Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Wisterligen skulle Riksgälds - Lonroirer hafwa förmon af at finna fin stigäng ökad igenom det nu i IZV8 fraga warande först,get, at Bewillnlngen genast mät, te utgå med i6^-chf-roOsn?s -^b>rs, som lärer utgöra 2O sirosjc-n, a-ch», hvy-öet ock förnioLxl-.ökN skulle öka de st ktbragandes första ä-irga utgifter med 16 Turnor Guld. Zilla (lessor winna wid förökande af sina inkomster, och deras utgifter biiswa sä mycket lättare ac bein ida; der är sar-nr: men utgör det ock er skäl, at beruiiga Rikets Amcwänars med drygare pälagor, än de forma ar bära? der kan jag icke finna. Samtelige Riksens Ständer hafina nrisat en ovanlig beredwillkghet at göra upoffeingar ii! det Allmännas nytta; den ena dagen efter den andra hofwa dr be wik! ja t, dels nya, dels lilökadr utgifter til Psnningo-Werkets uphjeipande, ti! Rikeffulden och annat. Ingen olycka more dck, om Landets Innewänare samrclige kunde bara dcsta Utlagor uran allt för stor känning; men jag fruktar, ar olik för manga kunde komma at swigta under bördan as de redan älaggda Utgifterna: Det lärer dä blifva hög tid at en gang uphöra med yrt-liigare Bewiliningars antagande. För min dek kan fog icke finna, det wisa en rlgkig tilgjswenhek för Konung och Fädernesland, at famwcka til Uäagor. hwilka skulle krosia Landet, gwäfwa Nännas Idkare, fiworficka stora wifirakningar wid Upbörden och åstadkomma er i al-a tider be« känkeligt Mist-wse, hwars följt cr icke kunna förut uc» räknas. Jag anser tvärtom dec wara en rsdl'g Medborgares skyldighet, at i tid sota förekomma anledningarna ri! alla obehagliga händelser.
Dessa 60 skålp. finsilfver skola enligt myntlagen finnas i 1000 rdr specie, och hvar och en, som eger 4000 rdr rmt i sedlar, har således obestridlig rättighet att genom utvexling af 1000 specier bekomma det önskade finsilfret; men vid sådan utvexling erhåller han derjemte 20 skålp. legerad koppar, äfvensom det värde, hvilket kan anses nedlagdt i myntningen och som representeras, dels genom slagskatten, utgörande f:dels proc., dels genom ytterligare kostnad för myntverket. Om då den enskilda, för hvilken endast finsilfret har värde och som sjelf har större fördel af att erhålla detsamma i omyntad form, begär att för sina 4000 rdr i sedlar, eller 1000 specier, bekomma dessa 60 skålp. finsilfver såsom plants, hvarigenom för banken både kopparen och myntnings-kostnaden skulle besparas; får han detta? — Nej! betala mig derutöfver 36 rdr 36 öre, svarar banken — (enligt pris af 37 rdr för 1 Kölnisk mark). Huru kan nu detta förklaras? — Banken förlorar härigenom, såsom nyss nämndes, koppar och slagskatt, uppgående sammanlagdt till omkring li proc.; den enskilde förlorar, genom den för honom olämpliga form, hvarunder han erhåller det för honom behöfliga finsilfret, omkring 1 proc.; och landet förlorar, utom sitt tillskott för den onödiga myntningen, det öfverpris, som genom hög kurs betalas vid alla liqvider med vexlar. Men, ännu en gång, hvarföre sker då allt detta — till förlust för alla? —Jo, derföre att banken på detta sätt söker skydda sitt silfver från uttagning. Man vill försvåra silfverutvexlingen; man vill häremot uppställa ett hinder. Detta är en tanke och ett bemödande, som ofta och under många former har uppenbarat sig.
Konunga-sonen visste i början icke hvad han skulle tänka om allt detta; utan stod en lång stund och bara såg sig omkring; men den lilla råttan neg honom med blida ögon, helsade honom välkommen, och sporde efter hans ärende. »Jo,» sade prinsen, »min fader har skickat mig ut för att fria, och mitt gull-äple har stadnat vid denna jord-koja, ehuru olikt det synes att jag här finner mig någon brud.» ’Åh,’ sade råttan, ’var inte bekymrad för det, du; ty ditt ärende är till mig och icke till någon annan. Stig nu fram, fager ungersvenn! Det är redan länge jag har väntat dig.’ Dermed lät hon breda ett hyende öfver bänken, bjöd prinsen taga plats vid sin sida, och undfick honom både vänligt och kärligt. Men nu skall man tro de små råttorna fingo något att beställa. Somliga tände upp ljus, så att jord-stugan glimmade som den präktigaste konunga-sal, andra blandade mjöd och vin, och framsatte ypperlig mat, så prinsen hade aldrig blifvit så undfägnad, andra åter sprungo bort och hemtade foder åt hans häst, både elfve-gräs och jungfru-halm och andra fagra blommor som vexa om sommar-tid; men af allt ihop var det ingenting som behagade prinsen så mycket som den lilla råttan; ty hon var både täck och fager, ändock att hon inte var annat än ett litet djur. Dertill var hon så hjertans god och vänlig, så han hade aldrig tänkt att det kunde finnas en sådan liten huld varelse i hela verlden. Vi låta nu konunga-sonen sitta der och äta och dricka och må väl, och vilja i stället se hvad den lilla råttan tog sig före. Hon kallade sin tjenste-mö, gaf henne noga besked om allting, och sade att hon skulle fara öfver skogen bort till drottningens döttrar. Ja, kråkan var genast färdig, bredde ut vingarne, och flög åstad. Som hon nu kom in i kungs-gården, frågade prinsessorna hvad hon hade för ärende. »Jo,» svarade kråkan, »min matmoder, den lilla råttan, låter helsa så mycket, att hon fått en konunga-son till friare.
Riksens Ständers Herrar Revisorer, i fall af befunnen öfverträdelse uti de för Magazins Directionens förvaltning gifne grunder, böra berättigas indraga hälften af dess Creditiv. Orätt har man behagat kalla sådant ett straff för Landet, drabbande dem som icke det minsta felat; mig synes det icke annorlunda än som en välgerning för undsättnings tagare och hjelpbehöfvande. Långt ifrån att tro möjligheten af en sådan öfverträdelse hvarken å Regeringens eller Magazins-Directionens sida, vill jag antaga för Stats Utskottets Betänkande». 1915 säkert, att skäl till ifrågavarande indragning aildrig hädanefter skall kunna förefinna», och hvad är då att befara af den klandrade föreskrifen? Platt intet men Ständerne hafva enäed ertid fullgjort den pligt, sorn jag anser bland de mäst heliga för dem, att nemligen för den framtid, ett nu utfärdande Reglemente troligen länge skal! komma att gälla, hafva sökt försäkra sine Committenter eller Nationen, det deras anslag af penningar till denna Handelsoch Undsättnings - anstalt icke skola förskingras och minskas. Antager jag åter för ett ögonblick ihöjeligheten af en öfverträdelse och att vådan af indiagningen blefve för handen, så borde jag väl än mera befara fortsättning af öfverträdelserne och hvad blefve följden deraf?
Namnet c liungatA PtepA t, en 3 t å n g på henne, hvars fägring, älskvärdhet o c h j ' tån HaEmmaSta » », e n pttn » |tatv &amp; - ungöfriga egenskaper väckt en furstes upplittga paPafA t Eug » äng, märksamhet o c h fängslat hans hjerta, flög med blixtens snabbhet från mun till mun, » om HäcPL m o t atPSa oPottattet t å g a t öfver land o c h rike. ocPu wudllta tjuS.sPiap öpue-fc j o t - ocfv anSocrl ftotAat Som-, o m a n » å » ttang. Och hennes bild trängde lusendubbelt oje 3etj; öt 0 » c a t SJetnaSo t le, v Sag, Sen Aan3a mångfaldigad ut öfver verlden, ett föremål ont iill j ' ot3et|?, owu fiatnaS uuuEfien - oet? Men den genomgick eldprofvet. Ingen ttEE Eoj; j ' ot 3ug: » o m atj; 3 a 6-tunnat njuta röst höjde sig till klander öfver det hjertats ^Jag » j u n g e t PteEEet ejatGetatnA Soj;, val, den unge fursten gjort. Den gamla Pian » Ple ett &amp; ungCugt luj; t j; uEEa, Stag, föt Set att uoeCt &amp; ' L) | ' | ' « ä t hans •fioj? svenska afundsjukan. o m den vid delta tillocPu tiPieSomen tacPiA ItanA a t m o S » HanSa, me3 giuCfene Sallej-et — m u n u » t a t, fälle fans hos någon, förstummades och fianj o a n m a t l l Pr a n a nöta ti.
I sammanhang härmed och då billigheten synes fordra att så länge bördsrätten qvarstår i afseende på lösen af försåld arfvejord eller bördköpt jord, en sådan lösningsrätt äfven bör medgifvas beträffande genom testamente eller gåfva afhänd fast egendom af nämnde egenskap, föreslår jag vördsamt följande tillägg såsom: § 5. Gifver någon genom testamente bort egendom, som är börd underkastad, äge den sorn inom börden är, att, innan laga stånd äkommer, den egendom lösa efter af rätten derå satt värde: och gånge dermed i öfrigt som i 5:te kap. J.B. skiljs. I öfvererensstämmelse med dessa grundsatser torde jemväl 1 och 3 §§, 8 kap. J.B. böra uphäfvas samt i deras ställe införas följande stadganden: § I All egendom, ehvad den är ärfd eller förvärfd, må af egaren bortgifvas. § 2. Bortgifver någon sådan egendom, som börd underkastad är, ege bördeman att, innan laga stånd åkommer, densamma lösa efter af rätten derå satt värde: och gånge dermed i öfrigt som i 5:te kap. denna Balk skiljs. 3:öje § lika med den 2:dra § i nu gällande 8:de kap. J. B. Begärdes på bordet. Hr Dalman upläste vidare följande motion: Då intet af de motiver, hvilka ännu möjligen knnna tala för bibehållande af rätt lill lösen inom börd af å landet försåld eller derstädes annorledes afhänd arfvejord eller börd-köpt jord, icke finner tillämplighet beträffande bördsrätt till i stad försåld fastighet, hvilken rätt i öfrigt är långt vidsträcktare än på landet, då nemi. den omfattar icke blott ärfd utan ock förvärfd egendom, har jag, i betraktande af de flera till tvister, osäkerhet och ofta prejerier ledande olägenheter, hvilka visat sig vara en följd af den 334 Den 30 December e m. ifrågavar., efter rain tanke, både orättvisa och onyttiga inskränkningen i dispositionsrätten öfver fast egendom i stad, ansett mig böra vördsamt föreslå.
Utlåtaitöe, t anfeimmg af n>dcft fråga om fFatternaniia#rått till alla å Srecognttion^fFo* gar, i foljD af 1811 åté itongf. §orf<ut* ning, utbrutne Remman odj lågenheter. *^)eberroärba 23onbe*©tånbet har titt UtfFottet remitterat en flf 9tif?bag?*3ullutägtigen G. G. Fahlander från ©to; ra kopparbergs Sätt mäcft o rf) af Pehr Wilsson från fant; itta San unberftäbb motion, fmfmubfafligen imtehållanbe, att, roib recognition?;|Fogarne? anmänbanbe, alla be meb ©tubbe; orf) SJöifelrätt t ferfFilte ägare? baab nmranbe Remman orf) lägenheter, font af nämttbe ffogar (Fola utbrp* ta?, måtte tillägga? ett beftämbt £unnelanb?tal i (Fog orf) inägor, i liffjct ntcb anbrc hemman i Orten, lifmäl itfe minbre än font froarabe emot Äibel? hemman, famt bera cjenafl, i famutanhang meb utbrytningen fatta? (Fatt i för; håflanbe till Sältet? ©fatttäggning?;metl)ob, meb rättighet för imtehafmaren att få famina lägenheter på manligt fatt till fFatte töfa, hvarjemte tybligt borbc beftämma?, hnru; miba orf) i hmab molm någre tjenflbarheter till forbita re; cognition?;(Fog?innehafmaren borbc utgöra? och hnru betföre (Fulle njuta? erfättning, eller om be|Jc hemman fafout rena (Fattchcmman för framtiben (Fulle i jorbeböeferne införa? ntcb alla bera?
Men äfven andra skäl finnas, som tala för behöfligheten af en åtminstone så pass utsträckt undervisningstid i vissa ämnen, som den, hvilken af skolstyrelsen synes blifvit föreslagen. Dessa äro dels den vida större tid, som erfordras, för att i nyssnämnda och dylika brancher bibringa eleven erforderlig skicklighet, dels äfven den vigtiga, af mångårig erfarenhet bestyrkta omständigheten, att eleven, som i de aldra flesta fall icke sjelf disponerar öfver sin tid, utan är beroende af den, hos hvilken han är i lära, ofta förhindras att reguliert bevista alla de lektioner, som äro anslagna för den grupp, hvilken han tillhör. Och om äfven elevens praktiska yrkesverksamhet skulle medgifva honom att besöka skolan på alla de tider, då undervisningen i ett visst ämne pågår, så händer dock ej sällan, att han måste uppoffra en större eller mindre del deraf för att äfven kunna draga nytta af undervisningen i ett annat ämne, som han också kan anse sig behöfva, men som meddelas till en del samtidigt med det förra. Öfverväger man noga dessa omständigheter, så torde den beräknade 5^ timmes undervisningstid i medeltal per grupp ej synas öfverdrifven, isynnerhet om härtill lägges att undervis - 168 Den 27 Januari. ningstiden i den fullständigt organiseradeTekniska elementarskolan i Orebro har lått sig anslaget icke mindre än i medeltal något öfver 7 timmar i veckan per ämne eller grupp, hvilket här är detsamma, ty elevernas inskränkta antal har icke erfordrat någon gruppindelning. På dessa grunder och då jag anser det vara af största vigt, att den i hufvudstaden upprättade, nu ifrågavarande slöjdskola lemnar eleven tillfälle att så fullständigt som möjligt förkofra sig uti de undervisningsämnen, som höra under de olika yrkena, vågar jag vördsamt föreslå, att R.
Stockholm den 2 Januari 1858. Sta Is-Utskottets Utlåtande N;o 206. t Ms© ?Off. Anie. lill Utlåtande, i anledning af väckt fråga om åtgärders vidtagande för att, under vissa vilkor, bereda åboerne å de s. k. Kyrkohemmanen i Halland dispositionsoch besittnings-rali till samma hemman. (I. A.) Genom remiss från Bonde-ståndet har till Siats-Utskottets behandling blifvit öfverlemnad en af Riksdagsfullmäktige'! Anders Gudmundsson från Hallands län, med hvilken David Andersson och Anders Nilsson från samma län .sig förenat, uti ofvan uppgifna ämne väckt motion, i hufvudsakligen samma syftning, som den af bemälde Rik sdags fu 11 mä k t iges numera aflidne broder Bengt Gudmundsson vid nästlidne riksmöte gjorda framställning, hvilken då ej lyckades vinna afseende hos Rikets Ständer. Som frågan om besittnings-rätteu lill de Halländske kyrkoheminanen för öfrigt vid flere riksdagar varit föremål för Rikets Ständers öfverläggning^'1, torde det icke vara nödigt att Utskottet,1 här meddelar en omständlig redogörelse för alllt hvad i delta ämne blifvit anfördt till stöd för å ena sidan kyrkans och å den andia kronans anspråk på eganderätten lill samma hemman, helst Utskottets vid 1840 och 1845 års riksdagar algifna betänkande'! härom innehålla fullständiga upplysningar; och Utskottet anser sig således endast böra i korthet erinra om den föregående behandlingen af detta ärende och de hufvudsakligasle omständigheter, som vid frågans bedömande, måste tagas i öfvervägande.
Reservation: af Herr Carleson, E., hvilken ansett den uppsägningsoch betalnings-rätt, som uti förestående lag-förslag blifvit tillerkänd löftesman i allmänhet, ej böra medgifvas annan än den, som borgat för egen skuld. STOCKHOLM, typografiska fouenikukns boktkyckebi, 4JJö4. Lag-Vtskollets Betänkande, N:o S6. i ]%;«> 50. Arilt, till Exp.-Utsk. den 13 Nov. 1884, kl. 12 m. Betänkande, i anledning af väckta motioner, angående förändring i lagstiftningen om preskription af Jordringar. I nämnde hänseende sladgades redan af 173-4 ars lagstiftare uti 12 § af Handels-Balkens 9 kapitel, att den, sorn har fordran hos annan i gods eller penningar eller hvad det är, men ej krälver densamma skriftliga eller muntliga eller gifver den ani för rätta eller hos Konungens Befallningshafvande inom tjugu år, förlorar all talau derå. Erfarenheten ådagalade emedlertid hurusom berörde tid, genom sin utsträckning, gaf anledning till långvariga rättegångar, stundom beredde tillfällen för mindre samvetsömma borgenärer att framkomma med tvätydiga, om icke oriktiga fordringar samt blottställde gäldenärer för obilliga anspråk; och derföre blef densamma, i enlighet med Rikets Ständers tillstyrkande, förkortad lill tio år genom Kongl. Förordningen den 13 Juni 1800; hvarefter, medelst Kongl. Kungörelsen den 21 Mars 1835, förklarades, att hvad i nämnde Förordning stadgas, äfven borde tillämpas a sådane fordringar, som genom dom eller utslag blifvit fastställda. Det sätt för fordringars bevarande, som lagen således föreskrifver, har emedlertid ofta varit föremål för anmärkning. Man har alltså erinrat, bland annat, alt enär en anmälan inför rätta eller Konungens Befallningshafvande vore tillfyllest för bevarande af en fordringsrält, gäldenärer och deras arfvingar blottställdes för förluster, hvilka ej kunde förutses.
Förrådet af stämpelpapper skall, lika med den öfriga ränteri-uppbörden, inventeras de sista dagarue i Juni och December månader, samt instrumenten deröfver åtfölja de halfårs-förslag, som, i nligt nästföregående 2:dra punkt, böra till Stals-kontoret insändas. 4:o Allmänna tillsynen öfver stämpelpappers-medlens indrifvande och redovisande i behörig ordning åligg'r i Stockholm Stats-konloret och i landsorlerué Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, In ilka myndigheter i sådant afseende böra, genom vitens föreläggande eller andra lämpliga åtgärders vi Itagand •, tillhälla försumliga redogörare eller tjenstemän alt sina skyldigheter fullgöra; egande den, som med Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes beslut i dylika ärenden icke nöjes, att deruti hos Kammar-rätten i vanlig ordning söka ändring Sådana mål åter, som angå brist hos redogörare eller försäljningsman å honom anlörtrndt stämpelpapper, böra handläggas på sätt oell i den ordning, som uti It § al Kongl. Instruktionen för Kammar-rätten den 15 Oktober 1851 är för balans-mål stadgad. § 54 Allman tillsyn å författningens efterlefnad. i:o Fiskaler, Krono-åklogare och Stämpelpappers-ombudsmän skola vaka öfver denna författnings efterlefnad och öfverträdelse! deraf lagligen åtala 2:o Dervid ega de att njuta Kongl. Majrts nådiga hägn och beskydd till godo samt skyndsam och kraftig handräckning hos domare och embetsmän ,3:o Finnas desse betjente ej härutinnan fullgöra sina pligter, läte Justitiekansler embetet med dem efter lag och omständigheter förfara 4:o Tid ali emot domme och expeditions-hafvande anställa åtal för underlåten eller felaktig stämpel-beläggning i de fall, Kongl Cirkulärbrefvet af den II Februari £847 omförmäla!, skall i hvarje fa'I beräknas till t'å år från den dag, då renoverad! protokoll till Hofrätten inkommit. Förslag till Författning ang. Stätnpelpappers-afgiflen.
Nej! DE RÖSTBERÄTTIGADE. EN AF FOLKET. berättigade säga nej! Det var första gången, man har hört de röstBORGMÄSTAREN. sålunda med ja besvarad. Ja! Bäää! Sätt honom i finkan, stadstjenare. Frågan är DE RÖSTBERÄTTIGADE. EN AF FOLKET (bräker som ett får). (Skratt och oväsen ett ögonblick.) Allmän rådstuga är upplöst! BORGMÄSTAREN. borgmästaren! Det är en ogement ferm expeditionskarl, den SKOMAKAREN. SLÄGTINGEN (till skomakaren). (Trumpeter och trumma. Derpå tyst på scen.) litet fortare med de allmänna ärendena! Han skulle vara i regeringen, så skulle det gå (Borgmästaren, rådet och skrifvaren gå in i rådstugan.) TORNSOPERATÖREN, VAGNMAKAREN, SLÄGTINGEN. (GATLÄGGAREN håller sig undan.) SKOMAKAREN (till de senare). Folk fortfar att cirkulera på torget. SKOMAKAREN, LIK ett glas öl. Behaga inte herrarne sitta ner hos mig och dricka LIKTORNSOPERATÖREN. SKOMAKAREN. SLÄGTINGEN. Vi tacka! SKOMAKAREN (säger till i dörren; Hans bär ut öl). er store frändes minnesfest i morse? Nå, herr slägting, ni behagade inte närvara vid SLÄGTINGEN. var ju der med föreningen. Nej, hvad skulle jag ute i regnet att göra! Ni, SKOMAKAREN. SLÄGTINGEN. Hela föreningen! Vi voro tre stycken. Sjöng ni då? Ja, liten smula! LIKTORNSOPERATÖREN. SLÄGTINGEN (skrattar). VAGNMAKAREN. Var det mycket folk? Inte ett lif! Och borgmästaren? Försof sig. SLÄGTINGEN. SKOMAKAREN. Har ni läst morgontuppen? Nej! SLÄGTINGEN (skrattar). ALLA.
St:r ega, och jag ansåg dem derföre i detta fall hafva öfverskrida gränsen af sin befogenhet, hvarföre Den 5 Juli f. m. 63 jag äfven hemställde, att R. St:r mätte i stället uttrycka den önskan att presidents-embetet icke mätte tillsättas för denna Riksdag, och att K. M. då mål te afläla Nåd. Propos. om detta embetsverk* organisation på något annat mera ändamålsenligt sätt; men R. St:r beslöt likväl indragandet af lönen, och vid sådant förhållande anser jag Konungens rådgifvare, långt ifrån alt hafva förtjenal anmärkn., Ivertom hafva fullkomligt fullgjort sin pligt, då de tillstyrkt Konungen att icke godkänna hvad R. St:r i detta afseende utöfver gränsen af sin befogenhet beslulat. Endast derigenom att de håda Statsmakterna qvarblifva inom sina gränsor, 'kan så väl den representativa som konunga-raakten blifva en sanning. Så snart man öfverstiger dessa gränsor, kommer man in på godtyckets område, och sedan della en gång blifvit beträdt, vet ingen hvar man kommer att stanna. Alen om jag således anser Konungens rådgifvare hafva rätt förfarit i afseende på 5:1 e punkten, så kan jag deremot icke fullkomligt gilla den uti 6:te punkten anmärkta ålgård i afseende på tillsättning af Presidents-embetet i Bergs-Colhm. Jag skulle nemi. föreställa mig, att måhända granlagenheten hade fordrat, att icke tillsätta detta embete, om hvars uphäfvande fråga varit, åtminstone icke så länge frågan om verkets omorganisation ännu stod oafgjord. Alen, då nu sådant likväl skett, tyckes mig äfven conseqvensen hafva fordrat, att Konungens rådgifvare till dess fulla belopp tillstyrkt den lön som 11. St:r indragit, men som Konungens rådgifvare ansett det icke vara R. St:s rätt att indraga. •lag vill äfven yttra några ord om de öfriga anmärkmspunkterna, men anhåller först, i afseende på Frih.
Hon mindes med hvilka bedårande framtidsdrömmar de båda systrarna trädt ut i lifvet, unga, vackra, rikt begåfvade som de båda voro, och hon tänkte på hur föga lifvet skänkt af allt det, som då föresväfvade deras fantasi. Rikt och växlande hade väl lifvet varit för dem båda, men i bådas hjärtan brände dock innerst en bitter känsla af sviket hopp. Ack hur annorlunda, sade sig Sonja, kunde dock ej allt ha gestaltat sig, om de ej båda begått vissa ödesdigra misstag. Ur dessa tankar föddes idén att skrifva två paralellromaner, som skulle skildra samma människas utvecklingshistoria på två skilda sätt. Man skulle se dem i deras första ungdom med alla möjligheter framför sig och följa dem till en viktig vändpunkt i deras lif. Den ene romanen skulle visa följderna af det val, de då gjorde, den andra huru det kunde varit om de valt på motsatt sätt. Hvem har icke något falskt steg att ångra i sitt lif, resonnerade Sonja, och hvem har icke mången gång önskat att kunna börja om sitt lif på nytt? Åt denna önskan, denna dröm ville hon gifva verklighetens lif i en roman – om hon blott ägde förmågan att skrifva en sådan. Men denna talang trodde hon sig ännu icke äga, och därför, när hon kom tillbaka till Stockholm, uppfylld af sin idé, sökte hon öfvertala mig att skrifva den i samråd med henne. Jag hade just vid denna tid begynt ett nytt arbete, en roman med titeln Utomkring äktenskapet, som skulle blifva de ogifta kvinnornas historia, alla deras, som af olika anledningar aldrig fått tillfälle att stifta egen familj, samt deras tankar och föreställningar om kärleken och äktenskapet, de intressen och sträfvanden, hvarmed de uppfyllde sitt lif – kort sagdt, de kvinnors roman, som efter det allmänna begreppet ej ha någon roman. Den skulle bli ett slags motstycke till Mandfolk, där Garborg berättar oss hur ungkarlar lefva i vårt samhälle. Jag ville berätta hur den ensamma kvinnan, min samtida, lefver. Jag hade samlat en massa typer, och jag var mycket intresserad af detta mitt ämne. Då kom Sonja med sin idé, och så stort var hennes inflytande öfver mig, så stor hennes öfvertalningsförmåga, att hon strax fick mig att förskjuta mitt eget barn för att upptaga hennes.