Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Fjerde Af del. 17 * 18. reda» 13® Den 2 5 Juli. redan om hösten föranstalta om införskrifning af utländsk Spannemål, hvilken derefiér kan Vara att, åtmindstone pä första öppet vatten, påräkna, och salunda hitkomma vid den tid, då bristen plägar vara mest känbar; hvarförinnan ofvanberörde upplag kunde utdelas till brödföda, men förnämligast till utsäde. Den Anslags-Summa, som till det sednare upphandligs-behofvet, eller Spannemålsprisernas skäliga styrande, erfordras, är deremot mera osäker; Men ehuru Utskottet förmodar, att så framt Xongl. Majit Nådigt täcktes höra, hvad Svenska Dandtmännen enhälligt i underdånighet önska, nemligen, att icke, utan i högsta nödfall, låta Utländsk Spannemål inkomma i Riket, sa att främmande bröd ej må ätas, så länge Svenskt är att tillgå; denna Anslags-Summa, uti sådant fall, sällan skall behöfva, att till något särdeles stort belopp anlitas; likväl och då försigtigheten fordrar, att en Summa hålles i beredskap, for att kunna disponeras uti de händelser, när den samma till Spannemålsprisernas styrande är nödig, ocla hvilken Summa, fastän den ganska sällar^ aldrig annorlunda, än på en kort tidilvar« je gång, kan komina att till hela 'oeloppet utgå, heldst så fort upplaget förs?;,jeSj de derföre inflytande medlen genast bö,va återbetalas, ändock måste, i anseende
Finland, en besynnerlig benämning på de delar af nämnde land som allt sedan 1721 lydt under rysk spira. Såsom jäfvig hvad den svenska nationaliteten vidkommer vill tecknaren af dessa rader dock icke vidare inlåta sig i omdömen rörande denna fråga; han har blott velat påpeka tillvaron af äfven denna grupp ibland de många andra. Nu följa finnar och ryssar. Finnarne äro naturligtvis talrikast och deras nationalitet är i hastig tillväxt. Men som densamma till större och största delen representeras af tjenstefolk och lägre handelsbetjening, åkare m.m. dylikt, så kan man icke förvånas öfver dess jemförelsevis ringa betydelse i såväl socialt som till och med kommunalt afseende. Ryssarne militären undantagen idel köpmän och deras så kallade bokhållare äro ganska talrika. De äro i allmänhet mycket mera finnar än ryssar åtminstone till sina politiska tänkesätt. De "gamla, goda svenska lagarne", som ju äfven gälla i Finland, förläna dem ett bättre skydd till person och egendom än Rysslands "Svod sakonoff" (lagsamling) kan göra. Hvad bildningsgraden vidkommer kan denna grupp räcka handen åt finnarne, ja den står i några afseenden till och med djupt under denna senare. Ryssarne i Wiborg ha nämligen inga skolor för sin "församling". Det är denna brokiga tafla af fyra nationaliteters sammanlefnad som gör Wiborg till en verkligen intressant ort i etnografiskt hänseende. Man saknar icke anledning att tro sig vara i en "förstad" till S:t Petersburg, detta östra Europas Babylon. Föröfrigt kunna vi säga till Wiborgs beröm att sedligheten i allmänhet står högre än i många andra städer af samma rang, att dryckenskapslasten med undantag af de ryska soldaterna räknar få anhängare samt att det offentliga lifvit öfver hufvud taget utmärker sig genom anständighet och en viss behaglighet, härflytande från någorlunda jemnt fördelade förmögenhetsvilkor, hvilket dock icke utesluter tillvaron af åtskilliga "millionärer" i den lilla, goda staden. Från Ladogas strand. Vi be våra läsare följa oss ett godt stycke väg åt öster, ända till det sydöstra hörnet af Finland. Der utgör den väldiga sjön Ladoga gränsen emellan detta land och det egentliga czarriket.
Hans Excellence Herr Grefwe Uuulk förklarade stq gerna medgilwa, att Eiectorerne ej mätte pä näavt sätt wara bundne i siik wal: hans sörflag hade endast hast för afsigt en större skyndsamhet Herr Grefwen och) LandtMarfkakkctt gjorde proposition att Elecivrerne matie obehindradt fä walsa bland Ridderffapet och Adelns Ledamöter, hwilka de finna tMligast. Ropades Ja. Herr von Lcklieät, kRss, uppläste följande: Drctamen. > Wid öswerläggningen om Oeconomie och Be^ wistnil-gs^Urstottens Betänkande r Bränwmö, jrä« San, laser jas mig den friheten att l detta wiZtlga, och YZ2 Den 2O Januarli. och allmänt wäl fä nära rörande, ämne ytterligare omöra mma rankar, och pä de stal, uti mur ren 4 sistledns D cember, imör Högloft. Ieidderstapet och Aden, uppläste Dictamen, dliswrr anjöche, härwrd r korthet anmärka: i :o Att ingen bör äga rättighet tillverka branw':n, än de, tom pä egen eller andras jord, i Staden riter pä Landet hofwa SvannemälS afkastning. — Stckholm och Götheborg undantages frän all BränwmS-tilttrerkmrig. 2:0 90 kannors panna bör wara det högsta, fom nägon lär nöttja. — Ekvttssa pannor kunde begagnas dä de ej vfwerstlga detta qwanrum. g:o Jnga privit-gierade Krogar pä landet böra tillät 6, och minutering endal! fä ike pä Gastattwaregärdar, Kos den lvm har Gästgttrvertet, och i Städerne pä Splsqwarter och w-tz-. Näringsställen. 4:0 Moifken mä blikwa 2 R-dp3 hemmanet, efter heik räknadt, och 2 h lör hwarje kanna af Pannerymden.
Af de lastliga yttranden, som här äro i fråga, träffas således icke Konungens egen höga person eller gerningar annorlunda, än som sker vid hvarje omdöme om en regeringsåtgärd. Att här varit fråga om personliga fördelar eller enskild vinst för H. M. Konungen, må vara en sanning eller ett falskt föregifvande; så äro dock ärendei ne icke derföre annorlunda behandlade än de, som i allmänhet Konungen i Statsrådet föredragas. Och vore granskningen af sålunda handterade ärenden otillständig derföre, att enskild vinst blifvit Konungen genom deras afgörande tillskyndad; så träffade denna fredlysning just ett af de ämnen, i hvilka den kunde blifva mest vådlig, eller sådana, i hvilka tvertom offentlighetens kontroll vore mest af nöden. Genom dessa reflexioner torde vara ådagalagdt, att utfinnandet af andra domskäl, än deni Hofrätten nyttjat, är misslyckadt, enär de förra lika litet, som Hofrättens, upplösa sig i någon ting annat, än en på alla regeringsärenden lika användbar fredlysning mot offentlig granskning. Något majestätsbrott var således genom de åtalade uttrycken visserligen icke begånget. Men straffbara voro utan tvifvel de åtalade uttrycken; och de hade icke bordt lemnäs ostraffade derföre, att de af åklagaren blifvit orätt rubricerade. En sådan strafflöshet hade varit oundviklig, örn saken blifvit behandlad af en jury, hvilken ej haft annan utväg, än att frikänna, då den ej kunnat förklara den tilltalade saker till det brott, som ålalades. Men delta inträffade icke, då saken hörde under allmän domstol; ty då mötte intet hinder alt pröfva målel efter dess verkliga beskaffenhet och ådöma det ansvar, som lag ligen ägde rum, i stället för det, åklagaren påyrkat. Utan tvifvel var det falskt allt det, som af smädeskrifvaren blifvit föregifvet om åsyftad vinst för Konungen, om den kungliga Theaterns monopoliserande (helst ingen förändring häruti under då varande regering föregått), 0111 skatt och tunga på Konungens undersåter o. s. v. Och förgripligt var allt detta R. St. Just. Ombudsm. Emb.-Berättelse för år 484-9.
Mekaniskt mottog hon dem o c h sökte lösgöra buketten från sitt bröst, m e n den hade slingrat sig fast o c h — så skulle han hjälpa henne. H o n kände beröringen af hans varma andedräkt och rodnade djupt. Instinktmässigt tog h o n af sig silkesvantarna, o c h förlofningsringens klara guld lyste emot henne. Det k o m en stillhet öfver hela hennes väsen. Äfven han drog sig tillbaka. » Ett barn, » sade han med ett underligt uttryck, » och redan förlofvad. » » Ja, o m tre veckor står mitt bröllop, o c h jag är så lycklig. » Hvarför hon tillade de sista orden inför denne främling, gjorde h o n sig icke reda för. » Jag hade en gång en lekkamrat, s o m hette Anna — h o n är nu d ö d. Ni är så lik henne. » H a n blef helt allvarsam. » Har ni hört sången om den resande studenten? » A n n a svarade icke härpå. Kanske märkte h o n ej d e n sista frågan. » Farväl, » sade h o n, » tag mina b l o m m o r såsom en hälsning från er lilla kulla. Jag heter också Anna. » Och i detsamma var h o n försvunnen. H a n såg en stund efter henne o c h gick sedan långsamt vidare, följd i spåren af sin trogne hund. Snart mötte h o n o m d o c k några glada kamrater, och inom kort voro glammet o c h skämtet i full gång. De uddhvassa kvickheterna blefvo likväl i dag mera sparsamt utdelade. Lyckligtvis hade ett par äldre fruntimmer k o m m i t på besök, o c h i deras närvaro berättade hon nu huru hon, g e n o m biljettförsäljerskans godhet, fått dessa fribiljetter af. en herre, som ej själf tänkte begagna d e m. D e gamla funno förklaringen i Annas intagande personlighet. » Icke b o r d e hon tagit emot dem, » tänkte doktorinnan, » och illa var det af mig att låta henne gå » — Men nu, då det var för sent, behöll h o n detta för sig själf. Platserna voro i logen närmast scenen på lista raden. A n n a rådgjorde m e d tanten om sin toalett.
Svarades 3a , så skall man ju nödvändigt förutsätta, hvad som ännu ingalunda är afgjordt att Riksens Ständer, på ett eller annat sätt, blifva Diskonternes Commissionairer, öfvertaga deras affairer, inlösa deras Reverser och göra hvar och en af deras Kreditorer lika rätt, samt sedan, så godt de kunna och förmå, genom oafbruten lagsökning och tilläfventyrs manga medborgares ruin indrifva dera» vidt utsträckta Skuldposter, och ändå blifva glade att slippa ur affairen med oifret af några a 00,000 R:d. Jag vet alltförväl, att när laglighet och billighet i ett borgerligt samhälle komma i kollision, måste alltid lagligheren rå öfver billigheten. Derföre har det synts mig värdigt Rikets Dagstiftande makt att söka förena bägge och med iakttagande af juridikens bindande former, åstadkomma ett tillstånd af rättvisa, hvaruti hoppet åtminstone förvaras för alla, att få njuta lika rätt, der de alla hafva samma rätt.- och detta tillstånd af rättvisa kan endast inträda genom det suspensions-tillstånd, som BankoFullmägtige, med lofvärd känsla af sakens billighet, och med afseende på Bankens och Medborgares gemensamma rätt, åsyftat medelst sitt förbud, att på annat sätt än; som Hypotequer emottaga i afbetalning egne Reverser. Detta suspensions-tillstånd åter kan icke lagligen inträffa - 48 Bariko-UtskottsetBetänkanilen. träffa ulan genom Diskonternes konkurs-mässiga behandling, hvilken likväl icke ännu oell för det närvarande behöfver sträcka sig längre än blott till utsättande af Proklama-dag Derigenom vinnes tiden och man har undvikit att våldföra Medborgares rätt, man har undvikit att å prior! afgöra frågan om Diskonternes utredning, vid hvars öfverläggning Rikets Ständer både hafva rätt och behof af all möjlig frihet, för att icke i de vigtiga financiella Arenderne, sjelfva blifva och göra and ra Medborgare^ hvars Ombud de äro, till slafvar af enskilde korporationers åtgärder och godtycke.
Men emedan, enligt 6o §. i Regeringsformen af den 6 Junii 1809, Landt-Tulls-afgifcerne räknas til den Bewillning som Riksens Ständer äga at allena bestämma; och der således af Riksens Ständer beror at bibehålla eller afffaffa Vesta afgifter, i hwilket sednare fall afwen anstalterna ril deras upbörd såsom sadane böra förswinna, har Kongl. Majit anfelt det tilkomma Riksens Ständer, at i detta Bewillnings-mäl fatta er afgörande beflut; och da Kongs Majit, til följe häraf, uran atwidtaga den författning Riksens Ständer endast såsom en underdånig önffan anmält, öfwerlemnar ar Riksens Stander, ar derom sjelfwe förordna, förwäntar sig Kongl. Majit at Riksens Ständer emottaga derca högtidligen gifna bewis af Kongl. Maj ts sorgfälliga ward om deras lagliga magt med underdånig erkänsla, och med en deraf ytterligare befästad föresats, at a deras sida lika noggrant bewara Grmndlagarnes helgd, och iakttaga den gräns Den 14 Mars. 619 dessa bestamma emellan Kongl. Majus och Riksens Ständers rättigheter. Nar/ med denna anledning, och til äswentyrs i sammanhang med Sjö-Tullens allmänna r-.-le rin. !;, Riksens
Blåa ögat, af snödroppen lögadt, höjer hon undrande upp mot skyn; ler och nickar mot solstrålens blickar, trånande hän mot den ljusa syn. Blid och fager, i oskuldens dager, skall hon dofta bland syskon en tid, fylla sinnen med soliga minnen, bringa naturen sitt väsens frid! — Uppglf å närmaste postanstalt namn och adress s a m t er-lägg en krona, så erAten som våren hon följde i spåren, skall med den hennes lifsdag förgå. Sommarglöden ger majblomman döden. Kort är idyllen, — men skön ändå! Octavio Beer. Ett underbart land. Fragment ur en otryckt reseskildring, skänkt åt A ve. — Stiltje med tung, qvaf luft hade länge legat öfver oss; vi kommo ej ur stället medels tillsättande af de få segel vi egde, och maskinen var i olag. V i hade ombord menniskor, hvilka funno behag i detta makliga lugn samt sökte inbilla sig och andra, att vi gingo framåt i rätt kurs, men somliga af oss insågo vår fara. Så började hafvet röra sig i oro, moln drogo upp, det tjöt och hvisslade ängsligt i tackel och tåg, fast ingen vind märktes på däck, men äfven de lojaste drömmarne reste sig dock nu och spejade mot himlen. V i d synranden i öster stod ett mörkt moln med brandfärgade kanter, och äfven från andra vädersträek uppstego molnväggar, från hvilka skarpa blixtar flammade. Vår proviant var usel, stämningen ängsligt tryckt, och kaptenen såg sig nödsakad ändra kurs för att söka hamn, hvar han kunde i detta för honom fullständigt okända farvatten, dit vi blifvit drifna af strömmen. Ändtligen, uppgifna af hunger, törst och mattighet — många bland oss voro gripna af feberyra och vanvett och sökte bära hand på sig sjelfva eller andra, landsattes vi på en stor ö, hvarest vi blefvo mycket väl bemötta. Det var ett folk med hög kultur och noggrann kännedom om andra länder och nationer, men med egendomliga samhällsinrättningar.
Blåvik hos Kongl. Collegium gjort ansökning att antingen till åbo å Lindön varda antagen emot underhållande af ett större Schefferi derå, eller ock med sådant vilkor få denna egendom til! skatte inlösa i ersättning för underdåniga skatterättsfordririgar, hvilken ansökning Kongl. Collegium uti Bref af den 4 Maj 1803 tillsändt Landshöfdingen, med anmodan att deröfver höra Krono-betjeningen i orten och Disponenten af Lindön, samt att derefter med deras yttranden och eget utlåtande till Kongl. Collegium inkomma. Under den 8 Aug. 1803 har Ståthållaren på Gripsholms Slott och under den 4 April 1804 Landshöfdingen till Kongl. Collegium afgifvit sina svar, då den förre efter ett Kammar-Airchive Jordeboks-Utdrag gjort berättelse om hvad i äldre tider rörande Lindön fia* Den 7 Juli. finnes antecknadt, samt förrnälte, att denna lägenhet nu innehades af Bruks-Patronen v. Wahrendorff, som deraf kommit i besittning genom en köpe-afhandling med framlidne Herr General-Lieutenantén Baron Duvall om Näsby Säteri, samt att landön som "fordom skall lydt under Eskilstuna Kungsgård, blifvit derifrån skild, och tillagd Arrendatorn af Gripsholms KungsEadugård till befordran af ett Schefferi af angoriska getter.
S. D. Vid förnyad föredragning af Banco-Ut. skottets Utlåtande N:o 80 öfver gjorde anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o 63, rörande väckte motioner i afseende på Banco-Discont-Styaelsens sammansättning ock det reglementariska för samma Discont-Verks förvaltning, blef dat samma af Preste-Ståndet bifallet, utom i i:sta Punctc-n, rörande betalnings vilkoren för Discont-Lån, i afseende hvarå Ständer beslöt att betalningen borde ske endast med en tiondedel hvarje halfår af det primitiva länet. S. D. f. m. Banco-Utskottets Betänkande N:o 79, i anledning afl yppade skiljaktigheter i de Resp. Ståndens fattade beslut öfver Utskottets Memorial JsT:o 49 och Utlåtande N:o 65, med Förslag till Reglementarisk*; stadganden för de i Rikets Ve; Fröt, C/tär, d. uS F/ov, 1823, ^ strå och Sodra iandskaper blifvande Discont-Con toir, blef vid förnyad föredragning af Preste-S:ån~ det bifallet, med godkännande af de deri föreslagna Voterings-propositionerne, utom i 13 tj. angå. ende vilkoren, hvarunder Cautionister, som bo ujorn Districten få antagas, vid hvilken fråga Preste-Ståndet nu instämde med Höglofi. Ridderskapet och Adeln samt’; HedervBonde-Ståndet, och i 13 §, rörande frågan om beläning på Actier och Publike papper, i hvilket ämne Ståndet fann för godt, att med Höglofi. Ridderskapet och Adeln samt Vallofl. Borgare-Ståndet sig förena; hvadan någon Votering i dessa ?;ne frågor icke blifver af nöden. S. D. f. m. Föredrogos ånyo Banco-Utskottets Utlåtande:
Således då bär utsattes alt depart.chef får tjenstledighet, så är det klart, alt dermed icke kan förstås att departementet vore utan chef, ty der ingen sådan finnes, kan ej heller någon vara tjenstledig. Jag tror således, att den rättelse jag föreslagit måtte vara riktig, och vågar ytterligare underställa den R. o. Adis bepröfvande. Gr. Spens, Garl Gust.; Hvad först ordet styrelse angar, så hänför det sig till de fall, der enl. 38 §:n Reg.- F:n, efter den nya lydelse som sisth Maj månad af Konungen stadfästades, finnes stadgadt: "alla föreskrifter och erinringar om verkställighet af utfärdade beslut må af depart.- chefer omedelbarligen kunna till vederbör, expedieras.’’ Denna rättighet, som här omtalas, är en annan åtgärd än föredragningen, och det är den som Coust.Utsk. har haft uti sigte, då Utsk. här intagit orden styrelse och föredragning. Att ett lämpligare uttryck dervid skulle kunna upptankas, vill jag visserligen icke bestrida, men att förena meningen i ett ord under namn af departementets förvaltning, det hemställer jag, huruvida sådant kan vara alldeles rätt. Kanske skulle man snarare kunna säga: till uppsigt öfver departementet och föredragning af dertill hörande ärenden. Hr von Hartmansdorff har framställt tvänne långt mera genomgripande förslag än denna obetydliga ordförändring. Han har önskat att grundlagen måtte komma att innehålla 36 Deu i Dscember. en bestämd tillåtelse till tjenstledighet för Statsråd och tillika obestämdhet i afseende på tiden, för hvilken en sådan tjenstledighet skulle gifvas. Han har derjemte klandrat, att Const.Utsk. framställt departementets exped.chef såsom närmaste man i de fall, der Statsråd utan departement ej vore i tillfälle att mottaga portföljen. Det är svårt att yttra sig öfver ministeriel styrelses första princip för den, som icke inom sig godkänner den. Det är åtminstone svårare, än folden, som godkänner den fullkomligt.
Hwad det andra reLlisLkions-sattet beträffar, har Hemliga Utskottet ingen lämpeligare ulwäg fuuMt, äa el sarskilldt sammanskott eller afgift ä werkelig före mogenhet; icke allenast i Silfwer, Guld, Koppar och Jern, Utan också i Spannemal och Lreckir-Sedlar. Jag lemnsr de förstnämnda waror i desas wästin teliga warde, dels såsom mynkniugs-ämnen dels salom LKeLksr de der kunna exporksrss. Men hwad Svannemäl och Lreälr-Sedlar angar, får jag wördsammast underställa HSgloflige Riddcrskapetö och A-elns beprtfwande, huru bet asyftade ändamalet derigenom ffall winnås. Det faller af sig fjelsi, at för at kunna begagns Len af Utskottet anstagna afgift ri! mynt.förändring af Utdelar af 6roöftr-Sedelstocken, skall också denna afgift dems kunna anwändaF. Men b« HM lil det hela ejf^e -L M n§Zön Del är ställd pa.Spannemäl, huru stall wäl ha keitllsaiinn kuntiu werkställas? Kunne wi serwänka ost tzn sa öfwerstödig stigäng pä Säd i Landet nästkom» m - de ar i8or, da denna Myntförändring stall före, rågås. ar wi just dä mer än förr, kunne anmanda dm kil. en större ester mindre förwandli.g i Silfwer, antin, gen såsom Lxporr-wara eller i rikbyte af wäxlar. — Et stag af Nakurcns hand, et nustwaxkrär, hwarmed wi Nog tydeligen synas hotade, da wi berrakke wara kala Sades-äkrar — och wi äre pä brädden af ryår undergång.
Erland hade, innan han begaf sig till klostret, ströfvat genom alla vrår och vinklar af slottet, talat ovanligt vänligt med alla husets tjenare, besökt alla sin barndoms lekplatser, icke förglömmandes den vilda branten, från hvilken han plägade hoppa i sjön; han hade besökt dem, för att säga dem farväl och först nu kände han, huru kära de voro honom, huru svårt det var att lemna dem, fast han så mången gång längtat fjerran från dem ut i verlden. Han tänkte på sin käre fader, sin älskade moder, och vid denna tanke svigtade hans beslut. Han tänkte ock på munken, sin gode lärare, som satt vid hans sida, och han välsignade honom tyst för den kunskap, han genom denne erhållit i skrifkonsten; ty så tröstade sig Erland: jag skall snart hugna mina föräldrar med ett bref, som skall säga dem, hvarför jag försvunnit, att jag mår väl, och att jag snart skall återvända som en stolt riddare, rik på ära och bedrifter. För detta ändamål hade han ock lösslitit ett blad ur ett breviarium och gömt det hos sig; på detta blad skulle brefvet skrifvas. – Du är trött nu, sade pater Henrik, då han förmärkte Erlands tankspriddhet; – godt, vi skola sluta ... claudite jam rivos, pueri, sat prata biberunt. Patern slog igen boken och fastläste den på sin plats i bokskåpet. – Farväl, sade Erland och tryckte paterns hand. – Min gode lärare, tillade han, – jag vill i afton hafva er välsignelse. Patern lade sin hand på hans hufvud, läste välsignelsen och slöt honom derefter i sin famn, såsom han stundom äfven annars plägade göra. I detta ögonblick hördes buller utanför murarne. Brodern portvaktaren gläntade i dörren och underrättade priorn, att en hop af det främmande folket, anförd af sin höfding, begärde inträde, för att tacka priorn för hans vänlighet och säga farväl, ty följande dagen, mot middagstiden, ämnade de bryta upp. De hade redan varit på Ekö och till riddaren framburit skyldig tack för bevisad gästfrihet. Patern svarade: låt dem komma! Under tiden axlade Erland sin kappa och ilade ut.
Det tycktes vara henne omöjligt att sitta stilla många minuter, än tog hon fram ur fickan en sliten portmonnä och såg igenom dess innehåll, lade kopparslantarne i ett fack och silfverpängarne — de voro ej många — i ett annat, än gick hon fram till fönstret och sökte med blicken genomtränga mörkret, än öppnade hon locket på den lilla korg, hon medförde, hennes enda bagage, och vecklade omsorgsfullt tidningspapper om några små flaskor, som lågo där. — Är die Gnädige från Berlin? frågade hon. — Nej, jag är från Sverige. — Ack ja, Sverige, det känner jag mycket väl till, det är därifrån vi få de svenska tändstickorna. — Ja, svarade fru Löwe småleende åt sitt lands berömmelse. Och die gnädige Frau skall till Wien, det är då den vackraste stad på jorden! Känner die Gnädige till Penzing? — Nej, jag kommer till Wien för första gången. — Det är en af förstäderna, dit skall jag, jag har mitt lilla barn inackorderadt där, och i går afton, just vid den här tiden, fick jag bref från fosterföräldrarne, att min lille gosse var illa sjuk, något åt strupen — de trodde att han skulle dö! De skrefvo att jag för all del skulle komma genast, med första morgontåget. Men det kunde jag omöjligt, det var klart det! — När ert barn behöfde er, fick det väl gå framför allt annat, sade fru Löwe med litet skärpa i rösten. — Ja visst, men se, jag är kokerska i hotell Grünen Baum i Baden, och jag kan naturligtvis inte vara borta på dagen, det är så mycket att göra nu midt i säsongen, alla rummen äro upptagna af fina herrskap, som måste ha sitt, och inte kunde jag i hast få någon att sätta i mitt ställe. Så fick jag vänta tills i afton. Men Herre Gud, en sådan natt och dag det varit. Inte en blund har jag fått i mina ögon på hela natten, utan legat och vändt och vridit på mig och tänkt: kanske min lille Ludwig dör just nu. Det var en riktig välgärning, när det blef dager. Men dagen har varit ännu värre!