Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Af helt annan beskaffenhet är den afhandling, som slutas af den utlånare, hvilken, då penningen icke i hans hand kan blifva något befordringsmedel af en vinstgifvande industri, endast söker att med säkerhet emot förlusJer utsätta sitt capital och till sin lefnads behof uppbära räntan deraf. Afven denne anses förbehålla sig en oinskränkt rättighet, att råda öfver det honom tillhörer; äfven han fordrar att af Lagstiftaren försäkras örn ett ofelbart sätt, att återkomma i utöfningen af denna fulla dispositionsrätt, i händelse låntagaren skulle brista uti sina förbindelsers uppfyllande. Men — örn uti de afiägsnare tider, hvarom här är fråga, ett dylikt förutseende hade kunnat finnas hos lagarnes upphofsmän — så hade dessa icke bort inskränka sin åtgärd till att, på de förbindelser, sorn tillhöra xealcrediten, öfverflytta de föreskrifter sorn handelns endast personliga credit gjort nödvändige; början hade bort göras med att sätta den utlånande i tillstånd att sällan behöfva taga sin tillflygt tili återfordrande genom tvångsmedel. Det må icke kallas någon otillbörlig inblandning uti enskildas afhandlingar, om de genom lagarne blifva underkastade föreskrifter, hvarigenom bedrägerier och förluster förekomma*. Ingen ladlar den lagstiftare, som genom bestämmande af det metalliska myntets skrot och korn, lättat bruket deraf såsom bytesmedel. Hvarföre skulle man icke nu göra för underlättandet af Betänkande om Rikets Penninge-Verk. 425 fastighets-crediten det samma, som man fordom gjort för handels-creditens befordrande? Och hvad är som för detta ändamål måste göras? Utlånaren måste sättas i tillfälle att kunna på förhand bedöma den lånsökandes förmögenhet.' Den lånsökande måste sättas i tillfälle att göra synbar den säkerhet, som han har att erbjuda. Jag har sökt att ådagalägga, uti en historisk uppsats öfver utbildandet af vårt hypotheks-system, hvilken jag haft äran meddela Committéen, att vår lagstiftning i denna del icke svarar emot tidens fordringar *).
Är denna sats riktig, då skulle ju följden blifva den orimligheten, att t. ex. ganska många af R. o. Ad:s medlemmar, som innehafva sådana befattningar, att de icke kunna upfylla sin militäriska skyldighet, dock skulle vara tvungna att sjelfva inställa sig, om de icke kunde anskaffa soldat. Huru skulle dessutom alla de, som hafva ett stort antal soldater att upsätta, bära sig åt? De kunna väl icke mångdubbla sig sjelfva för att upfylla sin skyldighet. Jag tror sålunda, att den af Hr Nordenfelt framställda sats, hvarmed han ville bevisa, att skyldigheten att hålla karl icke är en beskattning, är fullkomligt falsk, och jag tror, att man icke skall kunna finna något stadgande i gällande kontrakter, som bevisar att öfverenskommelsen mellan rustoch rotehållare samt K. M. och Kronan varit så menad, som Hr Nordenfelt sagt. Jag har ansett mig böra nedlägga deuna protest. Sedan härefter motionen blifvit begärd på bordet, hemställde Gr. Anckarsvärd, Carl Henr., till Hr Gr. o .Landtm, huruvida det vore tillåtet eller kunde anses olämpligt att, efter motionens bordläggning, vid detta tillfälle yttra sig i ämnet; och efter det Hr Gr. o. Landtm, förklarat, att Grundlagen derom icke innehöll något stadgande, och att det således vore beroende på talarens eget bedömande, anförde Gr. Anckarsvärd: Den motion, som Frih. Stjernstedt upläst, omfattar ämnen, hvilka sedan långliga tider utgjort föremål för mina omtankar och för mina yttranden redan för många tiotal af år sedan inom detta rum. Konseqvensen ålägger mig derföre att understödja Frih. Stjernstedts motion, såvida en hastig upfattning af dess innehåll varit riktig. Vid hvad af Hr Nordenfelt blifvit yttradt, vill jag taga mig friheten anmärka detsamma som en föregående talare, att det vill synas mig något svårt att gå in på den åsigt, att det icke skulle utgöra en skatt för den rustoch rote ringsskyldige, att fullgöra detta sitt åliggande. Jag tror tvärtom, att det är en af de största skatter.
Inses han nu vara det första såsom ett lifgifvande Lyse, det andra såsom ett sig vid sig sjelf ländande Ljus, det tredje såsom en af Lyset och Ljuset utgående Eld, i hvilken dessa bekräfta sig såsom värmande, närande och älskande en sammanfattning af väsenden, som uppkomma genom deras egen lifs-forms harmoniska skapelselust och äro af den, på ändligt sätt, delaktiga: då visar sig, om allt sådant förstås i sin rätta andliga mening, att denna kunskapslära är tillika en dygdlära; ägande bland sina första grundvissheter materiens oväsendtlighet, och bland sina sista det ondas blott skenbara makt, är hon framför hvarje annan en sedligt fruktbärande, samt innerst med det bibliska Ordets sanningar öfverensstämmande.– Så mycket till en vink om Stjernhjelms philosophiska syftning. Man ser, att den förtjenar närmare bekantskap. Också ansåg han sig kunna med fog tillerkänna sin lära en visdom, som verkligen framtränger och ledsagar ”ur mörkren, till ljuset, genom skuggorna” (ex tenebris, ad lucem, per umbras); hvaremot det vanliga scholastiska grillfängeriet, hvars gry han tyckte sig se återupplefva i Cartesius, var för honom ett ”philosophari sine mente”, ett Philosophiens nerdragande ”de coelo in lutum”. Oväntadt kan föröfrigt ej förefalla, att i hans speculation ingår mycken kärlek för kabbalistik, astrologi och mathematiskt formelspel. Hans grundbrist är dock en oöfvervunnen förtrollning af den på abstract vis mystiska idealism, som i allmänhet, hos hvarje art af ny-platoniserande verldsbetraktelse, är den gamla utmärkande arfsynden. Det är föga troligt, att han, jemväl med större concentrering af sina krafter, skulle ha öfvervunnit den; han var dertill – så i ond som god betydelse – förmycket en Ficini, en Mirandulas, en Brunos själafrände.
De rådgifvande, sorn befinna sig i aldeles samma categori, blott pröfvande efter samvete, och följaktligen äfven bildande ett slags Jury, finna HofCanzleren hafva rätteligen anseclt eller sedt saken. Längre eller kortare tid derefter, sammanträda andre Män, åt hvilka Rikets Ständer uppdragit, att, under namn af ConstitutionsUtskott, granska StatsRådsLedamölernas rådgifvande åtgärder. Likaledes pröfvande såsom Jury, anse de i åtskilliga fall, IlofCanzlerens och StatsRådets sätt att se, hafva varit det rätta, i andra åter tvertom. Jag tillåter mig nu frågaHuru är det möjligt, att der grunden för omdömet icke är någon annan, än öfvertygelsens arbitrium} alla skola döma lika? Månne det ej redan D e u 21 J it I i i f. m. är besynnerligt och oväntadt nog, att hos korporationer, ställda i så skiljaktig synpunkt som ConstitutionsUtskottet och SlatsRådet, bedömandets olikhet icke röjt sig uti mer än ett indragnihgsfall ibland tio? — Jag vågar hemställa, huruvida, i händelse af 107 §:s tillämpning, någon annan slutföljd deraf kunde rättrådigt dragas, än att Lagen, då den medgifvit arbitrering enligt öfvertygelse, utlagt ett verkeligt giller både för den, som verkställt, och För dem, som tillstyrkt fastställelse, just på grund af deras öfvertygelse? Korollarium häraf tyckes blifva, att om Rikets Ständer icke finna Lagens praktiska rcsultater tillfredsställande, de rättvisligen böra derföre hålla sig till Lagen sjelf, icke lill Lagskiparne, som ej öfverträdt dess bokstaf; samt att det rätta, sanna, enda botemedlet ligger deruti, att i grundlagsenlig form söka indragningsmagtens utbyte emot lämpligare stadganden.
Häraf synes, hvilka betydliga summor ärligen till förmon för vår handelsvåg skulle kunna indragas från Utlänningen, så vida en friare handel ägde rum, då blott artikeln trädvaror från en enda Province uppgår till flera hundrade tusende Riksdaler. När härtill kommer, att dessa friheter ovillkorligen fordras, så vida ej tusendetals familier skola råka i yttersta elände och då eadast genom billiga Den 11 Junii e, m, Tullförfattningar industrien i ett land kan upp; lifvas, är det i sanning oväntadt finna ett sådant motstånd vid alia välvilliga förslag i denna del. Ej nogräknad om medlen vid bestridandet af en friare Trädvaruhandel, har man både i Betänkanden och Dagblad till min billiga förundran anfört mig, »åsom varande af den tanka, att en friare Trädvaru-handel icke kan stå tillsammans med Skogarnas bestånd i den Province, hvars Styrelse blifvit mig anförtrodd* Då man i ett af mig, i samråd med vissa Bruksägare och Possessionaten på Kongl. Maj:ts Nådiga befallning år 1815, afgifvit underdånigt Betänkande, rörande nyttan eller skadan för Riket, af en friare handel med Skogsproducter, kunnat finna en sådan syftning, fullkomligt moteattsen af den öfvertygelse jag så här som i Utskottet ofta a'nfört, bör jag för Ridderskapet och Adeln ådagalägga, huru man styckat mina ord och i brist på sanna argumenter advocatoriskt användt dem stympade i en annan mening, än i den, de varit anförde. Detta underdåniga Betänkande innehåller dessutom vissa upplysningar i denna vigtiga fråga, hvarföre det torde tillåtas mig, att upprepa en och annan del deraf* I början af Betänkandet anföres, att denna Provins, en af Rikets Nordligare landskaper, har ganska betydliga årliga utgifter att bestrida: att capitation och Bevillning med flere Krono-Utlagor medtaga stora summor; att 6lG Den 11 Junii e. rn.
M. Dankvardt Lilljeström den 28 sistlidne Jnlii ingifwet Memorial, hwarnti han underställt, om icke den i Negerings-Formens lO Z omsörmäldc och anbefallde Beredning af Allmänna Arender borde indragas och dep göromäl hädanefter af StatsRädct bestridas. Detta yrkande, jemte de i afseende pä den projccterade förändringen anförde skäl, tog Utskottet i öfwerwägande och förenade sig i följande Utlätande: Dä Constitutions-Utskottet föreslog tillsättandet af ett permanent Stats-Rad, för att, med answar för radflagen, öfwcrwara de Regcrings-Ärcuder, som af Konungen afgöras, hade Utskottet i möjligaste mätto sökt beräkna förhållandet af Ledamöterncs antal till göromalens mängd och beskaffenhet. Utan att, med Statens betungande, hos en enda större Corps sammandraga Allmänna Arendernes beredande och afflutande, trodde Utskottet att deha åliggande, säkrast uppfylldes, om de deladeS, särdeles dä bada föremålen, utan att förlora sitt sammanhang, skulle finna en söreningspnnct i den före SLwäl detta som alla säljande till enskilda Riksdagsmän expedierade protocollsutdrag eller utlätanden äro tryckta ester de i Constitutions-Ulskoltets arkiv förwarade conccpter frän 1809—10 ärs Riksdag. Deraf kommer att wedrrbörande protocollssörandes underflrift L de flesta bland dem icke finnes utsatt. Utg:s anm. 682 Expeditioner till Motionairer. dragande Stats-Secreteraren. Gansta mänga i Stats-Rädct förekommande mäst särdeles de collegiale, kräfwa, icke mindre an mål svin hos Högsta Domstolen upptagas, cn »vidlyftigare granskning, ett sorgfälligt utarbetande; hwadan ock, med den tydligaste analogie, Allmänna Beredningen syntes böra bibehällas pä sanrma grund som Nedre JustiticeRcvifionen.
Litt. c. och d. samt 2 §.) Texten å ifrågavarande sedlar, hvilken tryckes i så kallad stereoty peringsform, ega Fullmägtige att fastställa, dervid dock följande omständigheter iakttagas: a') alt t3'p8n till hvarje valeur göres så olik de öfrige, att icke förfalskning från den ena till den andva valeuren kan verkställas; b~) att texten blifver i högsta möjliga grad enkel, tydlig och bestämd; c) att å sedlarne icke böra begagnas för den större allmänheten mindre kända eller genom främmande tillsatser syårlästa bokstäfver; >4 Banco-Ulskoltels Uttalande N.o i35. d') alt sedelns valeur, så väl i R:dr och skil 1 ingar Banco, sorn i R:dr Silfver Specie, varder å densamma uttryckt med både boksläfver och siffror; e) att sedelns värde enligt Riksgälds-beräkningen likaledes bör å tienli^t ställe på ett i ögonen fallande sätt utmärkas; A att straffet för sedelns efterapning eller förfalskning samt belöningen för upptäckandet deraf å sedeln utsattes. 9:o (ny) Alla sedlar, som från Banken utgifvas, skola vara underskrifna af 2’ne delta Verks Tjenstemän. I afseende på sedlarnes numerering och datering m. m. ega Fullmäglige att vidtaga alla ile åtgärder, sorn kunna förena säkerhet, hvad controien beträffar, med besparing i kostnaderne. 10:0 (motsvarande 4;de punkten.) t)e nya sedelsorterna böra, genom Banco-Fullmägliges försorg, tillverkas och sättas i omlopp, så snart möjligen ske kan; ankommande det på Fullmägtige alt, med afseende å förevararande omständigheter och förhållanden, bestämma, i hvilken ordning sedlar af de serskilda valeurerne skola förfärdigas och utgifvas; dack böra, med fästadt afseende å rörelsens behof af ett de indragna 10 R:dr Riksgäldssedlarne motsvarande sedelmynt, tillverkningen celi utgifningen af sedlarne å 6 R:dr 32 sk.
Af Herr Cederschjöld, l Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition åsyftar egentligen 4 serskilda Grundlags förän - 12 BiL till Constit. Utsk.s Memorial N:o 50; dringar, hvilka jag anhåller att få hvar för sig i korthet genomgå. 1:0 Kongl. Majit föreslår, att Lagforklar ingar md kunna fä gifvas, utan att Under-Domstol eller någon Embetsman derom anhållit. — Härigenom skulle visserligen en möjlighet kunna beredas att omedelbarligen stifta Lag för tillfället. Men då det på andra sidan kan vara billigt, att en befunnen olikhet i Under-Domstolarnes sätt att tillämpa ett visst lagrum, må afhjelpa» genom en Lagförklaring, oaktadt ingen derom anhållit; så vill jag icke sätta mig emot denna del af den Nådiga Propositionen ; helst det i alla fall äfven nu icke kunde vara svårt för Högste Domstolen att få någon Under-Domstol eller Embetsman att inkomma med förfrågan om Lagens rätta mening. 0:0 Kongl. Maj\t vill i Stats-Rådet pröf va HÖgste Domstolens Förslag till Lagförklaring, med oinskränkt rätt att ogilla detsamma. — Härvid har jag trott mig finna följande betänkligheter. När nemligen Högste Domstolen ger en Lagförklaring, så ger den endast tillkänna, huru den afdömer mål af ifrågavarande beskaffenhet. Derest nu Konungen kunde ogilla Högste Domstolens sålunda yttrade åsigt, så skulle ett af två nödvändigt inträffa. Antingen skulle Bil. till Constit, UtsAls Memorial Nto 5o, i5 nemligen Högste Domstolen sjelf nödgas rätta sig elter Konungens yttrade opinion, och sålunda döma tvärtemot sin egen öfvertygelse, samt försältas i ett beroende af Styrande Magten, som vore alldeles stridande mot Grundlagens både anda och ordalydelse, i synnerhet i 47 §. Regerings-Formeri : eller ock skulle Högste Domstolen kunna fortfara alt följa sin öfvertygelse och döma på ett salt, som Konungen hade genom formligt beslut förklarat vara origtigt, hvilket skulle, i min tanka, vara kränkande för Majestätets helgd.
Denna inskränkning vore, efter Motionairens tanka, ej grundad pä rättvisa och billighet. Dä Lagstiftaren, beträffande testamentsrätten i det fall, att barn lefva, å ena sidan, för landet stadgat , att för de omyndige skall afsättas hvad. Domaren för deras föda och uppfostran pröfvar nödigt, hvilket stadgande äfven vore för ändamålet tillräckligt, men deremot, på den andra, utan afseende derå, huruvida barn äro myndige eller ej, förbjudit, att efter stadsrätt testamentera mera en sjette delen af hvad man eger, syntes han hafva godtyckligt hos landtmannen antagit en större ömhet för afkomlingar, än hos stadsbon. Om hundraårig erfarenhet icke ådagalagt behofvet af inskränkning i den landtbon tillerkände dispositionsrätt, så funnes ej eller något skäl, hvarföre man icke åt den frie medborgaren i staden kunde förunna en lika frihet, den han ej eller nu saknade öfver den egendom han å landet innehar. Detta tycktes vara af det constitutionela samhällsförhållandet påkalladt. Fastän det för stadsbon miste vara ett lika kärt behof, som för landtbon, att dela jemn t emellan sina barn; så vöre likväl deri förre, genom sin begränsade testamentsrätt, uturståndsatt, att, i händelse af sitt tidigare frånfälle^ till de yngre lemna en, motden uppfostran de äldre njutit, någorlunda svarande ersättning'. Ej eller kun-» 12 Lag-Utskottets Betänkande N:ö 72. de vid dödsfall i stad, såsom vid dödsfall å landet, egendomen, genom inbördes testamente, sammanhållas i den efterlefvande makans hand, hvilket dock ofta vöre desto mera nödigt, som en mindre förmögenhet, splittrad emelian många barn, är af föga värde, men deremot tillsamrnanshållen utgör medel för allas välfärd. E-rfarenheten hade ock visat, att en vårdad uppfostran samt vana vid arbete och ordning oftare bildat nyttiga medborgare än en tidig arftägt, som ej sällan beredt motsattsen.
Dienilemån tv i b S'öfikontoret i ©tötfbolni ioö M:br/ t SBepel* ^anfen 100 M:br> ötamcrcraren od; Safeuren ivib MifSgålbS» Sontöret för 2-.ne jjuftvubbbcfcvS afflutanbe 200 M:br> tiltfammanS ‘ ©ratiftcationer/ ben bårtill på ©tat uppförba ©umma Stfåöegåfmor utaf årliga 2tn|Taget bårtill (150 M;br) Utgifter i öd? för (Credit*©ebel»rötelferi/ titoni 2lgåniitgeni papper till Srcbit Dito falsning orf; fTårniiiej _ — o Srebitc©ebtarS numrering/ bateting ocp unberfTrifning, famt inFomné ©mås feblarS granfTning od; annultcring —^ ^Belöning för upptåeft utprångling af en eftcrapab CSrebit * ©ebel — ©marre 23if<irja till Xtfera ^glofl. ©tsSnbeye 3ftewföueue* ^et^tccife, »tu 1830. ©ammanbröä af iHifégålbé^outorcté ^aga^åfningar, fjoranfce till tea egenfXfga £ufttmi>&ofe!! cd) ben ferffifba offöer be, leib 1823 drö Siifébag, bemilfabe &nflaa titl SanaB od) anbre ^Dggnaber m. m., cd) be Jjärtill mot 3 prc(£enté SXänfa uppldnabe mt>rt, för är 1829. JO. 7, Bi:br 2,258,44°* 3‘> 2)?en jnar härifrån afgå fölfanbe ©rapationer od; Steftitutioner, bioilfa ouiebrlbarligen från 9iifSgdlö3
Jag blott bestrider den bestämda uppsägningstid, som Friherre af Nordin yrkat, och önskar att BancoFuIlmägtige må få utgifva Obligationer å vista. Det finnes således icke mera än en enda punkt, hvaruti meningarne äro skiljaktige. Ingen motsätter sig Afskrifnings-räkningens räntebelopp, och ingen Obligationsräkningen på uppsägning. Herr Rosenblad: Meningen med alla jemkningsförslag lärer väl vara, att båda sidonie skola vara nöjda; men bär erbjuder Herr Hjerta blott sine motståndare alt sinsemellan förena sig. Jag tror, att vi på den kortaste vägen kunna afgöra saken, om vi genast votera. Friherre Cederström.: Jag anhåller, alt, Herr Grefven och LandtMarskalken täcktes först meddela proposition, att Afskrifningsräkningen må löpa med högst 2 procents ränta. Herr Cederschjöld: Jag anhåller, att den proposition först måtte framställas, att Obligationerne blifva på 2:ne månaders uppsägning, och Afskrifnings-räkningen å vista ; samt att de förra må löpa med 3, och den senare med högst 2 procents ränta. Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken yttrade, att Hans Excel - 8o Den 2 December e. m. lence väl för egen del ansett lämpligast, att först framställa serskild proposition, rörande lånen på Afskrifnings-räkning, enär ingen stridighet i meningarne derom yppats; men då proposition å hela frågan i ett sammanhang blifvit vrkad, fann Hans Excellence ordningen fordra, att den först framställdes. Och hemställde Hans Excellence altså, om Ridderskapet och Adeln biföll att, på sätt Herr Rosenblad föreslagit, räntan å Obligationerne må bestämmas till högst 3 procent med minst tvänne månaders uppsägning, och onder vilkor att räntan upphör vid förfallodagen, samt att räntan på Afskrifnings-räkningen må bestämmas tili högst 2 procent, med betalning å vista. Ropades Ja och Nej. Friherre Cederström: Jag hemställer, huruvida det för mig är möjligt, att besvara en proposition, hvars ena del är öfverenstämmande med hvad jag yrkar; men hvars andra del innehåller motsatsen deraf.
Denna 14 § är till största delen afskrifven ur 1748 års vexelstadga. Utsk. hade tagit för princip att, der ändring ej fanns nödvändig, hålla sig till den gamla vexellagen. Emedlertid medgifver jag gerna att de ifrågavar:de båda raderne saklöst kunna utgå. Efter framställning, att Hr von Hartmansdorff i afseende på denna § yrkat den förändring att derutur skulle uteslutas orden: ”försummas det och vållas derigenom vexelinnehafvaren hinder eller skada, vare vexelgifvaren derför i allo ansvarig”, samt att, i händelse en sådan förändring bifölles, äfven den efter ordet ”dragen” utsatte punkt borde utgå, hemställde Hr Gr. o. Landtm, om R. o. Ad. bifölle ifrågavar:de § med den af Rivon Hartmansdorff föreslagna förändring, och ropades härvid ja och nej; hvarpå Hr Landtm, framställde propos, till bifall å Utsk:s förslag till §:ns redaction, samt då svaren å denna propos. utfötlo med starka ja jemte åtskilliga nej förklarade det han trott sig finna att ja varit öfvervägande. 15, IG och 17 §§. Lemnades utan anmärkning. 18 §. Den 18 September. 339 Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, alt BorgareSt. ansett 2:dra mom. af denna § böra lyda salunda: ”sker det, bafve sednare innehafvare emot den, hvilken sådan rättighet icke medgifvit, eller emot honom föregående öfverlåtare eller emot utgifvaren ej vexelrätt”, samt i öfrigt godkändt Utsk:s förslag. Gr. Sparre: Det af BorgareSt. beslutade tillägg är, efter min öfvertygelse, fullkomligt öfverflödigt. BorgareSt. har velat ännu tydligare än LagUlsk. uttrycka, att den, som, utan att dertill vara genom föregående öfverlåtelse i vexelhrefvet berättigad, likväl öfverlåter vexel, skulle vara innehafvaren ansvarig för vexelbrefvels uppfyllande. BorgareSt. bar nemi. delat
Denna minskning har, på sätt den K. propos. omtalar, egentligen uppkommit under de sista 5 åren sedan 1829, då lånerätten ännu utgjorde 28 proc., och till hvilken tid dessa fabriker således fortfarande under 10 år nära nog till fullo, eller åtminstone utan känbar rubbning, varit i åtnjutande af det understöd, 1818 års Ständer dem tillerkänt. I hvad grad de under detta decennium förkofrat sig, inhemtas sålunda: Elädestiliverkningen uppgick 1818 till 392,008 al:r; 1828 Stofts vd:o „ 1818 1828 Siden och halfsiden d:o „ 1818 1828 Bomulls |och linne d:o „ 1S18 1828 Papperstillverkningen „ 1818 1828 Häraf svnes, att klädes-, bomullsocn unnesami papperstillverkningarna rätt betydligt förkofrat sig, hvaremot stoftssamt sidenoch |.halfsidentiHverkningarna mycket förminskats. Vi vilja nu undersöka, huru ofvannämnda fabrikers ställning blef efter 1828 och till slutet af i832, hvarunder låneprocenten så betydligen nedgick.
Den 5 Martii, re mycket kunna utvidgas, ej bör äfventyra säkerheten för brefs och penningars fastställande med löspost på 7 å 8 mil; äfvensom att icke såsom hittills för starkt besväras af den högst öfverklagade tryckande extra brefbåringen för Kronobetjening och Embetsmån, som, i fall förestående project blir godkåndt, i betydlig raon kommer att lindras. Denna min ödmjukaste framställning torde blifva communicerad Respective Med-Stånden, och till vederbörligt Utskott öfverlemnad. Herr Gyllenheitn, Eric Guflaf: ■ Hos Lagstiftaren bör, vid påbud i allmänne frågor af bötesansvar otvifvelaktljgen tagas under noga och ömt Öfvervägande, dels att detsamma varder lämpadt efter felaktighetens beskaffenhet, dels att detsamma, utom behof för den åsyftade ordningen eller skyldigheten, icke må tjena till missbruk för mindre grannlaga eller egennyttiga Tjenstemän* riktande, och dels att föreskrifter i dylika ämnen icke sakna nödig tydlighet, sammanhang och bestämdhet.' Flere af dessa omständigheter tyckas likväl vara förbisedda uti 4 §. af Kongl. Förordningen den 3o September 1812, der det stadgas, att den som ej infinner sig med behörig anmälan vid mantalsskrifning, skall plikta 2 Riks - Den o Martil, 579 daler. Häraf hafva åtskilige Skattskrifvare tagit sig ett gynnande tillfälle att skaffa sig ett särskilt bidrag till sina inkomster, och andra åter äro bekymrade att i detta fall infinna sig i valet emellan tjenste-pligt orh misstanka för mannamon. Det år ej mantalsskrifvaren förelagdt huru eller hvar han bör börja och sluta upprepandet af mantalsförteckningen. Man har ock derföre hört att samtlige Aboerne i flere Byalag, fastän till förrattningsstället anlände, men icke straxt i sjelfva samlings-rummet inkomma, hafva utan skonsmål blifvit hvarje person till omförrnålte dryga böter uppförde och fålde.