Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Dom i så måtto oriktig, som Rådstufvurätten, på grund allenast deraf att åtskillige borgenärer icke bestridt boskillnads-ansökningen, bifallit densamma, i hvad den bemälde borgenärers rätt rörde; dock ansåges Domen i berörde hänseende icke vara af beskaffenhet att för Rådstufvurättens Ordförande och Ledamöter, som i beslutet deltagit, till ansvar föranleda. Uti en till Justitie-Ombudsmannen af Boktryckaren J. E. Ekbom angifven skrift fördes klagan deröfver, att Ofverståthållare-embetet för Polisärenden låtit från klagandens boktryckeri borttaga honom tillhöriga exemplar af Tidningen »Fäderneslandet» N:is 77 och 79, under förebärande, att dessa tidningsnummer voro till konfiskation dömda, oaktadt Kongl. Svea Hofrätts utslag i det emot utgifvaren af nämnda tidning då anställda tryck, frihets åtal ännu icke fallit. Sedan Herr Polismästaren C. A. Ekströmer, som å Ofverståthållareembetets vägnar ärendet handlagt, lemnats tillfälle att sig i ämnet förklara och han dervid hufvudsakligen åberopat, att den öfverklagade åtgärden, efter vederbörande åklagares begäran 0111 handräckning, skett på grund deraf, att Stockholms Rådstufvurätt genom utslag dagen förut dömt, att ofvannämnda tidningsnummer skulle konfiskeras; men Justitie-Ombudsmannen icke ansett berörde omständighet innefatta tillräcklig grund för meddelande af verkställighet åt ett utslag, som måste underställas Hofrätts pröfning, och hvilket således, enligt 25 Kap. 5 § Rättegångs-balken, icke finge gå i fullbordan förr, än Underrättens ransakning och dom blifvit i Hofrätten skärskådad och pröfvad, uppdrogs åt Advokatfiskalsembetet i Kongl. Svea Hofrätt att emot Herr Polismästaren Ekströmer utföra åtal och å honom yrka det ansvar, hvartill lag och sakens beskaffenhet kunde föranleda, dervid jemväl de ersättnings-anspråk, klaganden, i saken hörd, komme att framställa , borde efter befogenhet understödjas. Kongl. Hofrättens den 16
När hon stod framför ett barn, kände hon nu alltid något af detsamma, som hon då känt inför den man, kring hvilken hennes tankar lönligen kretsade. Hon var skygg, vågade knappast se på barnungen, fick hjertklappning om han kom henne nära, och hade på samma gång en våldsam längtan att stryka med sin hand öfver hans hår eller känna hans mjuka kind mot sin. * Hennes lilla rum vette med sitt enda fönster mot gården. Ute hade det varit nästan fullt dagsljus, men här inne låg skymningen redan o c h drömde öfver möblerna. Hon satte sig i hvilostolen borta vid fönstret o c h stirrade ut med en underligt frånvarande blick. Länge blef hon sittande i samma ställning och med samma tomma blick. Men så reste hon sig hastigt med en energisk liten kastning på hufvudet, tände lampan, rullade ner gardinen och börj a d e syssla med ett skrifarbete, som hon tagit hem från banken. Och pennan gled fram öfver papperet, hastigt och rutineradt med säkra slängar, feberaktigt s o m ville den skrifvande jaga undan onda tankar. Onda, derför att de voro lockande, rusande, slappande tankar — tankar s o m alstrade missmod och trötthet, o c h hon fick ej vara trött, hon må- ste se till att hålla sig spänstig och rask, ty i morgon kom det åter en dag — en arbetsdag. Ett drag af beslutsamhet fäste sig kring munnen och ett nålfint veck mellan ögonbrynen; pennan flög fram öfver papperet, och rad fyldes efter rad. Ett litet guldur låg framför henne på bordet; den långa visaren kröp taflan rundt och ännu skälfde pennskaftet i hennes hand, en liten arbetsvan hand, mindre fyllig än haremshanden, men icke mindre hvit. Lampskenet föll öfver ansigte och hår; vecket mellan ögonen hade småningom strukits bort, o c h draget kring munnen mjuknade. Hon lade pennan på bordet och lutade sig långsamt med händerna sysslolösa i sina knän till baka i stolen; ögonen tycktes oemotståndligt attraherade af någonting utanför lampskenet, någonting som var långt, långt borta, någonting som blicken icke kunde nå Nej, hon kunde icke komma ifrån dem, de följde henne öfverallt, dessa blonda o c h mörka hufvuden.
Sjuk, bruten och antagligen icke med fullt klara papper försedd — något ' som för öfrigt ingen annan kan veta än den eller de som kunnat vara de enda, som egde rätt att här framställa ansvarsanspråk — var han nu knappast i stånd att sjelf uppträda till sitt försvar. Dessutom inträffade denna sorgliga katastrof under den tidpunkt, då konung Oscar var hindrad att sjelf föra regeringen. Jag är öfvertygad om, att han aldrig skulle hafva tillåtit att öfver en så långvarig och trogen tjenare på blotta misstankar vanära och skam drogs och att åt skadeglädjen och den råa nyfikenheten lemnades till pris en från sin höjd fallen storhet, som beklädt embeten, på hvilka nu ett bedröfligt återsken af den fallandes olycksöde spred sig. Till råga på allt satt då vid styret i Sveriges regering grefve Hamiltons notoriskt kände bittraste motståndare. Landtmannapartiets chef var för kort tid sedan kommen till makten och stod nu i begrepp att söka genomföra sina stora reformarbeten. Hans stöd var andra kammarens majoritet — att den sedan skulle svika kunde man icke då veta — men deremot kunde han väl bereda sig på ett ganska starkt motstånd i den första kammaren, och ingen var dervid farligare än just grefve Hamilton. Ett tillfälle att tillintetgöra denne motståndare var onekligen för den maktlystne partichefen en angenäm sak, och han underlät visserligen icke att gripa det i flykten, och han gjorde det på ett sätt, som åtminstone icke visade ridderlighet i striden. Må vara, att ryktet kommit till regeringens öron, men hvad hade hon med det mer än allmänheten att göra, och med hvad större säkerhet kunde hon döma om dess sanning? I stället för att lugnt afvaktasakens utveckling och se till, huruvida ryktet besannades samt huruvida någon målsegande, som egde i saken tala, gjorde det, skyndade sig Posseregeringen att sjelf gifva det föga spridda och visserligen otroliga ryktet sin kungliga sanktion. Hon var i detta afseende så aggressiv, att hon lärer hafva hotat grefve HanÄton med att, om han icke sjelfmant ingåfve sina afskedsansökningar, han utan begäran skulle blifva entledigad. Detta undgicks nu, men den bristande frasen » i nåder » var för allmänheten tillräckligt vägledande.
Eaab hemställer jag, om hans förslag är behöfligt. Frih:n har nemi. sagt, att undersökningar böra företrädesvis anställas å vestra och södra banan, men de böra väl ske der de äro mest af vigt. Jag anhåller om bifall till denna punkt. Frih. Sprengtporten: Svårligen kan jag föreställa mig, att de tvenne ord, jag till fullständigande af Utsk:s förslag framställt, skola kunna betraktas, som serskild motion. Min afsigt har icke varit att skilja anslaget till undersökningar om kommunikationsväsendet i allmänhet från det anslag, som för undersökningar om jernvägarna kan beviljas, utan endast att få alla dessa undersökningar ställda i ett sammanhang, hvarföre jag förnyar min anhållan om propos:n på mitt förslag. Slutligen hemställer jag, om, sedan vi Den 13 Juni f. m. 251 erfarit, att 3 Stånd bifallit denna punkt, det kan tjena till något att vidare orda om densamma. Frill. Eaab, Adam Christian: Hr Montgommerie-Ceder hjelm har ansett mitt förslag öfverflödigt, men han torde bemärka, att den sträckning af vägen, jag förordat, icke varit förut ifrågasatt, och är således icke känd. Det kan dessutom hända, att Styrelsen öfver jernvägarne låter anställa undersökningar på andra vägar, än som varit i fråga, och derföre torde vara nödigt att påpeka den väg man önskar. Hvad Hr Cederschiöld angår, hoppas jag att han låter sin anmärkn. förfalla, sedan han erhållit närmare kännedom om mitt förslag, som lyder sålunda: »dervid de från Götheborg och Malmö utgående, redan påbörjade banornas, jemte deras bibanors lämpligaste sträckning, torde förtjena serskildt upmärksamhet.» Nu är händelsen, att B. St:r icke beslutat andra stambanor än från Malmö och Götheborg, och således uttrycker mitt förslag icke annat, än att det är angeläget att sträckningen af de redan påbörjade banorna företrädesvis undersökes. Jag tror, att Hr Cederschiöld nu skall gilla mitt förslag. Hr Cederschiöld: Det må ursäktas mig, om jag icke kunnat godkänna ett förslag, som jag aldrig hört förr än Frihm nu upläste detsamma.
Det gifves Män , och vi hafva hört dem här alla dagar, sorn försvara ett motsatt förhållande och påstå , det myntrepresentativets mängd och vacklande värde förorsakat denna förlägenhet. För min del kan jag icke fatta denna Lära. Det var just mängden af Pappersmyotet (hvars öfverflödiga och brådstörtande tillökning jag ingalunda vill försvara,) det var just mängden deraf som gaf lif åt Nationens slumrande verksamhet, som förvandlade mången vildmark till fruktbärande åkrar, som grundläde nya Fabriker och uppdref mången Slöjd till en förut saknad fullkomlighet. Det var den starka och oklokt hastiga indraga ningen af dessa papper, som icke ^Henast slutade tillväxten, men sorn är nära att döda tillvaron af denna industri. Hv»d åter det vacklande värdet angår, har en värd talare inom detta Samfund, Herr Munk af Rosensköld, på högst bevisande* sätt upplyst, att Coursen; vid det öfverflödiga pappersmyntet, var oändeligen lägre och mera stahle, än nu, efter 6*8 millioners indragning. Beträffande inre rörelsen, är det vanvärde för mig ofattligt, hvarmed man vill stämpla vårt Sedelmynt. Å ena sidan ser jag Banken äga en deremot fullt svarande valuta, om icke till alla delar i Silfver, åtminstone i säkra Hypotheker, hvilka, genom årligt Silfverköp , kunna gifva en småningom, men alltid ökad och omsider för en Realisa - Deri 22 Julli f, t». tion tillräcklig Metallfond. Å andra sidan set jag dessa BaDkens Sedlar kring hela Landet begärligare, än alla Landets producter, dem man anser för en lycka att till låga priser, ja! ända till vanpris få föryttra. När nu producternas vågskål idkeligen faller, och Sedlarnes stiger: när msn snart sagt till intet pris kan få förbyta sin jord mot dessa Papper, dem man köper för en hög ränta, dem man i provincerna nästan icke kan få köpa, då frågar jag med förundran, om dessa Sedlar aro i vanvärde, om deras mängd är för Jior?
Detta olika förhållande dessa orter emellan synesäfven nogsamt, då man utaf den i 1859 års Jernvägs-kommitté intagna tabellen öfver passerade hästar vid .Rotebro och Almarestäket, pag. 89, finner, att sedan höskörden i Juli antagligen var slutad och landtmannen började få tid göra resor till och från stad, hästantalet vid Rotebro steg från 7,466, som det var i Juli, till 10,005 för Augusti och 13,988 för September, under det samma tid vid Stäket utvisade 4,499 för Juli och endast 3,425 för Augusti och 4,407 för September, hvilket olika förhållande väl måste härleda sig från den sjötransport vestra sidan begagnade, men som den: östra saknade. Visserligen har Kommittéen underkänt det resultat, hvartill nämnde 1859 års kommitté, genom räkning af passerade hästarnes antal vid Stäket och vid Rotebro, kommit, förmenande att det betydligt större hästantalet vid Rotebro tillkommit till stor del derutaf, att jjtj af resande från Bro och Håbo härader begagna isvägen öfver Sigtuna-fjärden förbi Rotebro till Stockholm, saint att rörelsen från öfriga delar af södra och sydvestra Upland, äfvensom från Dalarne och östra Westmanland, begagnar samma väg; men dervid förekommer dock det anmärkningsvärda, ehuru af Kommittéen förbisedda förhållandet, att ofvan åberopade resultater omfatta Juli, Augusti och September månader, då väl ej någon isväg, äfven förutsatt betydliga klimatiska förändringar, under något år kan begagnas. Upsala stad samt alla sqcknarne af Waksala, Rasbo, Olands, Örbyhus, Norunda och Bälinge härader samt större delen af Ulleråkers härad erhålla, genom Örsundsbro-banan, sin jern vägsförbindelse med Stockholm förlängd då deremot Sala och norr samt vester deromkring belägna orter genom Upsala—Sala-banan erhålla sin järnvägsförbindelse med Stockholm förlängd endast ■*.
Öfverväger man alla dessa förhållanden, lärer det snart visa sig att allt hvad genom de väckta förslagens bringande till verkställighet i ekonomiskt afseende uträttades vore att med ganska ringa, om ens någon besparing för det allmänna Stifts-cheferne i nio af rikets tolf stift komme att benämnas Domprostar, i stället att nu kallas Biskopar. I Domkapitlens närvarande sammansättning, der Biskopen såsom prrnses och Domprosten såsom ledamot måste fylla hvar sin plats, ligger ock ett väsendtligt hinder för reformens genomförande. Betraktar man dessutom Biskoparnes förhållande till elementar-läroverken i deras egenskaper af Eforer — den uppsigt dem åligger öfver själavården, uppfostrings-väsendet och det sedliga tillståndet inom stiften; besinnar raan att Biskoparne äro pligtige att sjelfve eller genom behöriga ombud vid visilationer undersöka tillståndet Inom församiingarne och dervid bringa rättelse, der sådan behöfves, erinrar man sig alt de skola hålla prestmöten, för Allm. Besv,- och EkonUtskottets Betänkande N:o 190. 7 att inhemta noggranna upplysningar om förhållandena inom stiftet och dess presterskap, sä måste man medgifva att Utskottets beslut, särdeles med afseende på den tidpunkt, då det blifvit fattadt, icke är välgrundadt. Den storartade plan, hvilken motionärerne framkastat och Utskottets majoritet adopterat, att reducera Biskoparnes antal till tre, med en utvidgad verkningskrets för hvar och en af dem, som skulle omfatta icke mindre än en tredjedel af riket, vittnar i sanning om en organisationsförmåga, som i sitt slag är beundransvärd. Jag reserverar mig slutligen emot de moliver, hvarpå Utskottet grundat sitt beslut. Samma majoritet, som egt rättighet att diktera dem, eger också skyldighet att ansvara för innehållet, af sitt diktamen. Jag yrkar afslag pä Utskottets Betänkande.» Häri instämde: Doktor Emanuelsson, Komminister Lexell och Komminister Westergren.
Verkningarne af nödåren 1844- och 1845 hafva dock sträckt sig ända till ifrågavarande tid, och den enda af dessa har väl icke varit, att under denna tid återbetalning måst lill största delen göras af de undsättningslån, som i följd af förenämnde nödår blifvit Länets invånare af Staten meddelade till belopp af 305,130 R:dr 36 sk. 1 r:st, hvarå från år 1847 voro oguldne 206,029 R:dr 41 sk. 10 r:st banko, som nu äro återbetalde, med undantag af afkorlade omkring 8,000 R:dr. Till välståndets stigande bar bidragit, att priserna å landtmannaprodukter varit i allmänhet högre än vanligt under lika goda år. Flertalet af allmogen saknar dock förmåga att uppbringa sig till mera stadgadt välstånd. Dertill fordras större omtanka, som utvecklar slöjdskicklighet och husflit. Dessa finnas i ganska ringa grad bland allmogen i Länet; och de lära icke vara fä bland männen, som till och med sakna färdighet att tillverka sina egna redskap. Qvinnornas husflit står äfven ganska lågt och har i sednare lid väl snarare afän tilltagit, hvilket visar sig deraf, att allmogen, som förut allmänt klädt sig med de tyger, de sjelfva tillverkat, numera till stor del köper dessa sina förnödenheter. Att detta icke länder till att öka förmögenheten är uppenbart. Deremot alstras häraf lyx, som icke medför allmänt gagn. Tillfällen till besutenhet hafva i sednare tid minskats icke obetydligt derigenom, att innehafvare af herregods, hvilkas antal inom länet är stort, icke sällan företagit sig att lägga ej mindre derunder lydande gårdar, hvilka förut brukats af derå besutne laudtbönder, än ock dagsverkstorp, i sambruk med hufvudgården, som derefter skötes genom stattorpare och statdrängar. Härigenom har möjligen afkastningen blifvit förökad och vinsten för godsets innehafvare för den närvarande tiden större.
Län, der han vore stationerad, finge densamma med sin redan innehafvande beställning förena och derföre åtnjuta ett arfvode af 260 R:dr Banco, som, tillhopa med Bataillons-Läkare-lönen af samma belopp, utgjorde 5oo R:dr årligen och motsvarade ordinarie Provincial-Läkare-lön; att Kongl. Majit ansåge de redan befintliga 8 Provincial-Läkarne böra på nyssnämnde sätt bibehållas, med de arfvoden af sammanlagde 2000 R:dr, som de för närvarande innehafva; att Kongl. Majit funne nyttigt, om 7 nya extra Provincial-Läkare, hvardera med a5o Ridrs arfvode, kunde tillsättas i Falköping, Kisa, Ulricaehamn, Tjust, Norra Dalarne, Arvika och Oroust, samt aine Provincial-Läkare, med 5oo Ridrs lön hvardera, i Lycksele och Norrbotten, der skickliga sökande eljest svårligen torde kunna erhållas; varande dertill ett anslag af 2,760 Ridr erforderligt; alt Kongl. Majit ej ansåge ännu en Provincial-Läkare behöfvas i Östersund, hvarest en dylik redan funnes; att pröfningen af förslaget om en Provincial-Läkares anställande i Hudiksvall borde uppskjutas intill dess frågan om utvidgning till Lazarett af dervarande Curhus bfifvit afgjord; alt stationen för Provincial-Läkaren i Norra Halland, sedan Garnizons-Läkare i Warberg numera icke behöfdes, och en Läkare vore vid dervarande hafsbad anställd, skulle förändras från Warberg till Kongsbacka, hvarest icke någon Läkare funnes, hvilket beslut borde lända till efterrättelse från först inträffande ledighet af Provincial-Läkare, så vida den nuvarande ej skulle vilja, för sin tjenstetid, ombyta station; samt att Kongl. Majit icke funnit Dess Befullningshafvandes förslag till Provincial-Läkare-vårdens förbättrande för närvarande föranleda till några ytterligare åtgärder.
Där var mamsell Karins värld, där hade hon nu ställt upp och tagit ned syltburkarnes prydliga rader i trettio år, vägt upp kryddor till baken, lagt upp smör och bakverk, där var hon nästan suverän, och det var endast lilla Maggie, husets yngsta, som vågade trotsa den gamla husmamsellens makt. Men mamsell Karin var visst icke någon vresig gammal flicka, tvärtom; hennes skratt kunde genljuda ända upp till salongen ibland, så att hennes nåd måste draga på munnen och undra, hvad de nu hade för sig därnere igen. Hennes lilla rum var en sådan där gammalmodig jungfrubur med pärlfärgade möbler, ordentligt följande väggarna, ljusa tapeter, hvita knutna gardiner, en byrå med virkad duk på och cfversällad med saker, vaser, små byster, eaudecologneflaskor och skrin. Det var här Maggie trifdes så väl, i den hårdt stoppade soffan med sitt rödrandiga öfverdrag. På bordet framför henne stod vanligen något nämnarn att fördrifva skymningen med, och när lampan tändes, blef mamsell Karin en värdig sibylla. Nu satt emellertid Maggie alldeles tyst, och de vackra, tänkande ögonen följde med ett drömmande uttryck de skiftande reflexerna frän brasan i kakelugnen. » Hvad tänker min lilla fröken pä? » undrade Karin. » På lifvet, Karin. » Mellan dessa bägge hade det aldrig varit så noga med titlarne. De hade ju tillbringat hela sitt lif tillsammans. €$$0, » Det var fasligt djupsinnigt det. Jag tänker på min lilla kaffepanna, jag, om det ska ' vara för bitti ' att sätta på den än. » Maggie satte ut de röda läpparne, men plötsligt lystes det unga älskliga ansiktet upp af ett nytt intresse. Hon såg med tindrande ögon på Karin och frågade hastigt: » Har inte Karin haft någon historia, någon sådan där som man kallar en ungdomssaga? Åh bestämdt, tala om, säg raraste Karin, tala om! » Hon smekte öfvertalande Karins tjocka armar och smög sin hand i hennes stora, förkylda, hvars sträfva fingrar återgåfvo smekningarna.
Maj:ts nådiga framställning, bifallit, att alla de vid utrikes beskickningar anställde embetsoch tjenstemän, sorn fått vidkännas högre bevillning för deras från och med år 1836 å minister-staten uppburna aflöningar eller pensioner med mera, än för hvarje år belöpte å Sveriges bidrag till samma stat i förhållande till det bidrag, som af konungariket Norrige dertill lemnats, egde att hvad derutöfver vöre påfördt och erlagdt, efter anmälan, inom viss tid och på sätt författuingarne i öfrigt föreskrefvo, återbekomma, utan hinder deraf, att preskriptionstiden af tre år från det bevillningsmedlcn influtit, icke vore iakttagen, eller af mellankomna, laga kraftvunna, beslut eller andra åtgärder, hafva, med åberopadt stöd af de åsigter, sorn sålunda af Kongl. Majit och Rikets Ständer blifvit uttryckta, angående billigheten deraf, att embetsoch tjenstemän, hvilka af de förenade rikena samfälldt uppbära aflöning eller traktamente, få tillgodonjuta befrielse från bevillning» utgörande för den utaf konungariket Norrige bestridda andel af deras aflöning m. m., åtskilige utaf konvoj-kassan aflönade tjenstemän, uti en till Kongl. Majit ingifven skrift, underdånigst anhållit, det Kongl. Majit mätte täckas dels i nåder förordna, att uti deras å nämnde kassa anvisade aflöningar, traktamenten och pensioner m. m., Norrska medel skola anses för hvarje år hafva ingått och ingå till den andel, som Norriges hela bidrag till konvoj-kassan för året utgör i förhållande till Sveriges hela bidrag till samma kassa, samt att konvoj-kommissariatet måtte erhålla nådig föreskrift, att inom behörig tid meddela Öfverslåthållare-embetet uppgift å det aflönings-, traktameutsoch pensions-belopp, som af Sfenska statsverket, enligt nyssnämnda beräkningsgrund, hvar och en af sökanderne, jemte öfrige utaf konvoj-kassan aflönade eller pensionerade embetsoch tjenstemän med flere, för året tillkommer, dels ock antingen förklara sökanderne berättigade att, efter utredning, som kunde varda af konvoj-kommissariatet, enligt enahanda grunder, uppgjord, återbekomma hvad från och med 1836, för hvilket år bevillning å medel af nu ifrågavarande beskaffenhet först erlades, intill närvarande tid af dem blifvit i sådant afseende utbetaldt, eller, derest sådant icke kunde af Kongl Majit i nåder beviljas, till Rikets nu församlade Ständer göra nådig framställning om medgifvande af restitution af hvad utaf sökanderne blifvit erlagdt i bevillning för de af Norrska statsverket Kongl. Maj:ts Nåd.
I det afseendet, om liqvid skulle göras på dessa grunder, skulle den summa blifva större, som fonden lemnat till Statsverket. I afseende på hvad Herr Hjerta yttrat om krutköp, får jag minska hans farhågor. Krut har blifvit ditsändt, emedan det der kan, ehuru småningom, försäljas. Den sista posten är änuu ej godtgjord, men så snart den säljes, ingå penningarne. Efter det der kunde föryttras, var det förmånligare för StatsYerket att ditsända det, än att låta det ligga här osåldt. — Herr Hjerta har hemställt en fråga till StatsUtskottet, som jag förmodar, att StatsUtskottet får lätt att besvara: nemligen huruvida StatsUtskottet vill, att Rikets Ständer och deras Revisorer skola gifva vika för Bureaucratien, eller ej. Jag förmodar, att Rikets Ständer, äfvensom StatsUtskottet, förena sig i det senare alternativet; och tror ej, att det existerar någon tanka hos EmbctsVerken, som kan gifva anledning till sådane förmenta anspråk å deras sida. Hvad den ton angår, som råder i dc förvaltande Verkens svar, så är jag den första, som allestädes skall önska, alt ingen annan ton skall finnas, än den, Den 5 Mars f. ra. sorn man kallar god; den bör vara en regel å ömse sidor, för alla allmänna ärenders behandling, och den beflitar jag mig att iagttaga, äfven under stridiga åsigter. Jag tror blott, att om man funnit några ämnen på ett ömtåligare sätt omtalade, än de hade kunnat vara, så har det härrört af de skiljaktiga åsigterne af granskningsrätten, och jag tror att, när de upphöra, ingendera sidan skall hafva att klaga. Herr Cederschjöld: En värd Ledamot har, så vida jag riktigt fattat hans ord, förbehållit sig att slippa höra sådane liurhlyfvande lagtolkningar, som dem jag nu framställt. Jag förmodar att han dermed blott velat antyda, att han icke mer vill lyssna till mina anföranden; ty jag kan ej föreställa mig att han velat bjuda till imponera på mitt sätt att framställa mina tankar.