Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ank. till Exp.-Utsk. den 12 Okt. 1880, kl. 12 midd. Memorialangående före skrif ter ne i 7 :de artikeln af Bankoreglementet. Sedan Banko-fullmägtige vid riksdagens början meddelat Utskottet uppgift å de från Banken utgående, i 7:de artikeln af Banko-reglementet omlörmälda anslag, och dervid tillika yttrat sig om och hvilka så beskaffade anslag Fullmägtige ansett böra under tiden intill Rikets Ständers nästa sammankomst fortfara; har Utskottet granskat berörde artikel af Banko-reglementet, och får härmed afgifva förslag till de ändringar och tillägg deruti, som Utskottet funnit erforderliga. Då i afseende å § 178, innefattande uppgift å de till åtskilliga personer utom Banko-verket, för meddelandet af erforderliga upplysningar och biträden m. m., utgående årliga gratifikationer, icke något förekommit att erinra, anser Utskottet, i likhet med hvad Fullmägtige jemväl hemställt, l:o denna § böra förblifva oförändrad. De i § 179 uppräknade ärliga välgörenhetsbidrag från Banken har Utskottet jemväl ansett böra fortfarande utgå; men då det synes vara utan ändamål att, såsom hittills skett, till beloppen särskildt specificera de anslag, Frimurare-barnhusen i Stockholm och Göteborg från längre tid tillbaka åtnjutit och de år 1815 deruti beviljade tillökningar, utgörande för det förra 750 R:dr och för det sedrare 200 R:dr, får Utskottet föreslå att, med uppförande i en summa af det ursprungliga och det tillökade beloppet för hvardera af berörde välgörenhets-anstalter, ifrågavarande § måtte erhålla denna lydelse: Bih. lill B. St.
Föredrogs Allm. Besv.- o. Ekon.Ulsk:s d. 22 dennes på bordet lagda utlåt. N:o 7, i anledn. af väckt motion, ang:de fastställande af reglemente för socken-magasiner. Frih. Palmstjerna, Carl Otto: Den ränta, som betalas för lån af spanmål från socken-magasinerna, är antingen en sådan, som afses i lagens stadgande om ränta, eller också är den en afgift, som med den förutnämnda icke kan jemföras. Ar det nu en sådan ränta, hvars belopp af lagen bestämmes, så kan jag icke se, att Konungen, genom någon förklaring af__K. brefvet af d. 6 April 1842, deruti kan göra någon ändring. Ar åter denna afgift af annan beskaffenhet, så är förenämnde K. bref ganska tydligt, och då ser jag icke heller hvartill en anhållan hos K. M. om förklaring öfver samma bref skulle tjena, enär man i sådant fall icke kan finna alt de 188 Den 25 Januari e. m. reglementen, som bestämma en afgäld af 2 eller 4 kappar på tunnan för lån af spanmål ur sockenmagasiner, strida mot allmänna lagens föreskrifter. Jag anhåller om återremiss. Frih. von Stedingk, Styrbjörn: Hvad Frih, Palmstjerna yttrat tyckes vid första påseende ega sin riktighet, men jag hemställer om icke, på sätt i den väckta motionen omnämnes, tillfällen funnits då sanktion blifvit vägrad å reglementen för utlåningar ur sockne-magasiner, derföre alt K. Bef:h:de varit tveksamme om rätta ordaförständet af 1842 års K. bref, hvarest omtalas 4 kappar på tunnan. Hvad åter nyssberörde K. bref angår, så är detsamma helt och hållet att anse såsom allenast rör:de sockne-magasiner, och slår icke i strid med någon annan lag, derföre att det rörer en enskild sak. Sådant har inträffat tillförene, hvarpå såsom bevis kan anföras reglementet för Pantlåoe-inrättningen i Stockholm, som lager ända till 12 proc. ränta för sina utlåningar.
Statsverkets ställning med afseende å framtiden och den beslutade ofantliga skuldsättningen aldrig varit underkastad ett större äfventyr; hvarföre det vill synas nog olämpligt, att Rikets Ständer afsluta statsregleringen på det sätt, att den möjliga behållningen gratifikationsvis bortskänkes.» Häruti instämde Herr E. E. Falhem. Ank. till Exp.-Ulsk. den 4 Febr. 1858, kl. 2 e. m. Memorial, i anledning af Riks-Ståndens beslut, angående pedagogiens i Lidköping uppflyttning bland Elementar-lär över ken. (U. A.) Uti sitt Utlåtande M 148, angående regleringen af utgifterne under RiksStatens 8:de Hufvud-titei, hade Stats-Utskottet, bland annat, hemställt, dels i 32 punkten, att Christinehamns och Norrteljes pedagogien måtte bland Elementarläroverken uppflyttas och erhålla en viss, jemväl föreslagen, lärarestat, med vilkor, Slals-Uiskollels Memorial M 252. 11 att hvad tili dessa pedagogier i anslag från nämnda städer utgår öfver de belopp, som varit för samma städers folkskolor afsedde, skall iuberäknas i Statens anslag för de nya läroverken ocb således detta anslag dermed minskas, äfvensom alt stä— derne äro skyldige att, oberoende af stats-anslaget, hålla sina folkskolor och att åt Rektorerne vid de nya läroverken, enligt gällande föreskrifter, tillhandahålla boställsgård eller hushyres-medel, dels uti 36 punkten, att då aflöningen för lärarne vid nämnda läroverk, efter en sådan förändring, följaktligen komme att af anslaget för elementar-luroverken utgå, de poster både i kontant och i spanmål, som omförmälda pedagogier dittills baft sig anvisade af anslaget för folkskolorne, måtte få från RiksSlaten uteslutas.
N:o 596 I anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Remiss på Enke-Fru af Wibelii un» Ridd. o. Ad. Prot. lo B, 3. Afd. 17 igo Den 17 November e. m. derdåniga ansökning att fA bibehålla hälft ca af den pension, hennes Man på Allmänna Indragnings-Staten innehaft. Af den *3 dennes : N:o 600. I anledning af väckt Molion om ersättning frun Riksdags-koslnads-summan för Reparations-kostnaden A Storkyrko-Församlingens orgel-verk. Angående förändring i nu gällande föreskrift om Allmänna IndragningsStatens ulgifvande af trycket. N:o Goa. Öfver väckt motion örn närmare bestämmande af Saltpeter-fondens utlåning. I anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Remiss uppå Credilorernes uti aflidne Öfver - Directeuren Kihlströms gäldbundna bo underdåniga ansökning , medförslag till förlikning i Rättegången, angående det med bemälte Öfver-Directeur ingangue Ärende om Ädelforss Guld-Yerk. Af den 11 dennes: N:o Go/fI anledning af vackt molion, dels om förhöjning i lönen för Justitias-Om - Den 17 November e. m. budsroans-Embetet, dels ock angående den Bang, som Justitia» - Ombudsman , sedan lian från Embelet afgått, må tillgodonjuta. Af den i3 dennes: N:o Go5. Angående förslag lill Instruktion för Fullmäktige i Riksgäids-Contoirct i afseende på de låne-biträden och anslag, hvilka ifrån nämnde Contoir skola utgå lill Canaloch andre Byggnader, samt till större eiler mindre del anskaffas genom upplåning emot Contoirets Obligationer med; 3 prC:ls årlig ränta. Från Banco-Utskottet: Af den i5 dennes: y j N:o 73.
Förordningen af den 30 Nov. samma år närmare föreskrifter i detta ämne, äfvensom dervid finnes fogade de tariffer, hvarefter så väl Qvarntullen och Salu-accisen som Tull. och Husbehofs-accisen skulle af Rikets samtlige Städer med sammanräknade Nittio Tusende Riks. daler utgöras. —• Men då vid 1815 års Riksdag den Landttullsooh HusbehofsAccis ersättning, som med uo.ooo Rtdr förut utgått af Landel och Städerne , under namn af Fyllnadsafgift, öfverflyttades på allmänna Bevillningen och Riksens Höglofl. Ständer aflåtit en särskild un. derdånig Skrifvelse, angående Qvarntullens beräkning för Stockholm, Götheborg och Carlskrona, »ynes den irring hafva vid debiteringen af Salu-accisen uppstått, att redogörare , utan afse 368 Bevillning* Utskottets Bvtänkanden. ende på den af Riksens Sländer i underdånig skrifvelse af den 7 Augusti angående^ BevilInin* gen i allmänhet gifna föreskrift, det borde med de 30,000 R:dr sorn af Städerne 1 Qvarn-Tul! och Salu Accis utgått, såsom förut förhållas, furnodat 1810 års Författning vara till alla dess delar upphäfven och af sadan orsak underlåtit att se derrnera påföra denna afgift Städerries deitill skyldige innevånare, oansedt densamma jemväl blifvit vid 1818 års Riksdag bibehållen. Vid ett sådant förhållande och då Salu. Accisen, såsom alldeles skiljaktig ifrån den LandtTulls-afgiften åtföljande husbehofs-accisen, i följd deraf hvarken varit eller för det närvarande är uti den så kallade fyllnadsafgiften inberäknad , utan måste, enligt Riksens Hoglofl.
Detta yttrande kan Utskottet destomindre frånträda, som Utskottet icke anser sig tillständigt att för ett så beskaffudt ändamål som det förevarande föreslå en utgift af StatsVerkets tillgångar, då‘Statens åliggande att den bekosta hvarken af Motionären eller genom de gjorde anmärkningarne blifvit behörigen styrkt, samt dessutom all uppgift saknas å den officiella Handling, hvarpå ett sådant förpliktande å Statens sida möjligen kan finnas grnndadt. Memorial i återremitterade frågan angående ett Lunds K. Academie frånkändt Tionde-Anslag. (U.-A.) I anledning af de Anmärkningar som inom Ilögv. PresteStåndet blifvit gjorde vid Utskottets i berörde fråga under N:o 28 afgifne Utlåtande, har Utskottet ansett sig endast böra nämna, att samma Utlåtande af de öfrige trenne RiksStånden, jemlikt ankomne ProtocollsTJtdrag af d. 26 och d. 3o sisth Jannarii, blifvit godkändt och antaget, samt alt, då ärendet följagteligen enligt Reg.-Formens 6g §. är att anse såsom afgjordt, Utskottet icke kunnat i någon pröfning af anmärkningarne ingå. Utlåtande, i anledning af väckt fråga om ersättning till Staden Philipstad och andre Städer för TullBetjentes samt deras Enkors och Barns underhåll. (U.-A.) H err D. Cron har genom Memorial, som Vallöf!. BorgareStåndet till Utskottet remitterat, andragit, att, oagtadt de för Staden Philipstad utfärdade Nådiga Privilegier hafva det egna från andre StadsPrivilegier afvikande, att antalet af Innevånare som der få bosätta sig är inskränkt till 60 Hushåll, detta lilla Samhälle likväl uppfört ett icke obetydligt Fattighus samt till 4io Stats-Utslottets Fattigvården måst contribuera med omkring 1000 R:dr Banco årligen.
Fortsattes föredragningen af Bevilln:s-Utsk:ts Utlåt. N:o 2, i ani. af K. Mits Nåd. Propos., angide med, Frankrike afslutade Handelsoell Sjöfarts-traktater. Hr Lagerhjelm, Gustaf Reinliold: Det är särdeles svårt, Mina Ilrrl att följa Frih. Klinckowström i den mikroskopiska undersökning af Franska traktaten, han under f. m. gjort, och denna svårighet blir så mycket större, som Hr Frihms anförande efter ruin förmening endast berörde en mängd detaljbestämmelser i sjelfva traktaten, men ej densammas inverkan på landets stora, ekonomiska intressen i allmänhet. Det är naturligt, att man i detta fall måste fästa största uppmärksamhet, icke allenast vid den verkan traktalen kommer att utöfva på de näringar, som kunna blifva föremål för täflan med Frankrike, utan äfven vid dess inverkan på våra förnämsta, våra modernäringar. Till en början anhåller jag dock, att få sysselsätta mig med frågans konstitutionella del. Åtskilliga af lörmiddagens talare hafva nemi. ganska skarpt ifrågasatt K. Mits rätt att afsluta en sådan traktat, som den nu föreliggande, och frågan derom har för öfrigt varit föremål så väl för Bevilln.- Utskits Utlåt., som äfven för Konst.-Utsk:ts behandling. Det är visserligen sannt, att frågan härom borde vara afgjord, sedan sistnämnda Utsk. underkänt den dit ingifna anmärkningen mot Konungens rådgifvare i och för deras åtgöranden i denna sak; men, då Bevilln:s-Utsk:t icke desto mindre i sitt Betänk, rört dervid, må det äfven tillåtas mig att upptaga denna fråga. Det af Bevilln:s-Utsk:t afgifna förslag till underd. skrifvelse angide godkännande af Franska traktaten, innehåller dessutom i och för sig så besynnerliga momenter, att jag ej kan underlåta att ingå i en närmare pröfning af detsamma. Utskits förslag innefattar nemi. tvenne satser, dels att traktaten borde underställas R.
Derigenom skulle fångars forsling kunna undvikas, lindring i de betydliga fångvårdskostnaderne beredas, och mindre förderfvade brottslingar ej behöfva komma i beröring med de gröfre, som förvaras å länshäktena. Denna framställning, hvilken Stats—Utskottet gemensamt med Lag-Utskottet tagit i öfvervägande, kan emedlertid icke af Utskotten understödjas. Att i stället för att i häkte inmana personer, hvilka gjort sig friheten förlustige, anförtro dem i enskildes vård, skulle hvarken medföra nödig säkerhet för det allmänna eller betrygga de tilltalade om den behandling, de såsom häktade hafva rätt att påräkna; och derför få Utskotten vördsamt afstyrka lifält till ifrågaställde förslag. Stockholm den 27 Juni 1851. Ank. till Exp.-Utsk. d. 28 Juni 1851, kl. 12 m. Utlåtande, i anledning af vackt motion, angående förändrad plan för fangelsereformens genomförande. Uti ett hos höglotl. Ridderskapet och Adeln ingifvet memorial har Herr Cederschiöld, R. T., anmärkt, att ehuru den plan, som hittills blifvit följd vid uppförande af cellfängelser i riket, öfverensstämde med de åsigter, hvilka uttalades af 1 840 Bih. lill R. St. Prat. 1850 & 1851. 4 Sami., 2 Afd., 5 Haft. I 2 Staisoch Lag-Ulskollens Utlåtande, M IS. års Ständer, då samma Ständer till dylika fängelser först beviljade anslag, syntes det likväl, som om det eftersträfvade målet ej skulle kunna vinnas på den väg, man sålunda beträdt. — Enligt nämnde plan, sådan den blifvit framställd uti ett den 17 Februari 1817 af då varande Justitie-statsministern i underdånighet afgifvet förslag till reglering af rikets läns-, häradsoch stadsfängelser samt domsagor, skulle nemligen i länens residensstäder uppföras stora samt i öfrige städer och på landet en mängd smärre ransakningshäklen efter cellsystemet.
Vi skola välja våra grottor så, att källan befinner sig på samma afstånd från dem begge. Der skola vi mötas en gång om dagen, när vi hemta vatten. Vi skola då helsa hvarandra, bedja tillsammans och skiljas, för att nästa dag ännu en gång återse hvarandra vid samma tid och på samma ställe. – Men om någondera förgäfves väntar den andre, sade Clemens, – då är det ett tecken, att brodern eller systern är sjuk ... – Eller död, sade Eusebia. – O, måtte detta icke ske! Vi skola bedja att få dö på samma dag, så att den ene icke behöfver sakna och sörja den andre. Skola vi icke det, min Clemens? Efter samtal af samma uppbyggliga beskaffenhet som det ofvanstående, var Clemens’ känslosvärmeri stegradt till det yttersta. Deras sammankomster plägade sluta med gemensamma böner. Så hände det en afton, sedan en mystisk bikt, ett svärmiskt samtal och läsningen af glödande kärlekssånger till Kristus och Maria följt hvarandra, att Eusebia och Clemens nedsjönko i bön vid sidan af hvarandra och att, i öfvermåttet af deras känslorus, deras läppar möttes, Clemens visste icke huru, i en kyss. De rodnade begge, men de framhviskade orden broder och syster vittnade ju så tydligt, att det blott var syskonkyssen, den bland Kristianerna öfliga, oskyldiga och tillåtna, det sköna tecknet af andlig kärlek. Men denna syskonkyss hade det egna, att den berusade Clemens. Det måste legat något af det starka, men ljufva vinets natur uti densamma, eller någonting ännu mägtigare, ty dess verkning ville icke upphöra, utan stegrades genom minnet och inbillningskraften. När Clemens nästa gång besökte Eusebia, var hans blick lik en svärmisk älskares, och han längtade hemligen efter den extatiska stund, då andakten och de öfversvällande känslorna ånyo med kraften hos en naturmagt skulle nödga dem till den ögonblickliga, ljufva föreningen. Och ju oftare de förnyade sina gemensamma andaktsstunder, desto kortare tid lät detta extatiska ögonblick vänta sig. Det var likasom om öfningen bidragit att lättare framkalla det. Slutligen infann det sig före bönen och likasom invigde denna.
Strauss och Feuerbach genomkriti-jserade obevekligt odödlighetstron; den förre slutade med ettspinozistiskt gudsbegrepp, den andre, ständigt jagad af en sju * dande längtan efter konkret klarhet, såg småningom i allt religiöst blott clen menskliga önskningens hallucination och fördes till materialismens gräns; hvad ändtligen Baur beträffar, så är der beständigt en dimma från den hegelska religionsfilosofien, hvilken i hög grad tvetydiggör både hans odödlighetsoch gudsbegrepp, som i alla fall säkert icke mycket liknade de vanliga kristnas. Annorlunda ställer sig saken emellertid, när talet är om menniskor, hvilka naturen icke danat till tänkare; tanken har hos dem hvarken kraft eller mod att rikta ett sönderbrytande angrepp på den fasta väfnad af associationer af tankar och känslor, hvilka ända från barnaåren spunnit sig kring dessa idéer och kring sjelfva det kristna namnet, medan likväl många — ja, i det mera bildade samhällslagret de flesta — hafva anknytningspunkter för rationalismen. Alla * hafva punkter, der de tvifla, de flesta punkter, der de förkasta. Här synes det alltså att nyrationalismen borde få en rik skörd; man skulle tro, att den här borde komma ett allmänt behof till mötes. Under en normal utveckling måste samma utvecklingsfaser, som individen genomgår, finnas] i samhället. Nu är förhållandet i vårt samhälle det, att der finnes ortodoxi och fritänkeri, men ingen rationalism. Men i individen är förhållandet det, att ingen utvecklar sig från ortodoxi till fritänkeri, utan att vid en viss tidpunkt vara rationalist. — Hvad är orsaken till denna brist på parallelism? Orsaken kan icke vara någon annan än slöhet ocK maklighet, och derför har jag dröjt utförligt vid ett parti, som lyser med sin frånvaro, emedan just dess tystnad ropar emot vårt religiösa lif. Men oaktadt hr Larsen sålunda är hänvisad till att hålla föredrag for sig sjelf och korrespondera med sig sjelf, har han dock icke uppgifvit hoppet: » Jag äflas icke att vinna anhängare; jag har kraft att stå allena. Allt emellanåt qväder jag min visa. Låt nu menniskor blott håna eller tiga; på höstens slask och vinterns barskhet följer vårens friska rikedom *.
Hr Nordensköld, Otto Gustaf: Jag har hittills hyst den öfvertygelse, alt grundlagen fordrar att alla ledamöter skulle vara närvarande vid voteringar i förstärkt StatsUtsk. ; men då jag närmare betraktat grundlagens stadgande, så finnér jag ganska riktigt grundlagens ordställning vara sådan, att votering skall försiggå oansedt hela antalet icke är tillstädes. Jag anhåller att få uppläsa sista perioden af 69 §:n Reg.F:n: ”Detta särskildta Ulsk:s ledamöter röste sedermera samfäldt med slutna sedlar lill ovillkorligt antagande eller förkastande af hvad StatsUtsk. tillstyrkt blott i de frågor, hvarom RiksSt:n varit af skiljaktiga tankar; kommande de fleste sålunda röstandes mening att gälla såsom R. St:s beslut. Till undvikande af paria vota skall vid omröstningen, förrän sedlarne uppräknas, en ibland dem uttagas och förseglad a flaggas.” Örn 120 rösta, så kunna paria vota uppstå, hvilket åter icke kan blifva händelsen örn de röstandes antal är 119, ty 119 kan icke divideras med 2. Vidare heter det: ”Befinnas vid de öfrigas uppsnmmerande rösterna lika delade, må denna sedel öppnas och gifva utslaget. Är pluraliteten redan vunnen, bör den affagda sedeln ouppbruten genast förstöras.” Nu är det gifvet, att utaf 119 kunna paria vota icke uppstå. Grundlagsstiftaren har således förutsatt ett tillfälle då de närvarandes antal vore mindre än 120, och således ar det med grundlagens ord och mening förenligt, att votering skall äga ruin i förstärkta StatsUtsk., äfven då någon ledamot går bort. Hr von Hartmansdorff, A u g.: Hvarje Ståndets ledamot lärer i denna såsom i hvarje annan sak sjelf göra sig den frågan: hvartill skall öfverläggningen tjena? till hvad mål skall man komma? Icke måtte det vara alt nu afgöra huru man skall sig förhålla, dä antalet af röstande ledamöter i förstärkta StatsUtsk. är mindre än 120.
Alla drinkare i Riket kunna således få deras fulla bekomst, äfven om bränningstiden inskränkes till 2 månader. Den andra frågan afser högre skatt på tillverkningen. Utsk. har föreslagit en förhöjning i skaften, Öfver hvilken reservantérne på det högsta besvärat 424 Den 37 J u n i f. m. sig. Ledafnöter af detta Stånd hafva äfven yttrat missnöje dermed. Men, om ock denna beskattning pålades, skulle hon, efter all anledn., ej i någon betydlig mån höja priset på varan; ty så länge man ej kan eller bör förekomma, att tillverkningssättet varder genom vettehskapliga upptäckter med hvarje år fullkomnadt: så kan äfven priset på varan nedsättas, derigenom att tillverkningen sker hastigare och för mindre kostnad. Men äfven om den ej kunde så ske, skulle det dock vara en ofantlig beskattning, som kunde verka ett runstyckes tillökning i priset på supen. Följden blefve då ingen annan, än att drinkarne, som gerna erlade ett eller annat runstycke mera för att få tillfredsställa deras åtrå efter brännvinet, ruinerade sig något förr. Deras helsa och moralitet blefvo ändock icke bevarade. När sålunda de föreslagna utvägarna icke kunna hjelpa, så anser jag skäl vara alt begagna ett sådant sätt till brännvinsbränningens förminskning, sorn åt Riket besparar onödiga byggnader, onödigt användande af koppar, jern, bränsle, potates, säd och arbete. Detta kan, efter min förmening, icke vinnas på annat sätt, än att medgifva bränningsfrihet, såsom Frih. Hamilton föreslagit. Brännvinsbränningsrättig,beten anser jag således börä tillkomma hvem som helst, och följaktligen äfven andra äu jordbrukare. Det hindrar icke jordbrukaren att bränna huru mycket han behagar. Han har alltid den fördelen på sin sida, åtminstone i de flesta landsorter, att äga skogen så lill sägandes för intet, i hvilket hänseende han alltid ligger öfver stadsbon, som måste köpa bränslet.
Redan vid 1840—41 årens riksdag, då mötespassevolansens upphörande beslöts, förklarade Rikets Ständer “i afseende på den från Rusthållarne vid indelta Kavalleriet utgående fourage“passevolansen, att, alldenstund någon förändring uti hvad Rusthållare af ålder ålegat “att vid möten besörja ryttarehästens fouragering icke skäligen syntes böra ega rum, “enär Rusthållarne äro pliglige att hela året underhålla nummerhästarne, och någon ökad “kostnad genom dylikt underhåll vid mötena således egentligen icke uppkomme, Rikets “Ständer ansågo sig icke ega anledning medgifva den nu gällande fourage-passevolansafgiftens upphörande.* Tillika torde förtjena besinnas, att den frihet från mötes-passevolans-afgifter, som vid sistnämnde riksdag beviljades, tillgodokom sjelfva rusthållen, men Slats-Utskotteta Utlåtande N:e 73. 3 icke de dit anslagna augmenter; att samma förhållande skall inträffa, i händelse nu föreslagna eftergift beviljas; alt således lindringen skall utfalla mycket ojemnt, i det den bereder en ny vinst åt de egentliga rusthållen, hvilka redan hafva öfverskott under det augments-hemmanen måste behålla sina onera oförminskade. De utgifter, hvilka för sådan händelse borttagas från rusthållen, måste vidare öfvertagas af Staten och sålunda direkt eller indirekt fullgöras af samhällets öfriga medlemmar, hvilka hvarken äro för närvarande dertill lagligen förbundne, eller fått sig, såsom rusthållarne, motsvarande förmåner tillförsäkrade. Minst lärer den föreslagna förändringen kunna anses gagnelig för fäderneslandet och särskildt dess försvarsverk. Följderna af mötes-passevolansens upphörande böra i detta hänseende vara varnande. Om det är obestridligt att fäderneslaudets trygghet i betydlig mån måste hvila på en duglig och väl öfvad armé, visar det sig mindre välbetänkt, att låta möjligheten af dess nödvändiga öfningar blifva beroende af representationens större och mindre frikostighet, helst när, ulan någons förfördelande eller betungande, tillräckliga medel dertill redan förefinnas, allenast de icke handlöst förspillas.