Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
— Jag får då förklara, det jag, lika med Utskottet, inser de brister, som för närvarande vidlåda ofvannämnde lagrum; men jag kan deremot icke instämma i det af Utskottet uppgjorda förslag till deras förbättrande, hvarken sådant det lyder uti förra Betänkandet, eller med de ändringar och jemkningar deri, som nu af Utskottet blifvit beslutade. — För mitt Bil. t. Lag-Utskottets Utlåtande N-.o 103. 25 omdöme framställer det sig såsom dels orättvist, dels ock, för vissa fall, i verkställigheten omöjligt, att antaga taxeringsvärdet till grund för delningen emellan flere fastigheter af en i dem alla gemensamt intecknad fordran. Erfarenheten har icke sällan ådagalagt, huruledes den väsendtligaste olikhet uti hemmans eller andra fastigheters uppskattningsvärden eger rum, Olägenheten deraf är för den gemensamma egaren ingen, enär hans förlust genom högre bevillning å den sämre fastigheten ersättes genom fördelen af ett ringare taxeringsbelopp å den bättre Men denna olägenhet, som aldrig lärer kunna afhjelpas, visar sig af desto eftertänkligare beskaffenhet, när man, vid tillfälle af endera fastighetens försäljning, eller af den sämre lägenhetens serskilda intecknande, vill lag. ga taxeringsvärdet till grund för en fördelning fastigheterne emellan af den gäld, hvarföre de gemensamt häfta. Det skulle nemligen då kunna hända, att, i följd af just detta taxeringsvärde, den sämre lägenheten finge af den gemensamma skulden så stor del på sin lott, att all säkerhet för den serskilda gravationen ginge förlorad, i stället att denna säkerhet före delningen varit fullt tillräcklig, Eör en oredlig gäldenär skulle detta jemväl bereda ett lämpligt tillfälle till bedrägeri, ty, i händelse han t. ex, egde flere samfäldt intecknade hemman af olika 26 Bil. t. Lag-Utskottets Utlåtande N.-a 103, godhet, men med Ilka taxeringsvärde, behöfde han blott sälja de bättre, men ligt taxerade hemmanen, för att undandraga dem den större ansvarighet, hvarföre de uti hans hand ostrirligt häftade.
Stånds beslut att återremittera frågan, fann IJtsk:t sig böra frånträda sin förra åsigt och vidtaga en annan utväg, hvilken jag för min del icke kan finna riktig. I motionen yttras nemi.: »För mig, äfvensom för flera rättslärde och prester, har tvifvel uppstått 60 Dea 19 Augusti. om hvad som följa bör, sedan förberörde varningar och skillnad på ett år fruktlöst aflupit. Kan meningen månne vara, att makarne skola derefter opåtaldt lemnäs åt sitt ömsesidiga hat med ty åtföljande husliga elände och okristliga exempel för barn och samhällsmedlemmar; eller må domaren på endera makans anmälan och efter den andras hörande, döma till skillnad i deras äktenskap; eller bör frågan derom, enligt K. Förordningen den 27 April 1860, till K. M:s Nåd. afgörande öfverlemnas?» Svaret på denna fråga borde helt enkelt hafva varit: »Ja, saken bör öfverlemnas till K. M.»; och icke ett ord vidare. Skulle motioner, föranledda af okunnighet om gällande lagar, kunna föranleda till någon annan åtgärd än en upplysning om det begångna misstaget, kunde det leda till de orimligaste följder. Jag föreställer mig t. ex. att någon trodde, att den gamla testamentslagen ännu gällde, och väckte en motion om en lagförändring, hvarigenom det blefve tillåtet alt bortgifva arfvejord likasom aflingejord. Skulle det vara rimligt, om Utsk:t deraf toge sig anledning att föreslå en förändring i testamentslagarne? Jag tror således att det prejudikat, söm skulle vinnas genom ett bifall till Lag-Utsk:t Betänk., skulle vara ganska vådligt genom den makt det gaf Utsk:t att vid en motion inventera anledningar att väcka frågor och framställa förslag till lagförändringar, som aldrig blifvit i grundlagsenlig ordning påyrkade. Detta om det formella af saken. I afseende å det uti Belänk:t framställda lagförslag hyser jag äfven ganska stora betänkligheter deremot, till följd af den beqväma utväg det skulle gifva lättsinniga personer att upplösa ett äktenskap, som icke längre vore dem behagligt.
Som emedlertid, efter hvad här ofvan är vordet anmärkt, vinsten för 1847 grundar sig på en ungefärlig beräkning, hvilken möjligen kan angifva beloppet till eirka 10,000 r:dr mera, än det i sjelfva verket kommer att utgöra, enär räntefordran och ränteskuld icke ännu kunnat fullständigt före årets bokslut utrönas, har Utskottet ansett sig böra antaga den behållna vinsten vid nämnde års slut till 2,862,000 r:dr. Sedan Utskottet sålunda uppgifvit ungefärliga beloppet af bankovinsten, tillhör det Utskottet att yttra sig, om och huruvida någon del deraf för bankens konsoliderande erfordras; i hvilket afseende Utskottet får anföra, att, då bankens metalliska kassa numera vunnit den tillökning, att nämnde kassa genom begagnande af ändamålsenliga utvägar, enligt Utskottets öfvertygelse, bör kunna motstå äfven de starkaste påkänningar; då banken jemte omförmälda tillgång, men utan beräkning af ofvanberörda vinstmedel, utöfver skulderna eger ett kapital-öfverskott af tio millioner r:dr, hvilket, enligt lagen för Rikets Ständers Bank af den 1 Mars 1830, jemförd med Kongl. Maj:ts nådiga kungörelse den 19 Augusti 1845, skall vid oförminskadt belopp bibehållas, genom ersättning från årets vinst af möjligen inträffande kapitalförminskning; varande dels i nyssnämnda kapital-öfverskott och dels uti ifrågavarande vinstmedel inbegripen en summa af öfver sex millioner riksdaler räntebärande obligationer, af hvilka en del äro ställda å sådant myntslag, att de, i händelse af behof, kunna till silfver förvandlas, samt de öfriga, äfven under en ofördelaktig konjunktur, kunna realiseras och såmedelst förminska bankens utelöpande sedlar; dåde på utsökning beroende fordringar, som bland tillgångarne öro inberäknade, fullt motsvaras af sådana bankens skulder, hvilka aldrig komma att utfordras, nemligen för komna bankosedlar och obligationer, samt då banken följaktligen för den sedeloch depositionsskuld, för hvilken den är eller, enligt nu gällande föreskrifter, kan blifva ansvarig, ocb som uppgår till något öfver 42 millioner r:dr, har metallisk valuta, motsvarande 22 millioner r:dr, och för öfrige 20 millioner eger fordringar, hvilka kunna beräknas till nära 33 millioner r:dr; så och med förutsättning, att någon anvisning på förhand icke sker å den vinst, som under innevarande år och de följande åren intill nästa riksdag kommer att till banken inflyta, får Utskottet för Rikets ITöglofl.
Skrif v. N:o 67. ändrad, förment, det nödvändigheten att söka och erhålla Konungens tillåtelse skall tjena att vårda åldriga tänkesätt, som bevara sedligheten hos unga personer, hvilka, i följd af slägtförhållanden, lefva med större förtrolighet tillsammans; men man synes härvid hafva förgätit, att den tid är försvunnen, då menniskobud troddes ega förmåga att göra det i sig sjelft osedliga sedligt, och att de åberopade åldriga tänkesätten, iemningar frän en lagstiftning, hvilken ansåg äktenskaps-förbindelser emellan syskonbarn stridande mot religionen, ieke mera finnas till, sedan snart ett sekels erfarenhet, att Konungen aldrig vägrat den erforderliga tillåtelsen, vant allmänheten att betragta ingåendet af dylika äktenskaps-förbindelser, ej blott såsom vilkorligen lofgifvet, utan, snart sagd t, såsom en medborgerlig rättighet, endast förbunden med iakttagande af en formalitet. I sammanhang härmed är väl, å samma sida, påstådt, att, då Konungens tillåtelse ej skulle kunna sökas, utan att de sökande förete bevis om ordentligt uppförande, fruktan att ej förmå uppfylla detta förmenta vilkor för oftanämnde tillåtelse skulle vara ett återhållande band på lättsinnigheten; men, utom det att en sådan fruktan ej eger grund eller är för handen, emedan Konungens tillstånd ej nekas, äfven om lägrande mellankommit, skulle den, i fall den vore verklig, förorsaka mera skada än gagn, och följaktligen snarare vara ett skäl till förbudets upphäfvande, än till dess fortfarande, Denna fruktan kunde nemligen hafva den ver - Exp, Vtal, Förslag lill und. Skrifv. A1:o 67. 157 kan, att de, hvilka förbudet ej förmått återhålla från sedlighetens öfverträdande, misströstande om Konungens samtycke, afhöllos från begagnande af tjenligaste medlet att upprätta sitt fel, — det, att förvandla sin olagliga förbindelse till ett lagligt äktenskap.
En representation, som skyddar dessa, vinner nog sympalhier. Jag tviflar icke derpå. Om R.’ o. Ad. såsom Stånd skulle uphöra, om jag skulle i nationens händer nedlägga min ärfda representationsrätt, så önskar jag att få utöfva den mig, enl. gällande vallagar, tillkommande valrätt, tillsammans med dem jag närmast känner, och med hvilka jag delar åsigter; men delta har man i förslaget förvägrat mig. Jag skall icke ett ögonblick tveka att, för utöfvande af min valrätt, träda tillsammans med ledamöter af RondeSt., som med mig bo inom samma socken eller kommun. Der får jag dock icke välja, man sliter mig derifrån och skickar mig bland menniskor, som lika litet känna mig som jag dem. Jag är likväl icke fullt öfvertygad derom, att Adels-inslitutionen inom vårt land icke är så föråldrad, att den ju icke kan åtminstone vid öfvergången till ett bättre tillsvidare bibehållas. Den siste aktade talaren, som är Chef för Landtförsvars-depart:t inom vårt land må tillåta att jag lill honom framställer en fråga. Älskar man icke, att i en krigshär hafva en cader af gamla trupper, med hvilka de yngre må sammanställas, och är icke skälet härtill, alt man anser den gamla stammen fortplanta sina åsigter på den yngre ? Nå väl 1 om nu R. o. Ad. villigt inrymmer i representationen de främmande elementer, som hafva anspråk på inträde deri, är det väl då orätt eller skadligt, att R. o. 2* 20 Den 18 December. Ad. bibehålles för att pä dessa nya elementer söka fortplanta den grund-princip, som inom Sveriegs R. o. Ad. alltid gjort sig gällande, trohet intill döden mot Konung och fädernesland. Slutligen har man förespeglat oss nödvändigheten att antaga det nu hvilande förslaget, emedan eljest andra förslag vida farligare än detta skulle framställas. Välan! vi vänta dem. Jag godkänner Frih. Sprengtporten mening, alt det är vår skyldighet, alt efter yttersta förmåga söka åstadkomma ett förslag, som på ett tillfredsställande sätt löser den fråga, som så länge sysselsatt nationen.
Utskottet anser sig nu hafva, i allt hvad till dess åtgärd hörer, meddelat till rackel i gt utlåtande, så väl öfver Dag-Cornitéens betänkande, angående förändringen med Domstolarna, sorn öfver hvad j detta hänseende innefattas uti de remitterade memorial af Herr Silfversparre, Friherre Strokirch, HerrarReenstjerna och Ankarloo, Vice Tale. mannen Hyckert samt Riksdagsfullmäktige Anders Pet - Den 28 Juni. 1471 Petter Pehrsson, Eric Johansson och Anders Åberg. Hvad Piksdags Pullmägtigen Eric Pehrsson anfört om inrättande af Compromiss eller Förlikni ngs-Rätier, finner Utskottet hvarken lämpligt eller behöflig! att tillstyrka, enär genom den föreslag, na förbättring af Dömttolartiaä organisation, livar och en får tillfälle att utan svårighet i laga ordning söka sin rätt, saint förlikningar äfven vid de allmänna Domstolarna lätteligen kunna vinnas; o ' och hvad Herr Silfversparre* Memorial särskildt innehåller örn nedsättnirigen af Summa Appell.ibills, ar étt ämne, som ingår i den inskränktare defaillen af Bättegångs-ordningen, och hvilket Utskottet, utan att deröfver i förhand sig yttra, tror böra åt Eag-Comitéen öfverlernnas. Hvad ytterst beträffar Herr Friherre Boijes Memorial; så ehuru Utskottet destomindre kunnät, lika med Herr Friherren, igenfinna hindret för målens fortgång deruti, att personer med mindre mogen erfarenhet skola vinna befordran till de högre Domare graderna, sorn denna brist, orri den ägde rum, möjligtvis skulle kunna ofördelaktigt verka på sättet, huru målen behandlas, men icke på tiden foaderas afslötarnle, heldst det snarare är en för stor hastighet än enstor betänksamhet, som vanligen förebrås den mindre mognaden; önskar likväl Utskottet de anstalter må vidtagas, som Herr Friherren, till befordringssättets förbättrande, synes hafva åsyftat.
Ärligt nog har han målat sig och sitt dagpapper i ett stycke vers, der han, icke långt före dess upphörande, lät ”Satirens Genius” förrätta en allmän mönstring af Stockholms dåvarande Tidningar, inför ”Modets Gudinna”, i hvars tempel de (eller deras Utgifvare) samtligen önska inträde. Det ser temligen ut, som hade Modets och Minnets Gudinna för honom varit samma person. Hans Tryckfrihet skildrar sig der sjelf sålunda: En krigsman inom skranket rider, Som pröfvat nog de gyllne tider; Och efter björnar – hvilket skall! Hur sanning här med dikten blandas! Hur fången idel frihet andas! En planta lagerträd – En skog af rutten tall. Den följer här i denna raden – Här Snillets tempel syns bredvid Apollos stall. Af hans omdömen öfver de andra, må följande bitar fullborda belysningen af hvad i den tiden var dagens litteratur. Om Stockholms-Posten yttras: Posten nu i hornet tutar, Och Satiren gläder sig. Billigt nog han börjar krig, Men dem sällan billigt slutar. Afund och en liten hämd, Vitterhetens fackla läna; Nödgas Snillet Ilskan tjena, Ack, hur lätt blir Smaken skämd! Utan skillnad och med våld Liljan hop med Tisteln blänker; Så man Posten blandad ser Af det Sköna och det Fula. Honom sätter Satiren dock, med tre djupa bugningar, öfver alla de föregående och efterföljande i templet. Åt Aftonbladet ”gäspar” Gudinnan. Åt Dagligt Allehanda säger hon: Du dela skall den helga lager Jag redan skänkt åt Haquin Bager, Din kassas saknade poet. Jag dig ock här ett rum vill unna, På det du städs må vittna kunna Om våra tiders vitterhet. Efter detta tal ”admitterade nu Gudinnan, i allt sitt majestät, Posten till handkyssning. Han var både den förste och siste, som njöt en så oerhörd distinction. Hon yttrade sig tillika i dessa allranådigaste ord: För blandsäd af det Vittra, Sköna, Jag på din åker växa sett, Skall med de kransar jag dig kröna, Som fordom skänkts åt smak och vett. — Men unga snillen vet att skona! Ack! Gif dem dock ett lagerblad!
Ad. vördsammast framställa, likväl icke gifva den utsträckning, dessa premisser kunna tyckas åsyfta; dervid undertryckande min enskilda, innerliga uti reservation vid Const.Ulsk:s under 1844—45 årens riksdag ingifne förslag till Nalional-representationens ombildning, uttalade öfvertygelse: alt med vår Statskyrkas, eller den Evangelist-kristna religionens helgd väl står tillsamman likhet i politiska och medborgerliga rättigheter åt alla fremmande religionsbekännare, födde inom landet eller behörigen naturaliserade. Våra grundlagar, hvilka icke utestänga någon fremmande religions-bekännare från riket, klassifisera likväl samt tillerkänne, — ehuru lika skyldigheter påläggas alla, — politiska och medborgerliga rättigheter alltefter de olika trosdogmernas mer eller mindre öfverensstämmelse med Stats-religionen, eller den rena Evangeliska läran. I enlighet med hvad jag förut haft äran nämna, lemnar jag derhän, huruvida denna klassifikation är med billighet och rättvisa öfverensstämmande. Jag påkallar härvid endast H. R. o. Ad:s upmärksamhet för och varma behjertande af den inom våra landamären bosatta, af våra institutioner minst gynnade folkklass: bekännarne af den Mosaiska Trosläran. Vid sisth riksdag blefvo motioner väckta i och för befrämjandet af Jude-mancipationen; och K. Förordn. af d. 30 Juni 1838, Den 23 December. lil eluira sedermera d. 24 Sept. samma är inskränkt, tillerkände Svenska medborgare af Mosaisk Trosbekännelse en stor del af de rättigheter, jag med denna min motion åsyftar.
Besinnar man hvilket inveckladt och konstrikt maskineri, hvilka praktfulla dekorationer, som endast i den ofvannämnda ”Parnassus Triumphans” erfordrades, och lägger man dertill, att i samma ballet 100 personer uppträdde, och att, om äfven samma person spelat flera roller, så har han dock för hvarje roll behöft en särskilt kostym, i de flesta fall dyrbar och lysande: då skall man ej finna den uppgift öfverdrifven, som klandrarna framställde, att Christina på en enda sådan ballet kunnat bortkasta 20,000 rdr413. Dresdenerhofvet använde kort före 7-åriga kriget 36,000 thaler för en ballet414, och får man tro P. Juel, så skulle den ballet och det ringrännande, hvarmed Christina 1652 firade sin födelsedag, kostat 100,000 r:dr, en efter den tidens penningevärde alldeles ofantlig summa415. I Arnold Messenii bekanta smädeskrift mot Christina gisslas också på det skarpaste hennes slöseri på balletter och andra förströelser. Balletterna leddes af fransmannen Baulieu, hvilken anställdes 1637 som drottningens dansmästare med lön af 700 rdr, utfordring af en häst samt 200 rdr till en fördansare. År 1650 befordrades han till hofmästare med 200 rdr tillökning på lönen; men större delen af lönen blef innestående, hvarföre drottningen i bref till regeringen måste derom påminna416. Utom Beaulieu hafva äfven en mängd andra fransmän varit vid hofvet anställda; ty i de franska upplagorna af de balletter, som tillskrifvas Stjernhjelm, finner man att fransmännen Bonelé, Desannai, De la Cressoniere, Piquet, Bellepierre, Foretiere, Charlier, Varenne la Chartaignerai uppträdt som spelande vid sidan af hertig Adolf Johan, landgrefven af HessenEschwegen, Magnus G.
För den händelse, att för bifall till förslaget om bysättuiugens uphäfvande. en revision af utsökningslagarne och dervid särskildt den exsekutiva verkan af proprieborgen framför annan borgen skulle anses erforderlig, så torde en underd. framställning derom böra göras. Om remiss till LagUtsk:t anhålles. Dessa motioner blefvo till LagUtsk:t remitterade. Hr Tham. Sebastian Mathias, upläste följande motion: Utgående från den åsigt, att allt, hvad ett fattigt land, såsom Sverige, importerar, bör med tull beläggas, får jag föreslå: att de artiklar, som i gällande tulltaxa för inkommande varor nu ii ro tullfria, måtte påföras tull efter det förslag till tullsatser, som jag härmed får äran öfverlemna. Dessa tullsatser hafva blifvit uptagna efter en ganska låg beräkning, i de flesta fall icke öfverstigande 5 proc. af varans värde, men väl betydligt derunder. Vid sednaste eller den nu gällande tulltaxans upgörande gjorde sig visserligen den mening gällande: att alla inkommande råämnen borde från tull befrias, för att derigenom dels befordra och utveckla den inhemska industrien, dels bereda tillfälle att kunna lemna den mindre bemedlade en del fabriksvaror, såsom t. ex. bomullsväfnader, till möjligaste billiga pris. Denna sednare afsigt kan likväl vinnas, utan att råämnet derföre behöfver vara alldeles tullfritt; ty om en ringa tull åsättes råvaran, lärer sådant hvarken komma att förhindra industriens upblomstring eller i någon väsendtlig mån stegra varupriset för den mindre bemedlade, men deremot tillskynda Staten betydliga intrader. Om t. ex. det af mig föreslagna 1 öre för 1 <tl. bomull antages, så skulle denna tull komma att öka inköpet af en bomullstygskläduing med 4 eller högst 5 öre, och kan den mindre bemedlade anskaffa 4 rdr, som det simplaste bomullstyg till en klädning nu kostar, så torde han också utan ringaste kännbar upoffring kunna tillägga dessa 4 å 5 öre; men denna tull af endast 1 öre på <lt. bomull inbringar dock Staten öfver 50 0,000 rdr årligen.
Ärlighet, se der hufvudsaken! En lugn, sansad ärlighet och en outtröttlig sträfvan efter sanning, det är hvad vi böra hafva för ögonen. Att vara sig sjelf är svårt nog, men det är dit all sjelfuppfostran bör syfta. Detta första bref anger redan arten af det vänskapsförhållande, som (sedan Axel Lundegård slutit vapenstillestånd med sin far och åter besökte Hörby) började under sommaren 1884, med den lilla boklådan till skådeplats. Nu kom Ernst Ahlgren första gången i lefvande beröring med den nya tidens tankar, ytterst radikala i hvarje afseende, så som de gestalta sig i en ynglings sinne. Nu fick hon uttryck för den opposition mot all konventionalism, allt hyckleri i sammanlefnaden människor emellan, som hon själf känt men ej drömt om att på detta sätt storma löst emot; nu frigjordes hon från åtskilliga kvinliga fördomar rörande det värkliga lifvet, genom en ung mans oförbehållsamma uttalanden om huru lifvet tedde sig där ute bland männen. På samma gång fann hon denna manliga individualitet nog sympatiskt anlagd, för att hon utan skygghet kunde delgifva honom sin kvinliga åskådning. Båda funno sålunda hvarandra vara befryndade naturer, som i många hänseenden älskade det samma, hatade det samma och framför allt hoppades det samma: en framtid som diktare. Och huru väsentlig för sin utveckling hon fann denna beröring framgår af följande uttalande: »En ensam man eller en ensam kvinna utvecklas alltid ensidigt. Det är nu en gång så, att de två behöfva stå i något förhållande till hvarandra, jag menar ett själarnes förhållande, om utvecklingen skall bli så rik som individens möjligheter tillåta. Detta är min bestämda öfvertygelse, ja mer än det: min hela lifserfarenhet. Därför är det också min hemliga käpphäst. En man, som aldrig känt sig stå verkligt nära ett kvinligt väsende: en mor, en syster, hustru, dotter, väninna, älskarinna, hvad det nu må vara, jag menar, stått henne nära på det sättet, att de haft verkligt, lugnt, sant förtroende för hvarandra, en sådan man skall aldrig bli så harmoniskt utvecklad som han kunnat; det fins fina afskuggningar i hans själslif, som aldrig komma fram.
Redan dea 17 April 1815 hade jag den äran, att med ojäfaktiga calculer inför Högloft. Ridderskapet och Adeln framställa alla de utgifter som då drabbade hemmansägare af olika hemmans natur. Sedermera halva de stigit ännu högre, oagtadt alla hemmans productioner, så ansenligen fallit under deras då varande gångbara värde, hvilket allt än mera försvårat contributionernes utgörande. Då dessa senare uppjagades till deras nu varande höjd, bereddes möjligheten till deras utgörande på en tid, då ännu varuvärdet var då ett lika extenderat sätt relativt , och penjiingetillgångarne dermed öfverensstämmande; men sedan desse tvenne grundvalar för taxationernes utgörande ramlat, så måste synbart Folkets utgifter uti ett motsvarigt förhållande minskas. Af de Statistiska upplysningar öfver de Socknars Contributioner, som jag, med kännedom kan framställa, och härjemte får den äran bilägga, behagar en och hvar benäget inhämta de allmänna bördorne samt den synbara vådan. Af dessa upplysningar inhämtas, att alla af ett helt mantal nu utgående onera öfverstiga Tvåhundrade Riksdaler Banco, som tillförene varit högsta behållna inkomst man kun: 124 Den 3 Febrvarii. de påräkna af ett hemman: huru vill man da begära, att någon vill ötvertaga ett hemmansbruk och derföre serskilt betala någon skatt till jordägaren ? En fiende kunde ej strängare beskatta, äö hvad vi sjelfve ålagt oss Men mine Herrar» då nöden i följd af tryckande pålagor, ålägger oss att göra underdåniga föreställningar. så är det en ljuf tillfredsställelse, att inför den älskade och vördade Konung, som fört ut äger våra hjertan, som räknar Folkets kärt lek för Sin belöning , och sorn alltid förvärfvat sig vår gemensamma upprigtiga vördnad och tillgifvenhet, få nedlägga så väl våra egna , som våra hemmavarandes verkliga och smärtande bekymmer: de skola säkert anses och omfattas med ett faderligt deltagande, och salunda med ett Nådigt afseende emottagas.