Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Enkor skulle betala samma afgift som deras mäns vederlikar, och de, hvilka åtnjöte lön för flera embeten eller sysslor, skulle erlägga särskild afgift för hvarje embete eller syssla. Innehafvare af karakter utan beställning och lön borde utgöra lika afgift med dem, sorn yore i verklig tjenst. Pensionärer och expektanter, som icke hade annan inkomst, än sin pension eller expektanslön, voro deremot befriade. 2:dra artikeln af 1789 års bevillningsförordning, som handlar om bevillningen af lön eller annan inkomst samt af egendom, rörelse och näring m. m., är, utom de mångdubbelt förhöjda afgiftsbeloppen, i nästan alla delar lika lydande med 1766 35 och 1770 års bevillningsförordningars 1:sta artikel. Alla embetsoch tjenstemän samt betjente, hvilkas löner utginge i kronotiondeoch magasins-spanmål eller i hemmansräntor, skulle erlägga 9 proc. af sådan iöns belopp enligt nästföregående års markegångspris. De, sorn innehade kontanta löner, borde deraf erlägga 7 proc. Afgiften af frälse-egendomar bestämdes till 7$ sk. för hvarje rusttjenstmark samt till hälften af detta belopp, då rustningen utgjordes. Innehafvare af pastorater på landet skulle inom de flesta länen betala 10 sk. för hvarje helt hemman. Patroni ecclesi arum i Skåne, Halland, Blekinge och Bohuslän skulle erlägga 8 proc. af innehafvande kronotionde-spanmåls värde. Uti meranämnda förordning ålades för första gången domkyrkorna bevillning för deras inkomster, hvilken bevillning skulle utgå med 7, 8 eller 9 proc. efter de för presterskapets lönebevillning stadgade grunder. Afgifterna af grosshandlare i Stockholm och Göteborg utgjorde från 12$ till 266$ rdr samt af andre handlande derstädes från 7$ till 133$ rdr; af handlande i Usta klassens städer från 5 till 100 rdr, i 2:dra klassens från 3$ till 66$ rdr. Utaf alla hyror inom städerna borde betalas 6 proc.
Medel för Beväringsmanskapets förändrade organisation och större öfning skulle sålunda vinnas genom indragning af de värfvade Regementenas Statsanslag, och tillfälle till lyyttig öfning för Indelta Armeen beredas genom tourvis skeende Garnisonstjenst i Ilufvudsladen; och har Herr Petre', enligt sitt i motionen härom gjorde förbehåll, inom Utskottet utvecklat sina åsigter, om nödvändigheten att, genom förändrade organisationer, inskränka de stora kostnaderne för Rikets försvarsverk så till lands som till sjös. I afseende på hvad i denna motion blifvit yrkadt, om indragning af vissa värfvade Regementen, har Utskottet i sitt Betänkande öfver 3:dje Hufvud-Titelns utgifter afgifvit yttrande. Hvad nu åter angar motionens nyssanförda liufvudsyftemål, så förekommer i detta hänseende: alt Kongl. Maj:t uti Dess Nådiga Proposition om Siats-Verkets tillstånd och behof, på grund af vederbörande Autoriteters i underdånighet afgifne, Utskottet meddelade detaillerade förslag, funnit sig föranlåten, alt, till försvarsverket till lands och sjös, utöfver hvad vid förra Riksdagen beviljades, äska tillökade anslag; alt, hvad Kgl. Maj:ts Nådiga Proposition för detta ändamål upptager, likväl i väsendtlig mon understiger hvad i omnämnde förslag uppgifves såsom erforderligt; att Utskottet, vid utgifternes pröfning, på de i Utgifls-Betänkandena anförde Bihang till R, St. Prof. 1834- 4:f?e Sami, ±:sta Afä, ± 24'de Häftet. 2 Stats-Utskottets Utlåtande N:o gu skäl, funnit sig i vissa fall alldeles icke, och i andra åter endast till någon del, kunna tillstyrka de äskade anslagen; samt ändtligen, att Utskottet, vid alstyrkandet af lillökt anslag för Årmeens materiel, yttrat den förmodan, att, genom en klok och omtänksam hushållning, utväg till behofvens fyllande skulle inom de nuvarande tillgångarne kunna beredas.
Titlar ulan medföljande embete elter tjenst, eller med högre värdighet än den inneha/vande embete eller tjenst medför, må ej förlänas. Hvarje Departementschef under Departementet höra. Ex. Hr Gr. o. Landtm, lillkännagaf, alt denna punkt, enligt de ankomne underrättelserue, blifvit bifallen af säväl 1’restesom BorgareSt. Frih. Behbinder, Fredr. Wilh.: Emot den nu föreslagna grundlagsförändringen anhåller jag att få framställa några anniärkmr. Titlar, utan åtföljande embete eller tjenst, kunna, enligt min tanka, betraktas ur 2:ne synpunkter. Antingen mäste man anse deni såsom en småsak, såsom rent af ett ingenting. Betraktar man dem ur denna synpunkt, så skulle jag tro, att det hr orätt att betaga Konungen den rättighet, Ilan för närvar, äger, att förbinda sig personer af förtjenst genom att gifva dem ingenting. Om man deremot betraktar titlar så sorn hade de verkligen något värde, hvilket de liesta troligen ännu göra, emedan grundlagsförändringen eljest troligen icke blifvit föreslagen, så bör den ifrågavar. förändringen icke eller antagas, helst med afseende å det missförhållande i rang tjensler emellan, som för närvar, enligt rangordningen äger rum. Jag vill endast anföra såsom exempel landssekreterareoch landskamercrarebefallningarne, hvilka för närvar, blott hafva underlieutcnants rang. Dessa embeten äro lika vigliga som t. ex. rådsembetena i collegierna. Nu är fallet, att en landskamererare eller landssecreterare, som har skött sin tjenst oklanderligt, ja till och med väl under 30 ä 40 år, likväl blott bar underlieutcnants rang, under det hans son eller dotterson, som under tiden kan hafva blifvit råd i ett collegium, har rang af öfverslelieutenant. Då tyckes det väl icke vara obilligt, att denna Landskamererare eller Landssecreterare, genom att få en rådeller lagmanslitel, erhåller samma rang, som hans son eller dotterson redan förvärfva!. Jag röstar emot detta förslag, likväl synnerligast derföre alt det åsyftar en inskränkning i Konungamakten.
Såsom sådan måste den ock underordnas de allmänna reglorna för anordningen af denna förvaltning, och, till följd deraf, är det hvarken nödigt eller lämpligt, att den i sig omfattar göromål, som mera hufvudsakligt utgöra föremål för särskilda embetsverk, hvilka just med afseende å sådana bestyr äro inrättade och anordnade. Det har tillhört en förgången tid att anvisa särskilda tillgångar i kapital eller inkomt för särskilda institutioner och ändamål och att anordna hvarje gren af Statsförvaltningen oberoende inom sig, såväl i afseende på anskaffande och hopsamlande af de medel, som den behöfde, som ock beträffande användandet deraf. Häraf har föranledts den disposition af Statens fastigheter, räntor och skatter, som gjort förvaltningen deraf invecklad och förenad med omständigheter, betungande icke mindre för de betalande och skattdragande, än för Staten. Det är just detta system, som i sednare tider fått sin dom, ehuru den, tyvärr, ännu icke mera än i högst obetydlig inån gått till verkställighet; men det är dock icke tänkbart, att vid en ny organisation, vare sig af embetsverken i allmänhet eller af något bland dem enskildt, man skulle återgå till fordna förhållanden, och underkänna den rigtiga grundsatsen, att hvarje särskildt slag af kapital eller tillgång bör förvaltas på samma sätt och af samma myndighet, oberoende af det sätt hvarpå inkomsterna användas; samt att i allmänhet förvaltning, vare sig af fast egendom eller utlånta medel eller endast uppbörd af inkomst, bör skiljas från användningen af medlen, hvilken sednare ock måste erkännas icke hafva det ringaste att skaffa 7 Ö med de förhållanden, hvaraf intraderna bero. Det är förnämligast dessa nu i 7 korthet vidrörda omständigheter, som varit bestämmande vid alla de förändringar, som Svenska kameralväsendet i sednare tider undergått, och alla dessa hafva haft till syfte att, så mycket föråldrade föreställningar inom vissa korporationer medgifvit, ställa Statens samtliga egendomar och intrader under en gemensam finansförvaltning och att af samtliga fonder och kassor bilda en enda gemensam, för att derifrån fördela åt de myndigheter, som hafva medlens användning till åliggande, hvad en hvar af dem tillkommer. Den grundsats, som ledt till fördelningen af Konungens Kansli i särskilda
Man måste äfven medgifva, att, vid utbrytandet af ett krig, erfordras en väl öfvad, krigskonstens nu varande, högt stegrade anspråk motsvarande armé, tillräckligt stark att på de olika orter, der anfallen göras, genast vara till hands, för att tjena folkbeväpningen till föresyn och ledning, meddela den sin större skicklighet, och såmedelst underhålla mod, förtröstan och lugn, utföra de svåraste och mest magtpåliggande manövrer eller ställas på de mest hotade och vigtigaste punkter. Krigens dyrhet gör, hvad den sednaste krigshistorien också lär oss, att en anfallande fiende, — och om annat än försvarskrig kan för Sverige ej blifva fråga, — söker att öfverrumpla och hastigt förkrossa sin motståndare. Man skall således mot oss sända massor af trupper med öfverlägsen skicklighet, och sannolikt från olika håll, för att splittra våra krafter. Ehuruväl våra naturliga gränser, dels hafvet, dels folktomma och föga kultiverade trakter, utgöra ett af naturen sjelf skapadt hinder för en fiende att på en gång och hastigt öfverföra en alltför stor styrka, så erbjuder, från en annan sida sedt, hafvet ett lätt tillfälle att, på på hvilken punkt som helst, landsätta en icke obetydlig korps af, enligt komitéens beräkningar, 35 å 40,000 man, hvilken bör mötas och besegras, innan, med tillhjelp af ångan, förstärkningar hinna öfverföras. Ovissheten om hvilken puukt på vår långsträckta kust, fienden väljer för sin landstigning, måste göra till en oeftergiflig nödvändighet att så organisera arméen, att den, med tillhjelp af de kom - Sammang. Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.” Utskottets Utlåtande N:o 5. 23 munikationsmedel, vi ega, och utan att helt och hållet blotta andra delar af landet, må kunna, till så stor styrka, som behofvet kräfver, sammandragas på de punkter, der faran hotar. För uppfyllandet af detta mål erfordras ock, att den genast stridsfärdiga styrkan ej är allt för ringa.
Förutom den ändring i afseende å fartygs hemort, som måst följa af ofvan omförmälda tillägg vid § 4, hafva Rikets Ständer funnit nödigt, att i förstnämnde §, dels antyda skyldighet för befälhafvaren att, såvida omständigheterna det medgifva, inhemta rederiets föreskrift innan han om de anvisade åtgärderna för penningars anskaffande går i författning, dels i enlighet med hvad på andra ställen i det nådiga förslaget ansetts erforderligt, utbyta ordet “laddningen" mot det mera brukliga ordet lasten och dels, för tydlighetens skull, förändra sista meningen i §:n: “dock med afdrag af tull och landningskostnader", till: dock med afdrag af tull samt kostnader för lossning och andra dermed förenade umgälder. 8 Exp (‘(lilio hs-lits k o llr Is Förslag till anderd. Skrifvelse, N:o ‘164. 3:dje Afdelningen. Om Besättningen. § 55. Föreskrifterna i § 55, i fråga om besättnings skyldighet att tjenstgöra å fartyg under en hel resetur, äfven om denna består af flere särskilda, öfverenskomma eller icke öfverenskomma resor, innefatta, när fartyget är till utlandet bestämdt, två fall, det ena, att resan ändras till annan utländsk ort än i förhyringskontraktet är uppgifven, och det andra, att fartyget, efter att hafva fullbordat den aftalade resan, kommer att gå vidare till utländska hamnar, i hvilka båda fall och ehvad hyresaftalet är uppgjordt för månad eller för resa, besättningen, med de i § 70 stadgade undantag, är förpligtad att åtfölja fartyget till den Svenska hamn, der lossning slutar.
69 de sammandrag af der förekommande och för denna frågas pröfning och afgörande nödiga upplysningar. Genom de mossoch kårr-trakter, sorn finnas inom skogsbygden i nordvesfra delen af Östergöthland, hildas en mängd vattensamlingar, hvilka utbreda sig medelst mindre åar. En del af dessa genomflyter den Tjellmo kyrka omgifvande dalsänkniug samt förenar sig uti ett enda vattendrag, hvilket derefter kallas Storån och har sitt utlopp i sjön Tron; men för att framkomma lill denna sjö måste vattnet tränga sig genom 2:ne smala och grunda bergpass, der alloppet ytterligare förhindras af en qvarnanläggning och ett fiske. I anseende till detta aflopps otillräcklighet, bli Iver den från en mängd skogs-sjöar, kärr oell mossar, isynnerhet vid snösmältningen, nedstiömmande vattenmassan länge qvarstående öfver den sidländta dalen, der en myckenhet jordpartiklar afsättes. Härigenom har bildats ett dylager, hvilket, då det ej utaf vattnet är upplöst, framalstra!- ett af litet närande voxter beslående hö, och hvars skördande under våla är är högst mödosamt. Genom den, med hänsigt lill iildiknings-lörelagel, anställda undersökning har utrönts, att den jordrymd uti sagde dalsänkning, som genom den ilrågastädda allappningen skulle förbättras, utgör 3,282 tunnland; men till följd al lokala förhållanden och det betydliga djup, der fast botten träffas, på de nu vattendränkta falken, kommer den förbättrade jorden hufvudsakligen att endast blifva användbar såsom äng. Dock kommer i allt fall, enligt vederbörande Landlmälares taxering, ifrågavarande fält, hvilka nu uppskattats lill allenast. 868 tunnland, all genom utdikningen erhålla eli fördubbladt värde. Till följd af åkerjordens i sednare tider skedda inkräklningar på ängsmarkens och beteshagarnes område, skulle beredandet af nya och bättre ängar inom denna ort vara al största vigt för foder-produktionens vidmakthållande och nödvändiga förökning.
Det so111 framför allt tager läsarens iippmarksainIiet och intresse i anspråk ar sjöfararilas saiiiinantriiffaiicle iiied vilda1 ila. P k iiitinga stiiilen visade infödiiigarna en fientlighet, soin inga vanskapsbetygelser K de livites sida förmådde öfverviiiiia. På andra stiilleii togo de rn ycket vanskapligt emot frairili ngnrna, inen deras vanskap var ombytlig som aprilvädret ocli öfvergick ofta lika hastigt som oförinodadt till fiei-itligheter. Blodiga saiiimalidrabbiiingar in. triiffatle ej siillan. Vanligen var det infödingarnas tjnfaktighet, soni gaf aiiledning till de Beklagliga stridigheterna inellan de livita ocli infödingania. Sirildringarna aro i allmanliet Slifliga och åsk8dlig.a; P&amp; ett ocli aniiat ställe förefalla kanske de oiippliöi-ligt återkoininaiide beskrif~ i i n g a ~ p&amp; m smkstridel ' na ined iiifödingarne något enformiga. afventyren äro ilhgori gkng Ileinska och upprörande, inen soin cle iiro liänitade iir verkligheten, Iiafva de .ej den pragel. af vidiinderlighet ocli osaiinolilrliet, soin ej sallan vidlhcler Iiändelsenia i de afventjri~sböcker, ... soni iiro rena fantasifoster. Boken Sr iiiycket iiiiderlihl !ande och kom~ier iitaii tvifvel att bereda sina lasare mycket nöje. Den passar för iingdoin öfver 14 h. Illiiatri~tionerna iiro i alliiiiinliet, såviil livad koingositionen som iitförandet beträffar, föga tilltal&amp;nde. ' ', G-enom Zirdicin. !i. ' r&amp; 1.attinatrosers irrfiirder och afverityr af S.
Om er skall ingen tala, men så länge hans namn lefver, så länge lefver mitt. – Och så bli handklofvarna hopskrufvade. Jag blir satt på bödelskärran och åker Götgatan uppför i Stockholm, men det skall inte finnas ett fönster, en trappsten, ett tak, där det inte skall vara svart af nyfikna, som vilja se Tolle Årasson. Och på herrgårdarna, där jag fick spisa vid köksbordet, och i prästgårdarna, där jag fick buga för en tallrik ölsupa, där skall det heta: I den stolen satt Tolle Årasson, ur den pipan rökte Tolle Årasson, på det låsvredet höll han det finger, som tryckte af skottet. Studenterna i Upsala, de högmodiga, de falska vännerna, som till sist höllo sig för goda att vilja hysa mig öfver en regnig natt ... de skola åldras, de skola hvitna öfver hjässan, men aldrig skola de tröttna att säga: Vi kände Tolle Årasson, vi kallade honom du. – Så skall det komma att gå. Och så ofta en resvagn åker in mot Stockholms stad, skall den ene herren peka genom fönstret och säga: Där är galgbacken! – Det kan ligga hundra aflifvade i den åkern, men han skall endast säga: Där ligger Tolle Årasson, den eländige uslingen! – Och då svarar den andra herren: Den folkbefriaren! Tolle Årasson höjde armen för att stödja sig, men i samma stund han lade handen mot björkstammens släta kalla näfver, ryckte han den tillbaka med ett kväfdt rop af fasa. Soldaterna stannade och vände sig. Han vinkade åt dem att gå och följde efter dem, men han hade bleknat af som en död man. Konungen hade låtit bygga sig en brädhydda vid löpgrafven framför fästningen på bergåsen, och en säng, ett bord och en stol blefvo ditflyttade. Inga soldater posterade vid dörren med laddade musköter, och den vakthafvande adjutanten blef ofta bortskickad i olika ärenden. Konungen öfvervann till och med sin forna skygghet för nattens ensamhet och tillät icke längre någon page att sofva bredvid bädden.
Så t. ex. äga landshöfdingarne rättighet att hos offentlig militär-myndighet begära handräckning, och så äga äfven kronofogdar, att vid marknader och dylika tillfällen begära ett inskränktare antal krigsfolk till vaktgöring, och ännu flera andra Sådana tillåtelser för civila myndigheten att reqvirera handräckning af militära makten finnes, hvilka alla skulle includeras under detta allmänna uttryck: ’i annan ordning än stadgadt är.” Då skulle äfven hela den sista delen af §:n kunna utgå, nemi. tillåtelsen, att om fienden oförtänkt faller in i landet, och Konungens befallning ej kan afbidasj, manskap må blifva uppbådadt. Vid de öfriga tillfallen, då vederbör, myndigheter äga rättighet alt kalla krigsfolk tillsamman, skulle, med den nuvar. redactionen, äfven den otydlighet förekomma, som begge Friherrarne Cederström hafva anmärkt, och som ligger deruti, alt man möjligtvis af missförstånd skulle kunna tro, att det fordrades Konungens befallning att företaga skadliga stämplingar emot Rikets säkerhet. Denna tvetydighet ligger här uti ett semicolon. Vore ej detsamma der, så vore meningen likväl ganska otydlig, och jag anser det ej vara rätt alt göra redactioner så, att de kunna leda till missförstånd. Af en talare är nu på e. m. anmärkt, att den 9 §:n, enl. livad jag i förmiddagens plenum påstod, väl voie otydlig, men samme talare har likväl trott, att det bestämda ansvaret för militär-befälhafvare vore rättvist, emedan slutet af 9 §;n blott skulle hafva afseende på sådana uraktlåtna skyldigheter å militiir-befälhafvarens sida, som gifvit anleda, till den skada, hvarföre ansvar honom uti denna punkt ålägges. Jag tror, alt §:n måste förtydligas. Der står t. ex.: ”straffes på sätt ofvan sagdt är och stå 11 de dessutom till laga ansvar.’’ Oin blott det enda ordet ”dessutom’’ utbyttes med ordet ”derjemte,” så blifver meningen klar; ty om ordet ”dessutom” bibehålles, så föranledes man till den tanke, som jag i förmiddags framställde.
Men den geografiska sagolitteraturen innehåller i alla fall berättelser om åtskilliga sjöfärder norra vägen mellan dessa haf, och jag anser mig skyldig att här med några ord omnämna dem. Den första skulle hafva utförts redan 1555 af en portugis Martin Chacke. Han sade sig i Indien hafva blifvit af en vestanvind skild från sina följeslagare, hvarpå han drifvits fram mellan åtskilliga öar vid inloppet till ett sund, hvilket framgick vid 59° n. br. norr om Amerika; slutligen hade han kommit SV om Island och derifrån seglat till Lissabon, dit han anländt före sina följeslagare, som tagit »den vanliga vägen», d.v.s. söder om Afrika. År 1579 intygade en engelsk lots, att han i Lissabon läst en 1567 tryckt berättelse om denna resa, hvilken han dock sedermera ej kunnat förskaffa sig, emedan alla exemplar blifvit förstörda på befallning af konungen, som ansåg, att en sådan upptäckt skulle menligt inverka på Portugals indiska handel (Purchas, III s. 849). Vi känna nu, att fastland möter på det ställe, der Chackes kanal skulle vara belägen, och man har äfven visshet derom, att de långt nordligare belägna sunden mellan Amerikas fastland och den Franklinska arkipelagen redan i sextonde århundradet voro allt för mycket isfylda, för att berättelse om möte med is skulle kunnat utelemnas från en sannfärdig skildring af en resa längs Amerikas nordkust. År 1588 skulle en ännu märkligare resa hafva blifvit utförd af portugisen Lorenzo Ferrer Maldonado. Denne tyckes hafva varit en kosmograf, som bland annat sysslade med den ännu olösta uppgiften att förfärdiga en kompass utan missvisning och den på hans tid mycket svåra frågan att finna ett sätt att bestämma longituden på sjön (nedan anförda arbete af Amoretti, s. 38). Med anledning af sin förmenta resa har han författat en lång berättelse, af hvilken en spansk afskrift jemte några ritningar och kartor träffades uti ett bibliotek i Milano.
D e n hulda, hängifna, i mannen uppgående makan, den ömma försakande modren, den undergifna, lydiga dottern; hon var en skön och ljuflig typ, och vi älska henne och beundra hennes dygder. H o n tillfredsställer likväl ej våra stegrade fordringar, så till vida som hennes undergifvenhet tyder på underlägsenhet och smakar något af den träldom, i hvilken de hedniska förfädren höllo sina kvinnor; så till vida som hennes brist på egen mening vittnar om bristande sälta och hennes i det hela taget stora okunnighet, förutom i modejournalen och kokboken, angifver en rätt låg ståndpunkt. H o n var religiös — det är sant — ty hon älskade; — religionen är ju visserligen en hjärtats sak mer än en hufvudets, men hennes tro var egentligen endast ett arf, hon fått efter fädren, och ägde ej samma fullödighet som den tro, hvilken sett tviflet i ansiktet och efter pröfvande och ransakande, genom bön och tårar, kämpat sig fram till seger. A t hvilken af dessa båda typer bör man gifva företrädet? D e t t a är icke så lätt att afgöra. Säkert är emellertid, att ingendera fullt motsvarar det framtidsideal, som föresväfvar oss. Som bekant är det endast genom kraftig jäsning, som en dryck uppkommer, hvilken ej är utsatt för att blifva grumlig. Drufsaften måste jäsa för att blifva det ädla vinet. D e t nuvarande skedet i kvinnans utvecklingshistoria torde kunna liknas vid en sådan jäsningsprocess, ur hvilken man har alla förutsättningar att vänta att en produkt, vida öfverträftaude den ojästa drufsaften, skall framgå. Framtidskvinnan skall, jämte det att hon från sig afskilt bådas lyten, hafva sammansmält den gamla kvinnotypens dygder med nutidskvinnans förtjänster, och genom henne skall då helt visst — därpå våga vi tro och hoppas — • mången samhällsförbättring komma till stånd, månget hittills olöst problem nå sin lyckliga lösning. Elfen Bergström. och förstklassiga lager af alla sorters~FICK-UR i " guld ', siltceroch julen [sitt s t o n Guldkedjor, Pläterade kedjor o. Berlocker. Väggur och herrar.
Maj:ts nådiga Förordning af den 15 Juni 1858, angående ogift qvinnas rått att vid viss ålder vara myndig, föreskrifver att qvinna, som uppnått tjugufem års ålder och vill myndigheten sjelf utöfva, skall derom göra anmälan hos den domstol, hvarunder hon i förmvndaremål lyder. Denna nådiga Förordning är, hvad den omständigheten vidkommer, alt en ogift qvinna kan vid tjugufem års ålder blifva myndig och således få råda öfver sitt gods, mycket välgörande och nyttig; men det vilkoret, att hon derom bör göra anmälan hos den domstol hvarunder hon i förmyndaremål lyder, anser jag nu mera alldeles öfverflödigt. Då denna lag stillades var ett sådant stadgande nödvändigt, på det den ogifta qvinnan icke skulle blifva så att säga öfverrumplad med ett myndighetstillstånd, som hon då icke kände. Annorlunda är förhållandet nu, ty nu känna alla ogifta qvinnor, att de kunna blifva myndiga, och nästan alla, som ega någon förmögenhet, begagna sig af denna rättighet. Emedan denna anmälan är förenad med en icke så obetydlig kostnad synnerligast för dem, som bo långt ifrån tingsstället, och då många andra svårigheter uppstå, hvilka ltikets Ständers Justitie-ombudsman i sin sednaste berättelse (sid. 428) fullkomligt utvecklat och visat, så, för alt undvika både kostnad och svårigheter, lår jag vördsamt föreslå, att Rikets Ständer ville för sin del besluta en förordning, som, med uteslutande af föreskriften om förenämnda anmälan, stadgade: att ogilt Motioner i Bonde-Ståndet 1862. 49 att ogift qvinna skall, då hon uppnått tjugufem års ålder, vara myndig och råda öfver sitt gods. Om remiss till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 8 November 1862. Johan Nilsson, från Göteborgs och Bohus län. N:o 38. Af Anders Pehrsson från Christianstads län, om inskränkning i liden för tillverkning af bränvin och att tillverkning saf giften, dä sä önskas, må erläggas först sedan tillverkningen försiggått.