Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Samme talare har sagt, att man icke kan komma till fullständig kontroll, då någon norm för värdet å annan egendom än fastighet icke finnes. Jag vet icke, om man kan utsträcka denna motion derhän att föreslå en författning, som afser annat än fastighet; men då den stora nedsättningen i stämpelpappers-afgiften å bouppteckningar vid sista riksdag skedde med afseende på de höjda taxeringsvärdena och under förutsättning att dessa skulle följas, vore det önskligt alt förutsättningen nu ock förverkligades, så mycket mer som, på sätt flere föregående talare påpekat, en orättvisa skulle uppstå genom olika förfarande. Beträffande hvad Frih. v. Schulzenheim yttrat, att taxeringen i hans ort är ojemn, så beklagar jagom så skulle vara; men i så fall är tillfälle att deri göra ändring nästa år, innan denna författning tillämpas. Derjemte vill jag fästa Frih. v. Schulzenheim» uppmärksamhet derpå, att stäinpelpappers-afgiften utgår endast af boets behållning och sedan efterlefvande makas giftorätt blifvit afdragen; så att, om boet är skuldsatt, blir afgiften så mycket mindre. Det finnes icke någon skatt, som icke i och för sig är ett ondt och medför lidande. Man eger således, vid åläggande af skatt, endast att söka välja den som medför minsta qvantum derutaf. Ibland dem har man nästan alltid räknat en måttlig afgift å nettobehållning i sterbhus efter förmögnare personer. Obenägenheten att betala skatt är ej heller vanligen så stor, då personer få ärfva. Då något nu måste göras, men jag nu så mycket mindre kan instämma i Preste-St:s beslut, som jag icke haft tillfälle att granska detsamma, och det är af vigt att redaktionen icke blir tvetydig, hvaraf vi nyligen sett obehagliga följder; så anhåller jag, att punkten måtte till [Jtsk:t återremitteras. 368 Den 16 Mars. Hr Lagerbjelke: Sedan så många talare yrkat återre rniss af punkten till Utskrt, får älven jag deruti instämma. Gr. Sparre, Erik: Den likhet, som i denna motion är afsedd, kan svårligen åstadkommas, då taxeringsvärdena i olika orter och socknar äro så högst olika.
Den sednares länge ohörda klagan öfver de samhällsordningen störande laster af alla slag, som brännvins-öfverproduetionen medfört, låter icke längre gäcka sig, hvarken af förledande sophismer eller hänförande tal. Nu ljuder från alla landsorter ett kraftigt, ett oafvisligt yrkande, att den härjande floden måtte hämmas och dess oerhörda olyckor förekommas. Skall någon bevisning, att detta är Nationens allmänna röst och önskan, beliöfvas? Nå väl! hvar är då den, som nu mera vill bestrida det, som, utan betäckning af anonymiteten, vill träda fram att förneka sanningen af hvad jag yttrat, försöka att än längre afböja de för handen varande ingripande medlen till det ondas hämmande, numera försvara den författning, som vållat alla de oredor och olyckor, som öfverklagas; numera föra ett språk, som, under sistförflutne Riksdag, inom dessa murar lät höra sig till den förhatliga brännvins-öfverproduetionens forsvar? Säkerligen ingen, och se der den bästa bevisningen af hvad jag yrkat, och den säkraste vederläggningen af den radicalism, hvarmed man, då inga andra skäl mera finnas, velat stämpla denna min framställning, ej er - Den ja Februarii f. ra. iG3 inrande, ej behjertande den ovedersägliga sanning, att ett så beskafFadt samhällsförderf, sorn fylleri-lasten oundvikligen medför, icke nog radicalt kan botas. Jag skall icke nu upptaga tiden med framställningen af allt det grundfalska i det klyftigt uppställda projectet till den författning, som år 1810 tillkom och för hvars lättsinniga antagande Nationen fått så dyrt plikta, icke mindre bedragen af den omkladnad, hvari samma olycksbådande författning framtradde år i83o.
Han hade nog vetat det förut, att lifvet hade mörka färger äfven der det till utsidan tedde sig som mest solbeglänst. Men nu kom plötsligt den tanken på honom: hvad var väl en arbetares okomplicerade hunger emot detta finkänsliga unga sinnes längtan, denna längtan, som aldrig stillades, derför att allt, hvad det fans af energi och lifskraft, missriktades till ett ofruktbart och förtärande drömlif, då det icke fann något aflopp i en naturlig verksamhet. Det fans icke längre en gnista bitterhet inom honom, ingen känsla af, att hon hörde till en annan verld, en verld, som han stängt sig ute ifrån genom sina tankar och handlingar, men var bunden till genom alla blodets finare instinkter; det fans ingen sårad personlig stolthet, det fans blott det djupaste menskliga medlidande med hennes lifsöde. Han kunde icke heller förklara, hvarför han kände det så; det var en sorgsen melodi, som klang emot honom från hennes ord, från hela hennes väsen, och som kom spända strängar inom honom att vibrera. Han pinades af att behöfva gå här så stelt vid hennes sida, under den höga, kalla himlen, utsatt för allas blickar. Han skulle velat sitta med henne i ett varmt, ombonadt rum, der elden glödde från kaminen, der allt var så tyst, som sjuka nerver fordra det, och der det icke fans mer än han och hon. Då skulle han sakta och lent taga hennes hufvud mellan sina händer; men han skulle icke kyssa det, endast lägga det varsamt in mot sitt eget hjerta och stryka lugnande med sin hand öfver hennes kind.
Nsjits i detta ämne vid 183 jl—-35 kn ens liilsdag till Kilets 8tänder sklätna lXädigs 8lrikvelse,- lava! igenom ärendet i det sliel, detssmina dä bekanns, till liilets 8tänder8 egen ^rökning ökvei lemnsrles, innebäller ingen skvilelss kiän den sk Kilets 8tsnder ^>la>ls grund kör in»svarterings-besvärets regleisnds kor 8täde>-ns utom 8toelIiolm,. men kästads lvongl. Naj:t 11 i lets 8tänder8 ns>^)msI lssinbet >aä ds släl, soin körsloinma mot vidars nvbvggnad eller inlöja i sllmänliet kör Ivronsns i-älning ak l>us sen lägenlistsr att begagnas i oeb kör garnisoners inkvarterings liva> jemts X^ongl. Naj:t till liilsts 8tLndsrs granslning vkverlemnads körslag till n-^ il/c//.'/s ^Voc/cFcr l'c/^e A.c> 20. Incsvurterings-Orclning för 8tiiclerne, mom 8lockholm, för hvilken 8ts6s inc^vurterings-skvlcliglmt, genom serskilcltu förfultningur, vore stuclguclt.
Ständers bifall, hemställes tillika vördsamt, att, då hinder möjligen skulle kunna möta för verkställighet af lagförändringen vid den lid, sorn i förslaget omförmäles; — då öfverflytlningen af Kämnersrätternas domsrätt lill Rådstufvurätterna torde hafva den följd, att för Stockholm och tilläfventyrs för några bland de öfriga städerna, der Kämnersrätter nu finnas, flera afdelningar af de nuvarande Rådstufvuräller blifva erforderliga, hvilket fall i synnerhet lärer inträffa i förstnämnda stad, der dessutom det egna förhållande äger rum-, att flera särskilda domstolar äro förordnade, som, jemlikt särskilda sladganden och författningar, upptaga åtskilliga judiciella mål; — då, fastän Kämnersrätlerna i allmänhet lätt kunna, i mån af behof, lill afdelningar af Rådstufvurälter förändras, en förändring, som i af O ' O7 seende å nyssnämnda särskilda domstolar i Stockholm redan, medelst Kongl. Maj :ts nådiga Kungörelse den 12 December 1845, gått i verkställighet, så att endast deras förändrade benämning skulle fordras, det likväl synes otvifvelaktig!, att, genom lag föränd ringen, åtskilliga reglementarisk» föreskrifter angående Rådstufvurätlernas organisation samt målens och arbetets fördelning blefvo af nöden; — då emedlertid dylika speciella föreskrifter ej synas hafva lämpligt rum i en allmän Författning, samt Rikets Höglofl. Ständer torde sakna den noggranna kännedom om särskilda lokalförhållanden, förutan hvilken tjcnligl förslag, huru den ifrågavarande förändringen ändamålsenligt må tillvägabringas, icke kan varda uppgjordt; och då äntligen den föreslagna lagförändringen, om den stadgades, möjligen skulle kunna hafva den följd, ali, åtminstone i början, de ifrån Underrätterna genom vad lill Hofrätten!» 70 ii. St. Just. Ombudsm. Emb.-Berättelse dea 15 Nov. 1847. inkommande mål ökades i den mängd, att
anDel af tionDen annorleDeö, ätt uti ERifetö öfriga lanDjfap, f;warefl famma tionDe leoereraö omeDelbart till ©taten, famt att DertheD tillifa fåDan reglering winneö, font ger lättnaD åt fycmmati&ägarne, ocf> (einnar något öfwerfott åt @taté*<2öerfet. §• 66. o™ uppi)6rau; ©om ben bubbla tjenftåré*beräfning, Ijwtlfeit Ijiftitlé warit tiller* sVSiMrfesé» fånö Särare*befattntngar wiD 9lifetö UnDerwiöningö*<3Berf, od) en Del rÄfntitg nu'& 1 u (?cclefia)lifa tjenfler, famt jemwäl wipa enjfilDa perfoner, warit för* närmanpe för Dem tblattD fj3refte*©tånDet, pwtlfa äro tjenftgöranDc i görfamlingarne; pafwe fJBi, för att, utan ffaDa för Säro*<3Berfett, åjfaDfomma en billig jemkning till uppmuntran för nämnDe ^refter* ffap, genom unDerDånig ©fvifwelfe Den 29 ©eptember förltOne år, hos Äongl. SD?aj:t anhållit, att Dubbel ellet' förhöjt) tjenjfårS>beräf» ning måtte t allmänhet uppnöta, numaranbe innehafware* rött Död oförfränft; men att lifwäl DrDinarie Särare wiD Dvifets Säfboms» ©folor md tills wibare för (Ett tjenffår få räfna (Ett och ett f>alft; (jwilfen förhöjDa tjenflårS»beräfning tillgobof ottimer enbaft
Mina ögon, så länge tillslutna för tårar, öppnade sig; utgöto min varelses oförfalskade erkänsla till Er, och min tacksägelse till den allgoda Makt, som gjort mig förmögen till så mycken sällhet. Ojemförlige vän! ja: jag ingår det eviga förbundet. Evigt, åtminstone för oss! Jag tillhör Er, ifrån denna stunden. Men huru motstå, huru lugna min hänryckning? I detta ögonblicket ville jag just läsa stället om ”förbundet”, för att besvara det; men en rörelse utan like förstör min tank-ordning. Sällsynta menniska! ja, jag skall tillhöra er. Utan uppehåll, utan förbehåll! Som all eder förtjusning öfvergår i min själ, så skall ock all min utgjuta sig i eder. Vår förenade känsla skall fördubbla vår sällhet; skall trotsa alla dessa blinda himmelriks-dårar, som – drömma och förgås. Vårt paradis skall vara – omkring oss. Vår Gud skall uppenbara sig – för alla våra sinnen: skall ingjuta sig i dem genom outsägelig godhet och skönhet; genom hvarenda oskyldig tjusning; skall utgjuta sig från dem, från vår själ, genom välgörande dygder! Ty han lefver – i Allt. Han är alltings heliga Kraft och Skönhet. O, ädle och upphöjde vän! detta, detta är Vishet! Att vara lycklig, och meddela sin sällhet; det förra uti hela Naturen, det sednare åt hela Naturen – liksom Gud! I sitt stoft vara Gud! Ty märkom, att Sjelfviskhet är Naturens förkastelse. I samma mån, som tingen nalkas odugligheten, upplösa de sig och fördelas. Se dessa skingrade stoften, som, förenade, voro lif, skönhet och vällukt! När menniskan lutar till försämring eller till föråldring, börjar hon innesluta sig inom sig sjelf. Allt lefvande är fullkomligt endast i samma mån, som dess förmåga utgjuter sig vidare. Hjeltar och stora Snillen angå hela verlden. Sokrates lärde Er och Mig. Ack! välsignade vi ej, brinnande, hänryckte, Thomas och Marcus Aurelius? – Denna, denna Odödligheten! Tro icke, att ett uppoffrande ges utan belöning. Gud – inom dig! Odödligheten, Himmelen – i din själ!
UppaeVederbörande Farn! shöfd ingars ansvar ina dl fördenskull hero, att icke utan i yttersta nödfall hos Magazlns-Directionen gjöra hemställan otn undsättnings spannmåls utlemnande pä Credit; och sfi vida de för en sådaa hemställan uppgifne skäl och orsaker föranleda D irectionen att till den föreslagne uiborgningen lemna tillstånd, bör det äfven iilifva en Fandshöfdirtges omsorg att söka så vidt möjligt äi? vid Utlåningarne affordra någon del Contant af dtem som kunna åstadkomma en sådan afbetalning. I från de upplag sorn i sådant ändamål blifvit till inrättande föreslagne, synes väl en vidsträcktare rättighet dertill böra lemnäs, dock likväl altid under vilkor att den erhållande Säden till detta behof användes, hvaröfver äfvenledes en Fandshöfdinge i möjligaste måtto bör hålla hand, att inga missbruk äga ruin vid utlefvereringen. Från dessa förråd, hvilka för att blifva af rätt nytta utgöres af Gistad eller riad säd, anskaffad på sätt fö du t vördsarr.-t blifvit omnämndt af #n orts egen Sädes-afkastning synes samma grunder i afseende på anstånds beviljande med betalningen böra följas, som Stats-Utskottet vördsammast föreslagit angående Spanmåls-utborgning till brödföda. Skulle dessa Fager en längre tid komma att Mägazineras och säden derigenom förlorade dess Fröbarhet, synes i sådant fall efter en noga anställande undersök - Inr ät t ning ens organisation. 3 $4 3 ning och förhållandets tillkännagifvande hos Magazins-Firectionen, dessa Fager da kunna utleinnas åt behöfvande lill Brödföda, eller på annat sätt afyttras, sä att till utsäde tjenlig säd,' åter i behörig tid må varda anskaffad.
Förlager, som af bruksegare lemnäs på kol m. m , hvarom ofvan förmäles, och de, som gifvas för bedrifvande af grufvor utaf ädlare metaller och mineralier, skulle åter intecknas hos Bergstingsrätten. Sedan såväl bergsdomstolarne som Bergs-kollegium numera upphört, hafva, jemlikt Kongl. Förordningen den 5 Juni 1850 och Kongl. Kungörelsen den il December 1857, de allmänna domstolarne fått öfvertaga bergsdomstolarnes och Kommerse-kollegium Bergs-kollegii befattning med förlagsinteckningar. Den skilnad, som efter hvad ofvan är nämndt, förekommer vid offentliggörandet af de särskilda förlagsaftalen, sträcker sig jemväl till desammas verkningar. Man finner alltså, hurusom förläggare för intecknade förlagsfordringar, åtnjuta företrädesrätt hos bergsmän i tillverkning, såväl som rede, dragare och körredskap samt i hemmanet näst efter dem, som låtit sina fordringar å häradsting inteckna, och hos bruksegare uti inventarier och effekter samt annan lös och redbar egendom, dock ej fastigheter; att den, som förlägger grufvor af ädlare metaller, har förmånsrätt till betalning uti sjelfva grufvan, dess åbyggnad och effekter; att förläggare vid Stora och Nya Kopparberget alltid eger företräde till förlagstaga.rens koppar, nasgods, trottsten, malm, kol och ved, som af bruket härrörer, samt till hans hytteoch grufvedel, så framt ingen derpå vid behörig domstol erhållit äldre inteckning; och slutligen att bruksegare, för förlag till kolare och åboer, har företrädesrätt till deras dragare och körredskap. Utom dessa stadganden äro äfven åtskilliga bestämmelser meddelade, dels angående vilkoren, huruvida förlagslån må gifvas, dels om öfriga förläggares och förlagstagares genom kontraktet uppkomna ömsesidiga rättigheter och skyldigheter, särskildt i afseende på vinst eller ränta af förlaget, dels ock för bibehållandet af ordning och reda emellan kontrahenterna. Äfven dessa bestämmelser äro olika, med afseende å det verk eller ändamål, hvartill förlaget blifvit lemnadt.
Vid sådant förhållande, och på grund af de skäl jag förut haft äran anföra, anhåller jag, att R. o. Ad. ville bifalla StalsUtskis förevande Betänk. Ben 22 Jani. 453 Hr Printzensköld: Jag vill icke förlänga discussionen, utan inskränker mig, att erinra Hr von Troil derom, att om äfven icke någon författn. finnes, som bestämdt förklarar, att en ödelagd qvarn bör befrias från grund-räntan; så finnes dock stadganden, som föreskrifva, huru det skall tillgå, när en qvarn-egare söker befrielse från den ränta, som är hans qvarn åsatt, och häraf måste väl vara en klar och gifven följd, att sjelfva räntebefrielsen också är af lagstiftaren medgifven. Åtminstone kan jag icke tänka mig motsatsen. Då nu öfverläggningen ansågs fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att då olika åsigler blifvit yttrade om de 2:ne punkter, hvaraf Ulsk:s Utlåt, bestod, serskilda propos:r derå borde framställas, samt att, i afseende på första punkten blifvit yrkadt, dels af Frih., Palmstjerna återremiss, dels ock bifall. Frih. Palmstjerna: Min mening var, att den sednare delen af första punkten skulle återremitteras, så vida H. o. Ad. ansåge tjenligt alt dela punkten. Ht Gr. o. Landtm, framställde, att Frih. Palmstjerna således medgifvit bifall å föregtde delen af första punkten, till och med orden : ”för de till åtskilliga ändamål nu anvisade dylika räntor”, samt endast yrkadt återremiss å den derefter följande delen af första punkten, och att fördenskull blefve nödigt, att å dessa delar framställa serskilda propos:r, hvarföre Hr Gr. o. Landtm, nu först finge hemställa, om R. o. Ad. behagade bifalla förstnämnde del af l:sta punkten. Denna propos. besvarades med starka Ja, jemte åtskilliga Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade sig hafva funnit Ja öfvervägande.
Nysi ans förde, wägar jag ljkwäl hoppas Ridderffapet och Adeln Mäler mig derwid göra ett tillägg, som är, Utt öagtadt Ridderffapet och Adeln anser sitt tagne beslut wara utan all bindande kraft cch werkan, sä wäl i det hela, som desi delar, intill desi Riksens Ständer samstämmigt förenat sig oM ett med Regerings-Formens 72 och 80 §. §« enligt beslut, Ribderffapet och Adeln alldrig förglömmer, dct,de ags Z62 den 28 April. äga en pligt ännu heligare, den de i arf af sina Fader ernätt, den de trofast förpligtat sig att uppfylla, och delr de lika ren till sine Barn stola vfweelamna, den, att med zif och blod strida för Kung och Fosterjord— Med lika rfwer, sorn w! alltid tro oss böra mot yran och waldet för» fwara rättigheter af helgd stadgade , af Regering och hwarje Medborgsman lika försäkrade, med lika ifwe» glömma w! i wädans stund (dä Fienderne af wär frihet och wart fjelfbeständ hota eller anfalla alla kristilla förmäner, alla betänkligheter af uppoffringar, med ett ord allt, för att endast minnas det wi hasme ett Fädernesland, och att det äger en owillkorlig rät! lill wär egendom, wärt blod, wära lif. Afmertygad att hwarje Riddersman lifligt delar desse känslor med mig, önstade jag den Deputation, som afgär mätte, jemte framförandet af det beslut wi nu sä enhälligt fattat i följe af Baron lVl-mr,srdeim5 wäckte Motion, sifwert underrätta de andre Ständen att ehuru päkostande Let för Ridderfkapet och Adeln är, akt se föremälct af sitt Len rZ:de April tagne beslut förfeladt, de likwsil siga en tröst i medwetandet af uppfyllde pligter och i ksinflan af fortfarande lika tänkesätt för ett älstadt Fosterland.
Betänkande N:o 29. hvad och huru mycket det åligger klockaren all såsom postbud lill vederbörande befordra. Utskottet har i afseende på anledningarne till de i detla afseende inlupna klagomål, såväl genom den diskussion, hvilken hos Hedervärda Bonde-Ståndet beledsagade motionens remitterande och som genom protokollsutdrag kommit Utskottet tillhanda, som ock annorledes inhemtat, att i åtskilliga stift grundade skäl till sådan klagan förekommit, men att deremot i andra stift denna angelägenhet blifvit sålunda ordnad, att brefbäringsskyldigheten derstädes utan knot fördrages. Af detta förhållande har Utskottet trott sig kunna antaga, att de anmärkta olägenheterna mindre bero af lagbudets innehåll än af dess tillämpning. Alt till förekommande af missbruk, genom en sådan reglering, som motionären i sitt sednare alternativ föreslagit, närmare bestämma brefbäringsskyldighelens omfattning bar emellertid synts vara opraktiskt, enär kontroll i alla fall icke skulle kunna hållas öfver de förseglade försändelsernas innehåll och, derest någon granskningsrätt i detta afseende kunde kloekarne medgifvas, sådant skulle gifva anledning till eli olämpligt förhållande mellan dem och deras förmän. Alt åter alldeles upphäfva brefbäringsskyldigheten lärer icke böra ifrågakomma, innan densamma kan ersättas al andra befordringsmedel; skulle nemligen, utan sådan ersättning al andra anordningar, Presterskapet berölvas tillfället alt fä sina embetsskrifvelse!’ och andra försändningar befordrade, så skulle antingen deraf vällas en isolering, som gjorde stiftsstyrelsen hardt nära omöjlig, eiler ock Presterskapet betungas med den ofta till utgifter föranledande postbefordringsskyldighet, hvilken för närvarande såsom ett Ijensteåliggande tillhör kloekarne; meri att sålunda betria en klass af tjenstemän från dess göromål, för att utan ersättning lägga desamma på en annan klass, synes icke vara med rättvisa och billighet förenligt.
Till svar å de anmärkningar. Rikets Ständers RevisorergjorUöfver UltunaUandtbruks-instituts förvaltning för räkenskapsåret från den 14 Mars 1858 till-samma dag.1859, får Institutets Styrelse, underdånigst i föräta rummet genmäla de indirekt gjorda påminnelserna, rörande arbetspersonalens dryck under en del af bergningstiden ■ samt om,kostnaden för öfverföring till Stockholm af räkenskapsböckerna. Hvad det förra -beträffar, så upplysa räkenskaperna och debiteringen, att dricksvattnet) åts arbetsfolket undep.den varmaste tiden under sommaren år 1858 utblandats nied rom. Till em kanna vatten tillblandades | jumfru rom, hvadan den'Uppköpta qvantiteten af sistnämnde yara: sålanda räckte till utblandriing af 1,365 kannor vatten, åom, fördelädt på- 6 veckor, .under hvilken tid sådan dryck bestods arbetsfolket, svarar emot en konsumtion af 321 kannor per dag, hvilket under en tryckande hetta väl ej kan hållas för ovanligt »ned en arbetspersonal af mellan 60—80 personer dagligen. — Närlagde intyg (litt. A.) af Institutets läkare ådagalägger dessutom, att denna anordning vidtagits efter hans föreskrift, samt för' att förekomma i orten gående smittsamma sjukdomar. — Då räkenskapsböckerna äro allt för digra att skicka med posten, isynnerhet som Institutet icke äger förmånen af fribrefsrätt, hafva de öfverstyrts till Kongl. Kammar-rätten af Institutets Kamererare, som samtidigt i hufvudstaden för Institutet äfven fullgjort andra uppdrag, .hvilka å reseräkningen icke blifvit specificerade. Att utan vidare säkerhet afskicka räkenskapsböckerna från Upsala till Stockholm med ångbåt, såsom annat fraktgods, har-Styrelsen icke ansett rådligt, i synnerhet' som de ändå ej skulle kunnat aflemnas till Kongl. Kammar-rätten, utan att särskild kommissionär härtill måst anlitas och derföre godtgöras. Beträffande de direkta anmärkningarne, så utbeder Styrelsen sig underdånigst få erinra om följande: l:o Yid Stallets konto.
Till staten betalas s. k. »lastpenningar» samt »fyroch båk-afgifter», hvilka debiteras fartygen, men enligt sakens natur medelbart, drabba de varor, för hvilkas forslande fartygen befraktas; så tillkomma jemväl städerna »hamnumgäldcr», »vågafgiftcr», .»stämpelpenningar» o. s. v. Men äfven om de i Holland och Belgien stadgade additionella afgifterna skulle sammanråknadt uppgå till 30 eller möjligen 50 proc. å tullbeloppet, blifver det hela relatift en obetydlighet, då sjelfva tullsatsen, hvarpå nämnde afgifter åro föreskrifne att procentvis utgå, inskränker sig till V31 '/«i 00b ofta ännu lägre belopp, i jemförelse med hvad som gäller i Sverige; ja, den Holländska tariffen stadgar till och med fullkomlig tullfrihet för Caffe och på fat inkommande bränvin. Jag kan, i sammanhang, härmed, icke underlåta att fästa upmdrksamheten på ett fenomén, som i närvarande tid synes förtjent att tagas i betraktande. Holland och Belgien befinna sig geografiskt, såsom vi veta, i närheten af England och Frankrike, mäktiga länder, med en högt updrifven fabriksoch manufaktur-industrie, med ofantliga kapitaltillgångar, och med ett merkantil-system, som af ålder haft till syfte att, om möjligt, lefva på andra staters bekostnad. Och likväl, mine Hrr 1 hafva Holland och Belgien, med deras liberala tullagstiftning, icke erfarit någon olägenhet för sin industriella verksamhet; likväl, och ehuru äfven der utförseln af mynt och ädla metaller är lemnad alldeles fri, hafva de icke i någon mån lidit af den financiella kris, som under senaste tid hemsökte andra länder och, ibland dem, äfven det prokibitiva Frankrike. Hr Björnstjerna: Då det vid ett föregde tillfälle under •discussion i denna fråga händt mig att blifva missförstådd, anser jag mig påkallad att tillägga några få ord.