Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid fortsatt föredragning af Stats-Utslcottets Utlåtande, N:o 85, angående reglering af utgifterne under Riksstatens Fjerde Hufvudtitel, blef andra punkten lagd till handlingarne-, punkterne 3, 4, 5, G, 7 och 8, momenten a, c, d och e, 9, 12 och 13 biföllos-, hvaremot punkterne 8 mom. b, 10 och 11 åtterremitterades. S. D. Kongl. iVJaj:ts nedannämnde nådiga propositioner föredrogos och remitterades till Stats-Utshottet: l:o angående provinsen Jemtlands rotering; 2:o angående Hospitalernas förbättring och underhåll: och 3:o angående väckt fråga om det i kronans förråd befintliga äldre, till krigsbruk oanvändbara kruts omarbetande till bergskrut. Den 30 April. Från Högloft. Ridderskapet och Adeln. S. D. Föredrogos och remitterades till Stats-Utskottet Kongl. Maj:ts nedannämnde den 26 dennes e. m. på bordet lagda nådiga propositioner till Rikets Ständer: l:o angående hospitalernes förbättning och underhåll; tillika med de i anledning deraf nu afgifne yttranden; 254 Prot.-Utdrag den 30 April 1851. 2:o angående provinsen Jemtlands rotering; tillika med ett i detta ämne nu afgifvet yttrande. S. D. Remitterades till Banlco-Utskottet Hr IVordenfeldts, Johan Åke, den 16 dennes f. m. på bordet lagda anförande med förslag om nedsättande af en kommitté för undersökning af Riks-bankens samt Riksgälds-kontorets och privat-bankernas verksamhet och beroende af hvarandra samt för utarbetande af förslag till förbättrad organisation af nämnda penningverk, tillika med de i denna fråga nu afgifna yttranden; hvarjemte Hr Nordenfeldts berörda anförande kommunicerades de öfrige Riks-stånden.
Mig har handt den besynnerliga händelsen, att jag, som alltid varit lifvad för en väg mellan Malmö och Jönköping, har nu af mina motståndare blifvit bemött, som om jag vore en afundsman till samma väg. Jag är med dessa Hrr ense om vägens nytta och behöflighet, men jag hade trott att man först börde undersöka hvilken riktning som vore den bästa för saken ifrågav:de väg. Gr. Posse har tagit så, som om frågan, huruvida vi skola få behålla provinsen Skåne eller icke, berodde på att jernvägen blefve färdig ett år eller några månader tidigare. Jag ber att få taga de hederliga Skåningarnes parti; ty ehuru jag mycket har varit i Skåne, så har jag likväl icke hört talas om att Skåningarne skulle vilja skilja sig från det öfriga Sverige. Allt deremot, som Gr. Posse sagt till Skåningarnes beröm, är jag färdig att underskrifva. Men, mine Hrr, det är väl icke blott fråga om Skåningarne i hast skola kunna komma från Skåne till Stockholm, utan det är väl äfven fråga om den större eller mindre fördel, som denna bana kan komma att tillskynda de provinser, genom hvilka den kommer att gå. Man har sagt, att man bör söka den kortaste Den 10 Juni e. m. Nåväl! om nu vägen kan läggas i den riktning jag föreslagit — en sak, som jag icke kan garantera, emedan det är omöjligt att känna till en väg, som icke är undersökt, — och om den östra banan blir satt i verkställighet, så blir detta kortaste vägen från Malmö till Stockholm. Hr Troil, med hvilken jag hade den lyckan att vid förra Eiksdagen kämpa i samma led, torde benäget erinra sig att vårt samtal gick ut derpå, att jag icke kunde bifalla detta anslag, såvida icke en undersökning föregått, hvarigenom man utrönt hvilken riktning vore den fördelaktigaste. Nu har man icke undersökt den andra riktningen, och således har ingen jemförelse kunnat ega rum. Hr v. Troil har antydt, att han, på grund af ett enskildt samtal, hoppats att jag skulle understödja hans förslag att öfverlemna bestämmandet af banans riktning åt Regeringen. Det är godt och väl att
Den hemställan, som Ridd.Utsk. i nu föredragna mern. gjort, har till sitt åsyftade resultat alltför mycket billighet för sig, för alt min mening skulle kunna vara att, hvad hufvudsaken angår, yttra mig i motsatt riktning; men i följd af den olyckligt fortfarande, beklagliga ödets skickelse, som hvilar öfver Ridd.Utsk. och redan förre riksdagen å detta rum af en värd ledamot öfverklagades, ”att berörde Utsk. nemi. icke, i likhet med R. St:s Utsk., får välja sitt tjenstebiträde, utan måste åtnöjas med hvad som förefinnes”, har det inträffat att ordalagen i det förevar:de mern. icke fått lyckligare lydelse än vanligt varit uti de framställningar som från berörde Utsk. under denna riksdag utgått. Här yttras nemi. i Utsk:s slutliga hemställan, ”att nämnde summ;,! må för det af Hr Odencrantz upgifna ändamål från Ridd.-kassan till honom utbetalas, emot åtagande å hans sida, dels att derför anskaffa de ofvan upräknade silfverpiecerne” etc. Men de ofvan upräknade pjecerne äro olyckligtvis just de bortstulna. Såvida Hr Odencrantz besitter den serdeles önskvärda, men mycket sällsynta egenskapen att kunna i största hast återskaffa slulne effekter, så skulle ingenting bättre vara; men (let måtte ändå icke hafva varit Utskis mening eller förhoppning, utan fast mer, har det velat säga, att man borde anskaffa dylika effecter, som de stulne, nemi. i värde och måhända äfven till utseendet liknande pjecer i de bortkomnes ställe. Utsk. säger längre fram mot slutet af förenämnde sin hemställan: ”att derest några af de bortstulna effekterna framdeles skulle tillrättafås, dessa, eller värdet deraf tillhöra Riddarh.-kassan”.
Jag tror alt mitt ord kail anses fullt opartiskt, då jag nu går att förena mig med Hrr von Troil och Carleson, med flere som talat i samma syfte. Godkännande hvad desse Hrr anfört, vill jag jag dock tillägga ännu några skäl. När man bestämmer en beskattning, måste man vara öfverens om sjelfva grundidéen derför. Gr. af Ugglas har utgått från den grundsats, att all beskattning skall vara lika i förhållande till hvars och ens egande förmögenhet. Om man tager denna sats såsom sann, så är Hr Grins argumentation riktig, och har allt skäl för sig. Men om man följer en annan grundsats, att samhället bör taga mera af den som mera har och mindre af den som har mindre, med ett ord, tager progressive afgifter, som på flera ställen i nu upläste författning finnes förekomma; så kan jag icke finna annat än att tillämpningen af denna princip kommer att för privatbankerne medföra den nu föreslagna bevillning, emedan det är klart att de kunna betala den skatt, som enligt nu gällande förordning är dem pålagd. Det är så mycket tydligare som de flesta privatbanker fått sin oktroy under medvetande af att de skulle komma att betala den bevillning, som nu är föreslagen. Att nu för en vacker idé — att få beskattningen lika, skänka dem denna bevillning, utan att de derom bedt eller det behöfva, — deri finner jag icke något skäl. Vi veta af åtskilliga motioner, som blifvit väckta och nu hvila på BankoUtskis bord, att en stor del af menigheten önskar privatbankernes uphörande. Den som något följt med rörelsen i landet, måste erkänna den stora nytta som detta haft af privatbankerne, och att utan dem icke kunnat åstadkommas de kapitaler, som industrien behöfde. Det finnes således icke något skäl att förtrycka dem. Men denna beskattning, som nu är föreslagen, innebär icke något förtryck. Under den tid jag var direktör i en privatbank — jag tror det var omkring 7 år — steg utdelningen icke under 17 proc., äfven under den tid, då BevillmsFörordmn bestämde 15 proc., som betalades för allt som förtjeutes öfver 0 proc.
Deruti stadgas: ”Dör Justitieombudsman, samman* träde genast Fullmägtige öfver Bancooch RiksglldsVerken”, utan serskildt bestämmande, hvilka eller huru många. Efter enkla ordalydelsen, utan tydning, är härmed sagdt: sammanträde de personer, som till Fullmägtige uti dessa Verk äro utsedde, utan undantag, och de äro 24. Då nu , enligt det inkomne Pro - fil/. till Ridd. o. Ad. Pr. VIII. Band* J3 194 Der* 30 September /. m. tocollsUtdrgget, endast 21 Fullmägtige deltagit i öfverläggningen och beslutet, anser jag det vara gifvet, att den åtgärd, de i detta afseende vidtagit, icke skett i öfverensstämmelse med Lagen och således är en nullitet, likasom det beslut skulle vara, som af Konungen kunde fatta# i mål, hvaröfver StatsRådet bör höras, om endast två SfatsRåder voro närvarande. När den mening, jag nu yttrat, under en föregående discussion blifvit här framställd, har, till vederläggning deraf, blifvit anfördt, att ,' enligt 8 §. utaf AnsvarighetsLagen för Riksens Ständers Fullmägtige i Banken, afden 1 Maj 18 lo, flere af Fullmägtige öfver båda Vsrken i förevarande fall icke behöft vara tillstädes, än som utgjort -|:de!ar af deras fulla antal. Jag kan icke gilla den mening, att en Lag, som är gifven enskildt för Fullmägtige i Banken, eller en annan, som är gifven endast för Fullmägtige i RiksgäldsContoret, skulle aa^ ses gällande för båda Verkens Fullmägtige , der de handla samfäldtj rhen om än så vore, Skulle åtminstone dessa båda Lagar anses lika gällande.
N:o 74, torde rätta tiden vara inne för Gr:na Horn och v. Fersen att framställa deras förslag, och jag skall ej undandraga mig att då deruti instämma; men jag finner olämpligt att tillsammans bordlägga frågor, som ej hafva sammanhang med hvarandra. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att då det vore hvarje ledamots rättighet, om någon med honom sig förenade, att vid andra föredragningen bordlägga mål, som från Utsk. inkommit, kunde det ej förvägras Frih. Boye att för Don 2g Januari e. m. andra gången bordlägga de ifrågavar. memorln. Den andra af Gr. Horn och Gr. v. Fersen gjorda framställningen ansåg H. Ex. äfven med Riksd.Ordn. öfverensstämmande, hvarföre H. Ex. icke fann sig derå kunna förvägra propos:n. Frih. Sprengtporten: Jag vill endast fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, att Gr. v. Fersens förslag, att de Constit.Utsk:s betänkm, hvaruti Utsk. underkänt RiksStms anmärknrsrätt vid Utsk:s grundlagsförslag, skulle hvila, tills alla betänkm af likartad beskaffenhet till R. St. inkommit, synes vara nog obestämdt och kunde draga alltför långt ut på tiden. Jag anhåller derföre om den propos., att ifrågavar. uppskof ej må sträcka sig längre, än tills Constit.Utskrs betänk, om tryckfriheten inkommit och blifvit föredraget. Gr. von Fersen: I anledn. af Hr Dalmans yttrande får jag nämna, att jag trott betänk. N:o 72, ang:de universitetens representation, måhända skadeslöst kunna hvila, tills Constit.Utsk:s öfriga betänkm företagas. Jag kan ej inse, att dess afgörande fordrar någon skyndsamhet, och har således inbegripit jemväl detta betänk, i den propos., hvarom jag anhållit; öppet lemnadt för R. o. Ad. att låta det först förekomma till afgörande.
På den plats, hvilken förut intagits af denna känsla, har kommit en isande kyla, hvilken gör mig hård, och en bitterhet, som afklipper hvarje föreningsband mellan dem och mig. Jag sitter som inne i ett berg, hvarifrån jag hör röster, hvilka vilja locka mig ut i solskenet. Men detta solsken värmer mig icke, och rösterna hafva förlorat sin förmåga att locka mig ut. En dimma skymmer mina ögon, så att jag icke kan se. Föremålen omkring mig taga fantastiska former, och människorna se i denna dimma ut som spökgestalter, hvilka glida mig förbi, utan att jag förmår närma mig dem. Denna dimma har stigit upp ur mitt eget inre eller blåst samman från det okända mörkrets rike – jag vet det icke – och jag inser att det är fåfängt att forska därefter, men ju längre den omgifvit mig, desto mera har den tätnat. Den började med att skymma bort den yttre världen för min blick, men utan att jag märkte det, har den höjt sig eller sänkt sig så tung, att äfven de, som förut stått mig allra närmast, blifvit borta för min syn, förblandats med detta klibbiga mörker, ur hvilket de skymta som konturlösa block. Ur denna dimma hör jag rösterna af min hustru och mina barn, och i dessa röster ligger anspråket, att jag skall vara dem nära och höra dem som i forna dagar. Men jag hör dem icke som förr, ty i denna dimma förlorar äfven ljudet sin naturliga klang, och med den ohyggliga känsla, hvilken medföljer skrällen af en mistlur, som ryter i fjärran på ett upprördt haf, hör jag de mina börja tala om julen. »Hur långt är det till julafton, pappa?» säger min äldste gosse, när han en morgon står bredvid mig och afvaktar det intressanta ögonblick, då jag skall föra rakknifven öfver min intvålade haka. Han har vant sig att vara inne hos mig denna stund på morgonen, eller rättare, det var en tid, när jag vänjde honom därvid själf. Och jag ser på honom, att han märker, att min smekning, när vi mötas, blifvit automatisk, och att jag själf är borta i mina tankar. Han märker det, ty han har i sitt sätt emot mig fått något frånstötande, hvilket förefaller mig på en gång pinsamt och naturligt.
”Är det verkligen så?” inföll Rudolph och en onämnbar känsla af sällhet uppsteg dervid i hans bröst. ”Efter nu så förhåller sig, hvarföre skall du sörja? Vi äro ju nu fria.” ”Fria! Ack nej, nej. Tro inte att jag skulle begagna hans frånvaro för att slita de heliga band, som förena oss och för att med vanära hölja hans namn.” ”Se på mig Elisabeth, se huru mycket jag lidit och det allt för min kärlek till dig; och ändå tvekar du, om du skall taga detta steg, som kan bereda bådas vår sällhet och som han sjelf gjort så lätt för oss. Du älskar mig då ej.” ”Jag älskar dig, men du får ej fresta mig Rudolph. Mitt beslut står fast: jag blir din maka, men icke förr än han sjelf sökt sig fri ifrån mig, eller döden skiljt oss åt. Tills dess, låt oss vänta med tålamod.” ”Och vi få kanske vänta hela lifvet igenom?” ”Hvad gör det? Bli vi ej förenade i detta lif, så bli vi det i ett annat, och då skola vi bli så mycket lyckligare.” Rudolph knotade, han ville ej vänta så länge, men med en blick af förebråelse lemnade Elisabeth honom. Frestelsen. ”Inled oss icke i frestelse!” Det var afton. Snön låg åter utbredd öfver den frusna jorden, månan strålade åter lika klar som i vår berättelses början och stjernorna tindrade lika herrliga öfver det goda ... som då. Vintern var åter inne. Några veckor hade förgått, se’n Leonhards afresa, men minnet deraf lefde lika varmt i Elisabeths hjerta och uppväckte der en bitter, aggande smärta, ett qval som var outsägligt. Denna afton återse vi henne sittande vid sitt yngsta barns vagga. Den lilla hade varit mycket sjuk och i dag särdeles svag och kirrig. Nu slumrade hon stilla. Det var en njutning för modershjertat att se hennes ro nu efter så myckna plågor. Med innerlig ömhet betraktade Elisabeth detta lilla hufvud så likt honom, som flytt för hennes skull, och heta tårar rullade långsamt ned öfver de bleka kinderna vid detta minne; det var tårar öfver egen ohjelplig svaghet.
Herr Justitias-Rådet och Commendören Blom har yttrat den tanka, att som ett så beskaffadt förordnande, som det Landshöfdingen Flach till vederbÖrandes iakttagande till Cancelli-protocollet, den i Maji 1818, meddelt, hvarigenom under hans frånvaro, vissa af hans Ämbets-åligganden skulle blifva hvilande, och andre åter underställas hans pröfning, hvarken vore grundadt i Instructionen af den 4 November eller öfverensstäm de med egenskapen af de -Landshöfdingarne tillhörande ärender, hvilka, oberoende af Landshöfdingens frånvaro, böra, till förekommande af uppehåll, likmätigt Kongl. Brefvet den 26 Martil 1746, af LandsSecreterare och Lands - Kamererare expedieras; så fann Herr Justitise-Rådet, att Landshöfdingen Flach till ett slikt officielt förordnande, hvaröfver, i anseende till anstäldt åtal Herr JustitireRådet nu hade, att, till hans friande eiler fällande, sig utlåta, saknat laglig anledning-*- och att Landshöfdingen, för sin derigenom för vida utsträckta ämbetsmyndighet , gjort 69* io8o Riksens Ständers % sig skyldig till. ansvar, hvilket, då något enskildt lidande , sorn deraf uppkommit , icke är öfverklagadt, Herr Justitia»-Rådet', med ändring af Hof-Rättens Utslag, ansåg, enligt i Gap. 12 §. Rättegångs-Balken, böra skäligen bestämmas till 5o Daler Silfrmts böter. Med denna af Herr Justi tia?-Rådet Blom yttrade mening, förenade sig Herr Justitia;- Rådet och Commendören Poppius. I följd af denna omröstning, blef således äfven, i frågan om Hof-Rätts rättighet att gifva Landshöfding föreställning, det af mig öfverklagade Utslag, af Kongl Maj:ts Högsta Domstol fasts täldt. Förre Krono-Länsmannen A. Malmström, bar, uti en tili mig ingifven skrift, anmält, att ehuru Kongl.
N;o 56*o, i anledning af återremisser å Utlåtandet N:o 444* i:sta momentet af Utlåtande, N:o 56o, godkändes, äfvensom det senare gillades, med tillägg af orden: "efter Commerce-Collegii samt Handels-Socieleternes i Rikets slapel-släder hörande.” och N:o 56i, om anvisande af ersättning lill rotehållare vid Norroch Vesterbottens Fältjägare-Corpser för rotefrihets-medel inom Norrech. Vesterbottens Län. Godkändes. S, D. Föredrogs ånyo Bevillnings-Utskottets Utlåtande N:o 5e, i anled - Prot. Utdr. den a Juni i84t. 5o5 anledning af ålerremiss å Betänkandet N;o 43, angående befrielse från bevillning för Lima sockens invånare i Vester-Dalarne. Gillades. Från Hedervärda Bonde-Ståndet. S. D. Föredrogos ånyo Slals-Utskottets följande Memorial och Utlåtanden: N:o 556, med förslag lill voterings-propositioner, i anledning af skiljagliga beslut öfver Memorialet b’:o 5op. Vo'erings-propositionerne godkändes. N:o 557, angående bestämmandet af den till bestridande af Riksgälds-Contorets utgifter erforderbga Allmänna Bevillnings-summa. Bifölls. N;o 558, angående aflöning för den hos hemliga Utskottet anställda betjening. Bifölls. N:o 559, i anledning af skiljagtiga beslut, i afseende på mindre Creditivet. De af Utskottet framställda voterings-propositioner godkändes; samt N:o 561, om anvisande af ersättning till rotebållarne vid Norr och Vesterbottens Fält-jägare-Corpser för rotefrihets-medel inom Norr dell Vesterbottens Län.
Hans samvete sof på nytt sin ettårs sömn. Han var en dråplig man, patron Julius. Han var lätt i dansen, frisk vid spelbordet. Penna, pensel och stråke lågo lika väl för hans hand. Han hade ett lättrördt hjärta, sköna ord på tungan, strupen full af visor. Men hvartill skulle allt detta gagnat honom, om han ej ägt ett samvete, som lät sig förnimma blott en gång om året, liknande dessa sländor, som frigöra sig ur de dystra djupen och taga vingar för att lefva blott några timmar i dagsljus och solglans. ELFTE KAPITLET. Lerhelgonen. Svartsjö kyrka är hvit både utan och innan: hvita äro väggarna, predikstolen, bänkarna, läktaren, taket, fönsterbågarna, altarduken, allt är hvitt. I Svartsjö kyrka finnas inga prydnader, inga bilder, inga vapensköldar. Öfver altaret står endast ett träkors med ett hvitt linkläde. Förr var det icke så. Då var taket fylldt af målningar, och mångfaldiga brokiga bilder af sten och lera funnos i detta Guds hus. En gång för mycket längesedan hade en konstnär i Svartsjö stått och betraktat sommardagens himmel och gifvit akt på skyarnas färd mot solen. Han hade sett de hvita, skinande molnen, som om morgonen stå nere vid synranden, torna upp sig allt högre och högre, sett alla de bidande kolosserna vidga ut sig och resa sig för att storma mot höjden. De satte upp segel som fartyg. De höjde standar som krigare. De gingo att inkräkta hela himlen. Inför solen, rymdens herskarinna, förställde de sig, dessa växande vidunder, och antogo en ofarlig skapnad. Där var ett glupande lejon. Det förbytte sig till en pudrad dam. Där var en jätte med kväfvande armar. Han lade sig ned som en drömmande sfinx. Somliga prydde sin hvita nakenhet med guldbrämade mantlar. Andra stänkte rödt smink öfver kinder af snö. Där voro slätter. Där voro skogar. Där voro murade borgar med höga torn. De hvita molnen blefvo sommarhimlens herrar. De uppfyllde hela det blå hvalfvet. De nådde solen och skylde henne.
Om händelsen wid denna Votering warit sadan, at lika röster pa bägge sidor inträffat, i Vet fallet medgifwer jag gerna, at VorerinZen borde göras om, sedan ingen sedel, war uttagen som kunde gifwa äecision, men nu, da pluraliteten war fullkomligen bestämd, in - ross Den 2z Mars. e. m. ser jag för ingen del hwarförs en ny Votering skulle behöfwas. Friherre ceöergtröm. Det förundrar mig al höra, det den warda Ledamoten medgifwer, at för et fall en sevel hade behöft uttagas: dä medgifwer han ju med detsamma riktigheten af principen, och när principen, hwilken derjemte ar j Riksdagsordningen uttryckeligen föreffrifwen, befinnes icke wara följd, sä innefattar ju VoterinZen en o» riktighet, som ej kan afhjelpas genom annat än en förnyad VmerinZ. Herr Bergman, Ambrosius ^lsgnu5, yttrade sig likaledes anse ny Votering höra förrarras, sedan Riksdags-Qrdningens föreffrift wore sä tydelig. Härefter talades et och annat, som icke til krotocollet kunde fattas. Herr Silverstolpe, preclric 8smnel. Jag anser förewarande fräga wara lätkuplöst,om Herr Grefwe» och Landtmarssalken behagar laka Riddarhus-klscnlen lemna uplysning, om innan rösträkningen en sevel aflades och förseglades. Grefwe körner, ^äolf 6öran. Ryst ankommen fär jag höra, at fraga ar om en maktläten formalitet wld den i dag förrättade VoterinZen.
Hvad åter angår förbud mot afial om tjenst, träffad t å helgedag och pä allmän plats, anser Utskottet, att sådant skulle innebära ett ailtför stort intrång i den frihet i afseende på dylika aftala ingående, som nu är och rättvisligen bör vara hvarje menniska medgifvcn; och skulle ej heller ett dylikt förbud kunna handhafvos; hvadan Utskottet, på nu anförda skäl, hemställer, att Olof Anderssons omförmälda förslag icke måtte, hvarken i ena eller andra hänseendet, af Rikets Ständer bifallas. Ola Jönsson från Malmöhus län åter har väckt fråga, alt hos oss måtte till begagnande införas s. k. orlofsböcker i stället för nu brukliga orlofssedlar. I afseende på beskaffenheten af dessa böcker, hvilka nyttjas i flera främmande länder, har motionären, i närmaste öfverensstämmelse med hvad i grannriket Danmark är vedertaget, föreslagit följande bestämmelser: »l:o livar och en tjenare bör vara försedd med en orlofsbok. En sådan bok bör, för att få brukas, vara försedd med i stad magistratens och på landet pastors i församlingen påskrift och sigill, hvilket sättes pu en genom hela boken dragen snodd, och skall i boken införas tjänstehjonets dopattest eller prestbevis, hvilket, om boken allemnas i stad, tjenstehjonet åligger att förete. 2:o
Är då glaskulan väl tilltäppt och om hon ej rubbas i sin ställning, så uppstiger efter hand en dunst, som förtätas till tvenne lysande stjernor, liknande solen och månan, och likasom denna sednare, så afoch tilltager den ena af dessa stjernor. Och alla naturens skådespel, åska, blixt, regn, hagel, snö och dagg skola visa sig i din glaskula, likasom i den stora verlden derutanför. Allt detta, om du har den store skaparen för ögonen, och i hjertat, samt döljer denna stora hemlighet för den onda verlden.” Från andra delen af Göthes ”Faust” torde läsaren erinra sig doktor Wagner, Fausts förre famulus, ifrigt sysslande framför den kemiska ugnen med tillverkandet af en homunculus, en konstgjord menniska. Samma Magia Divina, hvarur vi hemtat ofvanstående anvisning, låter oss äfven komma den lärde Wagners hemlighet på spåren: konsten att göra ”homunculos philosophicos.” Man tager en kolf af skönaste kristallglas, gjuter deruti ett mått renaste Majdagg, samladt under fullmånan, samt två mått blod af en yngling och tre mått blod af en flicka. Både ynglingen och flickan måste vara utan vank och lyte, samt, ”om möjligt,” kyska. Sedan denna blandning jäst en månads tid och blifvit till en rödaktig jord, så afleder man medelst rör, lufttätt fästade vid kolfven, det ”menstruum,” som bildat sig ofvanför, tappar det på ett rent glas, blandar det med 1 gran animalisk tinktur, förer blandningen medelst rören in i kolfven, låter denne stå åter en månads tid i lindrig värma, och då bildar sig en blåsa, som snart organiserar sig till ett nät af små ådror och nerver. Hvar fjerde vecka begjuten med det ofvannämnda menstruum, tillvexer blåsan under fyra månader.