Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Förmenar grufegare, som för fyndighet af den beskaffenhet, § 1 bestämmer, innehar ett mindre utmål, än i 31 § tillätet är, ehvad utmålet före eller efter denna författnings utfärdande blifvit honom lilldeladt, att han för sin grufvedrift är i behof af större utmål, då må han derom göra ansökning hos Bergs-öfverstyrelsen, som, i fall laga hinder ej möter och behofvet sådant påkallar, eger förordna om nytt utmåls utläggande i den ordning detta kapitel stadgar. Vilja flere innehafvare af särskilda utmål, som gränsa intill hvarandra, dem för lättnad i arbetet och gemensam grufvedrift till ett enda sammanlägga, ege ock Bergsöfverstyrelsen, på gjord ansökning, hvilken det tillkommer Bergmästaren att emottaga och med sitt af fullständig beskrifning åtföljda utlåtande till Bergs-öfverstyrelsen insända, att derom, i fall hinder ej möter, förordna efter thy som lämpligt pröfva*, utan afseende derå, all det sammanlagda utmålet innefattar större vidd, än eljest tillåtet är. 6 Kap. Lagsamt Allm. Besv.- och Ekonomi-Ulskollens Betänkande, JYs 28. 17 O lvup. Om Grufvedriften samt vilkoren dervid, så och om dagorters eller s. k. Stollars anläggning. § 42. Grufveeller utmåls-egare skola vara förbundne att grufve-rörelsen eller arbetet med den drift framgent fortsätta, att åtminstone antingen bergsprängning till en kubikfamn, eller 4 å 5 kubikfamnars jordrymning, eller ock annat grufveeller grufvebyggnads—arbete, motsvarande 200 dagsverken, årligen på stället utföres. Dock gälla dessa föreskrifter ej sjömalms-tägter samt grufveoch slagg-varp, hvilka emellertid aldrig längre tid än högst 3:ne år må lemnäs obegagnade eller utan bearbetning. § 43.
Jag förenar mig alltså med de ledamöter, hvilka icke vilja på Rikets Stat uppföra taffelpenningarne, men yrkar, att inga vilkor måtte bestämmas. Den 28 September f. m. i ’» Herr Tham: Jag förmodar, att ett missförstånd är orsaken till hvad Herr Munck af Rosensköld framställt. Han torde hafva uttydt mina ord så, att jag skulle hafva gjort en motion om en sådan förändring, som han omtalat. Det har jag ej gjort; min utlåtelse var, att om KammarRätten genom Författningarne vore ålagd att först granska anmärkningarne, skulle missnöje icke uppkomma. Det var Blott det jag anförde, i anledning af Herr Anckarswärds och Herr von Hartmansdorffs yttranden. Jag tror således ej, att ett sådant tillägg är lämpligt, eller kan vara en fråga, sorn kan inblandas i denna. Jag tillstyrker Bifall till Utskottets förslag utan tillägg. Friherre Anckar swärd: Herr Hjelta har öfvertygat mig derom, att jag oriktigt uppfattat ordoch tankeställningen i Riksdagsmannen Anders Danielssons framställning. Jag afstår således från min Begäran att få in den i contrapropositionen, och förenar mig med Herr Hjerta. Herr Munck af Rosensköld: Sedan jag sist yttrade mig, har jag Blifvit upplyst af en Ledamot, som Bör känna förhållandet, att hvad Herr Tham yrkat, redan är stadgadt i Instructionen för KammarRätten. Likväl måtte detta icke vid alla tillfällen följas, ty då hade Herr Tham ej haft anledning lill sin framställning. Den 28 September f. m. Herr Rosenqvist: Sedan Herr Hjerta och Friherre Anckarswärd afstått, och upplyst förhållandet, vill äfven jag afstå från min anmärkning; likväl anser jag Riksdagsmannen Anders Danielsson hafva haft full anledning till sin anmärkning, i följd af Utskottets första Betänkande. » Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken yttrade, att StatsUtskottet i dess senare Utlåtande dels tillstyrkt uppförande på Stat af 1000 R:dr, såsom Taffelpenningar för Presidenten i KammarRätten, dels afstyrkt den af Riksdagsmannen Anders Danielsson föreslagna underdåniga hemställan till Kongl. Majrt.
Möjligheten af den händelse, att två eller flera bröder inom samma slägt af gamla Adeln blifva i Friherrlig värdighet serskildt upphöjde, att hufvudmannarätten således, ef Bil. till Ridd, o. Ad. Pr. V Band, 3 Den Junii. ter analogi med den i medlersta delen af 2 för de få der nämnde ätterna stadgade princip, i fall man anser analogi här lämplig, öfvergår på en yngre gren, än aila de nämnde brödernas, men att denna gren derefter dör ut, och hvar och en af brödernes vid den tiden, består icke blott af en person, utan af flere så kallade expectanter på högre värdighet, visar, genom svårigheten att säga, om hufvudmannarätten då bör öfvergå på äldsta grenens yng-: re ätteläggar, enligt den princip om förstfödslorätt, räknad från Stamfadern , som i 1 Momentet af nu gällande §. synes vara uttryckt, och som i alla enkla fall gäller för hufvudmanna rätts tillträdande, eller på den person, som enligt Ärfdabalken är närmast den, som 6ist varit hufvudman, enligt deri princip om arf efter sednaste hufvudmannen, hvarefter 2 Morn. i samma §. är uppgjord, ytterligare, huru nödvändigt det är att stadga en enda öfverallt conseqvent princip. Men vid bestämmandet af dessa nya grunder, har, såsom Höglofl. Ridderskapet och Adeln lätt torde finna, det för Utskottets Ledamöter varit nödvändigt, att förut för sig stadga, hurudan den verkliga meningen af 37 §. RegeringsFormen är; ty, innan den är bestämd, famlar man i alla fall i mörker. Orden lyda: ”Ej må adelsskap eller värdighet, sorn hädanefter förlänas, tillfalla flere, än den, som adlad eller upphöjd blifvit, och efter honom hans äldste manlige bröstarfving,” och så vidare. Hvar och en torde ihogkoinma, att dermed Den 3 Junii. 3$ åsyftades 1S09 en minskning i Adelns personal.
Då man fäster afseende på att ett landtbruk, som skall skötas med eget tjenstefolk, fordrar ansenliga förlager, en jämn tillsyn och omtanka, om det skall lämna någon behållning, frågas billigt huru detta låter förena sig med denunga ogifte Officerarens ställning, nödvändige resor i tjensten samt hufvudsakligen långa frånvarande under vårtiden, då de mesta och angelägnaste göromålen förefalla vid landtbruket, åtminstone i Rikets Södra provineer, och huruvida icke allt detta företer obestridliga hinder för honom att kunna med fördel begagna sitt Boställe, oberäknadt den omständigheten att nästan alla desse ställen nu befinnas obebyggde, så att lian icke ens äger den förmån att hafva tak öfver hufvudet. Detta är närvarande förhållande och vill man återföra sig till framflutna tider, kan med många facta bevisas, att då det nu så högt recomraenderade Bo - Den 22 December f. m. 53 ställs-lifvet någorlunda allmänt begagnades af Arméens Subalterner, befanns Arméen i dess mest oljenstbara tillstånd. Jag hänvisar till Finska och 1757 års Pommerska krigsbragder. Om ej dessa olyckliga krig belt och hållit varit en följd af de gamla och mindre tjenstdugliga Subalterner, dels med dels utan Boställen, som då befunnos i Arméen, torde dock detta i sin mån bidragit till de mindre förmånliga resultater Arméens rörelser under dessa krig framte för forskaren. Jag nämner detta endast för att bevisa det Boställens begagnande af Officerare i mindre grader, ej befordrat tjenstduglighet i krigsraanna-yi’- ket. Äfven har i sednare lider det förhållande visat sig, att de Subalterner, sorn befattat sig med Boställens skötsel, äfven synts mindre nitiska i tjensten, och oftast algått innan de hunnit Capitaines-graden. Jag tager mig häraf anledning att vördsamt tillstyrka hvad Kongl. Majit i dess Nådiga Proposition föreslagit, att ej Boställen må tilldelas SubalternOfficerare vid indelta Infanteriet, utan afkaslningen användas till deras allönande. Grefve Frölich, David:
Propositionen, sig jemväl gå motionärernes framställningar till mötes, derest bifall till densamma lemnas; men enär Utskotten funnit den föreslagne lagförändringen kunna medföra den följd, att, om antalet af de egare och innehafvare af hemman , livilka ej ingå i ortens, af Konungen stadfästade, Brandstods-bolag blefve ringa, och brandskada för någon af dem inträffade, en serdeles dryg brandstod komme alt af de öfrige utgöras ; och lagstiftningen synes så mycket heldre böra söka förekomma ett dylikt förhållande, hvarigenom ett icke obetydligt lidande kan oförskyldt tillskyndas enskilde medborgare, som skyldigheten att sins emellan gifva brandstod, hittills, enligt nu gällande Lag, varit och äfven hädanefter kommer att förblifva ett tvång för dem, hvit ka icke genom inträde uti serskildt af Körningen stadfästade Brandstods-Inrättningar vunnit befrielse från åliggandet att deltaga uti de gamla, häradseller socknevis inrättade, Brandstods-föreningarne; så hafva Utskotten ansett angeläget att någon betänketid må lemnas allmänheten att bereda sig på den inträffande förändringen, så att, innan Författningen träder i verkställighet, hvar och en må hinna afgöra och besluta, huruvida han bör i de nya Bolagen ingå, eller, med fara för de drygare brandstods-utgifter, som möjligen kunna honom drabba, qvarstå i de gamla föreningarne; och tro Utskotten således att i nämnde hänseende ett rådrum af sex månader bör lemnas. I följd af hvad Utskotten sålunda yttrat, och då den Kongl. Propositionen ej grundlagsenligt kan med någon förändring eller modification antagas , tillstyrka Utskotten vördsamt, *«r ' att i underdånigt svar till Kongl. May.t varder tillkännagifvet, det Rikets Ständer funnit sig vara förhindrade att ifrågavarande Nådiga Proposition bifalla; men deremot för sin del beslutat: att j med ändring af 4> 5 oc^ 6 VA * sf Cap. BjggningaBalkenj det varder stadgadt som följer: 6 Lag-, samt Allm. Bese.- och Ekon -Utskottens Betänkande, N:o 5.
för honom bekanta personer i denna del ej kunnat vinna upplysning, hunnit med någon tillförlitlighet inhämta, huruvida målsägaren vore bosatt man och i sådana förhållanden, som lemnade säkerhet för hans person, hvilket jemväl, med afseende derå, att Stadsfiskalen efter inhämtad kännedom i denna del frigifvit målsägaren, syntes hafva varit Stadsfiskals egentliga afsigt nied hans tillvaratagande; men det i allt fall läge Stadsliskalen till last, att han, som enligt tvenne vittnens utsagor, jemlörde med åtskillige under ransakningen i öfrigt inlupna omständigheter, redan tidigt under eftermiddagen blifvit underrättad derom, att målsägaren åtföljt ena vittnet till staden, då ej sökt den närmare upplysning angående målsägaren, hvartill han såmedelst fått anvisning och angående hans lösgifvande föranstaltat, utan låtit honom det oansedt flera timmar och således vida längre, än för ändamålet varit nödigt, qvarblifva i häktet, hvarigenom stadsfiskalen uppenbarligen åsidosatt den sorgfälliga uppmärksamhet vid sakens behandling, som vederbordt, och följaktligen eftersatt hvad honom i hans egenskap af Stadsfiskal ålegat; ty pröfvade Kongl. Hofrätten, med ändring af Rådstufvurättens öfverklagade beslut, rättvist på så (sådant) sätt bifalla min förda klagan, att Stadsfiskalen, enligt 1 kap. 7 §. Utsökningsbalken, dömdes, för hvad sålunda i detta mål kommit honom till last, att böta 16 R:dr 32 sk. till de fattiga i staden Westervik, samt derjemte förpligtades att ersätta, dels målsägaren hans utgifter och besvär i målet med tretton R:dr 16 sk. banko, dels tillförordnade allmänna åklagaren hvad han, enligt ingifven räkning, för målets utförande fordrat, med tjuguen R:dr 33 sk. samma mynt, dels ock utgifva de åtskilliga vittnen för inställelsen af Rådstufvurätten tilldömde belopp. Ofver detta utslag äro underdåniga besvär af Stadsfiskalen anförda.
Lrekvet lien 29 8e^tenil>er 1843 819: 14. — lill Keclrnnöterne oeli 8eeretergren i llevisionen öbver Killets Klementar-Käroverli, lieseoeli lrsetgrnentgllogtiiri^g-ergättning, enligt Kongl. llrekvet clen 1 Koveinlier 1843 2,302: 26. 8. lill Orl15or:>nlIen8 i näinncle lievision disposition till gllrikinliterialier, in. m., enligt Kongl.
Memorial kunde nu fa hvila, Grefve Cronhjelm, Polycarpus, och Herr JMontgommerie, Guftaf, förenade sig med Grefve De La Gardie, Herr Rofenblad, Bernhard: Jag instämmer gerna deruti att Betänkandet må hvila på bordet, men jag kan ej dela den tanka att derföre, att vid förr* Riksdagen en ny Riddarhusordning blef antagen, det nu vore skäl att dervid förblifva. Grefve de la Gardie; Min tanke är visserligen icke att den förra Riddarhus-Ordningen är så fullkomlig att den icke behöfver ändringar, men då jag i allmänhet ej älskar beständiga förändringar i lagar och föriattningar, och erfa - Den 6 Juni i e. m. »3 i renheten hvad RiddarhusOrdningen angår, just lärt mig att man tvärtom vid hvar enda af våra så tätt på hvarannan följde Riksdagar ändrat och omgjort §§ deraf; önskade jag såltdes att man nu med mera noggranhet pröfva de föreslagne förbättringarne, innan man fattade beslut, på det de blifvande måtte äga mera bestånd. Det är äfven i denna afsigt jag begärt att Utskottets Memorial måtte hvila, ej för att otidigt klandra hvad Utskottet föreslagit, men för att så vidt möjligt vore hindra vid nästkommande Riksdag ett billigt klander af ett öfverdrifva förhastande vid denna., Grefve von Schwerin, Fredric Bogislausl Om Grefve De la Gardie endast begär, att frågan skall hvila till nästa Plenum, kan det visserligen icke nekas, men då jag fattat hans yttrande, som skulle det vara på en illimiterad tid, anhåller jag att Herr Grefven ville härutinnan explicera sig. Grefve De la Gardie: Jag kanner nogsamt att jag ej äger rätt begära frågans hvilande, längre än till nästa Pleni dag och om jag kan hända ej sagt det nog tydligt har dock min mening aldrig kunnat vara annan ochj får jag den nu härmed förnya. Herr Grefven och Landt Marskalken, förklarade, att den af flere Ledamöter sålunda framställde begäran, att RiddarhusUtskottets
Hon har stulit min kedja och är sitt straff värd.” Prinsen befallde att tiggerskan ögonblickligen skulle föras upp i salen, och klädd i sitt huckle steg prinsessan in bland gästerna. Under det ett sorl af förvåning lopp genom församlingen steg hon med stilla värdighet fram till bordet, der riddaren väntade, och ställde sig bredvid den brudklädda tjenstepigan. Denna vardt glad ty hon trodde att här förestode en sträng räfst, men riddaren vände sig med blid uppsyn emot den nykomna och sporde: ”Hvad saden I då I stegen till häst?” ”Jag sade: Fåle bålde fall på knä, ädelt kungabarn ska’ på dig sti.” ”Hvad saden I vid den afbrända kungagården?” ”Jag sade: Fåle bålde här har jag druckit både mjöd och vin, nu beta här både oxar och svin.” ”Hvad saden I då vi redo öfver bron?” ”Jag sade: Fåle bålde här snattrar ankan med makan sin, när aftonen kommer mister jag min.” ”Och hvar hafven I guldkedjan som jag hängde kring eder hals?” ”Här har jag kedjan, till tecken att I mig hafven fäst.” ”Så har du bedragit mig!” ropade pigan, ”ty du lofvade att till ingen menska tala så länge du var i mina kläder.” ”Till ingen menska hafver jag talat, utan endast till min häst,” svarade prinsessan, ”så att löftet hafver jag ej brutit, dock står det riddaren fritt att välja mellan oss båda, och tager han dig, skall jag vandra härifrån så obemärkt som jag kommit, och ingen skall vidare höra talas om den hemlösa konungadottren.” ”Hemlös icke,” sade riddaren, ”ty i detta hus ären I fru och styre, dess dyrbaraste skatt, dess högsta ära, och hvad presten i dag vigt samman egen I lika liten rätt att rygga, som jag lust att bryta. Förgäten hafven I lika litet varit som solen är förgäten fast man under den kulna höstnatten icke väntar att få se henne skina, och i mina tankar hafven I lefvat, fast jag ansåg eder från jorden gången. I tiggaredrägt kommen, gören
Var det inte lustigt? Men hon var inte ond på monsieur, inte alls. Hon skrattade och kyste honom igen. Och så fick jag gå fram och kyssa bébé på hand. Det var en sådan liten hand, inte större än så. Och jag fick se hur han åt. Han var så törstig, så törstig. Han smackade med läpparna och mjölken rann ned vid mungiporna. Vi sågo alla på, jag och monsieur och monsieur Sten. Och när han ätit sig mätt, sa’ monsieur till madame, att jag skulle ha kakor, och hon gick själf efter dem. — Hvad gjorde monsieur? — Han tog bébé och lät honom dansa så högt, ända upp till kronan. Bébé tog i kronglasen och skramlade med dem, och det tyckte han var så roligt, att han skrattade riktigt högt. Så gingo vi alla ned i parken, madame och bébé med. Jag och monsieur Sten klättrade och gjorde gymnastik, och monsieur visade oss hur vi skulle bära oss åt. Han klättrade själf. Madame kan aldrig tro hvad han är stark! — Jag vet det. — Ja, men han är ofantligt stark. Han bar madame rundt omkring parken, som om hon varit en liten docka. Men när vi gymnastiserade, sågo madame och bébé på. Så blef monsieur så fasligt trött. — Det tror jag inte. Hur vet du det? Gick han ifrån er? — Nej, men han sträckte ut sig på gräsmattan, där madame satt, och lade hufvudet i madames knä. Han ville sofva, sa’ han. Om han inte varit trött, hade han väl inte velat sofva. Men sofva fick han inte, för bébé luggade honom i håret hela tiden. Men han blef inte ond. Han bara låtsade, som om han bet bébé i fingret; men han gjorde det inte. Det var madame, som narrade bébé att luggas, det såg jag. Hon lade hvar gång bébés händer i monsieurs hår. Men det gjorde inte ondt. Bébé, som är så liten, kan inte lugga ordentligt, så det käns. Gråter madame? Är madame ledsen? Jag vet hvarför madame gråter.
Hur man vet litet om hvad hjertat gömmer Och om det lif som rör sig innanför! Man ser det yttre, icke hvad det skyler, Tar blott kostymen och dess tillbehör Och gör på fri hand sedan – hvad kalkyler! Han gerna spelade med gycklets tunga, Men ej så sällan hördes ock han sjunga En högsint bitterhet, en ädel harm; Då var det icke orden blott och frasen, Men öfvertygelse i modig barm Och ljungeld, ej blott dån, uti extasen. Ej mer ditt öga dessa milda blickar Utöfver verldens flärd och dårskap skickar, Och på din bleka läpp satirn är stum. Men hvad du var vi minnas, dina vänner: En frihetens soldat i hvarje tum, Och hvad du sjöng, sjöng godt – ett folk det känner! Sjelf hade Braun sjungit i sitt »konterfej»: — en glad poet Som sig numera åt litet gläder. Åt mycket litet – åt fyra bräder. Hans varma önskan då han 1838 med den nye brodern om natten stod på Uddevalla kyrkogård: »Ack den som bodde här», hade nu gått i fullbordan. Och det hade blifvit som han önskade: så tyst, så tyst. »Här», sade han, »störes man af ingen, icke ens af sig sjelf, hvilket är det bästa». Tionde kapitlet. Vid hans sista hvilorum. De första snökornen hade längesedan fallit öfver Brauns graf innan någonting kommit till stånd angående uppmaningen till en national-subskription. Slutligen hade varma vänner fått denna affär på rediga fötter. Genom Axel Emanuel Holmberg och en kommissionär i Uddevalla blef den stora granitkolossen bestäld och hofbokhandlaren Adolf Bonnier åtog sig mottagandet och redovisningen för de insamlade medlen. En afton, vid en annan litterär sammankomst, men denna gång af så sorglig beskaffenhet, stod jag med Albano-Adlersparre, hvilken, såsom en af inbjudarne var med i öfverläggningen om minnesvården, just å samma ställe på golfvet i salen midt för balkongdörrarne, der Braun stått och med glaset i hand utfärdat löftet om en sång vid min graf. Nu, just nu, tänkte vi på inskriften å hans.
Jag återkommer ännu en gång till yttrandet, att den bank, som ligger i centrum tor rörelsen, bör erlägga högre bevillning, än den, som har sig säte i en landsortsstad. Jag har för min del trott, att det vore naturligt, att om man i hufvudstaden förtjenar mera, än i andra städer, så kommer man också enligt Utsk:ts förslag att betala mera, än på andra ställen. Men skall man derjemte betala 8 proc., så beklagar jag hufvudstadens rörelse och föreställer mig att dermed icke blir så mycket att skryta. Man bör då också för de egendomar, som ligga i närheten af hufvudstaden, betala högre bevillning, än för alla andra; ty otvifvelaktigt är der större tillfälle att förtjena, än i andra trakter. De sedelutgifvande bankerna blifva efter Utsk:ts förslag lika beskattade med alla andra banker; men de hafva ett privilegium att utgifva sedlar, ocb för åtnjutande deraf böra de väl Be - Den 22 Augusti e. m. tala. Denna skatt bör bestämmas efter den utsträckning, till hvilken privilegiet begagnas; och det billiga häruti synes bäst deraf, att man sagt att det finnes banker, sorn utgifva ganska litet sedlar, men dock drifva en vidsträckt rörelse med ganska stor vinst. Eördenna större vinst få de betala sin ena proe. till stats-kassan; men för privilegiet skola de betala särskildt. Gr. Mörner: I anledning af Gr. Lagerbjelkes sednäste ytt rande, anhåller jag blott att få påminna derom, att II. o. Ad. på förmiddagen genom votering afgjort, att för en viss slags fastighet skall betalas 3 öre för hvarje 100 rdr af samma fastighets verkliga värde, under det att 1!. o. Ad. i öfrigt beslöt, att för all annan fastighet skall betalas 5 proc. af dess verkliga värde. På båda ställena var det fråga om verkliga värdet; men den ena gången skulle skatten utgöra 3 och den andra gången 5 öre.
Utskottet har i sitt nu ifrågavarande memorial N:o 200 sid. 3 anmält, att den föreslagna 10:de §:n stödjer sig på innehållet af 2:dra och 3:de mom. i 230 § af nu gällande reglemente; och då uti hela sistnämnde §. hvilken lärer grunda sig på sednast församlade Ständers i delta ämne fattade beslut, icke förekommer någon föreskrift deiom, att de vid obligationerna fogade kuponer. böra hvarje halft år tiil Riksgäl ds-k on t or et återställas, har Utskottet destomindre ansett sig böra härom i reglementet intaga något stadgande, som det, hädanefter såsom hittills, synes böra fä bero på särskild öfverenskommelse mellan Fullmägtige och Hypotheksbankens Styrelse, huruvida berörde kuponer skola hvarje halft år återställas, eller om det tilläfventyrs kan anses tillfylleslgörande att sislbemälda Styrelse förbinder sig till Riksgälds-kontoret åter ställa de förfallne kuponerna, innan obligationerna från Banken på ett eller annat sätt utlemnas. Vid nu antydda förhållande, och då Utskottets förslag är af två Stånd eilladt, saknar Utskottet anledning att härutinnan föreslå någon ändring 3:o) Uti § 11 hade Utskottet intagit enahanda stadgande, som igenfinnes uti 9 § af nu gällande reglemente, beträffande Riksgälds-kontorets skyldighet att inlösa de s. k. Trollhätte slussverks lottsedlar, endast med den ändring, att Utskottet ansett Riksgälds-kontorets skyldighet härutinnan icke böra, såsom nu gällande reglemente innehåller, i afseende på tiden begränsas intill nästa riksdag.