Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon reste sig upp, pressade händerna mot tinningarna, och ett dämpadt, passioneradt rop bröt fram öfver hennes läppar. Ingenting förändradt, samma eld, samma längtan – och tio års vinterkyla hade berört hennes kärlek. Med feberaktig brådska började hon ordna sitt hår. Men det lyckades ej; det hade förlorat sitt forna »fall», det låg så stripigt och fult, och hon fick det ej annorlunda. Hon drog fram sina klädningar – gammalmodiga, fula, illasittande allesammans. Hon hade aldrig brytt sig om att studera borgmästarinnans och doktorinnans modejournaler; hon hade klädt sig hur det bar till, bara det blef billigt. Med en snyftande suck dolde hon ansigtet i händerna. Slut, förbi – ungdom, fägring – alltsammans borta; endast i hjertat qvar de otillfredsstälda begären, den osläckta längtan! Då hon kom in i salen, gick majoren af och an med händerna på ryggen. Han såg minsann icke gammalmodig eller stillös ut; han hade klädt om sig till middagen, och han var nästan lika sprättig nu, som då han för en trettio år sedan räknade sig bland Stockholms eleganter. Anna gick fram till fönstret och började efter sin gamla vana att stirra på himmelen och på molnens gång. Hennes kinder brunno, och händerna blefvo kalla och skälfvande, medan hon stod der och väntade. Emellertid behöfde de ej vänta länge, ty kusin Edward infann sig på utsatt tid. Majoren gick genast emot honom och helsade honom med ett faderligt famntag, som den unge mannen vänligt besvarade. Derefter skyndade denne fram till Anna, hvilkens hand han fattade och länge höll mellan begge sina, medan han såg henne in i ögonen, vänligt och strålande, som man kan anse sig ha rättighet att göra med en kusin, hvilkens ömhet och tillgifvenhet man vet sig hafva egt. Den unga flickan besvarade hans helsning, men hennes kinder bleknade och en besynnerlig mattighet kom öfver henne. Det var som om hon plötsligen kastats in i en allt för stark och lifgifvande luft. Hur lik han var sig – endast litet manligare, axelbredare och mera solbränd.
Utlåtande, i fråga om förhöjning i aflöningenför Storskiftesoch Af vittrings-Landtmätare. (U. A.) Inom Bonde-Ståndet har Riksdagsfullmägtigen Anders Olsson från Dalarne, under erkännande af den nytta och de "välgörande följder, som äro förenade med de nu pågående storskiftesoch afvittrings-förrättningarne, tillika och då vid sistförflutne Riksdag frågan om Landt-statens och Landtmätares aflöning uppsköts (ill den närvarande, nu föreslagit, att de vid storskiftesoch afvittrings-verket anställde Landtmätare, hvilkas trägna och mödosamma befattning Motionairen vitsordat, måtte, efter någon längre tids tjenstgöring, erhålla lönförhöjning t. ex. med 133 R:dr 16 sk., så att lönerne komme att utgöra Stats-Utskoltets Utlåtande IV:o 4*- 9 utgöra 800 R:dr Banco i stället för 666 R:dr 32 sk., hvaremot lönen för de nya Landtmätare, som hädanefter anställas, kunde till en början nedsättas till 5oo, högst 600 R:dr, och först, efter det Landtmätaren i 1 o år tjenstgjort, förhöjas till det nu föreslagne beloppet. Enär kostnaden för storskiftesoch afvittringsverket i Dalarne bestrides af nionde Hufvud-Tilelns anslag, och på Kongl. Maj:t i Nåder ankommer, att reglera de dervid förefallande utgifter, samt då den nu för AfvittringsLandtmätarne bestämda aflöning, 666 R:dr 32 sk. Banco, öfversliger hvad Landtmätare i allmänhet uppbära, och skäligt afseende, i Utskottets tanka, derigenom blifvit lemnadt å deras mera mödosamma och med mindre extra inkomster förenade befattning, hvarförutan de ega tour och befordringsrätt till tjenster lika med ordinarie Landtmätare, anser Utskottet Anders Olssons ofvanberörde motion icke böra föranleda till någon åtgärd å Rikets Ständers sida. Ankom till Exp.-Utsk. d. 4 April kl. 3. e. m.
Alla dessa väfnader och ytterligare flere i alla tänkbara färger och qvaliteter utgöra vårsäsongens nyheter. Och nu vilja vi ytterligare kasta en blick på garnityrernas område, toalettfrå- gans vigtigaste punkt, och finna då, så- som prydnader för uppslag å kragar, ärmar P a l e t å (baksida). Klädning af ylle. V å r k a p p a. Denna] förfärdigas af svart sidenrips. Man ordnar de rika vecken och fäster dem på ett åtsittande foder. Både framstycken och ryggstycken veckas. Krage ocb axelstycken prydas rikligt med snörmakeriartadt broderi af silkessnodder och perior, och likaså Denna utgör hufvudsakligast en sammansättning af små stjernor, hvilka virkats hvsr för sig och sedermera samman bundits medels ett uppslagshvarf. Spetsens öfre kant består af ett enkelt stolphvarf, d. v. s. 1 stolpe och 1 luftmaska. För att åstadkomma stjernorna slår man upp 6 luftmaskor, virkar i hop dessa, och derpå göres 15 stolpar, sedermera virkas näsla hvarf 8 bågar med 7 luftmaskor 1 hvar båge och 1 stolpe öfverhoppas. Stjernorna sammanvirkas efter hand.
Då Utskottet funnit sistberörda framställning på billighet grundad, har Utskottet, i öfverensstämmelse härmed, å bifogade tabell J\s 8 uppfört aflöningen för Kanonierer och Under-kanonierer till enahanda belopp, som för flottans matroser blifvit föreslagen, Stats-Utskottcls Utlåtande JK 72. II hvarjemte Utskottet, med afseende derå att l:a klassens Matroser, med högre aflöning hvardera, genom förut åberopade Kongl. Bref af deni Februari 1833 erhållit en förhöjning af 23 öre per dag utom aflöningen, tillstyrker, att enahanda förmån nu må beviljas för ett till 20 ökadt antal Ofver-kanonierer, hvilka bestrida Underofficors-tjenst och således med skäl kunna anses förtjente af en slik förmån. Enligt detta förslag skulle tillökningen blifva 1-1,888 R:dr 83 öre; Och Utskottet hemställer alltså, alt detta belopp må af Rikets Ständer beviljas att utgå på sätt Utskottet i tabellen JV2 8 föreslagit. ll:o. Sedan ej mindre Befälhafvande Amiralen i Carlskrona, än äfven Kongl. Förvaltningen af Sjö-ärendena, på anförda skäl, tillstyrkt, att Skeppsgosse-korpsen, som för närvarande består af 280 gossar, deri inbegripne 73, hvilka äro uppförde på flottans underhålls-stat, men ansetts böra derifrån å korpsens stat öfverflyttas, måtte ökas till 300 skeppsgossar, samt derjemte uti ett af en särskildt tillsatt kommitté afgifvet utlåtande, bland annat, blifvithemstäldt, att, i stället för nu efter blott % af mauskapets underhåll beräknade utspisningsstat, den för kaserneradt manskap bestämda spisordning måtte få, med några jemkningar, tillämpas å ifrågavarande korps och följaktligen brödportionen för hvarje skeppsgosse höjas till hvad manskapet bestås, eller 2 S" om dagen, har Kongl. Majit, i öfverensstämmelse med upprättad, vid
Då jag i sammansatta afdeln. deltagit uti detta ärendes beredning, anser jag mig böra upplysa, att det förslag, som den sammansatta afdeln. algat', nästan i alla delar var öfverensstämmande med K. M:s nåd. propus, i ämnet, men att detsamma sedermera kullkastades i sammansatta Utskrn genom votering med en rösts pluralitet. Jag var äfven bland reservanterna, bland hvilka jag likväl icke blef upptagen, emedan jag af sjukdom hindrades från att öfvervara justeringen. Förslaget, som afdeln. framlemnade, var nästan till alla delar detsamma, som igenfinnes i Hr Strussenfelts reservation, med åberopande hvaraf jag anhåller om återremiss. Lagoch Oecon.Utskrns betänk. N:o 20 återremitterades. Ånyo föredrogs Oecon.Utsk:s d. 16 dennes e. m. på bordet lagda utlåt. N:o 127, i anledn. af väckt motion om upphörande af det s. k. viaticum, eller djeknegången, inom Vesteroch Norrbottens län. Hr Dalman, Wilh. Fredr.: Om R. o. Ad. med uppmärksamhet afhört innehållet af Hr Hahns motion, lärer R. o. Ad. äfven finna, att mycket talar för bifall dertill. Utsk. har erinrat, att föremålet för densamma vore en angelägenhet, som ensam rörde invånarne i Hernösands stift; men jag tror, att det icke vore utan skäl att, genom Regeringen, fästa Hernösands stifts invånares uppmärksamhet derpå, att denna djeknegång är förenad med många olägenheter för de studerande och till föga gagn för dem, och jag anhåller derföre om återremiss af utlåt. Gr. Horn, Glaes Fredr.: Då detta mål i Utsk. förevar, hyste jag verkligen den öfvertygelse, att man borde bifalla motionen; men Utsk., som var i tillfälle att inhemta några upplysningar häröfver af personer från norra orterna, ansåg det vara af nytta, att denna djeknegång der bibehölls. Detta viaticum existerar icke på grund af lag, utan Den 21 Octo b er.
Renans ålderdom slutligen har sekelslutets raffinerade trötthet, som af allt mänsklighetens allvar gör en historisk optisk synvilla och ett sorglustigt skämt, en världsteaterföreställning för den blaserade betraktaren, en sorts metafysisk balett, i hvilken alla idéer uppträda och göra sina danssteg. – Den gamle Renan är Anatole Frances mästare och herre, den andligadilettantismens spotskt och vemodigt leende lärare, den mest öfverlägsna och djupsinniga af sofister. Men hur skiftande denna Renans utveckling är, den har trots allt en mäktig helhet. Enhetlig är den genom den idealism, som från början till slut bär hans verk. Alla gudar har Renan dyrkat och svikit, utom en, som han aldrig tröttnat att älska, Ariel, etherns genius, den befriande tankens ängel. Dennes genomskinliga blåa luft, i hvilken all tyngd försvinner och ordet får en sväfvande flykt, lyser i hans verk och gör där lätt och ljuft att andas. Men denna idealism har intet af världsförnekelse eller abstraktion; – midt bland människor slog Renan upp sitt tält, och hans hjärta var fullt af vördnad för alla tillvarons drifter och makter. Kritik var för honom icke en syra, som frätte, men ett befruktande vatten, som hjälpte den rätta växten. Sällan har en religiös polemiker uppträdt med en sådan mildhetens styrka, och jag vet intet i världen, som är mig kärare än denna förening af en oförskräckt tanke och en vek och varsam hand. Få människor hafva så beständigt förnummit och förmått meddela känslan af den hemlighetsfulla process, hvilken gifver själfva trådarna till världens söm, som denne tviflare, hvilkens kritik skurit sönder en hel väfnad af människoskapad dogm. Edmond de Goncourt. Paris juli 1896. När dessa rader nå hem till Sverige, hafva nog tidningarna redan berättat, hur den siste Goncourt aflidit ute på Champrosay, Alphonse Daudets landtställe midt i Isle de Frances sommargrönska.
N:o 50 b). Till klarskinn har jag i många år begagnat braxenfjäll, en nypa åt gången. O, så klart kaffe! De ha ock den fördel att de ej härskna, som skinn af rotskär gör. A. B. Mögladt linne blir äter hvitt om det lägges i mycket sur mjölk eller tjernnrjölk, vändes och omröres emellanåt. A. B. Ingnid möbelfläckarne med sur mjölkvassla, lägg sedan plagget i solen. Yinnes ej resultat efter första gängens försök, så repetera det; medlet är osvikligt. H. E. A. N:o 57 b). Den som ej af naturen fått » vackra naglar » kan svårligen genom konst fullkomligt skaffa sig dylika, men genom nedanstående behandling har jag betydligt förskö- nat mina egna. Första vilkoret är: god tid att vårda dem. Se till att Eder nioåriga dotters fingerspetsar efter hvarje tvättning bestrykas med koliqvintdroppar (från apoteket), så lägger hon snart bort ovanan. Undertecknad fick genomgå samma kur. H. E. A. Hvetebröd häller sig godt 2 ä 3 veckor, om det lägges på en plåt med papper på och den ställes i en kista, helst i källare. t s t y r s l a r. S S CD CD CO CD mmmm m CO CO CO S i r o 0 0 o 1 U r CO N:o 42. Orsaken att kokta ägg vassla sig, ligger sällan i hönsens utfodring utan fast mera deri, att äggen ätas dels för färska och dels för gamla; ägg böra aldrig förtäras yngre än 2 och ej äldre än 30 dygn. Lämplig utfodring är: * / &lt; hvete, V * korn, / hafre, gröpt, och / grönsaker; dessutom rent och friskt vatten. F. M. S. Ett godt medel att förvara ägg är att nedlägga dem i groft salt. De ställas som i kalken med ett tjockt lager salt mellan hvarje hvarf ägg.
Han skildrade om resans besvärligheter, om nyheterna från den svenska hufvudstaden, om varuprisen och det goda byte han som vanligt gjort. Och gubben Lydikeson, som jämte sin stallbroder Göranson med stegrad nyfikenhet och spändaste intresse blickade upp till den manhaftige ynglingen, var ej sen att upprepade gånger räcka honom ölkruset med en uppmaning att stärka sig efter väl fullgjordt värf. Under berättelsens gång sökte Niilonens blickar upprepade gånger den vackra Greta, som å sin sida med stilla välbehag och af varma känslor klappande hjärta mötte dessa kärvänliga ögonkast. Penttu hade också knappast hunnit fullgöra, som han tykte, sin skyldighet mot de gamla, innan han hastade ut i stugan, dit hans skatt kort förut dragit sig undan. De kära barnen, hviskade borgarfrun till enkeborgmästarinnan, hålla rätt mycket af hvarandra. Det synes så. Tänk hvilken lycka för den öfvergifne stackars gossen, att han hos er fick hem och hägn. Ja, det har mången gång beredt mig och min man den innerligaste glädje att hafva kunnat utföra detta barmhärtighetsvärk. Och egentligen gör jag orätt i att kalla det så, ty han har redan hundradefalt återgäldat våra små tjänster mot honom. Och ett godt och lyckligt par bli de unga, det försäkrar jag. Ty Greta är en flicka som få. Ja nog har jag efter bästa förmåga bjudit till att uppfostra henne. Men att min man vill hålla henne undan för folk så mycket som möjligt, det har aldrig varit min vilja. De fäderna hafva ibland sina egna idéer och tidsandan är sådan. Tidsandan! Få ej föräldrarna bestämma öfver sina barn efter eget godtycke. Så var det åtminstone i mitt hem. Undras just hur man eljes kunde vara tillsamman med folk, då man en gång satt foten under eget bord. Med tiden lär man sig nog alt. Och Greta är helt visst läraktig i ett som annat. Göranson gjorde nu uppbrott, ty det började redan lida mot nio och tidens sed fordrade att man skulle bittida till sängs på kvällen, för att ej sedan sofva bort de för driftig värksamhet efter en stärkande natthvila bäst egnade morgontimmarne.
Mossor och stenar, stora snäckor, pilspetsar af flinta, och – det bästa af allt! – ett litet aqvarium af primitiv beskaffenhet, med »vattenbusar» och ödlor uti. Men det kunde icke passa sig att stanna der längre, och så gingo de vidare. Genom en liten gång eller förstuga kommo de till gubbens rum. »Morfar, fröken Berg ber att få se morbrors teckningar», sade hennes ledsagare i det han steg in och höll dörren öppen för henne. Hans stämma hade här en helt annan klang än nyss. Gubben satt i länstolen vid skrifbordet och läste. Han reste sig och sköt glasögonen på pannan. Det var anmärkningsvärdt hvad dottersonen liknade honom, men gubben såg raskare ut. »Välkommen», sade han hjertligt och räckte henne handen. »Jag är mycket påflugen», sade hon med en frimodig blick i den gamles ansigte, »men för mig fins ingenting roligare än att teckna och rita; jag är alldeles tokig med det ... och när jag nu visste att här fans så mycket att se ... Frestelsen blef för stark.» Hon brast ut i ett omotiveradt litet skratt. Det klingade friskt och gubben tyckte om henne. Axel stod midt på golfvet och vägde än på det ena benet, än på det andra, med en min som om han stod och njöt af något. »Det var så snällt, så snällt», sade gubben och klappade henne trohjertadt på axeln, som om de varit gamla bekanta. Dottersonen såg sig omkring med synbart välbehag, fast allt detta måste vara så oändligen gammalt för honom. »Fröken», sade han plötsligt, hvad tycker ni?» Han pekade på en litografi, som hängde midt emot fönstret, öfver sängen. Den unga flickan stod stilla och bara såg. Det var sjelfva tanken i denna tafla som slog an på henne – hon, som ännu lefde till hälften i barndomens sagoverld. Der var den ju lifs lefvande, med sköna sagoväsen, svärmiska och förtrollande som sjelfva sommarnatten. Det var någonting för henne! Axel Möller var färdig att hålla andan, så rädd var han att störa.
December 1860 utvecklade Advokat-fiskalen sin talan i målet och anförde hufvudsakligen, att, så vidt protokollet öfver förhören utvisade, Rådstufvu - 25 Rådstugurätten icke ens vårdat sig att söka någon upplysning derom, huruvida Söderling före sitt besök å verkstaden haft anledning till hat eller något hämndfullt förfarande vare sig emot Langblom eller någon dennes kamrat eller verkstadens ägare; att emellertid ett sådant förhållande icke på något sätt bestyrktes af samma protokoll; att enär undersökningen, så vidt den blifvit dittills genomförd, icke vittnade om något hos Söderling förut faltadt uppsåt att skada göra, derom ej heller någon bestämd angifvelse skett, utan tvärtom gåfve full anledning att antaga, det Söderling, endast i följd af sin för tillfället relliga sinnesstämning, låtit af Langbloms om honom fälda föraktfulla utlåtelser hänföra sig till våld emot denne sistnämnde, Rådstugurätten följaktligen saknat laga skäl att, vid förhörets afslutande den 22 Oktober, anse omförmälda gerning vara hemfridsbrott, tili hvilket väsentligen hörde just det uppsåt, som här, att döma af protokollerna, alldeles icke förefunnits. Sedan Rådstufvurätten häröfver sig förklarat och skriftvexlingen i öfrigt blifvit fulländad, meddelade Kongl.
För öfrigt får jag bedja de värde talare, som opponerat sig, att framlägga ett förslag till en annan redaktion af ilrågav:de §. Högsta Domstolen har föreslagit den nuvarande redaktionen, hvilken Lag-Utsk:t efter omsorgsfull granskning antagit, och nu återstå ej andra än ni, mine Hrr antagonister, som kunna gifva oss någon vägledning och upplysning i det mörker, hvari vi famla. Frih. Cederström: Jag begärde egentligen ordet för att få förklara det jag afstår från mitt yrkande på afslag, och att jag förenar mig med Hr Cederschjöld i hans anhållan om återmiss; men då Gr. Sparre yttrat, att han skulle vilja ingå härpå, om han finge någon vägledning för en omredigering af ifrågavarande §, vill jag endast påpeka, att denna sak är så lätt, att jag icke tror det behöfvas mycket skarpsinne eller lagkunskap, för att få denna § mångfaldiga gånger bättre redigerad än den blifvit af Lag-Utsk:t föreslagen. Det behöfves blott att sålunda ändra §:n: »Förfalskning af Norska allmänna handlingar etc. straffas lika som förfalskning af Svenska handlingar». Vid en sådan redaktionsföräudring tror jag ej något missförstånd kunde komma att ega rum. Oaktadt de värde Hrrme i Lag-Utsk:t förklarat, att denna paragraf ej är otydlig, vågar jag likväl påstå, att man hvarken i vår gamla eller nya lag kan upptäcka något ställe, som, i afseende på otydlighet i redaktion, är med detta lagstadgande jemförligt; ty om man skulle tolka denna § efter ordalydelsen, förekommer att Norska handlingar, derest de förfalskades, borde anses lika som Svenska oförfalskade handlingar, och om vid sådant förhållande någon domare underläte att fälla till ansvar för förfalskning af Norska handlingar, kunde sådant svårligen ådraga honom någon ansvarspåföljd. Hr Cederschjöld: Det lärer väl ingen här finnas, som sätter tro till Gr. Sparres uppgift, att nemi. Lag-Utsk:ts ledamöter H. V. 30 466 Den 14 Juli. icke skulle kunna påträffa någon bättre redaktion af denna § än den ifrågavarande.
Jag fritager mig från all beskyllning, alt vilja öka Sedelstocken annorlunda, än genom motsvarande Silfverinsättning i Banken: ty om Riksens Ständer besluta, att RörelseCapitalet skall förblifva sådant det var i8i4> måste det ändock blifva mycket mindre än då, emedan sedan den tiden en stor del deraf utgått till Finland. Jag instämmer visserligen med Herr Påhlman deruti, att de skuldsatte icke böra hjelpas på det allmännas bekostnad; men då samma värde Talare anfört, att största delen af Svenska Nationen ännu icke blifvit skuldsatt, torde mig tillåtas upplysa, att bland Skånska allmogen 1000 bönder inom tre år i Malmö Discont sökt lån på 5o å 100 R:dr, för att derigenom kunna rädda sina hemman från utmätnings-auctioner. De hafva genom enskiften blifvit trugade, att sätta sig i skuld. Jag torde få erindra om skillnaden emellan RörelseCapitalets numerair och valeur. Sedan productions-kostnaderne ökats i förhållande till RörelseCapitalets numerair, skulle, om valeuren nu förbättrades, näringsidkaren blifva försatt i nödvändighet, att, afskeda sina arbetare, samt productionen i följd deraf minskas. Man synes ej vilja ihågkomma, alt frågan om RörelseCapitalets belopp ej så mycket beror på, huru stort det är, utan huru stort det nyss förut varitty derefter hafva alla köp och alla priser redan satt sig. Om man 1809 utsläpt 90 Millioner, så skulle ett RörelseCapital, som nu blott be - 266 Den 6 Juni i e. m. stod af 60 Millioner, vara allt för litet. Capitalisterne hafva tilläfventyrs lidit intill 1812, men efter denne tid liar fastighetsägarnes Intresse än mera blifvit åsidosatt. När handel och näringar aftyna, förlora båda. — Norra Amerikas papper hafva sluteligen hunnit till deras rätta valeur endast genom productionen, Fransyske Assignaterne kunna icke ursägtas, emedan de bidrogo till Regeringssättets förfall.
Han blef plötsligt ellaglad, som om en stor och oväntad lycka vederfarits honom, småsjöng, ända tills han nådde utanför fängelset, och styrde rakt på Kramer, der han lät duka upp för sig en mera sammansatt supé inne i den så dags tomma matsalen, för att sedan medels inoch utländskt avec garnera ett kaféhörn, der han tronade i ensamt och bekymmerslöst majestät och gaf fest, fest för sig sjelf, för det nyfunna jaget i sig, det gamla jaget, som dock aldrig kunde dö och som ännu en gång hållit honom uppe, när allt omkring honom störtade samman och han sjelf stod på nippet att störta med. Så fann honom Lorens Ek. Han stack hufvudet in genom dörren, närsynt kikande som vanligt. Det gaf ett sätt i honom, när han fick syn på vännen; han klef sakta på och satte sig stillsamt hän till Truls. «Jag kan inte mer,» kom det tjockt och grötigt, som om det sute något i halsen; derpå förtvifladt vädjande: «Jag har ta mig djefvulen gjort hvad jag kunnat. Herre jesus, man är ju ändå bara en menniska!» Truls sträckte handen öfver bordet och fattade hans: «Seså, Lorens, det vet vi ju alla. Det fins ju heller ingen, som säger något på dig.» Lorens Ek kramade vännens hand, svalde, såg på Truls med sina trohjertade bruna hundögon, sade hest och rördt: «Tack ska du ha för denna tiden,» och vände sig bort. Paus. Derpå lefde Ek upp, lät blicken förvånadt öfverfara buteljbatteriet, hvilket han nu först tycktes ha upptäckt, och lät den till sist frågande stanna på vännen, som satt i soffhörnet med rödt ansigte och i synbarligen beundransvärdt lynne. «Det här går inte längre,» sade Truls. Det ryckte till i Ek. «Nej, det går inte längre,» bekräftade han och betraktade vännen häpen. Hvad var det för en ton, – tillitsfull, humoristisk! Han visste inte, hvad han skulle tänka.
Att vår flotta skulle kunna mäta sig med den, som kan sättas emot oss, och således hindra fienden att nalkas våra kuster, hör naturligtvis till de fromma önskningarne, och sådana äro icke att förakta, men gälla föga vid en lugn och kall beräkning. Hafva vi deremot hvad vi kunna och böra hafva, nemligen en flotta, som kan skada fienden på hafvet, motarbeta hans landstigning och försvaga hans styrka, innan han kan få fast fot, fästningar, som kunna bidraga till samma ändamål, är detta af ovärderlig förmän; men slutli - 350 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. ,JW 182. gen är det dock på stranden vi måste stå färdiga att med stål och bly möta hvarje ovälkommen gäst. Det är af denna strand vi icke få afstå en fotsbredd, utan att fukta den med blod. Och huru skall detta försvar gå till ? Jo, på det sätt, att från aila trakter af landet vapenföra män hasta till den punkt, hvarest anfallet sker, och att betydliga qvantiteter krigsförnödenheter skyndsamt samlas der. Skall värt skarpskytteväsende utveckla all den kraft, skänka all den hjelp i nödens stund, fäderneslandet af den ädla, sannt. fosterländska inrättningen väntar, så är det nödvändigt, att landets tappra söner sättas i tillfälle att skyndsamt hasta till de ställen, der hjelpen behöfs. Derför erfordras jernväg till Carlskrona. En annan omständighet finnes äfven, som talar för samma sak, nemligen: om vi i farans stund skulle påräkna vänners hjelp, så funnes för dem ej heller beqvämligare ställe, för att aflemna folk, ammunition m. m. än Carlskrona, hvarifrån följaktligen jernväg borde linnas, för att hastigt sprida hjelper! till de trakter, der den för tillfället behöfs.