Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Man påstår att denna erotiska kontemplation, detta försänkande i en salig förgätenhet af allt utom det älskade föremålet är det mest utmärkande kännetecknet på sann kärlek. De älskande harmoniera så fullkomligt med hvarandra att de ej behöfva ord för att tolka sina känslor. Vi lemna derhän rättmätigheten af detta påstående, och vilja blott anföra en observation, hvilken vi gjort, den nemligen, att dylika fall af »erotisk kontemplation» oftast och nästan uteslutande förekomma under varma sommardagar. Vi äro långt ifrån att dermed vilja insinuera att den der »saliga förgätenheten af allt, utom», etc., den der heliga tystnaden, i hvilken känslornas språk blott är smäktande blickar, endast och allenast härrör af maklighet. Men å andra sidan anse vi alldeles för strängt deras omdöme, hvilka påstå att den konverserande kärleken blott är ett flyktigt tycke, som de båda parterna med tillhjelp af sin fantasi och granna ord söka uppskrufva till en skenbar passion. Det medgifves att någon gång detta kan vara förhållandet, men ingalunda alltid. Våra sällskapsförhållanden framkalla såsom nödvändig konseqvens att tvänne älskande på tu man hand söka behaga hvarandra på samma sätt som de göra det i sällskaper, det vill säga genom att visa sig underhållande, fyndiga, qvicka. I samma mån som med civilisationens stigande de stora passionerna försvinna och tycket och kurtisen tränga in på kärlekens plats, måste de älskande nödvändigt konversera för att ej ledsna vid hvarandra. Vare nu härmed huru som helst, medgifvas måste att den talande kärleken, om den än icke rör oss, åtminstone roar mera än det tysta, drömmande slaget. Öfverlemnande för öfrigt åt herrar filosofer och psykologer att närmare utveckla förhållandet mellan den konverserande och den icke konverserande kärleken, gå vi vidare i berättelsen. Victor och Albertine fortforo att stillatigande berakta hvarandra med det egna lugna välbehag, som är nog isigt. Henning och Aurora fortsatte sitt samtal, ehuru detta, från att vara blott en öfverläggning såsom nämdt är, nu erhållit en mera känslofull anstrykning. De talade om huru de framdeles skulle inrätta sitt blifvande hem.
Men när i våra dagar en författare skildrar, med det mest otvetydiga hat mot uselheten, Andra franska kejsardömets humbug och ruttenhet — då är det svårt att skrifva satirer. Blir skildringen drypande af smuts — icke är det författarens skuld. Det finnes också ett annat slags smuts som gouteras af goda idealister: det är den förnäma smutsen. Det är den som på klingande vers hånar motgången, lofsjunger våldet,prisar ofördragsamheten. Det är den sorten som prisbelönar och prisbelönas. Man har äfven förebrått realisterna att de med förkärlek behandla en enligt idealisternas mening betydelselös fråga, nämligen förhållandet mellan könen. Frågan behandlas, det är sant, med förkärlek af dem, som inse att nämnda förhållande utgör en af de vigtigaste faktorerna i menskliga lifvet och emedan detta förhållande just i våra dagar håller på att utredas och de båda parternas ställning klargöras. Men realisterna gå till botten med saken, taga den allvarligt och finna frågan för hög att kunna falla under skämtet! Några omständigheter som icke idealisterna tagit i betraktande äro: man träffar aldrig realister strängande sina lyror, ty de hafva också lyror, vid kungliga tafflar; man hör dem aldrig när det är frågan om att täfla om en briljanterad snusdosa eller en medalj; man träffar aldrig deras namn, såsom man träffar idealisternas, bland deras som göra affärer i falsk patriotism. De hafva sålunda sina idéer för sig och äro dessa icke så vinstgifvande så kunna de väl ändå få räknas som idéer, då de kunna besjäla menniskor att skrifva och handla mot sina egna jordiska fördelar och för andras. Till slut: ett råd från en ryktbar realist till våra unga och gamla idealister, ett råd som aldrig blir gammalt om det ock numera ej är nytt! ” Prosa är Dock menskolifvets grundval och dess kärna, En formation utaf granit, den äldsta, Den refbensbyggnad, hvarkring jorden satt sig, Som sammanhåller hennes dolda djup Och bär, på bergfast rustning, opp de yngre, De lösare jordhvarfven, och bland dem Förnämligast de grönskande, de rika, Der dikten anlagt sina blomrabatter, Och näktergalar slå i lundens kronor,
Darrande i hvarje led, vände jag mig skade mig så klart i örat, att jag inte visste om som du ser, är mitt!" åter. Jag såg inte mer sali' far men hans röst hvidet var dröm eller sanning, "Kathrina, blodet 44 Arvid. föranledd endast af edra beständiga tankar på min far, och er motvilja för Haraldsons. Fru Arnman. Jag sade mig visserligen sjelf så, att en synvilla eller en dröm, har ingenting att betyda. Men jag drömde knappt, ty jag var straxt vaken. Jag slumAck min mor! det var ju blott en dröm, rade ånyo, och åter framstod samma syn för mina ögon. Då framkom plötsligt farbror Pehr, och bortne på pannan. Vid denna syn, trängde ett ovil torkade blodet från brudens kinder, och kysste henkorligt utrop öfver mina läppar, och sedan var det förbi med min sömn under hela natten. Tänk nu sjelf efter betydelsen af denna uppenbarelse, min son. Jag vet att Farbror Pehr önskar din sällhet, som sjelfva drömmen, fastän oredigt, tycktes bevisa; säkert skall han förena sig med mig, och bedja dig, på ett annat håll uppsöka dig en brud, föra henne i mina armar, och jag skall välsigna henne, såsom min dotter. Arvid. briella, afsäger jag mig äfven hvarje anspråk på någon annan maka. Henne, allena, älskar jag, och henne måste jag tillhöra, eller ingen! Fru Arnman. väl var en medelbar orsak till din fars sista färd, och derigenom äfven hans olyckliga slut? Arvid. Jag vet, min mor, att ni afskyr gubben HaraldDu vill således äkta dottren till honom, som likNej, min mor, nej med förlusten af Ga 45 son, och äfven jag, kan inte heller tåla honom; men detta skall likväl aldrig försvaga min kärlek till hans dotter, som inte bör få umgälla fadrens missgerningar. Och dessutom, har hon en bror och en svägerska, som förtjena er, och hvarje rättskafvarelser, kring våra nakna klippkuster, höres inte fens menniskas högaktning. Huru många olyckliga dagligen välsigna dessa makars oegennyttiga ädelmod? Och huru mången vacker handling, pryförra än må hafva varit?
Det kan ock med säkerhet förutses, att det af Utskottet i 2 puncten föreslagna sätt, att besigtningarne skola af Kronobetjenle hållas å dagar, som långt tillförene blifvit af annan auctoritet bestämde, skall vålla många uppskof och inhibilioner i dessa förrättningar, då Syneförrättaren af andra, hastigt och dagligen förefallande göromål vid urtima ting, Kronoskjutsningar och andra ärenden, som måste fortgå, blifver ifrån inställelse hindrad. Dessa förhållanden visa nödvändigheten, att, likasom besigtningar å Militiaeboställen hållas af MilitairStatens egna tjenstemän, äfvenså bör ock med EcclesiastikStatens hemman hädanefter i den delen förfaras, på samina sätt, som intill år 1824 skett. Emot sådane besigtningars rätta egenskap är alldeles stridande, hvad Utskottet 184 Den ig Februarii t', rn. i 5:te puncten föreslagit, att i Synings-Instrumentet böra dervid befundne brister värderas och i penningar utföras, samt viss tid till deras iståndsättande föreläggas. Endast vid laga syn, som eger Domsrätt å Prestegård, kap och bör sådant stadgande äga lura. Jag hemställer vördsamt, om icke desr s.a emot Betänkandet gjorde anmärkningar jnå till delsammas återremitterande förr anleda. Uppå derefter af Hans Excellence Herr Grefven och Landt Mar skalken framstäld proposition, blef EkonomiUtskottets ifrågavarande Betänkande, på grund af de dervid gjorde anmärkningar, af Ridderskapet och Adeln till Utskottet återremitteradu Föredrogos å nyo och biföllos följande Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskottets den 28 sistlidne Januarii afgifne, samt den 3 dennes e. m, på bordet lagde, Betänkandcn: N:o 44- I anledning af väckt fråga om rättighet för enskilde jordegare, Byalag och Städers Borgerskap, att, utan hittils brukr liga omgångar, anlägga Bégrafningsplatser.
Utom den lättnad, som härigenom bereddes Rikets Ständers Revisorer vid deras gransknings-förrättningar, skulle en sådan hufvudbok blifva af väsendtlig nytta vid förvaltningen af kassan och vid derå skeende anvisningar; och torde den ersättning, som synes böra härför räkenskapsföraren såsom arfvode tilldelas, lämpligen kunna af kassans tillgångar bestridas. Revisorerne hafva emellertid låtit, med ledning af ofvannämnda räkenskaper, uppgöra ett omslut af kassans inkomster och utgifter under de båda revisions-åren, enligt följande tabell: - 49 Debet: år 1852. år 1853. Bodans från föregående år: Afgift för mulbete å Jcrono-skogar, m. m. 554: 8. — 759:35. 5. Balans från föregående år: — Utgifter: Någon anmärkning vid kassans förvaltning har icke hos Revisorerne förekommit, och äro de i Kongl. Ränte-kammuren förvarade säkerhetshandlingar för kassans utgifna lån af Revisorerne inventerade, dervid desamma befunnits vara i god ordning. Jfitgtl&eesse-medlem Uti Dess nådiga stadga, angående jagt och djurfång, af den 13 April 1808, förordnade Kongl. Maj:t, bland annat, att, till nödiga utgifters bestridande lör rofdjurs utrotande, en jagtkassa i hvarje län skulle inrättas; och, för anskaffande af nödiga medel härtill, anbefalltes Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i länen, att i hvarje härad höra invånarne, om de, emot befrielse från dem åliggande byggnad och underhåll af varggårdar och varggropar, ville, till fond för en slik kassa, af hvart helt mantal, utan afseende å jordens natur, erlägga 2 sk. om året och af mindre mantal i samma förhållande efter deras Storlek. På detta sätt uppkommo nu befintliga jagt-kassor i länen.
N:o 168., Ånk. tilt Exp. Utsk. d. ij April i84r, kl. u f. ed; Utlåtande öfver de worn Trenne Riks-Stånd gjorda anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o 143, angående de grundery som böra tjena till efterrättelse vid pensionering af Batikens Embetsoch Tjenstemänj Vaktbetjening och Konstidkare. Från Ridderskapet och Adeln , Preste-, samt Bonde-Stånden har Utskottet erhållit återremiss å ofvanberörde af Borgare-Ståndet bifallna Betänkande, med förslag till de grunder, som höra tjena till efterrättelse vid pensionering af Bankens embetsoch tjenstemän , vaktbetjente och konstidkare. De framstälde anmärkningarne åsyfta följande ändringar uti omförmälda förslag, nemligen: 1:0 alt uti den andaa af de i förslaget upptagna §§:ne måtte i stället för orden: ”70 års ålder eller tjenat 5o åi8*, införas: ”70 års ålder och tjenat 5o år”; 2:0 att för tjenstemännen uti förste tjenslegraden måtte bestämmas enahanda pensionsrält, som för tjenstemännen inom öfrige grader blifvit föreslagen; Banco-Utskottcts Vt låtande, N.-o 168. 5 3:o att det moment, som innefattar rättighet för Banco-Fullmägtige alt före uppnådda lefnadsoch tjenste-år förflytta en tjensteman på Pensions-stat, måtte dels i början erhålla följande lydelse:
A:o 289- 223 gående begärd undersökning i afseende pu Dylta Svaf velbruk. S. A. K. Vid öfvervägande af hos R. St. vackt fråga om Kihls, Axbergs och Hofsta Frisocknars befrielse från utgörande af åtskilliga prestationer lill Dylta Svafvelbruk, hafva R. St. inliemlat, att, sedan den undersökning blifvit verkställd, hvilken E. K. M., under den 14 Junii 1S£ 4»* Nåder anbefallt alt hållas vid nämnde Svafvelbruk, i anledning af R. Sl:s vid 1809 och 1810 årens Riksdag gjorda underdåniga hemställan om lindring eller befrielse för ifrågavarande Frisocknar från de dem till Svafvelbruket åliggande tjenstbarheter, E. K. M., genom Resolution af den 5 September iSi5, i Nåder föreskrifvit de jemkningar i samma tjenstbarheter, som borde och kunde ega rum, utan att Kronan med högre betalning än dittills, för det Svafvel, som Brukslnteressenterne åligger att leverera, varder betungad; äfvensom att E. K. M. sedermera, uppå gjord underdånig ansökning om närmare förklaring af högstberörde Nådiga Resolution, i afseende på Frisockne-hemmansegarnes hembuds-skyldighet af Ved och Kohl till Bruket, under den 22 Maji innevarande år, förklarat Sig vilja deröfver framdeles i Nåder utlåta. Men då R. St., uti underdånig Skrifvelse af den 29 Mars 1810, bland annat, äfven anhållit att få pröfva och fastställa de Förslag till Frisocknarnes roterande eller beläggande med Rotefrihets - 224 Exp. Utsk. Förslag till und. Skrifv. N:o 289. afgift, som R. St. förmodade en då begärd UndersökningsComite, skulle afgifva, och R. St:s mening, att Frisocknarne borde roteras, blifvit i berörde underdåniga Skrifvelse framställd; så, enär något sådant Roteringsförslag icke ännu blifvit R.
Jagser således icke något skäl att efterskänka denna afgift. Då HrGrefven uti sina premisser tillkännagifvit, att han talar för nedsättning af alla skatter; så har han derigenom betydligen försvagat sin bevisning, emedan man häraf finner, att Grefven alltid talar för nedsättning, antingen hon har mer eller mindre skäl för sig. Jag anhåller om propos. till Ståndet att vidblifva sitt förra beslut. Hr Lefre'n: Med god ordning anser jag vara förenligt, att Ståndet vidblifver sitt förra beslut, intill dess att samtliga MedStånden äfven beslutat i ämnet, då StatsUtsk. blir i tillfälle att inkomma med det jemknings-förslag, som erfordras i anleda, af de skiljaktigheter, som kunna finnas emellan de beslut, hvaruti de särskildta Stånden stannat. Då, men icke nu, lii tiden inne för R. o. Ad. att, om så erfor - i8o Den 8 Augusti e. ra. dräs, frånträda sin förut faltade åsigt; så ser jag saken, emedan jag tror, att man icke vinner uti riksdagsärendenas förenkling genom att i otid frångå de beslut man fattat. Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla StatsUtskts förslag i StatsUtskrs utlåt. N:o 64, att sterbhus-afgiften beräknas till ett belopp af i3,ooo r:dr. Bifölls. Till följe häraf fann R. o. Ad., att någon vidare propos. om vidblifvande vid Ståndets förut fattade beslut icke kunde komma i fråga. 16: de punkten. Eö tes-medel. Bifölls. i7:de punkten. Ga val ler i-reg:tenas häst-va cance-span m å I. Hr von Hartmansdorff: StatsUtsk. tillkännagaf uti sitt betänk, under A:o 64, att ett särskildt utlåt, skulle till Stånden inkomma angtde förlängning af de med rusthållarne vid åtskilliga för närvar, afsuttna cavalleri-regtten afslutade conlract om häst-vacaneens fortfararande.
R:dr, af hvilket kapital 2 procent, jemte 4 procents ränta å den återstående lånesumman, skola årligen inbetalas 17,284: 88. » Bruksegaren C. B. Fitinghoff, å 45,000 R:dr, för återuppförande af de genom vattenflöde år 1844 förstörda verkstäderna och öfriga byggnader vid Konradsfors bruk i Wermland, emot årlig inbetalning af 6 procent utaf det ursprungliga lånebeloppet, hvarvid beräknas 3 procents ränta å kapitalåterstoden 31,285: 20. » staden Gustavias på ön S:t Barthelemy af eldsvåda år 1852 hemsökta innevånare, å 4,529 R:dr, hvilket räntefria. lån återbetalas genom erläggande hvarje år af Tlf:del utaf dess ursprungliga belopp 3,154: 97. R:dr, emot årlig återbetalning af 6 procent, deraf beräknas 4 procents årlig ränta, å det återstående kapitalbeloppet 71,684: 34. R:dr, för fyroch båk-inråttningarnes förbättrande, emot årlig inbetalning af 14,000 R dr, hvaraf för återstående lånesumman skulle godtgöras 4 j procents ränta. Detta lån har under loppet af år 1859 blifvit till fullo återbetaldt 16,469: 50. 92. » staden Sölvesborg, å 15,000 R:dr, för hamnens upp rensning och fullbordande af en kajbyggnad vid denna stad, emot dito dito 12,262: 27, » Direktionen för Götheborgs hamnoch elfarbeten, å 210,000 R:dr, emot dito dito 193,305: — » staden Linköping, å 30,000
Ar fråga eljest om förbrytelse, sorn enligt ullmän lag skall bestraff as, tillkommer det domstol alt r.målel upptaga och pröfva.» »I städer, der poliskammare äro inrättade, komma des^a fortfarande att »handlägga de frågor af förenämnda slag, som dem efter gällande reglementen »eller särskilde föreskrifter nu tillhöra.» »Emot magistrats, poliskammares eller Vår Befallnings!)afvandes beslut »i omförmälde mål må talan fullföljas i den ordning, som för sådan fullföljd »särskildt är stadgad.» Hvad motionären sålunda föreslagit, anser Utskottet så mycket hellre böra bifalla-', som icke allenast embets-myndigheterne och domstolarne derigenom befrias från afgörande af sädane emellan handtverks-idkare och deras arbetare uppkomna tvister, hvilka äro af beskaffenhet, att desamma både böra och kunna förlikningsvis biläggas, utan äfven handtverks-idkarne sjelfva och deras arbetare, derigenom att deras åtgärder komma att underställas egna yrkesbröders granskning, måste känna sig desto mer uppfordrade att ömsesidigt iakttaga ingångna förbindelser. Utskottet får således vördsamt hemställa, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet Anhålla, det 10 § må erhålla följande förändrade lydelse: Allm.
Man ser ej heller några fattighjon ibland Vargar och Örnar, emedan de antingen uppsluka andra foglar och djur, eller förtäras af dem, eller omkomma genast af hunger, och sådant vaf äfven förhållandet mellan menniskor i deras råaste tillstånd. Dessa tider äro ej att prisa, eller önska tillbaka. Om fattigdomen blir öfverdrifven, ar det derföre, att man vill göra, de fattigas hjelpande till lag, och ej häri da det ifrån sin rätta källa. Bland orsakerne till fattighjonens mängd i Sverige, är äfven efter Utskottens tanka, att allmogen utvandrar frän, Dalarne och andra Provincer. Jag tror deremot, att det blott är genom sådane utvandring gar, sorn desse landskap, kunna föda en si stor folkmängd. Den skulle annars bjifva nödlidande, emedan landskapen ej med egen afkastning kunna föda alla sina innevånare. Närvarande fatt ig vårdsstadga synes åsyfta, att gifva föreskrifter för de minsta angelägenheter, sorn skulle den genom eget omdöme kunna umbäras ibland menigheten, jag anser denna syftning vara högeligen skadelig; ty man bör, så vidt möjligt, öfverlemna åt hvarje menighets egen omtanka, att sjelf behandla och vårda sina angelägenheter. Det sker då med mera nit , och det utvecklar hennes förmåga att hjelpa sig sjelf, och att inom en liten krets förvalta allmänna ärender. Utom de af Herr Ribbing anmärkta stadgar. den i Utskottens Betänkande, får jag lästa i? * Den 5 Augusti t, m. Ridderskapets och Adelös uppmärksamhet på 3 Art. i 3 §:n, der det förordnas, att man ej må emottaga fattighjon, utsn att så till sägandes inteckna dem uti någon fastighet till underhålls vinnande, i händelse de eljest skulle falla Socknen till lastPersonlig borgen för deras försörjande galler ej; således skulle ej en arbetare få emottaga sin gamla moder, emedan han ej ägde fastighet, eller hade annan borgen att gifva, än sin arbetsförmåga. LJti 5 §;n 6tadgas, huruledes försörjandet af fattiga, aom på egendom äro intecknade, skall, oagtadt förändrad ägare, vidhänga egendomen.
Den trehundraåriga tiden ifrån Alexander den store till Augustus visar oss, att icke endast den vidsträckta och rika Persiska monarchien, utan ock andra ansedda Stater, oaktadt deras oerhördt stora stående och besoldade härar, blefvo ett lätt rof för Alexanders väl an - Den i Mars f. m. ii förda, ännu med med medborgerliglieten införlifvade Greger, ehuru blott en hand full krigare jemnförelsevis mot de nästan oräkneliga skaror, de tillintetgjorde; att dessa Alexanders eröfringar ifrån Donau till Indus ej hade och icke ens kunde hafva någon varaktighet, emedan kriget i det hela icke var rättmätigt och sjelfva segern icke hade något förnuftigt, mindre giltigt mål; att krigsyrket derföre urartade till ett blott medel för rofoch vinningslystnaden, som, då de blifva tillfredsställda, alltid straffa sig sjelfva genom deras följder: sedeförderfvet, njutningsbegäret, vekJigheten, själsoch kropps-slappheten, hvilka förstörde Alexander och hans oöfvervinnerliga krigare, snarare än den på segerns vingar uppburna Jupiters-sonen hade hunnit från den ena triumphen till den andra; att deremot de ännu fattiga, men härdade Romarna, med en allmänt och utan undantag gällande pligt att på en gäng vara krigare och medborgare, underlade sig både de stater, Alexander den store eröfrat och ännu flera; att Romerska armeerna likväl icke voro stora, sällan öfver 100,000 man, inberäknade bundsförvandternas bidrag dertill; att den framgång de hade, berodde derföre mindre på antalet, än andan hos truppen, och isynnerhet på skickligheten, sammanparad med fosterlandskärleken och karaktersfastheten hos det högre och ringare befälet, som dock, jemte krigarekallet, hade medborgerliga befattningar sig anförtrodda; att denna medborgerlighet var så nära införlifvad med krigareyrket, alt ej sällan, såsom i Greklands lysande tid, den minst bemärkta medborgaren i fredens lugn blef den högsta befälhafvaren i fält.
Dä Lon8tltution8-kroisLtst bjuder, efter hwad form gamla lagar kunna afskaffas eller ändras, samt flya föresiäs och antagas genom Konungs och Ständers gemensamma åtgärd, synas i sadan wäg utförligare stadganden derstädes kunna umbäras, och frägan om Förlikningö-Domstolar böra granssas och afgöras i samma ordning som alla andra upgifter til förbättring af den Civila Lagen. Herr 492 Den Z Juni. Herr De^0N8toipe förklarade, ak bans kanka ch warit, ai något stadgande om förlikningsman skulle intagas i Donmitutionen, utan blott at frägan matte remitteras til conmicutions Utffoltct, at sig deröfwer särskilt utläta. Herr ^cllerbetli bekände, om en sädan Nennsi ffulle äga rum, at ban ätmindstone icke funne sig äga nog kunskap i Lagfarenheten, ak i en sadan fragg afwäga skälen med och mot, och i följe deraf afgifwa et säkert omdöme. Grefwe ^körner, Larl Oabriel, erindrade, det öfwerenskommet wore, at nu ej tala öfwer andra ämnen, än Lon8tirutionen, och önskade, at frän denna öfwerenskommelse ej mätte afwikas. Grefwe ?N8S6, ^.rvi'6 kiric, förbehöll sig, at i sinom tid fä tala i följd af hwad Herr i dag, honom rörande, pttrar.
Det inträffar likväl esomoftast, att viljan är god, men förståndet oupplyst (i slik belägenhet äro t. ex. alla välsinnade Hedningar), eller att viljan är förderfvad, men icke nog djupt för att betaga förståndet all möjlighet till mottag af ett på henne inverkande ljus: då är hon mogen blott för den förberedande Andeverld, hvarom vi redan talat; och der tillfälle för undervisning, medelst högre andar, alltid gifves. Men i hvart och ett af dessa fall står fast, att i hvarje menniskas väsende äro Viljan och Förståndet att betrakta såsom makar, från hvilka, såsom barn, hennes Gerningar härstamma eller alstras. Till denna alstring är henne Friheten gifven: som, i sin allmänna form, är menniskans förmåga att bestämma sig för mottagandet och frambringandet af Godt eller Ondt; en förmåga, hvarförutan hvarken det Goda eller det Onda skulle i hennes varelse kunna verkligen införlifvas såsom hennes; emedan, såsom vi alltredan funnit, endast det, som hon af fri vilja – d. ä. af sin egen otvungna kärlek – mottager och gör, förblifver hos henne beståndande. Sådan är Frihetens form; lika i missbruk, som i bruk. Men i sitt sanna väsende är Friheten menniskans förmåga att upplåta sig för Guds ljus och ledning, genom den besegra alla onda inflytelsers och böjelsers makt, och i samma mån uppstiga till de högre lifs-grader, som, vid detta bemödandes oförtröttade fortsättning, allt klarare och varmare inom henne öppnas. Gud hämmar väl den menskliga frihetens missbruk så till vida, att han icke tillåter det bryta sin heliga verldsordning; men något intrång på hennes utöfning gör han icke. Hans förhållningssätt i afseende på henne inskränker sig dertill, att å ena sidan aldrig låta henne vara alldeles beröfvad inverkande eggelser till Godt och Sannt, – hvaribland främst hans egen röst, som varnande ropar ur hennes innersta i ”samvetets” maning, så länge hennes invärtes ännu icke är till fullo af det