Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Man hade utgått från den föreställningen, att de goda egenskaperna, rättsoch sanningskänsla, skulle hos menniskan utöfva en naturlig öfvervigt, så snart de försattes i frihet; och dessa känslors uttalande skulle med lätthet segra öfver ondskans vanmäktiga försök att förvilla. Men knappast hade de stridande krafterna blifvit lössläppta, innan man erfor, huru litet öfvervägande de äro, som försvara sanningen, emot dem, hvilka styras af andra afsigter och handlingsgrunder, och huru svaga de förras hjelpmedel äro emot dem, som af de senare kunna användas. Det kunde vara annorlunda, i fall villfarelsen vore hos menniskan mindre naturlig än upplysningen; men erfarenheten visar förhållandet icke vara sådant; och så länge mängden af menniskor är lättare att förvilla än att upplysa, kan ondskan icke misslyckas att finna utvägar till sina afsigters befrämjande i missbruket af all den makt, som tankens vilseförande är i stånd att på menniskan utöfva. Nu är det likväl ej blott den onda afsigten, som härvid kan blifva verksam, utan den oskyldiga villfarelsen arbetar ofta med största nit att utbreda sig bland den mindre tänkande mängden. Emot allt det onda, sorn på denna väg kan samhället tillskyndas, erbjuder tryckfriheten sjelf intet annat skydd, än det sanningen möjligen kan åstadkomma. Men sanningens verkningskrets är inskränkt inom ett vida ringare antal af läsare, än hela den allmänhet, som äger förmåga att inhämta de förvillande förespeglingarna. Och sjelfva sanningen, om hon än icke oftast vore mindre lätt att pröfva och förstå, om hon således kunde sprida sig med lika lätthet som villfarelsen och bemäktiga sig alla dennas anhängare, är dock, äfven hon, icke fritagen från äfventyret att skada. Jag säger icke, att äfven den mest upplyste har skäl att, såsom någon gång skett, beklaga sin befrielse från okunnigheten. Men det kan icke blifva allas lott att förvärfva den högsta upplysning, eller ens så mycket deraf, som i allmänhet berättigar att heta bildad; och rätt få lära till slut de finnas, som utan olägenhet kunna befrias från hvilken fördom som helst.
Brån vinsbränning, således öfver all förmodan skall öfverstiga nu gjorde uppgift, lära de sednare dels redan från Landsliöfdingarne till MagazinsDirectionen insände, dels kommande Reqvisitioner beklagligen bestyrka, hvartill jag såsom anledning får anföra, att, då, oaktadt uppgifven missväxt på Råg, som utgör Provincens förnämsta säd, vid HöstRapportcn, icke från mig och troligen icke från någon Landshöfding någon bestämdUndsättningsReqvisition blifvit gjord, emedan sådant beror på, efter slutad tröskning och Länets Socknars hörande, en vida sednare deras anmälan; har jag nu efter en sådan Länets Innevånares hörande, till MagazinsDirectionen afgifvit en Reqvisition på 10.000 T:r Råg och 2000 T:r Korn, med lill- kännagifven frugtan, att i händelse Bränvinsbränningens fortfarande, delta troligen blifver otillräckeligt. Häraf torde lätt kunna bedömrnas, huru stor missräkning uppkommer på hela behofvet, men detta hörer icke egentligen till den fråga, som nu borde besvaras. Ingen Den a 4 Januarii. 287 Jean från MagazinsDirectionen begära eller förvänta undsättning, förr än vid blifvande Öppet vatten, och ehuru den förlidne Sommaren, lemnade ett bevis, huru lätt, under sjelfva en Segelfri årstid, medelst misstag oell felaktige åtgärder, Sädesbrist i ett Sädesköpande Land kan uppkomma, bör man icke tvifla att ju MagazinsDirectionen 1111 kommer alt fullgöra allt hvad man har rätt att förvänta. Men frågan var egenleligen om befarad Sädesbrist innan öppet vatten och möjlighet af undsättning, och om denna fara fordrade inställande af Bränvinsbränningen för någon tid af vintern. Utskottet har härom sålunda yttrat sig: Härtill må läggas den gjorda och efter Utskottets öfvertygelse väl grundade anmärkning att då missväxt verkligen är för handen hjelpes den ej med inställningen af fria Husbehof s-bränningen, såsom endast för ögonblicket ett Paliativ och i sina följder grundläggande nya missväxter.
Men en regnig dag strax före m i d s o m m a r uppenbarar sig utan föregående varning i form af hälsning, bref, telegram eller dylikt » Janne stackare », dyvåt o c h smutsstänkt ända u p p till hattkullen, s o m en veritabel landsvägsriddare, o c h utan vidare ceremonier klifver han in i deras lilla nätta förmak o c h sjunker ned i den bästa korgstolen m e d crétonöfverdraget o c h förklarar lakoniskt: » Här är jag tillbaks igen, moster lilla. » Det var allt! I n g e n ursäkt, ingen förklaring, endast ett enkelt tillkännagifvande, att han k o m m i t tillbaka, m e d en min o c h ton, s o m o m det också var hans mening att stanna kvar till döddagar. Tablå! Efter det första häpenheten lagt sig, välkomnade man h o n o m en smula tveksamt o c h frågade, hvar han varit, o c h hur han letat rätt på d e m. H a n berättade, att han varit i Chicago, att han längtat h e m och därför begifvit sig till Sverige, att han vandrat på sina fötter från Göteborg till Borås, där han rå- kat Olle, smeden, hvilken uppmanat h o n o m vandra vidare till Lilleskog. H a n s världsliga ägodelar bestodo i en rensel, s o m låg därute på trappan, innehållande ett par flanellskjortor o c h yllestrumpor, två tobakspipor o c h en stor sjömansknif, o c h ur sin byxficka framtog han en liten läderpung m e d 7 kronor 80 öre. Stackars moster Bogren såg oroligt bort på Betty och denna från » Janne stackaren » till sin mor, o c h allvar o c h o d y g d stredo_, o m herraväldet i hennes täcka ansikte. Försäljcs i våra butiker 8 1 Jakobstorg STOCKHOLM. Specialitet: Garneriug-sartiklar till KLADNINGAR o. KAPPOR. Änkefru Charlotte ^ Adler, född Elmlund, hvilken afled i Stockholm under januari månad, har g e n o m testamente lämnat föreskrifter o m åtskilliga donationer till allmänna och välgörande ändamål: till Stockholms sjukhem 50,000 kr.
Då och då när jag varit riktigt djupt nere i dysterhet — så ett, tu, tre — har jag skjutit i höjden som en fjäder — lyfts upp till sjunde himmelen lätt och glad — sorglös — jublande ibland. Och utan någon orsak i världen. — Men Ada — kom det som ett sista förtviflans rop — jag behöfver en Gud — en stor, stor, som fyller mig in till märg och ben. — Tviflar på, att det får rum någon annan än ditt eget själf — Mattis ... sade Ada litet torrt. — Hon tillade mildare: Kära barn, du har helt enkelt ett diktarlynnes behof att sätta färg på tillvaron, att lefva i sensationer — du vill förnimma dig själf starkare. Du kommer aldrig att veta, om du diktar eller om du lefver ditt lif Matilda — jag börjar tro, att du egentligen lefver, när du diktar det. Matilda reste sig. Hvarför hade hon gått hit? Något skärt, något likt glittrande tårar stod och dallrade i hennes själ: Hon ville icke veta allt så väl som Ada. Hon gick ut, fattigare än hon kommit in. FJORTONDE KAPITLET. På verandan skiner oktobermånen. Svept i en ljus pälskrage står Ada och ser bortåt ängen. Matilda kommer ut. — Jag begriper inte att Erik dröjer så i Chicago. Det är nu länge sedan jag var i kyrkan och ... — Gå du — kanske tittar herr Pryhl in — säger Ada utan att röra sig. Matilda dröjer på sandgången. — Ja Pryhl har värkligen skaffat dig alla förströelser du haft här i enformigheten ... Erik och jag äro dåligt värdfolk. Ada nickar blott. Sedan följer hon med blickarna den smärta, svarta gestalten, tills den försvinner som en prick vid horisonten. Och åter ligger slätten tom och badar i praktfullt, stilla ljus med popplarnas mörka skuggor stelt sträckta öfver vägen. Tills åter någon kommer långt borta, nalkas snabbt i den hvita skinande luften öfver den flacka bygden ... Säg fröken Lennartson — kan ni ändå inte fatta den där tanken att gå upp med många andra i ett nytt, ett alldeles nytt något — en framtid, som har något af oss, af vårt folk, bara större — vidare än förut?
Hval funnit den i Nåder föresl.gna lagförändringen kunna medföra den följd, att, om antalet af de egare och inne - EScpcdilions-Utskottets Förslag till u cl. Skrifvelse, N.o 1^'j. 3i5 hafvare af hemman, hvilka ej ingå i or lens, af Konungen stadfästade, Brandstodsbolag blefve ringa och brandskada för någon af dem inträffade, en serdeles dryg brandstod korame alt af de öinge utgöras, hvadan och då lagstiftningen synes så mycket hellre höra söka förekomma ett dylikt förhållande, hvarigenom ett icke obetydligt lidande kan oförskyldt tillskyndas enskilde medborgare, som skyldigheten att sins emellan gilva brandstod hittills, enligt nu gällande lag, varit och äfven hädanefter kommer alt förblifva ett tvång för dem, hvilka icke genom inträde uti serskildt af Konungen stadfästade Brandstods-Inrättningar vunnit befrielse från åliggandet alt deltaga uti de gamla, Häradseller socknevis inrättade brandstods-föreningarne, Rikets Ständer ansett angeläget, att någon betänketid må lemnäs allmänheten att bereda sig på den inträffande förändringen, så att, innan Författningen träder i verkställighet, hvar och en må hinna afgöra och besluta, huruvida han bör i de nya bolagen ingå, eller, med fara för de drygare brandstods-utgifter, som möjligen kunna honom drabba, qvarstå i de gamla föreningarne; och hafva Rikets Ständer trott, att i nämnde hänseende etl rådrum af sex månader bör lemnäs. I följd af hvad Rikets Ständer sålunda underdånigst anfört, och då E. K. M:s Nådiga Proposition i ämnet ej grundlagsenlig! kan med någon förändring eller modificalion antagas, få Rikets Ständer hos E. K. M. i underdånighet anmäla, det Rikets Sländer funnit sig vara förhindrade att ifrågavarande Nådiga Proposition bifalla, men deremot för sin del beslutat: alt, i fråga om skyldigheten att gifva och rättigheten att erhålla brandstod, en förändring uti hittills i detta ämne, i 24 Cap. Byggninga-Balken, gifna föreskrifter bör genom serskild Författning varda påbjuden, sådan som följer:
Jag har dock tagit mig friheten Visa, att ett motsatt för* hållande härutinnan tillförene ägt rum och kun» de således, med lika örn icke mera skäl säga, att det, sorn under samma beslående Grundlag, gått an till J 8 t 8, älven hädanefter kan följas., Fastän Revisionerna förut endast sträckt sig lill' ' nen 29 October /, m, Q.-ne ar , utan att deröfver ingå i de förvaltnings, åtgärder , närmare deras sammanträde, som Herr Hjerta nu anser så oundgängligen nödigt, kanner jsg icke , att några så grufliga missbruk och oordningar, som dem Herr Hjerta synts befara, blifvit af följande, mera anspråksfulle, Revisorer upptäckte och anmärkte Denna farhåga synes eåieues snarare vara en skugglinie i den teckning man sjelf vill uppdraga, än en, på erfarenhet , grundad uppgift. Det säges, att den på hvilken Herr Hjerta stöder sin mening, finnes i den garcia Instructionen, och att, om inan nu ändrar dens3inma, skulle den derigenom kunna förklaras halva olagligen tillkommit. Jag har för min del aldrig gifvit en sådan tydning af denna a §. i 1812 års Instruction, utan tvärtom påstått, att den, i fullkomlig öfverensstämmelse med 68 §. Riksdagsordningen, och oberäknadt dess, äfven i motsatt fall, underordnade egenskap, icke lemnar Revisorerne någon rätt tili alla handlingar mera än inom de 2 år, hvarom i Grundlagen stadgas; så har deri äfven blifvit tydd af de Revisorer, som föregingo 1820 års Revision.
Jag vill ej längre trötta R. o. Ad., ehuru mycket kunde ännu återstå att yttra i detta ämne. Jag anhåller blott att R. o. Ad. af billighet och ett klokt förutseende ville bifalla en lindring åt rustoch rotehållare i deras tunga samt begär bifall till betänkandet. Hr von Heyne, Georg: Såsom sjelf rotehållare, skulle det visserligen ingå i mitt intresse att bifalla StatsUtsk:s nu framställda förslag, hvarigenom jag, i likhet med andra rotehållare, skulle befrias från den nuvar. passevolance-afgiftens utgörande. Jag kan dock icke anse billigt att hvälfva ett onus, som åligger rolarne mot ersättning af soldaten — livi,ken ersättning likväl sällan, om någonsin, af någon rote utfordrats — på den öfriga delen af nationen, eller att öfrige medborgare skulle repartisera med rolehållarne eri skyldighet, som från indeln.verkets början tillhört de sednare. Denea passevolance-afgift i penningar hafva både jag och nästan de fleste rotehållare, med hvilka jag i ämnet samtalat, ansett vara vida bättre, än att lemna soldaten kost in natura och skjuts lill mötena. Genom passevolancens utgörande i penningar, har hvar och en, isynnerhet om han varit militär, kunnat öfvertyga sig om huru mycket bättre soldaten Den 9 Maj c. m. nu är vårdad, sa viii i afseende på sin föda, oell hushållning, i lager och under möten, som ock med hänsigt till helsovården. Möjligtvis skulle man kunna säga — och jag får öppet förklara att jag biträder denna tanke — alt hela den nuvar. passevolance-summan, som är alltför drygt tilltagen , icke borde drabba rotehållarne allena. Passevolance-kostnaden har varit tillräcklig äfven för andra ändamål, och således har den varit mer än tillräcklig för det egentligen afsedda ändamålet med rotens åtagande att inom provinsen beslå den kost, som soldaten är berättigad att få.
Vill man bereda kommunerne ett lagligt tillfälle att köpa varan, hoppas jag, att det icke skall blifva omöjligt för en Landshöfd., som nitälskar för säken, att få författnm så efterlefd, att icke något underslef, så vidt sådant i mensklig förmåga står att åstadkomma, kommer alt ega rum. Visste jag säkert, att allt underslef upphörde med en skatt af 8 sk. b:ko, samt att för hvarje försåld kanna 8 sk. verkligen blefvo erlagde, nå väl — då skulle jag icke hafva något emot att skatten nedsättes till detta belopp. Att det är obilligt att sälla skatten lika, visar sig bäst, om man tänker sig en rainuterare och en utskänkare boende bredvid hvarandra. Det minsta belopp, som den förre skall hafva rättighet att sälja, utgör en j kanna, men väl derutöfver; den sednare eger samma rättighet, men derjemte icke allenast att försälja en så obetydlig qvantitet som en sup, hvilken kan på stället förtäras, utan äfven mat, hvilket, enl. lin:nes tanke, utgör elt onus. Det är ju tydligt och klart, att det är orättvist att under sådane förhållanden åsätta dessa båda försäljningsställen en lika skatt. Vill R. o. Ad. hafva 2:ne serskilda försäljningsställen, mäste skatten på deni blifva olika; vill åter Ståndet, under frångående helt och hållet af de grundsatser, som i denna fråga gjort sig gällande, hafva endast en slags försäljniugsrörelse, såsom uti Norrige, nå väl —- dä är det rätt, att blott hafva en slags skatt. Hr von Troil: Jag har redan, då denna fråga förra gången förevar, tagit mig friheten nämna, att jag icke kan göra för mig klart den stora fördel, åtminstone hvad landet beträffar, som man tror sig ernå genom inrättande af både utminuteringsoch utskänknings-ställen; men jag håller Utsk. räkning för det att Utsk. på allt sätt sökt påfinna utvägar till superiets förminskande, och erfarenheten skall visa, huruvida den af Utsk. beträdda väg är den rätta eller icke.
Eändtmannen kan påräkna en säker afsättning , bör Rikets behof af den förstnämnde varan lätt kunna fyllas genom den inhemska productionen, i synnerhet som brist på afsättning å detta Sädesslag i vissa af de södra provinserna redan ofia inträffat , och något tvifvelsmål kan ej eller äga rum derom, att genom erforderliga Mälteriers anläggning tillräckliga förråd af Malt snart skola anskaffas och Riket derigenom förbehållas vinsten af en förädling, som med så ringa omgång kan åtadkoinmas. Deremot tror Utskottet sig ej bö« ta gifva anledning till förbud emot införsel af Spannmål i allmänhet, såsom en anstalt, hvilken möjligen skulle kunna blifva förenad med äfventyr , så länge vårt eget jordbruk ännu icke uppnått den förkofran, sorn kan försäkra Riket, att Vid behofvet af denna nödvändighets-Vara kunnaUndvika att derom tillita främmande länder. Enligt 1799 års Sjötulls-taxa är införsel af Humla i allmänhet förbuden. Att denna Vara, såsom en f insk ptoduc„t, ännu får i Riket inkom - 1614 Den 17 Juli. lomma, är en följd af det imellan Sverige och Ryssland år 1809 afslutade Freds fördraget, och som Urskottet redan uti dess afgifna Betänkande till Riksens Ständer yitrat den förhoppning, att då fråga snart torde förekomma om en ny Han* dels-Tractat med Ryssland, Kongl. Majrt lärer i iNåder vara betänkt att vidtaga de Författningar» hvarigenom importen af sådana Finska producter, som för det närvarande väl ej kunna här umbäras, men hvilkas framalstrande i fäderneslandet bor uppmuntras, ej må till hinder för de inhemska INäringarna underlättas, samt att i allmänhet inskeppningen frän Finland af sådana varor och förädlingar, sorn för det närvarande ej äro till införsel från an ira hämmande länder .tillåtne, jemväl må förbjudas; så lärer i sammanhang dermed hagan angående införsel af Humla komma under öfvervägande, utan att någon särskild underdånig hemställan derom tyckes vara nödig.
Prop. om Statsverk. 1850. 5 rst. såsom kontant lönebelopp måtte på Staten för Landshöfdingeaflöningen upptagas emot det att förenämnde 635 r:dr 32 sk. o rst. såsom inbegripna i den indragna räntan, i stället från Staten försvinna; hemställande Statsrådet, att nuvarande Landshöfdingen Lorichs måtte i nåder förklaras berättigad, så länge han i embetet qvarstår, till åtnjutande af den förhöjning utöfver det i stat upptagna beloppet, som genom räntans beräkning efter årets markegång möjligen kan komma att uppstå, att utgå af sjette Hufvudtilelns besparingar, äfvensom att från samma HufvudtiteJs förslags-anslag för skrifmaterialier och expenser må utgå värdet af de 24 famnar ved som till eldning af Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes i Fahlun embetsrum erfordras. bj Frågan om löneregleringen för Lands-staten, i afseende hvarå Kongl. Maj:t, sedan Rikets Ständer vid sistförflutna Riksdag förklarat sig då icke kunna bevilja de för denna reglering i Kongl. Majrts Nådiga proposition om Statsverkets tillstånd och behof äskade anslag, genom Chefen för Civil-Departementet anbefallt samtlige Landshöfdingarne att låta upprätta och lill Civil-Departementet insända fullständiga uppgifter å de till hvarje Lands-Stats tjenst utom Landshöfdingarnes, hörande löningsförmåner i kontant indelta räntor kronotionde och boställen, äfvensom dervid belöpande extrainkomster af provisioner, debetsedel-lösen m. m., allt beräknadt i medeltal för de tre sista åren; af hvilka, till Civil-Departementet inkomne uppgifter befinnes, det berörde lönings-förmåner utgöra följande belopp, nämligen: kontanta löner 120,442: 45, 0. indelta löner , 185,859: 25, 10. boställsafkastningen med beräkning af boställs-räntorna 93,000: debetsedel-lösen 16,000:
Sedan den oseden nu inrotat sig på Landet, att ledan vid Påsktiden de bästa Tjen - Ben ii April. sfehjonen vidtalas att af andra Husbönder taga Städsel, hvarigenom oftast händer att Tjenstehjon^, som alltid förmodar sig på annat ställe erhålla bättre Tjenst, merendels med olust och missnöje, liela Sommaren, förrättar de angelägnaste arbeten, och anser dem svära; hvaremot Husbonden med förtrytelse och harm öfver sin grannes ofog , att hafva fråntagit honom ett dugtigt och godt Tjenstehjon, med kallsinnighet anser den Tjenaren, som han vet vara ledsen vid sin tjenst, och arnar afflytta; — deraf följer ömsesidig ovilja, sista halfva året; eller ock finner Husbonden sig föranlåten , att med Löne förhöjning eller dylikt, söka obligera ett beskedligt Tjenstehjon att qvarblifva; och återbära den olagligt tagna Städjan, hvarigenom missämja och oredor alltid förefalla; alltså får jag vid VI Art. i och 4 §. föreslå den förändring; att Husbondens Städja, till de i hans tjenst varande Tjenare, må efter Midsommar först utgifvas, och gällande blifva; samt att Husbonden åligges att den 10 Augusti lemna behörig Orlofssedel till de Tjenstehjon, hvilka icke uti dess tjenst qvarblifva, vid ett vite af 10 R: dr, om han sådant uraktlåter ; hvarefter Tjenstehjonen må äga frihet att Laga Städsel taga, —- och att det olagliga Stadslandet, måtte ined högre böter förekommas ; samt blifva angifvarens ensak. Det Tjenstehjon, som sig olaglig Städja låter, borde åläggas att uti sin tjenst qvarblifva påföljande året, derest Husbonden det åstundar — Vid samma bot må ingen Tjenstedräng , före Larsmässa , Lega rill Krigstjenst taga, och tjena alltid i thy fall qvar Ben 11 April. 4 — Samt som sagt är, uti Husförhören kunnog-göras.
Då får hon ta bort de skära banden i hatten... Död... Kors då skall väl Anna B äck bli till sig. K N U T (lif ligt). Hu ru så? Jo, kantänka ... hon h ar talat om honom både likt och olikt, likasom han skulle bry sig om henne, om han hade kommi t hem... Pytt Pelle, tänk te jag, då jag hörde det, h an är ändå adelsman och hvad är du, jo du är skomakaredotter... J aså, att han är död, Gud fröjde själ en ... det var så g odt det det hade visst bara blif vit skräp af honom. MAMSELLEN. 7 K N U T (afsides). Hår får man höra sanning. (högt) Hvarför tror ni det? Åh , u taf fans ägg bli fans ungar... Gubben är en högfärdsblåsa, det kan j ag gerna s äga utan fö rtal ... mig bemöter han då som vore j ag alldeles under honom och jag är heldre den jag är, än en gammal fattiglapp med adelsnamn. Jag säger u t min mening, jag, till min värde herre, alldeles som om vi kände hvarandra. K N U T . Oändligt smick rande ... det f ägnar mi g att mi tt uts eende ingif ver förtroende, min nådiga mamsell. M A M S E L L E N (afsides). Gud, en sådan söt karl. (högt) Jag har inte den äran att veta med hvem jag har den äran att tala. K N U T . Jag är en resande... Svensk till min börd, men har nu läng e uppehållit mig i fremmande land och vill nu gagna och tjena mitt eget. Lika slug blef j ag. (högt) Min herres karak ter ... hm ... det är så svårt då man inte vet titterlatu ren... K N U T . Man k allar mig endast herre ... det är ju den bäs ta ti tel som finnes att vara sin eg en h erre. Sådana idéer...
Nej, det är ju allt för troligt. Han har aldrig trott mig om något godt. Söta mamsell Christine – – Ja. Mamsell Christine drog ej upp sista stynget, men stirrade ut i trädgården. – Hvad ser mamsell Christine på? Se inte på det, utan se på mig. – Jag ser på John. Han låter gräfva sig en ormgrop på kullen. Förlidna sommaren och sommaren dessförinnan hade han väl tjugo snokar, som han matade med söt mjölk, och som kommo framkrälande ur buskar och snår och runno efter honom, när han hvisslade på dem. Nu anlägger han en veritabel ormgrop, där de otäckingarne skola ha sitt ständiga hemvist. Gud gifve, att de där ville trifvas, då skulle jag vara nöjd och belåten, ty sannerligen det är nöjsamt, att, hvar man går och står, se en orm rinna framför sig. – Att herr Hall tillåter detta på sitt vackra ställe! – Tillåter John! Tillåter John! – Men hvarför väntar unge herrn ej att gräfva gropen, tills marken tinat upp? – Det vet jag inte. Fråga hvarför, när det är tal om John! Han ville gräfva ormgropen i dag, och därför gräfs den i dag. – Si så där ja, tag nu sina vackra ögon tillbaks och se på mig! Mamsell Christine var nog complaisant att göra som von Jacobson bad. De sutto länge och sågo på hvarandra. Med ett rodnade mamsell Christine och började sy. – Herr von Jacobson narrar mig att försumma, hvad jag har för händer, sade hon. – Det är alltjämt eldskärmen till fästmannen? – Ja. Tala om något af intresse från staden! Men sitt inte alltför nära inpå mig, jag kunde råka att sticka herr von Jacobson nålen i ögat. – Ögat är ingalunda det mest sensibla hos mig. Men därefter frågar mamsell Christine föga.