Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Fröken Augusta Lundin låter representera sig och den mondäna toalettkonsten — för hvilken hon ju är en så framskjuten målsman, eller skola vi ej säga målskvinna — genom eu charmant promenaddräkt. Efter hela den ståtliga salens inre långvägg pågår en liflig marknad; här utbjudas till salu alla de växlande gåfvor, som skänkts till basaren, lockande i brokig exposition till flitiga inköp i dessa julklappstider. Kommersen går också undan med all fart. Hvad Ni eller jag här fästa oss vid hålla vi vackert hemligt för hvarandra — kanhända skall det en gång uppenbaras i hvarderas jul klappskorg! Nog finnes här tillräckligt att för en god stund hålla en icke allt för beslutsam själ i valet och kvalet. Men vi styra så småningom våra steg mot ingången till » de femtio äldstes rum ». Strax till vänster om densamma bjuder oss en tidningskiosk tillfälle att fylla våra andliga behof. Iduns extranummer går åt som smör, och Ni förlåter oss väl ett förnöjdt leende vid tanken på det goda ändamålet. Se här basarbokmarknadens allra färskaste nyhet, som Ni ej får försumma försäkra Er om, innan uppla gan stryker åt. Det är en prydligt utstyrd kalender, eller hvad vi skola kalla den, med ett vackert omslag, komponeradt af Ottilia Adelborg. Innehållet är också värderikt, som Ni förstår redan af titeln: » Den svenska kvinnans sociala ställning; kronologisk öfverStrax bredvid har Ni en utställning från friherrinnan Rappes idiothem. Ni vill knappast tro, att denna nobla, snidade ekmöbel på den präktiga flossamattan, att allt detta är förfärdigadt af hennes vanlottade unga skyddslingar, för hvilka arbetets glädje dock är ett sådant ljus i deras skumma lif. Ni kan själf bli ögonvittne — där intill sitter en af de unga eleverna, en halfvuxen flicka med sin väfstol, samt en gosse, hvilkens skickliga slöjdknif låter det stilfulla mönstret slå ut öfver trädets hårda yta med rimfrostkristallernas matematiska precision. sikt ». Rätt så, Ni har den redan i er ficka. Kommer Ni till chieagoutställningen, kan Ni där få köpa den i engelsk öfversättning.
Sparre att fälla ett yttrande, hvaruti förespeglas möjligheten all man i vårt land skulle en dag kanhända taga med våld hvad man annars icke kunde bekomma. Lika gerna kan man öppet drifva socialistiska läror och förespegla alt den dag snart kommer att randas dä den fattige lager hvad han behöfver af den rike. Icke heller torde det vara lämpligt alt åberopa exemplet från ett annat land, der en åtgärd uti ifrågavande afseende blifvit vidtagen, som varit orättvis och innefattande ett våld emot beslående rättigheter. Jag ber att fä erinra, att detta land, nemi. Preussen, vid den liden befann sig uti revol ti I ionst il Ist å n d och jag beklagar att Adeln derstädes varit nog svag ali icke motsätta sig dylika åtgärder, utan, sedan ordningen i landel blifvit återställd, låtit det bero vid det våld man emot densamma utöfvat. Gr. Mörner, Carl Göran Detlof: Den öfvertygelse, som Hr Gr. Sparre i denna fråga förmält sig hysa, kan jag icke i ringaste män dela. Jag tror icke alt ur rättsgrund den åsigten kan försvaras, att den, som köpt ett hemman under förlitande på beståndet af vissa af Slaten garanterade förhållanden, bör genom eli maktspråk från Statens sida ensidigt och till förmån för andra samhällsmedlemmar emot sitt bestridande alhändas de rättigheter, sora varit honom, såsom ägare af den Omnämnde fastigheten tillförsäkrade. Ett ibland de första och oeftergifligaste vilkoren för ett ordnadt samhälle är att hvar och en af Staten betryggas vid orubbadl^ åtnjutande af sina en gäng lagligen förvärfvare rättigheter. Algärden alt, såsom man försigtigt uttrycker sig, jemna olikheten i raedborgarnes rättigheter och skyldigheter är första steget på den bana, som leder lill hela samhällstillståndets uplösning, ty der icke enskild egande rätt respekteras, der inträder förr eller sednare anarki och våld, och med samma skäl som man kan flytta skyldigheten att utgöra en skatt från den ene jordägarens hemman lill den andras, med samma skäl kan den ena samhällsmedlemmen säga åt den andra: ”gif hit hvad du eger, jag behöfver del”.
Hans Excel lence StatsMinistern för Utrikes Arell*■ derna Herr Grefve von Engeström. StatsRåden, Der.\s Excellencer m. m. Herr Grefve Rosenblad. Herr Friherre Fleming. Herr Friherre Lagerbring. HofCantzleren , Herr Friherre af Wetterstedt.' JustitiaeRåden: Poppius Marks von Wurtemberg. JustitireCantzleren Grefve Trolle Wachtmeister. Lagmannen Friherre Leyonhufvud föredrog i underdånighet JustitiseCantzlerenk Grefve Trolle Wachtmeisters underdåniga Memorial af den 7 i denna månad, innehållande, att JustititeCantzleren kommit i erfarenhet deraf, att vid penninge försträckningar stundom skall brukas låta Låntagaren utfästa, jemte Laglig renta, särskildte vitén, derest icke Länet å utsatt tid återbetalas, hvilka vitén, vid Lagsökningar blifvit icke allenast fastställde utan ock tillagde lika betalningsrätt med sjelfva lånebeloppet, ehuru förskrifniugen varit af löpande egenskap oell i innehafvarens hand executiv ; ogh som JustitioeCanlzleren, på anförde grunder, icke funnit detta förhållande vara med Lag förenligt, har JustitimCantzleren ansett sig böra detsamma hos Kongl. Majit anmäla , med underdånig hemställan, om icke Kongl. Majit skulle i Nåder täckas, antingen förständiga vederbörande om ett dylikt misstag till framdeles efterrättelse eller ock i händelse Författningarne funnos genom någon mindre bestämdhet lemna anledning till den Den 3 Juli. lii tlen i fraga varande Lagtolkningen, medelst en allmän nådig förklaring förebygga följderna deraf för framtiden. Högsta Domstolen har, i anledning häraf, på anförde skäl, i underdånighet tillstyrkt det Kongl. Majit täcktes, genom Proposition till Pikets nu församlade Ständer, i Nåder föreslå det tillägg i 9 Cap. 6 §.
Inom Borgare-Ståndet å-ter, der dock (livré ledamöter förordat, Utskottets hemställa», äfvensom och isynnerhet inom Bonde-Ståndet hafva flere representanter yttra t deri åsigt, att antingen, hurda några särskilda stadgande!) om envig ej finnas, så att hvar sådan handling finge bedömas efter lag i allmänhet, eller ock bomle straffet för envig vara, detsamma, sorn lör mord eller försök till ett sådant brott. Hvad, nuangår frågan om uteslutande af alla särskilda straffbestiimmefser för envigesbrott, så måste Utskottet, på det högsta afstyrka ett sådant förslag, hvilket, säkerligen skulle verka alldeles motsatsen af hvad dermed åsyftades, nemligen du ellers förekommande. Utskottet befarar nemligen för det första, att man då äfven hos oss, liksom i andra länder, der särskild lagstiftning 0111 envig ej äger rum och der dueller dock höra till ordningen för dagen, skulle, såsom inom Borgare-Ståndet ock blifvit anmärkt, kunna förledasalt tro, det dueller vore tillåtna, och på den i envig sårade göra,- tillämpning af den ganda bekanta satsen: volenli non fil injuria. Vidare skulle i allt fall, genom saknaden af särskilda straffstadga riden, sjelfva utmaningen, Sorn det. dock är af yttersta vigt att förekomma i anseende, till svårigheten att hejda handlingen, då den längre framskridit, blifva alldeles strafflös, likasom saknaden af ett särskildt straffhot mot sekundanter, de der ofta äro tillställare af envig och utan hvilkas biträde en tillämnad duell ofta mäste inställas, skulle vara ganska vådlig. Och slutligen kan Utskottet ej undgå, alt fästa synnerlig uppmärksamhet derå, att straffet för duell i de aldrallesta fall ej klefve, enligt de allmänna stadgandeua, strängare bestraffad! än enligt de föreslagna särskildta. Ty om i en duell lif klefve spildt, men öfverenskommelse om en sådan utgång' ej vore träffad; huru ville man väl då bevis.) uppsåtet att döda, helst ett sådant uppsåt oftast ej torde förefinnas?
Måtte det nu blifva, som ni önskar, flere som taga till orda i denna sak. Jag tillhör dessa olyckligas antal på visst sätt, ty, fastän ej lagligen skiljd från min man, lefva vi dock skiljda, och hvad jag utstått under dessa tre år af hån, förödmjukelse och förakt, kan ej omtalas. Men Herren har gifvit mig styrka och viljekraft att bära det så, att kanske ingen tänkt på, att jag lidit. Om man kan gömma sig i ett hem, går det väl an, men om man fattig nödgas träda ut bland främmande och arbeta för sitt bröd, blir det för en finkänslig kvinna förenadt med stora kval, isynnerhet om man råkar att komma tillsammans med småsinnade, trånghjärtade personer, hvilka liksom sätta en ära uti att håna och trampa på den, som i deras ögon ingen försvarare äger. Men deras suckar upptager han, som ser i det fördolda. Men jag vill ej vara orättvis, äfven deltagande har kommit mig till del, och jag beder dagligen Gud välsigna dem, som genom sin kärlek gjort det lättare för mig att hålla ut och kämpa den hårda kampen bland själfviska människor. Praktisk. i f y r k a n t. kg. Lisa. Packlakan. Bland T ?. G. BJTJRSTRÖM, Lampor, Bosättningsartiklar, 381 Nysilfver, Innerligt önskar jag, att i Idun lagen om äktenskapsskilnad må komma på tal. Kunde ej lagarne härutinnan blifva något förenklade eller någon paragraf tillkomma för vissa fall, så att det hela ej blefve så upprörande. Och så detta detaljerande i de dagliga tidningarna, hvilka äfven ibland lägga till hånfulla kommentarier. Om en diskussion öfver delta kom me till stånd, skulle nog många med mig glädjas. * * * H. R. — En af Iduns läsarinnor, som med stort intresse läst » Frånskilda hustrur » af Erik Frey, känner en stor tacksamhet mot författaren, allra helst som jag själf genomgått en frånskild hustrus lidande och därför af egen erfarenhet kan bäst bedöma, att artikeln ifråga var sann och träffande. — Molly.
En jury, som har frihet att utan bevis fälla, är ett redskap till den oskyldiges förföljande; och en hvar, som förföljes, är då förlorad, så snart ett så kalladt allmänt tänkesätt hunnit mot honom uppviglas, vare sig i hela landet eller blott i den ort, der han skall dömas. Vill man hafva sakerna derhän, att ingen sjelfständighet mer emot dem, som hafva folkets opinioner i sitt våld, skall kunna höja sanningens stämma eller fordra någon rättvisa; då handlar man konseqvent genom att införa en jury, som kan fälla utan bevis. Men äfven utan sådan, politisk eller religiös fanatism är det ofta icke svårt för den enskilda intrigen att göra en obrottslig handling misstänkt och derigenom framkalla en straffdom af dem, som döma utan bevis. Antingen således aldrig någon jury, eller åtminstone icke en jury med sådan makt! På en helt annan grund måste dess uppdrag fotas, i fall den skall låta förena sig med friheten (d. v. s. med laglig rätt, som utgör frihetens första vilkor). Då skall till jury frågan om den anklagades brottslighet ej framställas i annat fall, än om han blifvit med full bevisning besvärad. Finner domaren honom icke så besvärad; så skall domaren äga att frikänna honom, förklara honom icke kunna fällas eller ställa honom under framtiden, men icke öfverlemna honom till jury. Först när bevisningen är sådan, att domaren anser honom böra lagligen sakfällas, afträder domaren sin ytterligare befattning åt dem, som äga att ej blott, på den förebragta bevisningen, fälla, utan ock oberoende deraf frikänna den tilltalade. Jury är således en anstalt, hvarigenom man äfventyrar att få äfven den bi’ottslige, den lagligen öfverbeviste, någon gång frikänd, för att i möjligaste måtto försäkra sig, att den oskyldige-aldrig må fällas. Från denna gruudtanka har jury inrättningen säkerligen i sjelfva sitt upphof utgått; och denna var hos oss dess syftning redan då, när dess kall af edgärdsmännen utöfvades. Så snart man afvikit från denna grundtanka, och velat insätta jury uti domarens ställe, utan afseende på den grad af bevis - 44 R. St. Just. Ombudsm.
Denna redogörelse för gällande lagstiftning uti ilrågaställda hänseende uppenbarar nogsamt dess invecklade beskaffenhet, och huru svårfattlig den är. Svårfattligheten har ock ökats genom den förändring, sorn år '1844 skedde uti giftorättsoch arfs-lagarne. Dermed bortföll den ledning, som lagen lemnade för bestämmande af dem, hvilka lyda under landseller stads-rätt, och dermed gick äfven det motiv, som till en del låg till grund för olikheten i testaments-rätten, förloradt. Man spårar följaktligen för närvarande i lagen förgäfves efter någon giltig anledning till denna olikhet, hvilken synbarligen häntyder på en lagstiftning, hvars grundsatser ej äro förenliga med en nyare tids rätts-åsigter. Att en förändring härutinnan är af nöden, har ej eller blifvit förnekadt vid de tillfällen, då frågan derom inom representationen kommit under öfverläggning. Angående förändringens art hafva åter meningarne varit delade. På olika sätt har man således sökt lösa uppgiften; och de förslag, som nu äro under pröfning, angifva hufvudsakligen de olika sätten. Då man vill lösa denna uppgift, måste man emellertid göra för sig klart, om och i hvad mån inskränkning i testaments-friheten efter nutidens åsigter i all mänhet kan och bör ega rum. Denna frihet ligger i egande-rättens natur. Det hörer nemligen till begreppet af denna rätt, att man fritt må disponera öfver hvad man eger. Men all frihet bör dock i det borgerliga samhället så modifieras, att den kan stå tillsam mans med samhällets ändamål. Derför måste den enskildes vilja böja sig; och på sådan grund kan lagstiftaren äfven utstaka en gräns för friheten att råda öfver egendom. Då nu den, som varit upphof till en annan varelse, ej godtyckligt bör kunna beröfva denna de fördelar i samhälls-lifvet, som egendom medför, måste det äfven tillhöra lagstiftaren att i detta fall förekomma ett frihetens missbrukande. De flesta bildade folks lagar förbehålla jemväl åt barn och bröst-arfvingar en viss lott af fäders egendom; och den åsigt, som således gjort sig gällande, har hos oss vunnit tillämpning i stads-rätten, ehuru i utsträckt grad.
Maj:ts nådiga framställningar om anvisande af medel för sjöförsvarets behof samt dertill hörande föremål hafva Rikets Ständer, utöfver de å Eiks-statens Femte Hufvudtitel uppförda årliga utgifter, anvisat följande 3:ne särskilda anslag, nemligen: l:o. Stats-Utskottets Memorial N:o 220. U l:o. En million åttahundra tusen R:dr, att med en tredjedel, eller 600,000 R:dr, under hvartdera af åren 1864, 1865 och 1866 utgå och, tillika med öfriga för ändamålet beräknade tillgångar, på anslaget till flottans nybyggnad öfverföras, för att samfäldt med detta redovisas: varande samtliga dessa medel och tillgångar ställda till Kongl. Maj:ts nådiga disposition, för att, enligt de af nuvarande chefen för Sjöförsvars-departementet uppgifna allmänna grunder för anskaffande af ny krigsfartygs-materiel, användas; dock så att af dessa sammanlagda anslag äfven böra bestridas kostnaderna för ångfartyget Gefles nu under arbete varande förändring och reparation. 2:o. Etthundrafemtio tusen It:dr, att med en tredjedel, eller 50,000 R:dr, utgå under hvartdera af åren 1864, 1865 och 1866 för åtskilliga angelägna arbeten och anskaffningar vid Flottans stationer. 3:o. Etthundrasextio tusen R:dr till bestridande af kostnaderna, dels för anställande af försök till utrönande af såkallade pansarplåtars af Svenskt jern förmåga att motstå skott samt till bestämmande af lämpligaste konstruktionen af afseende å frågan om införande af refflade kanoner vid artilleriet. § 132.
Maj i835 blifvit stadgadt, att den Bankens Tjensteman, som till sine Borgenärers förnöjande sin egendom afträdt, skall, om han icke genom slutlig Dom Cessions-förmån tillerkännes, eller sednast 6 månader efter det Dom i hans Concurs vunnit laga kraft, styrker sig vara från sine Borgenärers kraf befriad, skiljas från dess vid Verket innehafvande tjenslbefaltning, men Revisoren Åhman, hvilken ej blifvit Cessions-förmån tillerkänd, icke inom den sålunda bestämda tiden af Sex månader, efter det Domen i hans Concurs vunnit laga kraft, styrkt det lian varit från sine Borgenärers kraf fri , Revisorerne funnit, det Fullmägtige icke genom Banco-Reglementet blifvit berättigade, att, på sätt, som skett, tid efter annan, bevilja Åhman ytterligare rådrum till träffande af öfverenskommelse med sine Borgenärer och slutligen tillåta Åhman, att i Bankens tjenst åter inträda, oaktadt ej ens styrkt blifvit, att Åhman verkligen var från samtelige sine Borgenärers kraf befriad, eller vore i tillfälle ett godtgöra de a:ne fordrings-anspråk, uppgående till ett sammanlagdt — 5i — Belopp af 2,15o R:dr Banco, hvilkas liqviderande icke skall kunnat ske af den uppgifna anledning, att de handlingar,. hvarpå desse fordrings-anspråk sig grunda icke skola blifvit företedde. §.: ii. Inre iletaillc-förhållanden. Bankens Myntoch Medaille-Cabinelt har, under de 2:ne sistförflutna åren, vunnit ytterligare tillökningar, dels genom föräringar, dels genom inköp af flere mynt och skådepenningar, samt för öfrigt fortfarande befunnits uti samma ordnade och vårdade skick, som Rikets Ständers år 1837 församlade Revisorer vitsordat.
Sade hon till honom: Ja, Herre, jag tror, att du äst Christus, Guds Son, som komma skulle i verldena. Och när hon detta hade sagt, gick hon bort, och kallade Maria, sina syster, lönliga, och sade: Mästaren är kommen, och kallar dig. När hon det hörde, stod hon straxt upp, och kom till honom. Ty Jesus var icke än då kommen in i byn; utan var på samma rum, der Martha hade kommit emot honom. Då nu Judarna, som med henne voro i huset, och hugsvalade henne, sågo Maria, att hon stod hasteliga upp och gick ut, följde de henne, och sade: Hon går till grafvena, att hon skall gråta der. Då Maria kom dit som Jesus var, och såg honom, föll hon till hans fötter, och sade till honom: Herre, hade du varit här, vore min broder icke död. När Jesus såg henne gråta, och Judarna, som voro komne med henne, ock gråta, förbittrade han sig i Andanom, och bedröfvades i sig sjelf; Och sade: Hvar laden I honom? Sade de till honom: Herre, kom och se. Och Jesus gret. Då sade Judarna: Si, huru kär hade han honom! Men somlige af dem sade: Kunde icke han, som öppnade dens blindas ögon, hafva så gjort, att denne icke blifvit död? Då förbittrades åter Jesus i sig sjelf, och kom till grafvena. Och det var en kula; och en sten lagd deruppå. Sade Jesus: Tager bort stenen. Sade till honom Martha, hans syster som död var: Herre, han luktar redo; ty han hafver varit död i fyra dygn. Jesus sade till henne: Sade jag icke dig, att, om du trodde, skulle du få se Guds härlighet? Då togo de stenen bort af rummet, der den döde lagder var. Och Jesus hof upp sin ögon, och sade: Fader, jag tackar dig, att du hafver hört mig. Dock vet jag, att du hörer mig alltid; men för folkets skull, som här omkring står, säger jag det, på det de tro skola, att du mig sändt hafver. Och då han det sagt hade, ropade han med höga röst: Lazare, kom ut.
Men hon måtte ha fått intrycket af att hon ej var en af de vanliga hjelpbehöfvande, som dagligen uppvaktade hennes matmor, ty det var med en viss artighet hon hjelpte af henne öfverplaggen. Fru Meilert satt vid sitt skrifbord, men uppsteg då Hanna inträdde. Det var en lång, rak dam med nästan grått hår och vackra, något stränga drag. Hon helsade Hanna temligen kallt och bad henne taga plats. Hanna stannade på tröskeln. Jag är Hanna Rappe, sade hon, och en förlägenhet som hon ej kunde betvinga, dref blodet till hennes kinder. Jag har kommit att bedja om ursäkt för mitt ohöfliga bref. En blixtlik stråle af glädje upplyste för ett ögonblick fru Meilerts stränga drag, men hon betvang sig och förblef kall som förut. Detta lugnade Hanna. Hon hade väntat sig en scen med tårar och omfamningar så snart hon nämnt sitt namn, och hon afskydde sådant. Fru Meilert betraktade henne forskande. Låt mig se, sade hon, om du är din mors dotter Kanhända äro ögonen hennes, men hon hade ett vekare, vänligare uttryck Hennes röst darrade litet. Hanna såg henne öppet i ögonen. Ja, sade hon, innan sorgerna gjorde henne hård. Man säger, att jag liknar min far till det yttre, min mor till det inre. Fru Meilert drog henne tyst ned i soffan bredvid sig. Tala litet om din mor, om hennes sista stunder. Du anar icke, hvad hon en gång var för mig. Hanna smålog bittert. Och ändå hade ni hjerta att öfvergifva henne! Att låta henne kämpa sig fram, ensam och fattig, med bruten helsa och med sviken tro på allt hvad hon älskat i lifvet. Ja, ser du, jag var sårad i mitt innersta. Jag kunde icke förlåta, att hon svek sina idealer och förenade sig med en man, som ej ens var värd hennes aktning. Jag tyckte att hon förnedrade sig så djupt, att jag måste stöta henne ifrån mig, ehuru mitt hjerta sved Ni glömmer, att hon älskade min far, detta må vara hennes ursäkt. Fru Meilert blickade hastigt upp. Nej, sade hon häftigt. Kärleken kan icke försona allt. Jag kunde aldrig rätt tro, att hon på allvar älskade honom, dertill stod han för lågt under henne.
Vid berättelsen angående statens jernvägstrafik, § 2. dels af Doktor Sandberg: »Om Sverige företagit sig att bygga jernvägar med det belopp, som nu i räntor och amortering årligen utgår och i ett halft århundrade kommer att utgå till utlandet, så hade vi efter hand inom ett par tiotal af år haft lika långa jernvägar som nu. och varit fria från utländsk statsskuld. — Men på en sådan framställning svarades med högsta emphas: Hvarje dag som Sverige saknar jernvägar, gör det en oersättlig förlust. Då emellertid det äfventyrliga beslutet blifvit fattadt att upptaga utländska lån till så stora belopp, som årligen kunde användas med vår arbetspersonal för jernvägsbyggnader, så tyckes det man bordt ställa så till, att skulden utomlands ej blifvit större än som för ändamålet var nödvändigt. Det hade ju varit möjligt att framkalla vår egen jernmanufaktur-industri, så att jernvägsmaterielen, nvartill vi ega de yppersta råämnen, kunnat tillverkas inom landet och icke, såsom det lärer stundom skett, omkring 40 procent af kontraherade jeruvägslån stannat qvar utomlands för hvad som derifrån blifvit hemtadt. Nog tyckes det icke hafva varit nödvändigt att ifrån England införskrifva — 280 — jernvägsmateriel för 12,000,000 R:dr, för hvilken, utom inköpspris och fraktkostnad, i allmänhet blifvit betaldt 2 procent eller 240,000 R:dr för bestyret dermed. Att ett sådant förhållande varit fortfarande, tyckas uppgifterna i Kommerse-kollegii berättelse gifva vid handen, äfvensom att det icke blifvit minskadt, icke ens det sista året, hvilket är anmärkningsvärdt, då nu våra maskinfabriker vunnit en stor utveckling. Sådant synes icke ådagalägga någon synnerlig omtanka att så mycket möjligt varit undvika tillökning utöfver behofvet af den utländska skuldsättningen, som alldeles qväfver vårt fattiga land. Den välkända, ofta åberopade grundsatsen, att man bör köpa sin vara der den fås för bästa pris, tål dock många undantag.
Grefve von Fersen: En Talare, Herr Grefve Björnstjerna, har yrkat afslag å Utskottens förslag, samt derjemte yttrat den önskan, att det gamla sättet för Grundräntornes utgörande måtte blifva beståndande. Som jag icke delar denna åsigt, har jag begärt ordet för att få fästa uppmärksamheten på några omständigheter härvid. Jag kan för min del icke finna något billigare, än hvad Utskotten föreslagit, nemligen ett medium af de 5 sista årens markegångspris. En räntetagare är härmed säkerligen mera belåten, än att, efter gamla beräkningssättet, ett svårt år hafva en stor lön på papperet, den han sällan får ut, och åter ett Den i Mars e. m. 45 godt år hafva den mycket mindre. Herr Grefve Björnstjerna synes ogilla, alt optionsrätten, att få räntorne in natura eller derföre erhålla lösen, blifvit borttagen från räntetagarne. Jag vill ej inlåta mig uti något bedömande af det juridiskt rätta i detta fall. Ett factum är dock, att Kongl. Maj:t uti en vid denna Riksdag aflemnad proposition angående Kronans behållna räntor afsagt Kronan Dess optionsrätt, och jag tror, att, då Kronan lemnat från sig denna rättighet, räntetagare jemväl med lika skäl kunna frånkänna? den, i synnerhet med de garantier som blifvit föreslagne, nemligen att då medelpriset öfverstiger årets markegång, den, som erlägger sina räntor in natura, jemväl skall betala skilnaden contant. Af hvad jag nu haft äran anföra hoppas jag, alt hvar och en skall finna, att hvarken räntegifvare eller räntetagare blifvit genom Utskottens förslag framför hvarandra gynnade, utan alt Utskotten sökt bevara bådas intressen, och förebygga de beständiga stridigheter, som, enligt hvad i synnerhet i BondeStåndet blifvit uppgifvet, emellan räntegifvare och räntetagare hittills ägt rum.