Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
St:r framställd anhållan, om utfärdandet af nåd. stadgande derom, »att theaterstycken icke må på enskilda theatrar upföras, utan att förut vara granskade och godkända af dertill förordnad person eller auktoritet». Ett påbud härom emanerade äfven genom ett K. Cirk. d. 7 Mars 1835, dervid censurs-makten lades i händerna på Ofverståth. i Stockholm och på K. Befallningslude, som derjemte fick rättighet att, såsom orden lyda, »i städerna utom landshöfdingeresidenset öfverlåta, Den 26 November f. m. 4 01 öfverlåta, uppå egen ansvarighet, samma granskningsrult åt Borgmästaren eller åt någon annan, som genom sin uplystiing och sitt anseende må befinnas dertill tjenlig». Fråga har visser!, sedermera varit väckt om uphäfvande af denna orimliga och godtyckliga makt, men den af enskilda författare och theat.erlöreståndare derom gjorda ansökning har, sednast genom en Resolution, d. 7 Dec. 1852, blifvit af K. Det synes fördenskull vara pä tiden, att samma myndighet, sorn föranledt den ifrågavarande censuren, eller R. Sur, taga ämnet under förnyadt öfvervägande. Och då undertecknad var en bland de få, som vid 1834 års riksdag, — då förslaget tillkom, uppenbarligen ensamt af den anledning, att man derigenom skulle undanrödja den då temligen allmänna invändningen om vådan för sedligheten att tillåta inrättandet af enskilda theatrar, samt tillintetgöra det envisa motståndet på högsta ort mot den önskade friheten härtill, — bestridde behofvet och rättmätigheten af en så beskaffad granskningsrätt, torde det finnas lätt förklarligt, att jag nu framträder med den motion, att R. St:r må hos K. M. i underdånighet anhålla att den år 1835 påbudtia och ännu fortfarande censuren af de theaterstycken, som upföras å enskilda theatrar i hufvudstaden eller landsorterna, måtte uphöra. Motiverna för denna min framställning torde icke behöfva blifva vidlyftiga
Då nyssnämnde befattningar för deras innehafvare obestridligen i flera hänseenden medföra ökade kostnader utöfver dem som med Riksdagsmanna-kallet äro förenade, helst Riks-ståndens Ordförande, oaktadt Rikets Ständer, då enahanda ersättning för dem under föregående Riksdagar blifvit bestämd, yttrat, att någon egentlig represcntations-skyldighet ej torde ifrågakomma, efter hvad erfarenheten visat, icke kunnat helt och hållet undandraga sig en sådan skyldighets fullgörande; Stats-Utskottets Memorial, J\f 10. 3 så och med afseende å de under sednasfe liden betydligt stegrade lefnadskostnaderne bär i hufvudstadeii, i betraktande hvaraf det under förra Riksmöten till 400 R.dr banko i månaden fastställda ersättningsbelopp under nuvarande förhållanden synes alltför otillräckligt, får Utskottet föreslå: att Rikets Ständer såsom godtgörelse för de Herr Landtmarskalken och Herrar Talmän, i sagdo egenskap, åliggande ökade Riksdagskostnader, må bevilja för hvar och en af dem ett anslag, i ett för allt, af Nio Hundra Riksdaler Riksmynt i månaden, alt utgå från Riksdagens början och till dess slut. Ank. till Exp. Etsk. tl. 27 Nov. 18S6, kl. 2 e. tn. Memorial, angående förskott d afloningen för den hos /liksSldnden och Utskotten anställde betjening. (R:gs-Afd.)
» Gamle fader Jul, » sade herr Leonard, » du borde dock vara trött på att utdela sypåsar och rökmössor. D u skulle ej brodera flere tofflor, det är ej sådant vi begära af dig. Men o m du kunde komma med en liten lykta, i hvilken det brunne visdom, och som hjälpte oss att se in i våra egna själar och i våra grannars! Då, Jul, skulle du bli välkommen vid många dörrar. » Och han tänkte på, hvilken frid detta skulle medföra till jorden! Människoviljan, som vräker världen upp och ned likt ett haf i storm, skulle se sin litenhet och lägga sig till ro. Och den maktlystna kärleken skulle se, att den dock aldrig fullt kan bli herre i en annans hjärta, och fälla hop sina vingar till hvila. » O fader Jul, » utbrast han helt högt, » om jag bara, bara kunde se in i tösens hjärta, så att jag visste, hvad jag skulle tro! » Längre fram på dagen gick herr Leonard ut och såg på julmarknaden. På vägen dit såg han åter bonden m e d de två julgranarna. Han svängde förbi i ett hörn, lika brådtom hade han, och lika raskt klingade bjällrorna. Herr Leonard nästan ryckte till, när han såg honom. Han blef allt mer benägen att tro, att bonden var gamle fader Jul. Då han kom fram till marknaden, var bonden redan där. Han hade hängt stora täcken öfver hästarna, vräkt granarna af lasset och packade nu upp sina varor. Herr Leonard ryckte till än en gång, då han såg varorna. Mannen var lykthandlare. Det kom en egen, mystisk stämning öfver herr Leonard. Alldeles så som o m en högre med att skrifva. Nu fick han resa själf makt vakade öfver honom och styrde honom. och tigga om att bli tagen till nåder. Han Han kände sig ej själf ständig, utan förd fick brådtom. Han måste åstad genast, och fängslad. Ingenting kunde vara honom utan uppskof. angenämare. I rummet var mörkt, men ute på gatan Bonden var en känd figur på julmarknavar det ljus och rörelse. Då han fick ljus den. Folk samlade sig genast om honom. tändt, såg han, att hans klocka stannat på Han gaf skämt i växel och jämnade ut alla fyra.
Ingen skådespelerska ägde som hon det talade ordet så i sin makt — minns hennes blixtsnabba, flödande repliker! — och ville hon understundom som artist flyga högre, än vingarna buro, så var det intet fel i våra dar, då man nästan vant sig vid att se verkligt begåfvade artister sätta sitt mål alldeles för lågt. Men jag vill ingen revision af fru Ellen Hartmans sak. Det var endast i förbigående jag kom att vidröra detta. I mångt och mycket sammanfaller min uppfattning helt och hållet med Renés. I hennes artistiskt förfinade hem, öfver hvilket på samma gång hvilar en prägel af gammaldags komfort och trefnad, hade jag en afton, när hon och hennes man sågo några journalistvänner hos sig, tillfälle att något djupare pejla hennes åsikter. Ty fru Anna Branting har alldeles bestämda sådana. Och hon är minsann inte att leka med, om man, utan att hon anar någon argan list, vill locka henne med att acceptera ens egen åsikt. Då lutar hon sig bekvämt tillbaka i den sidenklädda karmstolen i empire, kisar litet retsamt med ögonen, blåser långsamt, m e d oefterhärmligt behag ut den ljusblå cigarrettröken, och så säger h o n: » Nej, men det tycker inte jag. » Hvad vi nu fullt enades om var, att Hillberg och Lindberg äro våra främste skådespelare och fruarna Sandell och fröken Lundekvist våra förnämsta skådespelerskor. » Hillberg », yttrade hon på sitt dröjande, sväfvande, hälft beslöjade sätt att tala, » äger bredd, kraft och blodfullhet. Han är typen för en renässansartist, Lindberg är poeten, stämningsmänniskan som skådespelare — fin i detaljen, men begränsad. » Nu ett litet kokett bloss på den fina, egyptiska cigarretten och så fortsättning: » Och fröken Lundekvist! Hvad jag hoppas mycket af henne. Ingen har någonsin lofvat så mycket. Hon är härlig. Och denna röst! Det är som en varm, italiensk sommarnatt, när hon talar — en mörk natt med en sjungande näktergal, g ö m d bland pinierna. » » Och ni själf, min fru? V i ha nu så mycket talat om andra.
Hvad först angår Revisorernes anmärkning, att å flera medikamentsräkningar bevis saknas derom, att de blifvit för författningsenlig granskning i Sundhets-kollegium uppvisade, får Styrelsen upplysa att, till följd af Eders Kongl Maj:ts och rikets Kammarrätts vederbörande Revisions-kontors vid 1862 års räkenskaper gjorda anmärkning i berörde hänseende, Styrelsen redan den 3 Januari detta år anbefallt vederbörande arbetschefer att tillse, att inga sådana räkningar må hädanefter till betalning godkännas, utan att desamma förut undergått behörig granskning hos Sundhets-kollegium. Vidkommande derefter hvad af Revisorerne blifvit yttradt om den skillnad, som visat sig i beräkningarna af försäljningsprovision vid de för jernvägens räkning på olika orter hållna auktioner, får Styrelsen underdånigst anföra, att sådant lika litet hädanefter som hittills torde kunna förekommas, enär beräkningen af dylik provision - der den icke är, såsom i städerna, fastställd, och då till ganska olika belopp i olika städer — icke finnes genom något allmänt gällande stadgande bestämd, utan är beroende på öfverenskommelse med auktionsförrättaren, som stegrar eller nedsätter sina anspråk i mån af den risk, som han anser sig löpa i följd af den längre eller kortare anståndstid, som lemnäs med de gjorda inropens inbetalning. Om Styrelsen skulle föreskrifva, att auktionsinropen skulle vid varans afhemtning kontant liqvideras, skulle sådant visserligen verka derhän, att auktionsprovisionen i icke obetydlig mån kunde nedsättas, emedan auktionsförrättaren i så fall icke kunde få vidkännas någon förlust i följd af osäkra och — 333 — mindre vederhäftiga inropare, men säkert är att en dylik åtgärd skulle genom det mindre pris, hvartill varan i följd af den kontanta betalningen skulle uppgå, komma att verka en förlust för jernvägsanslaget, långt större än hvad besparingen i auktionsprovisionen kunde inbringa; hvadan ock Styrelseu underdåuigst anhåller, att fortfarande få ombestyra och uppgöra om blifvande auktioner på det sätt, sora Styrelsen anser vara för jernvägsbyggnaderna förmånligast.
- x Sjiilf~, tillade professorn, rhar jag ocksi citerat stiillet i en s f h a d i n g, men dB jag inte lyclcacles f: A meningen fullt klar far mig, niijde jag lnig rned att pB ett, nigot tvetyligt siitt uttryclca den for att iclm fr$n ndgot h %ll k~1nu.a. angripas for tvetycligt siitt att I.-eferera.~ - Responclentea f8rklarude d&amp;, att hon visserligen vicl fijrsta geno~nl&amp;sningen af clet omtvistde stiillet hade haft sainln? nppf attning cliiraf som prof. Mi., inen att hon efter noggrnunare pise ' ende stnunat vid den Asikt, hop i afhandlingen framst8llt. )) Och)), tillade Lon lned ett pB sa~nma g&amp;ig forbiudligt och saskastislit sml.leendo, ~ s o m jay lzade alldeles fullt klart f8r mig, hvad jag menade, behofde jag inte UCtrycka mig med nBgon tvetydighet., Det jntressnnteste iigonblicket vsr dock, niir professorn, efter att ha p5pekat ett par siniirre fijrbiseenden, slutade sin opposition med att frainh&amp;lla, hvilken njut-ning det var att f r h de vanliga juridislia afhandlingarna - &gt;) dessa mosaikarbeten, sa~nrnanplockade a£ citnt och Asiktcr llemti~de us de uest olikartade fbrfattare, - ~ u d t -, - 1igen en gdng fB drbja vid ett arbcte, som, ehuru forfattarens forsta, dock vittnade om verklig orginalitet och sawmanhiills af en enhetlig Bskldning.
Under tiden går hr Sörensen på egen hand fram till Nansens tittglugg, förvånar sig öfver att den djerfve polarfararen har så skefva och bräckliga fortkomstledamöter och väntar på att vaxfiguren, som man stält på försåt i gluggen bredvid, skall lemna plats. Se ' n han sagt sitt » undskyld! » tre gånger med aftagande vänlighet i tonfallet, styr han fram till Rättvikskullan vid trappbalustraden. » Min kjönne pige, den herre der er j o uartig! » Kullan visar inte heller det minsta deltagande, fastän hon eljes är » som ett v a x ». H r Sörensen blir desperat och försöker att klifva ut tvärs igenom spegelväggen. Vi taga hand om hr Sörensen, hvars gemytlighet håller på att ge vika för helt andra känslor, och träda fram till den lyriska scenens celebriteter. H r Anders Willman ser så gentlemannamessigt förbindlig ut, som om han aldrig i sitt lif hade haft ett uns af Mefistofeles i kroppen, och så belåten, som om Gasparone aldrig existerat annorstädes än i en italiensk röfvarelegend. H r Fredrikson är förnäm och ståtlig, hr Hedin fryntlig och fröken Ek en smula stäld i skuggan af frö- ken Klemming, ett fiffigt och verklighetstroget grepp af anordnaren. Ett glas selters och en smula frisk luft vore kanske inte ur vägen efter den ångskåpskur vi genomgått. Det kunna vi få, om vi sträfva uppför ännu en trappa. Kaféet är trefligt och luftigt, Smålandsstugan, eller hvad det nu är för en stuga, originell ända till osannolikhet. I förbigående ha vi sett åtskilliga grupper, » som inte äro här », för att tala med den gamle pädagogen. Sedan vi nu pustat ut, gå vi in till hr ' Ernst Ljungh, den värste klippare, som verlden känner, bland lekmän åtminstone.
Jag får fästa Herrarnes uppmärksamhet derpå, att här ej är fråga om någon annan ändring, än den att i st. f. det sätt hvarpå Stockholms 10 riksdagsmän nu utses, nemi. alt dertill skola utses 3:ne bland magistratspersoner, 2 bland grosshandlarne, 1 bland fabrikörerne, 1 bland minuthandlarne samt 3 bland embeten och handtverkerier, summa 10 af särskilda 5 klasser, hvilka riksdagsmän tillsättas af 50 eleclorcr, valda efter samma grund och på samma sätt som stadens 50 äldste, att, säger jag, i st. f. detta sätt, nu är förslaget, att åt dessa 50 electorer, hvilka skulle väljas på samma sätt som hittills, lemnäs öppen rätt att, utan afseende på denna klassifikation, välja bland Stockholms borgerskap 10 riksdagsmän för Stockholms stad. Jag anser den, som befarar alt häri ligger en början till införande af allmänna val, kunna vara fullt lugnad genom säkerheten, alt desse electorer ej kunna välja andre än borgare. Ståndsskilnaden är ju då bibehållen? — Dessutom vill jag särskildt erinra Hr von Hartmansdoff derom, att, då grundlagsfrågorne skulle i dag behandlas, den värde ledamoten begärde, alt denna fråga skulle uppskjutas tills man finge höra PorgareStts beslut i frågan. Vi hafva nu inhemta!, att BorgareSt. bifallit frågan; jag hemställer då om ej det bifall, R. o. Ad. i f. m. gaf åt Hr von Hartmansdorffs framställning, var att taga på hand att nu bifalla. Af dessa förenämnde skäl skulle jag anse det vara högst olämpligt, att afslå det i frågavar. förslaget, hvars bifall jag tillstyrker. Frih. von Stedingk: Då jag nyss tog mig friheten begära ordet, var det egentligen i syftemål att vederlägga ett yttrande af Frih. Cederström, Anders, hvaruti jag dock nu är förekommen af Ilr Lefrén, i hvars yttrande jag helt och hållet instämmer. Då jag nu hört alt Hr von Hartmansdorff sjelf anmält sig för att genmäla hvad Frih. Raab nyss yttrat, vill jag ej deruti före 13* - 196
Med afseende på detta arbetes stora vigt för den antiqvariska och historiska forskningens befrämjande och jemväl på de vigtiga upplysningar om den inhemska konstens ställning under olika tidehvarf, som deraf kunna hemtas, tillstyrker Utskottet, att Rikets Ständer måtte bevilja det för ifrågavarande ändamål äskade anslag, 6,000 R:dr, att, jemte det belopp, som vid denna statsregleringsperiods utgång kari af det förut beviljade auslaget återstå, i mån af behof till vederbörande utbetalas. 133:o. För förflyttning af botaniska trädgården i Lund har Kongl. Majrt begärt att ett belopp af 21,000 R:dr mätte för nästa statsregleringsperiod anvisas; och då Rikets Ständer vid sistlidne riksdag för berörda ändamål beviljade en summa af 42,000 R:dr, deraf likväl endast hälften, eller 21,000 R:dr, finge under innevarande statsregleringsperiod lyftas, får Utskottet nu endast hemställa, att Rikets Ständer måtte för flyttande af botaniska trädgården i Lund anvisa återstående 21,000 R:dr att under nästa statsregleringsperiod med en tredjedel, eller 7,000 R:dr, årligen utgå. 134:o. Behofvet af en ny lokal för astronomiska institutionen i Lund har blifvit framhållet af Professor J. G. Agardh, uti en inom Preste-Ståndet väckt, till StatsUtskottet remitterad, motion (N:o 53), hvaruti, bland annat, anlöres, att det nuvarande observatoriet utgjordes af ett mindre rum i öfversta delen af ett trapptorn. Då trappan vore af trä, kunde man lätt föreställa sig att tornet icke egde den soliditet, som vore ett af de första vilkoren för möjligheten af en observation; också vore en tyngre vagns rullande på närbelägna gator tillräcklig att skaka instrumenterna på observatorium. Beläget norr om domkyrkan hade observatoriet icke ens den södra horisonten fri; och omgifvet numera af höga träd vore det endast genom dessas kapande, som utsigten kunde hållas öppen åt andra håll.
Vid förra tillfället, då Utskottens Betänkande återremitterades, hade jag äran anföra de skäl, hvarföre det syn. tes mig mindre lämpligt att, på sätt Utskotten föresiagit, ytterligare inom hvarje församling bilda ett råd eller sällskap. Ridderskapet oell Adeln torde nu finna tjenligast, att förena sig i Borgare.Ståndets beslut om afslag , sä mycket hellre, som i det Betänkande vi i dag på morgonstunden skäliger, obesedt antogo, Särskildta Utskottet äfven gjort en framställning i detta ämne, sådan sorn man synes önska. Herr •von Hartmansdorff, August: Hvad frågan om en Statistisk Bureau beträffar, har Ridderskapet och Adeln redan afgjort densamma, genom antagande af Särskildta Utskottets Betänkande, hvarest upprättandet af ett Statistiskt Contoir, sidan 169, är föreslaget. Men här är äfven fråga om, att inom hvarje församling inrätta fyra särskildta myndigheter, hvarföre jag anhåller om Proposition på afslag i denna del. Herr BibenCarl Wilhelm: De Leda möter, hvilka, då denna fråga första gången förevar, yttrade betänkligheter mot Sockne-Nämnders inrättande, hafva ej ens rönt den tillfredsställelsen , att finna sina anmärkningar vederlagde. Utskotten hafva blott svarat, att Utskotten ej funnit skäl att frångå sitt förra Utlåtande. Utskotten täcktes derföre ursäkta , att de Ledamöter, som då gjorde dessa anmärkningar, icke eller nu kunna frångå sin öfvertygelse. Den iS December f tn. Man talar mycket om Municipal-Styrelser, och detta ord tyckes just nu vara på modet. Jag älskar dem äfven, men just derföre vågar jag bestrida sådana åtgärder, sona endast skola bidraga, att göra dem besvärliga. Allt sedan 1809 har man visat en sådan serdeles ifver, att organisera Comittéer och Sällskaper af alla slag, att sluteligen , om det sä framgent fortfar, man torde få svårt att finna ett Backstuguhjon på landet, sorn ieke är Ledamot af någon Comittée.
Hvarenda far, att det förlossa; Hon våndas, ropar, klagar, ber: Ack! blott min son jag räddad ser, Må fritt mig tusen åskor krossa! Hon lyfter sina blickar till en högre makt: O Du, som i Ditt sköt de späda barn har slutit, Vid hvarje tår Din mor i Salems dälder gjutit, När med förtviflans rop: Hvar är du, o min son? Hon sökte Dig med öppna armar; Vid dessa tårar, Gud! (som hon, jag moder är!) Son! Frälsare! vid dem jag Dig besvär, Att nu, att nu Du dig förbarmar! Svaret blir dock intet annat, än detta: Dödens blixt och domens knall! Murarne ramla. Men stora snillens fel äro ej mindre lärorika, än deras förtjenster. Mellan skönheterna i detta skaldeverk förete sig lyten, som väl af dem öfverglänsas; men ändock förmycket stöta, för att af en lugnt pröfvande efterverld kunna förbises. Det ligger i den lyriska diktsångens natur, att Skalden der skall företrädesvis uttrycka hvad han sjelf, såsom person, känner. Men ingalunda är dervid nödigt, att han gör sin egen person till ett af sin sångs föremål. Dock kan äfven detta få ske; det beror alltid af anledningen och sättet, om sådant väcker behag eller obehag. Till och med i en episk dikt kan det förra inträffa. Eller hvem förnimmer utan djup rörelse, utan hög beundran de ställen hos Ossian och Milton, der desse, i sin helsning till Solen, till Ljuset, påminna om sig sjelfve och sin blindhet? – Så kunde ock Lidner höras gerna, då han, såsom på samma gång en ung skald af högsta ordningen och en känslofull olycklig yngling, hvars missöden då ännu voro kända blott af hans egna obestämda antydningar, i ”Året 1783” tillropade sig så med den åt verlden gifna underrättelsen, att hans ”hjerta” utgjorde hans ”enda högmod”: Och du, af ödens blixt förföljda, slagna själ, Gläds! glöm din egen nöd vid hela folkslags väl! Se millioners fröjd; hur kan du dig beklaga? (o. s. v.)
Utsk:s Memorial Nio 5i. förlaget, skulle kunna anskaffa en nöjaktig borgen ; så skulle tilläfventyrs knappt några andra Tidningar komma att finnas, än sådana, för hvilka Konungens Rådgifvare sjelfve anskaffat borgen , i synnerhet som det vore så ganska latt för Hof-Canzleren, att, genom ohetnula rättegångars anställande, utledsna alla andra Tidnings-Utgifvare. — Dessutom skulle Eorgesmännen blifva verkliga Censorer, hvilket också Motionairen synes sjelfhafva antydt. Han säger nemligen, pag.: 5 ”Att vår Tryckt ,}frihetslag utgår ifrån en lika sann som ”vigtig princip, den nemligen', att inskrcmk3’ning i utöf vandet af naturlig rätt, i be. ’’gagnandet af personlig förmåga, då först ”vidtager, när det helas eller Samhällets ”välfärd, när delarnes eller de Enskildes medborgerliga imer essen eljest klefve blott’’ställda. Att inskränka den personliga förmågan så, att ingens interesse derigenom må blifva blottstäldt, vore att hindra den begå brott. Men lika litet, som Allmänna Lagen kan bjuda till att vilja freda oss för möjligheten att blifva klottstälde för tjufvars och våldsverkares illbragder; lika litet bör rnan också begära ett sådant skydd af Tryckfrihets-Lagen. Af ingen Lag kan man mer begära, än hämd på brottslingen oell uprättelse. All utsträckning till förekommande af Tryckfrihetsbrott vore stridande mot den bestämning, sorn 86 §. Regeringsformen Bil. till Constit. Utskis Memorial N:o 5i. 11 gifverpå Tryckfriheten, nemligen: att den ”cir ”hvarje Svensk mans rättighet alt, utan nä”gra af den offentliga magten i förväg lagde hinder utgifva Skrifter” m. m.
Den svenska specien innehåller väl, såsom nyss är visadt, 2ö£ gramm finsilfver, men sällan gäller den i Hamburg Bih. till B. St. Det är denna skilnad af ^ gramm på hvarje specie, som nu vanligen går förlorad för innehafvaren af det Svenska myntet, då han i utlandet vill göra sig det till godo; oell denna förlust skall, om än småningom, dock säkert förekommas, om den Svenska specien bestämmes att hålla :5 gramm finsilfver och således jemt 50 % mera finsilfver än den Preussiska Thalern. Ett Svenskt skålpund finsilfver skulle således utmyntas till 17 specier, och då den Preussiska Thalern motsvarar 40 skilling Hamburger Kurant, skulle den Svenska specien få ett bestämdt värde af fiOJskilling Kurant; likasom, dä 150 Preussiska eller Vereins-thaler vanligen i silfvervärde beräknas, om än sällan noteras, till 100 Hamburger Thaler eller 300 Mark Harnb. B:ko, en lika fördelaktig beräkning borde kunna påräknas för Svenska specien.” Utskottet har, vid öfvervägande af de skäl, motionären anfört, icke kunnat förbise vigten af den föreslagna förändringen.
Tyss! han få sofva min lille gosse! Nej, det ville jag inte! Jag sände hans bref kanske han vaknar (Lyssnar.) Nej måtte ANNA (ser sig omkring). Hvar? ELISABET. Jag tog reda på honom de hade legt bort honom, och han for så illa! Jag kunde inte bära jag orätt däri, ty nu kunde jag inte längre dölja se honom vårda honom! Där borta bakom gardinen står hans säng. det. Jag tog honom hem till mig. Kanske gjorde min skam men jag måste ha honom hos mig ANNA (häftigt). efter sitt barn? Och han fadern? Har han aldrig frågat ELISABET (oroligt). Jag vet inte! Han betalade ju, för att gossen 72 skulle bli bortlegd, men sedan jag vet inte, om han hört efter honom. Jag är så rädd någon skall få veta, att jag tagit honom! (Flämtar häftigt. Anna stöder henne och ger henne vatten. Paus.) Och när jag nu dör, hvad skall det bli af honom? Hvem skall försörja honom? ANNA (bestämdt). Det skall hans far göra! ELISABET (tar Annas hand och för den till sina läppar). Fröken Anna, lofva mig, att när jag är död ANNA (drar sin hand förvånad tillbaka). Jag, Elisabet, jag, som inte vet, inte känner ELISABET. ytterlig ansträngning, går bort till byrån, och framtager ur en låda ett papper.) Se här min lille gosses dopattest och där på andra sidan har jag skade honom! trodde på honom! Hvad jag låtit som jag hoppas att en gång själf bli förskrifvit hans fars namn. (Varmt.) Hvad jag ällidit förfärligt! men (Stilla.) Nu har jag förlåten. Jag vet, han älskade mig varmt; men ANNA (strängt). verge er? Han är en dålig människa, som så kunnat öfNi skall få veta hvem (Hon reser sig med jag var ju så fattig och sedan, så sjuk och eländig! 73 ELISABET. gifta sig med mig fick inte heller och sedan, Nej, säg inte så! Först kunde han ju inte ja, sedan (Smärtfullt.) Han skref till mig, att han älskade en annan! (Paus.)