Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
– Underhandlare mellan arkonten af Athen och dessa tumultuanter? – Mellan honom och de rättrogne, min lysande herre. – Mellan en laglig myndighet och en rebellisk folkhop? Jag svär vid Gud och kejsaren, att du skall hängas med första bästa rep, såsom folkuppviglare och upprorsstiftare, om du icke genast drager hädan och lagar, att packet följer dig. Under detta samtal fortforo ropen: ut med kättarne! Lefve prokonsuln! Död åt hedningarne! Presten stod slagen med häpnad och följde med ögonen Annæus Domitius, medan denne genom vestibulen begaf sig till aulan. Aulan erbjöd ingalunda den anblick af förvirring, som man under sådana omständigheter kunnat vänta. Under portiken, som skyddade mot det fallande regnet, befann sig kring Hermione ett talrikt sällskap: filosofer och rhetorer, som tillhörde högskolan i Athen, de fleste lärjungarne i Akademia, krigstribunen Ammianus Marcellinus och några af Athens anseddaste medborgare tillika med deras familjer. Åt de förföljde Kristianer, som funnit en tillflygt hos Krysanteus, var husets öfra våning upplåten. Husets samtlige tjenare och tjenarinnor voro samlade på fruntimmersgården. Annæi Domitii ankomst väckte en stor och angenäm öfverraskning. Ännu mer det sätt, hvarpå han uppträdde. Krysanteus, som gått honom till mötes, slöt han med hjertlighet i sina armar. Derefter helsade han sällskapet, skyndade till Hermione och förde hennes hand till sina läppar. – Och vi, som trodde dig vara i Korinthos! utbrast Krysanteus. – Mina ädla vänner, jag skulle också varit der, om ej en aning ... jag må väl säga: en ingifvelse från gudarne ... kallat mig tillbaka till Athen. Jag kommer i en olycklig, eller rättare, i en lycklig stund. Vårt annars så lugna, glada och sköna Athen är, som jag funnit, i händerna på brottsliga uppviglare, vilda fanatici. Varen lugna, mina vänner! Inom en timma skall ordningen vara återställd.
Häraf följer emellertid icke, att: livern som helst är valbar. Det gifves nämligen vissa kvalifikationer, som enligt allmänna rättsgriindsatser anses medföra obeliörigliet att iiinehafva medborgerliga förtroendeuppdrag i allmänhet, såsom omyndighet och saknad af medborgerlig fräjd. Endast fiillniyndiga och välfrajdade ' medlemmar i kommunen kunna därför inväljas i fattigvårdsstyrelse, oafsedt ' att lagen ej här, såsom skett i fraga om en del andra kommunala delegationer och nämnder, uttryckligen uttalat detta. Har man hter - velat fordra något iner, så kan detta för visso ildrig vara något sh sjalfklart, att icke särskilda bestiimmelser därom bort intagas i lagen, sivida denna skall fylla berättigade anspråk p i reda, och fullständighet. Underlåtenhet i detta afseende måste därför innefatta presiiintion .för, att det icke varit meningen uppställa ytterligare beliörighetsvillkor, såvida ej synnerliga skäl föreligga, att ett visst villkor vore af lagens grund så oafvisligt betingadt, att frånvaron af uttrycklig föreskrift darom-endast kunnat bero på. ett förbiseende. Sålunda är det påtagligt, att för v.albarliet till fattigvårdsstyrelse ej kan fordras en åldersgräns af uppnådda tjugufem &amp; r såsom finnes stadgadt för ledaniöt i fattigv %rdsnärniiden i Stockholm och flera andra kommunala nämnder. Huruvida för valbarhet måste fordras att vara röstberättigad i kommunen kan däremot synas mer omtvistligt, och därför p %kalla en närmare utredning. ' Genoin förordningen den 25 maj 184 ' 7 staldes fattigvården i riket för första gången p % ordnad fot. Förarbetena till lagen liade utförts af en år 1838 af Kongl. 1Iaj: t för ändamslet utsedd koniite, bestående af tv&amp; afdelningar, en för riket i allmänhet och en för hufviidstaden.
Det är då gifvet, att dessa måls afgörande måste anses af den föredragande och hans kolleger nästan såsom ett nödvändigt ondt, och man kan icke begära, att desse embetsman skola åt dessa mål egna den upmärksamhel söm den tjensteman, hvilken har till åliggande endast utarbetandet af desamma, och alltså utgöra hans lefuadsbestvr. Det är icke möjligt, att dessa mål äfven 0111 StatsRådet söker att nedlägga all möda på dem, kunna blifva lika väl afgjorde i StatsRådet, som af en särskild myndighet eller en regerings-rält. Det är gifvet att afgörande!, af dessa mål, som äro så öfverhopande till en stor del hvilar nu på Depart:s-Chefen eller föredraganden hvaraf äfven följer. att när Deparl:s-Chefen ombytes, kontinuiteten mellan dessa måls afgörande brytes; att den praxis, som borde bildas i och för författningars förstånd ech tillämpning i afseende på dessa mål icke kan lätta rot, när just denna praxis afbrytes vid hvarje Deparl:s-Chefs ombyte. Detär således af högsta vigt, att målen af 632 Den 28 Februari f. m. en annan myndighet afgöres. Om man under sådane förhållanden får anse för gifvet, att hvad som nu förefinnes icke är det bästa, och hvilket äfven detta förslags motståndare tvekas erkänna, återstår att tillse, huru reformen på lämpligaste sätt skall kunna genomföras. 1 detta afseende har man framkastat att i st. f. alt inrätta ett nytt embetsverk der consultativa StatsRådens antal skulle ökas, och att desse jemte Departrs-Gheferne skulle afgöra besvärsmålen. Emot antaglighet af detta förslag springer likväl genast i ögonen, att Konungens dyrbara tid på detta sätt föga eller intet besparas. Om man å ena sidan säger, att Konungen personligen icke så mycket sysselsätter Sig med dessa mål, kan ä den andra den framkastade meningen icke väl stå tillsammans med den boga ställning Konungen innehar; ty det är klart, att om lian skall utlåna Sitt namn under beslut i mål, hvari Han eger afgöranderätt ehuru Han i beslutet icke deltagit, Hans ställning skall blifva högst besynnerlig.
Också i Iduns minnesduk glimmar en skådespelerska k. Dramatiska teatern. och, annan oförgänglig guldtråd, också där hafva Endast ett par dagar senare ingår underrätsvarta trådar blifvit inslagna. • Om den påtagliga telse om, att den särskildt för sin vackra röst värnyttans händer skulle trycka samman våraldunsminderade skådespelerskan fru Selma Grunder, f. Jonsnens stoff, då skulle den skimmerlättaväfnaden förson, hastigt aflidit. Fru Grunder, som var född vandlas till en handfull sköra trådar allenast. Tydetta 1858 i Sköfdetrakten och endast några få år varit stoff är icke väfdt af handlingar eller händelser, förenad i äktenskap med skådespelaren Mauritz ett pris af 25 kronor k U r notisboken » Teater och. musik. BellmansförestäJningen å K. Operan. Till högtidlighållande af den oförgätlige skaldens minne på hundraårsdagen af hans död gaf i måndags — den 11 dennes — k. operan en festföreställning med särskildt lämpadt program inför en lysande och fullsatt salong. I den kungliga logen syntes prins Carl och ett stort antal af hofvets damer och kavaljerer. Efter ett potpourri af Bellmansmelodier som uvertyr följde folkskådespelet » Ett svenskt minne » i 3 akter med epilog af den nu åldriga förra skådespelerskan och dramatiska författarinnan fru Louise Stjernström. Stycket i det skick det i måndags uppfördes är en omarbetning af den redan för ett trettiotal år sedan gifna Bellmaniaden » Johan Fredman » och väckte en varm och liflig stämning hos den festberedda publiken genom den rikedom af gustavianska figurer och typer, som föres fram i de växlande scenerna, den stilenliga uppsättningen och de många af professor Hallström skickligt inpassade Bellmansmelodierna. Något högre literärt värde äger stycket visserligen ej. Främst knöt sig naturligtvis intresset kring Bellman-Fredmans representant — ty de två äro här förkroppsligade i en person — och vi erkänna med nöje att hr Johanson skildes från denna uppgift med stor heder. De inlagda sångerna föredrogos med känsla och smak, och i spelet betonades verksamt den vemodiga blandningen af smärta och lifslust hos den sjuke sångaren.
Skulle man åter, emot hvad jag förmodar, ej finna någon stridighet emellan stadganderne om Revisionsberättelsernes försegling och deras tryckning, utan att hvad hitintills sedan sista Riksdag i detta afseende ägt rum bör fortfara, så kan man icke utan en bestämd obillighet, och utan att vilja missleda allmänna omdömet, undgå att jemväl föreskrifva tryckning af deras förklaringar, mot hvilka anmärkningar blifvit riktade, Dst har blifvit yttradt, att vid detta tillfälle striden endast skall vara emellan Konungens Embetsman och Nationens Ombud, men icke emellan Representationen och Styrande makten. Jag har svårt att finna, hvaruti denna åtskillnad egenteligen skall bestå. Rättigheten att göra anmärkningar blifver i aila fall öppen både för Rik. sens Ständers Revisorer, och för hvarje enskild Representant vid Riksdagarne. Dessa anmärkningar kuitna likväl icke framställas eller pröfvas Den 29 October f, m. 493 1 annan ordning, än den Grundlagen föreslcrifVer. Sådant skulle dock inträffa, om på sått tillstyrkt blifvit, Revisionsberättelserne trycktes; och ehuru detta kan vara temligen likgiltigt för Embetsmännen sjelfve, är det icke så för Folket, sorn möjligen genom dylika anmärkningar kunde fatta misstroende till sin Styrelse, och först efteråt komma i erfarenhet deraf, att omdömet blifVit missledt. £>et har ytterligare blifvit sagdf, att granskningen till zifFran ej tjenar till något. Om med denna granskning endast förstås en enkel addition för att se efter, huruvida hopsummeringen är rig« tig, och man ej tillika genomgår anordningarne, då är det ganska sannt, att hela Revisionsåtgärden är högst öfverflödig. Men om deremot ReVisorerne sätta sig hed, att granska förvaltningen, utan att tillse, huruvida utbetalningarne skedt i öfverensstämmelse med anordningarne, så skulle jag tro, att granskningen af förvaltningsitgärderne vore lika ofullständig. Man har anfort till stöd för den mening, att Revisionen borde sträcka sig intill dagen för Revisorernes sammanträde. Allmänna MagazinsInrättningeu, hvars ställning i annat fall förmo, das ej hafva varit känd.
Med en lätt diligens skulle man nemi. kunna skjutsa 6 personer med 2 hästar, då man nu deremot för hvarje resande måste använda en häst och en karl. Hvilken kostnad i dagsverken föranleder icke detta, och hvartill tjenar väl denna kostnad? Den 28 Ma ri f. ra. 355 Åf den vid 1856 års Utsk:s-Betänk. gjorda redogörelse för skjutsnings-skyldighetens uppkomst och fortgång framgår, att afsigten med reglerandet deraf varit, icke att härigenom pålägga jordbrukaren någon ny börda eller skatt, utan att bereda utväg till de resandes förskaffande på det enda sätt, som den tiden ansågs möjligt eller genom jordbrukarens försorg, med för denne sednare deremot tillförsäkrad rätt att derför tillgodonjuta den ersättning, som är med billigheten öfverensstämmande. Myntets fallande, menniskans och hästens dagsverksvärdens höjning, det tidsenligare jordbruket, den ökade trafiken och framförallt de mera utvecklade begreppen om samhälls-medlemmarnes oförytterliga menniskorättigheter föranleda till att känna skjutsningsskyldighetens tyngande börda allt svårare och svårare och slutligen till klagomål deröfver. Utsk:t vid 1860 års riksdag föreslår, med ändring så väl af K. M:s som komilérades förslag, att skjutsen skall från jordbruket skiljas och af staten öfvertagas; det föreslår ock förhöjning i legan och visar att i Norige kostar skjutsen för en häst en Svensk mil, med entreprenad, 1 rdr 90 öre, och, utan sådan, 1 rdr 62 öre på landet. I Danmark, Hariower, Frankrike samt än mer i Preussen uppgår skjutslegan till högre belopp; i England sade Hr Montgomery nyss att en häst med extra skjuts kostar 9 rdr pr Svensk mil. Jemför man nu den ersättning af 50, 80 å 100 öre pr mil, som betalas för skjutsen hos oss, så må man ej undra på, om klagan af obillighet och orättvisa vid hvarje riksdag häröfver högeligen låter höra sig. Dock, som jag i början af mitt anförande yttrade, det är icke den ekonomiska förlusten, som vid denna frågas bedömande bör vara den mest afgörande.
Betänkanden. - n förbrukaren till last; men å andra sidan bardet ådragit sig Utskottets uppmärksamhet, att en sådan afgift antingen helt och hållet skonar eller åtminstone i mindre betydlig man bör betunga den fattigare delen af Nationen , under det den drabbar personer, hvilka måste äga en tillräcklig förmåga att utgöra en billig afgift, då de äga nog att förskaffa sig njutning öfver medelmåttans och tarflighetens gränsor; och om än åtskilliga utvägar kunde uppfinnas till underslef, eller också bruket af sådane artiklar möjligen kunde inskränkas eller i vissa delar upphöra, så skulle likväl en sådan pålaga, lämpad till en vidsträcktare omfattning, sannolikt ej blifva så obetydlig eller till controllen så osäker, att den alldeles bör åsidosättas, aldraminst, då Nationens allmänna röst den påkallar, och då en sådan utväg , om ej tillräcklig till öfverflödets hämmande , likväl möjligen kunde verka till dess inskränkande och, med den inhämska näringsflitens uppmuntran , åt Rikets handel med främmande länder gifva en fördelaktigare rigtnirjg. Af dessa sarnmanlagde skäl anser RevillningsUtskottet sig äga anledning att till Rikets Höglöfl. Ständers otnpröfvande vördsam» ligen öfverlemna frågan om införandet af en efter vissa förhållanden lämpad öfverflöds-afgift, den Utskottet anser sig böra tillstyrka. Men i händelse BevillningsUtskottet icke skulle vid framdeles blifvande fördelning af sjelfva Bevillnings beloppet se sig kunna med säkerhet påräkna den erforderliga summan efter ofvananförde Bevillningsgrunder och en billig 12 BevillningsUtsk.
Detta märkliga förhållande i afseende å en af kredit lagstiftningens aldra vigtigaste delar kan icke tillfredsställande förklaras allenast af den hastigare vexling, som kreditlagar, jemförelsevis med andra, i allmänhet äro underkastade. Felet mäste sökas deri, att man icke byggt konkurs-lagstiftningen på rikliga grunder, — att man förbisett affars-verksamhetens behof och förgätit alt konkurs-lagstiftningen bör hänföras till den speciela privat-rätt, som utgöres af handels-rälten, — att man sökt en historisk kontinuitet der, hvarest ingen stått att finna, och all man trott sjelfständigheten fordra, att fortfarande hålla kredit-lagstiftningen byggd på en inhemsk grund, som dock för längesedan sjunkit undan och hvarifrån vårt affärslif ingalunda uppspirat. Handeln är nemligen till sin natur kosmopolit: den har varit det i alla lider; och öfverallt, der den icke fört ett tynande lif, har denna dess natur trädl i dagen. En handel med nationell lynne kan således icke tänkas. Men deraf blir ock en följd, alt äfven handels-r'alten är till sin natur kosmopolit och alt den hos alla handlande nationer bör hvila på enahanda principer. Detta insågs redan i de äldsta lider. Man spårar det redan under det Rom höll verldshandelns trådar i sin hand och än mer sedan dessa upptagits af medeltidens Italienska städer. De hos dem utbildade handels-usancer spridde sig till alla handlande nationer och följdes såsom lag, äfven der de icke voro a( lagstiftaren uttryckligen bekräftade, hvilket dock ej sällan inträffade. Äfven den mäktiga Hansan måste böja sig för dessa bruk. Bill. till B. St. Så blefvo de bekanta i Sverige, och att de äfven här inom handelsverlden länge följdes, visar sig nogsamt af flere i enlighet dermed vidtagna stadganden.
Behofvet af denna tillökning är så fullständigt motiveradt uti det Kongl, propositionen åtföljande protokoll, att jag endast tror mig behöfva åberopa detta såsom grund för min reservation emot Utskottets beslut. Af enahanda skäl mäste jag reservera mig deremot, att endast lill en machinist-ofticer löneanslag blifvit föreslaget”. Vid 10 punkten: af Herr von Troil: ”Stats-utskoltet har föreslagit, ej blott att 2:ne nya anslag, det ena stort 10,000 r:dr till förbättring i lotspersonalens iönevilkor, det andra till obestämdt belopp, för prickning i Götha kanal angränsande insjöar, skulle af handelsoch sjöfartsfonden bestridas, utan äfven alt de bidrag af tillsammans 15,611 r:dr 32 sk., hvilka nu af statsverkets medel ingå till lotserioch fyrings-staterna, skulle upphöra och ersättas af ett motsvarande tillskott från samma fond. Utgående från den grundsats, att nya anslag, som i och för handelns befrämjande äro af nöden, böra af denna, genom handeln tillkomna, fond bestridas, har jag deltagit i det förra af dessa beslut, men anser deremot ser - 14 Stats-Utskottets Utlåtande, Av o 74. deles betänkligt att äfven anlita handelsoch sjöfartsfonden för ersättande af hittills anslagne statsmedel. Jag tror nemligen, att i en tidpunkt, då handel och skeppsrörelse äro i bestämdt tilltagande, bör man akta sig att minska de tillgångar, som kunna vara beräknade till företag, afsedde att underlätta denna rörelse. Utskottet har grundat sitt förslag på kännedomen derom, att åtskilliga från denna fond utgående ärliga utgifter å tillsammans 45,000 r.dr numera upphört, men tillika medgifvit, att, då Konvoj-kommissariatets stat ännu icke vore af Kongl. Maj:t fastställd, Utskottet icke varit i tillfälle att erfara beloppet af de utgifter, som för året drabbat nämnde fond.
Den talrika boksamlingens eftersyn och vård, nödiga katalogers hållande, uppmärksamheten på litteraturens fortgång i alla vetenskapsgrenar, till bibliothekets behöriga vidmakthållande och förökande, samt beredvillighet emot alla besökande bokvänner, upptaga så hans tid och arbetsförmåga, att han icke kan genom undervisning eller annan sysselsättning öka sina inkomster. Biskopen anser således en förökning i denna tjensteman inkomster behöflig och föreslår, att den må bestämmas till 266 R:d'r 32 sk. Eko, hvilken summa han förmodar, att Rikets Ständer med o °7 nöje skola bevilja, då derigenom en af rikets vackraste och utvaldaste boksamlingar tryggas för dess framtida vård och förkofran. Likaså har biskopen i Westerås stift begärt, att ett årligt arfvode af i5o R:dr b:ko måtte beviljas för bibliothekarien vid Westerås gymnasiibibliothek, hvilket nu uppgår till mera än 12,000 volymer. Dennes hela inkomst utgör nu 6 R:dr b:ko, eller räntan af ett för ändamålet doneradt kapital; och likväl skall han öfver detta icke obetydliga bibliothek med alla dess tillhörigheter hålla fullständigt inventarium, föra tre särskilda kataloger, vissa dagar hålla bibliotheket öppet för beseende och begagnande, med ansvar besörja utlåningen af böcker, uppgifva förslag på böcker , som skola köpas eller kunna säljas, samt föra bibliothekets räkenskaper, hvilket allt fordrar mycken tid och medförer mycket ansvar. På de sålunda anförda skäl, får jag i underdånighet föreslå, det Eders Kongl. Majit måtte af Rikets Ständer äska dessa anslag för bibliothekarierne i Linköping och Westerås.- Kongl. Majit behagade, uppå Statsrådets öfrige ledamöters tillstyrkan, i nåder härtill lemna bifall. 18:0
– Inte har hon hem och inte har hon gård – sade Hede. – Hon är hemma i min säck. Pigan sade, att det var ett rart hem och frågade efter hennes föräldrar. – Inte har hon far och inte har hon mor – sade Hede. – Hon är så fin som ett blomster, hon har vuxit upp i en trädgård. Så mycket talade han med tämlig klarhet, men så försökte han beskrifva hur fager hans fästmö var och då ville det ej mer reda sig för honom. Han talade en mängd ord, men de voro besynnerligt blandade om hvarandra. Man kunde ej följa hans tankegång, men honom själf gjorde detta talande stort nöje. Han satt och sken och log. Ingrid skyndade bort. Hon stod ej ut. Hon kunde ingenting göra för honom. Hon var rädd för honom. Han var henne vedervärdig. Hon var ej längre än i trappan, förr än hon kände samvetskval på nytt. Här hade hon njutit så mycket godt, men hon ville ingenting ge igen. För att få makt med motviljan sökte hon i tanken förvandla Hede till en herreman. Hur såg han ut förr i fina kläder, med bakåtstruket hår? Hon blundade ett ögonblick och tänkte efter. Nej, det var omöjligt! Hon kunde ej se honom, som någon annan än den han var. I samma ögonblick hade hon konturerna af ett älskadt ansikte nära sig. Det sväfvade fram på vänster sida, underbart tydligt. Denna gång log ej ansiktet. Läpparna skälfde i smärta, och ett förfärligt lidande var inristadt i skarpa linier vid munvinklarna. Ingrid stod stilla midt i trappan och såg på det. Det var där, fladdrande och lätt, ej mer till att fatta och gripa än en solfläck, som faller från ett slipadt glas i en ljuskrona, men lika synbart, lika verkligt. Hon tänkte på den inbillningssyn hon nyss haft, men detta var intet sådant. Detta var verklighet. Då hon sett på ansiktet en stund, började det röra läpparna, det talade, men hon hörde ej ett ljud. Då försökte hon se hvad det sade, försökte läsa orden från läpparna, som döfva göra, och det lyckades henne. – Låt mig ej gå – sade läpparna. – Låt mig ej gå! Och den ångest, hvarmed detta sades!
Mörner funnit i protrne, först efter mångfalldiga skrifvelser och kommunikationer dels med orterne och dels med Vägoch Valtenbyggnads-styrelsen, och högst sällan har inträffat, att arbetena varit i det skick, att Fullmäktige kunnat medlen utbetala dä de blifvit requirerade, hvilket alltid föranledt uppehåll. Jag lemnar derhän, huruvida icke en eller annan gäng t. o. m. osäkerhet hos Fullmäktige har i detta afseende egt rum. Föredrogs ånyo SlatsUlsk:s d. 18 och 21 dennes på bordet lagda utlåt. N:o 164, i anledn. dels af K. M:s nåd. propos., ang:de låne-underslöd för anläggning af jernväg emellan städerne Orebro och Nora, dels af väckt motion i samma ämne. Gr. Lagerbjelke, Gustaf: Då R. St. vid 1840 års riksdag första gången anvisade medel af Riksg:s-kont:s tillgångar till befrämjande af kommunikationer och dylika arbeten i allmänhet, föreskrefvo R. St. ibland annat det vilkor, att medlen skulle utbetalas i mån af arbetets fortgång, hvarigenom Fullmäktige i Riksg:s-kont. blefvo nödsakade alt för bedömandet, huruvida medlen kunde utbetalas eller icke, nära nog öfverbevaka arbetenas fortgång, något, som icke var lämpligt för kont:s verksamhet och dessutom var förenadt med många svårigheter. Detta insågo R. St. vid sista riksdagen, till följd hvaraf detta stadgande borttogs och i stället föreskrefs, att medlen skulle utbetalas på vissa bestämda terminer. Nu har emedlertid Utsk. i mom. f föreslagit samma stadgande, hvilket R. St. vid sista riksdagen uteslöt. Detta är en återgång till ett förut försökt, men otjenligt befunnet stadgande, hvarföre jag afstyrker detsammas antagande. Om R. o. Ad. i öfrigt bifaller Utsk:s förslag, torde R. o. Ad. derföre böra bifalla mom. /, med följande förändrade lydelse; hvar efter lånet får lyftas på engång eller vid dessa på förhand bestämda terminer, samt anslagssumman utbetalas på sätt, K. M. i mån af arbetets fortgång bestämmer.
1546 stadgades, att allt onyttigt folk, i alla rikets städer, skulle årligen utmönstras och utjagas på landet. Andtligen, säger en af våra skriftställare i ämnet, började billigare grundsatser att göra sig gällande, så att 1727 och 1756 erhöll hvarje socken rättighet, att hafva en trädgårdsmästare och en murare, samt en glasmästare, som dock Den 26 November f. m. 161 dock blott fick laga gamla fenster. Först 1766 fick nya fenster göras på landet. På 200 år utfärdades 45 olika allmänna förordningar emot landsköp, oberäknadt den mängd af småstädernas polisförordningar, hvarigenom landtfolket trakasserades vid all köpenskap i stad. Sannerligen, Mine Hrr! det är något att undra öfver, att man från den tidens riksdagar oupphörligen mötes af allmogens klagomål eller s. k. besvär. Nu må man väl fråga sig, om städerna icke varit nog omhuldade, men derifrån följer ock den frågan, hvartill har denna politik tjenat och har den ledt till önskadt mål? Håfven J, Mine Hrr! kännedom om huru en veritabel Svensk småstad ser ut och om handtverkeriernas tillstånd der? Jag tviflar på, att mången af eder skulle vilja låta förfärdiga sina kläder i någon af dem, att det är möjligt att derstädes få en vacker möbel eller en vacker vagn förfärdigad, ja kanske knappt att kunna der få sin haka rakad, så att den lifligaste rörelsen kanske just är krogrörelsen. Den föregående talaren har behagat prisa användandet af briinvinsmedlen; deremot tillåter jag mig alt anmärka, att det är allmänt kändt och låter sig lätt bevisa, att största delen af de anslag, som kommit städerna tillgodo, blifvit på ett, minst sagdt, besynnerligt sätt använda, likasom att proportion vid fö delningen emellan stad och land är oriktig. Jag skall taga exempel från det län, jag sjelf tillhör. Bränvinsmedlen för Sala stad hafva under 6 år utgjort 17,772: 42. Användningen: Flyttning al komministers-loge 300: Westerås stad, under 6 år inkomst 63,380: 56.