Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Till följd af Utskottets åliggande att Riks-Ståndens särskilda tankar till ett utlåtande i möjligaste måtto sammanjemka, aflat Utskottet till Rikets Ständer Memorialet JYs. 63, uti hvilket Utskottet, dels anmälde till Rikets Ständers grundlagsenliga behandling den oförenliga skiljaktighet, som förefunnes emellan Riks-Ståndens särskilda beslut, i det hänseende att Utskottets förslag blifvit förkastadt af Preste-Ståndet, men hufvudsakligen godkändt af de tre öfriga Stånden, bland hvilka Ridderskapet och Adeln antagit förslaget oförändradt, samt Borgareoch Bonde-Stånden, utan att mot sjelfva förslaget framställa någon anmärkning, ifrågasatt ytterligare förändring uti ofvannämnde grundlagsrum; dels, i afseende å den af Borgare-Ståndet påyrkade ytterligare förändring i 14 § 5 momentet Riksdagsordningen, hemställt att, dåden berörde ett ämne, som icke egde något oskiljaktigt sammanhang med Utskottets förslag, och frågan derom således vore att anse såsom ny, densamma, såsom icke framställd i grundlagsenlig ordning, måtte få förfalla; dels, enär Bonde-Ståndets återremiss af förslaget endast åsyftat att bereda Utskottet tillfälle att deri göra de ändringar, kunde som blifva en följd af Ståndets beslut, angående Memorialet JV2 57; men Utskottet icke ansett sig kunna biträda samma beslut; förklarat det någon åtgärd till följd af berörda återremiss icke eller torde erfordras; dels ock slutligen till PresteStåndet hemställt, huruvida icke Ståndet skulle finna för godt att, med frånträdande af sin särskilda, utaf annat Riks-Stånd icke delade mening, godkänna det af Utskottet framställda förslag. Vid fördragning af Utskottets berörda Memorial M 63, hafva Riks-Stånden, enligt hvad Utskottet tillhandakomna protokolls-utdrag för den 18 innevarande månad utvisa, slädnät i följande beslut:
Att de, hvilka uppnått en ålder af FemtioFem år, måga, oansedt de blott l5 år varit i Iloftjensten, likaledes erhålla Pension, svarande mot hela Lönen. 3:o Att de, hvilka tjent Femton år, men ej uppnått nämnde ålder, undfå tre fjerdedelar af Lönen i Pension. 4:o Att Pension, till belopp af halfva Lönen, må tilldel as alla efter Tio års tjenstetid. 5:0 Att de af den lägre Betjeningen, hvilka kunna räknas till TjenstehjonsGlassen, eller såsom handtlangare äro att anse, så framt de upphunnit oftanämnde ålder eller varit i5 år i tjenst vid Kongl. HofStaten, må kunna tilläggas Pension i mån af tjenstetiden enl. förestående Puncter, men i annat fall endast få gratilicationer, svarande mot Lönen för högst Ett år, från den tid tjensten upphörer, hvarunder de kunna antaga andre tjenster eller utvägar för sin bergning; och 6:0 Att för öfrigt såsom allmänt stadgande gäller, att ifrågavarande Pensioner icke kunna erhållas eller Betänkanden, N:o 254. 2g 1 mäga åtnjutas af Embetseller Tjenstemän, Hof-Fruntimmcr eller någon at Betjeningen, sorn innehar eller får tillträda lika eller högre Lön eller Pension på Rikets Ordinarie eller IndragningsStat, vid något stf de Konglige eller Furstelige Hofven ejler pck på något publikt Verks Stat; men om Lönen eller Pensionen, som sålunda innehafves eller erhålles, icke uppgår till det belopp, hvartill nu föreslagne pension skulle besti-, ga, må skillnaden åtnjutas på Allmänna IndragningsStaten; 00b för öfrigt må icke i beräkningen af den Lön, som grundlägger Pensionen, ingå andre förmåner, såsom Boningsrum, Ved, Ljus, Equipager, utfodring för Hästar eller Kostpenningar m. m. — Och hafva uti denna reservation instämt Riksdags^ Fullmägtige Nils Strindlund från WesterNorrlands
Riksdags-Relationers infordrande, III.J395. angående Fördelningen af de Soldat-rotarne beviljade vacancer, lil. 430. angående en Fonds samlande till underhållande af vintervägen imellan Elfvedahlen öfver Särna till Norriges Rå, lil429. angående en beqvämligare Post-Inrättning i Landet, lil. 433. angående upphandlingar för Kongl. Majtts och Kronans räkning, IIL. 43?. angående Garnizons-Regementernas Lönings. Spannemål m. m., III. 440. angående ändring uti författningarna om Hemmans-klyfning, lil. 667 angående Allmänna Skogshushållningen i Riket m. m., IV. 46. angående Postföringen öfver Ålands haf m. m., IV. 167. angående Götha Canal-Bolags förpligtande att, enär någon Rotesoldat uti dess arbete blifver oduglig till Krigstjenst, ersätta kostnaden till annan karls anskaffande i stället, IV. 169. Be - 4 Register. Besvärsoch Occonomie Utskottets Memorial, angåen* de tidens bestämmande för vägsyner uti Publicationerna derom, IV. 172* angående återupplifvande af Kongl. Brefvet d, 23 September 1747, IV. 174. ^ ang. Husbebofs-bränvinsbränningen, IV. 176» angående ökadt Arfvode åt Utskottets Canz Ii. betjening, IV. 284. angående Gårdfarihandel, IV. 287. _ ang. betalning för Fångskjutsoch Krono brefbiiring i Stora Kopparbergs
Sedermera har Regements-skrifvaren Schenström, hvilken ersatt vederbörande löntagare hvad dem till följd af den oriktiga debiteringen blifvit för mycket påfördt, under åberopande af de, i anledning af Kongl. Maj:ts framställningar, vid sednaste riksdag meddelade beslut i mål af likartad beskaffenhet, i underdånighet anhållit, det Kongl. Maj:t måtte till Rikets nu församlade Ständer aflåta Nådig proposition om ersättning eller restitution till sökanden af ofvanberörde belopp. 2:o af Regements-skrifvaren vid Jönköpings regemente Johan Ulric Dahlström, hvilken, såsom befullmäktigadt ombud för löntagarne vid sistnämnde regemente, hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhållit, att då, vid debiteringen af den bevillning och krigsrustnings-afgift, som, enligt 1845 och 1848 års bevillnings-förordningar, bordt af detta regemente erläggas för åren 1846 med 1850, det misstag egt rum, att såväl bevillningen sorn krigsrustnings-afgiften påförts och utgjorts af fulla löneinkomsterna, utan att dessa blifvit, på sätt åberopade författningars 145 § medgaf, minskade med den ränta, som af lönerna utgått till arméens aekords-amorteringsfond, hvarigenom löntagarne alltså kommit att för sagde år erlägga 540 R:dr 26 sk. 6 r:st. i bevillning och 44 R:dr 39 sk. i krigsrustnings-afgift, eller tillsammans 585 R:dr 16 sk. 6 r:st. mer än vedcrbordt, Kongl. Majit, enär tiden till sökande af detta belopps restituering redan hade förflutit, täcktes till Rikets Ständer göra Nådig framställning derom, att hvad sålunda blifvit för mycket erlagdt, finge till vederbörande löntagare återställas; -— samt 3:o af Chefs-embetet vid lVermlands Fältjägare-regemente, som, med jemväl åberopadt stöd af Rikets sednast församlade
Annat är då Landtm, eller Talman vägrar att framställa propos. och Ståndet icke heller en sådan äskar, utan uttalar en förkastelsedom öfver ett Utskts förslag ,— ty då förfaller all vidare fråga derom — och annat är då Talman vägrar att framställa en propos., som Ståndet det oaktadt fordrar, emedan då Const.Utsk. skall slita tvisten och målet hvila till dess nämnda Utsk:s yttrande i den speciella frågan kommit Ståndet tillhanda. Frih. Sprengtporten har trot!, det han kunde leda sig till en argumentation för Utskts förfarande, i det han anfört huruledes Konungen förklarat sig icke kunna antaga Stan - |.Den ii Nove mjb e r f. ni. »Jernes beslut om aflöning åt magistratspersoner och borgare för deras biträde vid syner oell andra förrättningar, då Sländerne dertill icke särskildt anslagit nödiga medel. I sanning, denna tanke oell denna argumentation för hvad den ädle Fri It m vill bevisa, är i sitt slag rätt märkvärdig! Om Ständerne besluta att en myndighet, som får allmänna bestyr sig uppdragna, skall njuta aflöning derför, men icke dertill anvisa nödiga medel; så faller af sig sjelft, att Konungen måste förklara, att innan Ständerne anslå för beliofvet nödiga medel, kan icke heller någon verkställighet följa på Sländernes beslut, emedan statsanslagen äro till bestämda ändamål anvisade och få således alldeles icke dragas till främmande föremål. Vidkommande åter hvad ytlradt blifvit atigtde Jemtländska roteringsverket, så har visserligen Frih. Sprengtporten rätt deruti, alt Konungen icke begagnade sig af det anslag Ständerne för ändamålet ville lemna, och att således provinsen galt miste om det, hvartill Konungen ansåg densamma berättigad, nemi. af en lindring i roteringsbesvärel; men Konungen kunde ej finna sig lili det vid anslagets beviljande fästade villkoret alt nedsätta Jemtlands regementes nummerantal under 800.
I stället för all denna så uppbyggliga och i sanning saliggörande ordning skulle man väl hafva mod att med öppna ögon framkalla en förbistring, sådan som måste blifva följden af en offentlig lärofrihet, d. v. s. af de skiljaktiga meningarnes framdragande inför den obildade mängden och hennes uppmanande att döma öfver de ofta fina skiljaktigheterna? Man känner säkerligen illa den stora mängdens, det ojemförliga flertalets, vare sig af obildade eller så kallade bildade personer, sinnesstämning och urskiljningsförinåga i allmänhet, om man icke inser, huru litet valet imellan de olika meningarna skulle komma att bestämmas af dessas verkliga beskaffenhet, och huru mycket deremot skulle komma att bero af predikantens öfvertalningsförmåga. Förbistring vore den enda säkra frukten; och denna skulle uppväxa, ymnig och mångfaldig, af de troendes ombildande från anspråkslösa, i sjelfva känslan af sin enfald lyckliga bekännare och efterföljare af Mästarens lära till icke mindre okunniga, men sjelfkloka forskare, hvilkas inbillning, vare sig med anspråk på egen skarpsinnighet eller i hänförelsen af svärmiska drömmar om andelig ingifvelse, upphöjt dem till domare öfver alla trons mysterier. Det står icke att beräkna, huru många särskilda kyrkor, som alla de häraf föranledda söndringar komme att påfordra, eller huru någon ordning, kyrkotukt och öfverstyrelse skulle kunna under all denna söndersplittring införas och blifva verksam. Jag vet icke, huru på allt detta blifvit tänkt af dem, som påyrka den ovilkorliga rättigheten att, utan hinder af någon yttre makt, inrätta sin gudsdyrkan och offentligen antaga — 40 — huru många trosbekännelser som helst. I detta ämne hänvisar jag till mina yttranden uti 1852 års berättelse. Men det är en annan ännu vigtigare fråga, som härvid möter. Til! grund för anspråken på yttre religionsfrihet lägger man ytterst den satsen, att kyrkan ej kan underordnas samhället, utan måste vara deraf oberoende, emedan religionen är en högre angelägenhet, än all verldslig ordning.
En talare har, med en särdeles modesde, anfört såsom klander, att vår representation är till så stor del sammansatt af Embetsman. Jag vill ej nu ingå i frågan, öm dét är en lycka eller olycka, i vår närvarande ställning, att ägä Embetsmän inom representationen. Men jag vill nämna, att utom Statens Embetsmål!, liltnäs Rikets Ständers Embetsmän, medlemmarne af deras Utskott, Som ofta, med ali aktning för Talarne, kiinha nyttigare tillbringa sin tid, än att ovilkorligen öfvervara en discussion af stundom 18 timmar. Om man velat införa ett sådant stadgande, hade mail bort börja Vid en annan punkt af våra förmer, och sätta eh gräns för discussionen, så att den ej kunde draga ut en tid, söm öfverStiger hvarje persons förmåga att stanna qvar, och ätt man ej mera blottstäldes för, ätt ehuru man öfvervarit discussionen i 16 timmar, men voré borta den i^rde, då voteringen började, likväl förlora siri rätt ätt i beslutet deltaga. Här, hvarest ej finnes någon gräns för yttranden, ingen rätt för Ståndet att sluta öfverläggningen, eller att hindra en Ledamot att tala så mångå gånger llän sjelf önskar, och der visserligen mart fej försummar att göra denna gällande, är det så mycket mera olämpligt att införa ert inskränkning i beslutande-rätten, som den ej finnes i andra länder, der motsatta för - Den 10 Augusti f. m. hållanden äga rum. Jag anhåller om propo-> sition, på sätt Friherre Cederström föreslagit* Hans Excellence Herr Grefve De lä Gardie: Oaktadt tvenne Talare med sakkännedom sökt upplysa förhållandet , anhåller jag likväl få yttra några ord. Jag har hört en Ledamot säga, att skillnaden emellan att vilja hafva ett upprop eller tvenne, vore densamma som att vilja, att förnuftet, eller den blinda lydnaden, skulle få öfverhanden. Om jag delade denna tanka, vore jag långt ifrån att i Rikets första Stånd yttra en öfvertygelse, som vore stridande emot det förra. Det är just derföre, att jag ej tror det vara förhållandet * som jag yrkat de båda uppropens bibehållande.
X Stockholm: Lösnummerpris: 1 5 öre (vid kompletteringar). i bokWennberg *. _,ptt vacker, solklar Isl novemberdag 1864 rörde sig långsamt ett liktåg från Jakobs kyrka mot Johannis kyrkogård. Den likvagnen åtföljande processionen, som redan vid affärden från kyrkan var mycket stor, tillväxte under vä- gen allt mera. De förbigående människorna betraktade den rikt blomsterhöljda kistan med sorgsna, deltagande blickar. Särskildt märktes längs hela vägen talrika skaror af fattiga och lidande, hvilka med tårfyllda ögon sågo det långa tåget skrida förbi och sedan med långsamma steg följde efter till kyrkogården. Det var också en de fattiges och lidandes vän, som nu for den sista färden, och öfver hvars stoft solen för sista gången göt sina värmande strålar. Vackrare afskedshelsning kunde ej hon få, som under hela sitt lif i så rikt mått spridfc sol och värme i den fattiges koja och öfver den lidandes plågoläger. Också fanns på kyrkogården väl näppeligen ett torrt öga, då Lotten Wennbergs stoft sänktes ned i grafvens ro. * Prisbelönad uppsats vid Iduns nionde större pristäfling. Tjugufem år hafva förflutit sedan Lotten " Wennberg utandades sin sista suck, men hennes minne skall lefva länge, prisadt och välsignadt, ty hennes lifs verksamhet var af den art, att den bar rika både andliga och timliga frukter. Född 1815 den 2 juni i Stockholm, tillbragte Lotten en stor del af sin barndom och ungdom på sina föräldrars, kommersrådet Wennbergs och hans makas, född Geijer, gods Yxe i Nora bergslag. Där, bland godsets många underhafvande, började hon redan som liten flicka i smått den välgörandets verksamhet, som hon sedan i så stor skala skulle utöfva i Stockholm. Som föräldrarne voro förmögna, lades intet hinder i vägen för barnets vandringar till de fattiges kojor. Hon inskränkte icke sina besök blott till faderns underlydande. Äfven till de kringliggande herrgårdarnes fattiga styrde hon sina steg. Med egna händer vårdade hon de sjuka och pålade förband. Öfverallt mottogs därför också den unga välgörarinnan med tacksamma blickar och varma välsignelser.
Men ovanligare är väl att preludiet afhasplas på sätt som skedde, utan enhet i anslag, fiohet i insatser, men med betänklig brist på nyanser, särdeles i slutackorden. Dagen derpå anförde hr Nordqvist sjelf, hvadan » Den Stummas » ouverture också gick med mycken berömmelse. Föreställningen för öfrigt var ej den bästa, på grund af konfralescens kanske. Prinsessans koloraturer gingo dock bättre nu än i fjol, kanske i glädjen öfver sin nye prins, som både såg bra ut och sjöng vackert i hr Strandbergs skepelse, den bäste » Alfonso, vicekonangens son », som denna opera sannolikt någonsin haft i Sverge. Men förste tenoren, hr Hagman, var mycket indispone-rad, både i sång och spel, hans vackra Christus-typ framkallade dock vanlig sensation. Konstresan till Italien torde emellertid an ej läogre böra uppskjutas, annars torde det hända att en upps galande väcker den sköna Fenella midt under elummerariau.Fenella var en ung vacker balettclev, vid namn Lindenau, som ej tycktes ega det individuela lif, föregångerskor i rolen egt, såsom Elise Hvasser, Gurli Åberg och senast Georgina Hjort, men som på grund af sitt intagande yttre och den väl inlärda och täckt utförda plastiken gjorde rätt god lycka i det visserligen fordrande men ock rätt gifvande titelpartiet. Fiskrarne tycktes delvis mycket försnufvade, deras yrke inbjuder ju ock till slik treflighet, också voro deras ylleskjortor alla försigtigt hopknäppta högt upp i halsen. Den vackra operan är emellertid väl värd att stå qvar pä repertoiren, man kan ju försöka litet längre fram under en mindre influenserad tid, hr Odman skulle säkert bli en både naiv och liflig Masaniello, för öfrigt kan det ju vara roligt för ombytes skull att höra hur en icke * debutant sjunger detta af debutanter fruktansvärdt omhuldade parti. Dagen på den dagen firade hr Odman en rättmätig triumf i Leonora. Dess hjeltinna var signora Osclw.
Hvarföre hindrade icke desse Embetsverk för detta Konungen och hans Ministrar, att år i8o3, utan Ständernes samtycke, förstöra realisationsplanen och göra statsskulden till mynt? Hvarföre hindrade de ej befallningen, att Nationen skulle utgöra en femdubblad bevillning såsom krigsgärd? Var det Embetsverken, som slutligen hindrade den ursinnige att befalla Banken utgifva sine redbarheter och till befallningens verkställighet gaf nya ordres om kanoners framdragande på Jerntorget, som jag hört sägas?-— Nej, visst icke. Vid sådane tillfällen är Embetsverkens collectiva kraft så lam, / Den 22 December e. m. 177 larn, så rakt oduglig, att den betyder mindre än intet. Nationen trugas då, att genom revolution, det sista medlet men också det aldra vådligaste, taga tömmarne sjelf; men fåfängt letar den då efter föremålen för sin rättmätiga harm. •— Desse, som kört Statsvagnen och den deri uppsatte olycklige Monarken till brådjupets brant, —• dem ser man ej mera. Machineriet ligger längesedan öfverhöljdt af de Collegiala formernes dam; spåren äro redan försvunne efter farten, innan tömmarne fallit. Sådant hafva de Män velat förekomma, hvilka, ledde af en stigande upplysning och andra länders exempel, trott den skenbara, men inelfectiva och skadliga magten böra lagas ur Collegiernes händer och fördelas bland ansvarige Ministrar. Vi komma nu lill Motionärens andra indirecla, men betydelserika position af premisser, den, att Nationen höll på låta förleda sig af den förut fattade inbillningen om lättheten alt ställa Ministrarne tili ansvar, och att erfarenheten skolat uppdaga odugligheten af denna theori i verkställigheten. Jag kan ej nu, såsom förra gången, förena mig med Motionärens premisser.
afven fallna qvinnor; men, sedan man kommit till insigt af det mindre lämpliga i att uti ett raddningshem af detta slag sammanföra vuxna med minderhiga, beslöt man - helst sedan redan p i andra hi11 intresset vackts för dessa samhalleis sorgebarn att inskritnka hemmets verksamhet och, i stället för att uppriitta, endast söka bevara fian id. Pa gardens högsta punkt reser sig kapdet, en kär adaktsoft för skaror af fromma trossyskon, &amp; räl som för anstaltens innevdnare, h d k a dagligen der göra sin aftonbön. I dess narhet ses ett mindre grafkapell, uppfördt fur nigra Sr sedan. Sjukdrd och barnauppfosfran, dessa bida uppgifter, hvilka mer Ni andra kriifk en hög grad d sjelfiörsakelse, en oupphörlig v d - samhet, angripa ofta i förtid systramas krafter: snart nog kommer den tid, dd de, som lange drdat andra, sjelfva behöfva hrila och yard. Da väntar dem en fristad i U / dmdomshnnmef. Har ha systrama hvar sitt mm, med undanmg af dem, som p i grund af sjuklighet Sro mer beroende af a n d m hjelp. Ett större gemensamt samlingsnun lemnar dem tillfille att med hvarandra utbyta ett strtlfsamt lifs erfarenheter, i all ödmjukhet, ty som det ock s&amp; ristadt öfver ingangen d - t ar de gamlas ä ~ att a de fmkta Gud. Diakonissans~~lten sysselsätter omkring 10 systcrr med sjukvhd inom eget sjukhus, 32 systrar pa sjukhus ntom anstalten, hvarjemte förlidet 8r privat sjttkv ?ud lemnats i 28 hem. Sjukvhilselever mottagas iiiven.
Flere talare hafva anfört skäl hvarföre sockenstämma om våren ej kan utsättas förrän preståret tilländalupit. Jag tror att TJtsktn liaft rätt, när de, i betänk. N:o 4, s'd15, föreslagit icke bestämdt Maj månad, ulan Maj eller Juni till sockenstämma om våren; ty då räkenskapsåret icke slutas förrän den siste April och räkenskaperna möjligen kunna vara så vidlyftiga, att något större rådrum behöfves, särdeles när ombyte of kyrkoherde inträffat , så bör någon längre tid få tillgodonjutas innan sockenstämman hålles. Härtill kommer, att i de norra landskapen ske snösmältningen och källossningen så sent att vägarna på många ställen äro svåra att färdas i Maj månad. Om sockenstämma på hösten är visserligen i nu gällande författning stadgadt , att hon skall hållas i Oetober; men om R. o. Ad. skulle finna skäl alt i stället dertill utsätta November månad, så vili jag icke bestrida det. Jag anser dock lämpligast vara , alt då lemna samma frihet som om våren till val mellan 2:ne månader, nemi. Oetober eller November, för sockenstämmans hållande. Då Ijenstehjonsflyttningen icke sker förr än i slutet af Oetober, så torde det måhända vara lämpligt att icke is6 Den 6 Mars. hulla sockenstämman förr än i November. Jag tror således, alt den redaction Utsk:n föreslagit uti belätik. N:o 4 är den som bör godkännas; likväl med utsättande af ordet ordinarie framför ordet sockenstämmor. i §:n skulle då komma att lyda sålunda: ”Ordinarie sockenstäminor skola i hvarje församling hållas alne gånger om året, nemi. uti Maj eller Juni och uti October eller November månader, samt eljest när nödvändigheten det lordrar.” Flr Lagergren, Anders: Ehuru jag tror att man kunde bifalla Utsktns betänk., kan jag likväl icke underlåta att anmärka såsom ett slags skenbar motsägelse det af Utsk:n föreslagna stadgande i 5 §:n, der sockenstämmas hållande i Mars månad föreskrifves.
Det bibehölls bland dem länge en förmåga, att läsa Ordets natur-symbolik; den de, i helig hänryckning, tolkade och meddelade. Den tidigaste skaldesången framqvällde från en Oskuld, som förenade Kärlek och Vishet. Hos flertalet af nutidens qvädare finnes hvarken Kärlek eller Vishet, och allraminst Oskuld. Menniskorna öfverhufvud, liksom i annat mörker, dväljas äfven i ett gemensamt obegrepp om det Sköna; emedan de icke förstå det Goda och det Sanna; hvilka, äfvensom det Sköna, endast förstås såsom Herrens. Men det Nya Jerusalem, som nederstiger, skall i alla dessa rigtningar, genom Hans kraft, öppna menniskornas ögon. De skola då, med oförvirrade och osöndrade förnimmelser, gladeligen skåda, huru Hans herrlighet återskiner för alla sinnen; i den kristallklara älfven, ”som ifrån Guds stol och Lammets utgår”. Syn. Jag såg åt himlen upp, en morgonstund, Med klarnadt sinne, åt det klara blå: Då upplät fästet sig; i trenne hvalf, Det ena ofvanför det andra, sågs Dess rund fördelt; på hvarje hvalfvet stod En särskild engla-flock i skimmerkrets. Då hördes ett basunskall, och en röst, Som sade: ”Okändt är på jorden nu, Hvad äkta kärlek är; till din själ dock Skall flöda ljus derom, ifrån hans hem, Från tredje himlen sjelf; så Herren vill!” Och se! från tredje himlen kom en vagn, Som sken, liksom af diamant, och drogs Af fålar, hvita såsom nyfälld snö. I vagnen satt en engel, underskön: Han syntes en; men när han närmre kom, Jag såg, att engeln var ett engla-par; Och att i handen hvardera, med smek, En paradisets turturdufva höll. De ropte till mig nu, – men englars tal Är som ett ljufligt sus af löf och våg, För själens hörsel upplöst i ett språk Af lena stämmors smältande musik: ”Vi nalkas, vän; men vakta dig, då än Du jordens dunkla stoftbeklädnad bär, Att icke sphären af vår himmels eld