Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Först genom första domstolens pröfning komma rättsökande mången gang i erfarenhet af den ytterligare bevisning; som för ådagaläggande af deras rätt fordras, den vidare utredning af väckta anspråk, som tarfvas, och det är för åstadkommande af sådan bevisning, sådan utredning, den högre domstolen måste anlitas. Men i denna omständighet ligger ett ytterligare skäl 16 Lag-Utskottets Betänkande N:o 25. för bibehållande af två instanser under den högsta. Den bör icke vara, om man så får säga, en kompletteringsdomstol; och så liar ej eller varit våra lagstiftares mening. Visserligen säger Justitie-ombudsmannen att flere ledamöters förenade omdöme mera erfordras för urskiljande 3f hvad i sakens utredning brister, än för fattande af beslut eller sjelfva dömandet; men om en sådan Domarens inblandning i sakens utförande, som Justitie-ombudsmannen härmed påpekat, eger rum och lämpligen kan ske, under måls handläggning vid våra nuvarande underdomstolar, så vore densamma deremot alldeles oförenlig med en väl ordnad rättegångsordning sedan målen, vid tinget slutligen af parterne utförda och öfverlemnade till pröfning, för sådant ändamål inkommit till landstingsrätten. Det bör dock anmärkas att Utskottet härvid syftar icke på brottmål, utan på civila tvister, hvilka ock utgöra mångdubbelt flera än de förra. Det beror på parten att gifva dessa tvister den utredning han behagar. Hade han i sådant afseende något försummat, men ändock hänskjutit saken till landstingsrättens pröfning, finge han sjelf vidkännas påföljden; och upptäckten af bristen i utredningen kunde å rättens sida, utan partens särskilda framställning, ej föranleda åtgärd för dess afhjelpande, utan att domarens kall folie tillsammans med sakförarens, hvilket åter vore oförenligt med den oberoende och opartiska ställning,' som domaren bör intaga inför parterne och som är ett nödvändigt vilkor för åtnjutande af deras förtroende. Detta bör lagstiftaren städse söka att underhålla; och derföre kan Utskottet ej eller undgå anmärka det mindre försigtiga deri att, efter Justitie-ombudsmannens plan, Häradsrätten skulle ega att å tinget afgöra de mål, som parterne till rättens pröfning frivilligt hänskjuta.
Hvad hr F. egentligen lyckas uti som Don Juan, är väl närmast betoningen af den lifsglade bon vi van ten, den obekymrade bohème-naturen, och hvad han misslyckas uti är — ledsamt att säga — sä godt som fullständigt den öfriga karaktäristiken. Den tragiska storheten och glansen, förförelsens silkessmekande, insmickrande lockelser, den spanske grandens brio och elegans, allt detta lem-nades åt ' åskådarens fantasi att komplettera. Både fysiskt och psykiskt taget saknade hr F. tillgångar att med vederbörlig skärpa pointera dessa väsentliga karaktärsdrag och bristen på någon genomgående grunduppfattning lade dertill en oklarhet, en detaljsplittring, som verkade allt annat än konstnärligt. Icke heller kunde den musikaliska delen af prestationen öfverskyla mattheten och oredan i den dramatiska. Legato-sång tyckes nu en gäng för alla icke vara hr F: s starka sida och han misslyckas också temligen regelbundet uti den s. k. canto spianato. Hr F. saknar en fast och hvilande ton, antingen nu detta kommer sig af naturhinder eller felaktig metod. Chevrotten, som stundom vanställer hans sång, kan komma af öfveransträngning, hvarom är mindre att säga, men det värsta, den emellanåt förfärande konseqventa detonationen, måste tillskrifvas brist på öra. Nyanseringen i hr F: s sång är i allmänhet välbetänkt och tog sig bra ut bl. a. i förförelse-duetten. Hr F: 8 motpart i denna celebra duett, fru Edling, har en röst, som lämpar sig för operaserian, men en naturel, en personlighet, helt egnad åt den gladare sången. Hvad Zerlina beträffar, såhör detta parti visserligen icke till den omtyckta sångerskans bästa, men ingen annan nuvarande sångerska vid kgl. operan torde vara att föredraga framför fru Edling i denna rolt hvadan det nog är bäst att fru E. tills vidare behåller den. Angående den Karlsohnska editionen af Donna Elvira — inskränka vi oss till en komplimang — för ren och vårdad sång, och till ett beklagande — att den förtjenstfnlla unga subrett-sångerskans nätta talang skall så dragas vid håret. Frök.
För min del erkänner jag uppriktigt, att jag anser det vara af vida mindre vigt om Bankens räntevinst i ett eller annat afseende möjligen skulle förminskas genom en mindre förlust vid ett silfverköp, än att Bancofullmäktige skulle bindas genom den föreskrift i afseende på tiden, som 59 § af bancoreglemen. innehåller. Jag tror, att det blefve för dem svårt att på sådant sätt införskaffa det nödiga silfret. För öfrigt anser jag, att ju mera man i detta hänseende kan lemna Bancofullm. fria händer, destomera säkerhet har man att realisationen må kunna af dem upprätthållas. Pä grund häraf förenar jag mig i den anhållan, att R. o. Ad. måtte instämma i PresteSt:s beslut. Hvad beträffar Hr von Hohenhausens framställning, så erkänner jag öppet, att jag icke äger tillräklig erfarenhet att bedömma huruvida densamma är af behofvet påkallad eller icke. Kommer den att inflyta jemte PresteSt:s beslut, så vill jag icke sätta mig deremot. Högst vigligt synes mig emedlertid vara att Bancofullm. måtte hafva det medel öppet, att då påkänningen på silfvercassan blifver alltför stark, kunna förstärka densamma. Jag tager för afgjordt, att då denna förstärkning låter sig göra, i händelse den till högre grad behöfves, derigenom att Bancofullm. begagna utvägen att upptaga lån, Fullmäktige icke skola underlåta en sådan åtgärd. Men den utvägen att genom inköp af silfver ifrån främmande ort öka den metalliska cassan, är i min tanka så vigtig, att man icke får göra afseende på om någon obetydlig förlust dervid skulle drabba Banken. Jag tillstyrker bifall till PresteShs beslut i detta hänseende. Frih. Raab, Adam Christian: Jag kan vara kort, då 500 Den 18 April f. m. jag nu får hänföra mig till alla de föregående talarne, emedan jag begärt ordet för att lika med dem yrka afslag på lJtsk:s förslag oell bifall lill PresteStis beslut.
Der är fem rum, och de två på nedra botten ämnar jag hyra ut. Nu skall jag gå på ett annonskontor och annonsera efter språklektioner. Det kan väl inte vara så svårt att få något arbete.» »Få se», svarade han i skeptisk ton. »Men om det inte skulle lyckas är ju ingen olycka skedd.» »Nej. I nödfall kunde jag väl lefva af min lifränta, men jag är alltför van vid arbete för att kunna trifvas utan.» Medan hon talade bläddrade hon i en annotationsbok, tog fram ett visitkort och lade det på bordet. »Detta är min nya adress. Jag flyttar genast från hotellet; jag får se till att anskaffa de möbler som fattas och mera dylikt. I kväll får jag bara stök och hela dagen i morgon; men vill du dricka thé hos mig i morgon afton klockan 8?» »Tack.» Modern sade ingenting mer. Hon såg sig omkring i rummet med en uppmärksamt granskande blick. Der var vissa ansatser till elegans och komfort – nog för att röja egarens smak. »Du behöfver nya gardiner», anmärkte hon torrt i det hon ordnade några lösa papper i sin annotationsbok. Derpå tog hon sina handskar och aflägsnade sig med en flyktig afskedsnick. Han stod och såg efter henne medan hon med sin spänstiga, fasta gång gick mot dörren. Så satte han sig bekvämt tillrätta i stolen och återtog läsningen af Zolas L’Oeuvre. I detsamma knackade det på dörren och en ung man kom in med en fart som nära störtat honom på näsan mot golfmattan. »Du! Hvad var de för en? Henne jag mötte i trappan?» började han med en diskret hviskning. »Chic! Pariserhållning – och pariserfötter.» »Pariserskodon, menar du», svarade värden och såg på nykomlingen med ungefär samma uppmärksamhet som man egnar sina flugor. »Jo, det var min mor.» »Din mor?» utropade den andre flat, i det han vände sig mot dörren som om han tvärt igenom den kunnat se henne aflägsna sig. »Men du ljuger väl som vanligt», tillade han tviflande. »Der ligger hennes kort.» – Värden begagnade sig af tillfället att läsa några rader i boken medan den andre betraktade kortet. »Nej, det går inte i mig. Det är naturligtvis skoj.»
En sådan nödställd person må få begära andras hjelp, d. v. s. ligga, _ Sverige har haft tider då vi haft bestämd lag för tiggeri, hvarigenom detsamma blifvit tillåtet inom vissa distrikt och t. o. m. blifvit utsträckt till hela stift när den nödställdes förluster och deraf uppkomna behof varit utomordentligt stora, för att kunna åter upprätta deras förfallna förmögenhet. Det blir då naturligtvis tillfälle för barmherlighetskänslan att bispringa den verkligt nödlidande, men aldrig må lagstiftningen bjuda, att brottslingen skall blifva ostraffad. Hr Cederschjöld: Jag har visserligen intet anspråk på att såsom jurist äga någon erfarenhet, och det är således icke heller derföre jag begärt ordet, för att svara på den anmärkn., som blifvit framställd att det vore oväntadt att af mig, såsom jurist, få höra ett sådant förslag, som jag gjort; men jag vill blott fästa Frih. Cederströms uppmärksamhet derpå, att samma förslag blifvit gjordt af de män, som utarbetat det nya lagförslaget, och de måtte väl dock inför Frihrns omdöme förtjena något vitsord såsom jurister. I 7 cap. 5 § Straffbalken heter det nemi.: ”Har någon, för att afvärja trängande lifsfara, föröfvat gerning, hvarförutan räddning ur den fara ej möjlig var; derföre skall han ej till straff fällas.” Jag vill visserligen icke obetingadi underskrifva denna lagparagraf, så vidsträckt som den nu är, men den torde dock, ur juridisk synpunkt betraktad, gifva ett mer än tillräckligt stöd för riktigheten af det förslag jag framställt. Frih. Cederström: Utan att nu ingå i något gillande af den af Hr Cederschjöld åberopade §:n i strafflagen, hvilken framdeles kommer till öfverläggning, vill jag likväl icke lemna ogenmält ett sådant yttrande som det, att, om jag blir öfverfallen af en person med farliga vapen och våldsamheten går på lif och jag då dräper en sådan person för att försvara mitt eget lif, skulle vara jemförligt med de förhållanden, som hans motion förutsätter.
Majit, i anledning häraf och sedan vederbörande blifvit i ämnet hörde, under den 2 Oktober 1850 i nåder förordnat, att, när utarrenderadt militie-boställe skall under arrende upplåtas och Boställs-Direktionen linner med löningsfondens fördel mest öfverensstämmande, att den förre arrendatorn vid detsamma under förnyadt arrende bibehålies, emot erläggande af hvad som, med afseende å boställets beskaffenhet, skäligen pröfvas deraf kunna utgå, Boställs-Direktionen må ega att sådant boställe, utan hinder af hvad genom Kongl. Maj:ts nådiga Reglemente den 19 Juli 1832, angående militie-boställens utarrendering genom auktion är stadgadt, till förre arrendatorn, derest han bostället i minst 5 år förut innehaft och detsamma derunder väl häfdat samt, inom viss af Direktionen förelagd lämplig tid, förklarade sig sådant åstunda, under förnyadt arrende öfverlåta, emot det att han i ärlig arrendeafgift erlade det belopp, hvartill Boställs-Direktionen, med tillämpning af de i 6 g af nyssnämnde nådiga Beglemente stadgade grunder, pröfvat arrendet böra bestämmas: dock att detta belopp icke i något fall linge understiga hvad sorn under näst föregående arrendetid blifvit erlagdt. Hvad således beträffar motionären Anders Jonssons framställning angående optionsrätt för förut varande arrendatorer vid förnyad utarrendering af indragne militie-boställen, sä har en sådan rätt, med den inskränkning oPvannämnde nådiga föreskrifter innehålla, redan blifvit beviljad, hvadan och da Utskottet anser någon vidare utsträckning af nämnde rätt icke vara lämplig, Utskottet hemställer att ifrågavarande framställning må af Rikets Ständer lemnäs utan afseende.
Att dessa uppgifter äro Öfverensstämmande med sanningen, derom är jag öfvertygad och bör tro det så mycket hellre, som det är öfverensstämmande med landshöfdingarnas rap - Deu 21 Augusti. porter, hvaribland jag bör gifva tillkänna, att det län, som ansetts missgynnadt, nemi. Ca Inia re län, liaf* gifvit tillkänna, att det ej har behof af spanrtmålsbiträde, och att Öland, efter ali anledning, kan lemna betydligt spannmål tili försäljning. Under alla dessa förhållanden tror jag Verkligen ej, att det tillstånd nit är förhand, hvarpå Hr Silfverhjelm byggt sin framställning. Hr Silfverhjelm! För att ej alltför länge uppehålla R. 0. Adi, vill jag blott till vederläggning af hvad Frih, Ehrenborgh anfört om den goda skörden hafva äran upplysa, att jag i går säg ett bref från landshöfdingen i Skaraborgs län, soto iippgaf priset på körn till 5 ridr it\ sk. b!co, då det vanligen plär vala 5 ridt* riksgts, sämt att rågen på Stockholms börs nu säljes till ti a 12 rtdr, och att det är mig Uppgifvet, ehuru jag ej kander sannfärdigheten deraf, att rågen i Norrköping kostar i5 ridr tunnan. Gr. Posse: I anledrt, af hvad Hr Silfverhjelm sednast Yttrat anser jag mig, såsom fastighetsägare i Skaraborgs län, skyldig tillkännagifva, att, enligt de underrättelser, jag erhållit dels från deu person, som förvaltar thin egendom, dels från Landshofd, Gyllenhaal, skörden i Skaraborgs län är åtminstone medelmåttig, Att spannmålsprisen stigit något, torde hafva uppkommit från en Ögonblicklig opinion om en sämre skörd. Remitterades till OeCon.Utsk, Underteckn, Ridd,Sedret.: t anleda, af Ridd.Utskts mrfnor., ang:de Hr CederschjÖlds motion om val af suppleanter i Utsk., fattade R. o.
Fordringar hos Stats-Werket och Förvaltningen af Sjö-Ärendena för aflemnad spanmål omkring *74,079 Fordran af nyare Creditivfonden för lemnad spanmål till undsättningar efter i83o och påföljande årens missväxter, d:o 82,780 — —- D:o för försåld spanmål, fastigheter och inventarier, d:o 18,000 D:o för spanmålslån till Districtmagasinen, förnämligast i Jemtland d:o 33,4o8 — —- D:o för äldre årens undsättning gar och försträckningarne efter 1826 års missväxt omkring 210,000 R:dr, hvaraf likväl, enligt Stats-Contorets förmenande, endast 46,000 kunde påräknas att slutligen ingå. Fordringar hos diverse Werk och personer, hvarföre ej större belopp ansetts vara att påräkna än omkring 8,000 —. — 3i 2,267: Blifvandes i följd häraf 1.212,685: 3g. 8, den ungefärliga summa, hvartill, efter all anledning, Magasins-Fondön kan komma att slutligen realiseras. Kong'. Majits Nådiga Proposition Ar,o St - Efter livad ofvan är nämndt och af Stats-Contorets underdåniga berättelse vidare inhemtas, äro af Magasins-Fondens egentliga tillgångar endast of»9 tunnor spanmål och några fastigheter ännu osålde.
Arnman och jag passa så bra för hvarandra pappa kan aldrig få bättre måg. Haraldson. Det kan ändå inte bli på annat sätt Säg du Jaktlöjtnanten på mina vägnar, att jag har orsak att vägra anbudet, fast jag tackar för äran – och så kan du tillägga, att jag håller honom för en bra karl, som jag gerna skulle tagit till måg, ... om inte ... (halft för sig sjelf. Birger vore så ... Gabriella (infallande). Ja, Birger ja, ... det är Birger och Erika jag har att tacka för detta! (gråtande.) pappa! pappa! hvarför ha de lagt sig emot min lycka? hvad har jag gjort dem Goda pappa, ... låt mig inte förgäfves tigga om pappas samtycke! aldrig blir jag lycklig, – aldrig får jag en glad dag mer, om pappa afslår mina böner. Haraldson (orolig). Tig, barn, tig gå din väg – jag kan inte säga något. Gabriella. Det är då utan hopp? jag går då och säger Arnman, att vi måste skiljas! men så vill jag också säga pappa, att det är för mig detsamma, som att skiljas vid lifvet; och pappa får väl sjelf en gång se slutet. (Hon närmar sig dörrn för att gå.) Haraldson (hejdar henne). Vänta flicka, vänta! jag vill ... jag ... (obeslutsam.) jag ... hvar är Arnman? Gabriella. Han gick för att söka upp Anton, och ställa honom tillfreds, ty ett anfall af den vanliga galenskapen fick åter makt med honom, så snart han fick se Arnman härinne. Haraldson. Hm! den fåningen kommer nog igen, och hvarom inte, så ... är ingen skada skedd. Du kan bedja Jaktlöjtnanten komma hit i morgon jag vill ... ser du, ... jag vill besinna mig bättre – han får ursäkta att jag inte nu kan tala med honom. Gabriella. Tack, goda, snälla pappa jag skyndar genast att underrätta Arvid härom. Tro mig, ... han skall för denna godhet aldrig glömma att älska och värdera pappa (skyndar ut.) SJETTE SCEN. Haraldson (ensam). Älska och värdera mig! jaha! för det jag slagit ihjel fadren kanske!
Wid alla tillfällen, dä Riksens Ständer funnit stälgt upphäfwa perpetuus eontracter som Den io JanuM. som med Enstilte personer bliswit träffade anyäens ye Kronans Egendommar, har altid en wida längre stundom till iso är utsträckt tid blifwit inne^ hafwarne lemnod ; och huru mycket mera synes leke fädant döra iagtkagcS, dä frägan är om ett Samhälle af mer än 2000 personer, dä Statens winst genom controccernes upphäfwande bitr sä gansta ringa, att den kanste ej kan jemföras med Ven Staten gör genom stterlagande as en enda Kungsgärd Jag bar förut nämnt och upprepar det ane PU, akt Saly Bergslag och Stad ur^n att aliVetes förstöras, ej kan annorledes an successiwk Återlemna Kronans Förläningar, och joy tror rätt? wilan och ett billigt atstende pä nägra tusende Medborgares wälfärd fordra, otc Riksens Högloft. EMnder i händelse Bergslagets rättigheter kunna upphälwas, lemna Bergslaget ätminstone ;o är t ostö d beftttning af deras närwarande lagNgen förwänwode sörmäner, samt att törst ester deste ssrs förlovp, en successiw ludrugning af söriäniugarne widtages. I öfrigt och hwod angar nödwandiaheten af Embetsmanna riitfyn fä länge Gruswedristen kan fortsättas m. m äöeropar jag det särtklldte yttrana vk Herr Beras-Räder l^vistokk asgiswit och Högloft. Skrts Utstottets Betänkande ätföljer. Stock? holm den ii Januartt 18107 6yrl VVshrenbesZ. Hraysutnt as Sala Stads Prewikegiey hsst ?5 AM 1624, Den ro Ianuarii Likt. A. 517 24.
Erik Ljungstedt. Bih. till B. St. Ank. till Exp.-Utsk. d. 14 Jan. 1848, kl. 2 e. m. Memorial, angående återlemnande af en utaf Riksdagsfullmäktig en Johan Jacob Rutberg med flere väckt motion, i afseende å föreskrifterna om produktions-bevis för lax och smör, som frän Norroch Westerbottens Län till annan inrikes ort a/lastas. Genom protokolls-utdrag af den 29 nästlidne December, hvilket denne dag till Bevillnings-Utskottet ankommit, har Hederv. Bonde-ståndet till Utskottet remitterat en af ledamot erne i nämnde Stånd Johan Jacob Rutberg och Herman Öbom från Norrbottens län samt Gustaf Glad och Johan Westermark från Westerbottens län väckt motion, innefattande framställning, att Rikets Ständer måtte, i öfverensstämmelse med den åtgärd, de redan förut vid 1840—1841 årens Riksdag vidtagit, hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om upphäfvande af gällande föreskrifter, angående produktionsbevis vid afsändning från Norroch Westerbottens län sjöledes till annan inrikes ort af saltad lax och smör. Som likväl detta ärende icke synes ega oskiljaktigt sammanhang med något af de ämnen, som, enligt G0 och 70 §§. Regeringsformen samt 31 §. Riksdags-ordningen, tillhöra Bevillnings-utskottets handläggning, och en vid 18 40 och 1841 årens Riksdag väckt enahanda fråga då jemväl blef af annat Utskott, nemligen Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet, behandlad; så anser Bevillnings-Utskottet sig icke tillkomma att med förevarande motion taga befattning, hvilket för fullgörande af föreskriften i 44 §. 3 mom. Riksdags-ordningen härigenom vördsamt anmäles. Stockholm den 10 Januari 1848. Ank. till Exp.-Utsk. d. 14 Jan., kl. 2 e. m. Memorial, om antagande af två Kanslister.
De gifvas, som hafva påstått, att Brännvins-bevillningen alldeles bör upphöra, emedan det strider emot ali slutkonst, att man måste betala till Staten mera, då man vill använda productionen, än till ett behof, än till ett annat. Om säden förtäres genom @q kostsammare utfordring åt kreaturen Besv. och Ekon, Utsk, Bttankanäen. €33 eller användes till dricka och bröd utöfver behofvet, eller ock förstöres utan ändamål, så är man fri från all afgift; men, om den användes på ett nyttigare och med god hushållning mera öfverensstämmande sätt, så kostar det penningar. Utskottet kan icke instämma i detta påstående, utan utgår ifrån den grundsats, att all bevillning eller afgift till staten bör erläggas i mån af inkomsten. Då nu denna ökas genom en afmätt och klokt beräknad brännvinsbränning, så bör visserligen derföre, likasom för all annan särskild näring, erläggas afgift, att förbigå det staten hehöfver densamma, och att den skulle annars falla för tung på andra föremål. Men Utskottet anser denna bevillning, sådan den uti 1815 års stadga ar bestämd, vara för hög i förhållande till vinsten af brännvinsbränningen, och önskar derföre, att nedsättning uti denna afgift måtte lill Jordbrukets förmån medgifvas, i händelse en dylik nedsättning uti bevillningen i allmänhet kan ega rum vid närvarande Riksdag. Men om Utskottet enhälligt yttrat denna öfvertygelse, hafva deremot tankarna varit delade, huruvida denna nedsättning blott i allmänhet borde gälla, uti ett lika förhållande alla classerna igenom, till de afgifter, som nu erläggas, eller huruvida den bör i synnerhet sträcka sig till den progressiva förhöjningen i de högre classerne. Då vid den häröfver anställda omröstning aine Stånds 634 Bern, och Ekon. Vtsk.
förut blifvit omtalade, m&amp; namnas: olycksfallsoch ålderdomsförsakriiigen samt församlingsrlitten, hvillca blifvit afslagna; fideikommissernas upphäfvande, tillstyrkt af utskottet och bifallet af 2: dra kam., men genom 1: sta kam: s beslut förkastadt, - måhända bör man saga uppskjutet; mildring af straff lagen; hvartill riksdagen lemnat sitt ' ' gillande, samt bifall till åtskilliga, ehuru icke alla, i nykterhetsvänligt syfte väckta motioner. Läroverksfragan, hvars behandling varit siirdeles invecklad, ledde till ett förslag som af en framstiiende talare i 1: sta kam. betecknades såsom n olämpligt, otillbörligt och outförbart. n De i år som så ofta tillförene gjorda framställningarna om rösträtten, utvidgande af den politiska och begränsning af den kommunala, hafva icke lyckats vinna gehör, ehuru förvisso talet derom varit ganska högt ljudande äfvën utanför kamrarne. Alla dessa uttryck om reformer nmotsvaranderiittvisans kraf ", on1 att " beskattning utan representation ar ett tyrannin, torde dock få en egen klang, höras som e t t " hårdt taln för kommunal rösträtt egande, beskattade kvinnor, för de bland dem, hvilka afslutat universitetsstudier, äro husegare, arbetsgifvare m. m., hvilka alla utan nndantag stå. " under strecket ", men ett streck om hvars sänkande eller borttagande icke är någon fråga. Då man tänker på e t t lands kvinnor och dess lagstiftande församlingar, erinras man om det bekanta napoleonska svaret: non traitera de vous, chez vom, sans vous. " Förslaget rörande civil-aktenskapet eller som den officiella titeln lyder, angående formen för äktenskaps afslutande, blef temligen knapphändigt affärdadt och afstyrkt p&amp;, som det vill synas, hufvudsakligen formella grunder. Denna fraga jämte den om höjandet af kvinnans aktenskapsblder vor0 utan tvifvel de, som mest intresserade kvinnorna själfva, och.