Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta beror väl förnämligast därpå, att den blif * vit stäld i nära sammanhang med nutidens mäst brännande fråga, den sociala, och att den öfvertygelsen altmera utbreder och rotfäster sig, att en tillfredsställande lösning af de sociala spörsmålen aldrig kan vinnas på enskild väg utan endast och allenast genom statens mellankomst. Så har våra dagars stats-socialism, för hvilken nutidens störste statsman och Europas mäktigaste monark gjort sig till målsmän, uppkommit. Nära beslägtad med det i antikens statsformer framträdande åskåd-ningssättet, får den i och med den sociala frågans stigande vigt och betydelse ökade anspråk på en snar och tillfredsställande tillämpning. Denna nya lära, hvilken synes vara lika smittosam som 1700-talets » upplysning » och som värfvar sina proselyter ej blott bland de » djupa leden » utan äfven på samhällets höjder, saknar ingalunda sina vedersakare. Bland dessa finnas de, som sätta den individuella friheten så högt, att de förkasta alt för-mynderskap, alt ingripande från statens sida i den enskildes verksamhet Staten, mena de, har sin verksamhetssfer och individen sin; den ene kan ej utan att komma skada åstad ingripa i den andres. Hvar gränserna mellan de båda verksam * hetssfererna skola sättas, därom äro meningarne mycket delade, och det torde vara svårt om icke omöjligt att i vår tid med dess snabbt stigande civilisation, som ständigt föder nya anspråk och behof, fastställa en bestämd gräns i detta afseende. Dock saknas ingalunda försök att uppbygga en skiljomur mellanstatens och individens verksamhetsområden; bland andra har den franske historieskrifvaren och filosofen H. Taine i sitt berömda arbete ks origines de la France contemporaine framlagt sina åsigter om statens uppgift och dess förhållande till den enskilde. I sin kritik af Robespierres och St. Justs statsideal far Taine en osökt anledning att meddela sina läsare, huru långt han anser statens befogenhet böra sträcka sig. Taine påpekar först skilnaden mellan forntidens och nutidens uppfattning af staten. Antikens samhälle var bildadt efter mönstret af ett kloster eller en armé.
Har vid undersökning någon felaktighet ej funnits, vare undersökniogs-förättare pligtig alt genast tillställa tillverkaren ett af tillstädesvarande vittnen bestyrkt intyg om tidens längd, under hvilken tillverkaren varit af undersökningen hindrad att bränvin tillverka. Detta betvg berättigar tillverkaren att hos Kongl. Maj:ts Befallningshafvande återlvfta 1.1 gång den afgift, som mot samma tid svarar. § 95. Beslag skall göras i två vittnens närvaro. Innehafvare af hvad i beslag tages, eller, i hans frånvaro, hans ombud på stället eller någon af hans husfolk, skall om beslaget förut tillsägas § 96. Då beslag sker hos den, som är berättigad alt tillverka bränvin och sig dertill behörigen anmält, må hvarken panna utbrytas, ej heller någon del af tillverkningsredskap honom fråntagas, eller han från tillverkningens fortsättande hindras, innan förste domstol i målet dömt redskapen förbruten. Härifrån undantagas de fäll, l:o då tillverkare i mindre bränneri begagnar redskap af större pannerymd, än vid sådan tillverkning tillåten är, och det förhållande icke är för handen, hvilket i sista mom. af § 63 omförinäles; 2:o då vid tillverkning i större bränneri något af det bränvin, som tillverkas, från mätning lill beskattning undanspillas; 3:o då för sådant ändamål begagnas lillverknings-redskap eller sprithållare med dold öppning eller afledning, hvarigenom bränvin kan lönligen uttagas; Expeditions-Utskottels Förslag till underd. Skrifvelse N:o 125. 335 4:o dä tillverkare bryler försegling eller öppnar eller borttager läs, som kontrollör åsatt, till förekommande af det tillverkade bränvinets lönliga uttagande; samt 5:o då tillverkare försummat att föreskrifven afgift erlägga. § 97. Redskap, som i beslag (ages, skall, lill förekommande af dess utbyte mot, annan, af beslagaren med särskild stämpel utmärkas, der ej redskapen vid beslaget egaren fråntages, i hvilket, full den skall i allmänt förvar sättas. § 98.
I dag vill gifva, utan att samtidigt snegla på hvad I morgon håller i handen. — – Folk skulle ha färre, enklare behof; lagom med arbete och friska nerver. Inte sant? Genom våra behof af lyx och komfort tvingas vi att arbeta med ett högtryck, som endera dagen skall spränga oss i luften. Jag skall försöka bli en spartan, ty jag vill icke arbeta mig förderfvad, om jag kan slippa; man måste ha tid att smälta och ordna hvad man får in i sitt fattiga hufvud genom öron och ögon. Gamla bok! Hvad är orsaken till att jag så gerna skrifver af långa stycken ur mina bref? Ett begär att ha något att stödja mig emot, att vara sann emot mig sjelf. Jag fruk[t]ar min egen karaktärs ombytlighet. Jag är så rädd att i morgon förneka hvad jag förfäktar i dag. Icke som följd af en stadig utveckling, utan derför att det fins en smidighet och böjlighet i mitt sinne, som lätt gör mig vacklande och obeständig, om jag ej bemödar mig om att göra mig reda för min egen ståndpunkt. Jag kan vara sjelfständig, men det kostar mig ansträngning, ty med min utomordentliga emottaglighet har jag så lätt att gå in på andras åsigter. När Matti i går läst mitt bref till K. af G. satt hon och stred emot tårarne en lång stund. Hon beundrar mitt skrufvade bref som någonting alldeles utomordentligt. Slutligen kom hon och föll på knä vid min stol: ”du skall tala med mig ibland,” sade hon. Jag förstod hennes mening; hon ville att jag skulle söka att utveckla hennes själslif. Det är något smärtsamt i att se denna törst efter vetande, hvilken jag icke kan tillfredsställa. Det grep mig liksom en förebråelse att jag icke af min lilla tillgång har något att meddela åt henne. Och ändå fans det något inom mig, som sade att hennes begäran innebar en orimlighet. Jag tvekade och tänkte efter ett ögonblick innan jag svarade: ”Jag kan inte tala till dig på samma sätt som jag skrifver till mina vänner. Jag är så rädd att inverka för starkt på dig och på så sätt, att du inte utvecklar dig sjelfständigt, utan endast blir ett aftryck af mig.
På grund af hvad jag nu i korthet anfört, och med åberopande af hvad jag sednast hade äran andraga, att om en sådan anhållan afslås, detta ganska lätt kan gifva anledning till att en till utsk:s-ledamot utsedd person, heldre än att sedermera röna ett afslag, genast säger »nej», hvilket kan åtstadkomma storskada, får jag anhålla om bifall till Hr Adlersparres begäran. Hr Tornerhjelm, Rudolf: Hittills har det varit vanligt att då någon af detta Stånds ledamöter alsagt sig någon honom uppdragen befattning vid riksdagen, hans anhållan blifvit bifallen på den rättvisa grund, att hans skäl utan vidare blifvit antagne giltige. Nu har Hr von Francken uppträdt och synes för hvarje gång, en sådan fråga förekommer, vilja bringa den under öfverläggning. Jag tror dock, att man bör respektera de motiv, som kunna föranleda afsägelsen, och det vore ganska vådligt att afslå en sådan anhållan, när man tager i betraktande att R. o. Ad. infinner sig här för det allmämma bästa utan någon sin fördel, blott för att uppfylla sin pligt. Man kan en längre tid lemna det enskilta lilvet, då affärsförhållanden sådant medgifva, men andra förhållanden kunna inträffa, och af en eller annan orsak kan man finna nödigt att under någon tid återgå till sin enskilta plats. l)å blifver jag hindrad på den grund, att jag icke får bibehålla min riksdagsmannarätt, om jag något vill vårda mina enskilda affärer; eller också skall jag noga göra reda för dessa förhållanden, innan min ansökan beviljas. Jag tror, att det för framtiden skulle afskräcka mången af landtadeln att deltaga i riksdagsförhandlingarne. Eller är det kanske meningen förhindra landtadeln att för framtiden uppkomma till riksdagarne? I så fall har man lyckats påträffa ett ganska verksamt medel. Men är det meningen, att landtadeln skall komma upp och verka för det allmänna, utan att alltför mycket åsidosätta sina intressen, så tror jag konseqvensen fordrar, att man, utan att allt för noga behöfva redogöra för sina enskilta förhållanden, bör få afsäga sig en plats, dit man blifvit invald.
Krysanteus hade en lång tid den vurmen att vilja se de sköna konsterna återlifvade i deras egen födelsestad. Fidias och Parrhasios hade genom sina skapelser förvandlat konstnärn i folkets ögon från en vanlig handtverkare till en det skönas prest, inspirerad af Apollon, helig som sådan. Men Hellas’ konst hade gått under med sista skenet af Hellas’ frihet. De som nu förde mejseln eller penseln betraktades, i trots af deras egna anspråk, för hvad de verkligen voro: handtverkare – stenhuggare och färgstrykare. Felet låg hos dem sjelfva, som gjorde konsten föraktad, och hos tiden, som lät förleda sig att förakta konsten och dess utöfvare. En yngling af ädel börd kunde icke längre taga penseln eller mejseln i hand, om än den räcktes honom af sjelfva Pallas Athena. Hedningarne förgudade sina gamle konstnärer och missaktade sina unge: Kristianerna hatade både de gamle och unge. Under sådane förhållanden var den uppgift, Krysanteus här ville lösa, en ganska svår. Också misslyckades försöket alldeles, såvida man nämligen antager, att målet icke var att förstöra penningar, utan att upphjelpa konsten. De målningar, Krysanteus köpt af unga konstnärer och frikostigt betalt, prydde nu väggarne hos hans förpaktare; de bildstoder, hvilka samma vurm förmått honom att tillegna sig, voro allesammans förde till hans landthus och uppställda i en lund, der deras behag doldes af cypressers skugga och vaktades af taggiga rosenbuskar. Tyvärr hafva vi ännu icke slutat förteckningen på den athenska arkontens penningödande dårskaper. Vi nödgas tillägga, att han älskade litteraturen. Sjelf egde han en bokfabrik, som öfversvämmade verlden med skrifter icke blott af de gamle klassiske författarne, utan äfven af åtskilliga nya, sådane som Hierokles, Porfyrios och Jamblikos. Han hade icke längesedan i sin egenskap af bokhandlare lidit en ansenlig förlust genom kejsar Konstantii befallning, att alla skrifter af Porfyrios skulle brännas. Porfyrios hade nämligen skrifvit emot kristendomen – Hierokles och Jamblikos likaledes.
Herr Berghman, Ambrosius Magnus anhöll om Ridderskapets och Adelns tillåtelse att få med de öfrige RiksStårtden commuuicera sitt till Statsoch LagUtskotten remitterade samt uti PleniProtocollet för den i5 dennes intagne Memorial, angående utfärdande af Förhud att proponera någon Allmänhet Utgifter* utan föregånget Riksens Ständers Beslut, hvilken anhållan uppå gjord Proposition, af Ridderskap et och Adeln bifölls. Herr Nauckhoff, Carl Ulric, hade inlemnät följande, som upplästes: Vördsamt Memorial! I Som mångfaldiga egna angelägenheter påkalla min snara afresa härifrån RiksMötet; så vågar jag hos Herr Grefven och LandtMarskalken samt Högloft. Ridderskapet och Adeln utbedja mig den ynnest, att nu varda endtledi - Den 3to Januarii. 129 garl från don befattning mig af Högloft. Ridderskapet och Adeln i ItiddarhusUtskottet hittills varit anförtrodd, under förklarande dels af min erkänsla för det förtroende, hvarmed Ridderskapet och Adeln i detta fall behagat hedra mig, och dels af min synnerliga ledsnad deröfver, att nödsakas lemna en befattning, der jag vågade hoppas att vara Högloft. Riddcrskaoch Adeln på något sätt nyttig. Herr Grefven och LandtMarskalken tiilkannagaf> att Herr Lejonstolpe, Jonas Samuel, hvilken vore Ledamot i Allmänna Besvärsoch OeqonomicTJtskottet, samt för någon tid sedan erhållit tillåtelse, att från Riksdagen afresa , nu mera anmält, det han vore hindrad att för närvarande till Riksdagen återkomma, hvarigenom hans plats i OeconomieUtskottet således blifvit ledig; i anledning h-varaf Herr Grefven och LandtMarskalken anmodade Herrar Electqrer att innan nästa Plenum utse en Ledamot i RiddarliusUtskottet efter Herr Nauckhoff, samt en i Allmänna Besvärsoch OeconomieUtskottet efter Herr Lejonstolpe.
271 der det han af oss hyllas och älskas, gör oss hastigate eller Iångsamm;re oformögna att försvara oss, då vi upptäcka dess rätta bestätr,- melse, som är förstörandet af förmågan lill redlig — tarflig bergning — och deraf så ofta beroende husligt lugn. — Jag menar smaken för yppighet och en skimrande grannlåt, som tyckes utsträckt sig från det så kallade svaga könet, äfven till vårt, som skulle vara det starkafe. Jag vill icke våga försöket art utveckla orsakerne till våra Financers nu varande grymma belägenhet; de skola säkert läggas för en dag af de sak kunniga Herrar och Män, sorn finnas inom denna vördnadsvärda Samling; men jag tror att dessa orsaker icke endast finnas uti Directionernas mer eller mindre redliga mer eller mindre kloka och försigtiga förvaltning af de Disconter, som upphört honorera sina Sedlar — eller af fordna Revisorers, mer eller mindre utsträckta öfverseende och må hända redan längesedan inrotade missbruk af desse Verks Fonder. Nej! vi hafva något hvar sjelfvilligt eller tvungne al fördomarne, bidragit att göra Medborgerligt förtroende vacklande, om vi, dragne af dessa fördomar, sträckt våra behofver öfver gränsen af våra tillgångar — hafva vi åter icke gjort detta, månne vi då undgått att ettdera stämplas såsom rika Egoister eller att se föraktligt medlidsamttta blickar leastas på den fattigare, oro han icke förmatt lefva och kläda sig som siri mångdubbelt förmögnare like. — Är det då icke nödvändigt att enskildt förtroende man och man emellan återitälles på samma gång som vi försöka att åter* 272 Den lo December] ställa ett allmänt förtroende för vårt Mynt —• och kan detta förtroende återställas utan att en Öfverflöds-Förordning sätter en gräns för våra behofver och blir en förmur för den fattigares villiga eller tvungna täflan med den ri° kare, hvarigenom Skuldsättningar undvikas och de förminskade behofven lätta uppfyllandet af allmänna förbindelser och enskildta pligter , d,i man får kosta på inredningen af sina barns hulvuden de verkliga summor, som nu användes att utvändigt pryda dem:
Ine eller hädanefter antagne vid något af de Kongl, eller Fursteliga Hofven, icke måga Stnjuta ifrågavarande pension till större de1, an densamma kan öfverstiga hvad de förut innehafva eller hädanefter erhålla i lön eller pension. gjo Att beträffande Betjeningen i allmänhet, så, enär alder och tjenstetid för deni utgöra grunden till det understöd eiler den pension, som dem ina bestås, kominer härvid att iagttagas: att defi, som tjern 20 år, må utan afseende på lefnadsåren uppföras till åtnjutande af fulla lönen och ilen samma som pension upbära, så framt han ej å Kronans eller Publikt Verks eller ock å någondera af de Konglige eller Furstelige Hofvens Stater innehafver eller undfår lön, i hvi ket fall han, lika med hvad rörande Embetsoch Tjenstemän här ofvan är föreslagit, uteslutes ifrån el er frånträder ifrågavarande pension till siörre ePer mindre del: att den, som uppnått (en ålder af 55 Sr, må, oansedt lian blott 15 år varit i Hoftjensten , tillgodonjuta enahanda förmån med de nästförutnämnde: att alla af denne betjening, Som tjent 13 år och ej uppnått nyssnämnde ålder, undfåi i pension bloft hälften af deras inru-hafde lön; men de af den lägre Betjeningen, hvilka till Tjenstehjon eller Handtlangare kunna räknas och icke uppnått nämnde ålder eller a rj år varit i tjenst samt altså efter det deras Stats-Utskottet sEetäniandenl 2 ooH ijenster vid Kongl. Hof-Staten upphöra, kunna taga andra tjenster eller utvägar för sin bergning, böra tilldelas en Gratification af |:dets års lön, räknadt från och med den 1 nästkommande October till den 1 Juli nästkommande är iSig>
Jag känner mej rigtigt krystiljös i kroppen, sa' abborn när di fjälla honom! Tolfte scenen. DE FÖRRE. SKÄRGÅRDSFOLK. (Karlar, qvinnor och barn inkomma småningom och gruppvis från höger och venster. De mötande hälsa på hvarandra, taga hvarandra i hand, språka, snusa, etc. etc., allt långsamt och säftigt. Ingen ville gå först in, de krusa vid grinden, slutligen gör en gammal bonde början, och då komma de öfriga efter. När de kommit in, hälsa de först på länsman och Berg, sedan på Österman och Hanna; emellanåt se de förvånade på Hulting, sedan betrakta de sakerna etc. Några qvinnor samlas kring spinnrocken och sängkläderna, karlarne kring möbler och fiskredskap. Obs. Allt bör ske betänksamt, halft förläget, men utan öfverdrift, hvarken i åtbörder, sätt eller klädsel, som är söndagsdrägt, efter råd och lägenhet. Barnen hålla sig först till föräldrarne, sedan samlas de för sig sjelfa uppe vid grinden och leka, utan att bry sig om auktionen annat än af och till. Under tiden sitter Berg vid bordet och gör i ordning sitt protokoll, formerar blyertspenna, bjuder Hulting snus, etc. etc. 83 THILDA (till Hanna, nere vid bordet till venster). 'Ur mycket höl ska' hen ta' hut? te' börja med. HANNA. Vi THILDA. får fäll ta' hen sex, håtta puteljer VICTOR (också nere vid bordet). Di kunne nöja sej med dricka, tycker jag! HANNA. Tyst Husch! ska' di bälga hi sej så 'hodrägligt? ni! Det ska' hinte vara något knussel på haktion hefter mor! (ser sig om på folket, som om hon letade efter någon.) THILDA (slugt). THILDA. HANNA (förvånad). Ja-a! 'an hä' hinte kummen, hän. Hocken? tittar hinte hefter någon. (går in i byggningen med något från bordet, hälsar i förbigående på någon af de komna, och kommer strax ut igen.) hingenting begriper! THILDA (vänder sig till Victor). Tror
Ståndet gjorde Motion , att Dykerioch Bergni ngs-Compagniets rättighet, att utan Skeppares och Godsägares medgifvande, taga befattning med sådana Svenska Fartyg, som under Lotsning och uti Lotsmans farvatten kunna af Krono-Lots blifva satte på grund, måtte upphäfvas, samt att i följd deraf, de Dykeriet tillerkände afgifter, hvilka skola betydligt öka en oskyldigt iråkad olycka, måtte upphöra, då biträde af Dykeriet icke begäres; och har Utskottet, enar berörde framställning syntes vara på billighet grundad, tillstyrkt att en underdåSkrifvelse till Kongl. Maj:t i öfverensstämmelse med Herr Eckhoffs Förslag måtte afgå. Justerades följande: Utdrag af Protocollet, hållit hos Högloflige Ridderskapet och Adeln, vid Urtima Riksdagen i Stockholm, förmidd. dea 17 Februarii igig, S", D. Föredrogos ånyo och gillades följande från Stats-Utskottet inkomne, samt dea 13 i denna månad på bordet lagde Utlåtande: - Den 17 Februarii 493 i;o Af den 23 sistl. Januari!, rörande föreslagne Prestebohls-friheter för nya eller framdeles blifvande Kyrkoherde eller CapellansBostälien. 2:o Af den 31 sisth Januarii, öfver Herr Majoren Wilhelm Maximilian Carpelans Memorial, om ersättning eller Lån åt Majoren von Konow. 3:0 Af den 31 sisth Jamiarii, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Remiss, uppå Herr Lagmannen 1. G. Norlins underdåniga ansökning om Lön-ersättning. 4:0 Af den 31 sistledne Januarii, angående Riksdags-Fullmägtigen Eric Svenssons, från Bohus Län, Memorial, om indragning af AdelsFahne Regementets Indelningar. 5:0 Af den 31 sistledne Januarii, i anledning af Herr Lagmannen och Borgmästaren Ullbergs Motion, om Löners anslående för Brottm åls-Domare. 6:0
Skulle återigen Konungens Befallningshafvande låta taga en särskild afskrift af alla utslag, för att delgifvas presterskapet, vore sådant till en betydlig förökad tunga för Landskanslierne, der göromålen redan vore alltför ölverhopande. Ej heller vore det för ändamålet nödigt, att presterskapet finge del af utslaget, utan vöre det tillräckligt om detsamma erhölle uppgift, om och för hvad brott dm tilltalade vore sakfälld eller icke, eller under framtiden ställd. Då nu i vissa fall sådan uppgift skulle meddelas från Öfver-rätt eller Justitie-revisionen, vore det lämpligt att så äfven skedde i alla andra fall. Eljest vore att befara, det, i anseende till olika förfarande, uppgiftens meddelande till presterskapet ofta skulle af Konungens Befallningshafvande blifva förbisedt, hvilket vore lätt förklarligt då Kongl. Maj:ts och Öfver-domstolarnes utslag nästan dagligen för verkställighet ankomme till Konungens Befallningshafvande, och, när de anginge häktade, måste nästan i samma stund expedieras till kommunikation med den häktade och de andra parterne. Deremot vore det lätt för Expeditionshalvande vid Öfver-rätt och Justitie-revisionen att efter gilne utslag upprätta sådan förteckning, som från llnder-rätt afgålves till Konungens Befallningshafvande, och lämpligast månadsvis, liksom från Stads-domstolarne, till vederbörande
Det hade varit önskligt, att man mot de begge förre betett sig lika hofsamt, som mot den sistnämnde. En dålig sak hade då haft två martyrer mindre, och martyrer äro falska lärors verksammaste bundsförvandter. Det var icke Adolf Fredriks och Lovisa Ulrikas förtjenst, att sakerna i Sverige 1756 ej kommo till samma utveckling, som i Frankrike 1830. Sammansvärjningen blef upptäckt i tid, och intet annat blod flöt, än högförrädarnes eget. Konungaparets ondskefulla uppsåt var väl i och med detsamma afslöjadt och bevisligt, men anslaget hade ej hunnit fullbordas, deras utsedda offer hade blifvit räddade och inbördes krig hade ej utbrustit. Det berodde ännu af ständerna att låta nåd gå för rätt, och i känslan af sin egen styrka, i glädjen öfver den undgångna faran, läto de den inom Sekreta Utskottet väckta frågan om konungens och drottningens afsättning förfalla. Näpsten blef sålunda efterskänkt, men man ansåg tilltaget ej böra aflöpa utan allvarsam varning, och man fann sig befogad att vidtaga mått och steg, att förekomma ett återfall. Lovisa Ulrikas eljest så muntra och lysande hof var undertiden dystert, ensligt, förstämdt. Konungaparet hade slagit sig ned på Drottningholm, för att ej behöfva på alltför nära håll vara vittnen till sina kreaturs bestraffning, så uppskakande för de höga makarnas samveten, så förödmjukande för deras egenkärlek. Dessa bedröfvelseanledningar voro till och med ej de enda. Konungaparet bäfvade dessutom af ovisshet och fruktan för statsbrottslingarnes bekännelser. Det kunde genom dem blifva blottstäldt i sina innersta interessen, och tyckte sig redan märka, att thronen sviktade under deras fötter, och att Marias och Carl Stuarts bila sväfvade öfver deras hufvuden. Dagligen infann konungen sig i rådkammaren och gjorde våld på sina känslor, för att synas lugn; och ehuru senatorerne visste, att de blifvit sjelfskrifna offer, om sammansvärjningen lyckats, iakttogo de en anständig hållning mot monarken, låtsande som ingenting hade förefallit.
Jag vill ej inlåta mig i någon undersökning ang:de denna förklarings tillkomst, allt nog, vi veta alla mer än väl, att sedan år 1830 det försonande begreppet i kyrkoplikten h o. h. försvunnit och att denna akt verkligen qvarstår såsom den tyngsta delen af straffet. Fråga vi oss nu, huruvida, under sådant förhållande, det är nyttigt att i lagstiftningen bibehålla kyrkoplikten, så vågar jag påstå, att det nu mera är icke allenast ändamälslöst utan äfven skadligt. Aldrig återfinna vi den brottslige så förhärdad sorn efter utstående af kyrkoplikten. Kanhända skulle man kunna finna orsaken lill denna förhärdelse deruti, att den brottslige befordras till kyrkopliktens undergående före det verldsiga straffet, hvarutaf merändels måste inträffa, att hans hjerta i st. f. att genom religionens försonande ord öpnas för den gudomliga nådens inträngande, tvertom förbittras af den undergångna offentliga skymfen, hvaruppå samhällets bestraffning i bela sin tyngd följer. Såsom un är fallet, skjutsas brottslingen, innan hans sinne hunnit förberedas och unundervisas om kyrkopliktens verkliga betydelse, till densammas undergående och kan icke genom en sådan tillämpning af lagen annat än blifva allt mer och mer förhärdad. Om jag rätt upfaltat motionärens mening har han icke yrkat, att kyrkoplikten skulle h. o. b. afskaffas, utan föreslagit, att den enskilta skriften skulle fortfarande bibehållas och tillämpas vid alla de brott, hvarå f. n. allmän kyrkoplikt följer. För min del får jag Den 22 D ecernber e. nr.