Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter öfvervägande af hvad sålunda blifvit anfördt och föreslaget, får UtskoLtet till en början erinra, att något tvifvel destomindre bör kunna uppstå om behörigheten af den utaf Christen Andersson ifrågaställa åtgärden att ur gäldenärs bo uttaga och i säkert förvar ställa utmätt gods, som dylik åtgärd öfverensstämmer med ej allenast begreppet af utmätning, utan ock de fyrfaldiga i förevarande hänseende i lag och författningar meddelade stadganden, såsom 2 Kap. 2 §. Utsöknings-Balken, sådan den 'lyder i Kon»l. Förordningen den 29 November 1823, samt Kongl. Förordningen den uS December samma år, derigenom är vordet förovdnadt, att utmätning må i vissa fall följa å Konungens Befäl Iningshafvandes utslag i skuldfordringsmål, utan afseende å deremot anförde besvär, och att godset skall i taka händer sättas, med / ätt 1 gliet för den fordrande att det mot borgen lyfta ■— äfvensom 00 §. i Konkurslagen, som stadgar, att om för borgenärs fordran lös egendom blifvit i laga ordning i mät tagen och satt i allmänt förvar eller under ut mätnings mäns försegling, då njuter han rätt till betalning utur den utmätta egendomen, ändå att den ej före konkursen hunnit säljas eller ur gäldenärs bo uttagas, hvilket sistnämnde stadgande följaktligen såsom laglig förutsätter omförmälde åtgärd. Den fråga, som således nu hufvudsakligen utgör föremål för Utskottets besvarande, är alltså den, huruvida gäldenär må tillerkännas ovilkorlig rättighet att i sitt förvar behålla utmätt gods, tills.det är vordet försåld t, och om borgenär det oaktadt må njuta förmånsrätt i godset, derest gäldenären före försäljningen gör konkurs. Men hvarken å ena eller andra sidan lära dylika rättigheter kunna medgifvas.
M. anhålla, att det icke mätte tillåtas föröka antalet af de nuvarande privatbankerna, så att, endast för det fall att en bank upphör, en ny bank i stället må kunna inrättas, att de väl få utgifva assignalioner på R. St:s Bank, men aldrig lill större belopp än hvad som ar oultaget å der ägande creditiv, och sorn skola genast aviseras. I öfverensstämmelse med hvad jag nu anfört, anhåller jag om återremiss af första §. För öfrigt anser jag, att alla §§ ifrån början till slut stå uti sådant sammanhang med hvarandra, all om denna första § återremitteras, så böra äfven de öfriga §§ återremitteras. Hr von Hartmansdorff, Aug.: En ledamot har yrkat bifall till den första §, andra begärt afslag, andra återremiss, och slutligen hafva somliga ledamöter anmärkt hurusom det vore svårt alt besluta öfver den första §, utan i sammanhang med åtskilliga andra, och möjligen de flesta öfriga §§, emedan dessa berodde af den första, hvadan dessa ledamöter funnit svårighet att behandla betänk, punktvis. I min tanka är beslutet om detta betänkandes behandling punktvis ganska riktigt, ty derigenom inskränkas talarne för hvarje tillfälle till ett visst ämne, hvarigenom öfverläggningen icke kommer att sväfva omkring det hela. Likväl erkänner jag riktigheten deraf att icke besluta öfver hvarje särskild punkt, enär sammanhanget fordrar att de med hvarandra sammanhållas. När man nu tillika känner hvad öde delta betänk, haft uti två andra Stånd, så vill jag vördsamt underställa R. o. Ad. om, enär återremiss ifrån detta Stånd i vissa hufvudsakliga punkter utan tvifvel kommer att äga rum, det icke vöre bäst att låta öfverläggningen fortgå § för §, men att Ståndet slutligen, om det så finner lämpligt, återremitterar det bela, utan att särskildt gilla vissa §§, hvaröfver blott strider skulle uppkomma, utan att sannolikt leda till det sammanhang man skulle önska. 1 anleda af denna Hr von Ilartmansdorlfs framställning, hemställde H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, om R. o.
I sjelfva saken anser jag billighet och Statens välförstådda intresse att icke genom besittningstagande af afliden persons qvarlåtenskap, då enka efter honom lefver, möjligen bringa henne i nöd och betryck tillräckligt betinga ett sådant stadgande, hvarigenom i sterbhus, der mannen utan arfvingar afiidit, efterlefvande enka berättigas att under sin lifstid disponera öfver qvarlåtenskapen, hvaremot jag icke kan instämma i Utskottets beslut i öfrigt, enligt hvilket mannens lott i boet efter enkans död skulle till hennes arfvingar öfvergå, i hvilket hänseende jag biträder Herr Friherre Armfelts reservation.” af Frofessoren, Doktor Flensburg, som förenat sig med Friherre Armfelt. I T¥:o 12. Ank. till Exp.-Utsk. den 15 Dec. 1865, kl. 6 e. m. Betänkande, i anledning af väckt motion örn ändring af lagens stadgande i 15 Kap. 1 § Arfda-Balken, angående dana-arf. Uti en hos Vällofi. Borgare-Ståndet väckt 6ch till Lag-Utskottet remitterad motion, har Herr L. V. Henschen föreslagit, bland annat, att, med upphäfvande af stadgandena i ofvanberörda lagrum och Kongl. Brefvet den 10 Augusti 1763, enligt hvilka så kallade dana-arf böra tillfalla statsverket, måtte förordnas, “att, i händelse icke någon veterligen har rätt till arfvet, kommunen, vare sig socken eller stad, der den aflidne vid dödsfallet hade sitt rätta hemvist, bör taga arfvet, som således icke i något fall bör tillkomma kronan.“ Grunden till lagens stadganden om dana-arf ligger otvifvelaktigt deruti, att qvarlåtenskap efter död person, som ej efterlemnar känd arfvinge, måste betraktas såsom res mälius, och, enligt rättsbegrepp, som äro öfver hela den civiliserade verlden antagna, höra sådana föremål det allmänna till.
Då man besinnar att såväl obligationernas realsäkerhet, som säkerheten för räntan är god, så mäste obligationerna nödvändigt åter komma att stiga och deras nuvar:de fall väcka spekulation hos den som har penningar att placera; ty det är otvifvelaktigt att för den som är nöjd med \\ proc:s ränta så är det i närvar:de ögonblick en ren affär att upköpa dessa obligationer, på hvilken man inom några få månader kan förtjena betydligt om man har pengar att placera. Min öfvertygelse är icke att man bör utgå ifrån den förutsättningen att dessa obligationer skola komma att fortfarande stå vid den låga punkt hvarpå de nu befinna sig, och derföre är det min tanka att Riksg:s-kont. icke, såsom följden synes mig blifva af ett bifall till hvad StatsUtsk. nu föreslagit, borde hafva rent af frånkänt sig rättigheten att upsäga dessa obligationer. Jag kan nemi, icke fatta annat än att meningen med StatsUtsk:s förslag skulle vara att Fullmäktige i Riksg:s-kont. borde ovilkorligen hålla sig till låneutvägen. Nu har Utsk. föreslagit att Fullmäktige icke skulle bindas vid någon ränta eller något vilkor. Detta anser jag fullkomligen rätt af SlatsUtsk. emedan en sådan föreskrift skulle innebära en omöjlighet. Det är icke sagdt, alt om StatsUtsk. och R. St:r föreskrifva Fullmäktige i Riksg:s-kont., såsom Hr Cedershiöld föreslagit, att de icke finge gifva högre ränta än 4J proc.; det är icke sagdt att Riksg:s-kont. då skulle kunna få penningar till pari. Det kunde hända att en sådan politisk rörelse i Europa inträffade, som utöfvade ett så mäktigt intryck på vårt land att man på den stora penninge-marknaden började frukta för att R. St:r nödgades bevilja ännu större anslag för våra försvarsanstalter. I sådan händelse är det mycket lätt att förutse möjligheten deraf att Riksg:s-kont., emot 41 proc:s ränta, icke kan få större kapitaler för sina obligationer än de nu kunna få för Hypotheks-föreningarnes; ty kapitalisten måste ju resonera sålunda, att han bedömer den risk han löper efter den säkerhet han har att kunna få igen sitt kapital.
S. D. Förekom ånyo Ridderskapets och Adelns genom Protocolls-utdrag den 16 dennes gjorda inbjudning, att biträda dess beslut, i anledning af Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande Nio lil, angående Bergsm Collegii upplösning och dess förändring till en Bergs-Vetenskaps-Acadenji. Ståndet fann för godt att icke antaga denna inbjudning, utan vidhöll dess i frågan tagne beslut. S. D. Ånyo förekommo Bevillnings-Utskottets den 21 dennes hordlagde Utlåtanden: N:o 32, angående stämpling af spelkort samt afgiften derför. Bifölls. N:o 33, med ytterligare hemställan i anledning af Rikståndens olika Beslut i fråga om Beredningsoch Taxerings-Comileerne på landet. Voterings-propositionen godkändes. S. D. Vid förnyad föredragning af Lag-Utskottets den 21 dennes bordlagda memorial N:o 151 med förslag till sammanjemkning af de inom Riks-Stånden fattade skiljaktiga beslut, vid förehafvande af Utskottets, genom Betänkandena N:o 66 och 126 framställda förslag, i anledning af väckt fråga om förtydligande af 1 Cap. 2 §. Straff-Balken och Kongl. Brefvet den 25 September 1777, fann Ståndet för godt att icke antaga den framställda inbjudningen, men godkände voterings-propositionen. S. D. Föredrogos ånyo och biföllos L.ig-Utskottets den 21 dennes bordlagda Utlåtanden: N:o 152, om ändring af 8 Capitlet Handels-Balken m. m. N:o 153, om bestämmandet af rätt domstol för upptagande af åtal emot Öfver-Ståtbällaren för fel i embetet. JN::o 154, om behofvet af åtskilliga föreskrifter, rörande PolisgöromåleR* ordnande i Slockholm. N:o 155, om granskning och ändring af de lagens rum, enligt hvilka ledamöter i Krigs-Rätt dömas till ansvar för felagliga domslut. 3.6 Prot.
I följd häraf torde det ock befinnas rättvist, att kostnaderne i båda lallen i ett lämpligt förhållande öfverflyttas pä framtiden. Till Sammansätta Lagsamt Allm. Besvoch Ekon.-Utskottets Betänkande M 3. 3 dessa kostnader anser Utskottet likväl icke böra, hvad icke heller motionärens förslag åsyftar, hänföras dagsverken, hvilka, enligt ofvan åberopade lagrum, skola utgöras efter matlag, enär, efter Utskottets tanke, sådana böra kunna af en boställsinnehafvare, såväl som af hvarje annan sockenbo, utan särdeles tunga bestridas, hvaremot desammas värde och antal icke sä lätt torde kunna bestämmas och styrkas; utan skulle bland berörde kostnader upptagas endast sådana prestationer och kontanta utgifter, som efter hemmantalet utgå. I fråga äter om den tidrymd, på hvilken kostnaderne borde fördelas, har Utskottet, lika med motionären, ansett densamma kunna bestämmas till 20 år, dels emedan detta antal synes vara tillräckligt för det åsyftade ändamålet, att nemligen för en boställsinnehafvare göra bördan af den ifrågakommande dryga utgiften dräglig och åstadkomma en jemn och billig fördelning af densamma pä dem, som deraf fa draga fördel, dels ock emedan härigenom vunnes öfverensstämmelse med förenämnde. redan gällande stadganden i afseende på fördelning af kostnader i följd af laga skifte. — Det torde härvid icke böra lemnäs oanmärkt, att nu gällande Militiae-boställsordning, af den 23 Januarii 1836, i 27 § innehåller det stadgande, att, om innehafvare af Militiaboställe under sin besittningstid fått vidkännas betydligare kostnad till nybyggnad af kyrka, prestgård, större broar eller andra publika hus, må särskild godtgörelse derför med årtalsberäkning ega rum, i mån af samma kostnads belopp, efter Syne-Rätts pröfning, dock icke med mera än ett år.
Af styckens dån och knall re’n darrar Bransö-stranden; Nu bär det hala golf de Göters stolta här, Och solen skymmes bort af fanor och gevär, Nu höras stumma berg trumpeters klang besvara, Nu dödar tusentals med eldens vingar fara. Af härskri luften fylls, som ned i djupet hörs, Hvars blanka skara skräms och bort af fruktan förs. Snart sättes bröst mot bröst, de hårda svärden klinga; Men, Svenske Höfvitsman! du vet en ovän tvinga. (o. s. v.) UR EPITREN ”TILL STORFURSTEN PAUL PETROWITZ”. Det moln förskingradt är, det mörker har försvunnit, Som höljde jordens krets och irrat menskovett. En ny, en upplyst tid, har nu med häpnad funnit, Att verlden falska namn åt våld och grymhet gett. Åt den dess sällhet bröt, åt den dess frid förstörde, Hon reste ärestod, och vördnadsoffer bar: Hon söng Tyrannens lof, som henne fängslig förde, Och kysste nöjd dens spår, af den hon trampad var; Hon nämnde Hjelte den, som vann den grymma lycka, Att spilla menskoblod och sina likar trycka. En sanning klarnat har, som skänkt åt verlden dager, Och upptäckt deras pligt, som fått om Samfund vård; Ej vägen blodig är till en odödlig lager, Ej storhetens bevis, att vara vild och hård. Den ömma Menskorätt, Naturens äldsta dotter, Gudomlighetens bild och alla Dygders mor, – Som sina foster ger af nöjet lika lotter Och gör, att jordens son på jorden säker bor, – Hvars suckar fordom blott i ringa kojor hördes, Palatsen nalkas fick – och Prinsars hjertan rördes. TILL EN IGENFUNNEN VÄN. En gammal vänskap sällan glömmes, Om den har sanna grunder haft. Som eld i falnad aska gömmes, Men glödgas snart af vädrets kraft; Så har i Chloes ögna-strålar Min fordna låga tändts igen; En själ, som der sin fägring målar, Ger mig på nytt min ömma vän. Säg, Chloe! vill du åter sköta Vårt band, af fri, af egen drift?
Posses sednaste yttrande, hvarigenom, derest min uppfattning ej är origtig, velat göras sannolikt att, genom antagande af Kommers-Colkii och General-tullstyrelsens förslag, man kunde äfventyra att ved vid utförsel blefve hänfördt till virke och underkastadt tull. Jag får i anledning deraf erinra, att med benämningen virke efter språkbruket afses ämnen för handtverks bearbetning, och att någon tulltjensteman desto mindre bör förmodas kunna under virke hänföra ved, som denna sednare artikel intill sistlidne riksdag varit i taxan särskildt till tull upptagen, men då uttryckligen gjordes tullfri. Frih. Raab: Jag hoppas att Gr. Liljencrants täcktes vara god att taga emot skäl, och derför har jag ånyo begärt ordet i frågan. Jag har visserligen bott i orter der man förstår att uppskatta trädens värde: förut vid Kalmar och nu nära Stockholm, och i båda dessa trakter finnes rik skogstillgång. Jag yttrade icke att björkskogen är ett outtömligt förråd, utan jag sade att den är outödelig, och ville dermed blott säga att den växer hastigt till. Men här är fråga om att bättre använda mogen skog, och jag kan icke förstå Gr. Liljencrants’ mening att man skulle förhindra utskeppningen af de bättre varorna för att tvinga egaren att sälja dem till ved i Stockholm för de fattiges räkning. Sådant är visst mycket filantropiskt, men statsekonomiskt är det icke. Blir det nu fråga om hvad denna tull inbringat staten, så får jag fästa uppmärksamheten på att de år vi skickat ut de största qvantiteterne af dessa trädslag, har värdet icke uppgått till högre belopp än 21,000 rdr; således vann statskassan blott 1000 rdr. Men året derpå uppgick värdet till endast 7,000 rdr. Jag hoppas således att hvarken Gr. Liljencrants eller någon annan vill att man skall såga ned dessa trädslag till ved, och H. IV. 40 626 Den 29 Maj e. m önskar jag oell hoppas således att R. o. Ad. icke måtte neka sitt bifall till denna punkt, pä det vi hädanefter, bättre an hittills, må kunna tillgodogöra oss de kapitaler, som ligga i dessa trädslag.
Solskenet är likt kärleken: hvem känner ej de illgärningar han begått, och hvem kan låta bli att förlåta honom? Solskenet är likt Gösta Berling – det ger glädje åt hvar man; därför tiger en hvar med det onda det förorsakat. En sådan torka efter midsommar skulle väl ej vara så olycksbringande i andra trakter som i Värmland. Men där hade våren kommit sent. Gräset var ej långt hunnet och kunde aldrig växa ut; rågen blef utan näring, just då den skulle blomma och samla mat i axen; vårsäden, af hvilken det mesta brödet bakades då för tiden, bar tunna små vippor på kvartershöga strån; de sent sådda rofvorna kunde aldrig gro, ej en gång potatisen mäktade suga näring ur denna förstenade jord. Under sådana år börja de ängslas borta i skogshyddorna, och från bergen stiger skräcken ned till det lugnare folket på slättbygden. »Det är någon, som Guds hand söker!» säger folket. Och en hvar slår sig för sitt bröst och säger: »Är det mig? O, moder, o, natur, är det mig? Är det af fasa för mig, som regnet håller sig fjärran? Är det i vrede mot mig, som den stränga jorden förtorkas och hårdnar? Och detta eviga solsken, strömmar det i sin blidhet hvarje dag från en molnfri himmel för att hopa de glödande kolen på mitt hufvud? Eller om det ej är mig, hvem är det, som Guds hand söker?» Medan rågkornen förtvina i de små axen, medan potatisen ej kan samla näring ur jorden, medan boskapen med röda ögon och flämtande af hetta tränger ihop sig kring de sinande källorna, medan ångesten för framtiden sammanpressar hjärtat, går underligt tal genom nejden. »Sådan hemsökelse sker ej utan orsak,» säger folket. »Hvem är det, som Guds hand söker?» Det var en söndag i augusti. Gudstjänsten var slut. Folket vandrade flockvis fram på de solheta vägarna. Rundt omkring sig såg det förbrända skogar och förstörda skördar. Rågen var satt på skyl, men den stod gles med tunna kärfvar.
På mor Lenas fråga: »Nå, hvad tycker han?» förklarade jag betänksamt, att jag visserligen ansåge dessa saker värda att utgifvas från trycket, men att man möjligen kunde finna sig föranlåten att dessförinnan med varlig hand företaga en och annan liten utstrykning eller rättelse. »Nej, se det blir då rakt ingenting med det!» utbrast gumman ifrigt. »För han var då en sådan mästare till att skrifva, så där får inte hvarken strykas ut eller ändras en enda prick eller en enda bokstaf. Då får det hällre ligga här otryckt, för det kan inte förbättras.» Jag försökte klargöra för mor Lena, att de af mig föreslagna utstrykningarna och rättelserna alls icke gällde något väsentligt i boken, utan endast dylika små uppenbara skriffel och oegentligheter, som utan författarens afsikt kunnat insmyga sig och som hvarje utgifvare bör se upp med vid ett arbetes tryckning. »Nej,» vidhöll den gamla, »det vill jag inte veta af. Ingen ändring! Det ska vara ord för ord och prick för prick. Eljes så kan det hällre ligga där, sådant som det ligger.» »Nåja,» sade jag, i grund och botten lifligt rörd af gummans obegränsade vördnad för det monumentala och dokumentala i ett posthumt arbete, »då så får man i företalet anmärka detta, att allt är på pricken lika aftryckt, annars skulle kanske en del godt folk tycka, att det varit en slarfvig karl, som gifvit ut boken.» »Ja, det kunna de gärna få tycka. Men skrif bara det, att där ingenting är ändradt, för jag är då säker på, att det är bra, sådant som det är. Bara det blir rätt aftryckt, så,» mente hon. »Nå,» sporde jag, »hvem har nu mor Lena tänkt på till att ge ut denna boken?» »Jo, det ska jag säga honom,» sade gumman halfhviskande. »Det hade jag justament tänkt att be doktaren göra, som förstår sig på sådant.
Och Herren sade: Menniskona, som jag skapade, skall jag förgöra utaf jordene, ifrå mennisko allt intill fänaden, och intill matkar, och intill foglarna under himmelen; förty det ångrar mig, att jag dem gjort hafver. Men Noah fann nåde för Herranom. Detta är Noahs slägt: Noah var en from man och fullkomlig, och förde ett gudeligit lefverne i sin tid. Och födde tre söner, Sem, Ham, Japhet. Men jorden var förderfvad för Guds åsyn, och full med orätt. Då såg Gud på jordena, och si, hon var förderfvad, ty allt kött hade förderfvat sin väg på jordene. Då sade Gud till Noah: Allt kötts ändalykt är kommen för mig, ty jorden är full med orätt af dem, och si, jag vill förderfva dem med jordene. Gör dig en ark utaf furuträ, och gör kamrar derinne, och becka honom utan och innan. Och gör honom alltså: Trehundrade alnar skall vara längden, femtio alnar bredden, och tretio alnar höjden. Ett fenster skall du göra der ofvan uppå, en aln stort. Dörrena skall du sätta midt på sidone; och skall han hafva tre bottnar, en nederst, den andra midt uti, den tredje öfverst. Ty si, jag skall låta komma en vattuflod öfver jordena, till att förderfva allt kött, der en lefvande ande uti är, under himmelen, och allt det på jordene är skall förgås. Men med dig vill jag göra ett förbund, och du skall gå in i arken med dina söner, med dine hustru, och med dina söners hustrur. Och du skall låta komma in i arken allahanda djur af allt kött, ju ett par, mankön och qvinkön, att de måga blifva lefvande när dig. Af foglarna efter deras slag, af fänadenom efter sitt slag, och af allahanda kräkande djur på jordene efter deras slag. Af allo desso skall ju ett par ingå till dig, på det att de skola blifva lefvande.
Riksdagsordningen, verkslalltden detsamma åliggande generella granskning af de inkomster StatsVerket under de senare åren, eller till och med för år 1826 tillflutit, har Utskottet upprättat, och får till R. H. S:trs pröfning vördsamt Öfverlemna: Förslag till StatsVerkets Inkomsters beräknande i RiksStaten för l83o oell följande är, intill dess den •vid nästa Riksdag skeende Statsreglering lifver gällande. Utskottet, som härvid haft en väsendtlig vägledning af det enkla och systematiska framställningssättet uti K. M:ts Nådiga proposition om StatsVerkets tillstånd och behof, samt K. StatsContorets i samma ämne aflåtne underd. skrifvelse, har, för att göra förhållanderne, som grunda beräknandet af Inkomsterne, mera åskådlige och lätt fattlige, uppställt dem uti en tableau, som utvisar, för hvarje InkomstTitel, ej allenast hvad sednaste Ständer påräknade, och hvad för åren 1821 med 1826 varit RiksStaten behållet, utan jemväl hvad K. StatsContorets underd. Förslag och K. Propositionen upptaga, samt hvad Utskottet nu föreslår att blifva beräknadt. Uti nämnde Tableau N:o 1 finnas InkomstTitlarna utsatta i nummerordning; och endast i de fall, då något förekommit att erinra eller 10 14ö Stats-Utskottets närmare utreda och bestämma, i afseende på de summor som i K. M:ts Nådiga Proposition upptagas, har Utskottet, under motsvarande nummer, framställt de åsigter hvilka föranledt den af Utskottet iakttagne beräkning. Ordinarie eller Ständige Inkomster. ito Ordinarie Räntan. Den del deraf som är indeld, och hvilken uti Kronovärdie beräknades vid 1823 års StatsReglering till 355,067: 3. 2, har, sedan LandsStatsRäkenskaperne, genom deras tillämpning till RiksBokslutsArbetet, vunnit den stadga, att förenämnde Kronovärdie kunnat närmare bestämmas, enligt 1826 års RiksHufvudbok, utgjort endast
Harald föreställde sig, att denna korridor med sina tolf besynnerliga, brant uppstigande utgreningar om dagen skulle tagit sig ganska bra ut, men om natten var den sannerligen hemsk. Skrämd blef Harald dock icke; han gick förroskull uppför en af de små korridorerna och försökte dess dörr med nyckeln till ingångsdörren. Man ser att Harald fått ett visst förtroende till sin lycka denna natt, då han kunde falla på en så barock idé, som att den stora dörrens nyckel skulle passa här. När han fann att så icke var fallet, skrattade han åt sin förmätenhet och började med temmelig kraft trycka på dörren. Den gaf vika med ett eget hemskt rassel, som återljudade från den stora korridoren. Harald befann sig i ett lagomt stort rum, uppfyldt af gamla förfallna möbler, på hvilka månen och blindlyktan på en gång kastade ett underligt sken. Harald drog sig hastigt derifrån och gick att försöka en annan dörr, belägen på motsatta sidan af hufvudkorridoren. Äfven denna dörr gaf vika och han befann sig i ett rum snarlikt det förra. Som månen icke sken in i detta rum, gick han så mycket nogare tillväga med sin blindlykta. Hon visade honom blott förfallna möbler och hvarjehanda gammalt skräp. Harald började finna, att byggnaden verkligen var förfallen och att han innehöll en mängd skräp. Ännu ville han dock försöka en dörr och på måfå valde han den femte dörren åt månens sida. Denna dörr emotstod vida bättre hans ansträngningar, men detta blott retade Harald. Till slut satte han ut hela sin styrka och det ganska goda låset skildes ifrån trädvirket. Med en stark skräll flög dörren upp. Äfven här var anordningen snarlik de två förra rummens och Harald, missnöjd ärnade lemna äfven detta, då en skugga förorsakad af månen kom honom att närmare undersöka ett föremål, beläget under en mängd hopbundna stolar. Det var en matportör med fyra afdelningar.