Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Tyr) är den krigiska ärans gud och råder för seger. Han är den djerfvaste och modigaste bland åsarne, god att anropa för tappra män men ingen fredsstiftare bland människor. Ett prof på hans djerfhet är, att, då åsarne lockade Fänresulf att låta binda sig, lade han sin hand såsom pant i ulfvens gap. Då gudarne sedan icke ville lösa ulfven igen, bet denne af hans hand, och derför är han enhänd. Týr, tir, heder, t. zier, af týja, te, visa sig. Då Tor for till Hyme (sid. 47) följde Ty med. På en så vådlig färd måste Tor naturligtvis hafva djerfheten med sig. Tys moder är en skön jätteqvinna (sid. 47), och således betecknar han det förädlade jättesinnet, som genom Odin förbinder sig med åsa-ätten. Efter Ty är tredje dagen i veckan, Tisdagen, uppkallad. Brage (fn. Bragi) är skaldekonstens och vältalighetens gud. Berömd är han ock för sin visdom. Han kallas stundom för sitt långa skägg den sidskäggige åsen. Hans hustru heter Idun (fn. Iðunn) och hon är ungdomens och föryngringens gudinna. Hon förvarar i en ask de äpplen, af hvilka gudarne äta, när de åldras, och blifva de då åter alla unga. En gång hade jätten Tjasse genom Lokes svek lyckats bortröfva Idun och hennes äpplen, och derefter blefvo åsarne snart gråhåriga och gamla. Loke måste då, hotad med plågor och död, lofva att återföra henne till Åsgård, hvilket han ock gjorde. En annan gång sjönk Idun ned från Yggdrasil. Bragi, hvaraf härledes bragr, skaldestycke, är beslägtadt med det i Dalskan lefvande brågå (för braga) hastigt röra, vara i stark rörelse; deraf äfven bragð, snabb rörelse, listigt påfund, konst, bragd (Säve). Iðunn, den idoga, den verksamma, af iðja, arbeta, ið, arbete, id.
St:r klarligen ntlrvekt sin önskan a-tt jernvägsauläggningarna borde ordnas efter en på landets gemensamma oeh framtida gagn syftande plan, oell R. Strr äro nu fullkomligt oförhindrade att besluta, så som de för fäderneslandet finna mest gagneligt. Utskrt gör sig derefter mycken möda att bevisa, att om äfven genom Lagaliniens antagande afståndet ifrån Skåne till de östliga proviuserna oeh Imfvudstaden blefve förlängdt, så skulle deremot väglängden derigenom blifva förkortad för alla be vestra och nordvestligare provinserna, med en öfvervägande folkmängd. (Det stöter nästan på det löjliga att Utskrt deruti inberäknat Dalarne och Gefleborgs län). Detta skäl bevisar i min tanke alldeles ingenting. Rörelsen på en jernväg fördelar sig i godsoeh personal trafik. För den förra är det af vigt att »('ståndet till exportorten förkortas så mycket sorn möjligt, för personal-trafiken är deremot en eller par mils längre jernväg, pår en förut ganska betydlig sträckning, en fråga af underordnad betydelse. Men nu lärer väl ingen kunna föreställa sig att godstrafiken ifrån våra vestra och nordvestra provinser skulle sök» sig till Malmö. Götheborg är oeh förblifver deras naturliga exportort. Oeh äfven hvadbeträffar personaltrafik emellan Götheborgstrakten och Skåne, som vår, sommar och höst pr ångbåt erfordrar 1-2 timmar, lära väl få personer föredraga den långt dyrare jern vägsresan, som erfordrar längre tid. Ar frågan att komma ifrån de vestligare provinserna till Wexiö eller Eksjö, ligger ju Nässjölinien fördelaktigare. I Wernamo eller Ljungby stadna* vä! ingen. Det är endast lättare, mera värdefulla manufakturvaror, sorn vintertiden kunna ifrån Malmö söka sig up ät landet, och dessa väga ej nog i vågskålen, att man för deras skull skulle gifva den södra stambanan en»ndamålsvidrig riktning. Jag tror derföre att jernvägskomitéen förfarit ganska riktigt, som medblicken fästad på framtiden alsett hvad som skulle vara gagnande för Imfvudstaden och de östligare provinserna, hvilkas hamnar tidigare tillfrysa.
St:s, i öfverensstämmelse med särskild bancolag och Rikets öfriga gällande lagar, gifna föreskrifter,” har Utsk. velat uttrycka, att de föreskrifter, R. St. meddela sina fullmägtige, skola vara med nämnde lagar öfverensstämmande. Lagbudet derom synes mig dock icke vara fullständigt. Der står icke, huru förhållandet skulle blifva, om den fordrade öfverensstämrnelsen icke ägde rum. Det är derföre, jag för min del trott, att lagen borde bestämdt innehålla: De föreskrifter, R. St. deras fullmägtige meddela, skola, för att vara gällande, fullkomligen öfverensstämma med grundlag, bancolag samt öfriga allmänt gällande lagar och författningar. Ett sådant stadgande synes erforderligt för att bestämdt uttrycka, att der föreskriften skulle finnas stridande emot något gällande lagbud, der bör detta sednare tjena lill efterrättelse. Vill man genom en ny uppställning af 72 § gifva ett ökadt förtroende till Eankens soliditet, så bör denna uppställning vara sådan, att densamma uppfyller de anspråk, som göras, och icke genom ofullständighet lemna inträde åt den tankan, att man ej velat göra lagen så fullständig, att någon utväg till densammas eluderande ej skulle finnas. Då i 2 mom. föreskrifves, att inga andra sedlar än Bankens skola uti all Kronans uppbörd och i alla betalningar till staten emottagas, tyckes Utsk. hafva befattat sig med ett ämne, som egentligen torde hafva tillhört StatsUtskrs utlåt. Skulle det t. ex. blifva en grundlagsvidrig handling, att Riksg.cont:s förfallna obligationer finge i Kronans uppbörd emottagas? Det i nuvar. Reg.F:s 72 § befintliga stadgande, att Bankens sedlar måge lika med mynt i Riket erkännas, tyckes vara vida bättre; ty det uttrycker, efter milt omdöme, endast, att Bankens sedlar skola såsom god betalning emottagas, men frånkänner icke emottagaren rättigheten att äfven såsom god betalning emottaga annan valuta. Rättast vore kanske, om mom. erhölle följande lydelse: ”R.
Utsk. har väl äfven vidrört denna åtgärd, men anser den mera förnärmande det allmännas rätt; jag förordar den ej, och den tillhör dessutom icke denna frågan; men den har likväl det för sig, att rättigheten dertill är förenlig med hvad St:rne åt K. BI. updraget och att den, ehuru motbjudande den äfven är, kan af K. BI. begagnas utan löftesbrott, äfvensom, att en sådan åtgärd ensamt vida säkrare, skulle leda till ändamålet, än hvad Utsk. föreslagit. Af känsla för hvad som är rätt och för helgden af löften, hoppas jag att R. o. Ad. afslår Betänk. Gr. Lewenhaupt, Patrik Adolf: Ehuru jag fullkomligt erkänner vigten af de moliver, som ligga till grund för Utsk:s beslut och ehuru jag, lika med många andra, ifrigt önskar, att den stora bränvinsflod, som årligen öfversvämma!- landet, måtte snarare minskas, än ökas, anser jag mig dock under närvande förhållanden böra afstyrka Utsk:s Betänk., dels af de skäl, hvilka finnas i reservationerne anförda, dels ock af ett annat skäl, som jag nu går att utveckla. Det är bekant, att en stor del mindre jordbrukare, t. ex. torpare, under de sednare åren serdeles vinlagt sig om potates-odling, icke för att sjelfva af denna jordfrukt bränna bränvin, utan för att, om möjligt, spara den till våren och genom försäljning deraf till bränvinsbrännare skörda vinst. Det är mig dessutom serskildt bekant, att en stor del af de mindre jordbrukarne i de sydvestliga länen, eller åtminstone i Halland, icke varit benägna att, såsom det varit tillfälle, sälja sina kreatitr åt Engelska upköpare, derföre alt potalestillgängen var riklig och att genom densammas nedbrännande utväg att framföda kreaturen II. 3 22 338 Den i Februari f. m. till sommaren förefanns. Genom bränvins-tillverkningen beräkna de att erhålla de medel, som erfordras för att upköpa utsädesspanmål, hvilken i anseende till förra årets mindre goda skörd emot våren kommer att tryta dem.
Men då sådant hvafken af enskild motionär, eller af Konungen blifvit föreslaget, anser jag Utskotten hafva varit oberättigade att föreslå en sådan åtgärd. Den enda frågan måste således vara, om Westerbottens gamla rotar skola komma i åtnjutande af sin gamla rätt, som blifvit dem så länge beröfvad, senast derigenom, att de förvaltande Verken undanhållit liandlingarne i så lång tid. Då det nu beror på Rikets Ständer att afgöra frågan, tror jag, att man måste erkänna StatsVerkels skyl 54 H. 10 Den ai December f. ra. dighet, att godtgöra en förlust, som rotarne erfarit. Jag vill icke bestämt säga, att man bör gå tillbaka till alla de år de yarit i mistning af sin rätt, nemligen Roteförstärkning genom uppbörd af den Rotefrihets-afgift, som till StatsVerket ingått. Kanske måste man stanna vid io års restitution deraf; men hvad som är obestridligt, är, att all den jord, som nu kan komma i fråga att roteras, skall användas till förstärkande af det varande rotehållet. Jag anhåller af dessa skäl om återremiss, på det Utskotten, frångående de falska satser de angifvit, att det kan blifva fråga om ökad ordinarie rotering, endast måtte afse den rätt, som icke utan obillighet och vrångvisa kan frånkännas Westerbottens Rotehållare; Herr Hjerta, Gustaf: Jag förenar mig i den framställning Grefve Horn gjort. 1810 års beslut är tydligt, att all dittills oroterad jord skall beläggas med extra rotering, och att det således aldrig bör komma i fråga, att utsträcka Indelningsverket så, att nyodlingar och blifvande Hemman skola vara underkastade ständig rotering. Detta är vigtigt för landets förkofran och tillväxt, hvilka ej äro möjliga alt tillvägabringa, så länge ett hemman, sedan det kommit i ordning, skall beskattas till det högsta, för att åter bringas till den Ödemark, hvarifrån det blifvit upptagit.
I tredje afdelningen, Hösten, framstå särskildt Simons präktiga jaktaria — oöfverträffligt föredragen af hr Smith —, den lifliga jaktkören och till slut den charmanta dryckeskören. Till tonverkets främsta skönheter torde ock kunna räknas första afdelningens melodiösa kör «Kom, glada vår » samt sluthymnen » Evige, mäktige, allgode Gud! ». I samma afdelning återfinnas ock den välkända arian » Re ' n åkermannen glädtigtgår » — på det mest fulländade sätt föredragen af hr Smith. Den svagaste afdelningen är nog den si sta, Vintern. Men äfven här återfinnas förträffliga nummer såsom Simons aria » Betrakta här, bedragna h o p », den praktfulla slutkören, äfvensom Hannas humoristiska visa om hur torparflickan lurade unga Hans Nåd. Mycket mera skulle^ kunna anföras. Obestridligt är, att oratoriet » Årstiderna » hör till de oförgängliga tonverk, som aldrig böra försvinna från en hufvudstads musiklif. Musikföreningen förtjä- nar ock det varmaste tack från den musikälskande allmänhetens sida, för att den framfört det härliga tonverket, hvilket säkerligen, o m det oftare kommer till uppförande, skulle bli lika populärt som samme mästares oratorium » Skapelsen ». Kungl. operan har förlänat ökad dragningskraft åt » Tannhäuser » genom att låta signora Labia utföra Elisabets parti. Den unga sångerskan, som i röstmedel och ståtlig apparition vida öfverträffar flertalet af sina föregångare härstädes, har genom det sätt, hvarpå hon löser denna maktpå- liggande Uppgift, ytterligare bekräftat vår förut uttalade åsikt, att hon inom en ej så aflägsen framtid kan varda en välbehöflig primadonna vid vår k. opera — förutsatt nämligen att hon lär sig svenska språket och därpå kan utföra sina roller. Vissa brister i mimik och plastik torde ej möta några synnerliga svårigheter att öfvervinna. Elisabets fordrande parti utfördes i allt fall med tillräcklig känsla o c h värme för att med stöd af den härliga och klangfulla stämman verka synnerligen anslående.
Kan jag lindra detta sår? Nej! — jag kan, vid hennes bår, Endast din bestörtning dela, Endast offra sorgens tår. Ack! Du bad mig egna sången Åt den Hulda, sista gången, Som så ofta vänligt log, När jag lyrans strängar slog ... Men, hvad klang kan lyran äga? Jag med Dig kan endast säga: Herren gaf — och Herren tog! Herren gaf. Hvad lycka, ära, Gull och prakt ej kan beskära, Skänkte Dig en högre Makt. O! hvad vida öfvervägde Lycka, ära, gull och prakt, Fordom lycklige! Du ägde. Det var Hon, som, glad och god, Gaf åt mödans dag belöning, Gaf åt nöjets dag försköning, Och åt sorgens, tålamod. Det var Hon, som, huld och vis, Gjorde glädjen till din vana Och ditt lif till lugnets bana Och ditt hus till paradis. Det var Hon, som, öm och trofast, Gjorde dygdens lycka bofast I ditt hjerta och ditt tjäll. Säll, då Hon Dig gjorde säll, Hon med kraften af sin tjusning Spridde lifvets morgonljusning Kring din middag och din qväll. Fast dess hjerta hemligt blödde, Lika lugn i blick och tal, Hon Dig muntrade och stödde, Ack! då döden re’n förödde Hennes lif med tysta qval. Det var Hon, som genom tiden Gick, en engel, i ditt spår, Hugnerik som Samvetsfriden Vid Förtjenstens sida går. Det var Hon — men döden slog: Herren gaf, och Herren tog! Hårdt var slaget. Djupt är såret. Hon har varit. Hon har gått Ur vår åsyn — och i spåret Vandra sorg och saknad blott. Sorgsne Make! med din Maka Flyr ditt lifs lycksalighet. Kärlek, vördnad, tacksamhet, Vid dess läger fåfängt vaka, Ropa fåfängt hennes namn ... Nej, Hon vänder ej tillbaka Ur den kalla dödens famn. Och en ädel Son, som dröjer Fjerran på en okänd kust, Eller vida hafvet plöjer, Obekant med sin förlust: Ser han icke vårens möte, Hör han icke vindens ljud, Och, vid sälla förebud, Ilar till en Moders sköte, Och till famnen af en Brud
Uti en vid 1828—1830 årens riksdag till Rikets Ständer albiten nådig Proposition tillkännagaf Kongl. Maj:t, dels att Kongl. Majit inhemta!, att uti Kronobergs län, hvilket i allmänhet, i jemförelse med hemmantal och folkmängd, egde en stark militie-indelning, 46^:dels mantal vid indelningstiden fått sig tillerkända 8 daler silfvermynt hvardera af inflytande mantalspenningar för ett indelt högre hemmantal i rote än de efter jordeboken och förmedlingen borde draga, samt att, på grund af 1776 års myntevalvation och likmätigt Kongl. Brefvet till Landshöfdingen i länet den 22 Januari 1779, detta bidrag med 3 daler silfvermynt riksdalern eller 2 R:dr 32 sk.
Valerii enkas och barns befriande från bemälde Kansliråd ådömdt ersättnings-ansvar i målet, rörande den efter aflidne Tullförvaltaren M. F. Finér yppade balans. Prot-Utdrag den 26 Augusti 1854. 391 Ståndet vidblef sitt tillförene i detta ämne fattade beslut och lade Utlåtandet till handlingarne. S. D. Vid föredragning af Statssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottens Memorial N:o 1, angående arfvode för en Sekreterare i de sammansatta Utskotten, blef samma Memorial af Ståndet bifallet. Den 26 Augusti. Från Häglof,. Ridderskapet och Adeln. S. D. Föredrogs och bifölls Stats-Utskottets den 22 och 23 dennes på bordet lagda Utlåtande, N:o 242, i anledning af väckt motion om ersättnings beviljande åt Advokat-fiskalen i Kongl. Kammar-rätten, Protokolls-sekreteraren C. Printzensköld, för det aktorats-arfvode, hvaraf han gått i mistning genom den Presidenten J. P. af Billberghs sterbhus-delegare medgifna befrielse från Presidenten i lifstiden ådömd ersättnings-skyldighet för en del af aflidne Tullförvaltaren M. F. Finérs iråkade balans. S. D. Föredrogos och bifollos Statssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottens nedannämnde den 23 dennes på bordet lagda Utlåtanden: N:o 6, i anledning af väckte frågor, att Staten måtte öfvertaga postskjuts-besväret och att legan för samma skjuts måtte okas; N:o 7, i anledning af väckt fråga, att Båtsmans-roteringen måtte öfvertagas af Staten och Båtsmans-styrkan nedsättas till hälften; N:o 8, i anledning af väckte frågor, att Kronan måtte helt och hållet öfvertaga Båtsmans-beklädnaden m. m.; N:o 9, i anledning af väckt fråga, att i rikets Norra län måtte anställas nödig Jägeri-betjening; samt N:o 10, i anledning af väckt fråga, att den från Kongl.
Hr Gr. o. Landtm, framställde vidare, att Hr von Koch yrkat först tillägg af ett nytt morn., sålydande: ”dels att de ang:de afvittringen och allmänningarne gällande förfaltn:r mätte öfverses”, och derefter bifall lill föreg:de delen af lista mom. i Utsktns förslag, till och med orden ”boställens skogar”, mert med uteslutande af ordet ”omedelbara”, och att Frih. Palmstjerna yrkat, alt i l:sta mom. ordet ”omedelbara” uti slutorden ”mot rättighet” etc. måtte utgå. Frih. Palmstjerna: Jag har visserligen yrkat, att de af Hr Gr. o. Landtm, omnämnde ord boide utgå, men som under diskussionen så många olika meningar upstått, afstår jag derifrån. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, alt slutligen Frih. Raab begärt delning af proposme, så att först skulle förekomma förra delen af 376 Den 11 November I. m. Utskins förslag i 1 :sla mom:t, till och med orden ”boställens skogar”, och i motsats dertill lista punkten af Frih. Raabs förslag, dernäst sednare delen af lista moni. i Utskins förslag, och i motsats dertill 4:de punkten af Frih. Raabs förslag, samt att sedermera de öfrige pnnklerne af sistnämnde förslag matie blifva föremål för serskilda proposir; vid hvilket förhållande Hr Gr. o. Landtm, nu först finge hemställa om R. o. Ad. bifölle föregide delen af lista momit i Utskins hemställan, till och med orden ”boställens skogar.” Denna propos. besvarades med starka Ja, jemte åtskilliga Nej; hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade, alt han funnit Ja öfvervägande. Efter sedermera framställde proposir först till bifall å återstående delen af lista momit i Utskins hemställan, sedan till bifall derå, med den af Gr. Lagerbjelke föreslagna förändring, dernäst lill bifall å Hr von Köchs yrkande, att denna del af förslaget skulle utgå, och slutligen till bifall å 4:de punkten af Frih.
Uti en hos Höglofliga Ridderskapet och Adeln väckt samt till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet remitterad motion (N:o 45), har Herr Friherre von Schulzenheim, l)., framhållit, hurusom den så kallade vattenrätten intager Allmänna Besvärsoch EkonomiVtskollets Betänkande N:o Si, 3 ett betydande runi bland de ämnen, hvilka för närvarande både till forin och innehåll kräfva tillfredsställande bestämmelser. Uti ett land, sådant, sorn Sverige, med en kuperad natur i allmänhet, och med terasslika, af floder genomskurna afsatser från fjellen ned till hafvet, förekomma ofta, emellan de många vattensamlingarne och sjöarne, så väl vattenfall som andra dem sjelfva och de omgifvande trakterna bestämmande omständigheter. Tillgång på skogar och malm samt behofvet af qvarnar förorsakade tidigt ett temligen vidsträckt begagnande af den naturkraft, som genom vattenfallen stod till buds, ehuru den till stor del är ännu alldeles icke, eller blott till ringa grad begagnad. Otillräckligheten af lagbestämmelser rörande vattnets egande och användande i allmänhet, äfvensom, i dithörande frågor af mera speciel art, såsom beträffande vattnets afdikning från åkerjorden, om kungsådra m. m., framkallade dock småningom i berörda hänseende förordningar och lagbud, hvaribland Kongl. Förordningen af den 20 Januari 1824, angående utrifning af vattenverk, hvilka genom uppdämning skada jord, intager ett framstående rum. Denna förordning har sedermera flera gånger blifvit ändrad. Sednast år 1858 bestämdes skyldigheten för undandikning af vatten. Men då dessa lagbestämmelser och förordnanden äro sinsemellan stridande samt osammanhängande och ofullständiga, hafva både domare och parter vid uppkomna vattentvister sväfvat i okunnighet och villrådighet om lagens mening och tillämpning. Denna ställning har isynnerhet varit betungande för jordbruket; och ingick derföre Allmänna Svenska Landtbruksmöte! i Göteborg med anhållan till Kongl. Majit om tillsättande af en komité af sakkunnige män för utarbetande af förslag till en ny lag i förevarande ämnen.
Hvad angår Bankens fastighets-lån, skulle jag för min del önska, att de kunde alldeles upphöra, men då detta icke ännu är möjligt, borde åtminstone hädanefter inga nya dylika lån meddelas å mindre summor än 6000 R:dr, och endast till dem, hvilka kunde visa, att de dermed infria enskildte personers fordringar. Herr Lefre’n: Friherre Cederström har anmärkt emot Herr von Qvanten och mig, att vi skulle hafva förgätit, det omsättning vid belåning på varor ej får äga rum. Jag Den 27 Julli f, m« *9 liar ej förgätit det, men jag vet, att sedan första lånet blifvit inbetaldt, och varan relaxerad, finnes intet hinder, att låna ånyo på samma vara, och att till och med öka lånet med den förökade varuqvantitet, till hvars anskaffande första lånet gifvit tillfälle. Ehuru omsättning således ej äger rum på papperet, finnes den likväl i verkligheten, Bankens säkerhet ligger ensamt deruti, att varorna kunna försäljas; hvarafföljer, att producter, som sakna.afsättning, icke alls höra belånas, och sådant bör bero af BancoStyrelsen att bedöma. Herr Tham har trott, att jag yrkat en årlig afsättning af i5o,ooo R:dr såsom fond för torkad spannmål och ull. En annan Talare har redan anmärkt, att jag icke mig så yttrat. Herr Tham har vidare efter mig citerat ett påstående om belåningsrättens inskränkning till två tredjedelar af försäljningsvärdet, men Herr Tham har härvid tillagt något om ett års productionsvärde, hvarom jag icke talat, ty det kunde ej komma i fråga, enär Utskottet icke gjort någon inskränkning i detta afseende. Om varorna legat osålde i 4 år, är lånerätten lika öppen; man kan ej komma längre, än att tillse, det varor icke belånas i den stund de äro i vanvärde, men sedan lånet en gång är gjordt, kan en förändring i priset ej verka till någon rubbning i förhållandet. Friherre
Jag har en gång gjort beräkning deröfver och jag tror, att om jag till detta handels-gebit räknar Stockholms län, Opsala och Westerås län, en liten del af Dalarne och möjligen en ringa del af Wermland, så kommer jag till en folkmängd af omkring 550,000 invånare, hvaremot, om jag beräknar Stockholms handels-gebit söder om Mälaren, jag endast kommer till en folkmängd af 165,000 invånare; jorden i det förra har ett upskattnings-värde af 2,800,000 R:dr, det sednare af endast 800,000 R:dr. Nu erkänner jag, att genom förslaget att draga den norra banan till Upsala, så bör Stockholms län med 90,000 invånare, norr om Mälaren frånräknas, men jag får i alla fall qvar för de norra delarne en befolkning af 460,000 invånare, som hafva behof af vestra eller Mälarevägen. Eör öfrigt har Stockholms stad med afseende på dess fördelar, hos K. M. förordat den norra vägen, just derföre att den insåg att på denna väg de förnämsta lifsförnödenheterna tillfördes 406 Den 6 December f. m. densamma. Hr Ericsson gjorde i går en annan beräkning, hvilken jag ber att få kontrollera; ban sade, att vägen söder om Mälaren gjorde en besparing af 12 mil och således af 7 å 8 mill. R:dr i anläggnings-kostnad; dervid gick ban så till väga att han sade: »om jag antar 3 punkter dit jag vill komma, nemi. Upsala, Hjulö och Cathrineholm, så kommer jag att vinna 12 mil om jag går den södra vägen. IIr Ericsson anför som ett axiom att man skall lägga en väg från Stockholm till Cathrineholm, men har icke Hr Ericsson också antagit som ett axiom, att man skall anlägga en väg genom Westmanland? Om jag nu intar i beräkningen vägen från Upsala gonom Westmanland till dess den når den södra vägen (och vägen genom Westmanland bör väl med lika stort skäl kunna antagas böra anläggas som vägen till Cathrineholm, såvida R.
— (Endast till den vigtiga öfningen af afstånds-bedömande fordras cn ganska läng tid. för att icke nämna den lid som åtgår i och för de öfrige detalj-öfningarne).— I Frankrike, af Ilr Gr:ri ansedl som »mönster-stat», har man inrättat normal-skjutskolor endast på sådane ställen, der artilleriverkstäder. arsenaler m. m. finnas — äfvensom man der ansett dessa för bildande af skicklige instruktörer inrättade skolor så vigtiga, att man t. ex. vid normal-skjutskolan vid Vinccnnes till lärare använder icke allenast Infanteri-officerare utan äfven 2:ne Artilleri-officerare. Huru skulle sådane skolor kunna åvägalit inga* under våra möten? — och det kan ej vara Hr Gr:ns mening att, synnerligen på sednare tider dä skjulkonsten blifvit en verklig vetenskap, manskapet skulle kunna öfvas af officerare, hvilka sjelfve ej voro hemmastadde håde i det theoretiska och praktiska af ämnet. De lysande resultater. Franska Arméens skarpskyttar och jägare i sednaste krigen lyckats erhålla och hvilka öfverallt blifvit vitsordade, torde ådagalagt den nytta, en förökad skjut färdighet åstadkommit, Artilleri-Generalen Piobert. en af Frankrikes mest 1) en 28 Januari e. m. ansedde, militäre skriftställare, har uträknat att då man, under de torra Franska krigen, af 5,000 afskjutna gevärskulor räknat pr medium endast I sårad eiler dödad fiende, man deremot under de sednaste krigen erhållit I sårad eller dödskjuten af 2,500 skott. oell att således verkningarne af skjutvapnen fördubblats.