Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag erinrar mig, att vid en föreg:de riksdag, jag tror det var år 1829, den händelse inträffade, som Hr Landtm, supponerat, nemi. att 2:ne Stånd utan inbjudning successive ändrade sina beslut och antogo hvarandras; men jag vågar tro, att ehuru vi icke nu kunna antaga PresteSt» beslut, så är den utvägen öppen, att vi inbjuda PresteSt. att antaga vårt, jemte det vi fästa PresteSt:s uppmärksamhet på den ringa skilnad, som finnes emellan båda Ståndens beslut. Uppå derefter framställda propos:r godkände R. o. Ad. de föreslagna voter:s-propos:na samt beslöt att vänligen inbjuda PresteSt. att förena sig uti R. o. Adis i denna punkt omförmälda beslut. 52:dra Den 16 September e. m. 5a:dra punkten. Hr von Hartmansdorff: Egentligen hafva har två Stånd stannat emot två i fråga om afleverering tili Riksg.- cont. af Manufactur-discont-foudens netto-behällning; ty PresteSt. har blott sagt, att 14,000 r:dr skulle godtgöras Riksg.-cont. för den motsvarande summa, som på stat uppföres åt Teehnologiska institutet. Jag hemställer också till R. o. Ad., huruvida det är lämpligt att, så länge Ständerne icke hafva förändrat deras beslut om ändamålet med sjelfva fondens öfverlemnande, eller så länge de icke hafva återtagit den, bestämma genom en votei is-propos. i förstärkt StatsUtsk. ett annat sätt att begagna fondens afkastning, än det som afgjordes, då fonden första gången öfverlemnades. Jag skulle tro, att detta innebär en motsägelse, medförande en inskränkning i de till näringarnas understöd anslagna medel, hvilken jag desto mindre tror att Ständerne åsyftat, som frågan icke blifvit behandlad på sätt om näringsärenden stadgas. Mig synes alltså lämpligast vara att återremittera frågan till StalsUtsk., så att det må upplysa, om och när Ständerne i grundlagsenlig väg fattat några beslut, föranledande till rubbning i denna åt näringarna disponerade uppmuntran.
Ridderskapet och Adeln samt Valloft. Borgare-Ståndet ha-r vid Stats-Utskottets Betänkande af den 21 sistlidne didi, rörande lSoä. och 1&09 arens krigs-rakenskaps Revision, i hvad det angar den för Assessoren Grundén förslagna gratifikation af G66 R:d 32 sk., för det han galt Riksens Högloft. Ständers Deputerade vid beröra, de Revision tillhanda, blifvit erinradt-, att mera ovilkorlig!, än Utskottets Betänkande innehåller, borde bestämmas, att Grundén genast må åtnjuta nämnde Summa. Öch ehuru Riksens Högloft. Ständers Depa» terades Berättelse, sorn föranledt Utskottet, ali för för 'be malle Assessor tillstyrka beviljandet af om* jfötiTsäldte belönings uttryckligt innehåller, att med säkerhet förutsåges, det de medel, som inflyta i följd af Revisionen, öfverstiga kostnaden viddén samma, liar likväl Utskottet, i anledning af hvad jiu anmärkt blifvit, trott, att för säkerhetens skull och pä det Grundén genast mä komma i åtnjutande af gratificationen, det tillägg i detta afseende bör göras, att desse 6 66 R:d 32 sk. måga till honom genast urgifvas, antingen af -redan influtna anmärkningsniedel eller ock förskottsvis uppå hvad ingå kan. idvilket dock vördsammeligen. Jremställes Riksens Högloft Ständers bepröfvande. Stockholm den r Augusti 1815- j?å Höglofl, Ridd. och På Hög'v. Prest-Stån-' På Vällofl, Borgare-StånPå Hederv. Bonde-Ståns Uppläst hos samtliga Riks - Stånden den 1 Augusti. Riksens Hcglofl. Ständers Stats - Ut-* skotts Utlåtande i anledning af gjor-t da anmärkningar vid dess Betänkande - Adelns Ledamöters Vägnar, Carl Da Géer dets Ledamöters yngnar, C. v. Rosenstein. dets Ledamöters vägnar. Carl Fr.
Jag skall gå och bereda honom på din ankomst: men du får för all del ej säga honom, att det var du som störtat honom i det beklagansvärda tillstånd, i hvilket han för närvarande befinner sig. Uti få ord sökte Axel öfvertyga Emilia om sin ånger och anhöll om försoning, och i det han stod upp betäckte han sitt ansigte med näsduken. Sansa dig och var en man, sade jag till honom; medvetandet att du ej med öfverläggning gjort det onda, bör ju styrka dig. Ännu en gång tog han Emilias hand, tryckte den och försäkrade vid Gud, att han var lika oskyldig som olycklig, samt tillade med själsstyrka: hvad som än kan hända mig, vill jag söka bära det som en man egnar och anstår. Om jag på något sätt kan försona mitt ofrivilliga brott genom att erbjuda dig och din syster min broderliga vänskap, så är jag er för lif och död! Vill du alltid vara min syster, Emilia får jag kalla dig syster Emilia? "Ja min bror," sade hon, i det ett par silfvertårar dallrade öfver hennes ögons klara blå botten, och de omfamnade hvarandra hjertligen. Nu inträdde den efterskickade komministern, som ögonskenligen öfverraskades af Emilias och Axels omfamning. Uti komministerns blick skymtade för öfrigt ingen oro, ingenting som stack af mot hans alltid lugna väsen. Mig förestod att gifva honom upplysning om allt som hade tilldragit sig. Mycket förundrad afhörde han min berättelse, men ännu mera bestört blef han öfver den gamle kaptenens andra giftermål och båda sednare barn. Men huru skulle jag skildra uppträdet i trappan mellan far och son? När jag, så skonsamt som möjligt, omtalat äfven detta, blef komministern rörd ända till tårar. Han beklagade Axels hårda öde, vändande sig derefter till Emilia, sägande: det är säkert mamsell Kindblad? Ack min herre! ni är en Guds tjenare, vill ni icke vara god och gå in för att tala vid min far, han har säkert ganska mycket att säga er? Det är min pligt, mamsell; men tillåt mig först att föra en syster i era armar.
Utdrag dw 33 Oclabcr 1823. 181 Nio 58, om ändring eller förklaring af ig oell 19 §§• * Kongl. Förordningen, den i3 Julii 1818, om Inteckning i fast egendom,' fann Bonde-Ståndet, sorn förut bifallit sistnämnde Betänkande, för godt att lägga Utlåtandet N.o io3 till Handlingarne. S. D. Stats-Utskottets Utlåtanden, Nio 5256, så väl i anledning af Kongl. Majlis Nådiga Proposition till Rikets Ständer, angående någon jemkning i grunderna för Recognitionsskogarnes skattläggning, som i väckt fråga om påskyndande af ännu oskattlagda Recognitionsskogars skattläggning; och Nio 2Ö7, om skattmannarätt till alla å Recognitions skogar % i följd af 1811 års Förordning, utbrutne hemman oph lägenheter, återremitterades i ett sammanhang till Stats-Utskottets ytterligare handläggning. S. D. Ståndet beslöt, att, på grund af gjorda anmärkningar, återremittera Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 5275, om användande af den till Adelforss Guldverk lydande Egen-; dom med tillhörigheter. S. D. Biföllos Ståts-Utskottets Utlåtanden, Nio 5276, om förhöjning i Planpenningar till Öflandahults hemman för Ädelfors Guldgrufvorj och N:o 528i, angående verkställd revision af de redogörelser för uppburne Stats - 182 Prof. Utdrag den 25 Octofier lSagu medel, Kongl, Krigs-Collegium för år iga6 afgifvit. S. D. Vid slutlig profning af Stats-Utslottets Utlåtande, N:o 258, i anledning af erhållen återrerniss å Utskottets Betänkande, N:o 181, rörande Majoren von Steijerns underdåniga anhållan om everldelig Skatteman» na-rätt å a:ne under Starby Kungsgård lydande lägenheter, afslogs ej mindre detta Utlåtande, än ock Betänkandet N:o 181.
Sl. Brot. i834• 4 Sami. 1 Afd. iy:de Häftet. r i Stals^UtskottetsUtlåtande N o> ]\T:o 74, Ankomtill Éxpv-TTfsIt, den il\ A pri i' kl. 11 f. m. Utlåtande , i anledning af Kongl. Maj:t Nådiga Proposition till Stats-Utskottetj angående lån af allmänna medel till understöd vid fullbordandet af en brobyggnad vid Carlskrona.
Tills den lyckliga dag, då han på riktigt allvare finge ikläda sig en Uniform, skulle hans uppfostran ske hemma. Men under tiden blefve nödvändigt att utanpå hans djupare bildning stryka af den fernissa, som blott fås i hufvudstäder. Också började en resa på obestämd tid till Sveriges Kapital att på Högesta omtalas. Allt sedan Ringschölds flyttat till Högesta, hade de endast sällan och helt kort varit i Stockholm. Alfred hade alltid följt sina Föräldrar, men Gösta och Elin fått vara på Stånga. Äfven nu, då den stora resan kom att afhandlas, var Elins första tanka: ”Ack då få vi väl vara hos Onkels;” men henne blef sagdt att hon skulle ut i verlden att bildas. ”Och Gösta! och Gösta!”– tänkte Elin och ville qväfvas af den tankan. Och Gösta .. och Gösta .. tänkte Herr Wahl också, samt framkom, väl för tionde gången med försök att till arf och ego få taga honom. Hvad hade han i Stockholm att göra? Till stora verlden hörde han icke? Finslipas torde han alltså icke behöfva? Dessutom hade Naturen sjelf dragit försorg om att ädelslipa honom? Och till på köpet tänktes ju icke någonsin på Göstas framtid Wahl som alltid tänkte, och i följd deraf ibland inne hos sin hustru lät, ehuru annars ingen hatare af frälseståndet, ett och annat ord undfalla sig om ”aristokratisk tanklöshet,” om ”förnämt lekande med andras öde,” talade åter och allvarligt med Grefve Ringschöld. Fåfängt! Grefve Ringschöld förklarade högtidligt, och hans ögon tårades dervid, och han trodde sig säga det skönaste och sannaste i verlden, att så länge han lefde, skulle Gösta i allt (följaktligen äfven uppfostran) dela lika med Grefvens egen son – med den skillnaden blott, att när Alfred kom till Regementet, skulle Gösta stadna hos Grefven och blifva hans Handsekter Inför ingen domstol kunde Wahl göra några sina rättigheter på Gösta gällande. Han måste låta det blifva vid Grefvens förklaring. Med all makt började nu rustas till Högesta-familjens afresa från orten.
Vissa brister i Reglementet härför, göra likväl att denna anstallt är af en inskränktare nytta, än den till Bankens och den enskiltde Bruksägarens fördel kunde vara, och som Ständerne säkert velat åsyfta. Jag anhåller derföre, att på detta ämne få fästa Högl. Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet. Reglementet för dessa utlåningar föreskrifver nemligen att efter den 1 Junii, (eller från den tid då skeppningen anses vara öfverallt börjad), få inga nya lån lemnäs, förr än efter 42» Den 3 Martti. den i’sta November, då skeppningen anses va Detta stadgande i Reglementet, medför den olägenhet, att en Bruksägare snart sagt är tvungen, att sälja den vara han, äfven på eget förlag, tillverkat under loppet af vintern, och som han under sommaren på stapelstadsvågen införer, nästan till hvad pris, som efter olika handelsställen, kan erbjudas, emedan gane ska få Bruksägare äro i tillfälle att, i speculation på högre priser, hvilka vanligen vid skeppningens början äro låga, belasta sig med ett inventarium af mer än ett halft års tillverkning, och ur sin rörelse umbära den betydliga försäljningssumman för flere hundrade Skepp, jern. Hade han deremot den rättighet, att då han fann priserne för låga, och varan missbjudas, genast kunna beläna densamma till § af det gångbara priset, och emot lindrig ränta, erhöll han derigenom den dubbla förmån, att bekomma förlag till vidare drifvande af sin rörelse och till sin förmån kunna begagna den höjning i priser, som vanligtvis äger rum i slutet af sommaren. Man klagar allmänt, att vårt goda jern köpes af utlänningen till alltför lindriga priser; men sättet att afhjelpa denna olägenhet, är ej det, att betaga producenten och äfven den inrikes köpmannen, som med Bruksägaren kan dela fördelen af en sådan beläningsrättighet, utväg att kunna hålla på sia vara, utan snart sagt tvinga honom tili för - Den 3 Martil, 4 Vidare stadgar Reglementet: att da länen förfalla, skola de fullt inbetalas.
Preste Ståndet den 13 Borgare-Ståndet den 14 Bonde-Ståndet den 15 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition angående förändrade bestämmelser i fråga om upplåtande åt enskilde af Kronans mark i Norrland och Kopparbergs län samt om dispositionen af Stubböresmecllen. (Sammans. Statsoch Ekon.-Utsk:ts Bet:de N:o 7 samt Mern. N:o 11.) S. A. K. Vid sistförflutna riksdag afläto Rikets då församlade Ständer till Eders Kongl. Majit den 30 November 1863 en underdånig skrifvelse, deruti Rikets Ständer, jemte framställning om tillståndet i afseende å skogarne i riket, om den lagstiftning, som, beträffande odlandet och tillgodogörandet af dem, förr varit gällande samt om nödvändigheten att förekomma deras ytterligare förminskande och förstörande, yttrade den åsigt, att lämpligaste sättet för bevarandet af dessa skogars framtida bestånd vore, att Staten sjelf, i vidsträcktare mån än hittills egt rum, uppträdde såsom skogsegare, samt att, hvad särskildt anginge rikets norra landskap, der faran af skogarnes förödelse vore störst, och der till följd af gällande författningar betydliga delar af Kronans skogar nästan dagligen öfverginge på enskildes händer för att till det mesta afverkas, Rikes Ständer ansåge Kronan icke vidare böra afhända sig denna för Staten nödvändiga egendom, utan i stället vidtaga kraftiga åtgärder, ledande till densammas bevarande för det allmänna; i anseende hvartill Rikets Ständer i underdånighet hemställde: 36 Expeditions-Utskottets Förslag till Rikets Ständers underd.
Museum sorn helst skulle blifva en utmärkt prydnad. Derjemte är upplyst, alt statyn kan anses fullt hafva det penningevärde, hvilket i motionen blifvit såsom köpeskilling föreslaget. Vid sådant förhållande och i betraktande jemväl deraf, att detta konst-verk, om det icke af Staten inköpes, måhända genom försäljning deraf till utlänningen kan gå för fäderneslandet förloradt, hemställer Utskottet, att Rikets Ständer, för den händelse, att Staten kommer i besittning af den utaf Majoren Schiitzercrantz i lifstiden till densamma donerade konst-samling, må ställa en summa al 3,000 R:dr Banko till Kongl. Maj:ts disposition för att, derest Kongl. Maj:t, efter vederbörandes hörande, så finner för godt, för Statens räkning låta, lill uppställande i Riks-museum, inköpa ifrågavarande af staty-bildhuggaren Byström i marmor utförda, Majoren Schiitzercrantz’ sterbhus nu tillhöriga, staty. Stockholm den 16 November 1854. STOCKHOLM, TRYCKT HOS N. MARCUS, 1854. StatsUlt kottet» Memorial, N:o 357. Aak. till Exp.-Utsk. dea 17 Not. 1854, kl 10 f. ra. Memorial, med. förslag lill stadganden i Riksgälds-kontorels Reglemente, angående anslagen för folkundervisningens befrämjande och de med ordinarie stats-regleringen gemenskap egande utgifter m. m. äfvensom de å Riksgälds-konloret anvisade kreditiver. (R. A.) Såsom fortsättning af de, genom Utskottets Memorialer N:ris 317 och 347. Rikets
Såsom ett tredje skäl har Utsk., emedan det trott, att Banken borde erbjuda enahanda förmåner åt Rikets särskilda orter, framställt, att Banken ej kunde blifva j tillfälle att tillse, det de för belåningen nödiga coqtroller med erforderlig noggrannhet verkställdes. Deruti skulle jag fullkomligen instämma med Utsk., om jag ansåg nödigt att Jemna en sådan förmån åt andra städer än Stockholm och Götheborg, hvilka nästan ensamma hafva all. nederlagshandel i Sverige med Amerikanska och Westindiska producter; men jag tror, att andra än dessa städer ickt^härvid kunna komma i fråga, om icke möjligen Gefle. Det är Götheborg, som i första rum» Den 5 Maj f. ra. niet bör bomma i åtnjutande af ifrågavar. förmån. På dessa skäl anhåller jag om återremiss af detta betänk., samt att illina nu gjorda anmärkningar dervid må åtfölja. Ilr Rosenblad: Vid sednnste riksdag var jng enbland de ledamöter i BancoUtsk., som med största nit bestridde ali belåning genom Banken af varor, deribland äfven den af spannmål. De skäl, som då förmådde mig att anse en sådan belåning vara mindre lämplig för en offentlig bankanstalt, hvars styrelse icke äger eget interesse i rörelsens mer eller mindre förmånliga resultater och vanligen saknar den speciella kännedom af flera slag, sorn vid en varubelåning erfordras; dessa skäl fortfara väl ännu; men å andra sidan kan jag icke neka, att omständigheter sedan tillkommit af den vigt, att jag erkänner dem i vissa fäll fordra modilication i hvad jag förut yrkat. Egentlig varubelåning fortfar jag att afstyrka, ehuru gerna jag skulle se en ny transitoväg öppnas genom Götha canal och äfven hoppas, alt den i sinom tid tillkommer; men att påskynda detta resultat genom att försträcka capitaler för de nedrrlagsvaror, som skulle bilda denna rörelse, dertill skulle alla Bankens fonder föga förslå. Det måste således lemnäs åt tiden och sakförhållandena. Likaledes afstyrker jag spannmålsbelåning i allmänhet.
Hvad hufvudfrågan i detta fall, eller frågan om brännvinsfabrikationens beskattning angar, så är min tanka den, att beskattningen bör inrättas i mån af pannornas kannerymd, när det är allmänt kändt, att ju större pannor man begagnar, ju fördelaktigare utfäller afverkningen. De små pannorna kunna icke, efter min tanka, utan orättvisa förbjudas eller afskaffas, enär hvarje jordbrukare bör anses äga lika rätt till sin spannmålsförädling; och föreslår jag alltså vördsam ligen: Att om brännvinsbränningen, i likhet med hvad K. M. i Nåd. föreslagit, blir tillåten under sex månader af året, hvarje ägare till en io kannors panna skattar i sk. B:co för hvarje kanna brännvin, som han under denna tiderymd anses vid jemn tillverkning kunna åstadkomma; Att en ägare till 20 kannors panna likaledes skattar 2 sk:r per kanna; en ägare till 3o kannors panna, 3 sk:r kannan, och så vidare ända till cjo kannors enkla pannor; samt att ägare af pistoriska verk skatta 12 sk:r B:co för hvarje kanna brännvin, de kunna tillverka; Att den, som icke vill ingå på denna beskattning, äger att densamma undgå, emot det att han afsäger sig totalt all brännvinsbränning; Att alla de jordbrukare, hvilka afsäga sig att bränna brännvin, böra befrias från den stående brännvinsskatten å hemman, eller, att jag så måsäga, den ordinära brännvinsbrännings-afgiften: en omständighet af vigt, den jag ännu icke funnit af någon Motionär vidrörd; samt slutligen : Att brännvinsbränningen måtte hädanefter anses såsom en landtmannanäring, jordbrukarne ensamt förbehållne, samt att densamma således icke allenast måtte i Städerna allmänt förbjudas, utan jemväl icke tillåtas till idkande på de invid Städerna, inom en viss rymd af t. ex. en half mil, skattskrifna Borgare tillhöriga lägenheter; Städernas distilleringsrättighet naturligtvis oförkränkt.
Yilja samtlige befraktare åter uttaga inlastadt gods, eller öfverenskomma de eljest att fraktslutet häfva, vare lag, som i §§ 87 och 88 i thy fall för befraktare af helt fartyg sagd är. § 92. Tages inlastadt gods i mät, må det ej utlossas under andra vilkor, än aflastaren egt att det åter utlossa. § 93. Har befraktare i fraktaftal betingat viss tid för lastningens början, och är ej, vid den öfverenskomna tiden, fartyget färdigt att last emottaga, då ege han magt att fraktslutet häfva, och håfve, derest redare eller befälhafvare till dröjsmålet vållande är, rätt till ersättning för uppehåll, efter pröfning af skiljomän, om hvilkas väljande och beslutanderätt vare lag, som i § 321 sägs. Dröjer befälhafvare, utan giltigt skäl, att afgå, vare lag som i föregående moment stadgas. § 94. Aflastaren vare skyldig att, inom den för aflastningeti bestämda tid, tillställa befälhafvaren de lasten rörande, för befälhafvaren erforderliga, handlingar. § 95. När gods blifvit emottaget, åligger det befälhafvaren eller styrmannen att derå utgifva lastqvitto, som sedan skall emot behörigt konnossement utbytas. Kon nossementet utfärdas i så många exemplar, som nödiga äro. Alla exemplaren skola vara af lika innehåll, af samma datum, och utmärka huru många exemplar utfärdade blifvit. Befälhafvare underskrifve dem alla, och befraktare det exemplar, som hos befälhafvaren qvarstadnar. Expeditions-Utskottets Förslag till underd. Konnossement skall innehålla uppgift på: 1. befälhafvaren; 2. fartygets namn och orten, hvarest det är hemma; 3. allastaren och lastemottagaren; 4. aflastningsoch bestämmelseorten; 5. lasten till mängd, vigt, beskaffenhet och märken; 6. den betingade frakten; 7. dagen när, och stället hvarest det blifvit utfärdadt; 8. exemplarens antal.
Vid en, till åtlydnad af Kongl. Maj:ts nådiga Skrifvelse den 8 April 1843, inför Konungens Befallningshafvande i Kronobergs län å Landskontoret den 1 Aug. s. å. förrättad auktion, i ändamål att på entreprenad till den för lägsta pris bjudande öfverlåta uppförande af nytt landshöfdingeresideneehus i Wexiö å samma ställe, som den förra, men afbrända residencebyggnaden varit belägen, hade Murmästaren O. Borgström stannat för lägsta anbudet 41,750 R:dr banco: hvarefter likväl Borgström och Byggmästaren Carl Robert Palmaer genast vid auktionstillfället tillkännagifvit, att de båda, en för begge och begge för en, ansvarade för byggnadens uppförande, i enlighet med hvad stadgadt blifvit; hvadan och då Pallmer och Borgström jemväl hvar för sig företett godkänd borgen så väl för byggnadsarbetets kontraktsenliga fullgörande, som för de penningeförskott, hvilka under byggnadstiden linge lyftas, Konungens Befallningshafvande den 8 i sistnämnde månad med bemälte personer afslutat kontrakt om i fråga varande byggnadsarbete, hvilket ock snart derefter blifvit påbörjadt. Sedan detta arbete så vida fortgått, att en del af grunden varit fullbordad, hade vådeld återigen utbrustit i Wexiö samt ödelagt större delen af staden; hvarefter och sedan Herr Landshöfdingen Grelve Mörner genast förständigat Murmästaren Borgström, den ende af entreprenörerna, som vistades på stället och med arbetet tog befattning, att så väl dermed som med — 41 — med beting af byggnadsmaterialier upphöra, intilldess, efter verkställd ny tomtreglering i staden, Kongl. Majit bestämt, om och hvarest ny residentsbyggnad skulle uppföras, besigtning och värdering blifvit verkställd å påbörjade arbetet, hvilket dervid uppskattats till 745 Hulr 32 sk. banco, i anledning hvaraf Borgström blifvit den 15
Att Schleiermacher också icke kunnat undgå dessa svårigheter, synes lätt, om man tager i betraktande indelningen af vetenskaperna, grundad på grundmotsatsen och grundolikheten, hvilken indelning lätt visar sig haltlös, i det de särskilda vetenskaperna flyta öfver i hvarandra81. Att ingen enskild handling i sig själf är riktig, utan måste anknytas till för individen yttre förhållanden, intet individuellt godt »för sig sättbart sedligt vara», utan är betingadt af för det samma yttre former af det goda, att dygden är en naturbestämd specifikation af förnuftskraften hos individen, att slutligen sedligheten öfverhufvud är icke en inre bestämdhet hos den fria viljan, utan i viss mån för den samma yttre, är alltsammans satser, som hänvisa på, huru hos Schleiermacher förnuftet slår öfver i sin motsats, naturen, och huru intet enskildt i sig har måttet för sin specifika bestämdhet. Därför kan sägas, såvidt hänsyn tages till det hittills anförda och öfverhufvud till Schleiermachers etik, att han kunnat bestämma förnuftet såsom i sin egenskap af en viss bestämd enhet af relativt motsatta konkret och individuellt genom att lämna ur sigte de svårigheter, som Fichte sökt undvika genom att fatta motsatsen icke såsom ursprunglig, utan såsom fenomen af den absoluta identiteten, och att han såvidt ur rationalistisk synpunkt står alltigenom lägre. — Emellertid är onekligt, att Schleiermacher söker undvika de nämda svårigheterna — visserligen genom att öfvergå till ett annat område än det etiska —, i det att han i den religiösa känslan söker med bibehållande af motsatsens ursprungliga karakter vinna den fullständiga relationsgrunden för förhållandet mellan de motsatta och för förhållandet mellan den absoluta och den relativa identiteten. Därför föreligger till uppgift redogörelse för Schleiermachers lära om den religiösa känslan, såvidt den samma för den här föreliggande undersökningen är af betydelse. Det torde därvid vara lämpligt att taga till utgångspunkt ett af Schleiermachers tidigare arbeten: »Über die Religion, Reden an die Gebildeten.» Här bestämmer filosofen religionens begrepp såsom det omedelbara medvetandet om det oändliga eller den absoluta identiteten af förnuft och natur i det ändliga.