Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Af dessa motioner hafva nu Utsk:n, och reservanten hufvudsakligen, tagit sig anledn. all tala om en förklaring af 26 Gap. 2 § B.B. l)et är icke med ordning och laglig behandling af ärenderna öfverensstämmande, ali pä det sättet förfara. Ulsk:n hafva äfven gjort sig skyldiga lill eli misstag, då de för det resultat, hvartill de kommit, inlagt sådana skäl, som skulle antyda, alt Utskm varit behöriga att ingå i förslag till förklaring öfver det ifrågavar-.de lagrummet. De hafva ej dertill varit behörige, på sålt jag redan anmärkt; och jag utgår från denna grundsats, då jag härmed tillstyrker att del resultat, hvartill litslen i sitt betänk. kommit, mätte af R. o. Ad. varda bifallet. Innan jag likväl afslår från ordet, vill jag i korthet bemöta Gr. Sparres anförande, hvilket åsyftar att hos R. o. Ad. vinna sympatier för den reservation, som Gr:n bifogat betänk. Gr:n har ansett del vara alldeles nödvändigt alt göra en närmare förklaring öfver hvad 26 Cap. B.B. stadgar: ali det skulle vara på tiden att slita tvister, sorn i 2:ne århundraden varit af det befintliga stadgandet en följd, och att bereda sämja och fridsamhet inora församlingarne. Jag kan ej instämma i denna Hr Gr:ns mening, ty hafva tvisterne varat i 200 är utan att stadgandet derunder vunnit nöjaktig tolkning, så synes det ligga utom möjligheten för vanligt menniskoförstånd att kunna utfinna en lag, hvarigenom dessa tvister skulle för framtiden förekommas; och minst tilltror jag nutidens lagstiftare en så outgrundlig vishet, att icke fordna tidens lagstiftare äro roed dem jemförlige. De, som stiftade 1734 års lag, kände nog hvad som förut varit stadgadt, och de gjorde tvifvelsutan behörigt afseende derå, när de derefter uppställde ordalydelsen af den lag, som sedermera af R. St. antoges; och då synes mig klandret af denna lag vara temmeligen förhastadt.
De hafva således att välja pä att sitta qvar och låta sig nöja, eller att gå till döden. Inom den dass, der förmågan är sä ringa att bedomina saker efter deras verkliga värde, må man icke förundra sig om dessa fångar föredraga alt hellre sitta stilla än alt underkasta sig lifvets förlust. Jemförelse!! duger således icke. Hr von Hartmansdorff har vidare talat om döds straffets afskaflände och satt det i sammanhang med den hemställan, huru det skulle gå till, om man icke ägde rätt att utgjuta andras blod. Då här icke är fråga om att helt och hållet afskaffa dödsstraffen, så synes mig, alt nyttja hans eget ord, den snara, som är utkastad, saklöst kunnat hållas inne. Hr Tersmeden, Nils, en af mig aktad och värderad vän, har haft ett yttrande, som tillvunnit sig många bifall. Det vann äfven mitt, såsom vittnande om hans varma hjerta och om en lycklig framställningsförmåga; men jag kan del oaktadt icke annat än beklaga att det ägde så ringa tillämplighet i praktiskt hänseende. Han sade bland annat, att det ick^ är 252 Den 28 April. straffet, som vanärar, utan brottet. Jag hemställer lill eder, mine H:rr, hvilket brott är uti moraliskt afseende det värsta, att taga ifrån mig bröd för några riksdaler, eller att söka skada min ära. Emedlertid dummes den, sorn stulit litel bröd för att stilla sin hunger, till ett straff, hvarigenom han sättes i verkligheten utom samhället, under det att försöket att fråntaga mig äran umgälles ganska lindrigt. Hr Tersmeden yttrar vidare, att när man vill lagstifta, så skall man icke sä mycket tänka på brottslingen, som mera pä samhället. Jag godkänner fullkomligt denna tankegång; men man bedrar sig ofta, och det händer icke sällan, att, då man sett en dom öfver en allmänt erkänd brottsling, utfalla friande eller lindrigt; man säger: det tyckes som om domaren hade satt sig i ljufvens ställe.
Lagerbjelke, i anledn. af hans erinran, att, ehuru i författningen icke uttryckligen funnes intaget att Taxerings-Komiténs beslut finge öfverklagas, borde likväl sådant förstås af sig sjelf. Jag ber likväl att dervid få anmärka, att då icke någon hänvisning finnes till den serskilda författning, hvaruti ordningen för öfverklagande af Taxer:s-Komités beslut är bestämd, så kan icke lagskiparen så tolka denna §, att Taxer:sKommitéens beslut, hvilket här är stadgadt peremtoiiskt, i orden åtminstone, skulle kunna öfverklagas. Säkerheten fordrar då, att i denna § tydligen uttryckes, att samma rättighet alt i besvärsväg söka ändring i Taxerings-Kommitéens beslut, som i Bevilln.-Förordmn är stadgad, förefinnes äfven i detta fall. Följaktligen kan icke ur den nu föreslagna §:n en sådan slutsats dragas, som den Gr. Lagerbjelke förmenat, och detta så mycket mindre, som det på 2:ne föreg:de ställen i denna författning är uttryckligen stadgadt, att besvär emot Taxer:s-Kommitéens beslut skola, uti de fall som der afhandlas, få anföras. Gr. Mörners vederläggning emot denna min anmärkn. går derpå ut, att den 12te§:n skulle tydligen visa, att det jemväl vore ändamålslöst att för gästgifvare stadga rättighet att öfverklaga Taxerings-Kommittéens åtgärder. Till grund för denna sin åsigt har han åberopat ett stadgande i en §, som jag icke har kunnat uptäcka, nemi. det att gästgifvare, äfven om han emot TaxeringsKommitéens beslut anfört besvär, skulle ovilkorligen vara pligtig att erlägga den honom pålagda afgiften, så vida han icke inom en månad afsagt sig sin innehafvande utskänknings-rättighet. Det står dock icke så uti 12:tö §:n, utan det står, att han skall erlägga afgiften efter det af Taxerings-Koramitéen bestämda kannetal, så länge det icke blifvit ändradt genom beslut, som vun - Den 9 Augusti f. m. 135 nit l;tga kraft.
Förmodligen skola icke heller dessa klingande ord och ljudan - 4a Besv. och Ekon.. Utsk. Betänkandan. elei fraser upphöra, förr än en obehindrad Husbehofsbränning och derom gällande oförändrade Författningar fått fortfara något tio tal af år — en period hvars hälft den ännu aldrig fått upplefva — i händelse Svenska nationella Lagstiftnings åhågan lemnar den så lång lifstid. Då, men ej förr, skola sanna Resultater framstå, grundade, icke på föregående förnuftsslut, framtvingade utur främmande Folkslags historia, utan på verkliga facta, b emta de fran Landets individuella erfarenhet om förmonligaste användandet af egna Naturalster. — När största delen af Herrar Anmärkare rigtat sina åsigter åt denna sakens generella sida, synas tvänne omständigheter hafva undfallit dem. Den ena, att härom nu alldeles icke är frågan, utan helt enkelt, om Bränvinsbränningen, sådan den nu är, bör, för närvarande tid, periodiskt inställas; den andra, att allsintet är vunnit dermed, om man ock förmådde, som lätteligen kan medgifvas, bevisa, att Sverige var lyckligare den tid, det icke ägde BränvineL Hela Nationer hafva sina åldrar i likhet med enskilta menniskor; mea lika litet, som hvarje sådan klok menniska, ehuru den kände sig lyckligare som barn, följer enahanda grunder för sitt handlingssätt, som fullväxt, eller känner sig föras af samma motiver och tvångsmedel; lika litet torde den djuptänkte Lagstiftaren, till beredande af sin Nations sanna väl, fördjupa sig i aflägsna tider och dess sätt att vara, utan i dess ställe lemna sin Beiv. och Ekon. Utsh. Eetiinkanden. 41 odelade uppmärksamhet ät närvarande tiders skick och deraf uppstående fordringar. Hvad åter slutligen beträffar den å nyo uti de återremitterade Memorialer yrkade Revision af nu gällande Författningar om fria husbthofsbränningen, så har Utskottet redän tillförne begärt och erhållit tillstånd, att framdeles få uti ett sammanhang derom meddela sitt Betänkande.
Huruvida det dä var rätt att rent af borttaga densamma utan att substituera något annat i stället, och om det ej varit klokast och ändamålsenligast att gifva åt författningen en mera tidsenlig utveckling, både uti inreoch yttre afseende, det lemnar jag derhän och erkänner mig icke vara kompetent domare deröfver; men då man så radikalt borttagit den gamla författningen, men det oaktadt åberopar den som skäl, hvarföre, enl. den nya handtverksordn. mäslareprofs Biläggande icke blifvit fastställdt, det kan jag ej förstå. Jag hade trott, att den nya lagstiftningen borde hafva generelt, från allmänna grunder stadfästat de ordningar och vilkor, hvarunder handtverk och borgerlig näring finge bedrifvas, hvarföre ock, då den gamla författningen helt och hållet afskaffades, det för mig är oförklarligt huru densamma nu kan åberopas som skäl för bibehållande af vissa nyanser af henne sjelf. De der korporationerne handtverk och borgerliga yrken, isynnerhet i fråga om handtverk, äro i och för sig sjelf och i följd af sakens natur, aldeles nödvändige och upkomma af sig sjelfve. Vi se för våra ögon exemplet derpå i närvar:de tid, och det hade, i min tanka, under sådane symtomer, som hos arbetsklassen i andra länder börjat visa sig, varit väl, om Regering och Ständer tagit initiativet i den nya riktningen. Hos oss är korporations-andan, förmågan att associera sig, äfven hos arbetsklassen och allmogen, förmodligen större än i något annat Iand. Att med lugn och sansning sammanträda och lagstifta, hvarje Stånd för sig, efter äkta, gammal, Germanisk sed, det ligger kanske mera i Svenskens och måhänba äfven Engelsmannens natur, än i de fleste andre Europeiska folkslags. 122 U e n 18 Juni e. ni. ■Deraf ensamt är det förklarligt att saken hur tilldragit sig lugnt och stilla, under det den i andra länder medfört helt andra följder.
Herr Friherre Cederström har visserli' 45S Den 19 April, gen rätt deri, att ProtocolisUtdraget måste öf. verenssfämma med beslutet; trnn frågan nu är just derom, hurudant beslutet verkligen varit. Då man torde böra antaga, att en gjord och besvarad proposition är derigenom att anse såsom justerad; och »ian påminner sig, att Hans Excellences Herr Grefvens och LandtMarskalkens proposition var af följande ordalydelse: Bi ‘aller Höglofl. Ridderskapet och Adeln det af Herr Presidenten Grefve Marner och Hans Excel ience Herr Grefve Ruuth före* slagna Utskott, samt vidare, att denna proposition blifvit med allmänt Ja besvarad; sä sy. nes tnig också vara tydligt, att det är i dessa Herrars Memorial, sorn naturen och bestämn elsen af det beslutade Utskottet skall sökas. Var det af dessa Herrar uppgifna föremål äfven financielt, så måste väl också Utskottet icke nu mera kunna inskränkas till blott ceconomiskt, eller till blott frågan om öfveiflödet; ty aldrig har det kunnat vara hvarken HofCanzleren Friherre af Wetterstedt* eller StatsRådet Friherre Lagerbjelker afsigt, att i deras efteråt afgifna yttranden gifva åt Ståndets beslut en annan rigtning, än beslutet äg1- de, eller deri verka någon inskränkning; och den proposition, som derpå följde, lärer således icke heller kunna antagas i sådant förstånd. Skulle härom vara tvänne meningar, så öfverlemnar jag, huruvida aigörandet deraf bör följa på en partiel justering af Protocollet, och om ej dermed bör uppskjutas in ill Protocollet i hela sin fullständighet kan justeras. Den 19 April. 459 Friherre Lagerbjelke, Gustaf: Vid frågan o:n det nya Utskottets bestämmelse och 0111- fattningskrets, anhåller jag om benäget tillstånd, först att åberopa hvad jag förlidne Måndag i detta afseende hade den äran anföra, och dernäst att få tillfoga några anmärkningar.
Hvad kunde han hjälpa, att tankarne emellanåt gingo till den unga flicka, som nu för honom var ohjälpligt förlorad ...? Upp åt sierrans klippvägg norr om Cuzco, där nattens slöja nu rifvits bort och morgonsolens strålar fått herraväldet, låg peruanernas stora, berömda fästning, upptill begränsad af tre jättelika vakttorn, hvars erggröna koppartäckning glänste i solskenet. Den väldiga fästningskomplexen hade, liksom fallet var med alla peruanernas byggnader, uppförts med största omsorg, och läget på en klippas krön gjorde den ointaglig för fiendehand. Den del af fästningen, som vette mot staden, utgjordes af en omkring tolfhundra fot lång och mycket tjock gråstensmur; åt andra sidan skyddades den af två halfrunda murar af samma längd som den förstnämda. Marken bakom dessa murar låg så högt, att de utgjorde ett ypperligt bröstvärn för trupperna, medan terrängen utikring var brant och otillgänglig. Alla gråstensmurarne voro uppförda i rustikstil och på de fria ytorna syntes grofhuggna stenar, som emellertid hade så finhuggna kanter, att fogarne mellan likfärgade block knappt kunde upptäckas; höjden utvändigt var intill tjugo fot. Det inre af fästningen upptogs af en mängd mindre gråstensbyggnader, som kringslöto aflångt fyrkantiga gårdar eller ock lågo midt emot hvarandra, så att en bred gång bildades mellan dem. Byggnaderna tjänstgjorde som förrådskammare för hären, hvarjämte de naturligtvis innehöllo bostäder för officerare och soldater. Det hela byggde upp sig amfiteatraliskt, så att högre liggande byggnader kunde i sin ordning göra tjänst som vallar och värn för hvad som fanns bakom dem. Öfver denna myrstack af byggnader höjde sig tornen tunga och imponerande, med gluggar och fönster i flera våningar. Där voro bostäder inredda. I ett af rummen stodo två män och blickade ut genom det stora fönstret, som skänkte härlig utsikt öfver en vidsträckt näjd. Det var öfverste Tiracca och hans lärjunge Itos, den unge höfdingen för den senast kufvade stammen. Han hade ett dystert, resigneradt uttryck, där han stod och lutade hufvudet i handen, medan blicken var riktad uppåt, mot den molnfria himlen.
Bränvinsbrännare hafva allt mer och mer insett, att vid ångbränning kan med bränvinspanna i tredje klass, genom begagnande af något större ångpanna, på samma tid tillverkas lika mycket, som med bränvinspanna af samma rymd i den fjerde. Också bafva bränvinspannorna i tredje klassen, hvilka år 1842, första året den förordning egde tillämpning, hvarigenom nu gällande klassifikation infördes, utgjorde endast 48 stycken, då pannorna i fjerde klassen uppgingo lill 214, d. v. s. voro mer än fyra gånger så manga, som de i den tredje, sedermera efter hand så ökats i antal, att tredje klassens pannor är 1849, det sista år, för hvilket uppgifter i detta afseende nu finnas hos Statskontoret alt tillgå, utgjorde 424, då deremot pannorna i fjerde klassen hade nedgått till 63, d. v. s. utgjorde mindre än en sjettedel af dem uti den tredje, hvilka under tidrymden från år 1842 till 1849 nära niodubblats, så att ett alldeles omvändt förhållande emot tillförne då mera inträdtj utvisande kapitalräkningarne till Rikshufvudboken för åren 1842—1848 samt de frän länen till Statskontoret inkomna kronoräkenskaper för år 1849, för hvilket år kapitalräkningar ännu ej äro uppgjorda, följande successiva förändringar uti antalet af de olika klassernas bränvinsbränningsredskap. Den större vedåtgång, som eger rum vid begå gnande af tredje klassens redskap, än då fjerde klassens användes, har bränvinsbrännaren ansett vara mer Bevil/n.-, Lagsami Allvi. Besv.- och Ekon.-Utskottens Utlåtande, N:o 3. 11 än till fullo godtgjord genom den, i sädant fall, för vissa panneryrnder till mer än 100 och för andra till åtminstone 50 procent besparade pannervmdsafgiften. Landets skogar och statens inkomster hafva alltså på en gång fatt silla emellan.
Denna frihet skulle ock, om den medgåfves, antagligen komma att begagnas åtminstone i de trakter af landet, der en mängd bränneri er läge hopade inom ett mindre område, ty särskildt inrättade större distilleringsverk skulle troligen då uppstå, dit traktens bränvinstillverkare komine att föra sin vara, för att få den förädlad och på samma gåug, för en beqvämare transport, bringad till mindre rymd med större sprithalt, hvilket icke ansåges med fördel låta sig göra på Bih. till R. St. Bevilln.-, Lagsamt Allm. Besv.- och Bkon.-TJtsk. Betänkande N:o 1. nu, i gällande författning medgifvet sätt medelst vanlig redskap för bränvinstillverkning och har Kongl. Majit på dessa skäl föreslagit: att bränviusdistillering må äfven å landet såsom särskild näring, under alla tider af året och med redskap af hvad storlek och beskaffenhet som helst, få utöfvas, dock under tillsyn af kontrollör, hvars arfvode här, likasom i städerna, skulle bestämmas af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, men erläggas af distilleringsidkaren, och hvilken kontrollör dessutom skulle på stället erhålla fri bostad och kost, i likhet med hvad för brännerikontrollörer vore bestämdt. Då Utskottet funnit de anförda skälen öfvertygande samt någon olägenhet deraf, att distilleringsrättighet, under behörig kontroll, utsträckes äfven till landet, icke synes vara att befara, får Utskottet, som i förslagets 36 § intagit stadgandet om de särskilda förmåner, hvilka tillsyningsman vid distilleringsverk å landet bör tillgodonjuta, hemställa, att hvad Kongl. Majit i detta hänseende föreslagit, må af Rikets Ständer bifallas.
I hela hennes väsende och i alla hennes rörelser låg en häftighet, en ojemnhet, som förrådde ett upprödt sinne. Baronen ämnade aflägsna sig, men kunde ej. Hans hjerta blödde, då han såg hennes lidande, som bortviste hans deltagande och afslog hvarje tröst. Oviss, om han skulle tilltala henne, tog han dröjande några steg mot dörren. «Hvad ämnar ni, baron!» sade Arabella hastigt, då hon insåg hans afsigt. «Då jag känner er önskan Arabella! bör jag väl rätta mig derefter,» sade baronen sorgset. Ni har ofta förklarat ert missnöje öfver min närvaro, och ni har både som gäst och ännu mer ; med ett ord: ni har anspråk på att jag under ert vistande här förskonar er för hvarje föremål, som misshagar er. Gifve Gud! att det äfven stode i min makt, att bannlysa hvarje bekymmer, hvarje sorg som träffar er utom detta område. Jag skulle för ett sådant ändamål vilja gifva mycket af min jordiska sällhet till pris.» «Ni kan möjligtvis misstaga er mycket både i ena och andra fallet, baron! så till exempel gjorde ni mig ett nöje, om ni behagade dröja qvar dessa tvänne timmar, de sista, troligen, vi äro tillsammans.» «Hvad,» utropade baronen hastigt, «ni skall då icke mer komma tillbaka!» «Nej, min herre! det är slut med min våldgästning här, och jag vet verkligen icke hur jag skall kunna tacka er rätt för ert tålamod, er skonsamhet; särdeles som jag icke kan förklara för er orsaken till mitt besynnerliga förhållande. Huru jag än må synas i edra ögon, begär jag af er likväl, att aldrig söka utforska driffjedern till mitt handlingssätt; ty vet, att ni, genom hvarje sådan spaning, skulle kunna bereda mig de största obehagligheter, ja, namnlöst elände!» «Var utan fruktan,» sade baronen, «er hemlighet, äfven om jag egde ert fulla förtroende, hvilar säkert här.» «Tack, Sonnenstern – jag vet – jag är öfvertygad derom – men hvad var det,» afbröt hon sig sjelf plötsligt, i det hon sprang upp. «Hörde ni något baron?»
Riksdag fattade beslut om meddelande af kassakrediliv åt enskilda personer, dels ock, i anseende lill den inom hufvudstaden alltjemnt tilltagande uppbörden, som lill större delen till Banken ingår, hade understvrelsen, under erkännande att. det i allmänhet vore med flere svårigheter förenadt, att kunna med någorlunda tillförlitlighet bestämma, huruvida ett, såsom missräkningspenningar anslaget belopp må vara för ändamålet tillräckligt, trott sig, med hänsigt till mängden af de utbetalningar och inkasseringar, ofta slutande sig på skillingar och runstycken, som dagligen af kassörerne besörjes, och hvarvid den största möjliga skyndsamhet måste iakttagas, kunna uttala den öfvertygelse, att de för närvarande åt kassörerne anslagna missräknings-penningar, icke utgöra full ersättning för de missräkningar och förluster, som, oansedt ali använd uppmärksamhet, inträffa; hvadan ock understyrelsen tillstyrkte bifall å den gjorda ansökningen, uti hvilket tillstyrkande Banko-fullmäktige sig förenat. Efter öfvervägande af hvad sålunda förekommit, får Utskottet anföra att, sorn det lärer vara obestridligt att Bankens kassörer, oaktadt användande af alf möjlig uppmärksamhet och noggrannhet, icke kunna lindan förluster i följd af förefallande missräkningar vid de högst betydliga inoch utbetalningar, som af dem besörjas, samt understyrelsen, med den närmare kännedom om förhållandet, bemälde styrelse måste anses ega, för Utskottet uttalat den öfvertygelse, att de åt kassörerne för närvarande anslagna missräknings-penningar ej äro tillräckliga för betäckande af dylika förluster; så och då angeläget är, att innehafvare af uppbörds - 6 Banko-Utskottets Utlåtande, N:o 19.
— Fordömdt likväl, om jag skulle fört honom med mig ifrån Baiern för att se honom desertera här! — Man borde hafva bättre bevakat honom, tills han uppfylt sitt löfte. Om han nu får träffa Hawerfield, så är hans vittnesmål förloradt för mig. — Jag vet icke, hvad jag skall tänka derom; han tyckes imellertid vara mycket förbittrad på lorden sedan deras möte i Frankerskogen, och han har till och med låtit undfalla sig uttryck om att hämnas. Han är likväl så gåtfull och inkonseqvent, att ingen kan beräkna hans handlingar. Det syntes, som om han hade förhjelpt Hawerfield ifrån fransmännen i Plessen. Vi känna imellertid, att hans vittnesmål är af vigt, och han kan tvingas att afgifva detsamma. — Ja, om man kan finna honom. Men Hawerfield låter honom naturligtvis försvinna. — Låt oss imellertid först förvissa oss om, att han icke ännu är qvar deruppe. — Hör på mrs Johns, var så god och låna oss någonting, hvarmed man kan uppbryta dörren till vindsrummet, ty vi frukta att mr Stjernes reskamrat möjligen blifvit sjuk, eftersom han icke varit synlig och icke svarar, då man ropar honom. — Åh den behöfver icke brytas upp — sade värdinnan, som alltjemt stod qvar, lyssnande till de båda herrarnes ifriga samtal och fåfängt i sin innerliga nyfikenhet bemödande sig att begripa något deraf. Den kan öppnas, ty nyckeln till köket här nere går mycket väl an. — Så hemta den genast! — sade Astley, och inom ett ögonblick var Alf med ett par hopp uppför trappan. Värdinnan följde honom, och Astley promenerade under tiden nedslagen fram och åter på det lilla ojemna golfvet, hvars tiljor gingo upp och ned som tangenterna på ett klaver, och betraktade tankspridd, huru flugorna frossade på den prisade frukosten. Det syntes honom hårdt att hafva fattat hoppet om en fördel, hvars vigt var obegränsad, efter han ännu icke kände den fullkomligt, för att genast förlora densamma. Efter ett par minuter återkom Alf; man behöfde icke fråga, hans min förklarade genast utgången af hans undersökning.
Ett lika förhållande kunde inträffa med Skånska Privat-Banken, hvars grundfond i säkerhetshandlingar utgör 825,000 R:dr. Deremot synes det vara nyttigt, att, derest Filial-Banker på sådan skala uppstodo i Götheborg och i Malmö, den af Rikets Ständers Banks nuvarande lånkontor i dessa släder bedrifna utlåning på personlig säkerhet upphörde, och de derigenom till Riks-Banken återgående 3 millioner Riksdaler användes till ytterligare förlag för Filial-Banker, så vida denna form för lånrörelsen företrädesvis anloges. Föreskriften, att f:de!ar af Riks-Bankens till Filial-Bank lemnade förlag skola utgå i reda penningar och dessa ovilkorligen, vara till fullo uttagne inom ett år efter det Filial-Bank trädt i verksamhet, har ett menligt inflytande på sådan Bank, enär den 20 Kongl. Maj:ls Nåd. Skrifvelse. N:o 40. derigenom nödgas belasta sig med större kassabehållning, äm som tilläfventyrs kan till diskontering eller lån användas. Till förekommande häraf föreslås den förändring, alt endast J:dcl af det hvarje Filial-Bank i Riks-Banken beviljade förlag skall uttagas i reda penningar, och alt de återstående' f:delarne ställas på kreditiv, att genom assignalioner, utfärdade i stadgad form, begagnas i mån af behof; men att deremot 3 procent ränta i räkning påföres ifrån assignationernas utgifningsdcip;, och icke, såsom nu, ifrån den dag, då de i Riks-Banken infrias. Dessa assignationer kunna i sjelfva verket lill en del blifva i allmänna rörelsen löpande såsom bankosedlar, och något skäl synes icke vara för banden, att Riks-Banken skulle lemna Filial-Bankeéne, på längre eiler kortare tid, en rån te fri försträckning. Såsom vilkor för Riks-Bankens förlag åt Filial-Banker är väl stadgadt, att ett af Banko-Fullmägtige utsedt ombud skall deltaga i så väl pröfningen af de till grundfonden börande säkerheter, som den årliga revisionen af Filial-Bankens räkenskaper och förvaltning under det föregående året.