Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
– I ett av förlovningsbreven till Christian Benedictsson berättar Victoria Bruzelius om den händelse som gjorde året 1870 till en vattendelare i hennes liv: VB hade arbetat och lagt undan pengar för att kunna resa till Stockholm och studera till konstnär. När allt verkar klart kommer fadern med sitt förbud. ”Pappa lovade att giva mig 100 riksdaler om året så länge jag lät bli att resa till Stockholm, jag visste att han ej skulle hålla sitt löfte efter jag ej fått skriftlig försäkran, men Prostens hälsning gjorde mera verkan, jag ville ej göra mina gamla föräldrar sorg och jag samtyckte i att stanna hemma i Skåne, sålde min framtid för 100 riksdaler – ha! ha! ha!!! – en utmärkt affär, icke sant? – Jag såg lugn ut, men en strid på liv och död rasade i mitt hjärta, Pappa reste och med honom sista stråle av hopp, jag var bunden av mitt eget löfte, jag hade mig själv att skylla. Vad allt såg ovanligt ut, allt var så mörkt och kallt, mitt hjärta var tomt, även där var kallt. O, käre Christian! jag hade ingenting att leva för och var tvungen att göra det ändå, ’det är förbi! förbi!’ tyckte jag mig ständigt höra en röst i mitt inre som ropade /.../” Brevet är tryckt i DoB I, s. 56 ff. Originalet i LUB. – I ms är stycket från: ”Om jag icke lyckas” till slutet av passagen förstruket med ett tjockt rött streck i marginalen, sannolikt av VBs hand. Hon har på flera ställen gjort tillägg och understrykningar med rött bläck i ms. ”Cedergren gör sexa i kväll”, novell av VB. Tryckt i 41:a årgången av Svea. Folkkalender för 1885. Senare i Berättelser och utkast 1888. Brevet från Waldemar Skarstedt till Axel Lundegård är daterat Wisseltofta den 21 Juni 1884 och finns i LUB. Skarstedts vän var ”den nyutnämde seminarieadjunkten” Nils Torpson, f. 1855, fil. kand. 1878 och sedermera folkskoleinspektör. Apotekare Thedenius, se not I, 198. Anna Elisabeth Rasmusson, f. 1859, var lärarinna i Hörby.
Kantzous yttrande kunde gifva anledn. till ett svar, intilldess jag får höra, huru Frih. Klingspor förklarar sitt sista yttrande; men jag begärde ordet blott för att säga nagra ord i anledn. af den anmärka., Frih. Cederström så oförmodadt gjorde. Om Hr Frihrs mening är den, att Landtm, icke har rättighet att förhindra någon att yttra sig, sa har Hr Frih. rätt, utan att deraf följer, att Hr Gr. o. Landtm, handlat orätt, emedan, så vidt jag kunnat fatta, Hr Gr. o. Landtm, aldrig påstått något sådant, utan endast fästat uppmärksamheten derpå, att Hr Crusenstolpes yttrande vore stridande mot grundlagens föreskrift, och i följd deraf afbrutit Hr Crusenstolpe i sitt yttrande. Jag kan icke första annat, än att detta varit Landtnäs både rättighet och jag säger äfven skyldighet, du 45 § Riksd.Ordn. uttryckligen alugger Landtm, och talmännen att, hvar i sitt Stånd, yidmagthålla ordning och vaka öfver grundlagens efterlefnad. Hr Crusenstolpe har felat mot ordningen, och derföre liar han blifvit till den återkallad, och för den ledamot, sorn förer R. o. Ad:s klubba, är det en pligt att, så ofta en ledamot pa sa sätt felar, nedfälla denna klubba, så länge den håller tillsammans. Frih. von Stedingk, Styrbjörn: Jag får på förhand tillkännagifva, att jag icke ärnnar ingå uti den för hand varande discussionen. Jag har begärt ordet endast för att förklara, alt jag reserverar mig mot den rättighet, lii* pr. o. Landtm, trott sig äga att afbryta eu talare, och att D c n 27 A p r i 1 f. m. 263 det är med förundran jag hört Gr. Posse yttra, att Ilr Gr. o. Landtm, icke afbrutit Hr Crusenstolpe, då jag sjelf hort Hr Gr. o. Landtm, uppropa Gr. Posse att yttra sig, under det Hr Crusenstolpe ännu talade.
Bredden vid södra gränsen af länet emellan hafskusten och Lappmarksrfiet utgör omkring 7mil och vid norra gränsen 9* mil, samt längden efter allmänna landsvägen 28 ' mil, men i rät linie ungefärligen 19 mil, hvadan, när medelbredden beräknas lill 9} mil, länets areala vidd, utom Lappmarken, kan antagas till 177 (jvadralmil. Lappmarken, gränsande i söder till Jemtland och Ångermanland, i vester lill Norrige, i norr till Piteå Lappmarker och i öster till öfriga delen af Westerbottens län, anses innefatta en arealvidd af 343 qvadralmil. Landet, närmare hafskusten i allmänhet mera jemnt, än det å södra sidan tillstötande Wester-Norrlands län, är genomskuret af elfvar och mindre vattendrag och består lill slör del af sandhedar, mossar, myrar och insjöar. Den rådande jordmånen är gröfre och finare sand och sandmylla, enär mull eller välartad lerjord är mera sällsynt; fordrande jorden årlig begödsling om någon förmånlig afkastning skall kunna påräknas. Å den förra af dessa jordarter växer och mognar säden skyndsammare under regnaktiga somrar, än på den sednare, och undgår derigenom ibland ortens allmänna missöde af nattfroster, så vidt de icke inträffa alltför tidigt, eller äro dess strängare. I torra år åter förtorkas grödan på sandjorden och blifver ganska obetydlig. I sednare lider har väl myrars utdikning och odling betydligt tilltagit, dels lill förekommande af kyla å åkrarne från de med vatten uppfyllda kärren, och dels i anseende till den förmånligare höbergning, som genom 4 myr-utdikning erhålles; men ännu återstår mycket att i ilen vägen uträtta. Längre upp från hafskusten blifver landet mera bergigt. Den betydligaste bergsträckan är Seveåsen, som sträcker sig i söder fran Riksgränsröset N:o 204 vid Jadnemskiump i Jemtland norrut lill gränsen af Arjeplougs socken i Piteå Lappmark vid 224:de Riksgränsröset, Rönnäs kalladt, nära intill Nasaljclls ödelagda silfververk.
På grund häraf hemställa Utskotten, det Rikets Högkiflige Ständer måtte besluta, att ofvanberörde Borås stad frånskijjde 29.8/4 hemman, lika med stadens ännu behållna 6 i/d mantal stadsjord, skola vid fördelningen af Båtsmanshållet på städernes jord Statssami Occonoinic-VtskoUens Utlåtande N:o 2$. tagas i beräkning, deraf dock upphörandet utaf hemmanens afgift lill staden kommer att blifva en följd; samt att Borgholm äfven för dess innehafvande jord bor i Båtsmanshållet deltaga. I Ordningen följer härefter att meddela yttrande angående köpingarne, hvarvid Utskotten, i följd af de upplysningar de förvaltande Verkm meddelat, anse sig böra tillstyrka, att köpingar ne måtte vid den förestående regleringen af Båtsmanshållet lills vidare upptagas oell beräknas på följande sätt, nemligen: j:o för sd veil innehafvande jord, sorn för hus och tomter samt för borgerlig rörelse: Gamleby, Bjurvik,- Båtstad och Mönsterås, dock, hvad elen sistnämndes jord be trä ilar, endast för dm del deraf, eller 2 1 f 16 mantal, sorn gro craterade; 2:0 allenast jför hus och tomter och för borgerlig rörelse: Almvik, Valdemarsvik, Figeholms, Pdskalaviks, Pataholms, Döderhult sviks, Bergquara, Mörbylånga, Malmköping, Arvika, Hellestad, Motala, Ljungby, Haaparanda, Trelleborg, Christianopel och Ronneby köpingar, utan att för de tväune sistnämnde något undantag lärer böra ega rinn, ehvad Kongl. ftUjft i Nåder gillar Rikets Ständers beslut om upphörande af den befrielse Carlskrona, under hvilken desse köpingar lyda, hittills åtnjutit, eller icke; och 3:o endast för hus och tomter:
Allt var utageradt; och det förklarades ett af dessa slut, som i sjelfva verket icke innefatta något slut. Härmed fick allmänheten till stor harm nöja sig. Efter hand dog emellertid skandalhistorien bort och endast då och då hade tidningarna att omförmäla någon underrättelse, som kommit till Almqvists anförvandter från Amerika, men de underrättelserna kunde ej i minsta mån tillfredsställa hans verkliga vänner. Innehållet af brefven röjde en så obeskrifligt konstlad ton, beskrifningarna på hans lif, med föremål, hvilka ej särdeles kunde höra dit, lågo så tydligt utom rätta förhållandet, att mellan raderna lätt kunde läsas en djupt förtviflad själs fruktlösa försök att förvilla andra, ja, att till och med söka förvilla sig sjelf. Femton år hade slutligen förflutit sedan den »Schevenska saken», med sitt hemska motto af brott (icke bevisade) väckte ett så allarmerande intryck. Jag har ej här behöft, och ej heller haft mod att vidröra annat än de yttersta konturerna – då, huru många minnas ej det, kom plötsligt, liksom ett signalskott, underrättelsen: »Almqvist är död!» Tiden hade nu verkat så, att denna oväntade underrättelse emottogs med ett djupt, ja, mägtigt intryck. Hvem skulle väl också kunnat motstå den sorgliga vissheten att den arme pilgrimen, som förgäfves under fjorton långa, ensliga år, sökt ro och frid i en annan verldsdel, återvändt för redan ett helt år sedan till Europa, och i en tysk stad lefvat under namnet »professor Westermann» ett fullkomligt afskildt lif, ständigt sjuk och sorgsen. I Bremen fann han hvad han kommit att söka i Europa (o, huru gerna han velat söka det i Sverge!) – en graf. Öfver denna aflägsna graf är ett kors af gråsvart marmor rest, bärande namnet Carl Jonas Ludvig Almqvist. Men hans tunga dagsafton slutade innan hans sörjande dotter hann fram. Ensam ... ensam bärande sitt inre kors intill det sista! Och ensam står han, och skall alltid stå inom sitt eget land. Hans litteratur, hans verldsåskådning, hans personlighet, hela uppenbarelsen af denna outransakliga, väldiga natur förblifver en myster, värd att begrunda, men oåtkomlig som ett irrbloss.
Skulle, vid omsättning af diskont-lån, någon felaktighet på det inlemnade reversalet förefinnas, får ett sådant dokument mot ett nytt fullständigt reversal utbytas, likväl under vilkor, att den föreskrifria inbetalningen blifvit vid första dokumentets inlemnande verkställd, att Diskont-verkets säkerhet i öfrigt är behörigen förvarad, samt att det nya dokumentet i fullständigt skick till Verket ingifves sednast inom en månad efter lånets förfallodag.» Förslaget i I momentet har väl blifvit gilladt af Bonde-Ståndet, ulan annan förändring än att orden: »företrädesvis» och »i öfrigt» skulle uteslutas; mea då de tre öfriga Riks-Stånden, med afslag å berörde förslog, sammanstämmande förklarat, att stadgandet i 171 § 1 mom. af Banko-reglementet fortfarande skall lända till efterrättelse, kommer ifrågavarande moment uti blifvande Banko-reglemente att lyda som följer: 8:o Morn1. Utlåning från den härtill anvisade fond (Allmänna Diskont-fonden) sker mot lånsökandes förbindelse, försedd med borgen eller åtföljd af hypotek, bestående af enskildes skuldsedlar af löpande egenskap. 2:dra momentet är återremitterade af Ridderskapet och Adeln, bifallet af Preste-Ståndet med den förändring att slutorden: »under iakttagande af hvad i 30 punkten Banko-TJtskottets Utlåtande M 31. 9 punkten 2 mom. finnes föreskrifvet» skulle uteslutas, t sin helhet gilladt af BorgareStåndet, men afslaget af Bonde-Ståndet, hvilket, såsom sitt beslut, antagit nu gällande stadgande i 171 § 2 mom. af Banko-reglementet med dervid förekommande tillägg, af detta innehåll: »Sådana i öfrigt goda reversal, som, i anseende till bristande tillgång, icke kunna genast belånas, komma att, efter sökandens eget godtfinnande, antingen återlemnas eller ock vid Diskont-verket förvaras intilldess
Jag bönföll hos er, min farbror, om ett försonande ord till den stackars tant Borgensköld. Allt var fåfängt! för mig återstod icke annat, än att med så mycket tålamod som möjligt foga mig i det öde, jag sjelf skapat mig. Om Rosa blott älskade mig så, som jag vet att Hilda gjorde det, och om den hemgift, jag får med henne, blir så lysande, som man bör kunna hoppas af det rika kommerserådet, – så – får jag söka att glömma mina ungdomsdrömmar. De duga i sanning icke heller för en fattig f-n som jag, hvilken behöfver arbeta med både händer och fötter, för att kunna hålla sig uppe och följa med strömmen.” Professorn yttrade, till svar på denna kaptenens långa utgjutelse, endast sitt vanliga: ”hm,” åtföljdt af ett sakta skakande på hufvudet. ”Farbror tyckes icke gilla mina åsigter?” anmärkte Ferdinand. ”Nej, i sanning, min kära brorson, jag gillar dem icke synnerligen. Dina åsigter, liksom dina grundsatser, äro något elastiska; de sträcka sig alltefter som du vill hafva dem. De hafva utomdess blott en enda stödjepunkt, hvarifrån de både utgå och omkring hvilken de vända sig, nemligen konsten att simma på ytan af det förfinade lifvet, och detta på ett sätt, som icke står i ringaste förhållande mellan debet och credit af dina tillgångar. Bara synas, likagodt sedan huru man vinglar sig fram mellan den mängd blindskär, hvaremot folk annars icke så sällan plägar kantra. Men, så vidt mina gamla ögon icke helt och hållet förlorat sin fordna skarpsynthet, lärer det troligen vara till undvikande af någon anad snar kantring, som du, på ett eller annat sätt, behöfver komma åt mynt; och sedan farbror ej ville förskjuta mera än ackordsumman, blef det nödvändigt att hals öfver hufvud kasta sig in i äktenskapsverlden. Önskar likväl af allt hjerta, att du icke måtte bryta nacken af dig på vägen. Men det har förefallit mig något besynnerligt, att den svåra rike grosshandlaren så snart var färdig att gifva löftet om sin sköna dotters hand åt en fattig kapten, på hvars fullmakt bläcket knappast hunnit torka.
Den vigtigaste omständigheten dervid var dock säkerligen att man i högre grad än förut lyckades koncentrera denna näring och förvandla densamma till en fabriksrörelse, i st. f. den s. k. husbehofs-bränningen, som bedrefs på otaligt många ställen i landet. Mig synes således att alla steg, som nu eller i framtiden komma att tagas i detta hänseende, böra i främsta rummet afse utvecklingen af detta nya system, hvarigenom bränvinsbränningen förbi ifver en särskild i större skala bedrifven industri. Men om detta är en sanning, så måste det äfven medgifvas, att i och med detsamma som man inskränker tiden för bränvinsbränningens utöfning, motverkar man i väsendtlig mån ett systematiskt bedrifvande af denna industri. Ty genom en sådan inskränkning i tiden blir ej allenast det kapital, som är nedlagdt i den oftast ganska dyrbara inrättningen och redskapen, under en stor del af året alldeles dödt och gagnlöst, utan man lägger derigenom också ett hinder i vägen för arbetets företagande under den tidpunkt, då sådant efter olika orters natur och förhållanden kunde vara beqvämast och fördelaktigast, äfvensom man försvårar möjligheten att vid en handtering, som blott tidtals får bedrifvas, bibehålla de i yrket anställde arbetares största möjliga konstfärdighet, och härtill kommer slutligen, att, till mehn så väl för den enskilde som för penningeställningen i allmänhet, på sådant sätt den betydliga skatten iudrifves hastigare och mera på en gång än eljest. Alla dessa skäl synas för mig vara så öfvertygande, att de i min tanka icke kunna vederläggas. Det enda inkast, som vanligen göres för den motsatta meningen, nemi. att, genom en utsträckning i tiden, en allt för ymnig tillverkning skulle komma att ega rum, anser jag deremot icke vara giltigt eller hållbart, enär det icke är tiden, allena, utan äfven fabrikernas antal och storlek, som bestämmer produktionen, hvilken alltid ytterst kominer att bero på konsumtion och efterfrågan.
M. aflåta underd. framställning om ett sådant Embetsverks inrättande. Beträffande åter frågan om detta Embetsverks organisation, anser Utsk., som icke varit i tillfälle att inhämta alla för organisationsfrågans fullständiga bedömande erforderliga uplysningar, lämpligast att berörde framställning jemväl komme att innefatta underd. anhållan om utarbetande af förslag i nämnde hänseende. »Utsk. får alltså vördsamligen föreslå, det R. St:r måtte i underd. skrifvelse hos K. M. anhålla, det K. M. täcktes låta utarbeta och till Rikets näst sammanträdande Ständer afgifva förslag till inrättande af ett Embetsverk, som kan handlägga och i andra instansen besluta öfver de till EcklesiastikDepart. hörande ärenden, och å hvilket de UniversitetsKanslererne, SerafimerOrdensGillet och SundhetsColhm nu tillkommande ärenden således skulle öfverflyttas.» Jag hemställer nu till hvars och ens afgörande, om icke denna kyrkliga frågas behandling inom Allm. Besv.-o. Ekon.Utsk. då och nu är ett evident bevis att man inom bemälde Utsk. förfar med alltför stor godtycklighet och misshushållning, ja rent af på vinst och förlust i fråga om Kyrkans högvigtiga angelägenheter. Då Hr Ribbings motion innehåller någon olikhet med hvad vid sednaste Riksdag i detta ämne beslöts, att nemi. det nu föreslagna EcklesiastikColkm skulle endast befatta sig med kyrkliga och undervisnings-ärendens handhafvande, anser jag att motionären uti denna förändring på en gång föreslagit något som för Kyrkans sanna intresse är gagneligare än det förslag, som vid sednaste Riksdag antogs, äfvensom att han derjemte afsett de förändrade tidsförhållanden som sedan dess inträffat med afseende på det erkända behofvet af en allmän reorganisation af Förvaltningsoch Styrelseverken.
IV1rij:l8 ^älliFÄ Liek clen 80 lVovemller 1841, rik 10Ii8-8trltell8 8jliillle IInkvull-4 itel rinvlsrlcle :>nslriA :>k 4,000 lOIiSllriler, utt. ärliAen rinvrinllris 011 reprlrrlOoner viri LänskäUAelserile, mätte, pä elei ullri kr» i i » v ru ll 8 o i» »Ii o 8 l n r» <1 e r i l e 8lellie pä ett oell smliinri ställe 1 11ili8-8lr»^iii vrirelri svnliAe, 011 /Villier» UnkvuclOteliis rriislu^, kor känAkiis väill oell nilllerlläll, 6kvei1l^Or>s. Vlillioinmruiile Ilärekter lie 4,000 lOIisOriler, 8 o o» :»k r»ilslriAet L Lili8-800en8 8jniille IlukvnllOtel 011 ll^Analler oell reprirrltioner i luiillsoltei» 1,1 i 1v it. rmvisrille r>tt ärlinen u o v rolli r» 8 011 repsrriOoner ä I/änskäNAelserile, kr» i lil I<_onAl.
Sparre, så tydligen ådagalagt detsammas underhaltighet, att, enligt min mening, någon annan utväg ej förefinnes, än att helt enkelt afslå Betänk, men det finnes äfven flera skäl för afslag än de i reservationen anförda. Ett af dem består deruti, att LagUtsk. ej bestämt den tid, inom hvilken modern skall erkänna sitt oäkta barn och dymedelst bereda detsamma arfsrätt. Skall detta erkännande ske genast efter födseln eller kan det äfven ske framdeles? Min enskildta öfvertygelse är, att det bör ega rum straxt efter födseln, så vida någon verklig fördel deraf för barnet skall beredas. Jag ber att få anföra ett exempel, som synes mig gifva stöd åt denna min åsigt. För omkring 18 år sedan hände det, att en barnaföderska anlände hit till staden, framfödde sitt barn, inlöste detsamma på Barnhuset och afreste, utan att uppgifva sitt namn. Efter 18 års förlopp föll det denna moder in att vilja erkänna det oäkta barnet såsom sitt och göra det till sin arfvinge. Hon begaf sig i sådant ändamål hit till Stockholm, anmälte sig å Barnhuset, men se, händelsen hade så fogat, att samma dag hennes barn blifvit dit iulemnadt, hade äfven ett annat barn af samma kön, med samma namn och af okända föräldrar derstädes intagits. Följden blef naturligtvis den, att modren ej kunde erhålla visshet om hvilketdera af barnen var hennes, och detta ehuru hon beredde sig tillfälle att se dem båda två. Af detta exempel torde R. o. Ad. finna, att lagförslaget i dess nuvarande skick är alldeles opraktiskt och ej förtjenar något annat öde än att förkastas. Men jag anser mig böra ännu en gång upmana R. o. Ad. att före beslutets fattande noga eftersinna, hvilka följder skulle i afseende å hemlifvet inträda, derest förslaget blefve såsom lag antaget.
I sanning kan man tro, att någon capitalist, eller hvilken som blott kan få Jana penningar att uppvisa, skall försumma ett sådant tillfälle. Jag klandrar dock ingalunda det senare tillägget om rättigheten att belåna Obligationerne, emedan jag ej tror, att det orätta ligger deruti. Man lärer dessutom noga akta sig för att lill pant insättta 3- procents-Obligalionerne, som gå i handel och rörelse bättre än andra sedlar, för att få låna de, som i rörelsen äro sämre, så länge man äger att, för blotta Discontreversaler på namn, få göra de lån af vanliga sedlar, man önskar. Det enda sanna correctiv jag erkänner, är BancoStyrelsens rättighet, att indraga hela denna låneanstalt, när så nödigt pröfvas; men som denna indragning af 3 millioner Sedlar eller Obligationer förutsätter en BancoStyrelsens egen fruktan för Bankens beståndså hemställer jag, om icke deruti ligger en större våda för densamma, än som skulle svara emot hela indragningens verkan, till förmån för Bankens Credit, utom det högst ofördelaktiga på allmänna rörelsen, som en så plötslig ingragning skulle åstadkomma. Och jag skulle tro, att man aldrig blott derföre borde öppna möjligheter för sådane olycklige snörpning-systemer, af hvilka man har färskt minne, sedan Götha Canal och Matmo Discontrörelser indrogos. Jag vågar, i anledning af hvad jag anfört, 190 Den 3o November f. mi således motsätta mig förslaget, såsom innefattande både en oförsigtig utsläppning af 3 millioner sedlar och en skakning i förhållanderne emellan enskilda borgenärer och gäldenärer, hvarpå de sednare, såsom vanligt, skola blifva lidande. Jag vågar vidare protestera emot förslaget, emedan Banken, som ingalunda kan undvara sin vinst, skall, genom Obligationsutgifningen, hafva en årlig förlust af 3 procent, då man nemligen betraktar, att Banken i enkel låneväg kunnat, med lika liten risque, i stället utgifva simpla sedlar, utan ränta, för denna summa. Och ändteligen protesterar jag emot Disconterings-förslaget derföre, att det skall befordra oärligheten att dikta vexlar, som icke finnas att tillgå.
Hagelins underdåniga ansökning om förhöjd pension. XIII. 67. — N:o 73. angående ändring i 24 cap. 8 § samt 34 cap. Missgerningsbalken. XIII. 67. — N:o 74. angående ansvars stadgande för inslående af fönster. XIII. 67. — N:o 75. i fråga derom att enskild äganderätt bör vika för allmänna ändamål. XIII. 3o3. — N:o 76. angående tillägg i 17 cap. 32 § Rättegångs-balken, sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779. XIII. 67. ( 94 ) Expeditioner till Kongl. Maj:t, Rikets Ständers: — N:o 77. angående rätta grunden för förvandling till fängelse vid vatten och bröd af böter, sora ådömmas för sådana stölder, hvilka ligga i tveböte emot annan tjufnad. XIII. 67. — N:o 78. angående ändring i cavalleri-uniforraer. XIII. 3o3. — N:o 79. angående omfattning af blifvande förordningar 1 kameral-, ekonomioch politi-måi. XIII. 67. — N:o 80. angående revision af de acaderaiska constitutionerna. XIII. 67. — N:o 81. angående rättighet för tiondegifvare i Skåne att lösa kyrkornas behållna tionde efter årlig markegång. XIII. 67. — N:o 82. angående föreslaget förbud för tjenstemän vid embetsverken att på samma gång innehafva mer än en tjenst med lön på stat. XIII. 67. — N:o 83. angående ifrågaställd lönereglering för Landtstatens tjenstemän och betjente, samt Landtmäteri-staten i provinserna. XIII. 3o3. — N:o 84- i anledning af Rikets Ständers åren >835, 1837 och 1839 församlade Revisorers berättelser angående granskningen af de under Kongl. CommerceCollegii förvaltning
Denna beviljades och — berättade hon sjelf — då jag trädde in för den ädle menniskoälskande monarken, föll jag genast på knä för honom, och då han med mild stämma frågade, hvad jag önskade, svarade jag, att fattig och blind, som jag var, begärde jag ingenting annat, än att på mina knän få tacka för hvad han gjort för qvinnan. Efter denna lilla afvikelse, som dock visar, hvilken ställning madam Lind intog gent emot qvinnofrågan på sin tid, återgå vi till hennes egen berättelse. » Genom välvilliga menniskors hjelp erhöll jag under min mans bortavaro anställning så- som lärarinna i socknen. Folkskolan var icke ordnad då som nu: en gammal soldatenka hade dittills varit den enda, som lärt de små att läsa. Ehuru nedtyngd af bittra minnen, var detta dock för mig en fridsam och lycklig tid. A f hela mitt hjerta älskade jag min skola och mina små lärjungar och blef af dem varmt älskad till baka. Men min stilla lycka förbyttes dock slutligen i ångest och bäfvan, då jag måste börja hvarje dag i fruktan att min plågoande skulle komma till baka. Och han kom äfven. Men så eländig, så sjuk — nästan döende. Och inom några dagar hade han ock blifvit kallad inför en högre domstol. Måtte Gud vara hans själ nådig! Jag var således för andra gången enka. Och med min skola, hvilken allt mer tillväxte, hoppades jag nu få rigtigt bra; men ännu en hård pröfning skulle jag genomgå. Jag hade gråtit för mycket. Jag blef blind. Mig återstod att med mitt yngsta barn, de hålles ett nummer I veckan under hela qvartalet. För hvarje S-tal abonnenter, som samlas, och för hvllka afglften Insändes till Redaktionen af andra tjenade, komma på fattigvården.