Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
De a:ne första bero af Rikets Ständer och äro af Kongl. Maj:t öfverlenniade till deras behjertande och, jag vill nästan säga, ansvarighet; men det tredje beror till stor del af Länets innevånare sjelfve, och jag tror att i detta fall är icke något försummadt, ty få lära de Län vara, hvarest finnes ett så betydligt antal LancasterSkoIor och upfostrings-anstalter, som i Skaraborgs Län. Friherre Cedersrtöms anmärkning skulle, om don vunne afseende, tillintetgöra Den 9 Mars e. ra. 61 ändamålet med den Kongl. Propositionen; ty han har föreslagit, att Spannmålen, hvarmed DistrictMagazinerne skola formeras, ej skall återbetalas efter Markegångspriset, utan efter inköpspriset. I sådant fall vunno Länets innevånare verkligen ingen ting, och hela åtgärden skulle till sina följder icke vara annat, än hvad jag ansett mig böra i underdånighet afstyrka, nemligen att undsättningsSpannmålen finge återbetalas på ro år, hvilket jag tror skulle vara det skadligaste medgifvande, som någonsin kunde uptänkas, emedan, om man vill att Länet i odling och hushållning skall gå framåt, man måste tillse i första rummet, att den enskilte jordbrukaren, så vidt möjligt är och så snart som möjligt, blir skuldfri. Herr Hjerta: Då den sista Talaren tillagt mig ord, som jag ej uttalat, såsom att undsättnings-åtgärden vållat Skaraborgs Läns fattigdom, får jag förklara, det jag ej sagt sådant. Det är visst min tanka, att de felaktiga åtgärderna vid Spannmålens utlemnande vållat den förlägenhet, att man nödgas för ögonblicket ersätta Spannmålen till vida högre belopp, än man densamma erhållit; men jag vet ganska väl, att Skaraborgs Läns landthushållning stod redan före missväxtåret på en låg punkt. I öfrigt har jag blott sagt det vara orimligt, att de öfrige Districterna i Riket skola skatta nära 200,000 R:dr, för att hjelpa Den 9 Mars e. m. den bördigaste provincen.
Till följe af ett beslut 1829, har Statsverket öfverenskomma med Sala silfververk om afsättande af en fond på det sätt att årligen en del af silfververkets afkastning afsättes, till dess denna fonds årliga afkastning upgfir till 1,100 tunnor spanmål; och detta skulle utgöra en ersättning för de under bergslaget varande arrenderade räntor. Komiterade för beskattningsväsendet förklarade 1847 att någon kapitalersättning för de sagde arrenderade räntorna icke borde ifråga - I) en 18 Juli e. m. ifrågakomma; men att staten borde öfvertaga dispositionen deraf mot att fylla hvad den under formering varande ränteersättningsfondens-afkastning understeg värdet af 1,100 tunnor spanmål. Komiterade hafva i sitt Betänk, vidare ansett ändamålsenligast att, beträffande de räntor, som äro i silfververket donerade, öfverenskommelse träffades om dessa räntors afstående mot ersättning; men då delegarne häröfver blifvit hörde, och förklarat att de icke kunde frånträda den disposition, som genom K. M:ts beslut blifvit dem tillförsäkrad, fann K. M:t komiterades förslag då ieke föranleda till någon åtgärd. Man måste således på annat sätt öfverenskomma med delegarne, och denna öfverenskommelse, som nu är för E. St. framlagd, visar att de skattskyldige i Salbergs län skulle komma i åtnjutande af ränteförenklingens fördelar, om Statsverket ålägges en årlig ersättning till Sala bergslag, motsvarande 185 t:r spanmål samt 300 rdr bko. Att denna uträkning är i viss grad till fördel för bergslaget medgifves visserligen; likväl är den af vederb. godkänd, och man kan ej antaga att någon för godt pris afstår från sin rätt, då han dertill icke är pligtig. R. St. hafva uttalat att denna, aflösning borde ske; det upgjorda förslaget har blifvit af vederb. auktoriteler godkändt och i K. M:ts Propos. framstäldt. Således är det svårt att rygga tillbaka, ehuru visserligen Statsverket kommer att derpå göra förlust. Förhållandet är nu detsamma som vid sista Riksdagen ang:de Kalkugnsveden på Gottland.
Stms omtanka redan blifvit verkstäldt, och med blicken på den tafla af lidanden, som ännu icke blifvit för II. St:r uprullad, som jag vågar vördsamt anhålla om några ögonblicks upmärksamhet. Såsom bekant är, gifves det vissa sjukdomsformer, som man benämnt kroniska, d. v. s. långvariga, ofta obotliga. Somliga af dessa äro obetydliga och medföra för de sjuke så ringa olägenhet, att de med tålamod och efter sjukdomens art afpassade dietiska förhållanden lätt kunna fördragas, utan synnerlig rubbning uti individens verksamhet. Om dem är här icke frågan. Men det gifves andra, så förfärliga, att intet menskligt tålamod förslår att utan klagan bära dem, och ingen fysisk kraft är nog stor att motstå dem. Sådana äro dessa allt mer förekommande kräftskador, dessa s. k. fungösa vexter, som icke tåla att af kirurgens hand vidröras, utan att med ökadt raseri gripa omkring sig, och alla dessa otaliga lidanden i menniskokroppens ädlaste organer, som göra lifvet till en börda och nedsänka de lidande på ett långsamt plågoläger, som endast kan förmildras genom vården af en menniskovänlig liand. Det finnes säkert ingen läkare, som icke många gånger varit försatt uti den sorgliga ställningen, att nödgas bevittna dessa olyckliges qval, utan att kunna hjelpa eller lindra dem. För dem finnes ibland läkarekonstens rika skatter ingen läkande balsam, ingen helande ört. Det är icke hos droguisten, som den olycklige kan hemta lindring för de tärande plågorna; den kan blott sökas i djupet af menniskohjertat, i den kristliga kärleken och i det ömma deltagandet. Och då läkaren ur dessa rena källor kan läska den sjuke, så är denne och dess vårdare redan mindre beklagansvärde. Men hvem vill, ja, hvem kan, äfven med bästa vilja, herbergera, föda, vårda och sköta dem, som sjelfve hvarken med arbete eller penningar kunna något bidraga till att uppehålla deras usla lif? Hvem kan egna alla sina krafter endast åt vården af en lidande medmenniska?
Spannemåls-handlare finnas få i orten och inga med rörelse af betydlig vidsträckthet, derföre de betydligaste köpsluten lör den aflägsnare afsättningen ske genom omedelbar communication emellan Producenter och Consumenter. Dessa sednare verkställa till stor del uppliandlingarne vid Marknaderne inom Länet eller genom Gommissionairer å Torgdagarne i Städerne. Utom marknaderne i Länets Städer, hållas så - i5 dane vid Rödesund och Hofva i Wadsbo Härad, vid Kjedum i Barne Härad och vid Högesten i Åse Härad 2:ne gånger samt vid Slättäng i Wartofta Härad 3:ne gånger om året. Såsom menlige för näringarne i allmänhet och serdeles för jordbruket, höra anmärkas de talrika Bosättningar, som ske utan beräkning på annat näringsfång än den arbetsförtjenst, som för dagen betingas. Den onder de fleste åren tillräckliga tillgången å sådan arbetsförtjenst, föranleder till dessa, vanligen med giftermål förenade Bosättningar, och man skulle kunna föreställa sig dem såsom gagneliga för Landets förkofran genom den ökade arbetsflit och sparsamhet, som borde vara en följd, dels af det ökade beliofvet för hustrus och barns försörjning, dels af den efter arbetets mängd rättade belöningen, hvilken hos det lagstadda Tjenstehjonet föga kan komma i beräkning; men vid denna föreställning måste man då antaga, att hos den sålunda sjelfrådige arbetaren alltid finnes en rigtig omtanka för framtida bergning, hvilket tyvärr ingalunda är förhållandet, utan inskränker sig vanligtvis hans närings-omsorg till dagens behof, hvaraf följer att, då befolkningen ingalunda är starkare än att allas verksamhet af behoivet påkallas, uppstegras dagspenningen under de mera fruktbara åren lill ett pris, som lemnar tillgång för uppehälle under flere dagar, som tillbringas i lättja. Jordbrukaren beröfvas härigenom det nödiga arbetsbiträdet och de dagsverken, som lemnäs honom, måste han betala till ett belopp, som står i det uppenbaraste missförhållande till värdet afhansproduction.
Ständ utfärda kallelse till Plena; deltaga i Beredningen till Mälens föredragning; dem i Ständen föredraga; upptaga, framställa och reda de yttrade meningar; göra propositioncrne och widmagthälla ordning ivid sammankomstcrne; alltsammans efter de föreskrifter, som här nedanföre stadgas; men äge ej ssclfwc nägon röst i deliberation eller votering, och kunna es något annat föreslä än hwad som fordras till wcrkstallighct af det Grund-Lagarnc eller Ständens beslut föreskrifwa. 8 46. Ständens Plena böra, dä de angä allmänna Riksdagsmäl, sä ofta sig göra läter, hos alla Ständer: pä samma tid hällas. Skulle ett Ständ tarfwa 126 Expeditioner till Riks-Ständen. flere Plena än de öfriga, ware det Ståndet obetaget att innan slutet af ett Plenum utsätta dag till det nästföljande; börandes Ståndets Landtmarskalk eller Taleman de andre Talemänneu i tid derom underrätta, samt med dem om timman öfwerenskomma, hwilken sä bestämmas bör, att Utskottens wanliga sammanträden icke derigenom hindras. Utskott niä ej sammanträda pä samma tid, da i ett eller flera eller alla Ständ Plenum pälles. Ej skall Plenum för nästföljande dag sednare ansläs än klockan 6 eftermiddagen, eller till Utskott sednare än klockan 8 eftermiddagen den förcgäende dagen. Landtmarskalk och Taleman har ej magt att utan Ständets samtycke Åtskilja ett Plenum. 8 47.
Jag tror således, att då utifrån återflyttad Adelsman visar, det hans förhållande till utrikes magt upphört, samt att han i 3:ne år varit i Riket skattskrifves honom icke hör förvägras säte och stämma här på Riddarhuset, oaktadt han icke här har någon egendom; helst den händelsen att icke ega egendom inträffar med så många, hvilka aldrig varit utom Riket, och med rättvisa utöfva deras Riksdagsmanna-kall; samt detta vilkor i öfrigt icke förefinnes i den gamla reclactionen, hvilken lyder sålunda: ”Inflyttar i Ri”ket sådan Adelsman åter, eller hans Son, ”och lagligen styrker, att hans förbindelser ”mot fremmande Magt upphört, samt att ”han med ny Tro-och Huldhetsed emot Ko« ”nungen sig förpligtat, då må han, efter att ”hafva de 3:ne sista åren före Riksdagen ”här i Riket skattskrifven varit, af det utrikes vistandet icke hindras att inträda i ”alla rättigheter som Svensk Adelsman.” Då här icke talas om Embetes eiler egendoms innehafvande, ser jag ej eller nu något nytt skäll,gatt införa det. Herr von Hartmansdorff': Sedan Herr Tham hufvudsakligen förekommit mig uti hvad jag ämnat yttra, ber jag blott, att få fästa Ridderskapets och Adelns uppmärk - 158 Den 3 Augusti e. m. samhet (lerpå, att ett land, som Sverige icke längesedan förlorat, inom sitt sköte äger flera Svenska Atleliga Ätter, hvilka, om de vilja hit öfverflytta, det vore hardt att förneka fepresentations-rätlen, äfven om de icke ägde något annat, än deras förfäders urgamla tillgifvenhet för Sverige. Herr Printzensköld: Erkännande riktigheten af den skillnad Herr Tham framställt emellan håda Momenterne, afstår jag från mitt förra yrkande, och anhåller om proposition till bifall å Utskottets förslag, med borltagande af de sista orden, så att Momentet må slutas med orden: ”skattskrifven varit.” Herr Rosenblad: Det serskildta förhållande, hvarom Herr von Hartmansdorff erindrat, men också endast det, föranlåter mig att äfven frångå mitt förra yrkande.
Revisorernes uppmärksamhet har härefter blifvit fästad dervid, att de, ”uppå indelta Arméens Nya Mötes-fond, Militie-Boställs-Kassan och Wadstena Krigsmanshus-Kassa anvisade löner, arfvoden och pensioner uppgått till ganska betydliga belopp”; och då, enligt Revisorernes öfvertygelse, ”tillses måste, att de ändamål, hvarför dessa Kassor och fonder inrättats eller tillkommit, varda uppfyllda, och att garanti för framtiden lemnäs det de må kunna sina åligganden behörigen fullgöra, ” hafva Revisorerne, under förmälan, att årligen omkring 35,000 R:dr Banko utgått till löner, lönefyllnader och arfvoden åt Krigs-Kollegii embetsoch tjenstemän, hemställt: ”att Rikets Ständer, vid nästblifvande Riksmöte, måtte taga i betraktande, huruvida icke de för oftanämnde Kassors förvaltande behöfliga embetsoch tjenstemän borde, likasom de flesta andra för stats-bestyret tillsatta personer, aflönas direkte från Siats-Verket, och Kassorna så medelst till de afsedda ändamålen oförryckta bibehållas.” Krigs-Kollegii Krigsmanshussamt Indelningsoch Boställs-Afdelgar hafva, uti, hvar för sig, nu afgifna Utlåtanden, i underdånighet upplyst och utredt, att en betydlig del af hvad Revisorerne till förvaltnings-kostnad hänfört, utgöres af löner och arfvoden på indragningsstat, afsedda att besparas vid nuvarande innehafvares afgång eller förflyttning till motsvarande förmåner på Rikets stat, af begrafningshjelp och andra tillfälliga utgifter m. m, samt att den egentliga och ständiga aflöningen, efter Krigs-Kollegii sednaste i nåder fastställda stat, icke är större eller utgår till flera personer, än som för Kassornas förvaltning och vård oumbärligen erfordras.
Se vidare Banko-Utskottets Memorial N:o 37, — fond till diskontering och utlåning för handel och näringar samt till kassa-kreditiv åt enskilda personer, angående tillfällig förstärkning af. 1. B. 118. A. 149- — Garde des medailles, Riks-antiqvarien B. E. Hildebrand, angående personelt, årligt anslag till. VIII. B. 113, 124- A. 128. — grundfond, om föreskrifter angående denna samt användandet af den å Bankens rörelse influtna vinst. A. 815. — gäldeniirer, angående betalnings-anstånd i vissa fidi för, samt förstärkningars meddelande till privatoch filial-banker. XI. B. 151, 266. A. 280. — konsoliderande, huruvida någon del af den sedan 1854 års början upplupna Banko-vinsten erfordras för. I. 415. 11. 416. III. B. 505, 613. A. 657. V. U. 176, 226. — konsoliderande, angående förslag att, enligt uppgifna grunder, såväl den del af Banko-vinsten hvilken är Banken förbehållen, aom årliga afbetalningarne af Stats verkets skuld till Banken, 20 — B — matte användas till. X. 387. 394 R 395. XI. B. 151, 266- A. 2S0. Bankens åtskillige kontorsskrifvarcs besvär, oell e. o. tjenstemäns ansökan om ersättning för mistade inkomster, angående. V. B. 247, 277. A. 345. 468. — lånefond för inteckning i fastighet å landet, angående indragning af, och densammas fördelning i form af kreditiv på nuvarande och blifvande Hypoteks-föreningar. I. 328. R. 329. Se vidare Banko-Utskottets Memorial N:o 37.
Få torde de vara i den ännu lefvande generationen, som kunna säga sig hafva öfvervarit den stora premièren af Meyerbeers Robert-le-Diable för snart sextio år sedan, men säkerligen ingen skall i dag förmå beskrifva med en så ungdomlig liflighet både sjelfva denna första representation på teatern och det sällsamma mellanspelet hos Meyerbeer sjelf. Då Robert af Normandie efter mångårig hvila nu för kort tid sedan återupptagits på Stockholms lyriska scen, torde våra läsare i likhet med oss finna, att detta första minne nästan har sitt apropos för dagen. Grefve Armand de Pontmartin, född i Avignon 1811 och tillhörande en gammal legitimistisk familj, gjorde sig tidigt känd som en af Frankrikes ypperste kritici. Utom en mängd kritiker och kåserier, införda i tidskrifter från 1820-talet ända tills nu, har han utgifvit flere framstående arbeten, såsom Mémoires d ’ un notaire (1848 — 49), Causeries literaires (1854 — 56), Souvenirs d ' un vieux critique (1881 o. följ.). I de bidrag, hvarmed den gamle legitimisten hedrat » Ur Dagens Krönika », har han städse lagt å sido all den anti-voltairism, hvarmed han eljest älskar genomsyra sina uppsatser, och framstår endast som den spirituele, den äkta franskt qvicke berättaren. Red. I. Meyerbeer och premièren ai Robert. » Robert-le-Diable » uppfördes första gången på Stora operan i Paris den 21 November 1831. Den tiden var jag * en ganska obetydlig liten herre. Jag hade knappt mina tjugu år fylda och hettes göra min juridiska kurs; men i sjelfva verket sysselsatte jag mig mest med literatur och i synnerhet musik. Det märkligaste var, att det var just en af de juridiske professorerna, som blef medbrottslingen i min musikaliska passion. Professor Poncelet var lika mycket känd i den musikaliska verlden som bland rättslärde, och den, som läst en liten vacker novell af Eugène Scribe / » Judith », skall der igenfinna hans spirituella figur.
Afräknas dessa högst vigliga förhållanden, som likväl i närvar:de tid omöjligen kunna förbises, återstår att betrakta den kommerciella nyttan af företaget, hvilken visserligen bör erkännas ganska betydlig; men om man skulle betrakta saken endast ur denna synpunkt, torde man ändock möjligen finna olägenheterne af den omväg, som fartygen måste laga omkring Wermdö-landet för att komma till Stockholm, kunna afhjelpas genom användandet af bogseringsfartyg, hvilkas anskaffande och förläggande i dessa farvatten helt visst kunde åstadkommas med vida mindre kostnad, än den ifrågaställa uprensningen skulle medtaga. Tidstitdrägten blefve Den 4 Oktober f. ni 9 icke betydlig. Härmed må emellertid förhålla sig huru som helst; min öfvertygelse förblifver likafullt deD, att under närvar:de krigiska verldsförhållanden mindre vigt bör fäslas vid den af Frih. Raab hufvudsakligen åsyftade sida af saken; och det är, på grund af trygghetens företräde framför någon ökad handelsbeqvämlighet för hufvudstadens befolkning, jag anhåller, det R. o. Ad. behagade bifalla Utsk:s Utlåt. Hr Liljehöök, Carl Berthil: I likhet med de begge siste värde talarne, kan jag icke för närvande med min röst biträda beviljandet af något anslag för Baggens-Stäkets uprensning. Jag tillhör visserligen dem, sorn anse att ifrågavar;de uprensning skall blifva af stor kommerciel nytta för hufvudstaden; likväl tror jag att man öfverskatta:- fördelarne emot hvad verkligheten kommer alt utvisa, emedan farleden ändock alltid blir sä trång och liten, att större fartyg alltid måste bogseras af ångbåtar.
Den man, Wilbur F. Storey, hvars bild här skall flyktigt tecknas, var född i Salisbury, staten Vermont, den 19 december 1819 och afted i Chicago den 27 sistlidne oktober. Hans lif sprang ut ur en slägt, som i alla tider utmärkt sig genom seg lifskraft, ovanligt allvar och sund rättskaffenshet. Hans farfar dog vid 90, hans far vid 83 års ålder, och » långt lif » synes för öfrigt ha varit gemensamt för den återhållsamma och nyktra familjen Storey ’ s flesta medlemmar. De första tio åren af sitt lif tillbragte Wilbur F. på sina föräldrars farm. Fadern var jordbrukare eller sjöman, allt efter omständigheterna. Modem beskrifves såsom en synnerligen kärnfrisk, idog och förståndig qvinna. Under hennes vård växte pilten upp bland skogiga kullar, brusande strömmar och blomsterrika gräsmarker, kring hvilka i fjerran de s. k. Gröna Bergen skymtade fram likt en väldig, snökantad gördel. I pilten röjde sig den kommande mannen. Tillbakadragen, tystlåten, tankfull, fann han föga nöje i att leka med sina jemnåriga: han var helst för sig sjelf och yppade för ingen sitt väsens innersta. En och annan gammal person kommer ännu i håg det sällsynt vackra barnet med de djupa, bruna ögonen, det lockiga håretoch den bleka hyn. Han såg ut att vara många år äldre än han var: de andra barnen kallade honom » läderlappen », hatade ocli afskydde honom. Men de voro äf-ven rädda för » läderlappen »; ty han hade armar, ben, och näfvar såsom af stål, och att han icke saknade » starka vingar » (för att tala med våra idealistiske poeter) det fingo de snart erfara. Vid tolf års ålder sökte och erhöll Wilbur F. » anställning » vid tidningen » Middlebury Free Press », i syfte att lära sig sätta stil. Egaren och redaktören, mr Bar-ber, var en afsvuren fiende till allt hvad frimureri heter och det var i skuggan af hans vingar som den s. k. » läderlappen » insöp det outsläckliga hat mot hemliga samfund, hvilket följde honom under hela hans lif.
Förslag å kostnaden till deras bringande i odlingsbart skick borde upprättas; och hafva Utskotten af desse Beskrifniifgai* och förslag inhemtat, att inom Riket finnas flere hundrade tusen Tunnland till odling tjenlig jord, som för en mot nyttan mindre betydlig kostnad med lätthet kan förhjeipas ur dess närvarande vattendränkta tillstånd och såmedelst sättas i belägenhet att odlas. Då efter hvad Utskotten ofvan anmärkt, Riksens Ständer antagit, att de af dem förut beviljade understöd icke verkat till förmån för mera betydliga odlings-företag, hafva Utskotten ansett det vara ett åliggande för sig, att föreslå Riksens Ständer en förändrad grund för bidrag å det allmännas sida, till beredandet af sådane företag; hvarvid Utskotten likväl, under fastställande såsom grundsats, att Staten till odlingar icke bör anslå medel, utan att ega rättighet att desamma återfordra, finna sig böra hufvudsakligen skilja sig från det förslag Johan Andersson uppgjort, nemligen att de för odlingar af Kärr eller Mossar erforderlige vatten-aftappningar skulle på Statens bekostnad verkställas.
Endast tak öfver hufvudet på ett eller annat vis kan erhållas, anser man sig hafva gjort nog för att gå framtiden till mötes och besinnar icke, att om äfven en fortsatt tillgång pä arbetsförtjenst kunde bereda uppehälle äfven åt en tillvexande familj, ett mindre godt år, som alltid vållar stegring i sädesprisen, pä samma gång som jordbrukaren måste inskränka begagnandet af andras arbetsbiträde emot betalning — ja, endast en sjukdom, som för längre tid förlamar familjfadrens verksamhet, äro omsländigheter tillräcklige alt göra det nya hushållets fortsatta tillvaro beroende af den allmänna eller enskildta välgörenheten. Till några betraktelser i anledning af detta förhållande torde längre fram i denna underdåniga berättelse tillfälle mig beredas. Detta begär tili oberoende torde äfven i viss mån böra anses som orsak dertill, att den nästan inom alla delar af Riket existerande plägsed, att föräldrar, emot betingande af underhåll för återstående lifstiden, afstå sina Femårs-bcrättelse från fFester-Norrlands Län. ~ 10 hemman åt något al' sina havn, inom delta Län är vanligare än annorstädes, ock det inträffar till oell med, att det på sådane vilkor npplåtne hemmanet ytterligare upplåtes åt en nv innehafvare, sorn dervid ulfäster sig alt jemte tributen åt primitiva ägaren, utgifva födoråd åt den sednare säljaren, så alt på della sätt 3:ne familjer skola hämla uppehälle af hemmanet, under det brukandet deraf hvilar på en enda. De menliga följderna af dylika afhandlingar, som ollast ingås under del föräldrarne ännu äro fullt arbetsföre, oell loide härleda sig mindre af hos desse bristande håg lör verksamhet, än af en på missförstådd ömhet grundad önskan, att efterkomma en sons eller gift dol ters otåliga längtan efter tillfälle till egen bosättning, måste under sådane förhållanden blifva än kännbarare än eljest.
Såsom tillgång för bestridandet utaf desse aflöningar och Utgifter hafva Gommiterade påräknar förenämnde inkomster till Slotts-Cassan af Slotts-Lägenheterne G66. 32. samt de förut på Riks-Staten för Ulricsdahl anslagne 12227. — Och skulle alltså ett tillökt Statsanslag erfordras af 3rj°7- 4°- Summa R:d 6401. 24 sk. I öfrigt hafva Committerade i underdånighet anmält, att Högstsalig Hennes Majit Enke Drottningen hade stiftat en Hospitals-Inrättning vid Ulricsdahl för sex stycken fattiga Enkor, som åtnjuta 40 R:d hvardera om året, och fria Boningsrum uti ett åt dem uppfördt serskildt hus; och da vid Hennes Majus frånfälle någon fond ej funnits afsatt för denne Inrättnings underhållande, ehuru märkas kunnat, det sådant varit Stats-Utskottets B et ani! an dm. 519 Hen nes Maj:ts afsigt, skola Enkorne sedermera erhållit sine pensioner af f. d. Drottningen Fredrica Dorothea Wilhelmina med försäkran om fortfarande deraf så länge då varande Enkorne lefva; meri, som Comrnitterade ansett denne Inrättning böra för framtiden bibehållas, hade pensionsbeloppet för sex Enkor med tillsammans 240 R:d blifvit i den projecterade Staten uppfördt, och hvilken summa tills vidare, så länge f. d. Drottningen denne utgift bestrider, påräknades till den i Staten anmärkte utfodring för 2.ne hästar, som Herr Öfverste-Kammar-Junkaren m. m. Grefve Stenbock, i följd af Kongl. Maj:ts Nådiga Bref den 21 Februarii 1815, från Ulricsdahl årligen erhåller med 133 R:d 16 sk., samt till uppköp af det hö, som innan Ängarne hinna blifva bättre odlade möjligen kan brista i det uti Statsprojectet upptagne Höqvantum.