Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
St:rs begäran; 1841 års riksdagsbeslut yttrar rörande tullbevillningen, i den 36:te §:n följande: »Rörande tullbevillningen hafva vi, med bibehållande hufvudsakligen af de grunder, hvarpå sednaste tulltaxa hvilar, väl ansett förbudsbestämmelserna böra upphöra för vissa hittills till ineller utförsel förbjudna varor; dock, på det att de näringsidkare, hvilka af förbudens afskatlände möjligen kunna förutse den menliga inverkan på sina yrken, att de, heldre än att ingå i täflan med den utländska tillverkningen, finna för sig fördelaktigt, att på annat sätt göra sina kapitaler fruktbara, dertill ej må sakna rådrum, hafva vi, uti und, skrifvelse af d. 7 Juni innev. år, jemte öfverlemnande af förslag till ny tulltaxa, hos K. M:t anhållit, att de hittills till införsel förbjudna varor, för hvilka vi ansett förbuden böra upphöra, icke må förr än ifrån den 1 Januari 1843 till riket införas eller derifrån utföras.» Här är det första gången, sedan år 1810, som R. St:r, uti riksdagsbeslut, kalla den af dem fastställda tulltaxa för ett förslag. Troligen har det skett af den anledning, att man ej ansett denna taxa böra annorlunda benämnas, innan den, genom Den 25 April e. m. 523 allmänna författningssamlingen, kommit till allmänhetens kännedom. Ii. St:rs skrifvelse N:o 377, af den 7 Juni 1841, rörande tullbevillningen, innehåller bland annat, följande märkliga yttrande: »Biträdande hvad Eders K. M:t i ofvanberörda Nåd. Propos. föreslagit, rörande tullen å spanmål, få R. St:r i underdånighet anhålla, att bestämmelserna i afseende derå måtte förblifva oförändrade under fem år, räknadt från den tid, då den nya tulltaxan träder i verkställighet, äfvensom att de högre bland de af Eders K. M:t alternatift föreslagna tullbeloppen må vid införsel antagas, samt tullfrihet beviljas vid utförsel. I sammanhang hvarmed R.
Majtt wäckt fräga,huruwida den till följd af Riksens Ständers Besiut se - zs Den 22 April genom Kongl. Förordningen af den 2; Januarii 11 angående förökade afgifter till Wadstena Krigsmanshus-Catza päbudna Centonal borde äga rum rvid Skatteköp af Krons. Rusthäll samt qwarnar och andre sädane lagenheter, a hwilka ^mantal icke blifwit satt, samt wid de tillfällen da Åborätt eller besittning erhälles a lagenheter af samma beskaffenhet, har Kongl. Mast wäliNäder resolverat, att, som innehafwarne af Krono-Rusthäll wid inlkrifningen utgöra en witz afgift till Wadstena KigsmansHus-Casta och 6-te Momentet i berörde Kungörelse fran betalning af den deri pabudne Centonal af Skatte-köpeskillingen för de Kronohemman, som köpas till Skatte, undantager ej allenast de tili Bätsmans-Jndelningen i Blekinge och Södermöre an, flagne Hemman, som redan till Amiralitets Krigsmans-Cahan erlägga en siik afgift, utan ock alla andre hemman, som en dylik afgift förut åtföljer, samt da Kongl. Mast sorgfälligt iakttager, det de af Riksens Ständer medgifne Bewillningaicke utsträckts öfwer ordalydelsen as de derom fattade besatt, de ägare af Krono-Rusthäll, Krono-qwarnar och andre sadane lägenheter, a hwilka mantal icke blifwit satt/som lösa dem till Slatte, böra, tills derom annorlunda och bestämdt warder förordnadt, wara befriade frän erläggande af ifrägawarandc Centonal; dock will Kongl. Maj t nu haswa till Rilsrtt Ständer öswerlemnat, huruwida de icke finna skäl, att sä förklara sitt i detta ämne saktade beslut, att Krigsmanshuset af Skatte-köpeskillingen för ofwanberördc slags Hemman och lägenheter, äfwen singe uppbära samma afgift/ som wid Skattelösen af andra Kronohemman blifwit bewiljad.
Till den indelta löntagaren deremot måste skatten levereras in natura och ofta forslas (lera mil efter indelningsbafvarens behag, och räntegifvaren är ändå underkastad den chancen, att när han kommer fram med sin spanmål, så blir den icke mottagen, äfven då den är så god, som han har fått den pä sin åker. Della är en orättvisa, som skulle afhjelpas genom Utsk:s förslag, hvilket för öfrigt blifvit af flera talare med ganska grundade skäl försvaradl och hvartill jag icke behöfver tillägga något vidare, utan inskränker mig att blott yrka bifall till betänk. Gr. Cronhjelm: När Hr von Hartmansdorff hade ordet, yttrade han, att eli bifall till Utsk:s betänk, skulle vara menligt för lönelagarne. Jag är visserligen sjelf räntetagare, men detta förhållande skulle dock icke vara tillräckligt för mig att ensamt söka göra del i en allmän fråga gällande. Eli band skulle det likväl vara för mig, att icke söka lill bifall framställa ett förslag, som skulle vara menligt för mina kamrater inom arméen. Jag anhåller derföre att något närmare få upplaga det skäl, som Hr von Hartmansdorff i detta afseende anfört. Han sade nemi., ali de löntagare, som behållit sina indelta räntor och persedlar, nu äro något nära behållna, men att eflerträdarne till de löntagare, som under förflutna tider afstätt dessa persedlar emot coutanta löner, numera äro sämre lottade i jemförelse med de andra. Det är visserligen sant alt sä är, men man bör undersöka under hvilka förhållanden det så blifvit. De löntagare, som i förra tider afstodo sina lönepcrscdlar emot contant, förbehöllo sig ingen värdering af vissa persedlar och icke eller någon revision deraf under vissa lider. Nu deremot föreslår Utsk., alt nu utgående räntor och lioudespanmål skola 10 H. 67 "530 T) e n 15 M a]. förvandlas till penningar efter de tio sista Srens markegång, oell sedan skall detta penningevärde åter förvandlas och förenklas till ett mindre antal ränlepersedlar, å hvilka värdet hvart femte år skall bestämmas.
Vid 1847 års slut bestod stadens borgerskap af 9 handlande med öppna salubodar, 69 handtverkare och 3 fabrikörer, hvilka alla hemta sin bergning hufvudsakligen af näring och rörelse, och för öfrigt dels äga, dels arrendera stadsjord och draga fördel äfven af studerande ungdomens och deras lärares vistande eller bosättning i staden. Vid klädesfabrikören Wahlqvists sedan lång tid tillbaka väl kända klädesfabrik uppgick värdet a! tillverkningen 1847 till 89,416 R:dr 32 sk. Banko, och kommer samma fabrik, genom ångmachins anbringande, att betydligen utvidgas. 16 Krogarnes antal, stadskällaren och gästgifvaregården inberäknade, utgör åtta, sorn synas vara fullt tillräckliga för behofvet, ehuru en mängd arbetsfolk från landet under byggnadstiden sig här uppehållit. Några större oordningar hafva icke förefallit, och fyllerilasten har icke tilltagit. Stadsskjutsen bestrides genom entreprenad med fastställd lega efter 28 sk. milen, men det oaktadt nödgas stadens invånare til! entreprenören årligen erlägga 1,028 R:dr Banko. Af de till stadens brandskadade invånare gifne gåfvomedel, har nödhjelpskomiteen öfverlemnat till fattig vårds-styrelsens disposition 6,666 R:dr 32 sk. Banko, deraf räntan får användas till understöd åt stadens fattige,’ hvilka årligen ökats, och hvilkas underhåll kostade år 1847 icke mindre än 1,409 R:dr 21 sk. 4 r:st., deraf stadens invånare, efter skedd debitering, erlade 1,076 R:dr. Genom fattigvårds-styrelsens omsorg, att för lindrig afgift utackordera barn på landet, kan någon besparing i det för samhället tryckande fattigunderhållet vinnas. Den förr omnämnda så kallade Sjögrenska fattigskolan fortfar att väl underhållas. Skolans lokal består af ett stort, efter sista eldsvådan väl uppfördt stenhus med rum för lärarinna och lärare, samt nödigt antal arbetssalar för barnen, deraf flickorna undervisas i nyttiga och nödiga handaslöjder.
Vid det under titel »hemliga utgiftsfonden» i Tull-verkets stat förekommande anslag, 9,000 R:dr, som under revisionsåret blifvit i särskilda poster till hela sitt belopp anordnadt, hafva Rikets Ständers Revisorer funnit anmärkningsvärdt dels att ändamålet för medlens användande ej vore kändt, hvadan granskningen rörande detta användande icke heller kunnat behörigen fullgöras, dels ock att, om, såsom icke saknades anledning antaga, dessa medel hufvudsakligen eller till någon del utginge till uppmuntran och godtgörelse åt hemliga angifvare eller kunskapare i afseende på öfverträdelser af tullförfattningarne samt till andra dylika utgifter, ett sådant användande, äfven om i följd deraf ett och annat beslag kommit till stånd, hvilket eljest skulle antingen uteblifvit eller misslyckats, likväl syntes staten föga värdigt, likasom det icke kunde vara lämpligt, att tillgodose statens finansiella intressen på bekostnad af ett ännu vigtigare, nemligen sedlighetens, hvilket Revisorerne ansåge ingalunda främjas genom utdelning af medlen på det sätt här ofvan blifvit antydt. Den anmärkta anslagstiteln i Tull-verkets stat går långt tillbaka och är vida äldre än Sveriges nuvarande statsskick. Vid flera statsrevisioner, såsom för åren 1825, 1839 samt 1842—1843 hafva särskilda anmärkningar angående derförinnan iakttaget sätt för dessa medels redovisning blifvit framställda, intilldess, i öfverensstämmelse med hvad Statsrevisorerne för sistnämnde år föreslagit, de föreskrifter angående denna redovisning meddelades, hvilka ännu äro gällande. Enligt dessa föreskrifter, anordnas medlen af General-tulldirektören samt utbetalas och bokföras af Kameral-departements-chefen, hvars redogörelseräkning med tillhörande verifikationer granskas af Kansli-departementschefen, hvarefter räkningen slutligen vid hvarje års utgång aflemnas till Chefen för Eders Kongl. Maj:ts Finans-departement. Emot sjelfva anslaget och dess beskaffenhet af att för hemliga ändamål användas har deremot, såvidt General-tullstyrelsen eger sig bekant, anmärkning tillförene icke blifvit gjord. Tillåter ändamålet med dessa medel att hemlighållandet af deras användande upphör, sä bortfaller ock behofvet af redovisningens begränsning.
Betrakta vi alla folkförsamlingar, så finna vi att vanligtvis den segrar, som mest kan updrifva passionerna, och det är för att förekomma den stora massans förledande, som representanter väljas för att uttala kommitteuternas åaigter; men representanten skall icke uttala hvad de sämste, utan hvad de mest uplyste tänka. Detta gör, att representanten bör vara något mer än kommittenten; han bör hafva en högre uplvsning, varmare nit m. m. När man förutsätter detta, kan man icke vilja, att den som har mindre uplysning, skall ge föreskrifter åt den mera bildade. Man kan hafva förmåga att bedöma hvilken person som anses förståndig i sin trakt, utan att man derföre sjelf har de egenskaper, som fordras att blifva representant; derföre kan man vara en skicklig valman, utan att vara en duglig representant. Då således i sjelfva idéen af »representant» ligger, att man skall vara fri från alla föreskrifter, kan jag icke ingå på borttagande af det stadgande, som här är i fråga. Jag vill äfven fästa tipmärksambeten derpå, att när man representerar en enskild person, är man ofta icke alls bunden af några andra föreskrifter än allmän lag; i rättegångar öfverlemnar man åt sitt ombud att handla efter bästa förstånd, och då tror jag att denna frihet bör med ännu mera skäl tillerkännas personer, som representera en hel menighet. Jag fortfar att yrka bifall till g:n utan någon förändring. Gr. Mörner: Man har haft åtskilligt att erinra mot min framställning om borttagaudet af det uttryckliga stadgandet, att landstingsmannen icke skulle vara bundna af valmäns föreskrifter, och man har i det hänseendet åberopat Riksd.-Ordmns stadgande om Svenska folkets representanter. Detta skäl borde man icke allt för mycket accentuera. Hvad annat, än ett slags föreskrifter, äro de trosbekännelser, som före denna riksdags början blifvit åtskilliga representanter afförd rade? Hvad annat åsyftade dessa möten, som föranstaltades med upmaning till dem, som anmälde sig för att vinna förtroendet att blifva representanter, att dervid redogöra för sina politiska åsigter? För min del tror jag att det är bättre att gå den raka vägen, än att behöfva begagna sig af den krokiga.
Den nu föreslagna författningen bestämmer deremot straff i 7 § för den, som falskeligen anbringar omlörmälda kontroll-stämplar eller märken å ting, som skola dermed förses, eller förfalskar eller missbrukar stämpling eller märkning, sorn rätteligen gjord är, eller ock förfalskar det i behörig ordning stämplade eller märkta tinget, samt i 8 § för den, som med vetskap om sådan förfalskning, som i 7 § omförmäles, i bedräglig afsigt det förfalskade begagnat; hvarefter först uti 19 § utsättes straff för den, som i afsigt att begå något af de i 7 § uppgifna brott, förfärdigat eller anskaffat derför erforderlig redskap och den icke förr, än brottet till fullbordan kommit, sjelfvilligt förstört eller gjort obrukbar. — En dylik omkastning af begreppen och sammanblandning af föreskrifter, som angå skilda ämnen, måste, efter mitt omdöme, endast inveckla förhållandena samt göra lagen oklar och svårfattlig. Här saknas sålunda hitintills nödiga befunna förbud emot eftergörande eller förfalskande af allmänna kontroll-stämplar och märken. Denna brist ersättes föga af hvad 19 § i syftning ditåt innehåller. Derföre leder Författningens lydelse äfven till tvifvelsmål, om 7 § endast afser det falska begagnandet eller bruket af äkta kontroll-stämplar eller märken, men icke enahanda förfarande med stämplar eller märken, som äro lälska, samt huruvida 19 § eger tillämplighet, ehvad den anskaffade redskapen, hvarmed åsyftades verkställighet af förfalskningen, 30 Kongl. Maj:ls Nåd. Proposition N:o 59. som här utgöres af stämpelns eller märkets anbringande på falskt sätt, varit äkta eller falsk. Det är derföre af synnerlig vigt, att noga skillnad i lagens stadganden göres emellan handlingar, som icke med hvarandra ega oskiljaktig gemenskap. Ett är att uti brottsligt uppsåt eller utan behörigt uppdrag tillverka eller förfalska ifrågavarande kontroll-redskap, — ett annat åter att af den sålunda tillkomna eller utaf laglig redskap göra bruk för olaglig stämpling eller märkning.
Val hafva Lönings-Directrna erhållit tillstånd att upplägga den osålda spannmålen i Kronans 111agasiner emot vanlig afskrifningsprocent; men årets lön är derigenom återställd på framtiden, hvilket man genom de anbefallda åtgärderna trott sig förekomma. Att, i brist af tillfälle till spannmålens föi'säljning, till löntagarna utanordna spannmål i stället för penningar, såsom vid något Rcg;te Den aj Februarii. »97 skett, anser jag stridande emot den nya regleringens anda och mening, ehuru välvillig grunden för en sådan åtgärd än kunnat vara. Den nu gällande aflöningsstaten är, efter nu fastställda grunder för löningssättet, ingenting annat än en calcul, i hvilken hvarje summa bort åtföljas af ordet: ungefär. Dessa summor äro endast välvilliga önskningar, så länge de dertill påräknade medel, till största delen, skola bero af spannmålsförsäljning. Så länge de indragna lönerna skola fortfara att vara en Reg:tets och icke Statens tillhörighet, blir det naturligtvis en omöjlighet att på siffran kunna tillämpa ofvannämnde stat, enär alltid, utan en särdeles besynnerlig slump, antingen brist eller öfverskott måste uppstå. Om den hufvudprincip, hvarpå den nya löneregleringen grundar sig, skall kunna conseqvent tillämpas, blir det således nödvändigt att ställa befälets aflöning på en mera säker och bestämd fot. Dertill fordras ingen i den nuvarande regleringen ingripande förändring, endast ett beslut af Statsmagterna, lika enkelt i verkställigheten, som nyttigt, rättsenligt och ordningsbringnnde till sin orsak. Jag föreslår i detta hänseende: Att Lönings-Direct:na skola helt och hållet försvinna; att BoställsDirect:na, på sätt nu är förordnadt, skola besörja de indragna boställenas utarrendering; att Reg: tsskr ifvar na skola uppbära arrendemedlen, jemte alla öfriga till den samfällda löningsfonden indragna medel, såsom kronotionde, hemmans räntor, m. m., men redovisa alltsammans directe till Statsverket.
De skäl, som på f. m. anfördes och äfven gjorde sig gällande för bibehållande af 1845 års tulltaxas bestämmelser i fråga om knifvar, äro, efter min öfvertygelse äfven tillämpligt pä artikeln ”saxar andra slag än öfverskäraresaxar”. Jag tillstyrker derföre att berörde taxas tullbestämmelse i denna del måtte fortfarande få gälla. Gr. Gyldenstolpe: Den nuvar:de tullen af 3 r:dr 16 sk. pr U för saxar är enligt min öfvertygelse så hög, att åtminstone de finare slagen deraf, som taga mycket litet rum, aldrig komma att förtullas, emedan importören, för alt undvika att betala tullafgiften underlåter att angifva dem. Näringar hafva således icke något skydd af den höga tullen; men Staten deremot förlorar derpå i inkomster. Jag anhåller derföre om bifall till Utsk:s förslag. Hr Printzensköld: Gr. Gyldenstolpe har åter framkommit med det argument han förut hufvudsakligast begagnat under hela diskussionen om tulltaxan, nemi. den frestelse till smuggleri höga tullar skulle medföra. Jag hemställer då till honom med afseende å den nu förevar:de frågan, om icke de finare saxarne, i anseende till lättheten att stoppa dem i fickan och på det sättet insmuggla dem, skola lika mycket insmugglas under den af Utsk. föreslagna tullen, som under den nu gällande. Ty så länge derpå är något att förtjena, det må vara mycket eller litet, skall försök ständigt göras att eludera tulltaxan. Den nu gällande tullen å finare stålarbeten har, enl. min öfvertygelse, i väsendtlig mån bidragit till framkallande och underhållande af den fabrikation utaf sådane varor, som nu finnes i Eskilstuna. Om sä icke varit förhållandet, hade denna stads fabrikanter icke inkommit med den petition, hvarom Hr von Hartmansdorff talat, och hvilken äfven finnes tryckt i flere af Stockholms tidningsblad. Man bör väl lyssna till den röst, som från arbetaren låter höra sig, i fall man vill taga hans försvar då fråga är att bereda honom utväg till uppehälle.
Utom berörde tryckta räkenskaps-uldrag, hafva jemväl, i enlighet med hvad förut iakttagits, särskilda utdrag af samma räkenskaper blifvit utskrifna och till Revisorerne aflemnade, såsom bilagor till den af Riksgälds-kontorets Kommissariat afgifna berättelse. Af dessa sednare utdrag hafva Revisorerne dock icke kunnat inhemta andra upplysningar, än dem, hvilka utan svårighet erhållits, då de förra blifvit sins emellan jemförda. Revisorerne anse derföre, alt, vid a (gifvande t af berättelserna till kommande revisioner, dylika bilagor, som icke innehålla andra upplysningar, än de af trycket utgifna räkenskaps-utdragen, ingalunda erfordras, samt att det med uppgörandet och utskrifningen af desamma förenade, tidsödande arbete, ulan olägenhet eller afsaknad för Revisorerne, kan besparas. Utom den i sednaste Revisions-berättelse, sid. 26, omforma!de, af Fullmäktiges Sekreterare förda, anteckningsbok öfver alla, enligt 1845 års Reglemente, Riksgäldskontoret ålagda utgifter samt derom lill Fullmäktige aflåtna Kongl, bref, äfvensom af Fullmäktige beslutade utbetalningar, har en dylik anteckningsbok jemväl blifvit upprättad öfver Rikgälds-kontorets utgifter till följd af nu gällande Reglemente. Revisorerne, som genomgått samt med Reglementet och räkenskaperna jemfört sistnämnde anteckningsbok, hafva funnit densamma håde ändamålsenlig och fullständig. Enligt kapitalräkningarne i Riksgälds-kontorets hufvndböeker, hafva, oberäknad! ersatt postporto, fÖrvaltnings-kostnadema vid detta Verk samt derifrån utgående pensioner uppgått till följande belopp, nemligen: enligt 1847 års enlig! 1848 års kapitalräkning. kapitalräkning. - Anslag till Riksgälds-kontorets Enkeoch pupill-kassa . 600: 600: — • Ständers och Riksgälds-kontorets hus anställde Sprutmästare, enligt med honom ingånget kontrakt, 233 R:dr 16 sk. årligen, '2,699: 47. — 3,288: 6. 2.
Med anledning af hvad jag förut, i den nyss förekomna frågan, till vederläggning af denna Utsk:s åsigt haft äran åberopa, får jag till iakttagande af en billig proportion af beloppen vördsamt föreslå, att, likasom den i handels-ordms 24 § upptagne afgäld ansetts böra från 4 r:dr till JO r:dr förhöjas, R. o. Ad. läcktes bestämma en tillökning i nu omhandlade afgift från 2 till 5 r:dr. Hr von Hartmansdorff: Ehuru jag visserligen anser fåfängt hvarje försök, att genom afgiften upprätthålla anstalter, hvilka icke ega näringsidkarnes eget förtroende, så tror jag likväl, att då Ståndet höjt afgiften för handlande, enahanda beslut bör fattas i afseende på handtverkare och jag förenar mig således med Frih. Cederström. Hr Printzensköld: Jag instämmer så mycket heldre i Frih. Cederströms yttrande, som det är mig bekant, huruledes handtverksföreningen här i Stockholm, i anseende till otillräckligheten af de afgifter, som till föreningen skola erläggas, hos K. M. gjort underd. ansökning, om anslag af medel till bristens betäckande, enär handtverkarne icke ansägo sig skyldige att öka sina afgifter, utöfver det i författningen stadgade belopp, hvilket än ytterligare torde bekräfta 548 Den 5 Juli e. m. riktigheten deraf, att Regeringen icke ägt tillräcklig sakkännedom, då bon utfärdade ifrågavarande författning. Då nu Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. ansåge att, på sätt Frih. Cederström föreslagit, den uti fabriksoch handtverks-ordningens 28 § bestämda afgiften borde höjas från 2 till 5 r:dr, ropades starka ja, jemte åtskilliga nej, hvarpå Hr Landtm, tillkännagaf att han funnit ja hafva öfverröstat nej. Uppå sedermera framställd propos. godkände R. o Ad. det af Utsk. afgifna yttrande, hvarigenom bifall blifvit afstyrkt ä de i förevar:de betänk, oraförmälde förslag, hvarom R. o. Ad. icke redan lättat serskildt beslut.
Det kunde härida, om man tänker sig den händelse, alt tvedrägtstiderna återkomma, att det ena partiet förklarade, att prot:n icke (kulle tryckas in extenso och att samma parti sedermera i sina journaler framställde minoritetens meningar alldeles falska och stympade och på det sättet behandlade dem under fortgången af en riksdag. Jag hemställer till en livar, huru tillfredsställande sådant skulle vara för samhället och för dem, som, ehuru underlägsna, söka att försvara, hvad de anse vara rätt och sannt. Jag förnyar min anhållan, att R. o. Ad. måtte förklara sitt ogillande af förslaget. Gr, Horn, Claes Fredr.: Händelsen är verkligen nära nog den, tvenne värda talare sagt, att vår publicitet på intet 368 Den 27 Octobcr e. m. vis kan anses motsvara, livad man af den borde kunna vänta uti ett constitutionelt land; men jag tror, att vi icke kunna fordra annat, så länge offentliga magten icke sjelf hyllar publiciteten, icke gör allt för att böja den, utan snarare gör allt för att nedtrycka densamma. Hvar och en, som följt debatterna oell sett, huru de blifvit refererade i de publika bladen, måste medgifva, att det skett mindre väl; men jag till räknar detta förhållande icke egentligen publicisterna, emedan jag inser svårigheten att under närvar, omständigheter kunna hafva en god press. Vår fyrdelade Representation ligger dessutom inycket i vägen för publiciteten att kunna följa riksdagsförhandlingarna. Jag tror, att felet egentligen bör lil (skrifvas den lagstiftande magten, som icke vårdar sig mera 0111 tryckfriheten. Emedlertid är förhållandet sådant, att det kan verkligen inträffa, som Hr v. Hartmansdorff förespeglat. Jag skulle derföre tro, i motsats mot hvad jag yttrade vid början af riksdagen, att man ännu mot missbruk bör bibehålla den garanti, att prottn tryckas; men jag inser icke vådan af att bifalla förslaget så bestämd, som Hr v. Hartmansdorff trott sig märka den, emedan jag icke kan föreställa mig möjligheten deraf, att publiciteten skulle kunna sjunka så lågt, att någon verklig fara skulle uppstå; och jag kan således icke annat än tillstyrka förslagets antagande.