Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
K Enär det sätt, som, i afseende på utfärdandet al partiela ändringar i gällande Författningar, nu eger rum, nemi. att endast den eller de delar af Författningen, hvaruti ändringen meddelas, varda genom allmän Kungörelse utfärdade, samt hänvisning för öfrigt lemnad till sjelfva Författningen, synes vara sådant, att det, efter B. SUs tanka, för en hvar i allmänhet, sorn. ej gjort ett allvarligare studium afFörfattningar till hufvudyrke, och således för Allmogen och den mindre kunnige i synnerhet måste blifva ganska svårt, om ej omöjligt, att, utan fremmande biträde, få, då behofvet så påkallar, bestämd kännedom, i hvilka delar en Författning är gällande eller icke, hafva R. St. ansett den förändrade ordning, att hvarje Författning, som Bih. till R.St. Fröt. 1828— Häftet. l| c V Exp.-Utsk. Förslag till lind. Skrifv. N.-o 3o3. till större eller mindre del undergår ändring, måtte, efter dess nya innehåll, fullständigt omtryckas och utgifvas, vara af behofvet påkallad. Genom lättheten att såmedelst erhålla nödig och säker kännedom och upplysning om de Stadganden och Författningar, man vid hvarje förekommande fall har behof att rådfråga, skulle en väsendtlig nytta beredas ej mindre Embetsmän och Domare samt Parter och Rättsökande, än hvar och en om sina pligters fullgörande angelägen Medborgare. Billigheten synes dessutom fordra, att, då första vilkoret för möjligheten att rätt efterlefva en Lag är att känna den, de hinder alltså måtte undanrödjas, som för den lydande ligga i vägen, att detta vilkor fullgöra. Och ehuruväl det icke undgått R. St:s uppmärksamhet, att kostnaden för ändrade Författningars prémulgerande på nu ifrågaställda mera fullständiga sätt komme att ökas, anse R. St. likväl den påräknade nyttan deraf fullkomligen uppväga denna kostnads-tillökning; hvadan, och då i dessa slags kostnader en motsvarande minskning torde blifva att påräkna, så snart Förfatluings-samlingen, i öfverensstämmelse med de åtgärder, hvilka redan af R.
När blicken ej hvilade på mannen, ströfvade den öfver den solbelysta nejden, fäste sig på de rödglänsande bergen, det oändliga glittrande hafvet, på olivträden, hvilkas fina grågröna liksom dammhöljda blad stodo lätta och luftiga mot den djupblå himlen, på de höga solfjäderspalmerna i trädgården, de yppiga slingerväxterna, som läto villans hvita muryta försvinna i rik grönska, och de doftande klängrosorna kring dörroch fönsteröppningarna. »Det är julafton», hviskade hon för sig själf — och så med ännu en blick öfver omgifningarna, »otroligt, ofattligt!» Det var som om kontrasten i yttre afseende mellan denna julafton, förklädd i tropisk sommarskrud, och de föregående hon upplefvat i det fjärran hemmet med glittrande frost, blank is på insjöns vatten och strändernas granskog nedtyngd af mjuk, hvit snö, gjorde den inre kontrasten mellan den lycka hon njutit där borta och den ångest, i hvilken hon lefde här nere, ännu skarpare. Hon och han hade varit så lyckliga, så odeladt lyckliga, tills detta förfärliga kom — denna sjukdom, som tvang honom att lämna verksamhet och hem för att söka bot i södern och som i ett nu skulle omskapa henne, det glada, bortskämda barnet med det skiftande, oberäkneliga lynnet, de tusen infallen till en ansvarstyngd kvinna. Det hade varit ett våldsamt omslag, och så fullständigt hade allt, omgifningar, förhållanden, öden växlat, att hon stundtals hade en förnimmelse af att lefva en annans lif, som man ibland tycker sig göra i drömmen. Men detta var endast under de jämförelsevis lugna stunderna, sådana som denna, det fanns andra, då hon inte kände ett ögonblicks tvekan om att det var hennes lefnadslycka, som stod på spel, stunder då ångesten med sin järnhand grep i hjärtrötterna. Först helt nyligen och på läkarens uttryckliga tillsägelse, att han ej tänkte sköta henne, om hon sjuknade af öfveransträngning, hade hon låtit nunnan komma till sig. Det hade varit mycket påkostande att lämna vården om maken till en främmande.
Då H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, i anledn. häraf hemstälde om R. o. Ad. behagade åtskiljas efter voteringens slut, ropades starka nej, blandade medja, hvarpå H. Ex. förklarade del han ansåg nej hafva öfverrösta! ja. Sedan härefter voteringen försiggått befunnos rösterna hafva utfallit sålunda Ja — 41. Nej — 24. Då härefter H. Ex. Hr Frih. o. Landtm., med erinran, att R. o. Ad. beslutat, att med pröfningen af 14:de och 15:de punkterne af förevar, betänk, skulle anslå, tills beslut i afseende på den nu pröfvade 29:de punkten blifvit fattadt, föredrog dessa upskjutne punkter till afgörande, yttrade sig Hr Rosenblad: Då dessa hegge punkter stå i nära sam manhang med den 29:de punkten, hvilken blifvit återremitterad, så blir deraf en naturlig följd, för vinnande af nödig ändring i redaktionen, alt äfven dessa punkter böra återremitteras; och får jag i desamma föreslå den förändring, att, i samma mån, som någon del af Bankens fastighetsbelåniug kommer att öfvertlyttas lill Hypotheksföreningar, som redan finnas, eller framdeles varda inrättade, skall, med samma belopp, Fonden för fastighetslånen förminskas, på så sätt, att de provinser, som tillhöra de distrikt, hvilkas Hypotheksföreningar på föreskrifne vilkor öfvertagit Bankens fordringar på fast egendom, inom samma provinser, uteslutes från deltagande i Bankens ytterligare fastighetsbelåning. Uppå härefter framsläld propos. förklarade R. o. Ad. sig anse den i afseende på 14:de och 15:de punkterne gjorda anmärka, föranleda till desammas återremitterande. 30:de punkten Bifölls. Hr Rosenblad: Då motion om inrättande af serskildt lå nekontor på Gottland väcktes, hade jag några betänkligheter dervid, hvilka visserligen icke äro hafna i delta ögonblick.
Jag skulle tro att detta är tillräckligen tydligt uttryckt, då Utskcns betänk, innehåller i afseende på denna behållning följande ordalag; ”och hvilken behållning K.M. likaledes äskat för ifrågavar. ändamål; så anse Utsktn sig böra, uppå de i K. M;s nåd. propos. uppgifna skäl tillstyrka R. St. alt äfven härutinnan lemna bifall till livad sålunda blifvit föreslaget och äskadt.” Det är ju således gifvet att hela denna behållning står till tjenst under de följande åren. Om inga andra åtgärder varit vidtagna till förekommande af spanmålsbrist, au bevil|andet af det ifrågavar. creditivet på 100,000 r:dr, så tror jag, att man med skäl kunnat göra de anmärkn:r, som man här framställt; men då dessutom anslag för allmänna arbeten blifvit beviljade till belopp af flera hundratusen r:dr, då till Reger:ns disposition ställts hela behållningen på det gamla credilivet, och då vid denna riksdag blifvit stadgad en fix spanmålstull, hvilken sistnämnda åtgärd jag skulle förmoda gillas af hela landet, åtminstone alt dömma efter hvad under de sednast förflutna tio åren i detta ämne blifvit taladt och skrifvet, så är min öfvertygelse den, att alla dessa förenade åtgärder böra vara tillräckliga för det ändamål, som dermed åsyftas, och jag hoppas derföre alt R. o. Ad. måtte finna skäligt alt bifalla betänkandet. Frih. von Krsmer, Robert: Visserligen måste medgifvas, att ganska betydliga anslag blifvit beviljade till allmänna arbeten, men det fordras också betydliga omgångar, innan dessa arbeten kunna sättas i verket. Skulle nu derförinnan en allmännare missvext inträffa, och vi hotas dermed i år äfven i de mest sädesproducerande provinser, så saknar Regenn medel att komma de behöfvande till hjelp, ty den tillgång, som Gr. von Platen omnämnt, af 3oo,ooo r:dr från i83o års spanmålscreditiv-fond, tror jag icke i behofvets stund skulle vara tillgänglig, emedan den nu är utlånad på andra håll.
Ja, så'nt där pratar man på midsommarafton. Jag ska svära så dyrt du nå'nsin vill. K ARL J OHAN . ­ 87 ­ Inte tror jag't. Men det är ändå roligt att L ENA . höra. ( Jonas och Anna synas till vänster. ) Är det sant, att du har kaffe där inne? ( De närma sig kojan. ) K ARL J OHAN . L ENA . Ja visst, dalern har jag det. ( Båda ut. ) Den här gången ska du få kaffet utan cikoria. Andra scenen. DE FÖRRA. Såg du dom? ANNA och JONAS. A NNA . J ONAS . han ser. Den är klok, som inte talar om, allt hvad L ENA ( innanför ) . Stäng dörrn. Annars brinner det inte! A NNA . det här det tål jag inte. Koka kaffe, var det ja. ( Dörren stänges. ) Nej, J ONAS . A NNA . Tål och lid, så vinner du allting. Ja, nu har jag tålt dig hela da'n. Men hvad J ONAS . har jag vunnit på det. Tycker du, att jag ser så farlig ut då? ­ 88 ­ Vackrare kan en önska sig. Hvart ska du gå? A NNA . J ONAS . A NNA . rök stiger upp från kojan. Anna gör en åtbörd af förvåning. ) J ONAS . Ja ska gå och störa dem, ska jag. ( En lätt kokt teminstingen? Kan du inte vänta, tills de har fått kaffet A NNA . Tror du, jag vill ha något med då? De springer ju inte sin väg. Det finns inget falskare på jorden än karlar. Och kvinnfolk, ja. Har inte Karl Johan talt A NNA . J ONAS . A NNA ( sätter sig ) . J ONAS . vid dig om mig? Det kan nog hända. Det kommer jag inte ihåg. Det var precis, hvad han sa' om dig. Han J ONAS . kom inte ihåg'et, sa' han. Men jag har nu gått jag glömmer inte, hvad jag säger. A NNA . och tyckt om dig hela vintern. Det vet du. Och Det är väl gård'n, du vill åt, kan jag tänka mig. ­ 89 ­ Gård'n är bra.
Utan honom kunde de ej lefva; men så högt älskade de hvarandra, att båda ville försaka, ville afstå sin lycka för den andras skull, och att ingen af dem nändes söka vinna honom för egen del. Pastorn hade varit på Öboda flere gånger, innan han visste eller tänkte på, att det fanns ännu en dotter. Så fick han se henne, där hon stod i en fönstersmyg, betraktande sina båda systrar, där de sysslade med moderns rika gråsprängd * hår och stucko in rosor däruti, medan ord och blickar voro en enda ömsesidig smekning. Aldrig glömde han den blick af förtviflan, smärta, sorg och hat, som likt ett ångestskri ljungade ur hennes ögon öfver den lyckliga gruppen. Från den stunden närmade han sig henne och tänkte på henne under sina ensliga vandringar eller i sin kammare. Hans kall var mindre att glädjas med de glada än att sörja med de bedröfvade och hjälpa de elända — och hon behöfde honom. Först stötte hon honom tillbaka, ovänligt och trotsigt. Det var medlidande — medlidande från honom som från alla andra — hon förstod det och hade tröttnat därpå. Men han kom igen, hur ovänlig hon än varit, och alltid var det ett ord från hans läppar, som smög sig in i hennes hjärta, bet sig fast och liksom värmde upp därinne. Hon hörde honom i kyrkan, och det kom ett skijamer i hennes ögon, när hon såg honom. Han var den förste, som visat henne verklig vänlighet, den förste, som ej gjort någon skillnad mellan henne och andra. Att systrarna älskade honom, hade hon sett för längesedan — men hvem af dem skulle han välja? Hon kunde ej bli klok därpå! Ä n trodde hon så säkert, att det skulle bli Marta, än åter Matilda. Hans sätt mot båda var lika vänligt, och hon såg, hur hans blickar följde dem, antingen de voro tilsamman eller hvar för sig. Hon förstod, hvad de hade att genomkämpa, och hennes hjärta fylldes af olika känslor — afund, nyfikenhet, medömkan och skadefröjd. En af dem skulle åtminstone bli olycklig samt få erfara, hvad det var att hungra efter kärlek, utan att kunna vinna den — och full lycka skulle ingen af dem ernå. (Forts.) n Från kvinnans arbetsfält.
Hakluyts berömda samling, utgör derför ej allenast en skildring af vest-europeernas första NovajaSemlja-färd, utan bildar äfven hufvudkällan för kännedomen om ryssarnes äldsta färder till dessa trakter. Jag skall med anledning deraf uppehålla mig något längre vid denna resa än vid de flesta andra sjöfärder jag här kommer att omnämna. Det är sjelfklart, att de nya vigtiga handelsförbindelser, som Chancelors upptäckt af vägen från England till Hvita hafvet föranledde, skulle så väl i England som i Ryssland helsas med stor hänförelse och gifva anledning till en mängd nya företag. Till en början bildade man redan år 1555 i England ett sällskap »Merchants adventurers of England for the discoverie of landes, territories, isles, dominions and seigniories unknowen», vanligen kalladt »Muscovy Company». Den då omkring åttioårige Sebastian Cabot utnämndes till dess oafsättlige guvernör, och en mängd privilegier beviljades detsamma af så väl Englands som Rysslands herskare. Samtidigt utsändes underhandlare, handelsmän och forskare på olika vägar från England till Ryssland för att befästa vänskapen med detta land samt närmare undersöka den, åtminstone för England, nya verld, som nu upptäckts i östern. En närmare redogörelse för dessa resor hör dock ej hit. Men man var ej nöjd härmed. Man betraktade Chancelors resa såsom blott första steget till någonting vida vigtigare och betydelsefullare, nämligen öppnandet af den nordöstra vägen till Kina och Indien. Medan Chancelor sjelf året efter sin återkomst blef afsänd jemte åtskilliga handelsmän till Hvita hafvet, var man derför betänkt på ett ytterligare försök att på den en gång inslagna vägen nå Asiens ostkust. Ett mindre fartyg Searchthrift utrustades för detta ändamål och stäldes under Stephen Burroughs befäl.112 De vigtigaste händelserna under resan voro följande: Den 3 maj/23 april 1556 afreste man från Ratcliffe till Blackewall och Grays. Här kom Sebastian Cabot om bord tillsammans med åtskilliga förnäma herrar och damer.
Att den första jernvägskomitén förordade Carlstads-linien, är fullkomligt sannt, i så måtto nemi., att den var den enda som då kom i fråga eller ens var omnämnd, öster om Carlstad; vester om Carlstad åter, och närmast Norska gränsen, blef visserligen ett alternativ framlagdt för komitén, med en rigtning för jernvägen långt nordligare än den hvilken komitén föreslog. Detta projekt blef komitén förelagdt vid det möte, vi hade hos andre landtmätaren i Wermland, såsom jag vill minnas — af några bruksegare eller posessionater i nordvestra Wermland; men företedde så starka stigningar, och så många kurver, och var i öfrigt så litet undersökt, att komitén icke kunde dervid fästa något afseende. Om den s. k. Norums-linien var då aldrig fråga. Sedan denna nu blifvit undersökt och alternativt förelagd, på samma gång som Carlstads-linien, kan jag, som efter min bästa förmåga och samvetsgrannt sökt granska båda projekterna, icke säga annat än att jag röstar för Norums-liniens antagande, såsom varande den hvilken, enligt min öfverbevisning, mest befordrar provin rens intressen och utveckling, på samma gång, som den kommer att tillföra Statens stambanor den största trafiken och den största inkomsten. Min gode vän, Hr Gr. Sparre, har sagt: »att då regeringen yttrat sig för Carlstads-linien, vore det rättast att, på grund deraf, antaga densamma.» Det fanns emellertid en tid, då Gr. Sparre och jag stridde under samma fana, i fråga om rigtningen af jernvägen norr eiler söder om Mälaren; och då i 310 Den 14 Mars e. m. tyckte min värda vän, lika sorn jag, att regeringens åsigt i saken icke borde blindt följas — så länge icke Konungen kan säga: »1’Etat cest moi»; så bör det äfven vara K. St:r, hvilka släppa till medlen, tillåtet att få diskutera och bestämma rigtningen af stambanan. Påståendet att persontrafiken är den vigtigaste och mest inbringande, är ingalunda numera sarina förhållandet i Sverige.
' Jag sär likwäl härwid upplysa att före 1779 ars Riksdag, hade Konungen i HandPenUingar blott 45,200 R.dr; wid samma Riksdag ökades defta med 55/022 R:dr, sä att jemna summan blef 122/222, och härtill war bland annat ett hufwUdsacligt skäl: den kostnad Konungen mäste »vidkännas genom inrättandet af Operan, som af honom enflildt underhölls; detta har sä framgent förhällit sig och dä f. d. Konungen uphäfde Operan blefwo defta Sujetter satte pä Pensions-Srar af Konungens HandCafta, säsom Personer, hwarmed Staten icke hade minsta befattning; det är först nu Den 26 Zebruani. 1247 nu tvid Stars - regleringen som de blifwit flyttade frän Konungens HandCasia och pä Staten; Jag finner icke akt Staten har någon förbindelse, att honorera Contracrer, som icke arv afflutade ä Statens magnar, utan helt och hållet enskildt; lika sä liket finner jag del kunna wara en pligt för det Allmänna, redan nog förut öetungadt med Skatter, att äfwen med fin bekostnad, bidraga till de nöjen Stockholms Stads Jinewänare kunna hafwa af Spectaclerne; en sä stor ort mäste kunna sjelf underhälla en Coincdie-Troupp, halst dä Husen, Garderobs m. m. redan äro art tillgå; med nägon arrangement af enlreprenade, säsom pä andra stallen är brukligt, mätte delta kunna werkställaS, och härom har jag redan inlemna! till Högloft. Stats-Utskottet ett Memorial , i anledning af en annan fräga.
Hjerta sagt, att jag skulle komma att önska, det stampning framdeles i Protocollet utsättes, men hvad som är säkert, är, att jag ej fruktar detta uttryck af missnöje, och icke eller deraf skali ombyta tankar och meningar så lätt, som Herr Hjerta tror. Jag är af den öfvertygelse, att stampning ej bör nämnas i Protocollet, och det är af ömtålighet för oss sjelfve, som jag yrkar det. Jag bör tillika erinra, att sättet, huru Protocollet i denna del bör uppsättas, tillhör Ståndet att afgöra, men ingalunda hvarken en eller några Ledamöter; och jag hoppas alltså, att Herr Grefven och LandtMarskalken derom inhemtar Ståndets vilja. Grefve Frölick: Så vida den discussion, som nu här uppstått, huruvida ordet stampning skall i Protocollet för den 22 sistlidne December begagnas eller ej, för att beteckna den då timade händelsen, kommer att i denna dagens Protocoll inflyta, lärer det göra litet till saken, om man uteslutar detta ord eller nyttjar några andra. Skola emedlertid våra Protocoller vara öfverensstämmande med förhållandet, lärer det falla sig besynnerligt för personer, som läsa dem, att se, det en discussion om ordet stampning ägt rum, då de ej finna i Protocollet någon stampning omnämnd. För öfrigt, om Ridderskapet och Adeln skulle anse för framtiden lämpeligt att utesluta allt -Den 3o Mars e. m. 387 annat, än det som säges här, har jag ej något emot, att anteckningen om stampning må uteslutas, men yrkar då, att icke eller i Protocollet måtte nyttjas något annat uttryck, såsom oro, missnöje, värma eller sådane anteckningar, hvilka bero på Protocollistens godtfinnande och det sätt, hvarpå han uppfattar händelserne, samt således möjligen kunna differera från verkliga förhållandet. Skall någon anteckning ske, bör den blifva i enlighet med sjelfva verkligheten. Finner åter Ridderskapet och Adeln, att vi framdeles skola utesluta alla anteckningar derom, huru man sig förhåller emellan det man talar, har jag, såsom jag nyss nämnde, ej något deremot.
Men för påståendet att denna förhöjning är betydligt högre, än billigt synes, torde finnas desto mindre skäl, som den på långt när ej gifver den tillökning i löneinkomster, att denna motsvarar samtidigt stegrade lefnadskostnader; hvarjemte vid Underrätter anhängiggjorda rättegångar på de sednare åren så betydligt aftagit samt domböckerna i följd deraf minskats, att den kostnad, som för dombokens uppsättning drabbar domhafvanden, numera utan undantag torde öfverstiga genom densamma inbringad expeditionslösen. Utskottet bar visserligen inbemtat, att sist församlade Rikets Ständer, på tillstyrkande af Sammansatta Lagoch Ekonomi-Utskottet, hos Kongl. Majit anhöllo om den förändring i expeditionstaxan, att lösen för protokollsutdrag, rörande förordnande eller entledigande af förmyndare, skulle nedsättas till 1 R:dr; men då i anledning af de numera genom Kongl. Förordningen den 24 September 1861 meddelade föreskrifter i afseende å förmyndarevården och kontrollen derå, domares besvär med dessa ärenden blifvit i väsendtlig mån ökade, utan att särskild vedergällning derför dem till - 4 Allmänna. Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande JftS 87. godokommer; så anser sig Utskottet nu mera icke heller beträffande denna lösen kunna förorda nedsättning, hemställande alltså Utskottet vördsamt att ifrågavarande motion måtte lemnäs utan afseende. Beträffande Herr Ljungbergs motion (J\s 248) anser Utskottet sig äfven sakna skäl att densamma förorda. Det protokoll, som föres öfver förnyandet af inteckning, är för inteckningssökanden ej så utan all betydelse, att detsamma, blott för undvikande af dermed förenad lösen, ej bör utskrifvas. Allmänna Iåneanstalter fordra merendels att dylikt protokoll skall åtfölja inteckningsdokumentet, och i vissa fall är det alldeles oundgängligt såsom vittnesbörd om vederbörligen verkställd förnyelse, t. ex. då inteckningsdokumentet, på sätt 23 § i gällande inteckningsförordning medgifver, ej blifvit uppvisadt vid den domstol, som meddelar förnyelsen.
R:dr för fortsättning af Hudiksvall—Forssa-jernvägen till sjön Dellen. » Herr Liljenstolpe, Axel Fredrik, ang. sparbanksräntahs höjande till 5,] procent, m. m. » Densamme, ang. boställshyresersättning för sqvadronsoch kompanichefer, m. m. » Grefve von Schwerin, Carl Gustaf Philip, ang. ändringar i Kongl. Maj:ts nådiga Skiftes-stadga af den 4 Maj 1827. » Grefve von Saltza, Carl Anlon Plulip, om ändringar i lagstiftningen rörande bränvinslillverkning. » Herr Bråkenhjelm, Per Reinhold, om ändringar i de för rikets allmänna elementarläroverk gällande stadgar. » Densamme, ang. en underdånig anhållan hos Kongl. Maj:t om meddelande af en förklaring öfver Kongl. Förordningen om kommunalstyrelse på landet. Förteckning å Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865. 3 33. Af Herr Bråkenhjelm, Per Reinhold, om beviljande af ett årligt anslag 5 10,000 R:dr till aflöning åt 10 lärare för döfstumma. 35.
Alla erkände hans mästerskap i stilen och språkets behandling, men få voro de som öppet ville vidkännas öfverensstämmelse med honom i hans politiska åsigter. Endast i Stockholmsposten erhöll tidskriften en berömmande anmälan af von Beskow. I allmänhet hade tidningame många och skarpaanmärkningar att framställa och sådane gjordes äfven i det konservativa bladet Allmänna Journalen, om ock. något lenare ordalag, dels af egen tillskyndelse, dels på Karl Johans befallning1, af den annars såundergifhe vännen Wallmark. Äfven Tegnér antydde i bref till von Beskow, att han icke gillade vissa af Järtas politiska åsigter. Då härtill kom, att man äfven inom riksdagen fälde oemotsagda omdömen om tidskriftens reaktionära tendens och att konungen sjelf uttalat sitt höga missnöje med ett och annat som deruti förekommit, hvilket allt icke kunde blifva för Järta obekant, så beslöt han att låta tidskriften upphöra redan med andra häftet. Någon tid derefter uppstod hos Järta den tanken att afflytta från Falun, måhända närmast framkallad genom hans andre sons, Hans Järta, bortgång i början af 1825. Härom säger friherre Louis de Geer i minnesteckningen öfver Hans Järta: » sedan han 1825 för sina söners uppfostran flyttat till Upsala, dröjde det icke länge, förr än han der blef en medelpunkt och sammanhållning i striden kring det konservativa baneret, som den tiden fördes så högt i Upsala. » Samme författare tillägger vidare: » till bekämpande af de stora Stockholms-tidningames välde öfver allmänhetens tänkesätt uppgjorde Järta tillsammans med von Beskow och några andra den också kraftigt i verket satta planen till ett guerillakrig af provinsbladsspalter emot de Stockholmska liberala kolonnerna. Sjelf åtog sig Järta Upsala-korresponden-ten; och den omtalade enskilda samlingen af hans skrifter innehåller mera än sextio af honom insända anonyma artiklar i nämnde tidning, nästan alla öfver dagens politiska frågor. Äfven i andra tidningar och tidskrifter inflöto dylika artiklar af hans hand.