedlen höra till Bevillningen och derföre måhända bor« de vara af styrelsen orubbliga mellan Riksdagarne, Regeringen likväl under den i5 Dec. 1820, nedsatt Portoafgiften för alla i Riket utkommande Dagblad till f:del af hvad för bref, efter då gällande taxa betaltes* Vissa Tidningar, som funnos före statshvälfningen 180g, såsom Postoch Inrikes, Allmänna Journalen, den fordna HandelsTidningen eller nu mera Journalen för handel, konst och slöjd, hvaraf de förstnämnda såsom officiella mäst läsas, äro alldeles portofria. Också har Tidningsportot för hvartdera af de bägge åren 1821 och 1822, endast uppgått till den ringa summan af omkring 1400 R:dr. För denna, som i det hela är obetydlig, och sorn genom en syfjtesenligare organisation af Postverket torde lätteligen kunna msparas, synes det icke vara skäl, att bibehålla Den 1 Martiii 83 en Portoafgift på Tidningar, hvilken förordsakar mycket räkningsbesvär på PostContoiren,' och en icke så ringa afgift för den enskildte, som måhända allena på stället uti en aflägsen Landsort, önskar hålla utkommande Dagblad,' Dessutom, hvarföre skola, under en Författning, der monopolier äro förbudna, vissa Tidningar belasta med porto, då andra äro derifrån befriade?
Vid den af Herr von Hartmansdorff gjorda första anmärkningen torde jag få erinra, att då, på sätt Utskottet föreslagit, October månad jemväl utsättes, ingen olika tydning af orden hvart femte år mera kan komma i fråga, och torde det föreslagne tillägget af ordet: Calender-, såsom på intet sätt förtydligande, icke böra äga rum. Hvad åter beträffar frågan, huruvida October är den tjenliga tiden, så anser jag, för min del, denna lid af året verkligen vara den mest passande; emedan, om Riksdagen började sednare, den troligen komme att räcka för långt in på nästföljande årets sommar, då man bäst behöfver vara hemma. Herr Rosenblad., Bernhard: Jag instämmer visserligen i de af Herr von Hartmansdorff gjorde anmärkningar; men, då så kort tid af Riksdagen återstår, och då samma skäl kunna vid nästa Riksdag göra sig gällande, så hemställer jag att frågan mätte få hvila. Herr Cederschjöld, Pehr Gustaf: I anledning af den anmärkning, som blifvit framställd emot begagnandet af uttrycket: hvart femte år, får jag förklara, att jag tror, att i detta fall intet kan skrifvas så tydligt, att det ej kan misstydas, så vida icke årtalen utsättas, och jag finnér derföre icke någon betänklighet vid att låta detta förslag oförändradt hvila till nästa Riksdag. Den 17 Mars f. m. 217 Hans Excellcnce Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln ansåg den framställda anmärkningen, angående uttrycket Calenderår, böra förklaras utgöra Ridderskapets och Adelns gemensamma tanka. Ropades Nej. Hvarefter Hans Excellence hemställde, om Ridderskapet och Adeln behagade afslå berörde anmärkning; hvilken proposition med Ja besvarades. Hans Excellence Herr Grefvert och LandtMar skalken hemställde vidare, om Ridderskapet och Adeln instämde uti den gjorda anmärkningen, att October månad icke vore en lämplig tid för Riksdagars begynnelse. Ropades Nej. Hvarefter berörde anmärkning, uppå serskild proposition, af Ridderskapet och Adeln afslogs.
En omständighet »iber jag mig atla upzifiva, och hwar, före Riddcrskapet och Ad.ln torde finna angeläget ak sig yttra, nämligen: huru förhäliaö skall enar Bor gen är ingången, för Lsnoo stand pä korrtarc tid, än De kwänne ar, sem i Betänkander utsättas, om 6surionisten i saSant fall kan austs fö-hunden at under do kwänne arén för skulden nmswara, hwilket jag för mm del anser wara mot billigheten stridande. Hmr ^s^onstol^s, Jonss Lemuel up» läste följande: Förewarands ämne kau jag ej annorlunda betrakta, än fäsom en werkclig fqgsraga. Allmänna Lagen bjuder owilkorligcn, at det som försträckt är i penningar eiler waror, skall ä dag förelaggdan i samma stag, famngodt och til fullo äkergäldaS» .Häruti har Hemliga Ulstottet föreslagit Li! ^rovistonsl ändring L anseende - ende kil fordringar i kanel, som upsägas innan ke,> lifrrivn sker. Medftänderna hafwa redan bertil yttrat bifall, och irenne Stånds röster, som sammanstämma, utgöra Riksens Ständers beflut i Lagsragor. Något widare utlåtande lärer således icke blifwa nö, digt, än i likhet med hwad Herr Grefwe kksmilron förrstagit, läta bero wid hwad salunda blifwit afgjordt; men Hemliga Utskottet h w icke utsatt någon witz rid, da denna författning skulle taga sin början. Fordringar i karlen, som för denna Riksdag blifwit upfagda, eller kil betalning förfallna, lära härunder icke kunna inbegripas, utan böra undantagas och med Kaneamynt gäldas, sä at författningen icke blifwer gällande för längre rid Utbaka, än fran den io:de lVäarrn jnnewarande ar; hwilket til Högloflige Ridderskapecs och Adelns öfwerläggning framställes. Friherre Oe Oeer, Carl.
Då prästen var på samma gång taleman och köksmästare, skulle han själf följa med dryckesskålen, när den för insamlingen gick från man till man; och han hade därvid att i skämtsam eller allvarlig ton uppfordra en och hvar att gifva duktigt. Han skulle ropa upp hvad som blef gifvet och slutligen tacka därför. Med föga omväxling kunde han efter hvarje gåfvas gifvande säga så: » Brudens fader, far Nils, har gifvit en f järding gård i skålen; det var mycket hederligt, och nu, gode vänner, dricka vi hans skål »; eller så: » Brudgummens farbroder, far Bengt på Skattegården, har gifvit ett par oxar i skålen; på brudparets vägnar skall jag honom tacka för så rundlig skänk; fader Bengts skål, goda vänner — den dricka vi af hjärtat » o. s. v. Ett annat bruk var, att innan man steg upp ifrån bordet, sattes stora vattenfyllda handfat därpå till handtvätt, och mera än en gång omtalas den stora fröjd, gästerna hade af att stänka ned hvarandra med vattnet, så att det blef strid och rätter och vin flöto om hvartannat på bordduken. Det var därför på somliga ställen sed att till sist — för att dölja all förstörelsens styggelse — strö ett godt lager grönt eller grankvistar öfver hela golfvet. Medan alltså runden af gästernas rödblossande ansikten säkerligen tog sig emot allt detta gröna ut som en ring pioner kring en stor gräsplan, äskade till sist köksmä- staren ljud. Först läste han bordsbön och tackade Gud. Sedan tackade han alla gästerna, för det de hållit till godo. Därpå tackade han dem, o m de ville komma igen i morgon och till dess låta sig nöja med det nattläger, hvilket var så godt som det kunnat anskaffas. Efter måltiden började strax dansen. Då utan tvifvel de fleste manliga gästernas tillstånd emot slutet af måltiden var betänkligt nog, var det helt naturligt, att kvinnorna, i synnerhet de yngre, kunde önska densamma afslutad så fort som möjligt och gärna sågo, att dansen därmed kom i gång.
Huruvida det skulle vara skäl att företaga en sådan förändring, lemnar jag derhän, men då för närv:de all utredning saknas huruvida i detta afs:de en förändring skulle medföra någon nytta, tror jag för min del att det är lämpligast att borttaga detta sista mörn. af ifrågav:de g. Hr Hjärne: Då denna § redan är af 3 Stånd bifallen, så dan den lyder i 'komiterades förslag, anser jag det icke löna mödan att vidt och bredt orda om densamma, utan inskränker jag mig derföre blott till att anhålla om bifall till komiterades förslag. Hr von Ehrenheim: För min del anhåller jag endast om att få instämma i Hr von Kocks förslag om uteslutande af sista mom:t af Gl.sta §:n. Gr. Sparre: Jag finner det i sanning ligga något ganska behjertansvärdt i Hr von Köchs framställning, men tror likväl icke att det går an att helt och hållet utstryka sista delen af 2:dra mom:t i denna g. Det står nemi. i början af denna g, att alla kommunalutskylder skola erläggas i förhållande till påförde skatteören. Således är det klart för mig att, om också något I) e ii 5 Oktober f. m. 89 skall utgå efter oförmedladt mantal, så och då kommunalutskylderua ej kunna erläggas annat än efter påförde skatteören, skulle Hr von Köchs förslag åstadkomma stor tvetydighet. Jag skulle derföre tro att det lämpligaste är att bifalla §-.n oförändrad. Hr von Koch: Den allmänna regeln att kommunalutskyl derna skola erläggas i förhållande till påförde skatteören, vill jag ingalunda hafva förändrad; men vissa nu gällande undantag från denna regel, t. ex för kyrkobyggnad, väghållning m, m., tror jag böra tills vidare bibehållas. Då jag för min del icke kan inse hvaruti tvetydigheten, genom antagande af mitt förslag, skulle bestå, får jag fortfarande anhålla om bifall dertill, att sista delen af 2:dra mom:t utstrykes. Gr. Sparre:
Björnberg, som D. F. Björnberg, vid bristande betalning, hållits bysatte, den förre från Januari i83o till den 16 Mars i832, och den sednare från April i832 till början af år 1833; att båda gjort concurs, deruti fordringarne blifvit bevakade, utan att något derigenom vunnits, enär ingendera massan lemnat minsta tillgång för oprioriterade borgenärer, samt att D. F. Björnberg numera aflidit i utfattigt tillstånd, och Q. A. Björnberg, boende inhyses inom Binnebergs Tingslag, befinnes i yttersta fattigdom Vid öfvervägande af hvad sålunda förekommit, har Utskottet visserligen funnit de angående Kyrkoherden Lithner anförde och genom de ingifna betygen styrkte omständigheter vara i hög grad ömande; men anser sig 4 Bano-Utskottels Utlåtande, N.-o 5. hvarken böra tillstyrka eftergift af den räntevinst, Banken för dess genom Låne-Contoret uti vanlig Discontväg utlånta fond eger att påräkna, eller genom ett för långt sträckt deltagande gifva anledning till obetänksamheten att ingå äfventyrliga borgensförbindelser, hvarföre Utskottet, endast velat, såsom en lindring i Kyrkoherden Lithners svåra belägenhet, hos Rikets S änder tillstyrka, det eftergift för skillnaden emellan 5 och 8 procents ränta å de lån, för hvilka Kyrkoherden Lithner hos Låne-Contoret i Götheborg, till följd af ingången borgen, häftar, måtte honom beviljas. Ank. till Jixp. TJtsk. drn 22 Äng. 1844. kl. 11 f. m. Utlåtande i anledning af gjordt accords-anbud till liqvid \af ett utaf numera aflidne Grosshandlaren PJohcson Hegardt hos BancoDisconten upptaget lån. Ilos Utskottet har Rådmannen Jeremias wennergrens enka, Petronella Wennergren, uti ingifven ansökning anhål it om eftergift af öfver-räntan å ett utaf numera aflidne Grosshandlaren P. Jo/uson Hegard, mot borgen af Handlanden C.
Stats-kontorets inseende, Revisorerne ansett lämpligast att, i sammanhang med berättelsen om sistnämnde verk, äfven redogöra för dessa förvaltnings-grenar: A) Karta-sigillata-uppbönlcn. Jemlikt de genom Kongl, brefvet den 19 Oktober 1850 för utredningen af karta-sigillata-uppbörden stadgade grunder, uppgöres nu mera icke någon serskild hufvudbok för denna uppbörd. Den allmänna redovisningen för det stämplade papperet tillkommer Karta-sigillata-kassören, som, sedan Kongl. Stats-kontoret från Rikets Ständers Bank reqvirerat erforderligt antal kartor, deraf, i mån af behof, enligt Kongl. Stats-kontorets förordnande, utlemnar till försäljningsmännen såväl i Stockholm som landsorterne. Ofver försäljningen upprättas serskilda redogörelser för hvarje län och insändas samtidigt med länets ränteri-räkning till Kongl. Kammar-rätten; hvarjemte Kongl. Stats-kontoret, efter emottagandet af redogörelserna öfver det i Stockholm försålda stämplade papper, deröfver låter upprätta en serskild generalräkning, hvilken sedermera jemväl till Kongl. Kammar-rätten öfverlännäs. Af Karta-sigillata-kassörens för ifrågavarande båda år afgifna räkningar öfver det stämplade papperet, hvilka äro granskade af Kongl. Kammar-rätten, för år 1854 utan ock för år 1855 med anmärkning, inhemtas följande: Debet. Leverering från försäljning smån: — De genom försäljningen af stämpladt papper influtna medel hafva, enligt rikshufvudboken, uppgått år 1854 till 872,576 Rdr 28 sk. 11 rst. och ar 1855 till 907,968 Edr 40 sk. 7 rst. Enligt hvad i sednaste revisions-berättelse redan är omförmäldt, har ett belopp af 1,525 Rdr år 1854 blifvit afbetaldt å förre Karta-sigillata-kassören Widegrens balans, hvilken vid 1855 års utgång utgjorde 7,919 Rdr 16 sk. 11 rst. B) Allmänna magasins-ärcndena, hvilka omfatta: l:o.