Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Dä jag önskar at kunna fästa Högloft Ridderstapets och Adelns upmarksamhet wid en af deste, kanske för Jordbruket mest tryckande bör-' dor, nemligen skjutsningen af private resande, dest fordna öden och närwarande stick, hoppas jag at detta ämne, betracktadt frän den synpunet lag nyst fokt upgifwa, stall äga et intreste som mitt framställnings sätt icke förmär läna detsamma. Sedan et närmare samband mellan Regeringen och Folket, mellan Rikets afstiljda landskap, Embetsmännens och Herre Clastens tilwärt gjordt det omöjligt för wära förfäder at möt alla resande utöfwa gästfrihetens lagar, aflyste Konung löacluläs är 1286 frigäst ning samt fristjuts och stadgade at i hwarje by stulle en Rättare tilsättas , som til den resande borde sälja hwad han behöfde; denna Inrättning ökad med den af Taverner och krogar wid allmänna wägarne, hwarom ofta stadgar och päminnelser utfärdades under de 2Me följande ärbundraden, besörgde endast de resandes för? plägning, och ingen anledning finnes at stjuts kunnat'där erhällas pä annat sätt än genom 1204 Den 24 Augnst!. friwilliga öfwerenskommelser med de kringboende. Sä förmonligt detta i wista afseende synes warit, sä mycket större anledning upwäple deraf til Rån och wäldgästning, dä de resande kunde twingas at för sin fortkomst upsöka asiagsne Hemman, hwarcst de genom öfwerlägsenbet i antalet ägde tilfälle at för in, tet utprasta föda och ffjuts; en oordning som fortfor ända inpä i6oo:de talet, oaktadt den snart sagdt oändeliga mängd förbud som utfärdades deremot.
Härvid förekommo: 1:0 Yoterings-propositionen, pag. 6 och 7 af Memorialet, N:o 482. Godkändes, 2:0 Stals-Utskottets inbjudning, pag. 3 af Memorialet, N:o 4^3, till instämmande i Preste-Ståndets beslut, i afseende på första punkten af Utlatandet, IN;o 416, med uteslutande af orden; ”hädanefter, som hitintills, under Kongl. Maj;ts Nådiga disposition stående.” Denna inbjudning godkändes. Och 3:o Fråga derom, huruvida Borgare-Ståndets beslut, i afseende på Handelsoch Sjöfartsfonds-afgiftens ställande till Kongl. Maj:ts disposition och samma afgifts icke-ingående till Stats-Yerket, äro af sådan beskaffenhet, att den af Stats-Utskottet, pag. 4 af Memorialet, N:o 483, begärda förklaring erfordras eller icke. Då Borgare-Ståndet beslöt, att afgiften till Handelsoch Sjöfartsfonden borde utgå med 6| procent af tullbeloppet för inkommande varor, var det Ståndets mening, att den tillgång, som deraf kunde uppstå, skulle af Kongl. Maj;t få disponeras till de af Ståndet omförmäldta beli of> Prot. Utdr. d. 28 April x 84 • * 385 hof, eller till handelns och sjöfartens nytta; hvaremot för den händelse afgiften, genom Rikets Ständers ännu oafgjorda beslut, skulle varda stadgad till 10 procent, Borgare-Ståndet, med anledning af den ifrån StatsUiskottet gjorda hemställan, nu sålunda förklarar sitt i frågan fattade beslut, att Ståndet, tor sin del, forordnar, att endast | af Handelsoch Sjöfarts-afgifiens i detta fall blifvande belopp skola, på sätt hitintills skett, öfverleinnas till Kongl. Majtts disposition genom det Embels-verk, åt hvilket Kong1. Maj:t kan behaga att förvaltningen uppdraga, men att den återstående i bör ingå lill Riksgälds-Contoret, samt dit intefvereras directe från uppbördsmännen.
Detta spel vore derföre icke mindre osedligt, än de förbjudna och borde följaktligen ej eller tillåtas; hemställande motionären på grund häraf om icke en författning må utfärdas af följande lydelse: ”Till befrämjande af ärbarhet och goda seder varda alla hazard-spel, d. v. s. alla sådane der endast lyckan afgör vinsten, hvarhelst de utöfvas, alldeles förbudne, vid äfventyr af konfiskation af alla de penningar, som vid dylika spel vågas och dessutom Femtio Riksdaler Riksmynt böter, såväl för Värden, ifall spelen utöfvas inom hus, som för hvar och en af de spelande. Böterna fördubblas hvarje gång någon beträdes med ytterligare förbrytelse. De delas till tväskiftes emellan angifvare:! och socknens fattiga. Vid lika ansvar och plikt varda jemväl alla spel, mindre, eller större, alldeles förbudne på källare, kaffehus och krogar.” LagUtskottets Betänkande N:o 86. 3 Hvad sålunda blifvit anfördt och föreslaget, har Lag-Utskottet, hvars utlåtande deröfver är vordet infordradt, tagit i öfvervägande; och hvad först angår Riksdagsfullmägtigen Bjerkanders förslag; så om än antages att andra spel, än de som afses i oftanämnde förhud, kunna vara äfventyrliga; anser likväl Utskottet betänkligt att, genom en så allmän beteckning af hvad med äfventyrliga spel förstås, som den motionären föreslagit, gifva förbudet i denna del en sådan utsträckning, att Åklagaremakten skulle kunna uppträda till beifrande af andra handlingar, än de, hvilka innefatta en så beskalfad kränkning af allmänna sedligheten, att deras strafflöshet vore oförenlig med statens ändamål; och får Utskottet alltså vördsamt tillstyrka att hvad i omförrnälte hänseende blifvit föreslaget måtte lemnäs utan afseende.
Då således två Riks-Stånd härutinnan stadnat mot två, med bestämdt uttryckta beslut såväl angående pensionsbeloppet, som det af Utskottet föreslagna vilkor, torde detta beslut böra i voterings-propositionen emot hvarandra uppställas sålunda: ”Den som vill, att Chefen för Telegraf-verket i riket, General-löjtnanten m. m. Carl Akrell, må berättigas att från och med månaden näst efter den, hvarunder afsked från nyssnämnda Chefsbefattning kan varda honom i nåder beviljadt, på Rikets allmänna Indragnings-stat under sin återstående lifstid uppbära en årlig pension af 6,000 R:dr, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, är omförmälda pension bestämd att utgöra endast 4,500 R:dr, med vilkor, att den pension, General-löjtnanten Akrell för närvarande är berättigad att från Arméens pensions-kassa uppbära, bör upphöra att vidare utgå, då pensionsrätten från allmänna Indragnings-staten vidtager.” 35:o Enligt hvad i 72:dra punkten förmäles, hade Utskottet afstyrkt Rikets Ständors bifall å väckt motion om understöd af allmänna medel åt aflidne Distriktsläkaren, Medicine-doktorn Carl Petter Ekegrens enka; — och är detta Utskottets yttrande godkändt af Borgareoch Bonde-Stånden, hvaremot Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet, med afslag derå, beviljat förbemälda enka en årlig pension å allmänna Indragnings-staten till belopp af 300 R:dr. På grund af hvad sålunda förekommit, får Utskottet, för frågans afgörande genom votering, föreslå följande omröstnings-proposition: ”Den, som godkänner Stats-Utskottets afstyrkande af väckt motion om pensionsunderstöd af allmänna medel åt aflidne Distriktsläkaren, Medicine-doktorn Carl Petter Ekegrens enka, röstar Ja; 22 Stats-Utskottets Memorial N:o 195.
Hvar sora, genom antagande af falskt namn, stånd eller yrke eller genom annat falskt föregifvande eller sviklig! förfarande bedrager sig till penningar eller annan egendom, eller förlust af egendom annan tillskyndar; straffes med böter från och med fem till och med femhundra Riksdaler. Är bedrägeriet med serdeles försvårande omständigheter förenadt, då må till straffarbete från och med sex må nader till och med två år dömas. § 24. Såsom bedrägeri skall anses och efter 25 § straffas: l:o Om man fordrar eller tager mot betalning för gäld, den man vet gul den vara; 2:o Om man falskeligen nekar sitt namn under skriftlig förbindelse; 5:o Om man uppsåtligen, till förfång för annans rätt, förstör eller gör obrukbara de handlingar, hvarå den sig grundar; 4:o Om man, under falskt sken af köp, gåfva eller annat aftal, egendom sig afhänder, för att förekomma utmätning eller eljest hindra annan att göra sin rätt tili egendomen gällande; 5:o Om man säljer eller annorledes föryttrar det man förut till annan sålt eller föryttrat eller eljest vet höra annan till eller det, som veterligen är förgånget; 6:o Om man, mot bättre vetande, nekar till pansatt, lant, legdt eller inlagdt gods, eller hvad eljest det är, sorn hörer annan till och man i besittning häfver; 7:o Om man sätter ut pant, som veterligen falsk är, eller ololligen pant sätter det man vet höra annan till; 8:o Om man städjer eller leger ut det man förut till annan föryllrat, stadt eller legt, eller det, hvaröfver man eljest vet sig ej ega att på sådant sätt förfoga; eller om man tager städja såsom legohjon af två husbönder för samina tid; 9:o Om man, på veterligen falsk uppgift, förskaffar sig försäkring för brandeller sjöskada eller annat; 10:o Om man, sig eller annan till nytta eller att dermed skada göra, begagnar eller beropar sig å veterligen falska sådana handlingar, som i 4 och 5 §§ omförmäla® oell i diktade personers namn skrifne äro; 44 Kongl. Maj.is Nåd.
Hamiltons anmärkn. i detta morn., att orden "icke äro förbjudne att” måtte utbytas mot ordet må vara ganska riktig; men jag tror hela momentet vara öfverflödigt; tvätt kyrkoherden icke lämpligen kan sjelf vara lärare uti en skola, uti hvars styrelse han vöre ordförande, är väl tydligt. Icke heller kan hans adjunct gerna vara det, dels emedan han är utsatt för missiv af domcapitlet till en annan för - Den 13 Februari f. ra. samling, oell dels emedan adjunclen ofta förordnas till vice pastor och i sådan egenskap skulle förena ordförandebefallningen i skolstyrelsen med lärarebefattningen i skolan. För de öfriga presterna finner jag intet hinder att bestrida skollärarebefaltningen. Om jag icke minnes orätt, var del Gr. Hamilton, som anmärkte att comministrarne på åtskilliga orter dela nattvardsläsningen med kyrkoherdarne och deraf vore hindrade att undervisa i skolan. Det är ganska sanni. När man iakttager denna föreskrift, så kunna comministrar, som af andra göromål uro hindrade att vederbörligen sköta skollärarekallet, icke användas dertill. Hr von Hohenhausen: Jag fäster synnerlig vigt vid detta moment. De tvänne klippor man skall söka undvika, om man vill bringa folkundervisningen i vårt land lill hvad den redan flera år varit i hela Tyskland och Danmark och ar på god väg alt blifva i Norrige, består deruti, alt man icke skall skapa ett intresse, som gör att skollärarelönen blott blir en tillökning uti adjunctslöner eller klockarelöner, och skolundervisningen blott en bisak eller ett medel för dessa lönetillökningar såsom ändamål. För min del anser jag detta mom. vara ganska visligt förfatladt, till undvikande af dessa begge klippor; hvarför jag tillstyrker delsammas bibehållande oförandradt, blott med den redactionsförändring, som Gr. Hamilton föreslagit. Hr von Rosen: Jag har redan på f. m. yttrat mig l'ör:de Utskms åsigt i denna punkt och vill blott tillägga, att då Hr von Hartmansdorff ansett detta mom. böra belt och hållet utgå, så får jag motsätta mig detta yrkande.
Skål! Jo, ni förstår att lefva! (De klinga.) Nå, men när vi nu sitta så här i ro, så berätta mig litet om er sjelf. Hur länge har ni varit här? Och Ja, jag vet ju rakt ingenting. Knappt hvad ni heter ens. Jo »Siri« så sade Karl. Siri. Birger. Ernst Ahlgren. (Forts.) - Birger. Siri. Birger. Siri. Bagatell i en akt af Men nu äro vi två. Äh! Se så! Det är inte roligt att tala om mig. Låt oss hellre komma in på annat. Misstror ni mig nu igen? Siri. Birger. Jag tänker han har nog sqvallrat om allting. Birger. Inte ett ord. Siri. Men Nej; ni ser snäll och förståndig ut. Snäll och förståndig! Var det någonting att skratta åt? Visst inte. Det var bara något jag tänkte på. Nå, äro de snälla mot er här? Siri. Ja. Birger. Och ni är riktigt nöjd? Siri. Birger. Siri. Birger. det passar sig inte? Jo, men Hvad? B i r g e r (skrattar). Siri. Birger. Siri. Ni står och gör narr af mig. Nej, det vet Gud jag inte gör! Birger. Ja, fast inte är det som hemma ändå. N:o 35 Birger. Berätta om ert hem för mig. Siri. Det är inte något att berätta. Mamma hade inte varit annat än tjenstflicka, och pappas slägt tyckte illa om att han gifte sig med henne. Och så brydde de sig inte om att hjelpa honom. Och mamma blef så sjuk. Det var svårt för pappa att slå sig fram. Han hade arrenderat länsmannens gård, och vi bodde i en liten flygelbyggnad. Karl och jag lekte alltid till samman. Jag var fjorton år när mamma dog, och pappa gick bort för ett år sedan. Så var jag alldeles ensam, och farbror tog mig till sig, för jag hade ingenstans att taga vägen. Birger. Och hvilka äro edra framtidsplaner? Siri. Jo, först skall jag öfva mig i allt hvad jag kan göra här hemma på kontoret, och om jag så är riktigt duktig, så vill farbror låta mig lära bokhålleri. Se'n kan jag nog ta mig fram. Och ni trifs med detta? Siri. Ja. Birger. Ni drog på svaret.
Genom er rådighet att krossa stegen, kom ingen att tänka på att i vinden kunde finnas något förvaradt; jag tänker väl att jag derifrån skall få oss bäddar. Men mina sängar med goda nya sängkläder, som stodo bäddade här i rummen, varma och sköna, dem ha de allt fört med sig. De voro utmärkt väl tillställda, spunna hemma, och väl väfda och med nya dun.” Fru Mettas mod höll på att svika henne, vid minnet af de många uppbäddade sängar, som utgjort hennes stolthet; men tid var ej nu att sörja. Hastigt var hon åter i verksamhet, de söndrade fönstren tillstoppades så godt sig göra lät, fönsterluckorna stängdes och brasor upptändes. Något mat upphemtades ur ett visthus, som blifvit ouppbrutet, emedan bönderna ej kunde tro annat, än att ej mera än hvad de redan hittat kunde i ett hus finnas, och derföre ej ansågo löna mödan att vidare söka flera förråder. Så blef snart allt det nödvändigaste ordnadt för natten. Följande dagen skulle Enevald fara för att se efter sitt eget förödda hem, men måste lofva fru Metta att till natten återkomma till Tannila, der hon dock kunde bjuda honom ett bättre rum, än han kanske kunnat finna det hos någon af sina torpare. Fru Metta och allt folket i gården voro nu hela denna dag upptagna af omsorger att ställa rummen i beboeligt skick, att från vinden nedbära de der förvarade linneoch sängkläder, samt att på alla håll ordna och putsa efter gårdagens förstöring; och tack vare hennes kloka anordningar, började allt att antaga ett temligen ordnadt skick, då hon tredje dagen om morgonen varsnade en ryttare, som tog af stora vägen opp till Tannila. Hon trodde först det vara Enevald Fincke, men stod dock oviss och såg utåt, till dess hon helt hastigt utropade: ”Sannerligen är det icke herr Erik”, och dermed skyndade ut emot honom. Men Sigrid hann ändå fortare fram. I detsamma han kastade sig af hästen, tog den högreste krigaren den unga flickan om lifvet, kysste henne och lyfte henne högt, som om hon varit ett litet barn. ”Se min snälla, kära flicka, Gud välsigne dig.
Betänkande, i anledning af väckt motion, angående tillägg till 0 § l mom. af gällande HandeU-ordning. Uti en hos Högvördiga Preste-Ståndet väckt motion, hvilken blifvit till Ekonomi-Utskottet remitterad, men sedermera Ofverlemnats till Sammansatta Utskottets behandling, har Kontraktsprosten Källström föreslagit följande tillägg till 6 § 1 mom. af Kongl. Maj:ts nådiga Handels-ordning den 22 December 1846: ”När tillstånd sökes att inom någon kommun å landet i öppen salubod handel idka, vare dock från de varor, som i sådan salubod må försäljas, bränvin och andra spritdrycker i det fallet undantagna, att kommunens sockennämnd, som öfver ansökningen höras bör, på för handen varande grundade skäl ett sådant undantag föreslår och påyrkar.” Till stöd för detta förslag har blifvit anfördt, att enär, enligt nu gällande Handels-ordning, salubod finge å landet öppnas på minst tre mils afstånd Irån närmaste stad för försäljning af alla slags inhemska varor, kunde handel med bränvin och andra spritdrycker af svensk tillverkning i öppen salubod å landet bedrifvas utan all annan inskränkning än att handlanden icke sålde mindre qvantitet på en gång än 15 kannor. Efterlcfnaden häraf kunde dock, såsom erfarenheten tillräckligen visat, svårligen kontrolleras. Åtminstone kunde förbudet häremot på mångfaldiga sätt kringgås och gäckas, helst sedan landthandeln nu mera icke försmådde att öppna sina salubodar äfven uti sådana från den större trafiken aflägsna trakter, der tydligen ingen annan handel vore att påräkna än en i det närmaste okontrollerad ”brånvinskommers”, hvilken oftast med sig förde ett ökadt sedeförderf. Då, oaktadt detta temligen allmänt kända förhållande, en kommun, som önskade skydda sig mot en sålunda öppnad öfversvämning af den härjande bränvinsflod, 32 Sammans. Bevilln.-, Lagsamt Allm. liesv.- och Ekon.-’Utskottets Het.
Hon hade ljus i öfverflöd, ja, allt för mycket, men de få smulor jord, som funnos i renman, voro allt för mager kost, och de trefvarerötter hon skickat ut efter bättre näring hade blott funnit kala, härda graniten och vredo sig torra och urblekta som maskar. Och dåligt fotfäste hade hon också; när höststormarne och yrvädren skakade och sleto i hennes torftiga lilla krona, det enda hon hade grönt, då gällde det att haka sig fast med förtviflans kraft i den trånga remnan, som hade så litet att bjuda, men likväl var allt för den stackars tallen. Hur kom hon dit, hvad skulle hon här att göra, där undergång, i alla händelser en bitter kamp för tillvaron väntade henne! Fråga människorna därom, de människor, som vuxit upp på fattigdomens hårda, kala klippa, och som lika förtvifladt som den förkrympta tallen strida för sin existens! Fråga dem: hvad haden I här att göra? Är det icke ödet, slumpen eller hvad vi skola kalla detta obevekliga, som ofta kastar det starka härdiga lifsfröt på kala klippan och lika ofta låter det sjuka och maskstungna makligt gräfva ned sig i den feta, svarta myllan, — som ger den ene allt, den andre intet? Var Stina Glad medveten härom, så sade hon det åtminstone inte. Hon klagade aldrig. Men hennes yttre, hennes väderbitna, af sorgens fåror plöjda ansikte, hennes under tungt arbete krökta rygg, hennes trötta resignerade blick påminde om den stackars martallens stumma förtviflan. Glad hette hon. Det namnet hade hon ärft efter sin far, soldaten, — det enda han efterlämnat. Och detta namn var ju egentligen en grym ironi öfver hennes öde, hennes buttra, inbundna sätt. Men det reflekterade hon icke öfver och ingen annan heller för resten. Ända från barndomen hade tillvaron för henne varit en tyst, men därför icke mindre bitter strid. En glädjeblixt hade dock upplyst hennes lif, flyktigt, snabbt försvinnande som en vinterdags korta sol och efterlämnande dess mer tomhet och mörker. Hon hade älskat.
Det gamla skottska blodet började väl härvid att få en hastigare fart i grefvens ådror, men hvad var att göra? Det var ju bäst att hålla god min, ty annars tog man ju bara sak på bak. Bäst grefven och baronen nu suto i en causeus, införlifvade i dessa intressanta samtal, kom en betjent in och anmälde, att någon bad ödmjukast att få tala med nådig baron. – «Hvem är det? Du ser ju att jag har fremmande, – säg att han kan komma igen en annan gång.» Betjenten gick med detta besked, men kom snart åter, och förmälde att mannen sagt sig ej ha tid att vänta, hvarföre han nu önskade få tala vid baronen. «Det är besynnerligt,» sade baronen, – hvem är det?» – «Det är Olof Ersson ifrån Nybygget, nådig baron,» svarade betjenten. – «Ack, herr grefve, jag ber tusen gånger om förlåtelse, – jag är rätt ledsen att på ett ögonblick nödgas fela emot min pligt som värd, men en angelägen affär – Lindgren, lägg fram lithografierna; – om fem minuter skall jag hafva den äran att vara tillbaka. Säg gubben att han möter mig i mitt rum,» sade baronen till betjenten i det han gick. Hvad baronen och Olof Ersson kunde hafva för affärer, vet jag ej, men då de åter kommo ut ur rummet, var baronen blossande röd i ansigtet, och mumlade något mellan tänderna om «blodsugare», men Olof fäste på honom sina små plirande ögon, stoppade, under det baronen gick upp för stentrappan, en bundt sedlar i sin ficka, och slog till ett gapskratt, så det skallade i korridoren. TIONDE KAPITLET. En onsdagseftermiddag i December månad satt Stellan i salongs-divanen, halft insomnad vid en bok. Nanna hade straxt efter middagen dragit sig tillbaka in i sina rum, ty hon mådde ej fullkomligt väl – hon hade tandvärk och diverse små maldispositioner.
Trafiken på den 5 mil långa Arboga-Orebrojernbanan har deremot, sedan den egentliga Nora-Ervalla-trafiken derifrån afdrages, under år 1865 utgjort endast 35,765 personer och 619,150 centner gods. Detta bestyrker min åsigt, att en jernbana, som berör ett större industri-distrikt, har bättre utsigter för en stor trafik, än en jernbana, som berör endast åkerbruks-dislrikter. Huruvida den trafik, som för den norra sträckningen är att påräkna, skall blifva tillräckligt stor för att betacka den ökade kostnaden, är något som jag har svårt att med siffror bevisa. Det har emellertid försökts af flera värde talare, och anktoriteter hafva i sådant afseende blifvit åberopade. Väl har häremot invändts, att det endast vore suppositioner, som dessa byggt sina kalkyler uppå, men jag hemställer, om icke alla beräkningar i sådana fall måste hvila på suppositioner, utgående från den förutsättning att icke ofall skola inträffa, att icke trafiken, såsom för närvtde är händelsen, skall hämmas af snömassor etc. etc. När nu, med undantag af den högsta, alla auktoriteter, som hafva verklig och på praktisk erfarenhet grundad insigt, enhälligt tillstyrkt den norra sträckningen, måste detta hafva en kraftig inverkan på oss, som icke specielt känna orten. Men — kan man säga — hvarför har då icke Regeringen lyssnat till dessa auktoriteter? Jag kan derpå icke lemna något svar, men månne icke den förklaring är antaglig, att Regeringen, när den anbefallt undersökningars anställande, låtit verkställa dessa med hufvudsakligt afseende å möjligheten att med minsta kostnad bringa en jernbana till stånd, men icke med särskild beräkning öfver utsigten till trafik derå. Den af styrelsen för Statens jernvägstrafik på Stats-Utsk:ts begäran afgifna förklaring har man velat jäfva, men jag får bekänna, att jag sätter den största tillit tili de af en ansvarig embetsman upprepade gånger afgifna utlåtanden att, enligt gjorda beräkningar och på grund af ämnad nedsättning i trafikafgifterna, den norra sträckningen skulle komma att bära sig.
Hvilka summor, som då disponerades af Svenska handelshus, synes deraf, att endast tre (säger 3) bankrutterade firmor i utlandet innehade, vid handelskrisens utbrott, och som constaterades af deras ingifna stater, för tillsammans den oerhörda summan af 15 mill. rdr rmt i accepterade Svenska vexlar! De till landet indragna penningarne äro icke bortslösade, såsom man någon gång orättvist hör framkastas; de äro till stor del nedlagda i stora företag, i jernverk, fabriksanläggningar och thyvärr äfven i skogslörödelser genom sågverken. Men statsekonomien lärer oss att handeln, som jemte största risken, äfven måste lemna största räntan, icke kan sätta sina kapitaler i lån till produktioner, som afkasta mindre; ty gradationen af räntorna på de olika kapitalerna är ju, först penningkapitalet, som bör bära den lägsta räntan, sedan jordbruket, derefter fabriken och sist handeln, som bör ge den högsta ränteafkastningen. Det är äfven en erfarenhet, man har ifrån alla andra länder, att de bankirer, som lättast gå omkull, äro alltid de, hvilka placerat kapitaler på lång betalningstid, eller nedlagt dem i större industriella företag. Men hvad skall man säga, då dessa penningar kosta industriidkare!! omkring 12 å 14 proc.? Månne der icke redan en kris ligger bakom, och som endast väntar på en tillfällighet, t. ex. en mindre fördelaktig afsättning för produktionen, för att utbryta och öfvergå till fullkomlig kraftlöshet efter föregående öfverretning, för att nu tala i läkarespråk. Tillfällen kunna visserligen gifvas, då handeln kan realisera så stora vinster, att det lanta kapitalet kan bii ra 12 å 15 proc. ränta, men i längden och i allmänhet låter det sig icke göra, och ännu mindre att på penningar med så hög räntefot grunda bruksrörelse eller annan fabriksanläggning. Derföre tror jag, att den handelsoch penningkris, som år 1857 äfven hos oss utbröt, i många år sväfvat öfver oss, men blifvit undanskjuten till följd af de begge årens 1854—55 stora handelsvinst och sednare årens rika skördar under konung Oscars årsälla regering!