Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då det, efter min åsigt, tillhört Stats-Utskottet att hos Rikets Stander bringa till erinran hvad Rikets Ständer redan såsom sin mening uttalat för den händelse, att undervisningsskyldighet icke blefve Föreståndaren ålagd och att derjemte föreslå den nedsättning i hans aflöning, som, till följd af Rikets Ständers yttrade åsigt örn beloppet af samma aflöning, nu bör ske; har jag ansett mig skyldig anmäla reservation mot Stats-Utskottets underlåtenhet i detta hänseende; hvarjemte jag föreslår, att Föreståndarens aflöning bestämmes till 3,000 R:dr R:mt, som utgör dubbelt det belopp, som intill 1838 utgick såsom arfvode åt Föreståndaren; dock med iakttagande, såsom förut blifvit bestämdt, att aflöningens belopp minskas med 500 R:dr, då Föreståndaren kommer i åtnjutande af den honom tillämnade förmån af fri bostad i Institutets nya lokal. Såsom en följd häraf bör Institutets anslag, som af Stats-Utskottet på extra stat blifvit uppfördt, minskas från 55,500 R:dr till 54,500 R.dr.» Herrar A. 0. Wallenberg, G. F. Ekholm, L. Wistelius och A. A. Berger hafva instämt i denna reservation. Vid 54 punkten (angående aflöningen åt Distrikts-cheferne och Distriktsadjutanterue i Vägoch Vattenbyggnads-styrelsen): a) af Herr A. W. Björck: »Den af Kongl. Maj:t äskade förhöjningen i af löningen åt de vid Vägoch Vattenbyggnads-byrån anställde Distrikts-chefer och åt deras Adjutanter synes väl föga betydlig, om dermed kunde afses att bereda dem tarflig utkomst; men då de för denna äro och fortfarande måste vara anvisade på den enskilda verksamhet, som i deras yrke nu mera än någonsin vinner erkännande, torde den tillökning i göromål, som Statens uppdrag tillskyndar dem, vara fullt godtgjord genom det ökade förtroende och det lättare tillfälle tili enskildt förvärf, som anställningen i Statens tjenst otvifvelaktig! bereder dem.
Det feinte Arets 11 y het är styrelsens liesl~it, a t t af ' Yörbïiiiilets tillgaiig1iglig.a medel ini % lkn 1.amnas h t förlagseller k i e - söltancle lcvinnor mot betryggande säkerhet. Detta s&amp;tt att fräinja Förbandets uppgift har under &amp; rens lopp visat sig synri erligeri I.&amp;in.pligt. För det sj ette Aret, 1.890, förtj ilnar f ö l j r~iide att i-diinmis. Soin ii. : ytt oinrhcle för Pörl~unclets verksamhet upptogs: frPigan ou1 kviniiaiis utbililning för traclg~rclsyrket. Dr~ktrefoniiförsel&lt;- eningen ingick detta år s8som fritt arbetande, själfstä~~clig tioii. i Freclrika-Bre1~~e3~-1~i) rl~anclet. ' En valgörasiiina, soin icke till.htcr sitt namns offentliggörande, s1ranld.e detta &amp; r till Förljiincle$ ett belopp af 30,000 kr .. h a r s rantor skola andnclas till stipendier iLt lwi11nor som studera medicin. Under det sjunde aret, 1891, gåfvo yttre tilldragelser an.- lediiiing till ölcacl verksanihet å Förbuiiilets side. Ned anledning af Kongl. Maj: ts proposition till rilrs&amp;ageii uigåen.de iiiiderstöd %t flickskolor och af d e inotioner, som i iirendet väcktes +id krets i.il&lt;sdng, lät stJmelsen gen om en lcoiiiitd nfgif~~a ett uttal.tla.nde i fr&amp;gaii, Iivilket i tryck iitdel ades bli~iicl rilrsdi~geiis lechmö ter.
Samma principlöshct man finnér i åtskilligt annat arméen rörande, igenfinnes äfven i ProvianteringsfdrhSllanderne. Till proviantcringens bestridande bestås per man t. ex. vid indelta trupper 12 sk., brödet inbcräknadt (med andra ord 0 sk. 4 rest., och bröd) jemte 1 sk. 6 r:st. i s. k. tobaksskilling; vid Lif-gardet till häst och Svea artilleri 7 sk. och bröd; vid Fot-garderne samt Götha och Wendes art.-reg:tcn 6 sk. och bröd samt vid Kronprinsens hussarer endast 4 sk. och bröd. Då man likväl måste antaga magarne inom liela arméen vara lika konstruerade, finnes intet rimligt skäl för olikheterne, åtminstone för ä samma ställe förlagde trupper. Vidare sker natura-uldelningen af proviant under möten för fern i st. f. en dag åt gången. Följden deraf blir, att, som provianten, hufvudsakligen bestående af saltvaror, måste förvaras i samma tält, der trupp är förlagd och hvarest under stark sommarvärme en brännande hetta är rådande, en odräglig stank jemte osnygghet derigenom upstår. Intet hindrar likväl, att proviantutdelning från magazinet hos oss komme att ske, som i andra arméer, dagligen, antingen före eller efter öfningarne. Enda olägenheten härvid vore ett något ökadt besvär för entreprenören, hvilket likväl icke tyckes mig böra tagas i betraktande. Uti förslaget har proviantersättningen bestämts lika för alla, utan afseende på hvilken trupp de t il lliöra; och utgör nämnde ersättning 10 sk. per dag, brödet inberäknade eller 7 sk. 4 rist. samt 2 U bröd, *) Denna, jemte öfriga i förslaget åberopade Tabeller finnes intagne i slutet af Häftet. Ben 7 December. 59 ett belopp, som fullt motsvarar behofvet i så väl garnizon som läger Dessutom har å utgifts-statcn en serskild summa blifvit anvisad för de undantagsfall, dä brödportionen öfverstiga2 sk. 8 r:st.
115 lilla ö-provinsen i denna magtpåliggande angelägenhet liar, så godt den kunnat, försökt uppfylla erkändt dyrbara pligter; men lika mycket som dessa förhållanden utgöra en anledning till glädje öfver hvad sorn redan är påbörjadt och åtgjord!, och till hopp om en alltmer tillfredsställande utveckling, lika mycket tyckas de också ålägga provinsens målsmän, en allvarlig förbindelse, att försöka bibehålla dess folkskoleväsende tills vidare på den ståndpunkt, dit det redan hunnit, och hvilken ingalunda, såsom anfördt är, blifvit ofördelaktigt vitsordad. Men då bland alla åtgärder till folkbildningens befrämjande, de, som vidtagas för danande af dugliga lärare, kanske äro de mest ingripande och inflytelserika, torde det kunna påstås, att det genom indragandet af seminariet i Wisby skall uppstå högst betänkliga olägenheter, som tvifvelsutan medföra ett beklagligt hämmande af eller ett ännu mer beklagligt tillbakaskridande i den sak, som nu är stadd i så löftesrik utveckling. Öns aflägsna läge; de kostsamma sjö-och landtresorna till det seminarium på fastlandet, som blifvit för Gotland liksom anvisadt; svårigheten att sig uppehålla på en från hemmet så långt afskiljd ort, der alla. små, men relativt mycket vigtiga förbindelser med hemmet i hänsyn till seminaristens hushållning alltid blifva dyra, och vissa tider af året kanske omöjliga — allt detta i förening med det inom Gotlands län iakttagna förhållandet, att endast medellösa ynglingar egna sig åt denna verksamhet, torde medföra den följd, att Gotländska lärare för de Gotländska folkskolorna icke blifva att påräkna. Man har på Gotland haft ett talande exempel på denna svårighet att vid ett genom hafvet från hembygden skiljdt seminarium kunna bereda sig erforderlig lärarebildning: sedan nemligen Calmar seminarium upphört att vara en bildningsanstalt för manliga lärjungar, kommo till Wisby fyra lärjungar från Öland, men ingen af dem förmådde, af helt och hållet ekonomiska skäl, att hålla ut längre än en termin, ty hafvet skiljde från hemmet, och från hemmet skulle den nödvändiga handräckningen komma.
Vare lian oek skyldig att emellan Riksdagarne årligen ett Utlåtande öfver dessa ämnen genom trycket kungöra. §. 101. Skulle den oförmodade händelse inträffa, att antingen hela Konungens Högsta Domstol eller af dess Ledamöter en af dessa fall emellan Riksdagarne, skall Riksens Ständers rätt härutinnan, genom deras Fullmäktige i Banken och Riksgälds-Konloret, utöfvas. §. 91. Riksens Ständers Justitie-Ombudsman må, när han det nödigt anser, kunna öfvervara Högsta Domstolens, Nedre Juslitie-Revisionens, Hof-Rätternas, Collegiernas eiler i dessas ställe inrättade Verks, och alla lägre Domstolars öfverläggningar och beslut, dock ulan rättighet alt sin mening dervid yttra, samt ega tillgång till alla Domstolars, Collegiers och Embelsverks protokoll och handlingar. Konungens Embetsman i allmänhet vare skyldige alt lemna Justitie-Ombudsmannen laglig handräckning, samt alla Fiskaler, att medelst aktioners utförande honom biträda, då han det äskar. §. 92. Justitie-Ombudsmannen åligge, alt vid hvarje Riksdag lill Riksens Ständer aflemna cn allmän redogörelse för sin förvaltning af det honom förtrodda Embete, samt deruti utreda lagskipningens tillstånd i Riket, anmärka Lagarnes och Författningarnes brister och uppgifva förslag till deras förbättring. Vare han ock skyldig att emellan Riksdagarne ärligen ett utlåtande öfver dessa ämnen genom trycket kungöra. §. 93. Skulle den oförmodade händelse inträffa, att antingen hela Konungens Högsta Domstol, eller af dess Ledamöter «n Förslag lill ändring, i Grundlag. — Regerings-Formen. 101 eller flere funnes hafva af egennytta, vrångvisa -eller försumlighet, så orätt dömt, att derigenom någon, emot tydlig
Majit: i .amierdånighel anhålla om . utlärdande af Nä - Pioti Ulclr; d. 7' Julli 1834 10 dig’ Kungörelse,’ altKronans och publika Verks r ä ken sk n perk 0 m in a; alt, si fort sig göra1 låter, föras-efter enahanda räknesätt; och 10:0 att sista momentet af Banco~Utskottets Utlåtande N:o 14 , till handlingarne lägges. Från Hedervärda Boistje-Ståndet. S. D. Till BevillningSsamt Allmänna Besvärsoch OeconomieVtbkottbn' remitterades en af Andérs Danielsson1 från Elfsborgs Länden 4 i denna månad vackt motion derom, alt Rikets Ständer mätte besluta, att hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, det KongK Majit täcktes låta Rikets Ständer med erforderlig’ skyndsamhet få del af de hufvndgrundeiy Kongl., Majit anser Sig höra stadga i oeconomisk väg för hushell o Isbran vins-bi änningens utöfvande, på det alt Rikets Ständer måtte fattas i tillfälle, att bestämma den Bevillning deraf, sorn med enskild rättvisa och allmän fördel kunna förenäs,. S. D. Föredrogos ytterligare Stats-Ztskottets sedan den 3o sisllidne Junii på bordet hvilande Utlåtanden, nemligen 1 Nio 187, i anledning af Friherre Löwenskjö ds'} Salomonr remitterade motion, rörande föi lags-lånerättighet ler nya Bolaget för Skånska Siénkols-verket vid Höganäs; Nio i58, i anledning af Herr J.
Genom särskilda, i enlighet dermed, af Kongl. Majrt under den 10 Juni 1841 utfärdade författningar förklarades nemligen, dels att böter derefter icke må förvandlas till spö och ris, utan skola sättas till fängelse vid vatten och bröd, dels ock att vissa brott, såsom innehafvande af dyrk samt mjölkning af annans ko, får eller get, ute å marken, skulle, der de första resan förekomma, straffas med dylikt fängelse i stället för spö eller ris, som dittills varit ovilkorligen föreskrifvet; hvarförutan det öfverlemnades åt domaren att pröfva, huruvida d^n, sorn föröfvat inbrott i afsigt att stjäla, borde umgälla sitt brott med fängelse vid vatten och bröd eller spö- eller ris-straff, hvilket straff likaledes förut å detta brott var ovilkorlig! stadgadt. Om, å ena sidan, det måste erkännas, att denna reform i brottmålslagstiftningen var ett vigtigt steg i civilisationens intresse, kan likväl, å den andra, icke förnekas, att lagstiftningen dermed förlorade sin förra karakter af allvar och kraft samt den harmoniska enhet, som förut deri förefanns. Då nemligen de fleste tjufnadsbrott försonas första och andra gången med böter, blef således följden den, att, om de sakfällde icke orkade böta, hvilket vanligtvis är händelsen, deras straff stadnade vid fängelse vid vatten och bröd, utom den särskilda påföljd af kyrkoplikt, som genom särskild författning var föreskrifven, men som ursprungligen ingalunda var att hänföra tilli straff. Det dröjde derföre ej eller länge, förrän man från alla håll hörde klagan öfver slapphet i brottmåls-lagstiftningen, ty tjufnadsbrotten höra till defoftast förekommande. Under sådana förhållanden var 4 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 37. det, som Kongl. Maj:t, vid 1844 års Riksmöte, till Ständerna öfverlenmade Lag-beredningens förslag till straff-lag. Det skilde sig emedlertid till så val grundsatser som forin oell uppställning från gällande brottmåls-lagsliftning. I tvä omständigheter uppenbarades likväl isynnerhet afvikelserna. Den ena angick straffsystemet.
– Blickande nu omkring bland de religions-sekter, som i England äro så mångfaldiga, rigtade han sitt öga först på Qväkarne, såsom den ursprungliga Christendomens trognaste bild149. Ja: han förebrår en viss Qväkare, att hafva öfvergått till Swedenborgs lära; och yttrar förundran, huru slikt kunnat ske150. Så i hans första skrift. Okändt är, hvem denne Qväkare varit; sannolikt någon med Thorild närmare bekant. Kanske var det just genom honom, som Thorild sjelf sedan bragtes till läsning af Swedenborgs arbeten; hvaraf följde den förändrade synpunkt, som i den andra skriften – True Heavenly Religion – tillkännagifver sig. Vid någon kunskap om den philosophiska beståndsdelen af Swedenborgs lära, kan man ganska snart inse, att denna så alldeles egna art af mystisk Intellectualism, reducerad till sina allmänna principer, skulle bland alla Christendomens former vara den, som lättast kunde med hans Naturalism förena sig eller sammansmältas. Också är hans ”Sanna Himmelska Religion”, från begynnelsen till ändan, uppställd på grunder, som äro Swedenborgska, fastän i Thorildsk bearbetning och application. Mot slutet af boken förklaras till och med formligt, att detta är qvintessensen af hvad den vidtberyktade, men föga kände Emanuel Swedenborg lärt: who, – if God, Spirits, a Religion, be at all, – has certainly brought us sublime Revelations; and may be considered as a Prophet of a third rising Covenant, or that of open Truth. Det hela lyktas med ett loftal öfver honom sjelf, och ett bihang med öfverskrift: The principal Beauties of Swedenborgianism. Den sista af dessa beauties är här den Swedenborgska läran om Äktenskap och Äktenskaps-Kärlek; hvarom slutligen säges: which doctrine, if it be not a beauty, there indeed never existed a beauty of the human mind. – Spåren af Swedenborgska inflytelser yppa sig i Thorilds sednare arbeten flerstädes; och närmast i ”Harmonien, eller allmän plan för en upplyst och äkta Kärleks-Förening”.
Men det fattas dessa Tidningar, med få un - Den 8 December f. m. 9 danlag, den oväld nian borde filina såsom forsla vilkoret för uppfyllandet af ett ansvarsfullt kall; det nämligen, alt gifva publiken en noga och samvetsgrann redo för hvad, som kan vara talat för_, eller emot de principer, hvilka bär vilja göras gällande. De omfatta heldre det piquanta, det som i sig sjelf verkligen kunde anses innebära något orosliftande, för att dermed regalera en publik, som, ofta med ogillande af grundorsaken för larmet, ändå finner en slags förströelse uti kunskapen derom. Någre Tidningsutgifvare räkna äfven på den större debit de härmed ibland allmänheten kunna förskaffa sig, ooh undvika således sorgfälligt, att anföra de vederläggningar, sorn kunna göras, oell hvari gerom ett mindre interesse naturligtvis skulle uppkomma för de högt uttalade och öfverspända ide^rna i folkets namni detta namn, hvilket så ofta blifvit användt, för att under popularitetens slöja endast utveckla andra afsigter. På sådant sätt beträda de fleste af våra tidningar en bana, som endast borde vara utstakad för det stora ändamålet, att opartiskt leda tankarne i allmänna ärender till en föreningspunkt, önskligt för samhällets gemensamma väl. Dessa ephemera tolkare af tidens händelser hafva väl hos oss under mera än tre qvinqvennier påstått sig vara slagne i en boja, hvarifrån deras yttranderätt endast kunnat frampusta io Den 8 December f. m. halfqvädda visor, och hvilket tle icke ansett förenligt meri det constitutionella uti vårt samhällslif. De önska att denna boja må lossas. De fästa sina blickar och siu väntan på närvarande Riksförsamling, Men, mine Herrar, under hvilka utsigter framträda de väl? — Hafva icke Nationens Ombud rätt att fråga: huru håfven J förvaltat edert kall att vara publicister?
Jag skall öppet tillkännagifva,- alt min åsigt i detta fall öfverensstämmer med hans; men jag tror likväl, alt så länge man icke har någon specifik undersökning, ali vid jernvägsanläggningen följa, är det till stor nytta, att en viss frihet dervid lemnäs Regeringen, och under sådana omständigheter har jag ansett det vara eu fördel, att ej ordställningen är så bindande, som man velat göra densamma. Uppå härefter af Hr Gr. o. Landtm., med lillkännagifvande, att flere talare anmält sig till afgifvande af yttranden, i afseende på förevar:de punkt, framställd propos., beslöt R. o. Ad., ali i anseende till den redan betydligt framskridna liden upskjula öfverläggningen i förevar:de ämne till eftermiddagens plenum, samt åtskiljdes R. o. Ad. kl. | till 3 e. m. In fidem protocolli, Albert Munck. 14 H. 14 210 Den 1 November e. m. Onsdagen den 1 November 1854. Plenum kl. 6 e. m. Justerades 1 nrot.-uldr. för denna dag f. m. Fortsattes pröfningen af StatsUlskrs Utlåt. JVs 333, i anledn. af erhållne återremisser å Betänk:l JV& 273, angtde dels K. M:s Nåd. Propos. i fråga om Statens medverkan för jernvägars anläggning, dels väckte motioner rör:de sältet för dylika anläggningars åstadkommande. Vid nu foitsatt öfverläggning om Utsk:s, i fråga om 7:de punkten af Betänka JVs 273, afgifna förändrade förslag, anförde Hr von Hartmansdorff, Aug.: Då jag på f. m. hade ordet, inskränkte jag milt yttrande endast till den delen af förevar.de punkt, som angår banan mellan Stockholm och Götheborg. Jag trodde mig derigenom hafva förenklat ärendets behandling. Men då jag sedermera hört andra ledamöter lala om banan mellan Jönköping och Malmö, har jag ansett mig, såsom Småländning, böra, på samma sätt, förfara.
Det är följaktligen, 0111 jag så får säga, likgiltigt för den slutliga utgången, huru saken här behandlas; men jag anser ej likgiltigt, att R. o. Ad., återremitterar betänk. Jag anhåller tvärtom att få fästa uppmärksamheten på anledningarna lill bifall. De egentliga anmärkn:r, som deremot blifvit gjorda, hänföra sig till tvänne omständigheter; den ena innefattas i Hr Hallenborgs förslag, att ordet enskilda gerningar skulle införas. Den talare, som sist yttrade sig, har redan för eder, mine herrar! ådagalagt den otydlighet, sorn skulle blifva följden af ett sådant beslut. Jag får dertill lägga, attoni skilnad skulle göras emellan enskilda gerningar och gerningar, i egenskap af Konung, så blefve förhållandet just motsatsen emot hvad det borde vara; tv gerningar, som höra till Konungamaktens utöfning, äro sådana, som egentligen verka på det allmänna, och för hvilka således folket hufvudsakligen måste intressera sig. Om förnäriuelsen åsyftade att i sådant hänseende undergräfva Konungens anseende, såsom Rikets Styresman, och man lemont sådana förnärmelse!' strafflösa mot hvilka Konungen borde vara mäst fredad för allt klander, men deremot belägga med det hårdaste straff klander af Konungens handlingssätt, såsom enskild, det vore väl det förvändaste man kunde göra, emedan enskilda handlingar ej kunna vara af lika stor vigt för samhället. Men då allt bemödande, att undergräf - 9a Den 4 November f. ra. va förtroendet för Konungen, genom lasteliga och förgripliga yttranden måste afvärja*, så får man lemna, hvarken den ena eller andra delen öppen för tadel. Jag anser således våra fölfattningar i denna del vara riktiga, sådana de äro. Den andra frågan är huruvida LagUtsk. borde vidtaga rättelse, i fråga om förnärmelse!- emot Riksens Råd och straffbestämmelserne derför. När iy34 års lag stiftades, voro Riksens Råd regerande jemte Konungen. Han hade blott sina a röster, hvilka öfvei vägdes af Riksens Råd.
Af de Fiscaler jag till entledigande anmält har en ibland dem högt yttrat, det han utan saknad lemnade en tjenst, som icke gaf honom uppehälle, och föresagt den hitintills 6o2 Den 19 April. e. m. inträffade sanning, ait jag i tjenstens närvarande skick, oaktadt allt mitt bemödande, icke skulle få någon mera pålitlig person att honom efterträda. Jag anhåller vördsamligen, att Högloft. StatsUtskottets Betänkande måtte med dessa mina anmärkningar, så vidt de af Högl. Ridderskapet och Adeln gillas, varda återremitteradt} och hemställer huruvida de, såsom rörande ett a;lmänt ärende, böra med de öfriga respectiva Stånden communiceras. I anledning häraf Lief Utskottets Memorial, åtföljdt af de dervid gjorda anmärkningar, till Utskottet återförvisadt. Å nyo föredrogs och bifölls StatsUtskottets den 17 dennes på bordet lagda Memorial, innehållande utlåtande öfver Herr Professorn Doctor Wijkmans Memorial om Praescriptionstid för redovisning af krigskostnadsmedel.
Vill Konungen börja krig eller sluta fred, kalle då till ett utomordentligt Stats-Råd Stats-Rådets samtlige Ledamöter, framställe för dem de skäl och omständigheter, som härvid till öfvervägande förekomma, samt aske deröfver deras yttranden, hvilka de skola hvar för sig, med den ansvarighet 125 §. bestämmer, till Protocollet afgifva. Konungen ege derefter makt att fatta och utföra det beslut, som Han för Riket nyttigast finner. §• 14- Öfver Rikets Krigsmakt till lands och sjös eger Konungen högsta befälet. §. 15. Commando-mål, hvarmed förstås sådane, som Konungen i egenskap af Högste Befälhafvare öfver Krigsmakten till lands och sjös, omedelbarligen besörjer, må Konungen, då Han sjelf förer Riks-Styrelsen, afgöra i närvaro af den bland Krigs-Departementets Chefer, till hvars Departement ärendet hörer. Honom åligger, vid ansvar, att, då dessa mål beredas, sin mening yttra öfver de företag, Konungen besluter, samt att, då hans -me ning icke med Konungens beslut öfverensslämmer, lora sina yttrade betänkligheter och råd till protocoll, hvars riktighet Konungen medelst Siri höga påskrift besanne. Finner nämnde Embetsman dessa företag vara al en vådlig riktning eller omfattning, eller grundade på ovissa eller otillräckliga medel att dem utföra, tillstyrke han jemväl, att Konungen ville kalla, till ett Krigs-Råd deröfver, Tvänne eller flere af de närvarande högre Militära Embetsmän, Konungen dock obelaget, att, å denna tillstyrkan och, der den bifalles, å Krigs-Rådels till protocoll anförda tankar göra det afseende Honom godt synes.
Samma ungdom vet vidare, att här finnes en del folk (företrädesvis sådant, som har Ijenare), hvilken hyser afsky för dylika nö- jen, som t. ex. dans, skådespel, muntra lekar, sånger och musik af verldsligt innehåll, o c h så bilda de unga sig af allt detla den föreställning, att kristendomen är ett tungt ok, som skapar ett glädjefatligt lif och i synnerhet är ett medel för de befallande att hålla sina underlydande i träldom. Denna föreställning har ätit sig djupt in i de fattigare samhällslagren, så djupt, att blott fruklan för kristendomens förmenta borgerliga magt hindrar oviljan mot » läsningen » att gifva sig luft i ord. Men kommer så en bespottare, ser ungdomen upp till h o n o m, som till en hjelte; man kallar honom frltäjikare, emedan man tror hans gamla nötta lexa vara helt nya tankar, som föra till frihet från läsningen af katekes, bibelspråk, psalmer och allt, som utgjort barndomens skräck och plåga samt vållat så många tårar och straff. Sen t, vänner, det är en noggrann kännedom, om hur utbredd denna vrånga tankegång är, som gör, att jag aldrig vågar oombedd läsa de heliga skrifterna för någon okunnig yngling eller flicka. Jag vet, att i de allra flesta fall skulle skoleller kyrkminen påtagas o c h tankarne vandra fjerran, medan hjertat suckade: » Det måtte väl ej vara ett d \ \ l för långt kapitel! » Nu kan här finnas många skäl o c h förhållanden, som föranleda unga menniskor, utan en gnista lefvande kristendom, att infinna sig till bibelläsningsstnnder. Föreställningen att icke ens de strängaste föräldrar eller husbönder våga neka sina underlydande att lemna arbetet eller pligterna i hemmet, då det gäller frihet att gå på bibelläsning, frestar starkt en okunnig och förslröelselysten ungdom att gå på sådana sammankomster. Hoppet att dermed vinna en eller annan verldslig förmån drager dit andra, o c h vissheten att » det till slut har en öfvergång » och att man der efter kan få prata med bekanta om helt andra ting, lockar dit ännu andra.