Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvaraf ock redan är klart, att Gud visserligen så till vida, som han innebor i Naturen, är sjelf Naturkraft: men äfven, att han, såframt man vid detta ord tänker sig endast det vanligtvis dervid tänkta, är något oändligen mer. Ett Maximum, som vore det största i blott egenskap af Lif, Orsak, Verkan, Rörelse, vore väl ett Maximum, – men icke ett Optimum Maximum; och det är just detta, som – enligt hvad snart vidare skall visas – den innersta och högsta varelsen är. I annat fall skulle vårt verldsallt vara Nutus, men utan Numen; gudoms-yttring, men utan gudom: – en påtaglig orimlighet, till hvilken endast den oäkta eller ofullgångna Naturalismen är skyldig. En i allo vigtig omständighet är, att hvarje sak, på ju fjermare håll vi känna den eller ju mindre vi af den känna, blifver för oss desto idealare, eller desto mer en blott idea. Ty detta, i förening med det sväfvande skick, hvari de oss omgifvande föremålens verld först frambryter för vår förnimmelse, – eller före all närmare urskillning, all på nogare vis jemnförande och bestämmande pröfning, – förklarar möjligheten af de många stora (och eljest förunderliga) villfarelser, åt hvilka flertalet af menniskor, ja till och med af de förnämsta tänkare, i alla tider varit hängifvet. Lifvets Hela tvingar sig på – eller in uti – vårt sinnes förnimmande känsla med en oundviklig nödvändighet, med all sin verklighets makt, i ett chaotiskt hvimmel af tillvarelse, gestalter, intryck, hvilket dock af vår eftersinnande besinning mer och mer uppdagas såsom ett helt af idel individuerade bestämdheter; hvadan vi omsider kunna uppnå den ursprungliga all-känslans och all-aningens förvandling till en all-skådning, i och för hvilken tingens alla verkliga förhållanden äro synliga.
Jag har trott, med att låta den gå genom så värdiga och helgade händer, att undvika både det Supplicativa, som jag ej älskar, och det Bullrande, som jag hatar; helst nu, då lättsinnigheten snart skall finna buller i hvarje tyst suck för Lagen och Friheten. Om ett så sannt och oskyldigt sätt att gifva sin Konung ett offer af sitt snille eller af sin dygd, ej kan antagas: så gifves här ej något, som är värdigt; så vill jag gå, tiga, och blanda mina tårar med mina Medborgares”. På hans inlaga genmältes: ”Resolution. Som innehållet af denna ansökning är af den beskaffenhet, att den ej tillhör Kongl. Collegii åtgärd, kunde Kongl. Collegium sig dermed ej befatta; hvilket skulle Sökanden, genom påskrift å ansökningen, till svar meddelas. Ut Supra. På befallning Jac. Forsslund”104. – Men Thorild gick ej att tiga och gråta. Han hade vid riksdagens början färdigt ett nytt Memorial: rigtadt allmänneligen ”till Folket”, men enkannerligen ”till Ridderskapet och Adeln”; såsom varande, genom samfunds-ställning och bildning, folkets upphöjdaste representanter. Här uppmanade han de ”ädle Riddarne och Herrarne”, att sjelfve taga saken i besinnande, och frambära den föregående tänkskriften inför Konungens ögon. – Dock: äfven Riddersmännen funno ej lämpligt, att mottaga Thorilds skrifvelse på det vis han hade önskat; eller annorlunda, än som ett meddelande från enskild person till andra enskilda. I sådan egenskap circulerade de bägge Memorialerna, handskrifna. Ett dylikt exemplar banade sig väg jemväl till Konungen. Men dervid förblef det. Gustaf förtjustes: i vältalighet var han en säker kännare; och någonting mera vältaligt hade han knappast läst. Åtminstone ej på Svenska. Han njöt det såsom en poetiskt-republikansk snillelek, ett politiskt vitterhets-stycke och glänsande fantasi-spel, hvars verkställbarhet likväl allraminst nu kunde komma i fråga.
Obligationernas valörer, hvilka skola utsättas i både Riksdaler Riksmynt och Silfver Specie, bestämmas af Fullmäktige i Riksgälds-kontoret; dock får någon 62 Exp editions11Isko tlets Förslag till mulerd. Skrifvelse N:v 189. obligation icke utfärdas å lägre belopp, än Etthundra Riksdaler Riksmynt eller Tjugufem Riksdaler silfverspecie. 6:0. Till ränteliqvider för dessa obligationer och kapitalets amortering anvisas samt uppföres å den stat, som af Rikets Ständer vid hvarje riksdag varder för Riksgälds-kontoret utfärdad, ett, i öfverensstämmelse med Regeringsformens 66 § utgående årligt anslag, till belopp af 5J procent å den summa, som, enligt Rikets Ständers beslut, skall upplåna?; kommande detta anslag att fortfarande och med oförminskadt belopp årligen utgå ända lill dess hela lånet blifvit i stadgad ordning belaldt. 7:o. Det årliga ränteoch amorteringsanslaget bör ingå lill en särskild redovisad liqvidationseller amorteringsfond, hvars behållning skall för det med dessa medel afsedda ändamål allt framgent, oförryckt, tillhandahållas och användas, så att ränleliqviderna, vid derför bestämda terminer, varda ovilkorligen fullgjorda samt lånets återbetalning i föreskrifven ordning verkställd. De till nämnda fond influtna medel höra, såvidt ske kan och sagde liqvider medgifva, städse på säkert och äudamälseuligt sätt göras räntebärande. 8.0. Lånets amortering bör alltid ske genom uppköp af för detsamma utgifna obligationer, då dessas allmänt gångbara värde understiger del i dem föreskrifna kapitalbelopp (eller pari); men i annat läll, och derest tillfälle sig icke erbjuder alt under hand infria obligationerna, bör amorteringen verkställas genom utiottning af det antal obligationer utaf de särskilda serierna, som anses böra inlösas. Sålunda utlottade obligationer förfalla till betalning sex månader efter verkställd utiottning. 9:o.
Det måtte vara klart, att vilja Ständerne erhålla en försvarsplan från K. M., så måste också K. M. hafva fria händer att bestämma hvilka delar af armeen skola tjenstgöra till häst eller lill löt, 654 Den 26 September. Ii vilka som skola stullas på vacance, och hvilka böra ersattas genom conscription, med flera detaljer, som måste öfverlämnäs till K. M. vid det helas ordnande. Jag tillstyrker afslag å förevar, betänkande. Gr. Mörner: Frih. Sprengtporten har visserligen rätt anmärkt, att Småland i allmänhet torde vara mindre lämpligt för hästafvel!)och att man endast med mycken möda kan der få köpa remonter. Detta är ett förhållande, som är väl kändt; men jag tror å andra sidan, att då vacance-afgiften skulle uppgå till värdet af 3,5oo t:r säd, så vore det för provinsen högst menligt, 0111 en så betydande summa skulle derifrån utgå, helst man icke kan förutsätta, att denna summa skulle på något annat sätt komma orten till godo, och jag upprepar hvad jag förut yttrat, att då provinsen är fattig oell har brist på spanmål, så ligger deruti ett skäl, hvarföre jag skulle önska att reg:tet icke fick sitta af, ulan att det åtminstone finge bero på rusthållarnes fria vilja. Beträffande Gr. von Plåtens yttrande, att derom icke behöfdes något stadgande, emedan det vore gifvet att de skulle höras, så är det möjligt att sådant kommeattske; racn då i Utskms betänk, helt enkelt framställes, att K. M. måtte tillåta att de skola afsitta, så har jag åtminstone ansett högst obestämdt, huruvida meningen kan vara att de verkligen böra höras, hvilket jag anser vara deras ovillkorliga lätt. Gr. Horn, Claes Fredr.: En värd talare har yttrat, alt det vore ett oförstånd af StatsUtsk. att tillstyrka något partiell tillgörande i Sveriges försvarsplan.
Det är farligt att komma dit upp för den, som ej är född där.» »Han måste göra sig hård för att samla. Han låtsar det först; sedan blir det en vana.» »Han måste vara hård både mot sig själf och andra,» fortsätter Gösta; »det är svårt att samla. Han måste tåla hat och förakt, han måste frysa och svälta och förhärda sitt hjärta: det är nästan, som om han glömde, hvarför han började spara.» Broby-prästen såg skyggt på honom. Han undrade, om Gösta satt där och gjorde narr af honom. Men Gösta var bara ifver och allvar. Det var, som om han talade sin egen sak. »Det har gått så med mig,» säger den gamle stilla. »Men Gud skyddar honom,» infaller Gösta. »Han uppväcker hos honom hans ungdoms tankar, när han samlat nog. Han ger prästen ett tecken, när Guds folk behöfver honom.» »Men om prästen ej lyder tecknet, Gösta Berling?» »Han kan ej motstå det,» säger Gösta och småler gladt. »Han lockas så ljufligt af tanken på de varma hyddorna, som han skall hjälpa de fattige att bygga.» Prästen ser ned på de små byggnader han suttit och uppfört af skamhögens stickor. Ju längre han talar med Gösta, ju mer blir han öfvertygad om, att han har rätt. Han hade alltid haft denna tanke på att göra godt en gång, då han fått nog. Han hakar sig fast vid detta: naturligtvis hade han haft denna tanke. »Hvarför bygger han då aldrig upp hyddorna?» frågar han skyggt. »Han blyges. Mången kunde tro, att han af fruktan för folket gjorde, hvad han alltid ämnat göra.» »Han kan ej tåla att bli tvingad, så är det.» »Han kan dock hjälpa i löndom. Det behöfs mycken hjälp i år. Han kan skaffa sig någon, som utdelar hans gåfvor. Jag förstår meningen med alltsammans,» utbrister Gösta, och hans ögon stråla. »I år skola tusenden få sitt bröd af den, som de öfverhölja med förbannelser.» »Så skall det bli, Gösta.» Det kom ett rus öfver dessa två, som så litet kunnat fylla det kall de valt sig.
Häruti instämde Stats-rådets öfrige ledamöter; Och behagade Kongl. Majit i Nåder bifalla hrad sålunda hemställdt blifvit, samt befallde, att Nådig Proposition i ämnet skulle, i öfverensstämmelse med dertill uppsatt förslag, hvilket finnes protokollet bilagdt, under denna dag till Rikets Ständer expedieras. Ex Protocollo Carl von Schants. STOCKHOLM, f. d. Schultze'* Boktryckeri, 1854. Innehål ls~Förtec k nius: öfver Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse och Propositioner lill Pikets Ständer, åren i 855—1854. Proposition, angående Stats-verkets tillstånd och behof. 2. dito om upphörande af den åtskilliga hemman åliggande skyldig het, att utgöra dagsverken in natura till kungsgårdar och andra kron o-lägenheter. 3. dito angående anslag till erforderliga ersättningar för beredande af rättelse uti salpeter-hjelpens beräkning inom Kalmar, Kronobergs och Jönköpings län. 4- dito angående statens medverkan för anläggande af jernvägar i landet. 5. dito angående anslag till ombyggnad af Nockeby bro. *»■ dito i fråga om förmedling af räntan för lägenheter å förra krö no-parken Strandskogen på Oland. 7. Skrifvelse, om inbetalning till Pikets Ständers Piksgälds-kontor, af en mot köpe-skillingen för f. d. Hofbageri-egendomen i Stockholm svärande summa af Mynt-verkets tillgångar. 8. Proposition, om de uti ordinarie räntan ingående persedlars omsätt ning och förenkling. 2 N:o 9. Proposition, angående nedsättning i koppar-räntan a tillverkningarne vid Stora Koppar-berget, m. m. 10. Skrifvelse, angående ordnande af kredit-väsendet och låne-anstalterne i riket. 11.
Hörom syster om syster: » H v e m som verkligen kände Sophie Knorring, måste tillerkänna h e n n e, ett utmärkande drag af sann naturlighet, mer än mängden hatande all affektation; detta drag genomgår allt hvad hon skref, hvilket skedde så fort, att det syntes nära nog vara minutens ingifvelse, naturligtvis icke utan plan, men utan öfverlagd tendens; hon skref således icke för att måla lifvet, » la haide volée », eller af saknad efter denna krets, som det antydes * *), utan hon skref hvad hon tänkte och kände, förlade scenen där hon tyckte sig hemmastadd, » där slumpen ställt dess v a g g a », d. v. s. i familjelifvet på landet — hemmet var henne mer än för de flesta kärt — utan beräkning till hvad samhällsklass detta hörde. Sant är att hon tänkte som vår glade författare: » Aristokrater äro vi alla — hvar och en på sitt sätt. » Med dessa enkla rader ha vi ej haft annat syfte än att väcka till lif minnet af en bland Sveriges ädlaste och mest originella författarepersonligheter. Må vi tillsvidare hoppas att Eichorns ord skola gå i uppfyllelse: » Det är emellertid ganska m ö j - ligt, att hennes träffande skildringar. med sin trogna och likväl eleganta hållning, sin fina psykologiska iakttagelse och flytande behagliga stil ännu en gång skola komma till heders. » Och må vi, svenska kvinnor och män, lägga på hjärtat, att de sista tryckta orden af Sofia Margareta von Knorring l y d a: » Borta är bra, men hemma är bäst. » K. B. *) Den enda af systrarna, som Sofia Zelow invigde i sitt skriftställen under barnaåren. * *) I fru Carléns minnesruna. * Några öfverblifna exemplar finnas ännu att tillgå å Iduns expedition af BARNGARDEROBEN för innevarande år. Mot insändande af 2 k r. i postanvisning erhållas. alla de under året utkomna numren, äfvensom de återstående till årets slut. Iduns Expedition. IDUN] «r&gt;7 Från Iduns läsekrets. Bref pr omgående!
Den, som vill, att Rikets Ständer skola, för sin del, i enlighet med Borgareoch Bonde-Ståndens beslut, antaga en författning, angående oäkt8 barns arfsrätt, aT följande innehåll: »Med ändring af hvad i 8 Kap. 7 § Ärfda-Balken finnes stadgadt derom, att barn, som äro silade i lönskaläge utan äktenskapslofven, eller i hordom, eller i förbudna leder, ej må taga annat arf än efter egna barn och bröstarfvingar, förordnas, att oäkta barn jemväl må taga arf efter sin moder lika med äkta barn,» röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, anses Rikets Ständer hafva antagit: 1:sta alternativet: Ridderskapet och Adelns beslut; 2:dra alternativet: Preste-Ståndets beslut. Stockholm den 12 November 1863. Ank. till Exp.-Utsk. den 12 Nov. 1863, Ll. 1 e. m. Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar och Riks-Ståndens skiljaktiga beslut vid förehafvande af Utskottets Betänkande N:o 68, om närmare bestämmelse af sättet att vinna inteckning för nyttjanderätt till fast egendom.
De måste likväl göra denna vandring flere gånger, under det elden allt mera utbredde sig i skogsparken. Slutligen, sedan alla saker blifvit räddade, leddes hästarna, dels vadande, dels simmande mellan klipporna, utmed spången i säkerhet. Thorsten hade ifrigt deltagit i arbetet. Han ledde den sista hästen och före honom gick Bolla. Då blef han hastigt uppmärksam på ett eget läte. Det var en björnhona med trenne ungar, som, uppskrämd och förjagad af skogselden, visade sig vid stranden för att också söka sin och de sinas räddning. Det är vid sådana förfärliga natur-uppträden, som en skogseld, liksom sjelfva villdjuren förlorade sin vildhet och sitt mod. De nalkas menniskorna med ångest, erkännande dem för högre väsenden och hos dem sökande sin tillflygt. Den uppskrämda björninnan, som förmodligen också varit van att förut begagna spången, skyndade sig nu till densamma utan att frukta menniskorna, som förut intagit den. Hennes ungar voro så späda, att hon bar en i munnen, såsom hundar pläga göra, samt dessutom en i hvardera ramen. Det var något rörande i hennes moders-kärlek men tillika fruktansvärdt i den skyndsamhet, hvarmed hon nalkades på den trånga och farliga stigen öfver vattnet. Thorstens bössa var på andra stranden, så att han var försvarslös. Hastigt fattade honom Bolla i armen. "Fort", ropade hon: "hoppa upp på hästen och rid ut ifrån spången. Björninnan är farlig att komma nära." "Än du då, flicka?" svarade Thorsten, i det han hastigt kastade armen om hennes lif och, innan hon hunnit göra motstånd, lyftade henne från bryggan på hästen. Han kastade i ögonblicket tygeln till henne, och hästen, liksom af instinct, skyndade bort ifrån bryggan. Thorsten vände sig emot björnhonan, som gående på bakfötterna, framilade på de ojemna stockarna. Hon var några få famnar ifrån honom, och han beslöt att hoppa i vattnet, för att simmande undkomma henne. Han hade knappt verkställt detta beslut förrän ett skott lossades. Det var Anders, som fattat Thorstens bössa.
På Borgare Ståndets vägnar TI. Schwan, h. t. Taljnan, 3032 Den li Juli. af inga handlingar kunnat utrönas, att disponent ten af detta Verk blifvit tillagd någon ägande rätt, utan endast dispositions rätten deraf upplåten, hafva Riksens Ständer ej funnit något hinder att hos Eders Kongl. Majit i underdånighet anhålla, det Nådig befallning matte till Kammar* och Bergs Collegierna afgå, att ofördröjligen vidtaga anstalter till Verkets nedläggande, samt de dessutom förunnade förläningars, friheters och förmoners indragande till Eders Kongl. Majit och Kroqan , dock att derunder icke ina inbe. gripas de extra tjenstbarheter , hvilka Allmogen till bruket utgjort, och hvarifrån den vid Verkets nedläggning bör njuta befrielse. Fpr öfrigt hafva dock Riksens Ständer beslutit, att det må vara den nu varande disponenten obetaget, att, orri han på egen kostnad, och utan allt understöd af Kronan och det allmänna vill, med egna medel grufve-arbetet fortsätta, likväl på sådana vilkor, som med Författningarna om Bruks-och Bergs handteringen instämma. Riksens Ständer framhärda med djup undersåtlig vördnad , trohet och nit Stormägtigste Allernådigste Konung l Eders Kongl. Maj:ts underdanigsté , tropligtlgste tjenare och undersåter Rå Ridd. och Adelns På Prest-Ståndets vägnar vägnar Carl Mörner, J. A. Lindblom, h. t. Landtm. n. v. Talman. På Den 11 Juli. I023 På Borgare Ståndets vägnar H. Schwan , h, t. Talman. På Bonde Ståndets vägnar Lars Olsson, n. V. Talman. Uppläst der, n Juli. Stormägtigste ASlemadigste Konung! Till underdånigt svar å Eders Kongl. Maj:ts Nådiga remiss till Stats-TJtskottet, under den 31 sistl.
Dä tiden är långt framskriden och E. o. Ad. tyckes vara mangrannt församlade, vågar jag hos Hr Gr. o. Landtm, anhålla om propos. derå, att med afbrott af föredragningen utaf förenämnde Bevilln:sUtsk:s Betänk., StatsUtsk:s ifrågavar:de Utlåt, måtte först få föredragas. Frilj. Cederström, Budolf: Jag instämmer till alla delar i den hemställan Erih. af Ugglas gjort, samt ber att till styrka för 461 Den 28 Mars f. m. hans förslag få nämna, att då StatsUtsk. trott sig icke kunna förutsätta, att tryckningen och utdelningen af K. M:s Propos. med öfrige dertill hörande handlingar skulle medhinnas till föredragningen af detta ärende, samt äfven förutsagt detta i sitt Utlåt., så är dock förhållandet, att dessa handlingar redan finnas färdiga och sedan trenne dagar hafva funnits i Kansliet till utdelning. Då således enhvar haft tillräckligt rådrum att af innehållet inhämta fullständig kännedom, föranledes jag så mycket mera till den förhoppning, att E. o. Ad. genast måtte företaga det angelägna ärendet till pröfning. Hr Gr. o. Landtm, framställde, att Frih. Ugglas föreslagit, att StatsUtskis Utlåt. N:o 48 måtte nu föredragas framför BevillmsUtsk:s Betänk. N:o 5, hvilket, såsom ännu icke till fullo behandladt i sista plenum, blifvit i dag upfördt på föredragnings-listan framför StatsUtsk:s nämnde Utlåt., samt hemställde derjemte om E. o. Ad. dertill behagade lemna sitt bifall. Eopades Ja. Till följd häraf föredrogs nu StatsUtskis d. 26 denne3 på bordet lagda Utlåt. N:o 48, i anledn. af K. Propos., ang:de en med Danmark afslutad traktat om uphörande af Oresundska Tullen m. m.; och blef detta Utlåt, af R. o. Ad. bifallet; hvarefter prot.-utdrag om detta beslut genast justerades.
Sedan 4*> 42» 4^ och 44 §§•> i Rid darbusOrdningen blifvit uppläste, börjades voteringen klockan 12 på dagen, och befunnos, vid voteringens slut, sedan en voteringssedel blifvit undantagen och förseglad, samt de öfrige voteringssedlarne öppnade, ros terne hafva utfallit, som följer: Ja — 152. Nej — i4* I följd hvaraf, och sedan det öfver voteringen serskilt förde protocoll blifvit uppläst, Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken förklarade, att Stats-och EkonomiUtskottens ofvanberörde Utlåtande således blifvit af Ridderskapet och Adeln bifallit. Höglofl. Ridderskapet och Adeln åtskiljdes kl. en quart till 2 eftermiddagen. In fidem Protocolli, O. J. Lagerheim. Den 3o Junii f. m i63 Serskildt Protocoll hållet uti Högloft. Ridderskapets och Adelns Plenum f. m. den 3o Junii 182g. Riddarhus-Secreteraren, Kammarherren Lagerheim uppstod från sin plats såsom Protocollsförande och afträdde, hvarefter undertecknad emottog Protocollsföringen; då, under pröfning af RiddarhusUtskottets den 26 sistlidne Maji aflåtne, och den g dennes e. m. på bordet lagde Memorial, i anledning af RiddarhusDireclionens Riksdagsberältelse, angående Riddarhusärenderne, samt verksläld granskning af samma ärenders förvaltning sedan sista Riksdag m. m. nu i ordning förekom. Hvaruti PdddarhusUtskottet ansett de af Utskottet uppffne omständigheter , hvilka med några fä veckor utöfver den stadgade tiden fördröjt af slutandet af tryckningen utaf Ridderskapets och Adelns Protocoll vid sista Riksdag, för RiddarhusSecreteraren innefatta fullt giltiga förhinder, samt hemställt, om icke Ridderskapet och Adeln skulle finna för godt, att uti detta yttrande instämma. Herr Cederschjöld, Pehr Gustaf:
Strs sammanträde på rikssalen; altså har Utsk. trott vid ofvannämnde stadgande det tillägg böra fogas, att Ridd.directm bör, efter andra anteckningens slut, för en fortsatt utdelning af polletter sammanträda en half timma före hvarje hos R. o. Ad., innan riksdagens öppnande å rikssalen, inträffande plenum, till och med det, som alltid äger rum dagen före plenum plenorum. Och emedan 11. o. Adrs matrikel således, flera dagar igo Den 5 Juni e. m. innan bankmäns valet, enl. 18 §. Ridd.Ordn., inträffar, kan tryckas och blifva för Ståndets ledamöter tillgänglig, anser XJtsk. det af Hr Aminoff åsyftade ändamål med bänkm:svalens uppskof till tredje dagen efter sista anteckningen derigenom vara vunnet och något särskildt stadgande derom således ej erfordras. Beträffande derefter samma ledamots förslag, att electorsvalet ej må ske förrän 3 dagar efter bänkmtsvalet, så, enär sådant skulle alltför mycket fördröja Utsktns organisation, hvilken, enligt det af samtliga PiksSt. vid innevarande riksdag gillade förslag till andril g i. 28 §. Riksd.Ordn., bör vara verkställd inom tolf dagar efter riksdagens början, samt den omständighet, att bänkmännen sammanträda genast, eller omedelbart efter sitt utväljande, för att utse electorer, torde, i Utsk:s tanka, säkrare än ett uppskof bereda det af motionären åsyftade föremål af gemensam och oberoende öfverläggning rör:de valen, har Utsk. ansett sig böra detta Hr Aminoff» förslag afstyrka. Hr Frih. Hermelin och Gr. Gyldenstolpe hafva i denna punkt varit af olika tanka. Hr Gr. Cronhjelm, Otto Aug., har gjort framställning om afskaffande af andra uppropet vid voteringar och val hos R. o. Ad., hvilket uti 3i §. Ridd.Ordn. nu befintliga stadgande förments icke vara i öfverensstämmelse med 53 §.
När så icke skett, så kan jag icke annat än tillstyrka antagandet af Utsk:s betänk., d. v. s. att med bibehållande af nämnde författning låta frågan förfalla. Gr. Sparre, Erik: Man bar sagt att det vore skäl att låta frågan förfalla derföre, att ytterligare föreskrifter ej behöfvas, eller derföre att de föreslagna föreskrifterna ej behöfvas, eller derföre att de föreslagna ej äro tillräckliga. Hvad det första af dessa skäl angår, så får jag erinra om de beständiga tvister och den ständiga split, som vanligen råda emellan församlingarne och deras själasörjare. Jag erinrar om att 7 särskilda motioner hafva inom BondeSt. blifvit väckta i denna fråga. Månne det bevisar nog för behofvet af en förklaring? Jag vill gå än längre. Jag skall visa, att denna tvist är 200 år gammal. Månne det ej bevisar, att en förklaring behöfves? Min mening är ej att fråntaga presterskapet deras rättigheter i förevarrde fall; ty jag anser att hvarje samhällsmedlen bör skyddas till sin rätt, och så är min mening äfven här; men då lagens stadganden äro otydliga, tillhör det lagstiftaren att genom förklaringar nogare bestämma dem på ett sätt som öfverensstämmer med lagens anda och mening. För att erhålla sådana nogare bestämmelser, hafva vi ingen annan utväg än att gå tillbaka till de gamla lagarne för att se om den förklaring, som jag föreslagit, är riklig. Det ifrågavande stadgandet i 1734 års lag grundar sig på våra aldra äldsta lagar. Jag vill söka följa det på spåren. Redan i Up* landslagens kyrkobalk, 2:dra flocken stadgas: ”Nu aghu bönder hus a kerkiubol föra. Thet är 7 laga hus. Sidan prestens hus äro wäl boin, tha skal presten at basin göma, at ther ej af vanräkt fondaervis och boa läka a husum och dör före göra. Ok allt thet han ma them boa eller bättra, gore thet a sin egin kost. Tha än busin torfae mykin bondthvith, tha skulu bönder bonathin tilföra och kost föreholda och kusin upbyggice.