Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Slå til med Yxan och dräp honom ihiäl, Thet kunna wij förswara medh godh skäl. Jon. Jagh gifwer tigh än een klinck på Nacken, At tu skall säga tu slap icke om snappen. Pet. Bär nu omkull tu långe dröön, Nu har tu fååt tin Tjufwa löön.” Bartholomæus och Philippus äro i Indien. Två indier tala om landets rikedom, dess många djurarter, dess handel m. m., men frukta förfång af den nya läran. De få se apostlarna och öfverfalla dem. Den ene slår Bartholomæus till döds med en stång, den andre ränner en knif i Philippus, så att ”Tarmarna sqwaala på marken all.” — Sc. 7. Mattheus har råkat in bland anthropophagerna. I denna scen når råheten sin höjd. En menniskoätare uppträder med följande tal Kan skee, godt Folk, j undre här, At min Buk något tjocker är. Jagh är een Man, som Folk upäter, Theras Kööt, Seener, Been och Märg jagh fräter. Een Man til Lijffz tager jagh hwart måål, Och een halff ther til, om jagh kan fåå. Twå har jagh uppswulgit i Dagh Thet gjorde jagh i lätteste lagh. Een slinker wäll efter, kunne jagh then få; Så blifwer min Buk något stindare än tå. Annan Mat kan jagh ingalunda lijda. När jag ej får Folk, min Mage han swider. Men Quinfolkz Kött är mächta godt; Jagh smakar thet hälst, när thet är rådt. Jagh må bekänna så sööt är thet, At man må slicka Fingren ther wedh.” Han får nu se Mathæus, som han dock tycker för gammal att äta. Mathæus söker omvända honom, men denne återkommer ständigt till sin buk och sin hunger, så att Mathæus utbrister: Bewara oss Gudh, hvadh säger tu? Een Epicureer ästu nu.
Som bonden yttrade dessa ord, steg jag ned ur kärran, och lyftade betydelsefullt min stadiga käpp, i det jag utlät mig: “Tror du att du förtjenar dina skjutspenningar dermed, att du låter mig sitta hela natten här på heden, eller tvinga mig att gå hela vägen till fots. Säg ut, hvad är det åt dig, och hvad fattas din eländiga krake – tala ut fort! eljest liqviderar jag på stället med den här!“ Och dervid hötte jag åt honom med käppen. “Ja, söta nådig herre! Det är svårt för mej te nu säga sanninga. Men si, det är så fatt, sir herrn, att här står inte rätt te; för si, det har stått ett stort slag här i forna tider, och – sir herrn – kungen vardt skjuten, han – men – si! han red på en hviter häst – och den hästen springer hvar natt söta nådig herre, slå mej inte – för sir herrn – den der hvita hästen springer hvar natt, vid midnattstid, just här tvärt öfver landsvägen.“ Jag sänkte käppen, spatserade framåt, och när jag skiljt mig på några famnars afstånd från kärran, hör jag till venster om mig en susning, liksom af en gryende storm. Och ett ögonblick derefter ser jag, klart och tydligt, en skön, snöhvit häst, med lång, fladdrande mahn, i brusande fart, och upplyst af det renaste månsken, simma eller flyga förbi mig och försvinna bland de af midnattens dimmor höljda marbuskarne på heden. I samma bok berättas om en vid namn “I “ följande, som händt honom under hans vistande vid akademien i Lund. “Jag bodde vägg i vägg med numera aflidne jurisdoktorn Collin, bekant i det allmänna för sitt deltagande i utgifvandet af våra gamla landskapslagar, och en ännu lefvande jurist S *, hvilka då ifrigt studerade tillsammans. Fönstren till våra rum, hvilka åtskiljdes af en vägg, utan dörr, och lågo på nedra botten, voro försedda med luckor, som hvarje afton omsorgsfullt tillskrufvades.
Jag uteslöt under pågående plenum, då den skriftliga delen af motionen uppsattes, ifrån dessa anteckningar, just för att undvika befordringsväsendet, en del speciella förhållanden och uppgifter till namnet af åtskilliga, så allmänna som enskilda verk, derinom åberopade om-organisationer och tjenste-indragningar under sednare tider skett; hvarigenom ock hvad som intogs så mycket bjertare kom att framstå och sanningen så mycket obehagligare att höra; men då jag numera är så godt som uppfordrad att låta grannlagenheten och undfallenheten, — hvarför man gemenligen plägar röna otack, — vika för sanningen af mina åberopanden och antydningar, (år jag icke vara tveksam om hvad jag bör och måste göra: eller att icke allenast efter mina anteckningar, ulan älven utur minnet i öfrigt ifrån min långa tjenstemannatid söka framdraga dessa fakta, med, så mycket möjligt är, likväl iakttagande af grannlagenhet, om ock blott för mig sjelf — och att icke belysa dem med några personligheter. Slutet af motionen finnes uti Betaniel intaget, hvarföre jag icke behöfver vidare, än förklara, det jag på fullt allvar äfven menat hvad jag deruti uttryckt; men man måste dervid lägga icke större vigt uppå slutreflexionerna, än å början af det visserligen till en del in absurdo yttrade (eller då första gången det framkastade i den vägen förekommer, dervid motionären sjelf förklarar: »Hvarthän detta dock i längden skulle bära, inses nog, i fall man vill se med öppna ögon»); »bort derföre, så gerna först som sist, med alla bestämmelser af examina och betyg samt kunskapsprof i och för inträdes vinnande uti statens och enskilda verk;» dessa quasi orlofssedlar, hvilka mången gång icke äro mera att fästa sig vid, i afseende å verklig skicklighet och särdeles framtida duglighet för tjenstemanna-aspiranten, än de, åtminstone uti Stockholm i allmänhet, utfärdade tjenare-orlolssedlarne. Må man ursäkta mig jemförelsen, då den nog ändock är sann och riktig.
Rya anstäldt åtal, för det han, som för andra resan fylleri i kyrka’ under gudstjenst utstått det honom, i brist af böter, ålagda kroppsstraff, och derefter den 12 Maj nämnde år under bevakning blifvit inställd i Härryda församlings kyrka, för att derstädes undergå den honom tillika ådömda uppenbara kyrkoplikt, vid berörde tillfälle skall varit af starka drycker öfverlastad och vägrat att kyrkoplikten sig underkasta, HäradsRätten, genom utslag den 1 derpåföljde Juni, sig yttrat och ansett Jonas Persson, oaktadt hans nekande, lagligen öfvertygad att vid ifrågavarande tillfälle hafva varit i rusigt tillstånd och derjemte visat motsträfvighet att kyrkoplikten fullgöra; hvadan,Härads - — 53 — Rätten, som vid detta förhållande funnit den i 3 Kap. 4 § Missgerningsbalk en stadgade bestraffning för den, sorn kommer drucken i kyrka, icke kunna Jonas Persson åläggas, deremot, med åberopande af Kongl. Förordningen den 24 Augusti 1813, 6 § i nyssnämnde Kapitel och Balk samt Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, förklarat honom skyldig icke allenast att böta för fylleri tredje gången 13 R:dr 16 sk. och för sabbatsbrott 3 R:dr 16 sk., tillhopa 16 R:dr 32 sk., utan ock att, för motsträfvigheten att undergå uppenbara kyrkoplikten, straffas med fängelse vid vatten och bröd i åtta dagar samt i följd deraf, jemlikt sist åberopade Kongl. Författning och 5 Kap. 4 § Sira(fbalken, i ena bot umgälla sina brott med tjugofyra dagars fängelse vid vatten och bröd; hvarefter han ånyo borde inställas i Härryda kyrka för kyrkopliktens undergående; hvilket HäradsRättens utslag, dermed den sakfällde slutligen förmält sig vara nöjd, sedermera i vanlig ordning blifvit till verkställighet befordradL
Riksbankens förvaltning samt kontrollen deröfver blefve nemligen enklare; penningtillgången blefve jemnare utbredd öfver hela riket; folket finge ett mynt i stället för de nu otaliga sedelslagen, genom hvilka ofta nog tillskyndas gemene man obehag och förluster; vinsten af privatbankrörelsen har hittills företrädesvis tillfallit de rike eller de mera bemedlade, men den föreslagna bankordningen skulle, genom den större räntevinst, Riksbanken bekomme ä de större kreditiverna till flera filialbanker med mera utsträckt rörelse, äfven tillskynda de obemedlade och de fattige sin andel i det sålunda en större summa ur Riksbanken kunde ärligen användas till skattelindring eller till allmänt gagneliga företags befrämjande. Jag anhåller vördsamt om remiss till vederbörligt Utskott, Stockholm den 22 November 1862. P. G. Alander. JW 41. Motioner i Borgare-Ståndet 1862. Af Herr Alälldcr! Om pension för Bataljonsoch Stadsläkaren i Skara Johan Peter Högselii enka och tre ogifta döttrar. Rikets Ständer hafva i alla tider med ädel menniskokärlek omhuldat enkor och faderlösa efter Embetsoch Tjenstemän, hvilka i det allmännas' tjenst offrat sin ungdom och mannaålder åt en gagnande verksamhet inom allas vårt älskade fädernesland; och då desse uti lifstiden ej innehaft de indrägtigare befattningar, hvilka medgifva ett öfverskott, hvarmed en liten sparpenning eller pension kan beredas deras efterlefvande anhöriga, antager utöfvandet af denna menniskokärlek en ömmare beskaffenhet på samma gång som den, med fästadt afseende på Statens förhandenvarande tillgångar, lättare kan utöfvas, enär lefnadsvanor hos anhöriga efter en man, som i lifstiden haft små tillgångar, alltid äro så tarfliga: att Rikets Ständer med ett obetydligt pensions-anslag då kunna både lindra bekymmer och för deras ålderdom till och med bereda ett välsignadt lugn med en ringa summa. Det är på denna grund jag vördsammast vågar motionera: att Rikets nu församlade
Jag finnér mig derföre inskränkt till att framställa några tvifvelsmål och begära några uplysningar, emedan jag ieke föreställer mig att motionen kan vinna bifall, innan de förre blifva undanröjde genom de erforderliga upiysningarnes meddelande. Jag frågar då först om det kan vara motionärens mening att återväxten å alla våra skogar, utan afseende på deras nordligare eller sydligare klimatiska läge, ändamålet för deras användande, de trädslag hvaraf de bestå eller den jordmån hvarå de updragas, skall vara beräknad för jemnt 100 år? Sannolikt medgifves undantag; men under hvilket förhållande som helst är det klart, att lagen icke kan bringas i verkställighet, med mindre skogarne blifva upmätte på karta och taxerade, samt, så framt meningen är att trakthuggning öfverallt skall införas, jemväl dertill indeldte. 1/6 Den 10 December. Hvem skall bekosta denna förrättning? Sannolikt åtager sig ' Staten icke utgifterne derför; men är det billigt att ålägga den enskilte sådane kostnader, i ändamål, att Staten må kunna utöfva en kontroll öfver hans enskilta hushållning? Jag tror det ej! Af hvem skall denna upmätning bestridas? Tvifvelsutan af jägeribetjeningen. Men månne denna är nog talrik och har nog tid öfrig för att fullgöra ett sådant npdrag inom en tiderymd, som icke vore alltför obegränsad? Motionären har icke heller upgifvit hvem som skall hålla band öfver det antagna hushållssättets genomförande och lagens verkställighet. Jag älskar emedlertid att tro, det han jemväl vill tilldela detta updrag åt jägeribetjeningen, ty att göra kommunerna till vårdare af enskilte skogar, eller medgifva dem rätt att åtala öfverträdelser, eller gifva dem andel i böter; det är, må man derom göra sig förvissad, första steget att förvandla de enskilta skogarne till allmänningar.
Att pressen vuxit Styrelsen öfver hufvudet är dessutom dess eget fel, sorn icke förstått uppfatta dess vigt och betydenhet. Di t torde dessutom icke vara så svårt , som Styrelsen tyckes föreställa sig, att finna understöd hos pressen, då mera sans och mera försonande och conservativ anda under sednaste period utmärkt sjelfva oppositionspressen; och detta har inträffat i en tidpunkt, dä, i följd af >838 års händelser, tryckfriheten de facto, om icke de jure, varit oinskränkt. Detta styrker den 134 Den i Juli e. m. öfvertygelse jag alltid hyst, att hos de lugnare, laglydiga och ordningsälskande nordiska nationerna tryckfriheten är oskadligare, ju friare den är. Styrelsen har blottställt sig för beskyllningen att vara inconstitutionel; den har gjort sig skyldig till en annan föga mindre besvärande, den, att vara innationel. Hos hvarje nation finnes vissa sympathier, vissa fördomar, dem ingen Styrelse ostraffadt trotsar; att Svenska Styrelsen förbisett detta — är, jag medgifver det, en slags ovillkorlig följd af en tilldragelse, som spelat den märkvärdigaste röle i nuvar. Styrelses annaler, nemi. iSt2 års politik. Här är icke tillfället att politiskt bedomina densamma , jag inskränker mig till det yttrande, att den varit mindre olycklig och tadelvärd i sjelfva saken, än den blifvit genom följderna , samt nödvändigheten och sättet att försvåra densamma; denna politik, riktig eller oriktig , kunde icke undgå att vara inpopulär hos nationen, den mördade på sätt och vis hela vår gamla historia, den öppnade en ny epok, den vi hvarken kunnat eller velat uppfatta. En nation, som på en gång spelat en så skön , så lysande och så mäktig töle , skall naturligtvis länge bländas deraf; en vis Styrelse hade vördat och menagerat detta förhållande; omöjligt blir det i alla händelser att förmå nationen alt älska det de hata, att uppväcka sympathier, der endast antipathier anträffas.
af Geijerstam. Hvar förf: an vill finna bot för den befarade omstörtningen, f&amp; läsaren icke klart för sig. An synes hon vilja, att qvinnan afstar från det högre aktenskapsidealet och går tillbaka till den förflutna. tidens %s&amp; att blott äktenskapet blir af, så ar det icke s5 noga med dess idé. Än atergår hon till den Geijerska satsen, att qvinnan bör tillerkännas all frihet, men afstå att begagna den. Slutligen replierar hon på utvecklingsläran, hvilken, emedan den ej vågar riikna på ett lif efter detta, skall s % mycket mer arbeta förädlingen af jordelifvet och slutligen lyckas att bereda hvar och en, man och qvinnor, sin ratta plats, bevara modern åt familjen, radda barnen undan skolan och dana ett hem utan vank. Nästan samtidigt med fr. Key och drifken af snarlika farhagor, framträdde i Finsk ' I ' idskrift dr Jarl NageZstnm och uttalade der naturHan har dervid framstalt vetenskapens veto öfver qvinnofrågan. äktenskapet s %som för qvinnan Z~szIppg~tea qquand ilrPt~ze, inför hvilken alla andra lefiladsmal, u,ven den ogqta y~~ittnans, maste vika eller frivilligt offras, men hvilken ocksa i sin ordning måste offras c$cr helt och hållet uppg % i moderskapet. Modern har nämligen, enligt dr. H. att, med undantag af existensmedlens anskaffande, ensani bara d l omsorg och allt ansvar för hemmets och barnens uppfostran. Den äkte mannen och fadren spelar deremot inom förfins idedfamilj en ytterst obetydlig och underordnad rol. Han skall vörda hustrun-moderns höga mission samt arbeta och strida för att efter förm2g.a förse hcnnc och ~ h e n n e s barn ~ med lifvets nödtorft, söka förbiittra lagarne till hennes förman, men någon lifsgemensliap, något samarbete mellan makarne namnes aldrig. Icke heller yttras ett ord om hustruns uppgift i förhållande till mannen.
Han har dock icke velat påstå, ali stadgandet 0111 skyldighet att i omförmiilda fall ställa borgen vore onyttigt, helst den, som drager en sak under högre Rätts pröfning, syntes böra försäkra sin vederpart derom att denne ej varder lidande genom sakens fullföljd, i händelse skäl dertill ej är; men deremot förekommo dock ålskillige omständigheter, som, efter motionärens åsigt, tala emot bibehållande af ofta nämnde stadgande, nemligen att ifrågaställde borgen ej kunde afse annat än rättegångskostnad, hvilken likväl vanligen vore så obetydlig, att någon borgen derför ej är behöflig; att dessutom, så vidt motionären kunnat erfara, någon talan, på grund af ifrågaställde borgen, aldrig blifvit förd, hvadan samma borgen ej eller kunde betraktas annorlunda än såsom en tom formalitet; samt alt den, vid sådant förhållande, vore desto mera olämplig, som fel vid uppsättningen deraf lätteligen kunde begås, hvilket hade fataliers förlust till följd. Då Lag-Utskottet, hvars yttrande i anledning af förenämnda framställning blifvit infordradt, tagit i öfvervägande de skäl, som, efter hvad motionären sålunda uppgifvit, tala för och emot bibehållande af förenämnda stadgande, har Utskottet funnit de förra företrädesvis förtjena afseende. Föreskriften om skyldighet för den sorn från Under-rätt. vädjar, att ställa borgen för kostnad och skada, har, på sätt motionären rätteligen anmärkt, till ändamål all försäkra den klagandes motpart om ersättning för det lidande, honom kan tillskyndas genom obefogad klagan; och på sådan grund hafva de framställningar, som i förevarande syftning blifvit vid sist förflutna riksmöten gjorda, jemväl af Rikets Ständer förkastats. Det skulle dessutom ej vara lämpligt att upphäfva ifrågaställa stadgande, men bibehålla det i 30 Kap. 3 § Rättegångs-Balken meddelade, att den, som fullföljer underdånig (alan emot Hofrätts dom, bör sälta borgen för den kostnad och skada, som Kongl. Maj:t kan döma honom skyldig att gälda.
Uti de orter der Hemmansågarne för deras skogshushållning finna nödigt förbjuda sina Torpare att bränna; der efterlefves författningen, ty Husbonden år den enda som deröfver kan vaka med framgång; uti skogsbygder åter, der ägaren gerna unnar och såleder icke sjelf förbjuder sina Torpare bränna; der brytes Författningen dagligen. Ifrån den olyckliga tidpunkt, då Kronobrånnerierne gjorde det till en i Regeringens åsigter för tillfället patriotisk dygd, att supa och onaturliga straff ålades den som förvandlade sin egen säd till brännvin, hafva förbrytelser emot Brännvins-Författningarne i Allmänhetens ögon så förlorat anseende af brott, att endast fiendskap, hat och afund föranleder deras angifvande, och att falska eder i dessa mål förlorat allt det vederstyggliga, de förut allmänt Sl2 Den 28 FebrUarii, ägde. Kronobetjeningen nu för tiden, beifrar derföre sällan dessa förbrytelse oftare, än angifvelse dertill tvingar dem; uselt och illa lönt emottager den hellre en årlig genant af de Torpare sorn vilja bränna, än ådrager sig allmänt hat, och uppbär således, om ej alltid och på alla ställen, dock ganska ofta en afgift, den Torparen mycket hellre betalte till Staten, ty derigenom vunne han en laglig tillåtelse till hvad han i smyg och med räddhåga, men lika flitigt idkar. Jag föreslår derföre den förändring, eller det tillägg uti Brånnvinsbrännings-författningen, ”att hvarje Hemmanselter Gods-ägare, sorn finner att dess Torpare med nytta för dem och utan skada för ägaren kunna tillverka bränvin , må äga rättighet vid Mantalsskrifningen till denna frihet anmäla alla af dem som han sjelf för godt finner och hvilka åtminstone böra hafva 16 kappars årligt råg-utsäde hvardera i de sålunda anmälte Torpare skulle vid BeredningsComit t éerna taxeras till afgift efter deras jordrymd i likhet med deremot svarande hemman och pannerymden jemte afgiften för den, afven i samma propotion stadgas. Jugen annan ån agaren sjelf, således icke Arrendator borde vara berättigad göra en sådan anmälan.
Trots detta enahanda, är likväl en skolexamen någonting i hög grad fängslande och intresseväckande. Det vore sorgligt, om så ej vore förhållandet. Men tyst! Inspektor schohe h a r intagit katedern. Han står där i fullt medvetande, som det tyckes, om hela sin uppgifts ansvar. Allvarliga, men ock faderligt milda fara hans blickar fram öfver den hufvud vid hufvud tätt slutna salongen af barn och ynglingar. Allas ögon lita till honom och motse med spänd väntan hvad som komma skall. Ett doft rykte om hvarjehanda oarter, begångna under den flydda lästerminen, flyger snart man från man omkring i den stora salen. Man undrar, men tror knappt, att den gode inspektor skall töras vidröra så ömtåliga ämnen. Det vore kanske att väcka oro i sinnena och uppröra minnen af sådan art, som bäst förtjäna att begrafvas i glömskan genom ett skoltal af det slag, som underrättar det ärade auditoriet, att allt står väl till. Nej, slikt tal kan man ej vänta sig nu efter denna termin, då Karl X., Petter Y. och Valdemar Z. så komprometterat ungdomen; det vore att alltför nära prisgifva sanningens auktoritet. Men en lärd vetenskaplig afhandling, som endast uppfattas af lärarekollegiet, » vittnena » och några få andra, men som far de ungas hufvuden förbi, medan dessa otåligt sucka: » ack, om han snart ville sluta »; eller ock ett med vältalighetens blomster rikt siradt loftal öfver ungdomstiden med dess drömmar om lycka, glädje och oskuld, ett 227 tal, som helt visst skall anslå mera känslofulla än allvarliga sinnen och göra ungdomen till dagens hjältar, allt mera stolta och själfförnöjda. Men man bedrager sig. Inspektor h a r fattat sin uppgift mycket sannare, mycket allvarsammare, Man märker snart, att han vet mer, än mången önskat. Under talets gång, som stiger i värme och kraft, framgår det ovedersägligt, att han undersökt hvarje vrå i skolan, hvarje skrymsle i ynglingahjärtat. Intet dam får finnas där, intet orenande stoft.
Då, till vinnande af detta sistnämnda ändamål, det måste blifva oundgängligt, att de till Arbetsoch Corrections straff förfallne personer finna sig i saknad af de förmoner, dygdige Medborgare åtnjuta, hvilken saknad skall blifva det väsendtligaste medlet till väckelse af deras omtanka atc ånyo göra sig skicklige och värdige af hvad de för sig förverkat , anse Utskotten dermed icke vara förenligt, att, på sätt Herr Berghman föreslagit, nyttja bemälte personer till tjenstgöring såsom Sjömän på Rikets Handels - Fartyg) under hvilken tid de skulle komma att dela lika fördelar med den öfrige delen af besättningen å Fartygen , bestående af frie och sedlige Medborgare, samt deruti icke finna annan åtskilnad, än att de, efter hvad Herr Berghman velat antaga, skulle, då Fartygen voro i hamu, hållas inspärrade, inen hvilket troligen blefve i verkställigheten svårt om icke aldeles omöjligt. Enär nu härtill läggas de omständigheter, hvilka af de flere Ledamöter utaf Höglofl.
De detta ärende rörande handlingar skola meddelas det Rikets Ständers Utskott, som med frågan kommer att ega befattning. Kongl. Majit förblifver Rikets Ständer med ali Kongl. Nåd och Ynnest städse välbevågen. Datum ut supra. OSCAR. Ludv. Almqvist. Kongl. Maj-.ls Nådiga Proposition N:o 11. 29 Utdrag af Protokollet öfver Civil-Ärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen uti Stats-Rådet ä Stockholms Slott den 26 Februari 185 7. Närvarande: Hans Excellens, Herr Justitie-Stats-Mioistern, Gunther, Hans Excellens, Herr Siats-Ministern för Utrikes Ärendena, Friherre Lagerheim, Siats-Råden: [Fallensteen, Gripenstedt, Grefve Mörner, Ulner, Anjon, Almqvist och Friherre af Ugglas. Föredragande Departements-Chefen, Stats-Rådet Almqvist, uppläste slutligen till justering de, i öfverensstämmelse med Kongl. Majlis förut fattade Nådiga beslut, uppsatta förslag till Kongl. Maj:ts Nådiga Propositioner till Rikets Ständer, nemligen: 2:o i fråga om inrättande af ett Landtbruksinstitut i Skåne; och behagade Kongl. Maj:t, jemlikt Siats-Rådets underdåniga tillstyrkande, i Nåder gilla berörda förslag, sådana de finnas della protokoll hilagda, samt befallde alt Nådiga Propositioner, i enlighet dermed, skulle till Rikets Ständer afgå. Ex prolocollo Vo//rath Ekström. Bilt. till 11. St. Brot. 1856 & 1857. 1 Sami. 1 Afd. 2 Band. 7 Haft. 5 STOCKHOLM, tryckt hos Isaac Marcus, 1857 Kongl. Muj:l.i Nådiga Proposition N:o 72. t Ank. lill Exp.-Utsk. den 24 Mars 18S7, kl. 42 f. m. KONGL.
Efter motionärens åsigt vore det nemligen lämpligare, att afskrifterne eller den så kallade duplett-akten utlemnas till dem, hvilka erhållit förtroendet alt vara sysslo män, Lag-Utskottets Betänkande M 29. män, enär desse, med hvilka borgenärerne hade närmare beröring, behöfde jemn tillgång till handlingarne i konkursen; men denna åsigt delar dock ej Utskottet. Skälet till konkurs-lagens omförmälda föreskrift är det, att borgenärer behöfva taga kännedom af handlingarne i konkurssak för, bland annat, granskning af väckta anspråk samt framställning och besvarande af ömsesidiga anmärkningar. Borgenärerne äro ock här städse att anse som hvarandras vederparter, men vid sådant förhållande kan det ej vara lämpligt, att sysslomannen, hvilka vanligen utses bland borgenärerne, berättigas att taga vård om handlingar, hvarpå deras vederparters rätt kan bero. Denna omständighet hafva stiftarne af gällande konkurs-lag ej kunnat förbise; och derföre hafva de visligen föreskrifvit, att konkurs-handlingar skola städse finnas tillgänglige för borgenärer på ett sådant ställe och under sådan vård, att den enes granskningsrätt ej i någon mån blifver beroende af den andres; och vidare torde ej behöfva anföras till stöd för Utskottets vördsamma hemställan. om icke ifrågaställda § må förblifva oförändrad. Stockholm den 31 Mars 18S7. Bih. till B. St. Brot. 1856' å 1857. 7 Sami. i A/d. 12 Haft. 1 STOCKHOLM, tryckt hos E. Westrell, 1857. Lag-Utskottets Utlåtande M 30. t N:o 30. Ank. til! Exp. Utsk. den 12 Maj 1857, kl. 1 e. m. Vtlåtande. i anledning af gjorda anmärkningar emot Utskottets Betänkande N:o 9, öfver väckt motion om förändring af 15 Kap. 4 § Giftermålsbalken. Berörde anmärkningar äro framställda inom Höglofl.