Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I samma ögonblick öppnades dörren, en betjent inträdde och lemnade Astley ett kort, och denne utropade, då han kastade ögonen derpå: — Ett bud ifrån mr Gibson, låt det genast komma in. — Ah, är det ni, mr Wehler? — fortfor han, räckande handen åt advokatens biträde, då denne steg inom dörren, bugade sig kort, satte sin hatt på en stol och uppknäppte sin rock med denna systematiska brådska och bestämdhet, som tillhör affärsmän. — Jag kommer för att på mr Gibsons befallning meddela er innehållet af detta papper; han trodde att det särskildt skulle interessera er med anledning af det enskilda meddelande ni gjort honom angående den förmenta lord Hawerfields död, — sade skrifvaren, som ur sin stora plånbok framtagit ett bref, hvilket han räckte Astley. — Det har kommit oss tillhanda genom franska konsuln i Plymouth, — tillade han, alltjemt stående, under det Astley uppvecklade den skrifvelse han medfört. — Men sätt er då, min bästa Wehler! Ah, hvad är detta? Han är död, min stackars Gordon! — utropade Astley bestört och sorgsen. — Ja, han är död, och detta bref är, som ni ser, ifrån en prest på ett af de franska krigsskeppen, som ligga utanför Plymouth, hvilken på den döendes begäran meddelar hans sista ord, som voro en förklaring öfver den olyckliga och högst olagliga duell, som kostade båda deltagarne lifvet. Det återstår icke mera något tvifvel om orsakerna till detta dubbla mord, ty så bör man verkligen kalla det, och jag är sannerligen mycket glad deröfver, ty denna förklaring skingrar den möjliga skugga man velat kasta på oss för denna olycka, — sade juristen omständligt. Och den stackars Meyerkopf blir väl nu fri, då man fått full visshet om det misstag man begått? — inföll Alf, som äfven läst den franska prestens skrifvelse. — Ja, naturligtvis! Man kan icke längre misstänka honom för detta brott, men han är imellertid en mycket hemlighetsfull person, som, om jag icke helt och hållet bedrager mig, väl förtjenar att bevakas.
Kantzous reservation, nemi : ”att bland de många föremålen för en allmän klagan i landet synnerligen utmärkte sig "Regeringens bemödande att influencera valen "till jurymän i tryckfrihetsmål," förmodade jag, att denna period af reservationen hade vid uppläsningen undfallit de motsidans talare, som efter honom yttrade sig, och jag har sedermera förnummit, att denna min förmodan var verklig. Meningarna syntes derefter vid tillfället såvida öfverensstämmande, att man lill justeringsdagen uppsköt ett besvarande, som sedvanan påkallar för att afvisa tillvitelser, dem man ej vill vidkännas. Min ställning i samhället sät10 H. 9 Den J ” 1' (■ m *«r mig ufrm annan beröring nied frågan än den, sorn bärjeder sig fr n en sann tillgifvenhet för elen bestående ordningen, för sans och för rättvisa. Dessa motiver iiro emedlertid mera an tillräckliga för att ålägga mig det förklarande, att jag anser det vara Frill Kar.tzuus obestridliga skyldighet att, efter en sådan tillvitelse, närmare bestämma, huruledes Regeringen skall bemödat sig att på valen till ju ryman åstadkomma den inflytelse, som så synnerligen förorsakat en allman klagan i landet, samt nar sådant skall hafva skett. Jag bör förmoda, att Hr Feilits liddersmanna-egenskaper icke tillåtit honom att uti sin reservation inflicka en obevislig beskyllning af denna art. För mig synes ej finnas mer Un ett olofligt sätt att inverka på jurymänsvalen, nemi. att corrompera domrarne, som välja det opartiska elementet i juryn. Att deremot individuel tala, demonstrera, öfvertala och imponera genom skal och framställningar af sakens olika sidor såväl i tryck som muntligen, det har just blifvit förutsatt, och till motvigt har juryn erhållit det visa stadgande, sorn tillåter parterna ömsesidigt att utgallra de skarpaste fractior. erna af'ett förrnodadt motparti, icke allenast från hvarandras gode män, utan jemväl från domstolens utnämning, och sorn slutligen endast tillerkänner pluralitet åt | af juryn.
§. förekommande bestämmelser, icke afsåge förhållandet emellan egor af nämnde beskaffenhet, ulan allenast anginge stängsel-förhållandet, då grannar mötas i skog, beteshage eller utmark och endera uppodlar sin mark till åker, äng eller plantering, i hvilket fall genom §:n stadgades, att någon förändring i skyldigheten till hägnads upprättande och underhållande icke eger rum, utan att jorden eller marken, oagtadl sina förbättringar, bör efter dess förra beskaffenhet anses; hvaraf följer, att, i fråga om slängsel-forhållandet emellan utmark och jord, som varit åker eller äng före Stängsel-förordningens utfärdande, gäller hvad 5 Cap. 2 §. Byggninga-Balken derom innehåller, eller att den håller gården allena, som åker eller äng eger, hvilket förhållande emedlertid upphör, så väl då utmarken blifver odlad, som då åker eller äng utlägges, enär i båda händelserne det fall inträffar, hvarvid stängsel-vitsordet eger rum jemlikt 1 och 3 §. §. uti ofvananförda Nådiga Förordning, angående stängsel-skyldigheten, nemligen att i ena händelsen grannar möttes i åker eller äng, och i den andra uti skog, beteshage eller utmark. Rikets Ständer framhärda & c. Stockholm den 1 Mars 1841. S64 Expedilions-Utskottets Forslag till und. Skrifvelsej JY.o 202. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 27 Febr. 1841. Preste-Ståndet den 27 Borgare-Ståndet den 27 Bonde-Ståndet den 1 Mars — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse , angående räntedagsverkens utgörande af åtskilliga hemman ä Wisingsö. (Stals-Utsk. Uti.
men jag anser denna vara välsignelsebringande När Karin sprang efter hjorden i sin lilla, för vårt land. » Denna moderata åskådning, korta, rutiga kjol, barhufvad och barbent med som icke såg frågan såsom en partifråga, utan ett stort spö i handen, hojtande o c h skrikande såsom en viktig samhällelig angelägenhet, g a f o c h snärtande de lataste kossorna på benen, frih. Stackelbergs ord en särskild vikt, o c h så de helt ängsligt gåfvo sig till att skumpa i landshöfding Sparre, hvars drastiska humor väg, då sprang Stella efter med lysande ögon gärna valde kvinnofrågan till skott-tafla, vände o c h full af beundran för sin vän, som kunde sig dock sällan eller aldrig m o t frih. Stackel| få alla dessa stora djur att lyda sig. O c h när I våras när hon en eftermiddag tillsammans med de andra skolbarnen gick hem från skolan, hade det kommit efter dem i en stor, lysande vagn med fyra hästar för, o c h det hade sprutat eld om både hästar o c h vaga, o c h trollet själft såg ut som en stor eldkvast. H o n o c h de andra hade skrikit o c h spruDgit, men nästa gång de sågo sig o m, hade alltsammans varit borta igen. D e t där elutrollet låg Stella i sinnet. Hon vågade aldrig vara ensam i skymningen hvarken ute eller inne, o c h hon kunde aldrig gä tre steg hvarken midt på dagen eller en kväll, utan att vända sig om o c h se, om eldtrollet kom efter henne i sin stora, gnistrande vagn. V ä r s t var det ändå, att hon inte vågade tala om för sin mamma, hur rädd hon var. Hon skulle bara ha skrattat åt henne o c h tyckt, att hon var dum som en liten femåring, ty hennes mamma hade aldrig sett några tomtar o c h troll och trodde inte heller, att det fanns några.
Den åtskiljes ifrån Kohlbecks*ån eller Raronäs-Strömmen, genom deri paralellt med ån löpande, i minnona Berättelse omnämnde, Kohlbecks-åsen, som går upp åt Ramnäs socken. Vid en sänkning af Åsen, kallad Kölle vads-backe, der mossens öfverflödiga vatten förr torde hafva uttömt sig i ån, synes affall för mossens vatten till ån kunna beredas genom åsens djupare genomgväfning, derest icke ännu förmånligare affall kunde för mossens vatten finnas, genom Norr Tumbo sjön och Strömsholms Canal, som löper utmed ån. Örn Häradsboerne skulle vilja påkosta denna mossens utdikning synes, detta kunna blifva ett lönande odlingsföretag. Fasenbo aftappade sjöbotten och de sänkta trakterne vid Arnebo sjön afkasta redan flera hundrade lass bättre och sämre hö årligen. För utdikningen af Arnebo sjö och odling af mossar, hafva Arnebo byamän af Kongl. Landtbrults-Acaclemien blifvit med medaljer belönade, men det serskildte större odlings-forelaget för vattnets afledande ifrån Fasenbo sjö, verkstäldt af Fasenbo och Bruskebo’ Byamän genom Bergsprängning har icke blifvit på samma sätt bernadt, ehuru Länets Landtbruks-Sällskap derom bos Kongl'. Academien gjört förnyad hemställan. Mantalen utgöra för det närvarande i Fögderierne , . , 2,848yf-r Hvartill kommer Stadsjordens beräknade Mantal; nemligen för Westerås •■•* * *••••-•- . • . Länets allmänna beskaffenhet synes för öfrigt sedan sista Femårs-Berättelse» icke hafva undergått någon väsentlig förändring, utom det att akogstillgången, på ett för framtiden äfventyrlig!! sätt, årligen minskys genom tilltagande consumtion och felande vårdnad örn Skogarnesskötsel. §- 2. Innevånare:
Jag har någongång tviflat, att hon älskade mig. Jag har tänkt huru, om hon älskade mig, det då kunde slutas just så. Men sedan har jag sett på Capellastjernan och denna har då alltid glänst och tindrat klarare och skönare än eljest. Då har jag sagt: Melia Saida, jag förstår dig. Jag har haft stunder af stor sorg, så att jag behöft tröst. Då har jag på minnets brygga gått öfver till Melias strand. Jag har haft snillets ingifvelser; det sköna har uppenbarat sig för mig; min förmåga har ofta öfvergått mina djerfvaste förhoppningar. Då har jag känt en varm fläkt; en ljuf visshet har sagt mig, att Melia Saidas väsende gifvit styrka åt ingifvelsens vingar. Och ändå har det ofta händt, att alla stjernor nekat mig hugsvalelse, att minnets brygga icke synts för det närvarandes moln. Då har jag klagat, då har jag varit ensam i verlden, natten omkring mig; då har jag längtat bort. Men hoppet har åter plötsligt varit vid min sida och hviskat till mig vackra saker om Melia Saida, och jag har gerna lyssnat till dem. Mitt beslut stod nu fast att lemna lärdomen å sido och i stället hylla konsten. Jag lyckades att genom lån skaffa mig en penningesumma, stor nog att föra mig öfver det haf, som åtskiljer Finnland och Sverige, men icke större än att jag med all sparsamhet dermed kunde lefva en månad. Jag föll dock icke i modlös förtviflan, ty jag hade förutsett allt detta och jag visste mig vara i Stockholm, en stad alltför stor att låta en person med god vilja och nöjaktiga insigter svälta ihjäl. Jag lyckades skaffa mig ett antal disciplar, bland hvilka några voro nybegynnare, tillochmed abcdarier jag försmådde ingendera, då mitt mål var penningen. Hvad jag nu förtjenade utöfver det nödtorftigaste, använde jag till att sjelf taga lektioner i målning. Min lärare var en man, hvars namn aldrig varit buret på ryktets vingar och ändå vördar jag honom allt ännu med tacksamhet, med värma, ty han var stor i sin konst, stor och ädel.
Jag hemställer till en och hvar. huruvida man icke, nästan allmänt, när skarpskytterörelsen började, föreställde sig att den, framkallad af ögonblickets hänförelse, skulle blifva lika föga varaktig som denna. Huru har nu verkligheten gestaltat sig? Jo sä, att under de 5—6 är rörelsen fortgått, har den, långt ifrån att aftyna, tvärtom ständigt allt mera gripit ikring sig. Skarpskyttarnes antal uppgår numera till öfver 40,000 man, eller till nära dubbelt så stor styrka som vår indelta armé. Jag tror, att få länder skulle kunnat åstadkomma något dylikt, helst när man betänker den uppoffring af både tid , möda och penningar som dessa frivilliga underkasta sig för att bilda sig till krigare. Att deras bemödanden burit goda frukter torde intygas af härv:de officerare, som sett de skarpskyttar, hvilka anmälts till befrielse från lörsta årets beväringsexercis. Uppvisningarne hafva tydligt ådagalagt, att den öfning, skarpskyttarne erhållit, varit både fullständigare och grundligare än Esta klassens bevärings. Vare långt ifrån mig att säga, atf fäderneslandets försvar bör grundas på frivilliga korpser, men obestridligen skall derifrån vår armé erhålla ett kraftigt stöd, och fäderneslandet ökad trygghet. Krigshären med dess beväring erhåller derigenom en frihet i rörelser, som den i annat läll måst sakna, och kan utan fara sammandragas på vigtiga strategiska punkter, under det att lokalförsvaret öfvertages af skarpskyttarne. Gr. Liljencrants har framhållit, att skarpskytterörelsen icke kan hafva någon välsignelse med sig, derföre att en del af Söndagen användes till vapenöfningar. För min del har jag icke uppfattat den Högstes lag på samma sätt som Hr Gr:n. Jag tror tvärtom, att ingenting kan vara vår Herre behagligare än att fäderneslandets söner öfva sig till fäderneslandets försvar, en i min tanke lika helig pligt, som någon af dem hvartill Söndagen nu användes. Hr Gr:n anmärkte mycket rigtigt att ingenting kan hafva framgång, som saknar Guds beskydd.
— N:o 113, i anledning af beslutadt upphörande af Riks-Bankens fastighets-lånerörelse: V. 581. — N:o 114, i anledning af framställda förslag angående bestämmande af viss tid för doms afkunnande i Rådstufvu-Rätt: Y. 581. — N:o 115, angående dels åtgärder för lillvägabringande af ett för de tre Skandinaviska rikena gemensamt mått-, vigtoch mynt-system, dels ock sammanfattande i en enda förordning af alla nu gällande stadganden om mått och vigter samt deras justering och arfvodet härför: V. 581. — N:o 116, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, angående bestridandet af begralningsoch öfriga kostnader med anledning af Hennes Majestät Enke-Drottning Desiderias dödliga frånfälle: VI. 57. — N:o 117, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, angående anslags beviljande dels till betäckande af en uti Svenska Spetsbergs-expeditionens räkenskaper befintlig brist, dels till fortsättning af rekognoserings-arbetena på Spetsbergen, med afseende på utförbarheten af en gradmätning derstädes: VI. 57. — N:o 118, i anledning af väckt fråga om upphörande af den i Kongl. Förordningen den 3 December 1842 bestämda afgift för vägning af inkommande utländskt gods, som, efter vederbörlig tillåtelse, verkställes i eller vid gods-egarens enskilda magasin: VI. 57. — N:o 119, angående sättet för stämnings delgifvande åt byalag med flera: VI. 57. — E — 57 Expeditioner till Kongl. Majit, Rikets Ständers: — N:o 120, i anledning af gjorda framställningar, angående stats-bidrag för enskilda jernvägs-anläggningars företagande: VI. 162. — N:o 121, angående fortsatt utförande af jernvägs-arbeten för Statens räkning och anvisande af dertill erforderliga medel: VI. 213. — N:o 122, angående åtskilliga ändringar i Kongl.
Om man vill motverka en sådan varuinförsel, och tror sig kunna göra det, så må man gå rakt på saken och genom directa stadganden åstadkomma det, men att söka vinna detta mål, derigenom att man gör de stadganden, som finnas i tulltaxan så tryckande som möjligt, tror jag icke vara med en sund stalsekonomisk princip förenligt. På dessa skäl yrkar jag vördsamt bifall till Ulsk:s förslag. O Frill. Åkerhjelm, Johan Carl: Jag anhåller blott att få fästa de ledamöters uppmärksamhet, som önska inskränkningar i credilupplaget, derpå, alt man måhända icke derigenom vinner det ändamål, som de åsyfta, nemi. all kunna exportera en vara, som befmues på creditupplaget, och som genom flucluationer i handeln vore i stigande på en annan plats. Hr von Hartmansdorff: Det väsendtliga man här för creditupplaget anfört, är, alt man derigenom skulle lätta varors förtullning och således möjligen införskaffa dem lill billigare pris. För det första tror jag, att om någon vinst derpå göres, så lärer det vara egentligen några fä medlemmar af samhället, hvilka åtnjuta denna vinst, nemi. köpmännen, hvaremot förbrukarne väl få betala ungefärligen lika mycket. Låtom oss likväl antaga, att varans förbrukare afven finge nytta af det lägre priset. Månne icke regeln för all sund hushållning är, att man icke bör köpa, hvad man möjligen kan umbära. Det är ett gammalt kändt uttryck: ”c’est le bon marche' qui m’a ruine”. Jag vill önska, alt man icke får begagna det om oss i afseende på utländska varorna. Hr Gripenstedt: Jag tror, alt den siste värde talaren något misstagit sig i sin resumé' öfver det vigtigaste, som talar för bibehållande af creditupplag. Jag anser nemi. det vigtigaste skälet vara, att denna rättighet uppmuntrar och underlättar den större och directa handeln, men att borttagandet deraf tvingar till den mindre förmånliga transitohandeln. Detta är del vigtiga och stora i frågan, och detta skäl är för mig tillräckligt bindande till att yrka bifall på Utsk:s förslag. Hr von Hohenhausen:
Det stimmade omkring honom af folk som brådskande sprungo hit och dit, men det kunde liksom icke bli till ljud för honom, ty i hans öra satt ännu kvar genljudet af pustandet och rasslandet från hans två dygns resa. Det var alltsammans för honom såsom en rörelse, utan kroppar hvilka lösgjorde sig ur massan, — och han spratt upp, när en uppasserska i hvitt förkläde plötsligt stod framför honom med kaffekannan i handen och såg honom spörjande an, som om hon gjort en fråga, hvilken han icke hört. Regnet trummade ursinnigt och stötvis derute på taket. Kaffet stod och rök och doftade framför honom. Han följde med sina blickar det der hvita förklädet öfver en svart klädning kring en rank och smärt gestalt, — utan att någon bild af menniskan sjelf formade sig för honom. Och allt detta, trummandet af regnet, det varma, doftande kaffet och det hvita förklädet, verkade tillsammans på honom: — der gick med ens en solvarm kåre tvärs igenom honom, och han hade ett sekundkort ögonblick känslan af att sitta godt hemma hos sig sjelf. Men redan i det nästa vaknade han upp till sitt verkliga läge igen med en förnimmelse, som om den regntunga blåsten farit hän öfver honom, — och borta i dörren stod banportiern och ropade ut i salen en lång rad af namn, bland hvilka han uppfångade Vevey. Det nya tåget skramlade vidare med honom. Han satt vid fönstret och följde likgiltigt med, hurusom det snodde sig fram utmed sjön, bugtande sig efter strandens egna linier. Genfersjön låg grå och kall under regnbyarne, och Savoyeralperna öfver på andra sidan döko blott sällan fram ur skymassorna. Och när det frös igenom honom dervid och han vände sig om och blickade ut igenom motsatta kupéfönstret, möttes hans blick bara af de nakna, monotona vinstockarne. Och en hel lång ensam resas tunghet samlade sig och föll öfver honom som en bottenlös spleen. Han måste vara sjuk ännu, ty han kände plötsligt en ångest resa sig inom honom. Och inte heller hade han glömt, hvad han skulle glömma, ty det gick åter igenom honom, som när ett sår bryter opp igen.
Menas Bankens silfverfond, så lärer det väl icke vara möjligt, att alltid bålla den vid en viss punct; ty en starkare påkänning kan stundom inträffa, hvarigenom utvexling af silfver för ett eller annat år blir större än Bankens vinst kan genom uppköp ersätta; och icke kan jag tro, att inställelse af Bankens functioner, endast för en sådan händelse, skulle anses behöflig. Menas åter de 4,4oo,ooo R:dr, hvarå Staten skall gifva Banken förbindelser, så är förhållandet detsamma; ty äfven dessa kunde någon gång komma att anlitas till större belopp, än som af ett års vinst kan fvllas. För öfrigt finner jag olämpligt, att sådane reglemeutariska föreskrifter skola införas i Banklagen, och hufvudsakligast, såsom jag förut nämnt, att de icke äro verkställbar. Oin jag häruti misstagit mig, är orsaken åtminstone icke något sofisteri. Att, såsom i 5 §. är föreslaget, en öfversigt af Bankens ställning hvarje halft år lemnäs till allmänheten, finner jag vara gan - 366 Den a3 October f. m. ska bra; men senare momentet af denna §. tror jag kunna försvinna i sammanhang med de förändringar, som blifvit yrkade i 2 §. 6 §. om rättighet att inrätta enskildta Banker, anser jag lika med en annan talare, öfverflödig, enär denna rättighet redan förut är gifven; och hvad 7 §. beträffar om Banklagens behandling, såsom allmän Civillag, så tror jag det vara likgiltigt, om denna §. qvarstår eller icke. Sluteligen anhåller jag, på grund af dessa anmärkningar, om återremiss, och önskar, att det förnyade förslag, hvarmed Utskotten i anledning deraf torde inkomma, måtte blifva mera tillfyllestgörande för ändamålet och mera tydeligt, än det, som nu är föremål för öfverläggningen. Herr Rosenblad:
Välståndet hos allmogen är visserligen mindre än det fordom varit och månea äro fattiga och skuldsatta; alt ett tillbakaskridande uti den ekonomiska ställningen under de sislförflutna fem åren ägt rum, kan dock icke såsom säkert antagas: faslheldre synes ställningen vara något förbättrad, helst om man mäter densamma efter förhållandet med lagsökningsmål och utmätningar. Landskansliets diarium öfver utsökningsmål upptog för 1842 ett antal af 7,208, men för 1847 blott 4,306, och hvilken minskning, som äfven under innevarande år fortfarit, är så mycket mera anmärkningsvärd, som 1846 års missväxt och deraf under det följande året föranledda skuldsättningar för lifsförnödenheler synas hafva bort medföra ett motsatt resultat. Antalet af verkställde 7 ulinälningar liar på lika sätt aftagil, särdeles i afseende på fast egendom, hvaraf executiv försäljning numera sällan äger rum. Det är dock möjligt, att dessa förhållanden hafva sin grund i den större och lättare tillgång på penningar, som uppkommit sedan icke allenast ett afdelningskontor för Smålands Privatbank här blifvit inrälladt, ulan provinsen jemväl vunnit delaktighet i Hypotheksföreningen för de Småländska länen; äfvensom en ytterligare betydlig tillgång blifvit beredd genom de af Kongl. Maj:t beviljade lån, för anläggning af salpelerlador; Således kan något säkert omdöme, rörande den verkliga ställningen, icke fattas förr, än framdeles visar sig, huruvida ingångna förbindelser blifva ordentligen fullgjorda. En af de i föregående femårsberätlelser uppgifne orsaker till allmogens skuldsättning synes emellertid hafva aftagit, eller kontrakterne om leverering af större bränvinspartier, med utsatta viten för underlätet fullgörande, hvi 1 ka konlrakter, åtminstone i lagsökningsväg, mera sällan förekomma; och en annan omständighet, som bör verka till den ekonomiska ställningens förbättrande för jordbrukaren, finnes deruti, alt; oaktadt^ produktionen al jordbrukets alster ökats, försäljningspriserna här i orten stigit högst betydligt., utöfver de förr vanliga.
De medel, som för närvarande äro’ eller framdeles varda till Riksgälds-Contoret återbetalda, i afräkning å det, vid 1828—i83o års Riksdag, anvisade spanmåls undsättnings-creditiv af En million (1,000,000) R:dr, skola Kongl. Majit tillhandahållas, för att, efter inträffade missväxter, kunna till behöfvandes undsättning användas. §. 6. (Motsvarar 104 §. i 1841 -ars Reglemente och grundar sig på Stats-Utskottets bifallna Utlåtande N:o 24) Jemte det Rikets Ständer bifallit, att det, för irdiemska fårskötselns och ull-productionens befrämjande? å Riksgälds-Contoret anvisade Creditiv må, för låneunderstöd åt scliäferi-egare m. fl., fortfarande intill nästa Riksdag, begagnas till dess nuvarande belopp, eller högst Trehundra tusen Riksdaler, hafva Rikets Ständer medgifvit, att räntan för de å detta Cre - 4 Ståts-Utskottets Memorial, N:o 3tj. ditiv lyftade summor, från och med i845 års början, må af Ull-Discontfonden Riksgälds-Contoret godtgöras med Tre procent efter år räknadt. Dock hafva Rikets Ständer förklarat det åligga TJll-Disconten att ersätta Riksgälds-Contoret hvad, som förut, vid liqviderna emellan detta Verk och Ull-Disconten, icke blifvit godtgjordt utåt då ifrågakomne af(lrag för de, med besagde låne-rörelse gemenskap egande, tillfällige förluster. För återbetalningen af hvad å ofvannämnde creditiv är eller kan blifva lyftadt, äfvensom för godtgörandet af derå upplupne eller upplöpande räntor, kommer Ull-Discont-fonden att äfven framgent vara RiksgäldsContoret ansvarig. §• 7 • (Motsvarar io5 §. i 1841 års Reglemente.)