Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Du finner henne * * * gade n:r 7 i rum söka svalka åt edra blottade skuldror och anstår dig, » sade hon, och hennes blick öfverkällarvåningen hos madam Hansen. Gud välsigne armar. dig, min Walde —. » for med stolthet dotterns fina gestalt. Och dessa qvantiteter glace och iskyld Den hade ingen underskrift, men det behöfÅter teg Guérita. Hon förstod, att det champagne, som bana sig väg mellan edra icke var så lätt för honom att införa den des icke heller. Utan att förlora ett ögonblick rosenröda läppar! fattiga musiklärarinnan i sin högaristokratiska skyndade han till det uppgifna stället, der han Är det nu äfven ett » hänförande » månfamilj, som det hade varit att lägga den » lilla möttes af en liten älsklig flicka, som såg på sken, ja då är måttet rågadt och snufvan? feen » från Bredgade i moderns armar. Hon honom med moderns fasta forskande blick. onda genius har fullständigt gripit eder med visste, det var sant, att han var beroende af » A r du min pappa? Är det dig jag skall sina skarpa klor. Huru lätt låten I ej locka eder sina stolta föräldrar, och att hans inkomster vara så lydig och god emot, » sade barnet, när att vid sidan af er halkavaljer stå uti ett icke på långt när svarade till det lif, hans han tog henne upp i sin famn. » Det vill jag dragigt, må hända äfven öppet, fönster, för att ställning nödgade honom att föra. också, ty du ser snäll och rar ut, » fortfor hon betrakta flirtationsbefordrande månplanet! » Han kunde trotsa det alltsamrqans och om oeh slog sina små mjuka armar kring hans Han, er kavaljer, lider ingen nöd, ty hans så behöfdes skapa dem ett litet enkelt hem hals med behagfull innerlighet.
Dalarnes be - hof, är redan sagdt och i öfrigt uppenbart af denna linies mera ostliga rigtniug i förening med den omständigheten, att samma linie till nästan hela sin utsträckning skulle komma att genomgå en ofruktbar och oländig trakt; men då merberörde linie icke, så vidt de kommitterade tillhandakomne handlingar i ämnet föranleda, är vorden undersökt, kunna de relativa afstånden emellan denna och de andra ifrågasatte banlinierna icke ens approximativt uppgifvas. Att det rum, linien Sala-Storvik skulle lemna emellan sig och den stora Dala-trafiken, måste blifva ganska betydligt, är emellertid gifvet: och då det hufvudsakligaste, 0111 icke enda skälet för rigtningen såväl af denna linie, som af Robertsholmslinien, uppgifvits vara de Norrländska provinsernas intressen, återstår att utreda, olli dessa intressen äro af den vigt, att de, med uppoffring af Dalarnes, böra tillgodoses, och, vidare, örn samma intressen i sjelfva verket kunna tillfredsställas genom någondera liniens antagande. Kommitterade medgifva gerna: att de Norrländska provinsernas intressen äro stora och af vigt såväl för dessa provinser sjelfva, som för hela landet; att dessa provinser äro mäktiga af en rik och storartad utveckling i mångfaldiga rigtningar; och att hvarje fosterlandsvän måste med glädje och stolthet föreställa sig en framtid för Norrland, då denna stora landvidd skall kunna tillgodogöra sig sina många naturliga förmåner. Kommitterade hafva ock, lika litet i denna fråga, sorn i öfrigt under detta ärendes behandling, kunnat hysa den åsigt, att, ur allmän synpunkt taget, en provins har större anspråk än en annan på statens medverkan och understöd till befordrande af dess fördelar eller tillfredsställande af dess behof. Frågan kan sålunda endast vara att i de fäll, då särskilda provinsers önskningar och behof komma i strid med hvarandra och icke kunna på ett tillfredsställande sätt sammanjemkas, jemföra befogenheten af dessa önskningar och omfattningen af dessa behof å ena och å andra sidan, samt på grund af en sådan jemförelse komma till insigt om det företräde, som den ena kan böra tillerkännas framför den andra.
Jag hemställer nu emellertid vördsamt lill Högloflige Ridderskapet och Adeln, om någondera af dessa trenne anmärkningsämnen äro af den art, att Rikets väl fordrar Riksens Ständers underdåniga anmälan om ifrågavarande personers skiljande från deras Embeten? Hvad är det att blifva af Lagen dömd, på laglig grund, efter laga bevis och föregången undersökning, mot en opinions dom, der den anklagade ej får sig försvara? Om denna sednare är nödvändig, deröfver jag ej vågar ett omdöme, så yttrar jag deremot fritt, att den ej är nyttig, utan skadelig, derest den annorlunda än med den yttersta varsamhet begagnas. Hvarje ädel man svare, om han i de nu för handen varande målen tilltror sig veta nog för att fälla. StatsSecreterarcn Quiding åklagas, för det en ohördan blifvit dömd, och ExpeditionsSecreteraren Bergström skulle emottaga den svåraste dom, som öfver en Embetsman kan fällas, utan att varda hörd. Våra Grundlagar äro för sig starka nog. De erfordra ej för deras bestånd denna särskilta verksamhet af Magtens uttryck. Tvertom: ju mera en sådan kraft upplägges såsom ett behållet capital, dess starkare faller ut - 440 Den 27 Maji. trycket af dess alfvarlighet med hela tyngden af sin verkan, när det behöfs, och när det gäller Nationens vigtiga angelägenheter. Äfven jag har haft något tillfälle, att taga kännedom om andre Nationers tillstånd; jag har på nära håll betraktat Statsförvaltningar, dem jag inom detta hus hört högt prisas; men jag tillstår gerna, att jag tackat Försynen, då jag återträdt på fädernejorden, der den Svenska medborgarn, i jemförelsen med andra, ingalunda finnes vanlottad i någon af de förmoner, som utgöra samfunds-fördragets ändamål. ConstitutionsUtskottets bedömande i frågan om lemnadt biträde af Statsmedel till Disconternes understöd, visar bäst, att detta Utskott ställt sig på den upphöjda plats det bordt intaga; skådande icke detail-förhållanderne isolerade, utan det hela.
Detta är ett förhållande, som fröken G. själf är särdeles angelägen att få betpnadt. Spörjer man henne angående hennes omdöme om helsingarne och särskildt om delsboarne, utfaller hennes svar obetingadt till dessas fördel. Delsboarne bevara ännu mycket af det fornnordiska lynnet, och detta gör, att de hällre själfva hämnas liden oförrätt än hänvända sig till lagen och dennas handhafvare. Det finns för öfrigt hos delsbon något helt och grundligt så i godt som ondt. Äro de goda, äro de det med besked; äro de dåliga, äro de också det med besked. De hylla som regel: » antingen, eller », icke den eljes hos oss så vanliga: nhälft om hälft ». Detta enligt fröken G:s utsago, hvilken vi icke äro i tillfälle att granska och därför utan vidare anföra. Såsom häraf ses, äro » delsboarne » fröken G:s afgjorda favoriter. Fröken G. är dock icke född i Delsbo, utan i Arbro, där hennes fader, Jonas Gavell, var kyrkoherde, och först vid omkring femton års ålder kom hon till Delsbo, där hon » jock å las », d. v. s. gick och läste till skrift, för sin svåger, komminister Wåhlén. Det var nu hon under sina besök i bondehem och å fäbodvall först varsnade månget af de drag, som sedan genom henne kommit ett flertal till godo, och det var nu hon af vallflickorna i » föjs » och mark lärde sig de första låtar och visor, med hvilka hon sedan väckt så mycken förtjusning. Det var också nu hon egentligen kom till full klarhet om att, för att använda en skotsk skalds uttryck, hennes » hjärta tillhörde höglandet » och dess folk. Så småningom började hon efter denna tidpunkt med dels sina löjeväckande berättelser, sådana som t. ex. historien om insektpulvret, järnvägen, kristningen, om » när länsman skulle samsa delboan », m. fl., dels sina på en gång humoristiska och stämningsfulla visor såsom » Allratäckaste morgonstjärna », » Lärka oppi björkens topp », » A giftas gett fäll vära » samt andra, i enskilda sällskapskretsar roa en alltid tacksam åhörarekrets.
Om från beloppet af utelöpande sedlar m. m. den 10 September 1859 R:dr 36,364,700, 72. afräknas det å Låne-afdelningen då anordnade förskott i och för Postremissmedels-räkningens förstärkande 3,000,000, — och hvilket förskott motsvaras af kontanta behållningarne hos Låne-Kontoren i dervarande postremiss-kassor; så utvisar återstoden, 33,364,700, 72. det verkliga beloppet af utelöpande Sedlar å nämnde dag; hvilket, efter verkställande af enahanda afdrag, uppgående till 3,800,000 lkdr den 8 September, då utgjorde .35,483,460, 35. § 21. Myntning af Behållningen i silfvermynt af de sorter, som från Banken i ‘ vexling till allmänheten utgifvas, uppgick den 8 September detta år till Runt 3,850,800 R:dr och utgjordes af följande valörer: 25 å 4 R:dr R:mt R:dr 1,552,800 2 „ „ „ 459,000 ii ii ii , 438,600 „ 50 öre R:mt „ 238,800 ii 25 „ „ „ 716,400 n 10 „ „ „ 121,200 S:gr R:dr 3,526,800 R:dr Silfver R:dr 312,000 ii sV ii ii „ 12,000 Summa R:dr 3,850,800: — Utmyntning liar endast ifrågakommit för tillgodogörande af Bankens behållning hos Kongl. Mynt-Verket, i afräkning hvarå till Banken lefvererats i 1 R:dr Runt stycken R:dr 112,200. § 22.
Hvetlanda-hemmanen dels voro underkastade extra ordinarie rotering och dels, 8 Stats-V(skottets UtlåtandeN:o 85. såsom, innan förmedling derå medgafs, utgörande två mantal, hårdare drabbades af de utskylder, som efter oförmedlade hemmantalet utginge, men de ifrågavarande hemmanen i Hvetlanda genom sin belägenhet egde särskildt värde för domhafvanden i Östre härad, behagat i Nåder föreslå Rikets Ständer, att det för närvarande till boställe för bemälde domhafvande anslagna hemmanet Repperda Drakegården måtte, på sätt sökanden hegärt, få emot det till Statsverket indragna pukslagare-bostället Hvetlanda utbytas, med bibehållande dervid af deras förut bestämda onera, och under vilkor i öfrigt, att hemmanen å ömse sidor afträddes efter skeende laga afoch tillträdes-syn, med åbyggnader och stängsel i laga skick samt behörigen verkstäldt trädesbruk och höstutsäde, hvarefter Repperda Drakegården borde genom Kammar-koIIegii försorg i vanlig ordning för Kronans räkning utarrenderas. Stats-Utskottet har tagit detta ärende i öfvervägande, och får uppå de af Kongl. Majt anförda skäl hemställa, att Rikets Ständer måtte bifalla hvad Kongl. Maj:t uti Dess ifrågavarande Nådiga Proposition behagat föreslå. Stockholm den 28 Mars 1854. Ank. till Exp. Utsk. d. 30 Mars 1854 kl. 12 m. , ' ' ’ ' .. v’ , ' 1 .. j . ■ , , , ' ‘ Utlåtande, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition till Rikets Ständer, angående utbyte af ett Häradshöfdingen i Öfre Fryks dals samt Öfre och Nedre Elfdals tingslagers domsaga på lön anslaget qvarnställe. (I. A.)
Hvad derefter angår frågan om de påföljder, som böra drabba den beväringsskyldige, hvilken ett elier flera år undandrager sig fullgörandet af sin beväringspligt, så har Kommitén redan ofvan yttrat sin åsigt om nödvändigheten att, jemte införandet af förbättrade kontroiler, söka, genom skärpandet af straffbestämmelser och öfriga påföljder för uteblifvande från mönstringar och möten, förekomma de oordmngar och deraf följande olägenheter, som uti denna punkt af promemorian blifvit antydda. Då, såsom hos oss hittills varit fallet, orsakerna lill dessa oordningar nästan alltid stått att finna uti en bestämd afsigt, alt längre eller kortare tid undgå beväringsskyldigbeten, torde det likväl icke vara tillräckligt, att endast öka beloppet af de vitén, som i kallelserna till mönstring och vapenöfning föreläggas de beväringsskyldige. och hvilka derjemte borde icke allenast förhöjas för förnyad försumlighet, utan äfven bringas till likformighet öfver hela riket. Ej heller lärer det äfventyr af hemtning på egen bekostnad, som jemte vitet bör stadgas, för detta fall vara tillfyllestgörande, - ty vitenas utkräfvande samt hemtningens verkställande förhindras just genom samma förhållanden, som erbjuda så beqvämhga tillfällen för de beväringsskyldige att hålla sig undan. Förnämsta botemedlet mot det onda måste, enligt Kommiténs åsigt, sökas uti tillintetgörandet af det syftemål, som med undanhållandet eftersträfvas. Alldenstund syftemålet merändels varit att minska eller helt och hål let undgå bördan af bevärmgspligten, torde således ett stadgande, att denna pligt för sådant fall icke ovilkorligen upphör med 25:le året, utan tllländagår först, då den blifvit fullgjord, vara både den rättvisaste och mest ändamålsenliga påföljd för undanhållandet, som derigenom biifver utan någon vinst för den beväringsskyldige.
Fristeds 5,414: 37. » Krono-uppbörds-kommissarien G. H. » Redogöraren vid Korrektions-inrättningen på Långholmen, Kamerera ren P. J. Weidels 3,197: 45. aflidne Karta-sigillata-kassören C. E. Widegrens 11,759: 85. » Redogöraren för cellfängelse-byggnaden i Fahlun H. J. Någon förändring med förestående balanser har under revisionsåret icke inträffat, dock lärer en del af aflidne Landt-räntmästaren E. G. Harlins här ofvan omnämnde proprie-balans blifvit under loppet af nästlidet år inbetald, derför samma års aktorats-räkning kommer att innehålla redovisning. Revisorerne hafva vid ifrågavarande räkenskap icke funnit något att erinra. — 187 — Expensmedels-räkningarne. Vid granskningen af dessa räkenskaper, hafva utgifterna för nedan upptagna verk befunnits uppgå till följande belopp: ExpensAflönin medel. medel. Summa. Ecklesiastikdito dito med Riks-arkivet och Kongl. Bibliotheket ... 4,089: 52. —_ — 4,089: 52. Af förestående tabell inhemtas, hurusom åtskillige embets-verk såsom expens-medel upptagit och redovisat äfven sådana arfvodesoch gratifikationssamt löneförbättringsmedel, hvilka ej utgått af anslaget till skrif-materialier och expenser. Följden häraf har blifvit den, att utgifterna för egentliga expenser vid dessa embets-verk visa sig större än de verkligen varit; hvilket förhållande Revisorerne, som anse nödigt att rättelse vidtages i berörde redovisnings-sätt, velat omförmäla. I öfrigt hafva Revisorerne vid dessa räkenskaper icke funnit något att erinra. — 188 — Kongl, slottsbvggnads-medlen. Räkenskapen, som utan anmärkning granskats i Kongl. Kammar-rätten och å Revisorernes sida icke heller föranledt till någon erinran, redovisar inkomster och utgifter sålunda: D ebet. Balans från år 1857: Uppbörd:
Ha", utbrast den vredgade herskaren ånyo och stampade med foten, "de fördelar jag erbjudit honom, dem..." I detsamma öppnades dörren försigtigt och furst Grenin anmäldes. Vid ljudet af detta namn spred sig en svag ljusning öfver czarens stränga drag, och han sade med en ton, som röjde icke blott en viss otålighet, utan äfven tillfredsställelse: "För in fursten!" Strax derefter inträdde furst Grenin, en liten spenslig figur med ett ständigt smil på de tunna läpparne. Sedan han vördnadsfullt helsat Boris Gudunow, som med ett pröfvande uttryck stadigt hade sina blickar fästade på hans anlete, sade han i låg ton, som hade han fruktat lyssnare: "Har eders majestät kommit längre med den halsstarrige svensken?" Det syntes tydligt, att czaren väntat sig denna fråga, ty han blef icke alls öfverraskad deraf, utan svarade med fullkomligt lugn: "Nej, min bäste furste. Jag blef just glad öfver att ni kom, ty ni brukar kunna gifva rätt goda råd. Hvad skall jag göra med prinsen? Alla de fördelar jag erbjuder honom, förkastar han. Om det nu är, såsom han säger, af kärlek till sitt fädernesland, inom hvars gränser det aldrig mera förunnas honom att komma, eller af tillgifvenhet för den qvinna han äktat i Tyskland, det kan jag icke rigtigt förstå. Om det sista antagandet vore det rätta, då... då..." Czaren uttalade icke meningen. De våldsamt knutna händerna och de flammande blickarna talade likväl till fyllest. Furst Grenin sade också genast: "Jag antager bådadera ers majestät. Dock är det svårt att behandla prinsen på annat sätt än som sker, åtminstone så länge han eger i sitt våld det lejdebref, som ers majestät gaf honom utom..." "Ah, ni framkastade med er vanliga slughet en vink åt mig, min käre furste", afbröt czaren lifligt. "Lejdebrefvet, ja! Skulle det icke finnas bland Moskwas befolkning någon person, nog djerf och nog förslagen att i hemlighet bemäktiga sig detta bref, som binder mina händer.
Då, genom Kongl, stadgan af den 29 Maj 1846, angående försvarslösa och till allmänt arbete förfallna personer, den ansvarighet för kronoutskylder och rätt till godtgörelse derför, sorn i 137 § finnes bestämd för de personer,' hvilka meddela sådana försvarssedlar eller antagningsbevis, på grund hvaraf försvarstagaren är befriad från skyldighet att taga årstjenst enligt lego-stadgan, numera upphört att ega tillämpning, lärer föreskriften härom böra ur sagde paragraf utgå. § 138. Som Utskottet ansett den i 138 5 husbonde medgifvna rätt, att, för befrielse från skyldigheten att ansvara för å egorna bosatta arbetares kronoutskylder, med intyg genom ”gockenstämmo-protokoll eller eljest behörigen”' styrka att de äro fattiga, böra så inskränkas, att endast sockenstämmas intyg skall i det afseendet vara giltigt. så föreslås, att orden eller eljest behörigen må uteslutas. §T143. Tdl undanrodjande af all tvätydighet, huruvida den i 143 § manufakturister och fabriksidkare i Eskilstuna fristad medgifna befrielse från bevillning efter lta artikeln bör utsträckas jemväl till deras arbetare, hvilket Utskottet anser vara med syftningen af 2 § i Kongl, kungörelsen af den 16 April 1771, angående inrättandet af nämnde fristad instämmande, föreslår Utskottet att nödigt tillägg härom må, på sätt det bifogade förslaget utvisar, till berörda 143 § göras. § 144. En af herr Hammarberg, C.t vid 3:dje mom. i 144 § gjord hemställan, om ett sådant förtydligande af momentet, att Kammar-rätten icke egde ålägga personel afgift då skattskrifnings-förrättningen meddelat befrielse derifrån, lärer, på grund af hvad här ofvan vid 126 § blifvit anfördt och tillstyrkt, icke böra till någon vidare åtgärd föranleda. Bevillnings-Utskottets Betänkande3 N.-o Q. 43
H o n för oss till minnes en barndomsvän, som för hvarje gång han kommer, k o m m e r lika kär, lika efterlängtad, lika rik på ljus o c h tröst. Ja, en barndomsvän, en vän från lifvets skäraste vårdagar, då man på sin moders knä fick sin första lektion i himmelens astronomi, så full af värmande kärlek och helig poesi. Huru tysta o c h undrande blefvo ej de stojande små, när de från kärleksfulla läppar fingo höra o m G u d s storhet o c h majestät, hans makt o c h hans kärlek såsom texten till den lefvande illustration, det hänförande skådespel, som b a k o m den upprullade gardinen så färgrikt mötte dem från den stjärnklara natthimmelen. D e t låga barnkammarfönstret öppnade för den häpna barnablicken utsikten till underbara, oändliga rymder. O c h i denna stämning, hur fängslande klingade ej för det oförvillade barnasinnet det sköna julevangeliet om änglarnes korus, ljusglansen från öster, herdarnes förfäran och Betlehems » gångande » stjärna. H u r härlig tedde sig ej hans boning, som från så många tusen o c h åter tusen fönster återstrålade h i m - melens höga under. D e n nordiska vinternatten med dess höga stjärnetält, utspändt öfver det dunkelhvita snötäcket, framkallade så mången undersam fråga öfver barnsliga läppar: » Blinka, lilla stjärna där, Hur jag undrar, hvar du är. » Undrar, hvar bland de många tusen andra hon är att söka, denna stjärna, som tänder hoppets ljus i tviflarens själ, som k o m m e r den härdade, i tusen strider pröfvade mannen att värmas af vekare och mildare känslor. Undrar med liten pilt i » ödemarkens j u l », hvar J e s u stjärna månde vara, detta rena ljus från ofvan, som stämmer själfva ödemarkens u l f till mildhet o c h skonsamhet samt tinar upp egoistens frusna hjärta o c h g ö r honom ödmjuk och barmhärtig.
Hvarje bolag för idkandet af en slöjd Den i r April e. m. 19» bör stödja sig på ett skriftligt contract, hvaraf en duplett hos vederbörande Magistrat förvaras; och skall ett sådant bolag, innan det för giltigt anses, 3;ne gånger i allmänna Tidniogarne kungöras. 2. Hvarken hyreseller arrende-rättigheten, eller hus, som för handteringen begagnas, eller redskap och verktyg, dragare, materialier eller andra för idkandet af en handtering nödvändiga ting, få lemnäs obegagnade eller säljas af en bolagsman, utan de andra bolagsmännens hörande och bifall; med mindre det kan bevisas, att fabriken, äfven i full gång, ej under då varande conjunctur afkastar 6 för hundrade om året; eller att den bolagsman, som protesterar emot försäljningen, brustit i uppfyllandet af contractets hufvudvilkor, eller icke iagttagit ett sådant uppfyllande, och ägt sådana seder, som befinnas nödvändige för fabrikens fortgång; hvarje delägare dock obetagit, att sälja sin andel i fabriken mot samma vilkor, som han den sjelf inehaft. 3. En bolagsman kan icke sälja sin andel i en fabrik till någon utom bolaget, förr än han densamma hembjudit åt de öfrige bolagsmännen. Om rättigheten, att idka jiere handt er ingar tillika. 1. Antalet af de handteringar hvar och en har rättighet att idka, vare oinskränkt. Den ii April e. mi 2. För att hafva rättighet att idka flera handteringar tillika, måste man för hvar och en särskildt uppfylla de derföre föreskrifna vilkor. 3. Idkar man flere handteringar tillika 1 samma hus, och som alla tillhöra samma dass, erlägge ej, för sådan rättighet, utskylder för hvarje handtering serskildt, utan endast i förhållande till det antal arbetare man sysselsätter, och den mängd tillverkningar som från verkstaden utgå. Om förvärfvcmdet af ägande vält till en ny upptäckt eller uppfinning. 1.
Då han derför fann den lilla skrifvaren väntande i sina rum om aftnarna, när han hemkom, var det med en känsla af välbehag och trefnad han slog sig ned i lugn hos honom, för att berätta dagens tanklösa och ofta fadda tidsfördrif. Astley hade en dag ätit middag med två af dessa nya vänner af ”la jeunesse dorée”, som Bulwer beskrifver såsom ”unga män med få idéer och ännu färre pligter, men godt om fristunder, penningar i fickorna och äfven skulder till sina handtverkare och krämare, ogifta tanters stolthet och sparsamma fäders plågoris, glada själar, som skynda sig att njuta af sin ungdom och äro medelålders män, innan de hinna trettio år”. Den ene af dem, kapten Ralph Lessley, var en verklig typ för en elegant engelsman; hans blonda hår och välkammade mjuka kindskägg, långa och smala figur, vackra blågrå ögon, fina händer och välsittande patchuliluktande kläder gåfvo honom något distingueradt och behagligt, som hans alltid sansade och lugna belefvenhet ännu mera ökade, den andra mindre vacker och mera trivial till sitt utseende, men som likväl i tal och sätt bar prägeln af en gentleman, var Walther Morley. De trenne unge männen hade nyss stigit upp ifrån bordet, och kapten Lessley anmärkte för tredje gången, att de hade ett mycket bullersamt grannskap i rummet näst intill, hvarifrån hördes högljudt prat och skrattsalvor, blandade med klingandet af sönderslagna glas och tallrikar samt smällar af champagnekorkar. — Det är några unga herrar, som nyss återkommit till London, och de äro mycket muntra, — sade uppassaren leende. — Jag hör äfven fruntimmersröster, — inföll Astley, under det han sökte efter sin hatt. — Ja, det är mycket vackra och fina damer också som äro med. Middagen bestäldes redan i går. — Är du färdig, Cameron? — sade Morley, som varit sysselsatt att mycket noggrannt tillknäppa sina nötbruna handskar och nu lyckats dermed. — Se så! Låt oss gå, klockan är sju.