Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad nu, med afseende på rösträttigheten, till en början beträffar de proestationer och servituter, som grunda sig på besittningen af jord och lagligen utgå efter hemmantal, samt merendels utgöras häradsvis, såsom väghållning å landsvägarna, skjutsning, tingshusoch fängelsebyggnad, m. m.; så synes klart, att i frågor derom, när sådana å sockenstämma förekomma, rösträtten för de praestalionsskyldige måste beräknas efter hemmantalet, eller i jemförelse mot hemmantal; och lika ostridigt synes det vara, att samma grund för röstberäkning måste fortfarande äga rum med hänsigt till pastoraters eller socknars gemensamma skyldighet att bygga och underhålla kyrka, prestgård, sockenväg o. m. d. Andra urgamla proestationer finnas, som fördela sig på landsbygdens innevånare efter matlag, t. ex. biträde vid skogseld och vattuflöde, skallgång, strömrensning, m. m.; men med afseende på dessa, har särskild grund för rösträttigheten ej varit stadgad eller iakttagen; och den torde ej heller behöfvas, enär prsestationerna mera sällan, och vanligen för tillfället, ovillkorligen påfordras medelst de praestationsskyldiges uppbådande, och sorn frågor derom vid sockenstämma dessutom gerna kunna, såsom hittills, få bero af hemmansbrukarne, hvilka i alla fall hufvudsakligen måste vidkännas sådana tillfälliga proestationer. Men för öfrigt, och med godkännande af den rättsregel, att hvar och en, som är skyldig bidraga till communal-inrättningarnes vidmakthållande, vare sig för fattigvård, folkundervisning, eller annat sådant ändamål, jemväl bör äga talan i frågor derom, allenast med de undantag, tilläfventyrs, för den proletära befolkningen, som af det allmännas säkerhet och intresse kan påfordras, lärer det blifva nödigt att antaga och stadga vissa grunder för rösträtten. På landsbygden torde då hemmantalet böra tagas'till norm; och det kan sedan ej mota stora svårigheter att inom hvarje commun tillämpa
Riksbanken förblifwer under Riksdagens egen garantie och wård, så att den ostörd må förwaltas af de Fullmäktige, Kamrarne dertill förordna, efter de Ordningar, Stadgar och Reglementen, hwilka redan gjorda äro eller widare af Riksdagen göras kunna. Riksdagen allena eger rätt att genom Banken utgifwa sedlar, som för mynt i Riket må erkännas. I den händelse 39 § omtalar, att Konungen, efter företagen resa, utöver tolv månader ur riket bliver, sammankalle regenten eller statsrådet, då det riksstyrelsen förvaltar, genom öppet påbud riksdagen, och låte kallelsen inom femton dagar efter berörda tids förlopp uti allmänna tidningarna kungöra. La Mouche FÖRORD. Materialet till föreliggande berättelse är hemtadt hufvudsakligast ur Camille Seidens 1884 utkomna bok: Les derniers jours de Henri Heine, ur Alfred Meissners: Geschichte meines Lebens och slutligen ur Heines egna verk. Jag har sökt ge en bild af den döende skalden och af den gåtfulla kvinna, som satt vid hans sjukbädd under hans sista lefnadstimmar. Jag har sökt psykologiskt förklara förhållandet mellan dem. Den tid, som bildar bakgrunden till dessa två hufvudfigurer, erbjuder — andligen — mer än en jemförelsepunkt med vår. Och detta har för mig gjort uppgiften dubbelt lockande. Dikterna, som meddelas, äro — med ett enda undantag — alla öfversättningar från Heine; och jag tror att de alla ha sin gifna plats i skildringen af de båda hufvudpersonernas själslif. Detsamma torde också gälla om de öfversatta prosa-fragmenten, hvilka dessutom böra ega intresse som exempel på den subjektiva stilens gratie och finhet, särskildt i en tid, då objektiviteten blifvit upphöjd till rang, heder och värdighet af dogm, och då mer än en modern diktare visat sig så genomträngd af den demokratiska jemlikhetsidén, att diktarstilen fått sjunka ända ner till den objektivaste handtverkar-nivå. För benäget meddelade hänvisningar till HeineMouche-literatur har jag att tacka en af Tysklands förnämsta auktoriteter i hithörande frågor, D:r Ernst Elster. Stockholm i Maj 1891. Ax. L.
När jag sade de sista orden, fick jag tårarna i ögonen, därför att jag tänkte på Pierre. »Det är underligt,» sade Elsa. Och jag såg, att hon trodde mig. Jag var också nöjd, att hon gjorde det, och jag kände den lilla rysning, man erfar, när man upptäcker sin egen styrka i en lögn. Ty icke för allt i världen ville jag anförtro henne, hvad jag måste förtiga för Pierre. Icke för något pris skulle en annan med mig kunna få dela det lidande, som jag ville och måste bära ensam. Jag tyckte, att jag minskade min skuld till Pierre, genom att jag kunde säga för mig själf: en gång har jag förrådt dig till andra, en enda gång. Men aldrig skall det ske mera. Nej, ensam vill jag bära, hvad som är mitt, och ingen skall äga rätt att få se in i ett lidande, som jag icke kan dela med dig. Jag har kommit långt i att ljuga. Jag har kommit så långt däri, att det skrämmer mig själf. Förr skulle den minsta osanning hafva gjort mig orolig och illa till mods. Men under de veckor, som gått, har lögnen blifvit min naturliga lifsluft, den är min enda bundsförvant, utom min kärlek, och den halkar öfver mina läppar med ett mästerskap, som gör mig outtömlig på uppfinningar. Det är icke nog med att den halkar öfver mina läppar. Den har tagit säte i mitt ansiktes uttryck, mina ögons språk, tonfallet i min röst; jag har drifvit upp min färdighet så långt, att den blifvit mig vana och natur, jag kan icke undvara den, och på samma gång längtar jag som till en befrielse efter den dag, då jag skall känna detta olidliga tvång försvinna. Jag kan icke föreställa mig, att denna dag skall komma. Jag kan icke tänka mig, att jag någonsin mera skall kunna bli så lycklig. Hvarje morgon när jag vaknar och möter Pierres blick, när han säger mig god morgon, känner jag det, som om en brännande rodnad skulle betäcka mig från hufvud till fot. Jag sluter min blick för hans och låtsar mig vara sömnig. Med slutna ögon ligger jag stilla, till dess att han är klädd. Jag lyssnar till hvarje ljud, utom mig af fruktan, att han skall börja tala till mig och tvinga mig att svara.
Ridderskapets och Adelns Protokoll för den 28 sistlidne Februari samt den 2 och 3 innevarande månad, innefattande, bland annat, dels nämnda Riks-Stånds beslut i anledning af 49 punkten i Stats-Utskottets Utlåtande M SI, angående regleringen af utgifterna under Riks-statens Fjerde Hufvudtitel, dels ock inbjudning till de öfriga Riks-Stånden att i nämnda beslut sig förena. Med vidblifvande af förut fattadt beslut afslog Borgare-Ståndet omförmälda inbjudning. S. D Föredrogos ånyo Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkanden: JVs 67, i anledning af väckt motion om revision af taxan för trafiken å Trollhätte kanaloch slusslinier. Återremitterades. JVs 68, i anledning af väckt motion i fråga om skyldighet att deltaga i byggnad af hus för s. k. småskolor å landet. Bifölls. M 69, i anledning af dels Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, A/° 51, till Rikets Ständer i fråga om förändrad grund för utgörande af fjerdingsmans aflöning, dels ock enskild motion om ändring i föreskrifterna rörande bestridandet af fjerdingsmans-belättning i kapellförsamling. Bifölls. 216 Prot. Utdrag den 26 Mars 1S66. JVi 70, i anledning af väckt motion om tillåtelse för åboer å hemman, som bergverken fått af Kronan skatteköpa, att till sig lösa skatterätten Bifölls; och Jy& 71, i anledning af väckt motion em förändring af pastoratens indelning. Bifölls Från Hederv. Bonde-Slåndet. S. D. Föredrogs ånyo och bifölls Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande J\s 67, i anledning af motion om revision af taxan för trafiken å Trollhätte kanaloch slusslinier.
Jag tillstyrker bifall till Utsk:ts hemställan. Hr Fitinghoff, Conrad Bleckert: Frih. Sprengtporten och Hr Mannerskantz hafva så väl uttalat hvad jag i denna fråga tänker, att jag inskränker mig till att med dem instämma. Frih. Klinckowström: Jag har begärt ordet endast för att i korthet belysa de anföranden, som blifvit afgifna af tvenne värda ledamöter på motsatta sidan. Gr. Mörner har helt och hållet ogillat den institution, som kallas skarpskytterörelsen, och förklarat, att densamma icke skulle komma att för fäderneslandet medföra det gagn, som jag och manga med mig deraf förvänta. Jag skall, för att visa hvarföre jag icke kan dela Grms åsigt, anföra en liknelse, hemtad icke från det militära området, utan från ett område, som bör vara Gr:n, i egenskap af direktör för Landtbruksakademien, väl bekant. Om ett stridt vatten söker sig en väg genom odlade fält, och man skulle vilja hämma dess lopp genom att fördämma det, tror jag, att det skall stiga och förorsaka öfversvämning och förödelse. Söker man deremot att leda det i en riktning, som kan vara tjenlig att bevattna fälten, tror jag, att det skall främja jordens bördighet och framkalla goda skördar. Jag förmodar, att denna bild icke är obegriplig. Med icke ringa förvåning har jag hört en värd talare, under åberopande af vissa siffror, uppträda till försvar för StatsUtslcts åtgärd att höja anslaget utöfver hvad K. M:t begärt. Oaktadt jag väl vet, att den värde talaren här intager sin plats på grund af sitt representantskap, och icke på grund af sin tjenstebefattning, kan dock icke förnekas, att hvar och en, som känner hans embetsställning, måste finna hans uppgifter behäf - 26 Den 2 Mars. tade med en viss bismak af hans tjenst. Jag hemställer till Gr. Lagerberg, hvarföre regeringen icke fått del af dessa sifferuppgifter, då regeringen ju kanske då kommit till ett annat resultat, än som skett.
Häri tror jag mig finna ett medgifvande af grundsatisens riktighet* Det åter» 8oo T)en i5 Juli i f. ni. står således blott att öfverväga, om anledniiif gar äro för handen, att kommande Ständer sko* la ändra beslutets Jag medgifver visserligen att ickg någor! mathematisk visshet häruti kan erhållas, mert påstår ock, att en sådan icke heller skäligen kan fordras, utan att man med nard mathemätisk visshet kan antaga som afgjordt, att kom* mande Ständer skola fortgå i ett systeme, soth är fotadt på ändamålsenliga och ärliga grun* der, och hvilka således ej Kunna ändras, utan att ånyo åstadkomma stora och orättvisa skak* ningar i de förhållanden vi nu till äfven}' tyrs stadga. Vi hafva sedan 1776 haft många Riks* dagar. Vid nästan alla hafva frågor uppstått * om penningeverkets reglering. Vi hafva under denna tid Varit narma* te 48 sk. (som utgör vår nuvarande allparipunkt) än vi nu äro, vi hafva varit derifrån mera aflägsnade. Vid alla tillfällen har den frågan förekommit! skola vi görd en Bankrutt Och sdgd rent ut, att Fariken icke kan fullgöra sina förbindelser? man har dragit i betänkande att ut‘ tala ordet, ehuru alla insett, att Bankrutter! redan varit i verkligheten gjord. Vid denna Riksdag synes man vara tern* timligen ense om, att ändra allpari-puncten, (man bör noga akta sig att ej förblanda denna r - I3(n 15 Julii f. rrii na åtgärd med den, som man vanligen kallar Coursbest åmning) i stället att, som ofta skett, genom konstlade och tryckande åtgärder, till-, vägabriuga en sedelförbättring, lika så skadlig,* som den sedel-försämring varit, hvilken man genom lättsinniga åtgärder tillvägabragt.
Af Herr Santesson, B. TI.: J,Efter uti mitt Stånd anmäldt och godkändt laga förfall frånvarande i det Utskottets plenum då öfverläggningen om detta Betänkande förevar, hvaremedlertid de första 2:ne punkterne blifvit afgjorda på sätt Utskottets Betänkande nu innehåller, anhåller jag att såsom min enskilda mening reservationsvis få bifoga följande, af mig på afdelningen yttrade olika åsigt med pluraliletens. Då man vill vinna det vigtiga ändamål, att bereda ett i möjligaste måtto jemnt pris under alla år, så svåra som goda, mäste medeltalet af markegångsprisen ej bernias från en så kort tid som fem år, enär de fall ej liro sällsynte än att 4 ^ 5 goda och än alt 2 å 3 svåra år följa hvarandra, då i förra fallet medelpriset blifver för lågt, men i det senare för högt, att kunna utgöra ett allmänt medelpris, samt följaktligen större afbrott i priset ena året mot det andra skall uppkomma; deremot om medeltalet hemtas af markegångsprisen för 10 år så inträffa inom denna tid alltid 2 å 3 svårare eller missväxts, 2 å 3 goda och 4 å 5 medelmåttiga skördeår, hvarigenom ett rättvist och i det alldranärmasle oioränderligt pris beredes. Att upplysa detta med exempel tar jag mig friheten bilägga eli utdrag af ett Läns (Skaraborgs) markcgångspris å råg, korn och bafra för tiden från och med 1821 till och med 1833 samt en derpå grundad beräkning, huru under hvarje af de nio sistförflulna åren 1825 till och med 1833 fem års medelpriset, äfvensom huru under de sista fyra åren tio års medelpriset skulle hafva utfallit; häraf visar sig alt sädésskalterne, uträknade lill penningar, komma alt förhålla sig, vid sistnämnde be - 4o Stats-Utskottels räkningssätt till en början* lägre, och i alla fall vida jemnare än vid det förstnämnda och att de då aldrig komma att höjas till det belopp hvartill de annars ofta vid tillämpning af 5 års medelpris, skulle stiga, och som, serdeles i missväxtår, blefve dubbelt kännbart för räntegifvare.
Under samma cathegorie måste jag föra hela inrättningen af PionierCorpsen och deraf följande MilitairCommenderingar samt grofva kostnader, hvilka alla blifvit inproductivt använda i ordets fullkomligaste bemärkelse. PionierCorpsen borde således upplösas och fördelas på Correctionsbusen, hvilket i alla afseenden skulle medföra både moraliska och financiella fördelar, och böra alla sålunda besparade medel användas på Armeens materiell, på Flottor och Dockbyggnader &c., hvilket vi till vår stora blygd låtit slå efter, för Wanäs, Canaler och onödiga CentralVerkstäder. Som fiendens inträngande i Landet sannolikt innebär en förlorad Sjöbataille, måste man vara beredd på att förstöra Seglation af Götha Canal genom Canalens rasering på vissa punkter, ty eljest skulle ju en på Östergöthlands Kuster landsatt fiende begagna den till sina krigsförnödenheters transporterande in åt Landet. Att en Svensk SkärgårdsFlotta skulle genom Canalen insegla i Landet, vore den största dårskap den kunde begå, så vida ej en fiendtlig Annee inträngde, endast för al! idka fiske i Wenern och Wetterin — Det Den 10 Augusti e. m. blifver alllid Svenska Flottans bestämmelse att bålla sig vid våra Kuster, och att efter en förlorad bataille åter samla sig för att från en landsatt fiende afskära communicationer och transporter. Endast på sådant sätt kan den uppfylla sin bestämmelse. Således synas mig Götha Canal och Wanäs Fästning, äfven i militairiskt afseende, blifva till mera skada än nytta; och på samma grund som denna Canalsträgkning, då den först afsågs, hade varit till oneklig nytta, under en tid då Sverige ej ägde Kuster vid Öresund, men till större delen var ägare af Östersjöns stränder, på samma grund blifver också denna Canal umbärlig, sedan ofvannämnde förhållanden upphört och de nu varande inträdt i stället. Att vilja försvara Wanäs Fästningsläge som centralt i båda de händelser, att Sverige och Norrige utgöra a:ne eller ett Land, framställer sig för mig analogt till hvad jag ofvan anfört.
Han såg med rörelse och en del afundsjuka hennes hängifna svärmeri för fadern, han böjde sig för hennes klara omdömesförmåga, hennes snabba uppfattning, — kort sagdt, han såg i henne ett ideal, till hvilket ingen egentligen hade rätt att sträfva, men som han dock hade lysande för sig, liksom han hade polstjernan, när han var ute på hafvet. Han hade visserligen aldrig sagt henne rent ut, att han hoppades att en gång få henne till sin hustru, men Nina visste, att det var hans hemliga tanke, och han förstod att Nina visste det. Han var hennes ödmjuke tjenare, som sprang till stadens yttersta ände och gerna skulle ha sprungit till verldens ände för att göra henne en tjenst. Han hängde vid det minsta ord, som utgick från hennes läppar. När hon var vid godt lynne och skämtade, skrattade han åt hennes infall, som om det vore höjden af all qvickhet, och när det låg den minsta skugga öfver hennes panna, satt han tyst, med tårar i ögonen, och följde hvarje vexling i hennes ansigte. Hon visste, att hon i honom hade den mest trofaste, hängifne vän. Ja, han var emot henne som en slaf, en trofast hund, som blott lefde af hennes vänlighet och gerna skulle offra sitt lif för henne. Nina missbrukade icke den unge mannens hängifvenhet, men den tröttade henne något. Det intresserade henne icke att bli beundrad. Hon var sjelf så full af intressen och lifslust, hennes ögon voro så öppna för att iakttaga allt, som möjligtvis kunde försiggå i verlden och lifvet omkring henne, att hon blott tyckte att det hindrade henne att egna någon särskild uppmärksamhet åt sig sjelf, hvartill hon blef uppmanad genom den ständiga hänryckning öfver henne, som Fredrik icke kunde dölja. När han beundrade hennes förmåga att lära sig fort och lätt, just när hon tyckte att det gick allt för långsamt för henne, kunde hon bli riktigt otålig. »Du måtte bara ha sett förskräckligt dumma menniskor, Fredrik», sade hon och skakade på sig, »när du kan tycka, att jag är något märkvärdigt.
Men nu, under den allmänna nöden, då doktorinnan Marin inkommit med förslaget att damerna måtte ha en särskilt kaffeklubb, der de ömsom hos hvarandra kunde få utbyta sina meddelanden, tankar och förslager, hade de bägge borgmästarinnorna för första gången dragit jemnt och beslutat ingå i föreningen, hvilket naturligtvis icke ålade dem att vara af samma tanke ... Fru postmästarinnan Johanna Klase har för närvarande ordet. ”Jag vill aldrig bli salig, mina kära fruar, om jag behöfver taga tillbaka ett enda ord af min rapport! Hans furstliga höghet prins Kristians adjutant öfverste Darre har berättat det för en norsk officer, som är slägt med en min vän – onämd är bäst – och han har sagt att fred skall det bli, om kungen icke åter slår fnurr på tråden. Och den förbålt hygglige baron Posse är åter underhandlare, så att med guds makt skola vi väl få någon lisa på eländet ... eller hvad tror ni sjelfva?” ”Jag”, sade borgmästarinnan Lundström med någon vigt på ordet, ”är kanhända genom min man i tillfälle att känna till denna sak, och det är med ledsnad jag nödgas motsäga den vackra nyheten, åtminstone tills vidare.” ”I alla fall”, inföll fru Margreta Smith, som nu urdruckit sin kaffekopp, ”är det icke ett stillestånd som hjelper oss ifrån alla våra galonerade gäster: det är slut på kriget som vi och hela landet behöfva, innan vår sista lifsmärg blifvit utsugen.” ”Åh”, tog värdinnan till ordet, ”fruarna kunna trygga sig vid, att antingen det blir något bevändt med stilleståndet eller ej – och i trots af din spådom, min bästa kusin och efterträderska, tror jag ändå att det går igenom – så lär det derföre icke bli ända på kriget, såvida icke något stort omslag inträffar!” ”Hvad det angår”, inföll med hastig brytning i rösten fru rådmanskan Helena Dittmer, ”har jäsningen aldrig varit farligare. Det kan jag gerna säga nu, då ingen förbehållsamhet är af nöden. Och hvad landet behöfver är en man, så klok att han kan laga våra skador genom andra medel än funderingar och pennfäktningar.”
Då Utskottet jdtrar, att någon gräns för nygirighetens inträngande i det innersta af Statslifvet likväl inom hvarje laghundet samhälle måste gifvas, skulle man tro detta vara tillrättavisning af någon fordrad eller påstådd gränslöshet i sådant hänseende, och om Utskottet härvid åsyftat den af mig framförde anledning till anmärkning emot vissa af Konungens Rådgifvare för uppenbar öfverträdelse af RegeringsFormens 86 §, så torde hvarje fördomsfritt omdöme komma att inse, det jag aldrig sträckt mina fordringar utöfver den gräns, som RegeringsFormens 86 §. bestämmer; och förbiseendet af eller okunnigheten om den gräns Grundlagen för nygirighetens inträngande i Statslifvet stadgat, lärer såsom slutföljd ensamt komma att ligga ConstitutionsUtskottet till last. Då en sådan gräns uti Grundlagen så tydligt finnes beskrifven, har man eljest svårt att begripa, i hvad mening Utskottet yttrar, att en sådan gräns likväl måste gifvas; man kommer härifrån lill ingen annan rimlig slutsats, än att Utskottet tilltrott sig kunna lemna Grundlagens tydliga, omisskänneliga stadgande utan allt afseende, för att efter egna godtfinnandet, genom en vilseförande tillämpning, bryta vägen lill den gräns Den 18 J111 i i f. m. Utskottet funnit för nygirighetens inträngande i Statslifvet böra gifvas, och som, efter allt utseende äfUtskottets mening, icke torde såsom fullkomligt tillfredsställande komma att igenfinnas förr, än, genom GonstitutionsUtskottets biträde, Grundlagen upphör att mera äga någon bindande kraft, och de magtutöfvandes godtycke kommer att allena utgöra gränsen för de menskliga anspråken, att få tillgodonjuta rätt, och att under lagen finna skydd för sina i lag stadgade rättigheter. Utskottet bar trott sig för underkännande af anmärkningsanledningeti i anseende till öfverträdelse af RegeringsFormens 86 §. kunna, såsom tillfyllest giltiga, antaga de enda skäl att, i den critiska tidpunkten af skeppshandeln återgång, en hel offentlighet skulle berédt eftertäiikliga följder, och en half upplysning
Och få Rikets Ständer alltså, med bibehållande af det anslag, som för Krigs-Academien nu utgår, i underdånighet anhålla, att E. K. M. i Nåder läcktes vidtaga de åtgärder, i följd hvaraf Academien, från ett militäriskt Gymnasium med Contubernium, sorn den nu är, kunde successivt utbildas till och blifva en tillämpnings-skola för Armeens befäl af alla vapen, hvarigenom behofvet af serskilde private inrättningar för nyssnämnde ändamål kunde försvinna; börande Rikets Ständer likväl härvid tillägga, att Rikets Ständer icke förbisett nödvändigheten, att, vid Krigs-Academiens upplösning i dess nuvarande form, en mindre del af det för densamma beviljade anslag afsättes, för att användas Lill bildande af Sjö-Cadetter för Flottans behof, likasom Rikets Ständer få i underdånighet öfverlemna till E. K. M:s Egen höga pröfning att bestämma, på hvad sätt det anslag, som nu utgår till Gralist-Cadetter, och hvilket hufvudsakligen afser underhållet af mindre bemedlade förtjente militärers söner, må, i enlighet med sitt ursprung liga ändamål, i sammanhang med en förväntad ny organisation af Krigs-Academien, lämpligast användas. 11 ;o Allmänna Garnisons-Sjukhuset. Förra staten upptager 31,320 R:dr, hvilket belopp är oförändradt utfördt. 12;o Indelta Ca vallerioch Infanteri-regementena. Till lönefyllnad ät en del Officerare vid indeldta Infanteriet har E. K. M. i Nåder äskat en summa af 19,300 R:dr; men detta anslag hafva Rikets Ständer ansett sig sakna anledning bevilja. 13:o Exercis Sqvadronernes underhåll. Det af E. K. M. i Nåder äskade anslag för Exercis-Sqvadronerne af 20,000 R:dr hafva Rikets Ständer icke funnit sig ega skäl å stat uppföra. 14:o Lif-Gardet till Häst samt Svea och Andra Lif-Gardes-regementena.
Ur Ledamot «f laga förfall hindrad at tilstades komma, gifwe det Konungens Befallningshafvande tilkänna, hwilkeu genast fogar anstallt om en annan Ledamots utwäljande af det Ständ, hwarttil den uteblifne hörer; men förrättningens fottg ng mä härigenom icke hindras eller nägot uppehåll af sädan orsak tilkomma. 9. De ifrån Socknarna i Häradet utsedde I)6puLeralle böra tvid Upstattnings - Lomnritteerna för samma Härad, under förrättningen tilstades wa-a, för at med nödiga uplysningar tilhanda gä; men icke äga de at deltaga i öfwerläggnmgirna, etter til besluten bidraga, säsom endast Lommittöens Ledamöter af Sländen lilkvmmande. §- Konungens Befallningshafwande bör draga försorg derom, at Mantals - och Skattelängder, 1Z0 4oz4 jäm^e Jordböcker äro tilhanda, samt för Lommit» teen tilgängcliga; lemnandes derjämke all annan handräckning, som 'il upiysning< winnande är nödig, äfwensom ^L^lllraterna i Städerna och Krouobetjente ä Lmdet böra wara sa at lilga, at Le, utan omgång och tidsspillan, kunna genast meddela Le underrättelser och bested, som af dem äflas. §. n. Efter den anledning, som Mantals-eller UpLörds-Längder, Jordböcker etter andra sädana allmänna Handlingar giswa, företage sig UpflatLningsläomnaittoen den granflning af hwars och ens förmögenhet , som til utrönande deraf föregå bör; och äger hwarje person, som beflattas bör, at antingen Personligen tilstädcs komma, eller flrifteligen anmäla hwad han i detta afseende för sig nödigt och nyttigt sinner. Infinner chan sig icke, eller nägok flris elig: anmälande afgifwer, upflatte och beräkne LommittLen ända hans förmögenhet efter thy, som den finnes, och möjeligen utredas kan.