Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Bfhde fastställda fordringar gäldenärens fastighet blifvit utmätt och försåld, samt en annan'fordringsägare, hvilken äfven i densamma sökt inteckningssäkerhet, som dock vore beroende af rättegång, skulle hafva uti gäldenärens konkurs bevakat och påstått betalning för deras fordringsanspråk, samt i följd deraf såsom borgenärer vunnit delaktighet i konkursmassan, hvilken imedlertid med försäljningen skulle hafva åtuöjts, under förutsättning och vilkor, att köpeskillingen komme att till konkursmassa!! inflyta, derest icke äldre inteckningsoch fordringsägare till densamma hade bättre rätt, hvilket likväl, efter hvad kuratorn i konkursen förment, hvarken inträffade med de två utinätningssökande eller nied inteckningssökanden, nyssbemälte fordringsägare (dock) borde af ifrågavarande köpeskilling njuta betalning och komme hvad af behållna köpeskillingen återstode, att för den inteokningssökandes fordringsanspråk afsättas och, derest detta anspråk jemte inteckningsfrågan vunne laga fastställelse, att i afräkning derå utbetalas med —- — hvaremot om detta anspråk blefve ogilladt, det afsatta beloppet komme att utgå till dem, som i ordningen näst efter inteckningssökahdéu ägde fordringar, eller de två utinätningssökande, för hvilkas räkning den försålda egendomen blifvit utmätt — och liqviden att med afseende derå förändras och rättas. Häröfver klagades i Hofrätten af norrska Sysslomannen, bestriddes den tilldömda betalningsrätten och påstods, att köpeskillingsheloppet måtte förklaras tillhöra gäldbundna boet och böra af norrska Skiftesrätten borgenärerna imellan fördel*. Den 21 Äng. 1845 gaf Hofrätten det utslag, att emedan den omständighet, att gäldenären redan år 1839 vid domstol inom Konungariket Norrige afträdt sin egendom till sina borgenärers förnöjande, äfven om deribland befunnits den fastighet, om hvars köpeskilling tvist var, och om än ilo tre af borgenärerna, imellan hvilka köpeskillingen blifvit af K.
I afseende på fattigförsörjningen inom Länet och det sätt, hvarpå densamma utgöres, samt fordelarne och olägenheterne deraf, utbeder jag mig underdånigst få hänvisa till mitt i ämnet, under den 23 sistl. April, afgifna underdåniga utlåtande, i enlighet hvarmed jag anser denna anstalt så inrättad, att den å de fleste socknar förenar det ansedda ändamålet af de fattigas tillbörliga försörjande med fördelen att göra detta eljest så tryckande onus, så litet besvärande som möjligt. Gästgifverierne befinnas i en försvarlig ordning, och är en fullständigare Dagbokskungörelse utfärdad samt nödig tillsyn öfver efterlefnaden deraf vederbörande aiibefald. Genom Beslut, hvilket vunnit Eder Kongl. Majrts Nådiga fastställelse, äro premier eiler så kallade Skottpenningar stipulerade för inom Länet utom skallgång dödade björnar, vargar och lodjur till det af Eders Kongl. Maj:t stadgade belopp eller Tolf Riksdaler för björn, Nio Riksdaler för Varg och Sex Riksdaler allt Banko för lodjur. Uti den i Hernösands Stad för Länet inrättade Sparbank utgjorde vid 1837 års slut insättningarnes belopp 5,742 R:dr 9 sk. B:co, eller 2,219 R:dr 26 sk. samma mynt mer än vid sista femårsberättelsens afgifvande. Vid Gideå Bruk finnes äfven en Sparbanks-inrättning, hvartill fonden blifvit skänkt af detta Bruks egare, Grosshandlande!! H. W. Eckhoff. För att i behofvets stund, och vid inträffande missväxter kunna påräkna spanmål äro inom socknarne inrättade dels socknemagaziner dels äfven så kallade Sparlårsinrättningar, för hvilka sednare, som befunnits meia ändamålsenliga än de förra, och hvilka derföre äfven mer och mer vinna förtro - 22 ende, Reglementen blifvit utfärdade och äro, till följe af Eder Kongl. Maj:ts derå meddelade Nådiga Sanktion, till efterlefnad gällande. Hernösands
– Du kom då ändtligen, utbrast hon och kände sig färdig att med systerlig hängifvenhet kasta sig i hans armar. – Jag försummar icke ett enda af de sällsynta ögonblick, då jag får träffa Rakel, svarade Karmides. – Visdomen och Rakel äro mina gudinnor. Jag offrar åt den förra de stunder, som den sednare icke kan förunna mig. Äro dina föräldrar i synagogan, mitt barn? – Ja, svarade Rakel och betraktade förtjust de vackra blommor, som Karmides gifvit henne. – Synagogan är en förträfflig anstalt. Jag tycker om menniskor, som vörda sin Gud. Men jag kan med skäl anmärka, att er gudstjenst är alltför kort. Den borde räcka hela natten. När komma dina föräldrar hem? – Ack, i afton dröjer det icke länge. – Begagnom då ögonblicken för vår gudstjenst, sade Karmides, i det han fattade flickans hand och med lätt våld förmådde henne att sätta sig på en soffa vid hans sida. – Mina andaktsstunder äro de, när jag skådar i dina ögon. – Fy, du talar som en hedning, hvilket du också är ... Men säg mig, Karmides, du är ju äfven filosof? – Hvilken fråga! sade Karmides skrattande. – Visst är jag filosof, och en af de aldra förnämste tillochmed. – Ja, du är mycket lärd, det vet jag, men är du också mycket dygdig? – Naturligtvis. Lärdom och dygd äro tvillingbarn, som aldrig åtskiljas. – Det gläder mig mycket att höra, ty i går sade Jonas till min fader, att visa och dygdiga hedningar, sådane som ... – Karmides? – Nej, det sade han icke, utan sådana som ... som ... Platon tror jag, att han hette ... väl kunna räknas till det utvalda folket, fast de aldrig ätit påskalammet. – Derutinnan hade den lustige Jonas rätt, min Rakel. – Och hvad jag blef glad deröfver, ty jag tänkte genast: då bör äfven Karmides räknas till mitt folk, och han är icke längre en främling för en dotter af Israel. – Hör blott på! Du filosoferar ju förträffligt, äfven du.
Behandlandet af en ny utgiftsfråga skulle hafva upptagit betydlig tid, och derigenom vållat kostnader måhända större, än de af arbetet erfordrade. Deremot kräfde den för fångarne nödvändiga vården skyndsamhet. Att detta kraf inom Konungens Statsråd vann afseende, kan jag icke finna klandervärdt. Vid 2:dra målet: I anmärkningen angående underlätet indrifvande af böter, ådömda norrska undersåter af svensk domstol, skulle jag hafva deltagit, om ett sådant indrifvande varit möjligt, utan en föregående reglering af en del ännu icke fullt bestämda unionella förhållanden, eller om en sådan reglering kunnat ske när som helst och utan allt hänseende till den med Sverige unerade statens önskningar och anspråk. Då förhållandet är ett annat och den nämnda regleringen erfordrar den största grannlagenhet och varsamhet, hvartill kommer, att de oindrifna böterna, för den tid, som af närvarande Konstitutions-utskott får afses, utgöra mycket obetydliga penningebelopp, har jag måst afhålla mig från allt deltagande i anmärkningen. Vid 3:dje målet: Till last lägges chefen för landtförsvarsdepartementet och Konungens rådgifvare i kommandomål, att beväringsynglingar blifvit kallade till vapenöfningar från ett län till annat, hvilket Rikets Ständer icke skola hafva medgifvit. Häremot vill jag hafva anmärkt, att Rikets Ständer ingalunda förbehållit beväringsskyldige rättighet, alt dessa skulle inom sina län få undergå vapenöfningar. Med samma skäl, som man fordrar vapenöfningarnes anställande inom de respektive länen, kan detta fordras inom häraderne, socknarne, byarne. Icke heller utom dessa har öfvandet i vapen af Ständerna blifvit medgifvet. För de beväringsskyldiges förmenta rätt att inom sina län få i vapen öfvas, kan icke ens äldre ordning åberopas. Kongl. Kungörelsen den 27 Oktober 1812 innehåller i detta hänseende blott följande: Beväringsmanskapet skall antingen införlifvas med indelda arméen eller med båtsmanshållet, eller ock utgöra serskilta korpser under 46 Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 6. serskilt befäl.
Tror du, att jag vill underkasta mig ett pinsamt förhör, en krånglig rättegång, der Zusettes namn skulle nämnas, der man tusen gånger skulle låta mig dö af raseri och smärta, innan jag slutligen kanhända blef hängd som en mördare. Nej, förr kastar jag mig i hafvet, om jag icke på annat sätt kan lemna denna förbannade ö. — Men förklara mig nu, om du förmår; jag kan icke ännu fatta, hvarför du tvingat Hawerfield till denna olyckliga strid? — Åh, det är sagdt i få ord. Det är han, som beröfvat mig mer än lifvet, som dödat Zuzette. — Din fästmö! Är hon död? Gordon gömde ansigtet bakom Astleys rockskört och svarade ingenting, under det att en rossling som af qväfda våldsamma snyftningar hördes i hans strupe. Astley tryckte hans hand och vågade icke upprepa sin fråga. — Du minnes väl, hur vi skildes i London, — återtog Gordon ändtligen och sökte göra sin röst redig. — Jag visste då ännu ingenting bestämdt, men trodde mig ana det värsta. Ack, jag kunde ändå icke föreställa mig, huru det stod till. Jag trodde, att hon bedrog mig och älskade en annan, men jag kunde icke tro, att hon sjelf var bedragen på ett så fegt och nedrigt sätt. Jag fick veta det sedan. Det var i lord Hawerfields hotel jag sett henne gå in, det arma barnet. Jag väntade, som du vet, utanför, utan att få återse henne, hon hade gått ut en annan väg. Nå väl, jag gick hem, der hon bodde; man sade mig, att hon ännu icke var återkommen. Jag återvände, jag väntade ännu en timme. Slutligen gick jag derifrån med döden i hjertat, döden både för henne och mig. Jag hade vandrat omkring på gatorna hela natten; på morgonen var jag åter vid Zusettes dörr; ännu hade hon icke varit synlig, men värdinnan, som kände och höll af henne, blef nu också orolig, ty hon meddelade mig nu uppriktigt, att hon visste om Zusettes förbindelse med en förnäm herre, och att den unga flickan på senare tider varit sjuk af sorg och ånger kanhända, efter som han troligen ledsnat vid henne och öfvergifvit henne.
När du blir min maka. När jag hvar dag, hvar timma får se dig, höra dig, vara med dig. Dock hvad jag sist skref, var ej öfverdrift, ej svärmeri, det var mitt hjertas innerligaste, sannaste känsla. Anna till Axel. O den obeskrifligt ljufva vårluften! genom öppnade fönster njuter jag den sittande bland dina blommor. Solen genomtränger mig med nytt lif och värma, foglarne qvittra på terassens knoppande träd; allt är skönt, mildt och härligt. Om det finnes en känsla, på jorden ljuf, saliggörande, som utprässar sköna tårar af vällust och frid, så är det den man erfar, då efter öfverstånden smärta och sjukdom, man stilla återvaknar till lifvet, ... och till ett lif, dit blott vårflägtar, blott blommor vinka oss. Huru stilla är allt, huru rent inom oss, huru öppet för glädjen, huru böjdt till allt godt! Jag har i dag under sköna, oskattbara stunder, helsat lifvet och tackat dess allgode Gifvare. I morgon, Axel, väntar jag dig. I morgon vid middagstiden. Axel till Anna. Mer kan jag ej säga. Allt är för mig – i morgon? Anna till Axel. Vi skola vara stilla, Axel, och lugna. Vi voro barn förut; vi äro gamla nu, ... vi ha lidit, låt oss ej glömma det. Som stormar, hvilka rena luften, äro passionerne för våra själar, då de upphört att rasa; må det så varit äfven för oss. Axel, vi skola vara lugna, klara, rena och fridfulla, som denna sköna vårdag. I dag vid middagstiden, Axel. De skönaste apelsiner har jag gömt, för att äta med dig. Du måste äfven se huru väl vårdade dina blommor äro. Vattna och sköta dem, har varit mina återkommande krafters första och kära öfning. Axel till Anna. Jag har sett dig! På flera timmar har jag ej kunnat skrifva. Nu är det afton ... mörkt, tyst, lugnt, ... nu är jag stillare. Men blott ett vet jag, ett känner jag. Jag har sett dig! Axel till Anna.
Banco; och har Kongl. Majlis Befallningshafvande derjemte anmält, att, ibland dem, som lidit skada, de liesta äro så fattige, att de för sitt lifs bergning icke haft annat att för vintern påräkna än den förstörda grödan; att den olycka dessutom inträffat, det åskan den 18 September antändt Ladugården vid den enda i orten varande Herrgård Åsa, der all inbergad gröda uppbrunnit, och hvarigenom det hittills vanliga tillfället för behöfvande i orten att derifrån få köpa spanmål för i år upphört, samt slutligen att de genom hagelskadan lidandes belägenhet jemväl försvåras deraf, att 'ingen förening om ersättning af dylika skador blifvit inom Åsa Socken och Norrvidinge Härad träffad. Med anledning af dessa förhållanden har Kongl. Majlis Befallningshafvande hos Kongl, Majit 8 Stats-Vtslotlets Utlåtande JS:o 3ju underdånigst hemställt, det Kongl. Majit måtte täckas för de nödlidandes bispringande anordna en summa penningar; dock har Kongl. Majits Befallningshafvande tillika anmält, att flere torde finnas, hvilka troligen icke kunna prasslera någon säkerhet för de lån, som dem möjligen beviljas. Vid pröfningen af denna underdåniga framställning har Kongl. Majit, då några allmänna medel ej finnas på Stat anslagne till understöd af förevarande beskaffenhet, funnit godt förklara, det handlingarne i målet skulle till Stats-Utskottet öfverlemnas för den åtgärd, hvartill omständigheterna kunna föranleda. I anledning häraf får Utskottet upplysa, att vid 1823 års
Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 Sammansatta Lagsamt Allm. Bcsv.- och Ekon.-Ulskollets Betänkande N:o 24 25 nu gällande författning, om målkärls och vigters kröning, stadgade, att sådant borde ske hvarje år, motionären, under förmenande, att berörde stadgande jemväl egde tillämpning på sådane målkärl och vigter, »som af allmogen på landet eller andre personer högst få gånger på året nyttjas», ansett hvad sålunda vore stadgadt vara för landtmannen förenadt med besvär och kostnader, måhända någon gång överskjutande hela värdet af den vara, han försålt och hvartill den omkrönta vigten blifvit använd. Då emellertid orsaken till ifrågavarande lagstadgande icke kunde vara annan, än den, att man velat förekomma det undermål och den undervigt, som kunde, vid försäljning af varor, uppstå genom målkärlens och vigternas nötning under året; men härutinnan funnes en stor olikhet emellan de af köpmännen i städer eller på landet dagligen samt af allmogen högst få gånger om året begagnade målkärl och vigter; har motionären föreslagit: »att allmogens eller Jandtmäns målkärl och vigter, som vid försäljning begagnas, skola krönas hvart 5:te år, vid vite af 3 R:dr 16 sk. B:ko.» Enligt 4 3 § Riksdags-Ordningen har detta ämne utgjort föremål för Sammansatta Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets öfverläggning; och går Utskottet nu att utlåtande afgifva. Kongl. Maj:ts Nådiga Stadga om mått och vigt den 31 Januari 1855 innehåller: i II Artikeln 6 §. »I handel, uppbörd och leverering må, vid ansvar enligt allmän Lag, icke begagnas mätstockar, målkärl eller vigter, som ej äro vederbörligen justerade och med kronomärke försedde, samt påstämplade till deras innehåll, jemte justerarens namn och årtal, då justering skett.
Att Domare genom handläggning vid Sterb* husutredningar kunna vid derefter möjligen uppstående tvister blifva jäfvige att i tvisten dömma, är ostridigt ; men att häraf skulle hämtas skäl till uteslutande af den rättighet, att med Sterbhus utredningar taga befattning, vore, efter min tanka, lika vansinnigt, som att förbjuda ordinarie Domare att inom sinjurisdiction förvärfva Jord, efter han, sorn Domare, icke sjelf kunde afgöra de tvister, som i anledning af ett slikt förvärfvande tilläfventyrs kunde uppkomma. t Hvarken på Domarens rättvisa eller orättvisa, förstånd eller oförstånd, ankommer det att, efter Herr Majoren Ankarloos tanka, jäfva sig i en tvist. Lagen i 13 Capitlet RättegångsBalken utstakar härutinnan gränsen för Domares och Parters ömsesidiga rättigheter och skyldigheter. Jag medger Herr Majoren Ankarloo alltför gerna, att den kostnad, en tappande Part i och för extra Domares tillförordnande får vidkän - 78 Den 4 April. nas, kunnat honom besparas, om ordinarie Domaren icke varit i tvisten jäfvig; men härvid förekommer mig den enkla billiga slutsats, att jag hvarken bör eller kan inse skäl till mera ömmande för en tappande Part i en Sterbhus - utredningstvist, deruti ordinarie Domaren varit jäfvig, än för de parter, sorn genom skyldskap med ordinarie Domaren och i anledning af dm sistnämndes delaktighet i tvist såsom jordägare, äro förbundne att för kostnaden af extra Doinares tillförordnande ansvara. Med förvåning har jag vid uppläsande af Herr Ankarloos Memorial hört, och nied förökad iörvåning i samma Memorial på bordet läst, den varda Ledamotens yttrande, att exempel, flera än ett, äfven i Herr Majorens egen ort, kunna företes på de händelser, att domare af egennytta och orättvisa icke jäfvat sig, då han sådant bordt, utan dömt i målet till den partens förmån, för hvilken han mest interesserat sig.
Härigenom delas Calmar läns fastland i tre stora dalgångar, den norra, omfattande Norra och Södra Tjusts samt de nordligare delarne af Sefvedes och Tunaläns härad, den mellersta, som utgöres af sistnämnde tvänne häraders södra delar samt hela Aspelands, Handbörds och Stranda härad, och den södra, uti hvilken ingå Norra och Södra Möre härad. Den första af dessa dalgångar är genomskuren af en mängd mellan små bergshöjder framgående vattendrag och sjöar. Från hafvet inskjuta der dera, föga breda, men ofta en eller två mil långa vikar, och derutanför utbreder sig en stor och vidlyftig skärgård med inånga, till en del bebodda, större och mindre öar. Denna del af länet är med skäl berömd för sin omvexlande naturskönhet. Emellan höjderna är en ypperlig jordmån af mylla och stark lera. Sand och klapper förekomma mera sällsamt och endast på högre platåer. En rik vegetation af löfskog, hufvudsakligen ek, björk och al, pryder dalarne och stränderne. Längre uppåt bergstrakterne bnnes barrskog. Bergen, i allmänhet af föga höjd, äro mångenstädes malmförande. Flera temligen rika jernmalmstreck äro påträffade, och kopparmalm brytes uti bergen såväl i närheten af Waldemarsvik som vid Misterhultskusten. Den mellersta dalgången genomflytes af länets största vattendrag, Ernån. Söder om denna ström framrinner en annan icke obetydlig å, Alsterån. Emellan begge sträcker sig en bred, men i allmänhet icke hög sandhöjd, omvexlande med bergkullar. Emådalen utbreder sig på flera ställen till stora sanka ängar, å hvilka flodvattnet stundom uppstiger. De högre strandtrakterne hafva en särdeles bördig jordmån. Alsterån genomlöper mera sterila trakter. Längre ned emot hafvet förena sig begge dessa ådalar med ett lågt kustland, der sandmylla utgör den rådande jordmånen, omvexlande med lera i vattendragens närhet. Berg, mosand och mossjord utmärka de inre och högre trakterne. Der finnas länets största och värderikaste barrskogar. Tallen i Handbörds härad anses för den bästa i hela Småland.
Man har dock kanske orätt beskyllt denna Regering för att alltid vilja hålla sig vid det gamla; det gifves åtminstone ett exampel, att den äfven försökt sin lycka på det nyas, på upptäckternas bana; den gjorde en stor uppfinning inom Svenska statsmannaområdet, på två decennier den största, emedan den, mig veterlig!, var den endaste. Huru nyttig den skulle hafva blifvit kan icke jag, kan icke någon annan bedömma; ty, ehuru början till ett slags communalstyrelse, antogs den, mig veterligt, icke af någon enda commun inom landet; kalla den communernas solidariska skatteansvarighet. Man må icke beskylla denna Regering för att hafva varit stationär hvad landets välstånd beträffar; ty har det icke gått framåt, kanske det gutt tillbaka. Men måhända kunna vi bäst uppfatta andan af Styrelsen, då vi gifva akt på de symtomer den orsakat i mera enskildta förhållanden; dessa äro oftast en spegel af de offentliga. Skulle dessa symtomer hos någon uppväcka aningar om ett återgående till förhållanden, hvilka man genom de garantier, Svenska folket trodde sig hafva uti 1S09 års grundlag, hade hoppats för alltid blifvit aflägsnade; så står det till folket att bedömma, om hans farhågor äro grundade, eller hans rop böra liknas vid en nattväktares om dagen. Då det torde vara likaså svårt att fälla omdöme utan alt veta hvaröfver, att dömma öfver verksaker, utan att få veta hvilka de äro, som att se någonting der intet finnes; så skulle jag vilja anföra exempel på nog egna förhållanden. Men hvad behöfver jag dröja vid dessa obetydligheter, liksom ej skulle finnas mera karakteristiska drag för teckningen af detta styrelse-systcme, denna Styrelse. Jag behöfver ej nämna, huru Svenska folket åtnjutit sin tryckfrihet ; det är nog, mine herrar! vi hafva tryckfrihet och en statsfånge för tryck - D en i5 Juli f. m. 7 frihetens skull.
Ekon.Utslcn, samt de 2:ne sednare, rör:de ändring af K. M-.s nåd. förordmr om socknenämnder på landet samt fattigvården i riket skulle lill Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk. remitteras. Hr Hammarberg, Carl Axel, uppläste följande motioner: 1. Uti en tid, som den närvar., då nya vidtomfattande låninrättningar snart sagt dagligen tillkomma, hvilka pretendera säkerhet i jord såsom hypotheksföreningar, privat-banker, (hvilka mot inteckning utlåna reservsamt grundfonden,) alla andra allmänna samt enskilda kassor icke att förtiga, kan med allt skäl stor risk vid utlåuingar befaras under tillvaron af de s. k. lysta förmånsrätter; och sannt är det ock, att långifvaren svårligen kan bevara sig mot förluster, derest låntagaren vill bedraga. Man vet, något hvar, att förmyndare-bevis, sädane de nu aflemnas, äro nära nog ett chartek, enär de samma endast omtala de förmynderskap som innehafvas inom området af den domstol som dem utfärdar, men ingalunda redogör för förhållandet dermed utom detsamma, hvaraf följer, alt man kan innehafva förmynderskap i alla landsändar, ulan att sådant upplyses genom förmyndare-beviset. Väl har man förespeglat att nied tillkomsten af förmyndarkammare skulle detta onda afhjelpas; men dels hafva vi icke ännu några sådana, dels fruktar jag att med ordnandet samt liandhafvandet af dylika, lättare reder sig på papperet än i sjelfva verket. Emellertid, och för att ju förr dess bättre bevara inteckningsägare mot de förluster, som möjligen kunna uppkomma i följd af den förmånsrätt barnarfvet innehar o. s. v., vågar jag vördsamt 12 ISO Den 11 December. föreslå, en sorn mig synes ganska enkel, men dock väsentlig åtgärd, nemi. elen:
Det gör ingen ökning eller minskning i statsinkomsterna hvad de enskilde indelningsliafvarne uppbära eller upptaga, det är visserligen sanni; men om det skulle inträffa al t staten ville lill kronan indraga de indelta ränlorna, som efler K. M:s uppgift de sednare åren utgjort 1,860, 699 ndr, och ersätta dem till indelningsliafvarne kontant från statsverket, och R. St. i sina beräkningar öfver statsinkomsterna upptagit samma ordinarie ränta (ill 1.762.000 ndr, så komrae förlusten af skillnaden emellan dessa båda summor att drabba indelningshafvaren: ty icke kunde K. M. någonsin ersätta till indelningshafvaren mera än hvad inkomsten blifvit af R. St. beräknad till. — Jag yttrade mig kanske otydligt förra gången, då jag sade att R. St. borde hålla sig till K. proposm. Jag menade dermed K. M:s uppgift på hvad ordinarie räntan utgjort från och med 1841 t. o. m. 1845. Denna uppgift hafva vi i den K. propos:n, och det är denna uppgift jag önskar att Utsk. skulle anföra såsom summa för den ordinarie räntan. Frih. Tersmeden: Frih. Cederström har isynnerhet fästat vigt vid den beräkning StatsUlsk. gjort af den ordinarie räntan, derföre, som jag tror, att han fruktade att, i händelse den ordinarie räntan skulle till staten indragas, den ersättning skulle blifva för ringa, som indelningshafvaren af statsverket skulle tillgodonjuta efter den här gjorda beräkningen öfver statens inkomster. Delta tror jag dock vara ett ganska betydligt misstag af Frih. Cederström, ty denna uppgift i inkomslbetänk. kan omöjligen komma att verka på denna ersättning, hvilken kommer att uppgöras efter vissa bestämda grunder. Orsaken hvarföre Utsk. ej ansett sig böra beräkna den indelta räntan högre, än hvad det gjort, är redan af Frih. Palmstjerna uppgifven; och det är klart att det är den höga markegången som verkat det höga beloppet af den ordinarie.