Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Lag samma vare, om läkare eller apothekare till straff efter 27:de §:n fälles.» 27:de §:n lyder: »Den som med qvinnans vilja, söker döda eller fördrifva hennes foster, på sätt i 26:te §:n sägs, straffes såsom i samma § stadgadt är»; 28:de §:n deremot innehåller: »Har någon utan qvinnans vilja sökt döda eller fördrifva hennes foster, på sätt i 26:te §:n sägs, dömes» etc. Enligt dessa gg skulle alltså en qvacksalfvare, som utan qvinnans vilja sökt fördrifva hennes foster, dömas medborgerligt förtroende förlustig; men om samma qvacksalfvare med hennes vilja söker döda eller fördrifva hennes foster, då äfventyrar han icke att förlora medborgerligt förtroende. Det är likväl icke så sällsynt att nedriga män finnas, hvilka likasom göra ett yrke deraf, att vara lättfärdiga qvinnor behjelpliga vid försök att fördrifva deras foster; och, om jag icke misstager mig mycket, pågår för närv:de i stadens Rådstufvurätt ransakning angående en f. d. artillerist, som i många år bedrifvit ett så skändligt brott. Enligt den nu föredragna §:n skulle emellertid, såsom jag nyss nämnde, en sådan qvacksalfvare icke dömas förlustig medborgerligt förtroende, om han föröfvat brottet med qvinnans vilja och vetskap, men förlora medborgerligt förtroende, om han gjort det utan hennes vilja. För min del kan jag omöjligen inse någon konseqvens uti ett dylikt lagstiftningssätt, och anhåller derföre, att §:n måtte få denna lydelse: »Den som gjort sig förfallen till stråt!' efter 1, 2, 18, 19, 27, 28 eller 40 §:n, skall ock dömas medborgerligt förtroende för alltid förlustig.» Det sednare raom:t 502 Den 15 Jali t. m. i §:n skulle genom denna förändring bortgå, enär inskränkningen med hänseende till läkare och apothekare icke låter försvara sig. Gr. Hamilton:
Men sedan capitalisters rätt och välfärd medelst värdeflxeringen blifvit först samvetsgranut lagd för ankar, med icke svikande tåg, så är sedermera ej något, hvarken i den physiska eller moraliska naturen, sorn hindrar den trefligaste ymnighet af contanta penningar, och mobiliseringen af jord-egendom, i likhet med de öfver vintern också stillaliggande flera 100,000 Sk:pd Jern m. m. , medelst i meta'1 stadgade, dagligen med metall honorerade, följaktligen, så långt som detta kan Utsträckas, evärdligen credit-godå Sedlar, till så stort belopp, som medborgare sjelfve, hvar för sig, linna sig vid att vilja betala ränta eller bank-omkostnad för. Men all denna gemensamma välfärd och lycka fordrar, till sin introducering och naturalisering i jordisk verklighet och här i Sveriges bygder, ovilkorligen icke mindre än en snart utförd och verkligen mycket lätt gjord brytning af den Assignnt-plan till Finance-plan, sorn i 6 år varit antagen, högst orättrådig till sina följder, örn den lyckades till slut, — högst vansklig till sin tillförlitlighet under den långa tid som dermed skulle dröja; ehuru lika onekligt aktning värd, samt redligt och oklanderligt menad af de Män, som buro bekymrens tunga och besvär vid 1SO9 års Riksdag, under den tidens grufliga ställ» Den 16 Maj, 475 ning, och då stego fram och gjorde det, som de sjelfve och hela öfriga Nationen tänkte vara bäst och gillade, med få undantag, hvaribland framlidne Excellencen Grefve Li 11- j«»ncranz mindst bör Jernnäs onämnd. Hvad mångå kloka män redan länge yrkat, mäste ske, ju snarare dess lyckligare: — Sedlarne hållas af Banken i fixéradt värde, efter nittiosex (96) Skillingar för Specie-RiksdaJern, medelst permanent honorering. Då är born slagen tvärs öfver vägen, för vidare sken, Och derpå bör tänkas allrajiirst.
Likväl och om Stockholms Stads Styrelse, till vinnande af ändamålet, deraf har behof, må Hrr Fullmägtige, ifrån och med i832 års början, låta på detta Creditiv förskottsvis utlemna en femtedel eller 20,000 R:dr. 4:o Beträffande Gen.-AssistanceContorets Ordinarie Betjening, så kommer en hvar bland dem, som, vid Verkets upplösning, der äro tjenstgörande, att på R;g:sContorets ExpeclanceStat uppbära den lön, sora han, före den 1 Julii 1818, innehaft, men, i öfverensstämmelse med det af R. St:r vid 1818 års Riksdag fattade förberedande Beslut, icke något derutöfver; så att den, som, efter nämnde tid, erhållit förordnande att förrätta en Syssla, för hvilken i Staten är anslagen en högre Lön, icke kan göra något anspråk på derigenom erhållen tillökning. Dessa ExpectanceLöner minskas, i samma förhållande, som någon vinner befordran till Lön vid R:g:sContoret eller vid andra Verk och Inrättningar, så att den, som t. ex, tillerkännes ExpectanceLön af 4oo R:dr, men får 3oo R:drs Lön vid annat Verk, endast kommer att uppbära 100 R:dr på ExpectanceStat, likasom ExpectanceLönen hel och hållen indrages, när någon befordras till Lön, hvilken antingen är lika stor med ExpectanceLönen eller ock öfverstiger densamma. —»
Förordningen den 13 September 1790 angående allmänna vägars underhållande vintertiden; 7:o. Johan Lekberg från Nerikes län, angående förändring i sättet alt verk ställa mönstringar och remonteringar vid indelta kavalleri-regementena, m. m.; 8:o. Paul Hedström från Wester-Norrlands län, om inrättande af föreningar, länseller häradsvis, till ersättande af förluster genom hagelskada; 9:o. Samme motionär, om rättighet alt, der tillgången sådant medgifver, få använda prestboslällets skog vid kyrkobyggnad; 10:o. Samme man, om ändring i Kongl. Maj:ts den 10 November 1845 för länsstyrelserna utfärdade nådiga instruktion jemte afgifna yttranden; H:o. Samme man, om förtydligande af 1 § i Kongl. Maj:ts nådiga stadga, angående afvittringsverket i Wester-Norrlands, Westerbottens och Norrbottens län den 10 Februari 1824. 12:o. Johannes Magnus Lundahl från Skaraborgs län, angående katekesutanläsningen och förslag till inskränkning deri jemte åtskilliga i anledning af denna motion afgifna yttranden; 13:o. Sistnämnde motionär, om förbud för användande af strängare kroppsaga å skol-ungdomen vid läroverken. 14:o. Förre vice Talmannen Per Eriksson angående reglering af Presterskapets löner; 15:o. Nils Pettersson från Kalmar län, om förändrad fördelning af de böter, som ådömas för öfverträdelse af Kongl. Förordningen den 23 Januari 1828, rörande hvad iakttagas bör vid smittosamma sjukdomar bland husdjuren; och 16:o. Samme motionär, om förändring i Kongl. Stadgan rörande jagtoch djurfång af den 13 April 1808.
Ridderskap^tä och Adelns vidare pröfning vördsamt öfverlemnas. Stockholm den 33 September 1823. På RiddaihuiUtskottets vägnar Polycarpus Cronhjelm. NSnoilsky. Utdrag af Protocollet, hållit i RiddarhusUtskottet vid Lagtima Riksdagen i Stockholm den 23 September 1823. S. D. Vid afgörande af den utaf Herr Sparre, Bengt Erland, väckta och till RiddarhusUtskottets utlåtande remitterade Motion angående Stipendiers anslående till de Adelige ynglingar, hvilka allvarligen ägna sig åt Näringarne, var Grefve Cronhjelm, Polycarpus, af serskild mening och yttrade-. Lika med Motionairen tror visserligen jag det vara önskeligt, att de bildade SamhällsClassernes barn, så väl Frälse som Ofrälse, mera än hittills, ägna sig åt de så kallade närande yrken; men jag tror icke att detta ändamål vinnes genom utdelning af stipendier. Ursprunget till Stipendier har varit , att åt meddellösa ynglingar bereda tillfälle, att, utan hinder af knapphet i egna tillgångar, kunna 63 Den-3 October e, m. vid Läroverken förskaffa sig de kunskaper, sorn i framtiden skola gagna Staten eller det allmänna. Men om man abstraherar från bebofvet och föreställer sig detta fullkomligen uppfyldt genom andre tillgångar, så kan jag icke finna, att stipendierne i och för sig sjelfve innefatta någon uppmuntran till ytterligare framsteg; ty de låna sitt värde endast af detta behof och kunna icke ställas i samma cathegorie med de distinctioner af Ordnar, Jetoner, Medailler ra. ra., sora det allmänna utdelar, och som hafva till ändamål, att verka på dan oegennyttiga hederskänslan.
Men trots de gång på gång i biografier och i pressen upprepade historierna om hans krigardater, ' förnekade Palm själf, att han deltagit i striden. Talade man därom till honom, blef svaret: » Det är en lögn — jag var inskrifven såsom nationalgardist, men jag tjänstgjorde aldrig. » Den svenska kolonien glesnar emellertid, till och med » de gamle » se sig om efter en annan uppehållsort. Lundgren har redan rest till Spanien,2 82 ROMERSKA DAGAR PÅ 1 S 4 O-TALET. Plagemann for år 1850 till Madrid, Palm reser samma år söderut och hamnar sedan för ett år i Paris. De funno ej samma trefnad som förr i Rom, sammanhållningen mellan de olika landsmännen var bruten, det blåste nya vindar och man kände i luften att det var slut med den gyllene tidén. Så offrade man sin bajocco åt fontana trevis nymf, landsmännen följde den bortresande till Ponte Mölle, där man en vårdag hälsat honom välkommen. Där tömdes den sista fogliettan för ett gladt återseende af den eviga staden — och så voro de sorglösa ungdomsdagarne där ett minne blott. Det hände nog att en och annan kom dit igen. Men då hade år förgått och lifvets hvardagsdam lagt sig skymmande öfver hans förr så ungdomligt lifliga blick. Rom var ej längre det samma som det varit, staden hade blifvit putsad och städad, och konstnärslifvet var alis ej det gamla, ogenerade, anspråkslösa, broderliga lif, man blifvit bortskämd med. Glada minnen hade kransat ungdomsårens Rom — ingen plats var dess like., ej en gång den stad man återsåg, när man kom till Rom igen. Då Egron Lundgren därstädes deltagit i skandinavernas julfest 1873, skrifver han hem, att man » hade julträd och gröt, skålar, sånger och mycket annat tråkigt ». Säkert var det skillnad mellan skandinavernas romarlif förr och då. Men ännu säkrare är, att Egron under tiden blifvit en gammal man. Georg Nordensvan.Från konstutställningen i Göteborg. IL
Stånden emellan, för att assimilera sina känslor och opinioner, kan få sträcka sig; samt dernäst hvad förhoppningar de skäligen kunna göra sig, i händelse af Ståndens likstämmighet, att Konungen skulle vilja emottaga den från alla grundlagsfoi mer oafhängiga, fristående adressen. Då nu, så vidt jag kunnat fatta, förslaget i sak blott innefattar ett och annat obetydligt, lätt rättadt misstag, och till redactionen är sådant, att jag, för min del, icke skulle tveka att underteckna det; så är derom ingenting vidare att för närvar, yttra. Och då jag hoppas ingen lärer vilja bestrida förenämnda Ståndens både enskilda och collectiva yttranderätt för alla de utomordentliga tilldragelser, som icke böra till den vanliga riksdagsroutinen; då jag ej allena in abstracto kan föreställa mig många sådana fall, utan lifligt erinra mig ett dylikt under sista riksdag, då spärrningen för choleran gjorde det till ett moraliskt, oemotståndeligt behof att få utgjuta sina tankar och känslor, utan all formel behandling, sådana de fullfärdiga lago inom allas bröst; då vidare II. Konungens s. k. throntal, (men sorni dess subjectiva form utan contrasignation, och utöfver den i Riksd.- Ordn. föreskrifna berättelsen om hvad sig i styrelsen tilldragit, icke är annat än den Höge Personens, icke den Constitutioneile Konungens), svårligen kan betraktas annorlunda, än såsom en extra tilldragelse, och derjemte ett uttryck af förutomnämnda moraliska behof, hvilket Monarken nu å sin sida tillfredsställt: så skulle det i min tanka vara oförenligt med alla sunda begrepp om allmänt menniskoväi de, och specielt om den aktning, som från Rikets alla landsorter församlade notabiliteter måste känna för sig sjelfva och tillika med skäl
Men skulle hon en gång, det Gud förbjude, arm och blödande, till räkenskap kalla de män, hvilka bortryckte de smycken, sorn prydde och skyddade hennes moder, de vapen, med hvilka hon under århundraden värnat vår frihet, sjelfständighet och ära, då skall det blifva mig, visserligen icke en tröst, — ty af jordisk tröst är jag då, med Guds hjelp, icke i behof, — men en anledning till ro i min graf, att åtminstone icke mitt namn skall sväfva öfver hennes bleknade läppar. En mängd ledamöter hördes härtill yttra bifall. Gr. von Schwerin, Adolf Henning: Jag anhåller att i R. o. Ad:ns prot. få nedlägga min reservation mot det vid sista plenum fattade beslut. Gr. Björnstjerna, Carl Magnus: I samma syftning som Gr. H. Hamilton, om än i mindre vackra ordalag, anhåller äfven jag att få nedlägga min reservation mot det vigtiga beslut, R. o. Ad. i förra plenum fattade. Jag gör det med den innerliga önskan, att mina betänkligheter må i framtiden befinnas ogrundade, och att de förhoppningar, man nu bygger på den nya R. O., må med det snaraste fullbordas. Hvad som är skedt, är skett. Som Stånd få vi icke längre verka. För oss, de besegrade, återstår dock ännu en pligt, den att alla uppriktigt sluta oss till sakernas nya ordning. Må vi, hvar och en elter sin förmåga, söka gripa in i händelsernas gång och leda dem, så vidt vi förmå, till ett godt och för fosterlandet lyckligt måll Måtte Sverska Adeln alltid finnas i främsta ledet, då det gäller att stödja konungamakten, att befordra upplysning, framåtskridande och laglig rätt, liksom jag vet, att den städse skall göra det, när fosterlandets frihet och ära så kräfva! — Göra vi det, skall ännu månget vackert blad skrifvas i Svenska Adelns historia; göra vi det, skola vi derigenom bäst visa, att denna Adel icke öfverlefvat sig sjelf, att den ännu var värdig den upphöjda plats, hvarifrån vi nu, gifve Gud i en lycklig stund, sjellve nedstigit. Frih.
”Seså seså, jag säger icke det hufvudet blir bra, det också, när alla tokiga griller fått respass.” ”Nå, jag får väl nu vara nöjd Adjö, goda tant Jag har haft otaligt många trefliga stunder här, men i dag tackar jag ändå för den aldra trefligaste!” ”Det förstås Farväl med dig nu!” Blenda sväfvade bort. Hela samtalet med den gamla frun försvann som en skugga, då ”solen” – det vill säga minnet af det föregående samtalet – åter blänkte upp. Hon smålog för sig sjelf, hon upprepade hvarje ord, som hennes älskare sagt henne, och framför allt kom hon ihåg att han häntydt på att det var hans nyss utståndna fruktan som gjorde en förlängd pröfning af hennes känslor nödig. ”Han skall icke vidare få anledning till någon fruktan! Sedan jag i morgon haft mitt sista samtal med baronen, vill jag icke ens se på någon karl, undantagandes min goda kusin Patrik.” Dagen hos Henriette var för Blenda så mycket angenämare, som hon fann att denna verkligen kunde vara ganska älskvärd och vänskaplig, då hon det ville. Men Henriette visade sig icke blott vänskaplig, hon röjde äfven en så innerlig och tillika intagande håg att bemäktiga sig Blendas hela förtroende, att det var fara värdt att denna förrådt alla sina hemligheter, derest icke kusin Jeans varning plötsligt återljudit för hennes öron. Ingenting skulle väl eljest hafva varit vår hjeltinna ljufvare än att rätt fullständigt ha fått gifva Henriette detta förtroende; men då det ej kunde låta sig göra, fick hennes nya vän i stället veta allt, som angick baronen. Och i utbyte berättade Henriette att hon, vid sin hemkomst, af Patrik erhållit den underrättelsen att han på morgonen haft ett besök, som angått Blenda. ”Gud i himlen, skulle grefven hafva ändrat sig och helt hastigt ” Men här hejdade hon sig, bleknande af förskräckelse öfver sin nya oförsigtighet. ”Hvilken grefve?” utbrast Henriette, genast fattande i ämnet. ”Har du en grefve också? Du har då haft ett helt dussin älskare!” ”Åh nej”, stammade Blenda, ”icke en gång ett halft!” ”Det skola vi räkna efter låt mig se
Låt dem leka vid bäcken och dö, innan morgonen kommer med sin kalla dager och sin grymma verklighet! Natten, drömmen, svärmeriet, de flämtande skuggorna, de blinkande stjernorna, det obestämda, obegränsade och sammanflödande, de ljufva villor, som födas i det dunklas sköte, o, hvad är solen med dess gyllene sken, dagen med dess klara föremål, dess kalla sanningar mot detta! Sorgbarn följde fader och moder. Den lilles ansigte glänste. En okänd makt rörde sig i hans barm och tvang honom sjunga för den lyssnande skogen. Men sången ljöd som en hviskning, och dess betydelse kände endast andarne, som sväfva genom natten. De kommo till kullen vid bäcken; han var ej långt från grottan. Erland och Singoalla satte sig vid kullens fot på gräsmattan, der de fordom setat; men leka, men plocka blommor kunde de ej; domnande hvilade de mot hvarandras skuldror; de kunde ej tala, endast sucka och känna hvarandras närvaro, halft vakande, halft drömmande. Men Sorgbarn satte sig vid bäckens rand, betraktande stjernorna, som speglade sig deruti, och sjöng för dem. Så skredo stunderna, och stjernorna, den ena efter den andra slocknade i vesterns töcken. Grå dimma blandade sig med mörkret; marken fuktades af arladagg. Då gick Sorgbarn till sin fader, lade sin hand på hans skuldra och sade till honom: – Natten lider. Stig upp och följ mig! Riddaren vaknade smärtsamt ur sin halfslummer; hans vilja var underdånig Sorgbarns; han måste lyda. Detta gjorde Sorgbarn, ty det var redan långt förbi midnatt, och den hemliga kraften, genom hvilken Sorgbarns själ beherrskade riddarens, började slappas. Det kände Sorgbarn af kyla och mattighet i sina lemmar. – Moder, sade han till Singoalla, – kom! Jag är matt och fryser. Vi måste skynda. – Säg farväl, o moder. Vi måste skynda, upprepade Sorgbarn ängsligt. Singoalla steg upp. – Farväl, hviskade hon till riddaren. – Nej, nej, sade riddar Erland; – här skola vi stanna evigt. Här är ljuft att vara.
– Ja, de säger att han va’ frisk och färdig som en nötkärne, och kunde lefvat i många Herrans år, och att han nu dödt af yttre våld; ljutit döden af hårda slag, eller bara af ett hårdt slag, men det med någonting hårdt, af jern eller så. Mor Ingrid kastade från sin mörka vrå en hemsk och dyster blick bort på Gunnars bössa, Gunnar gjorde detsamma, kolelden i spisen flammade just ånyo upp, och moders och sons blickar möttes i ett enda ögonkast, men skiljdes genast, och slogos ned hvar för sig. – Nå men hvad säger Olle? – frågade Lena. – Åh, han ä’ häktader, som j väl vet, och skriker och larmar och svär och bedyrar, och tar båd’ fan och Gud och alla englar och alla djeflar till vittne, att patron låg re’n stendöer när han kom, och att han blo’a ned sig för han va’ förveten och skulle titta på ’en, och att han tog sedelboka «bara för att gömma’n åt patron», och att han aldrig en gång visste att han hade den «satans fönsterkroken» i fickan, som hade lossnat och gått utaf då han hasade sig ned genom fönstret, och att han väl aldrig hade var’t så dummer och gått sjelfver och berättat om att patron låg döer, om han hade sla’et ihjel ’en sjelfver – och mycket mera dumt prat, som alls ingen tror på, för Olle har dräpt patron, det ä’ så säkert, som att två gånger två ä’ fyra, det ville jag våga min nacke på, så gerna som jag vill behålla den – lell. – Ack! man ska’ aldrig svära på annat, än hvad man sjelf gjort – sade Gunnar, med en ihålig, djup ton, och mera för sig sjelf än just till de andra. – Och der – tillade han, allt i samma ton – der kunde man hafva bevis kanske, att en lögnare alltid blir trodd om lögn, äfven om han någon gång talade sanning. – Amen! – sade mor Ingrid tyst. – Sanning! – inföll Bengt. – Tror du att den inmarige rackarn kan tala ett endaste ord sanning?
A f Upsala Hushållningssällskap erhöll väfskolan såsom ett erkännande för sin gagnande verksamhet o c h såsom en liten godtgörelse för de många frielever, s o m fått begagna undervisningen, under trenne år ett anslag af 200 kronor. För ett par år förlade fröken v. E. emellertid sin skola till Agersta, hennes faders,kammarjunkaren v o n Engeström, e g e n d o m i Jumkils socken, Upsala län, under hvilken tid h o n tillerkändes ett statsanslag af 500 kronor. Därefter återflyttades den till Upsala, där den fortgick till hösten 1893. T v ä n n e andra väfskolor hade dock därstädes under tiden blifvit öppnade, o c h s o m fröken v. E. ansåg, att trenne väfskolor ej kunde bära sig, nedlade hon för en tid sin verksamhet. Under en tillfällig vistelse i Västmanland gaf h o n under vintern 93 — 94 därstädes trenne väfkurser, o c h på begäran af för saken intresserade gåfvos äfven tvänne dylika kurser i Örebro under våren o c h s o m m a r e n 1894, af hvilka kurser omkr. 40 elever begagnade sig. Fri lokal erhölls därunder för skolan. Från I D U N 1899. — 4 — väfnåder » samt n a senast vid sommarens utställning i Örebro l:sta pris guldmedalj. För att än ytterligare sprida k ä n n e d o m i o c h o m denna gren af den textila konsten, utgaf fröken v. E. 1896 Praktisk Väf bok, tillägnad den idoga svenska kvinnan. Denna väfbok har i pressen erhållit de amplaste loford för sin praktiska o c h klara uppställning o c h för sitt enkla, lättfattliga o c h åskådliga innehåll, o c h g e n o m bref o c h uttalanden har förf. från flere håll erhållit tacksamma erkännanden för den nytta hennes väfbok medfört. B o k e n blef efter blott 2 / år utgången — upplagans storlek var 2,300 — o c h är andra upplagan nu tillgänglig i bokhandeln samt hos utgifvarinnan, hvarifrån den kan rekvireras.
Bes v.- och Oecon.- Utsl:s Betänkande JV:o 6. gen styrka, att densamma blifvit till bränvins-bränning obrukbar gjord, eller till annan person öfverlåten. Dä någon till liand la t sig nya eller förut brukade brännings-redskap och deni afliemtar eller afhemta låter, bär han, för att icke genom innehafvaodet af sådane redskaD, åtal och ansvar underkastas, derå taga forsedel af säljaren, samt, när bränvins-bränningen är förbjuden, tillika under transporten hafva berörde brännings-redskap behörigen förseglade, 26 §. Försegling skall sålunda verkställas, att allenast pannor med fast bröst, hattar, lösa pannebröst, pipor och slang eller andra afkylnings-redskap sättas ur stånd att nyttjas, så att egaren må kunna begagna de pannor, hvilka ej hafva fast bröst, till andra hushålls-förnödenheter. Om förseglingen å landet ege Konungens Befallningshafvande att antyda vederbörande Krono-Betjente, sorn bestämma tid och ställe dertill inom hvarje församling i förut utfärdade Kungörelser, likväl så, att försegling af inmurade pannor med fast bröit alltid för sig går på hvarje ställe, der de äro uppgifne att finnas. I släderne, hvarest nyssnämnde redskap, med undantag af inmurade pannor, böra i allmänt förvaringsrum insättas, vare detta allt Magistratens åliggande. Förseglingen skall ske med messingstråd, på det sätt, att densamma trädes uti borrade eller stampade fina hål, och sedan hopknytes genom en linneeller blångarnslapp, samt förseglas på båda ändarne med deras sigill, hvilka det blifvit anbefaldt att denna förrättning verkställa. 27 §. De personer, som, enligt 6 Art. 58 §., ega att, i afseende på bränvins-bränning, visitationer och beslag göra, vare berättigade, enär de, för Kongl.
Enligt kommitterades förslag lill bildandet af en fullständig pontonnier-bataljon. fordras ytterligare tre krigsbrygge-equipager med tillbehör, hvartdera uppgående till en kostnad af 60,000 rdr, eller tillsammans 180,000. En mgeniör-fält-park, eller train af verktyg och arbetsredskap med tillhörande fordon samt ridoch anspanns-persedlar uppsattes dr 1864 för medel, anvisade från krigsrust - 37 nings-kn ditivet. Denna park, tillräcklig för en arbetsstyrka af 2 till 3,000 man, allt efter beskaffenheten af de arbeten som skola utföras, kan tillsvidare anses motsvara arméens behof. Fält-artilleri. f8.31 års materiel bestod af 16 batterier på 8 kanoner eller tillsammans Sedermera blefvo förfärdigade efter samma modell 3 reserv-batterier, äfven af 8 kanoner 40 tillsammans 2! batterier med ... 168 kanoner. Till alla dessa batterier finnes fullständig lavettage med förställare och öfriga fordon samt ridoch anspannspersedlar utom för ett af reserv-batterierna. Dessutom finnes i förråden materiel af Helays och Cardells konstruktioner, af hvilken dock materiel till 2 ne batterier varit använd för fotbatterierna i Landskrona och Helsingborg. Kommitterade hafva i fråga om artilleriets organisation föreslagit, att fält-artilleriet borde bestå af 33 batterier med 6 kanoner hvartdera, eller 198 kanoner af fullt tidsenlig beskaffenhet. Nya refflade kanoner, afsedda att inläggas i lavetterna till 1831 års materiel, hafva under loppet af detta och förra året blifvit förfärdigade: nemligen 3.24 tums 42 st. 2sn » 66 108 st.; och erfordras ytterligare till den befintliga materielen: 3.24 tums 38 st 2.S« » 22 60 168 st. Vid senaste riksdag beviljade Rikets Ständer anslag till anskaffning af 3:ne refflade batterier af 8 kanoner hvartdera, eller 24 kanoner med lavetter, förställare och öfrige fordon samt ridoch anspannspersedlar