Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
De laneoch säkerhets-handlingar, som, för stats-bidrags utbekommande, till Riksgälds-kontoret aflemnats, förblifva uti Kontorets vård; dock skola sådana handlingar, som vederbörande embetsmyndigheter kunna blifva i behof att begagna, till dem, på behörig reqvisition, utlemnas. 10:o. I händelse afvikelse, utan dertill erhållen vederbörlig tillåtelse, skett från den fastställda arbets-planen, eller arbetet, utan af Kongl. Majit medgifvet anstånd med detsammas utförande, icke blifvit fullbordadt inom derför bestämd tid, ankommer på Kongl. Majit att låta inställa all vidare utbetalning af stats-bidraget samt återfordra hvad deraf uppburits, att, på en gång eller successivt, till Riksgäldskontoret inbetalas inom den tid, som bestämmes af Kongl. Majit eller af Rikets Ständer, till hvilkas pröfning frågan om uppburne medels återbäring lärer komma att öfverlemnas, derest längre anstånd dermed än intill nästa Riksdag anses erfordras. Fullmäktige böra tillse, att sådan inbetalning ingår i vederbörlig ordning. flio. Stad, ort, bolag eller enskilde, som af ett genom stats-bidrag befordradt företag komma att draga omedelbart gagn, böra, i den mån Kongl. Majit pröfvar skäligt, jemväl till dess fullbordande bidraga, antingen genom kontant tillskott eller med materialier och arbete. I annat fall beror af Kongl. Majit att inställa utbetalningen af de beviljade medlen. 12:o. Vid alla med stats-bidrag i större eller mindre mån understödda arbeten böra företrädesvis, der sig göra låter, tjenstoch sysslolösa personer användas. 13:o. De arbetsföretag, för hvilkas utförande allmänna medel under denna Riksdag äro beviljade, böra sednast under loppet af år 1859 påbörjas; kommande hvad Rikets Ständer nu anvisat för de, vid sagde års utgång, icke påbörjade arbeten att reserveras till Rikets Ständers disposition. 14:o.
Hvad beträffar yrkandet dels af Pehr Nilsson i Espö ora förundrade grunder, enligt af honom gjordt förslag, för fördelningen emellan församlingens medlemmar af bidragen till Presterskapets aflöning och om användandet af de öfverskott, som vid reglerings-förrättningarne kunna uppstå, dels af Friherre Cederström, och Prosten Arrhenius om Komministrarnes befriande från byggnadsskyldighet och dels af Malts Persson, på sätt förut under 5:te punkten finnes omförmäldt, om förpligtelse för så väl Kyrkoherdar som Komministrar att sjelfve ansvara för underhållet af de å boställena befintliga byggnader: så får Utskottet erinra att, om än, för beredande af 38 Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande M 67. möjlighet, att kunna inom hvarje församling nöjaktigt verkställa löneregleringen med afseende så väl å sättet för afgifternes utgörande som å de inflytande lönemedlens fördelande mellan Presterskapets medlemmar, erfordrats att åt nämnden uppdrogs en mera obegränsad makt härutinnan, än hvad förut varit någon myndighet tillerkändt i och för pröfning af dessa frågor, så lärer likväl, hvarken med Kongl. Ma jäs nådiga Proposition eller med Rikets Ständers afsigter vid deras begäran om ordnande af förhållandet härmed, öfverensstämma att regleringen sker fullkomligt oberoende af förut gällande lagar i detta ämne, än mindre böra nämnden såsom rättesnöre föreläggas allmänna grunder, helt och hållet motsatta de hittills genom lag föreskrifne. Då Utskottet således finner sig förhindradt att, med anledning af ifrågavarande framställningar, tillstyrka någon förändring i hvad Kongl. Majit i nåder ansett böra till efterrättelse vid reglerings-förrättningarne lända, förmodar Utskottet att sådant oaktadt, och enär byggnadsskyldigheten olvifvelaktigt i framstående mån bidrager till Komministrarnes och deras efterlemnade familjers ekonomiska obestånd, de blifvande nämnderne skola låta sig anlaget vara att tillse, på hvad sätt och i hvad mån denna svårighet må kunna afhjelpas.
”Det skulle vara bra att köpa böcker, om man tillika kunde köpa tid till att läsa dem, men ofta förvexlar man det, att man köper böckerna, med att man tillegnar sig deras innehåll.” Schopenhauer. Om Gösta och Pernilla. ”Säg mig hvad de sade om mig annars berättar jag aldrig fler historier om Gösta och Pernilla.” ”Det bryr jag mig icke om, ty nu kan du icke fler.” ”Jo, jag kan finna upp.” Huru ytterst försigtig en styfmor måste vara om hon ej af styfbarnen vill anses partisk blef jag nyligen erinrad om genom följande exempel: Hilma hade fått en ny klädning, så mycket på billighet som möjligt, men derför att tyget var en stuf och i följe deraf otillräckligt, hade vi måst taga dess mer af besättningstyget, hvilket, äfven det, var billigt. När Mathilda fick se klädningen färdigsydd utropade hon: ”Nej så vacker! Det är minsann annorlunda än då vi voro barn, vi fingo nog nöja oss med en slät klädning och en garnering nerevid.” Och detta fastän hon från början vetat att tygstufven omöjligt kunde räcka till en klädning utan hjelp af besättningen! Det andra exemplet var när Hilma fick en skolväska som kostade 50 öre och Mathilda sade: ”Kors! Jag blef minsann aldrig så förmögen att jag kunde hålla mig med skolväska under min skoltid, och det fastän de andra gingo och stornade sig med sådana.” Anna Erika talade om att på den förut omtalade Murmanska middagen i Ramlösa var ett danskt herrskap, mycket rikt och egentligen hedersgästerna för hvilkas skull tillställningen kommit till stånd. Herr grosshandlaren, eller hvad han var, klingade naturligtvis med alla som bad att ”få dricka ett glas” med honom och följden blef att han kom i en mer än lifvad sinnesstämning. Så höll han tal, det ena efter det andra och när musiken spelade upp och dansen började ville han vara med, bjöd så enträget upp sin fru att hon slutligen skulle försöka att dansa men han blef stående på ett ställe utan att kunna snurra eller komma framåt. Då sprang hon ifrån honom och när han vidare envisades sade hon tvärt nej.
Andre talare hafva bestridt publicitetens antagande, derföre att Ridderskapet och Adeln utgör Statens aristocratiska element, och att den derföre icke bör blottställa sig för inflytande af tidens opinion, Jag skulle verkeligen tveka att i 478 Ilen 17 Martil. i närvarande tider tillstyrka publicitet om Svenska Riddarhuset vore hvad Elnglands eller Frankrikes Pairskammare är. Jag tror att om Riddarhuset verkeligen vöre enl legal aristocratisk corps, ägande de dertill erforderlige perogativer, rikedomar och inflytelse; så borde det försaka att tillvinna sig bifall och popularitet. Men Riddarhuset har ej något veto att dermed mota demokratisk häftighet; Riddarhuset utgör blott en fjerdedel af den allmänna national-förH samlingen. Man har sagt 'att Adeln ej bör inom sig införa publicitet, förr än de andra Stånden fÖrklafiat sig villigt att också tillåta publicitet. Jag svarar att då tällan utgörgprincipen för det välstånd som man förväntar sig af en allmän näringsoch handels-frihet, hvarföre skulle man här icke vilja låta täflans mägtiga driffjeder yerka. Man har anfört de uppträden, som inträffat under j 789 års Riksdag, såsom ett varnande exempel på de vådor som pöbelyran kan vålla. Vissa delar af den tafla som man uppdragit, hafva hos mig väckt en obehaglig känsla, som jag icke kan och icke vill dölja. Man bör ej tala om de döda, när man ej kan tala godt om dem. En afliden Konung, är ock en Konung. Med en Konung som ligger i grafven ligga ock hans möjeliga misstag begrafne; sa länge Thronerne stå, bör Majestätet icke oskäras. Af alla, de drag som man i minnet återkallat från den märkvärdiga dagen, behöfva vi Deri 17 Martill blott erindra oss de tvänne af en annan värd talare citerade orden: tig pack, såsom bevis på effecten af en enda mans mod på en svag pöbel. Man har beräknat hvilka vådor genom publicitetens införande möjeligen i en framtid skulle kunna hota Svenska Riddarhuset.
Farhågorna hafva likväl varit ursägtliga i så måtto, att man haft föga tillit till Representationens förmåga att i sammanhang och med consequens reglera financiella förhållanden. Nu har åter fråga uppstått, att bredvid den egentliga grunden för ett lands financiella förhållanden ställa en annan grund, D c n 9 Mars e. m, ganska svag oell så mycket mera vådlig, som den står i strid med förut godhända grunder. Att R. St. skulle upprätta en slags privatbank i Riksg.cont. i strid med Bankens interesse, hvilken äfven disponeras af R. St., och för hvilken de äfven iklädt sig garanti, anser jag vara ett vådligt företag och allra vådligast, då man nyss slutat realisationens genomdrifvande. Det vore att, innan R. St. efter en långvarig sammanvaro väl hunnit åtskiljas, rifva ned med ena handen, hvad man uppbyggt med den andra. Jag har alltid yrkat, att Riksg:scont:s affärer måtte ställas på ett redigt lånesystem och icke på ett slags ögonblickets fikande efter att för bästa möjliga ränta kunna från dem, som dagligen behöfva lånetillgångar, undanrycka de små capitaler, sorn finnas utelöpande, för att kort derpå återbetala dem. Om vi ställa Rikets penningeverk med öppna händer för att gripa efter hvarje ioo-r:drs-sedel, som för dagen är disponibel, så göra vi näringarna skada; men om vi deremot ordna ett lånesystem för Riksgtsoont., så göra vi dem gagn. Vi lemna då näringarna tillfälle att i de större transactionerna begagna sig af de obligationer, som utställas, och sålunda lösgöra de små summor, som för dagliga behofven och de mindre liquidationernas verkställande erfordras. Riksgtscont. bör, efter mitt förmenande, ej tillåtas att göra någon ä-vista-upplåning; ty så kallar jag den, då fråga är om inlösen om 8 dagar eller 2a3 veckor. Detta blefve första steget på samma bana, som på lygortalet anträddes.
Under det att jag emellertid har ordet, önskar jag att få tillägga några ord med afseende på hvad som blifvit yttradt. Jag skall blifva helt kort, enär jag icke hört någonting invändas mot hvad jag ansett vara grunden för sjelfva frågans bedömande. Det har nemi. icke här af verkliga jordbrukare blifvit påstått, att jordbruket behöfver detta skydd emot den utländska konkurrensen. Man har icke förnekat, att Svenska jordbrukaren på den utländska marknaden ju sålt sin spanmål i konkurrens, och att således den konklusion, jag deraf drog, nemi. att han äfven då borde kunna uthärda konkurrensen på den inländska marknaden, vore riktig. Den näst föreg:de talaren uppläste ett stycke ur ett protokoll från föregrde riksdag. Jag stod bredvid honom och undrade på, hvar jag skulle få någon beröringspunkt i detsamma med hvad jag på f. m. yttrade. Den värde talaren uppläste de betänkligheter, som jag ansett en stat böra hafva vid upphäfvande af importtull i afseende på de industrigrenar, som kunde behöfva skydd; men i detta tal står ej ett enda ord, som tilIkännagifver, att jag räknat jordbruket bland sådana industrigrenar. Då det är konstateradt att jordbruksnäringen ej behöfver detta skydd, kan det icke vara till statens fördel att lägga på de nödvändigaste lifsförnödenheterna, på hvilka hvarje annan produktion stöder sig, en beskattning. Några talare hafva mycket ordat om det s. k. frihandelssvstem, som hos oss blifvit 1857 infördt, samt om den skadliga inverkan detsamma utöfvat på våra finanser. Innan Hrrme tala om frihandel, vore skäl att undersöka, huruvida vårt nuv:de handelssystem verkligen motsvarar detta namn. Hafva kanske icke en mängd fabrikater i vår tulltaxa sig ålagda en tulli, mången gång uppgående till 25 ä 30 proc. Kunna vi då sägas hafva ett frihandelssystem? Antagom likväl att vi arbeta under oss; tron ni likväl, Mine Hrr! att detta förhållande genom en tullagstiftning kan af - Den 27 Maj e. m. 535 hjelpas? Felet ligger sannerligen ej deri, utan i vår kreditlagstiftning.
Men du får icke tala dem till, ty då känna de igen dig; inte heller får du stadna qvar tills tidegärden är lyktad, utan skynda dig ut och rid tillbaka till eken, och kläd dig i dina gamla kläder, så inte din styf-moder märker något när hon kommer hem igen.’ Ask-ungen blef vid allt detta så innerligen glad, ty det var mången god dag liden se’n hon sist fick höra så vänliga ord. Hon aftorkade derföre sina tårar, tackade gäddan på det allra bästa, och lopp stigen fram emellan björkarne tills hon kom öfverst på berget. Vid hon nu tittade in i eken, såsom gäddan sagt henne, fick hon se hvar der hängde en skrud af klaraste silfver; jemte skruden hang en silfverne-sadel med silfver-betsel, och der utanföre stod en snö-hvit gångare, och frustade och gnäggade, och slog med hofvarne, så det rungade i hela berget. Nu kan man väl tänka huru den lilla blef till mods. Hon tröstade knappt se uppå silfver-skruden, så öfvermåttan präktig som den var, utan tänkte i början att allt ihop inte var annat än en dröm. Likväl gjorde hon som gäddan lärt henne, gick in i eken, afklädde sina gamla trasor, tog på sig den granna silfver-drägten, kammade sitt gula hår, och var så innan kort förvandlad, ifrån en trasig Ask-unge, till den fagraste stolts jungfru som någonsin red till hofva. När så det var gjordt, sadlade hon sin gångare och for till kyrkan, och syntes det när hon kom, alldeles som när en hvit sky drager fram på himlen. Som hon nu vandrade gången fram, och satte sig i bänken emellan sin styf-mor och styf-syster, flög der ett sådant sken öfver hela kyrkan, att allt folket vände sig om och tittade bara efter den främmande silfver-jungfrun; men den unge prinsen vardt så betagen, att han aldrig kunde vända sina ögon ifrån henne. Der var så rätt ingen som lyddes på presten, om inte den elaka styf-modern och hennes dotter; kan tro de skulle på något vis trösta sig att ingen ville se på dem.
Collegium i dess ofyanberÖrde Utlåtande framställt, det syntes ega företräde, sorn åsyftade att afskaffa ali grundränta å Såg-, qvarnarne, och att betrakta dem endast såsom Fabriks-inrättningar, deraf årlig bevillning , efter deras uppskattade värde, grundadt på afkastningen deraf, busbehofs-såg-. ningen likväl oberäknad, komme att, såsom för Fabriker i allmänhet, erläggas, samt i; Bevillnings-Förordningen regleras och bestämmas till ett sådant belopp, som motsvarade både den nu varande grundräntan och bevillliingen; vid hvilken Nådiga framställning E. K. M. tillika förklarat, i afseende på frågan, huruvida detta förs!ag'på redan skattlagd» Sågqvarnar borde tillämpas, att, då någon i behörig ordning antagen och fastställd skattläggnings-method för Sågqvarnar icke funnes, hvaraf åter syntes följa, att, om en sådan method blefve upprättad, densamma äfven borde för de förut varande Såg-qvartxarne tillämpas; då räntorna för alla sedan Ejcp^ZJtsk. För skag till urul. Skrif v. N.o ^63. y 1787 skattlagda Sågqvarnar, i anledning af den då väckta fråga om ny skattläggningsmethod för dessa Qvarnar, endast tills vidare oell, tills en sådan method utkommit, blifvit fastställda, och således ovilkorligen kunna förändras; och då den öfverklagade olika beskattningen egentligen eger rum för de redan skattlagda Qvarnarne, så att, med bibehållande af den dem påförda grundskatt, icke allenast samma ojemnhet i beskattningen, som förut, skulle qvarstå, utan öcken mängd frågor om nedsättning i räntan uppkomma, förorsakande kostnader för Qvarnegarne, och det med förändringen afsedda ändamål således föga vinnas; så har E. K. M., för sin del, ansett förslaget, om det skall antagas, böra i allo utföras, och således alla å Sågqvarnar förut verkställda skattläggningar förfalla, och dessa Qvarnar endast till bevillnings erläggande upplagas.
Det är nemligen endast ”skälig näpst för brott,” som 36 kapitlet 2 § Missgernings-balken tillåter husbonde ostraffadt tilldela tjenstehjon; och den af motionärerne antagna mening att ansvar för en af husbonde mot tjenare utöfvad misshandel icke skall ådömas, förr än tjenstehjonet blifvit lamt eller lytt, torde icke delas af domaremagten, hvilken det tillkommer att pröfva icke allenast huruvida tjenstehjonet gjort sig förtjent af strängare tillrättavisning, och hvarom husbondens uppgift icke lärer kunna antagas såsom bevis, ulan äfven om denna tillrättavisning öfverskridit gränsen af hvad som må anses skäligt. Sker annorledes, kan tjenstehjonet också på dess derom gjorda begäran blifva från tjensten skiljd. Med afseende sålunda å den förväntade ändringen i lagens stadganden om våld å person, och då Utskottet anser tidpunkten nu icke vara inne alt företaga den fullständiga omarbetning af tjenstehjons-stadgan och andra med den sammanhang egande författningar, som för genomförande af ifrågavarande reform är af nöden, samt då de skäl, Utskottet anfört emot upphörande af husbondes rätt att utdela husaga, äfven gälla i fråga om en lika rätts utöfvande af den, som af en ofta aflägse boende husbonde blifvit i hans ställe satt, anser Utskottet sig: icke kunna tillstyrka bifall till moiionärernes framställning om upphörande af eller inskränkning i husbondes rätt alt tilldela vårds - Santmans. Lagsamt Allm. Besvärsoch Ekon.-UIskottets Bet. N:o 42. 5 löst och försumligt tjenstehjon husaga; hvadan Utskottet hemställer: att motionerna i dessa delar icke mätte till någon åtgärd föranleda.
Den sorgsna jungfrun går i lunden, sätter sig i gräset med den snöhvita handen under kind; då får hon se sin käresta under linden och hon skyndar att räcka honom sin hand, bjudande honom sin tro och sin ära; men han, den trolöse, säger sig ej derpå sätta värde, och den öfvergifna klagar öfver verldens falskhet: ”Gud nåde den flicka, som tro skall en skalk!” (Arv. III. Man finner huru samma enkla motiv kan i oändlighet varieras. Det är den gamla historien, som dock evigt blir ny. Märkligt är, att kärleken i dessa dansvisor alltid framställes i en strängt sedlig form. Tager än kärleksbönen stundom en form, som denna: ”lägg mig på armen, så sofver jag väl,” så betecknas dermed det äktenskapliga förhållandet, ty ofvanpå följer: ”För dig vill jag lefva, för dig vill jag dö, För dig vill jag våga mitt hjerteblod röd.” (Arv. III. Förgäfves bjuder ynglingen silkesklädning, silfverspännen eller det röda gull, först då gifver flickan honom sin tro, när han fäster henne med guldringen ”Först till brud och så till skrud, Och så till redelig matrona.” (Arv. III. Också nämnes ofta i dessa visor uttryckligen brölloppet som slutet på kärlekshandlen. ”Guldkronan, den skall du bära, Och brud det skall du bli, Du flicka lilla kära, Det skall du få si!” (Arv. III. Om svenska folkleken i allmänhet anmärker Rydquist, att den har en sedesam, ehuru ändock frisk karakter, och att, om något sjelfsvåldigt vid utförandet då och då frambryter, så är detta sällan att härleda ur sjelfva kompositionens eget väsende. Väl anför han ett enstaka undantag i en pantomimlek, men anmärker rigtigt, att denna lek icke har något egentligt svenskt lynne, utan troligen har ett främmande ursprung35.
Men att med berörda ord afses endast ansenliga förbättringar, d. v. s. sådana, sorn kunna hänföras till ombyggnad, hvartill, enligt andra angående byggnadsoch underhålls-skyldighet utfärdade författningar äfven bör räknas påläggning af nytt tak samt brädfodring på gammalt hus eller annan beklädnad, hvarigenom dess framtida bestånd befordras, visar sig tydligt, då man jemför merbesägde § med äldre, i ämnet utfärdade lagar oell författningar. Redan i Uplands-lagens kyrkobalk, 2:dra llockcn, stadgades, att »sidan prestens hus äro val boin, tha skal prestön at busin gonia, at ther ej af vanrökt fordcrvins och boa läka a husum och dör före göra. Och allt thet han ma them boa eller bättra, göre thet a sin egen kost. Tha än busin tarfva inykin bomed vith, tha skulle bönder bonathin tilföra och kost föreholda och husm upbyggia;.■» Alldeles samma stadgande lörelinnes i samma ordalag uti lands-lagens kirkiubaik; oell genom Kongl, patentet den 20 Augusti 1C07 förordnades, med anledning af de klagomål, som försports deröfver, att presterne ville hvälfva underhållsskyldigheten på församlingarne, att »de utan försummelse skulle byggia låta, eller böta för hvarje hus de ej upbygt 7 mark. Finnes oek att allmogen byggt samma lius, och presterne icke hållit dem vid nrakt, med dörrar, tak och hvad aunat dertill hörer, då skola ock de böta.» 6 Lagsamt Ailm. Bett och Ekon Litsbol tens Helan'.ande, A:. 6. Genom Ilusesvns-ordningen af år 10,01 § 31, lörordnades sedermera, att r|»resten skall bota tak och dropp, och dör låta föregöra; men tarfva husen vnjcken förbättring', tå skola socknemän allt livad som behöfves tillföra och husen op by g g la på sin egen kostnad.»
Dessa skäl, hvilka blifvit antagna icke allenast af vårt lands utmärktaste rättslärde, Hr ExpeditionsSekreteraren J. G. Richert samt Juris Professorerna C. J. Schlyter och P. E. Bergfalk, utan äfven af Rikets nuvar:de högste Embetsman, H. Excellens Hr Justitie Statsministern C. E. Gunther, synas vara i alla hänseenden så väl grundade, att någon tvekan icke vidare bör upstå om rättmätigheten och fördelen af bördsrättens afskaffande. Bördsrättens upkomst härleder sig, som bekant ar, från den aflägsna forntid, då Staten utgjorde icke en förening af särskilde medborgare, utan en sammansättning af särskilde slägten. Jordegande rätten var då fästad mera vid slägten än vid person, så att den ena medlemmen af en slägt ej kunde minska den gemensamma odaljorden för den andra. Blef någon föranlåten att sälja sin jord, så skulle han bjuda den åt Ränderna, ty regeln var, att odaljord aldrig såldes utom slägten. Denna slägternas rätt, att köpa odaljord framför oskylda, är bördsrälten. Den ingick således såsom en nödvändig beståndsrätt i den allmänna odalrätt, som från sjelfva samfundsförbundet var oskiljaktig, men en sådan odalrätt finnes numera icke. Bonden deltager i Statens angelägenheter, icke såsom hufvudman för en slägt, utan såsom jordbrukande medborgare; det är icke för sig och sina skyldeman samt deras jordegande rätt, som han talar i folkförsamlingen — utan det är för det Svenska samhället. Då sålunda Statsförfattningen under tidernas lopp förändrat sig och tillintetgjort grunden för bördsrättens upkomst, böra äfven lagarne för enskild rätt ombildas i sammanstämmelse dermed. Den rättsprincip, som nu gäller i afseende på förvärfvande af egendom, fordrar oantastligheten af ett på god tro grundadt och andras rätt icke förnärmande laga fång. Den genom bördsrätten fortfarande osäkerheten i eganderätten under laga ståndstiden motverkar de fördelar i odlingsväg och annan industri, som eljest till samhällets och den enskildes båtnad kunnat vinnas.
Prot.-Utdrag dm 3 Pebrnan i858 l)en 3 Februari. Frän Höge. Preste-Ständet. S. D. Vid törn vad föredragning al Lag-Utskottets Utlåtande N:o 61, i anledning al gjorda anmärkningar emot vissa delar al' Utskottets Betänkande N:o 46, öfver ej mindre Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, angående utvidgad leligions—frihet och vissa dermed gemenskap egande ämnen, än äfven särskilda inom Riks-Stånden väckta motioner, stadnade Preste-Ståndet i beslut sorn följer: Författnings-förslaget, som börjar nederst å 1 1 sidan, afslogs, och beslöt Ståndet, för sin del, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med det i Domprosten Bringe reservation framställda förslag, alt Rikets Ständer, med anledning af de sekteriska och separatistiska rörelser, hvilka på flera orter inom riket i sednare tider egt rum, måtte i underdånig skrifvelse anhålla: f:o. Att Kongl. Maj:t i Nåder ville genom vederbörande embets-myndigheter låta anställa så fullständiga undersökningar som möjligt, angående så väl utsträckningen af dessa rörelser, som den trosbekännelse, de sekteriska och separatisterne antagit, den församlings-ordning. de inom sig kunna hafva börjat upprätta, och del uppförande de i sedligt och borgerligt hänseende i allmänhet visat sig iakttaga; 2:o. Att, derest genom dessa undersökningar nämnda rörelser å någon eller några orter skulle befinnas hafva nått den utsträckning, att de icke längre kunna anses såsom yttring af en tillfällig och snart ölvergående oro och förvillelse, Kongl. Majit då ville till Rikets näst sammanträdande Ständer i Nådig