Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
1 andra Landsorter iiir ock fråga redan vara orii särskilde Jagtcassors och premiers inrättande, och inrättningen vöre högst önskelig, i synnerhet örn fonderna kunde bli så stora ,att jagttyg och nät kunde löna sig att för privat man underhålla; tir utan denna hjelpreda uppehåller man sig hufvudsakligen vid de smärre och mindre betydlige rofdjuren under det de större oafkortadt Sprida sig, och med den öfve thygelsen att eii .Tägeri-Stat i sädatie orter ingalunda är eli anstalt, som generelt kail kallas öfverflödig i Fäderneslandets angelägenheter. Hvad Herr Landshöfdingen Grefve' von Rosen och Herr BergsRådet af Robson i dessa ämnen anfort, begärdes till Protocollet för att betänkandet åtfölja. Vid den föreslagna framtida anordningen af de Jägeri-Boställen, hvilka korn - S l a t s-U t s k o 11 e t * Betänkan de n, 75 ina att indragas, reserverade sig Friherre Cederström, emot deras anslående tili Domare eller Kronobetjening, utan ansåg Friherren deni höra förauctioneras till den mestbjudande, att under Skatteman 11a rätt jjinehatVas. Och der hvarest Domare eller Kronobet jeningen saknade Boställen, kumle den al' dessa Lägenheter utgående skatten eiler räntan till deras aflöning, såsom surrogat för bristande Boställen, användas. Lii denna tanka instämde Herr Prosten Herlitz, Herrar Lagerstrand och Norström samt Hedervärd da Bonde-Ståndets samtelige Ledamöter, Herr af Borneman inlemnade ett så lydande skriftligt anförande: "Då min framställning under discussion öfver Höglod.
Afl. kyrkoherden E. J. Paulins och dess jämväl afl. frus, född Du Rietz, efterlämnade dotter Eva Catharina död i Kongsbacka d. 7 oktober, 11 veckor gammal. I några få rader historien om en kort jordisk lycka och en ännu kortare skilsmässa! * Slår man upp Adelns Ättartaflor på släkten Du Rietz, finner man, att Carl Du Rietz till Sommenäs, löjtnant och k. lifdrabant samt död år 1801, med sin hustru, född friherrinna Cronhjelm, haft tolf barn, däribland: » Catharina, född 1766, gift med en Pastor Paulin ». Intet vidare. Jag kan emellertid o m Paulin tillägga, att han vid ingåendet af sitt äktenskap och utnämning till kyrkoherde var fil. magister, e. o. hofpredikant samt bibliotekarie hos hertig Fredrik Adolf — hvaraf den tomma titeln af k o n g l. bibliotekarie. Den på sin tid så beryktade förre ryttmästaren von Scheven, sorgligt känd från skalden Almqvists lefnadssaga, var å mö- dernet kusin med Karin Du Rietz, och af hans hand föreligger en egendomlig berättelse o m hans frankas egendomliga ungdomsäfventyr — originalmanuskriptet fanns i gamle boktryckar Bergs i Stockholm ä g o; hvar det efter hans död hamnat, vet jag ej. Uppsatsen har till titel: E t t n å g o t u r G u b b e n s F a m i l l e - K l a d d, och lyder ordagrant: Ar 1788 den 21:sta Januari försträcktes af min ädle, alltid vårdande fader [öfverstelöjtnant v. Scheven å Siggesta] de nödige reseoch bosättningsmedlen för Kongl. Hofpredikanten Paulins tillträde af sitt, med min moders å då-tiden nog ryktbara äldsta systerdotter, erhållna Kongsbacka RegalPastorat.
109 dåniga Berättelse, angående Löfås Silfver* verk, bifölls; N:o 392, i anledning af verkställd revision af Krigsfonds-redogörelsen från dera 31 October 1825» till samma tid 1827, bifölls; N'.o 393, angående ersättning till Majoren Friherre C. G. Koskull för förlorade lönings.förmoner, bifölls. S. D. Efter å nyo skedd föredragning af Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 381, i anledning af erhållen återremiss å Betänkandet, N:o 318, rörande verkställd revision af Stats-Verkets räkenskaper och förvaltning för år 1826, biföll Ståndet första punktera af Utlåtandet, N:o 381, innefattande Utskottets hemställan, att frågan om ersättningsanspråks väckande för hvad af Stats Verkets medel utbetalts i och för reparationen af Svea Lif-Gardes Casern , må förfalla, hvaremot Ståndet, i afseende på den andra punkten af sistnämnda Utlåtande, ansåg den uti berörda punkt föreslagna underdåniga Skrifvelse ic - i lo Prot,‘ZJtdrag den 11 Februarii 1830* ke bora afgå; äfvensom Ståndet, som tillförene beslutat, att pröfningen utaf lotde punkten Uti Ståts-Utskottets Utlåtande, N:o 319, i anledning af de inom Riks-Stånden gjorda anmärkningar vid Utskottets, i Betänkandet N:o 6a , afgifna yttrande öfver Rikets Ständers åren 1825 och 1827 församlade Revisorers Berättelser, skulle uppskjutas, till dess återremissen af Betänkandet, N:o 318, blef af Stats-Utskottet besvarad, lade numera nämnda punkt till handlingarne.
Beklagligen nödgas man äfven erkänna sanningsenligheten af denna anm.; men jag föreställer mig, att den, åtminstone till någon del, skulle afH. I. 11 162 Den 16 November e. m. hjelpas, om R. St:r åsatte lämplig importtull på utländsk spanmål och ladugårdsprodukter m. m. En motion i denna syftning är för några dagar sedan, inom detta rum, framstäld af Hr von Mentzer, i hvilken jag, på dessa skäl, till alla delar instämmer; anhållandes om dess allvarliga behjertande af Bevilln.Utsk:t, så att icke, såsom under nu passerade Riksdags-period, Sveriges landtinannaprodukter lemnäs utan skydd för utländsk konkurrens, under det att städernas och fabrikernas intressen blifvit hägnade med så betydliga skyddstullar, att t. ex. för 1 €1. kläde (märk 1 $() betalas en tull af 1 rdr 50 öre, att icke tala om helsiden, som är belagd med 7 rdr 50 öre skyddstull pr Slutligen torde jag böra uplysa, att under den tid, jag varit jordbrukare, jag aldrig idkat eller idkar bränvinsbränning, hvarken i större eller mindre skala. Om denna motions remitterande till Bevilln.Utsk:t anhålles ödmjukeligen. Begärdes på bordet. Hr von Mentzer, Carl Ere;drik, afgaf en så lydande motion: På den tid, de nya principerne i lagstiftningen för bränvinstillverkning gjorde sig gällande, föreställde man sig, att ensamt genom åsättandet af en hög skatt å bränvinstillverkningen vinna ett högt pris på varan och derjemte en behöflig fyllnad i Statsbehofven.
Jag täger mig friheten, i anledn. af Gr. Horns anförande, att fästa den värde talarens uppmärksamhet på, att han, såsom jag tror, ej uppgifvit den rätta frågan eller uppfattat den rätta synpunkten af den fråga, som här är för handen, då han sagt sig ej vilja tillstyrka remiss å motionen, derföre att han icke vill bidraga lill densammas antagande. Det ar nemi. i min enskilda öfvertygelse helt och hållet en cura posterior, att sedan bestämma huruvida man vill antaga sjelfva saken eller icke; men nu är endast fråga om, huruvida motionen är formenlig eller ej. Vill Grefven ej antaga sjelfva saken , sjelfva författningen , så synes mig också ligga någon inconseqvens uti den önskan han framställt, att denna författning må fortfarande blifva gällande uti det skick, som den nu har, nemi. uti en icke lagenlig form. Jag förenar mig derföre med dem, som yrkat propos. på återremiss. Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. ansåg öfverläggningen fulländad. Ropades ja. Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att 56 §:n Riksd.Ordn. innehölle, alt ny motion icke må af riksdagsmän väckas, sedan en månad från riksdagens början, enl. 27 §:n, til lända !upit, såvida icke sådana frågor af redan fattade beslut, eller redan upptagna ärenden , eller under riksdagen inträffande händelser, omedelbarligen föranledas. Den i fråga var. motionen vore icke föranledd af någon händelse, eller redan upptaget ärende, utan hade Hr Cederschjöld ansett den omedelbarligen föranledd af ett redan faltadt beslut. Detta beslut vore , att Gr. Anckarsvärds och Frih. Cederströms motioner icke måtte til! den åtgärd, som de afsett, föranleda. Delta LagUtsk:s utlåt, innehölle derjemte, att den ifrågavar. författningen sedan 28 år vore till efterlefnad gällande och hade blifvit med sina motiver och conclusioner af R. St. bifallen.
Fullmägkige sig hosdeförordnade Laneaoch Riksgälds-Werkens Levi8orer för» fraga kunde, ga dem med råd och underrättelser til handa, dock altid pa et sätt, som är jemnlikt och öfwerensstämmande med de i Författningarne urstakade grunder; warandes det Laneaoch Niksgäids-Fullmägtiges styldighet, at hwad Herrar Levi^orei-, i stöd af Riksens Ständers eller deras behörige Utskotts utfärdade ln8trnÄionsr, och med noga iakttagande af 70 §. j Niksdags-Ordningen, föreffrifwa, sig til efterrättelse ställa, såsom »wredet Riksens Ständers egen förestrift. Wid förrättningens stut läta de tilsörordnade Levi80l-er författa en berättelse särskildt för Lan^o. och särstildt för Riksgälds-Werket för tilkomman de - Den 14 Mars. e. >11. 649 de Riksens Stander, af hwilka berättelse et exemxlar försegladt i Riddarhus-^rcbivLt och s i k>ant^uen och Riksgälds'Lontoilet tlepon?r38; lbrandes hwad Riksgalds-^onroiret allena angar, en särskild berättelse om Werkets tilstand och förwalrnina af KeviLorerne författas, och genom trycket Allmänheten meddelas. §. 8.
”J ären desamme, som jag väntat, och som det kostat mig stor möda att hitkalla,” yttrade han; ”J ären andar af det nittonde århundradet, frambesvurne att visa eder för en man af det femtonde. J ären hitkallade från väntsalen, der de ofödda själarne bida sitt inträde i det jordiska. Men bilderna af det århundrade, hvilket J en gång skolen tillhöra, dväljas i djupet af edert medvetande. J skolen visa mig dessa bilder. Det är fördenskull jag hitkallat eder, ty jag vill kasta en blick in i framtiden.” Jag fattades af en besynnerlig, nästan hemsk känsla. Jag erinrade mig nu, att jag och min följeslagare med tillhjelp af ett medel, som sätter inbillningskraftens hela reproduktionsförmåga i rörelse, hade försatt oss ur det verkligen innevarande nittonde århundradet tillbaka i det försvunna femtonde, för att se det lefva för våra blickar ej uti spridda drag, såsom annars en förfluten tid lefver uti böckerna, utan i fullheten af sin egen gestaltrikedom. Hvem hade nu rätt, magiern eller jag? Hvilken var den endast skenbart lefvande, jag eller han? På hvilken siffra pekade i sjelfva verket seklernas ur i detta ögonblick? Hvem var besvärjaren och hvem den frambesvurne? Låt vara, att tiden i och för sig endast är en åskådningsform utan sjelfständig verklighet; så länge jag lefver i tiden, håller jag dock på ett ordnadt förlopp af densamma och vill icke, att dess gyllene tråd hopsnos i en förvirrad knut. Jag ville icke, att anden, som jag frammanat, skulle blifva min beherrskare och nedsätta mig till en sin egen fantasibild. Jag bemannade mig och utbrast: ”Vi hafva genomvandrat många städer för att finna dig, store magus. Vi stå nu ändtligen i ditt eget sanktuarium.
Här är föreslaget, att orden: med första postj måtte utbytas mot: med första lägenhet; men då osäkerhet om föreskriftens ordentliga fullgörande möjligen deraf kunde uppkomma, att annan lägenhet, än den ordinaira postgången, begagnas, hafva Utskotten ej funnit skäl att denna förändring tillstyrka. 3 §. Det har inom 2:ne Riks-Stånd blifvit klandradt, att Utskotten utur Comiterades förslag uteslutit orden: ”eller har någon uppå underdånig ansökning erhållit Nådig tillåtelse att, utan profs afläggande j komma under omröstningmen som Utskotten, på de skäl, hvilka i förra Betänkandet, sid. 20, blifvit anförde, icke kunnat förändra sin öfvertygelse om obehöfligheten af ett sådant tillägg, hvarigenom endast skulle stadgas ett undantag från allmän regel, hvilket utaf Kongl. Maj:ts Lagsamt Allm. Besv. o. Oec. Utsk. Uti. N.-o 60. 9.3 Nådiga pröfning i allt fall beror, hemställa Utskotten, om ej denna anmärkning må förfalla. §§ 7, 8 8Cg.
Summa R:dr 524,496: — Stockholm den 13 Eebruari 1863. Stats-Utskottets Utlåtande N:o 45. 13 Reservationer: Af Herr von Troil, S. (?.: rHufvudsakligen instämmande i det sätt för mantalspenniugarnes utgörande, som af Stats-Utskottet blifvit föreslaget, måste jag dock reservera mig emot den del af förslaget, som nedsätter qvinnans mantalspenningar ifrån 40 till 20 öre, emedan jag anser det vara högst betänkligt, att, under närvarande förhållanden, beröfva Statsverket en så betydlig inkomstkälla, som den hvarom här är fråga. Den beräkning, som åtföljer Utskottets Betänkande, upptager mantalspenningarne: för 964,055 qvinnor å 20 öre till R:dr 192,811: — hvarifrån skulle afgå för afkortningar 10 % 19,281: — då nettobehållningen komme att utgöra R:dr 173,530: — Bibehållas mantalspeuningarne vid deras nuvarande, äfven af Kongl. Maj:t. föreslagna belopp, eller 40 öre, lika för man och qvinna, skulle naturligtvis den del af denna skatt, sorn af qvinnor erlägges, komma att uppgå till ett belopp, dubbelt emot det här ofvan beräknade. Utskottet har alltså, genom den ifrågavarande nedsättningen, beröfvat Statsverket en inkomst af i rundt tal 170,000 R:dr — icke vid jemförelse med mantalspenningarnes nuvarande belopp — men med hvad de, under antagande i öfrigt af Utskottets grunder, skulle komma att utgöra, om skatten af alla lika erlades. Ingen lärer kunna tillvita mig att under min riksdagsmannabana hafva åsidosatt qvinnans fördelar. Jag har vid alla tillfällen ifrat för hennes lika arfsrätt med mannen, för hennes myndighet, för utvidgande af hennes rättigheter till försörjning. Men just derigenom att qvinnans rättigheter i alla afseenden blifvit på de sednare åren utvidgade, anser jag det mindre behöfligt att nu skänka henne de 20 öre om året, som Utskottet föreslagit.
I afseende på det för seminarierna anvisade anslag, vore en förhöjning utan tvifvel af behofvet högeligen påkallad. Genom det utfärdade reglementet hade dessa läroanstalters verksamhet blifvit i betydlig mån utvidgad, och då lärokursen derstädes numera vore på tre klasser fördelad och i afseende på omfånget, ehuru främmande språk deruti icke inginge, fullt jemförlig med de treklassiga lägre läroverkens, samt det dessutom för hela folkundervisningen vore af stor vigt att de blifvande skollärarnes bildande kunde anförtros åt män, hvilka voro utrustade med de förenade egenskaper, som dertill erfordrades; så hade E. K. Maj:t funnit det i främsta rummet vara nödvändigt, likasom med billigheten öfverensstämmande, att Seminariiföreståndaren erhölle en förhöjd aflöning, hvilken E. K. Maj:t föreslagit måtte från början af nästa statsregleringsperiod utgå med 2,500 Ridr, äfvensom att andre läraren, hvars lön nu utgjorde 1,000 Ridr, tillerkändes enahanda rätt till löneförhöjning efter vissa år, som för Kolleger vid elementarläroverken vore medgifven; dock att de sålunda föreslagna löneförmånerna icke skulle komma seminariernas Föreståndare och öfrige hufvudlärare till godo, med mindre de aflagt kunskapsprof, motsvarande dem, som för anställning vid elementarläroverken voro stadgade eller filosofie-kandidat-examen och ett af E. K. Maj:t, med hänseende till seminariernas bestämmelse, särskildt förordnadt undervisningsprof; E. K. Majit dock öppet lemnadt att i särskildt förekommande fäll från fullgörandet af hvad sålunda i ena eller andra hänseendet 36 Expeditions-Utskottets Förslag till underd. Skrifvelse, N:o 169. blefve föreskrifvet, lemna befrielse.
Denna omständighet tyckes, bevisa att Gr. Sparre helt och hållet saknar kännedom derom, att K. M. icke blott genom särskild föreskrift förklarat att kyrkohemmanen i Halland skulle utbjudas på arrende, utan äfven genom fullständig föreskrift meddeladt. huru med denna bortarrendering skall förhållas. Om jag ej misstager mig, skall äfven i detta afs:de ett maximum och ett minimum af arrendesumman blifvit stadgadt. Så att, långt ifrån att det förhåller sig som Gr. Sparre yttrat, att utbjudandet på arrende varit ett nytt våld mot åboernes rättigheter, så var detsamma tvertom en åtgärd grundad på K. M:s Nåd. beslut. Vidare har Gr. Sparre förklarat, att det vore omöjligt för honom att fatta, huru en rättegång om dessa hemman skulle kunna anställas. I detta hänseende ber jag den värde Gr:n fästa upmärksamheten på, huru besvnrsmnlen ang:de dispositionsrätten till V* nitl. Lyngåkra i Harplinge socken af Hallands län, samt vid en annan likartad fråga ronde en annan del af samma jemte åtskilliga andra hemman inom nämnde län, blifvit fullföljda, och derefter tager jag för gifvet att den värde Gr:n icke längre skall stanna i okunnighet om, huru en sådan rättegång skall (öras. Besvärsmålen kunna och böra i sådant fall forst inlemnas till K. M:s Befh:de för att der undergå pröfning. Derefter fullföljes ärendet först till KammarKoll. och slutligen hos K M., så att den värde Gr:n finner, att det verkligen finnas domstolar, som äro lagligen förpligtade och berättigade att uptaga sådana mål till behandling. Men, Mine Hrr! det är vigare att på motionsväg gå till Ständerna och anslå dess känslosträngar, än att underkasta sig nödvändigheten, att ingå till vederbörliga embetsmyndigheter, för att der på laglig väg komma till målet.
Den - Dtrn 15 Maji f. m. na olägenhet synes mig så mycket häldre, i a iseende på förevarande ämne, kunna undvikas, som de till ändring löreslagne lagbud, om an tilt äfventyrs mindre lämpelige, likväl icke äro af en så bestämdt rättstridig tendens, eller af ett så vigtigt inflytande, att ju icke med deras förändring kan anstå, intilldess granskning af hela rättegångsordningen i ett sammanhang försvinner. Jag hemställer alltså vördsamt, att proposition måtte göras (ill Förslagets förkastande, utan pröfning af dess detaljer; men om Högloft. Ridderskapct och Adeln ej skulle finna för godt, att bifalla denna min hemställan, anhåller jag att i sjelfva saken få framställa någre anmärkningar. Högloft. Utskottet tillstyrker upphäfvandeaf stadgandet i 30 Cap. 1 §. RättegångsBalken, om Revisionsskilling® nedsättande, på det skäl: att rättigheten, att få sin talan pröfvad af högsta Domaremagten, måste efter all rättsgrund vara lika oppm för alla rättsökande. Principen är thc-oretiskt rigtig, men som dess allmänna tillämpning, hvartill äfven hörer, att hvarje rättegångsfråga, om ock den blott angår en knappnålsvärds, mäste få dragas under högsta Domaremagtens pröfning, skulle medföra fler* olätffnneter, dels genom ökade göromål för Högsia Domaremaafens utöfvare, hvaraf blefve en nödvändig följd denna magts fördelning, och der^f uppkommande brist på enhet och conseqvens, dels genom missbruket af det oin - Den 15 Maji f, m. 173 skränkta t ill fäli et till rättegångars långvariga fulliöljande, som alltid måste verka menligt på moraliteten, sä har Lagstiftaren ansett nödigt, att genom en slags Polisförfattningar inskränka principens användande, till förekommande af dessa skadliga löljder. Af sådan Polisartad egenskap är stadgandet om Revisionsskillingg nedsättande; och ehuru detsamma kunde anses mindra nödigt, då högsta
Om jag nu vore en kristen, sade han sig, då vore det min plikt att försöka rädda dessa barn, och innan jag lyckades därmed, hur kunde något göra mig glad igen? Och om jag vore en kristen, fortsatte han mörkt, då skulle jag resa hem genast och hur skulle jag göra med Ziri och hennes man? Hur skulle en kristen, som fallit så där och syndat mot en annan människa, så kastat i olycka ett helt långt liv, hur skulle en rätt kristen göra med detta? Ty även om han fick förlåtelse av Gud och kunde tro att denna förlåtelse betydde något vad kunde den dock betyda för den stackars mannen med glasögonen? Han som släpat bort ett helt liv för att göra en kvinna lycklig, för sin kärleks skull till denna kvinna, och som nu tar henne ur armarna på en äventyrare, vad hade han för nytta av att David Ramm fick förlåtelse av Gud? Det han gjort var således fullkomligt obotligt, det kunde aldrig i detta liv gottgöras. Men om det fanns en annan tillvaro, där män och kvinnor kunde mötas och befriade från passionernas mara med klart och ogrumlat förstånd och i förstående kärlek ta varandra i hand? Ja, då men det där var ju bara spekulation. Gjort var gjort. Mannen med glasögonen var ett lika obotligt fall som mannen med snörena därovanför Lisas rum. Lisa ja just nu, bara han tänkte på henne, kände han harm över att ej ha förfört henne. Sådan var han! Dagen därpå for han upp till vildmarkerna. Mot skymningen Du västan som stormar med högröstad sorg i ditt sus, kom bär mig på vingar högt upp under stjärnornas ljus! Lyft upp mig från jorden du harpa med dansande ton, lägg mig och min synd och min strid vid Den Eviges tron, du västan som stormar med högröstad sorg i ditt sus! I kväll må all himlarnas orglar väl spela för mig! Till gamman och glädje och vila på pilgrimens stig, till glömska av släpet i jordens fåfänga mull, till glömska av döden som tömde min bägare full, i kväll må all himlarnas orglar väl spela för mig! Ni kära som vänta er son från ett främmande land befallen er länge i natt i den store beskyddarens hand!
Jag kan icke annat än till fullo gilla den principen, alt då hvarje medborgare inom elt samhälle har den ovillkorliga pligten att, arbetande för det gemensamma bästa, af alla krafter söka främja sitt fäderneslands framgång till lycka och trefnad, så bör icke heller någon enda ibland dem blifva utesluten ifrån möjligheten att med den röst han afgifver kunna, i den mån förmåga dertill blifvit honom olika beskärd, få verksamt deltaga i bildandet af de folkombudsförsamlingar, inom hvilka de vigligaste foster i5 H. , Den a4 October f. m. ländska allmänna angelägenheter skola behandlas och afgö'- ras; hvarje individ af ett folk, vare sig fattig eller rik, hög eller lag, må äga rättighet att blifva kallad att välja de ombud, som skola gå att, genom visa lagar och kloka beslut, på samma gång skydda den enskildes rätt och bereda det allmännas fördel; den ene som den andre måste ju i dubbelt hänseende häruti vara lifligt intresserad. De som blifva korade att föra allas talan, må de derföre ock' af alla varda utsedde; deras ord blifva derigenom så mycket mera kraftigt bevisande, deras handlingar så mycket mera nyttigt verkande. Men deraf att alla sålunda kallas till valens förrättande, följer likvisst på intet sätt, att alla der skola framträda med alldeles lika rösträtt; tvertom — ej är det möjligt att den, som, sänkt i armod, ännu ej lyckats höja sig öfver de tryckande materiella behofven, som ej mäktat skafta sig den själsodling och det kunskapsförråd, som blott en mera vårdad uppfostran kan skänka, skall kunna i lika hög grad och i lika många hänseenden förstå alt rätteligen bedömma hvad till hans fosterlands allmänna förkofran erfordras, som de af hans lyckligare lottade medborgare, hvilka, obekymrade för sitt bröd för dagen och med ett rikare mått af bildning utrustade, hafva mera tid och bättre krafter att lill fullständig insigts förvärfvande om hvad som bäst kan främja det allmänna bästa kunna uppoffra.
Måhända dref äfven erfarenheten härom fröken Hjelt — hon var under läseåret 1881 — 82 anställd som lärarinna vid Hammarlands folkskola på Åland — att med så mycket större ifver tillgodogöra sig undervisningen vid Nääs, där hon vistades under åren 1883 — 84, förBt i egenskap af lärarinna vid flickskolan och sedan, efter genomgången kurs vid seminariet, som slöjdlärarinna vid gosskolan. — I några skolor hade man bysnickaren som lärare, men han var främmande för skolans arbetssätt och saknade förmåga att upprätthålla disciplin. Huru annorlunda är det icke numera med intresset för arbetet i de skolor, där träslöjden är införd. Att blifva utesluten från slöjdtimmarne är det största straff en gosse känner till. Glänsande blickar och glödande kinder, det lif och den lust, som råda i slöjdsalen, samt de händigt och noggrant utförda föremå- len vittna mer än långa tal om det metodiskt ordnade arbetets lyckliga inflytande på ungdomen. Äfven uti flere lärda skolor i Finland är slöjden införd. Kanske ligger nyckeln till lösningen af den sociala frågan gömd uti någon liten slöjdares hjärna, ty här läres ju ungdomen, efter » praktisk och lättfattlig metod », aktning för kroppsarbetet och därmed äfven — för kroppsarbetaren. År 1885 inrättade fröken Hjelt en pedagogisk slöjdanstalt i Helsingfors. Anstalten, som står öppen för barn och vuxna, män och kvinnor ur alla samhällsklasser, är mycket besökt och utsänder årligen skickliga lärarinnor. Vidare har hon anordnat slöjdkurser med statsbidrag under sommaroch julferier, hvilka kurser omfattats med det lifligaste intresse af lärarinnor. Ihärdigt och mödosamt, förenadt med många personliga försakelser har hennes arbete varit - — icke alltid uppskattadt som nu, nej, många gånger misskändt och motsagdt, men så är det ju oftast, när en idé arbetar sig fram genom motståndet af tidens opposition. Särskildt ledo de kvinnliga ifrarne för den pedagogiska slöjdens införande i Finland ett stort nederlag vid sjunde allmänna folkskolemötet år 1887. Mötet hölls i Ekenäs och hade samlat deltagare till ett antal af omkring 700 ifrån olika delar af landet.