Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag får då fästa uppmärksamheten derpå, att Svea HofRätt likväl ansett Ilerr Adlerstam hafva försummat en formalitet, och lika med Nedre JustititeRevisionen yttrat, alt, ehuru en försummelse blifvit begången, den icke borde lända till förlust för honom. Det är således gifvit, att, örn de varit i hans ställe, de hade iakttagit hvad han försummat. Om mar), pu emellertid vill anse detta som en rättsfråga, hvilket man här yrkat, då roan påstått ersättning, blir det också hvars och ens rätt, som sedan 1668 förlorat genom Banco-auctioner, att få ersättning för de förluster man gjort genom sådane auctioner. Jag finner alldeles oriktigt, hvad man yttrar, att Banco-författningarne varit strängare än de allmänna utmätnings-författningarne i detta fall. Förhållandet är tvertom. Banken har medgifvit ett anstånd, hvilket ingen annan privat Jemnar. Vid tre ting har egendomen skolat utbjudas, innan försäljning ägt rum. Således har ägaren under ett och ett halft år haft rådrum att skaffa penningar. Detta är ett förhållande, som efter förändringen ej äger rum, emedan de vanliga utmätnings-förfallningarne stadga en tid af 3 månader, inom hvilken verkstäl - Den 28 December e. m. 7$ lighet skall följa. Det är således Banken, som vunnit på den förändring man vid denna Riksdag tillstyrkt, och gäldenärerne, som derpå förlorat. Men då man sökt framställa allt så fördelaktigt som möjligt för den, hvilka skall hafva ersättningen, inser jag lutt, att bevekelsegrunden ligger i ömhetskänslan. Då skulle man likväl ej pockat på den. När det icke är fråga om någon gåfva, som Ridderskapet och Adelil forsin del gifver, utan om Rikets Ständers Bank, tror jag att Ridderskapet och Adeln borde akta sig för att ådraga sig den förebråelse, hvartill anledning nog finnes i de åtföljande reservationerne, der man från andra StåndsLedumöter fått fullkomlig väckelse att inom detta Stånd ej fatta ett beslut, som i mina ögon skulle nedsätta Ridderskapet och Adeln. Herr Cederschjöldj Pehr Gustaf:
Jag kände mig litet bedröfvad deröfver, men fick ej tid att öfverlemna mig åt några betraktelser; ty ångfartyget sattes i rörelse och framskred helt sakta emellan den grönklädda och med träd planterade vallen, mot en bro som var belägen öfver våra hufvuden. När fartyget nalkades, började den röra på sig och svänga omkring, så att den lemnade fartygets master fri passage, derefter rörde den åter på sig och intog ånyo sin plats såsom bro. Jag blickade dit upp och fick då se pappa stå der i höjden. Han aftog hatten och tillvinkade oss sitt sista farväl. Fartyget gled framåt, bron och pappa försvunno bakom krökningen af kanalen. Några ögonblick till och vi voro på Mörköfjärden. Nu först slog man sig i ro och började granska reskamraterna. Kapten på ångfartyget var en utmärkt artig ung karl. Han konverserade helt lifligt med mamma; Carl tog plats hos mig, sägande: – Vet du af att ombord här är en utmärkt man? – Huru skulle jag kunna veta det, jag som ännu icke har reda på om här finnes någon menniska? blef mitt svar. – Men hvad har du då gjort under dessa två timmar, som förflutit sedan vi gingo från Stockholm? Omgifningarna har du icke tagit i betraktande. Är det saknaden efter Johan, som sysselsatt dig. Jag sakna Johan! Medgif Ninni, att man kan blifva ond för mindre. Jag försäkrade också att jag icke tänkt på någon, utan haft fullt göra med att hopsamla mina kringströdda tankar. Detta blef honom svårt att fatta. Han skrattade åt att bullret af maschinen, propellern, fartygets vaggning och vågornas sqvalpning gjort mig hufvudyr. Sedan vi diskuterat detta ämne och Carl förklarat mig att i Östergöthland icke fanns en flicka så nervsvag, att hon för så litet kommit ur jemnvigt, återkom han till märkvärdigheten vi hade ombord. – Ser du den gamle mannen der med sitt hvita hår? frågade han. – Han, som har ett ungt fruntimmer vid sin sida? – Alldeles. Vet du hvem det är? – Nej. – Det är professor Anders Fryxell.
Å landet vare minuthandel med eller utskänkning af bränvin förbuden på eller invid det ställe, der auktion, marknad eller mönstring med beväringsmanskap hålles, eller der menighet för kronoskjutsning eller skallgång sandad är. Vid annan mönstring, uppbördsstämma, mantalsskrifning, ting eller annan till folksamling föranledande förrättning må ej bränvin försäljas annorlunda, än vid måltider åt spisande gäster. Ej må någon i landsbyggd lära med bränvin från by till by eller från gård till gård, att dermed köpslaga. §• 25. På apothek må ej bränvin, med eller utan droguer eller andra tillsatser, i minut säljas, ulskänkas eller annorledes till förtäring på stället utdelas. §• 26. Under söneller helgedag må ej bränvin, som än flöryttradt genom partieller minuthandel, till köpare utmätas eller utlemnas. På landet vare då all annan utskänkning förbuden än på gästgifvaregårdar vid måltider till resande. 1 stad ege vederbörande myndighet att bestämma, hvilka timmar om dagen utskänkning må vara tillåten. Under gudstjenst skall utskänkningsslälle alltid vara tillstängdt. §• 27. Bränvin må icke utlemnas till den, som synbarligen är öfverlastad, ej heller ä utskänkningsställe till den, sorn minderårig är. Den, som öfverlastad är, får ej utdrifvas frän utskänkningsställe, der han starka drycker förtärt, eller utan vård lemnäs. Expeditions-Vtskollets Förslag till underd. Då minuthandel med eller utskänkning af bränvin sker, får dörren till försäljningsrummet icke vara läst. §■ 29. Den, som eger rättighet till minuthandel med eller utskänkning af bränvin, vare förbudet att, äfven utan betalning, utlemna sådan vara vid tillfälle, då försäljningsrätten ej utöfvas får. §. 30. 1 öppen salubod för handel med andra varor, än bränvin, vare bränvins-uldelning, äfven utan betalning, förbuden. §. 31. / Ej vare någon berättigad att utsöka betalning för bränvin, som blifvit vid utskänkning utborgadt.
Tumba bruk mt mcdgifvit, att det af Chefen för Statens jern vägsbyggnader “utrymme ‘v‘id gjorda erbjudande, att, i stället för den bestämda ersättningssumiembangården man, 1,274 R:dr 6 öre, för af Tumba bruk till jernvägsanläggnin, oc 10 m. g.gn jord, antingen lemna bruket beqvämt magasinsrum vid bangården i Stockholm af ända till 8,000 kubikfots rymd, eller ock, om detta utrymme ej motsvarade brukets behof, kostnadsfritt på lämpligt ställe å bangården åt bruket anvisa byggnadsplats till högst 4,000 qvadratfots areal, finge, såsom med brukets fördel öfverensstämmande, af Fullmägtige antagas. § 87. Försäljning af Likaledes har Banko-Utskottet bifallit Fullmägtiges hemställan ZuZ; maatt få försälja det bruket tillhöriga, i qvarteret Skinnarviksberget gasimhuM. mindre, inom Maria Magdalena församling här i staden belägna magasinshus med tomt, och i sammanhang dermed uppdragit åt Fullmägtige att föranstalta om denna försäljning till det pris, som af Fullmägtige funnes antagligt. I anledning häraf få Revisorerne meddela, att anbud å ifrågavarande magasinshus väl inkommit, men att försäljningen ännu icke egt rum. § 88. BoiiSuarcne Uti 34 § i den af Banko-Utskottet den 15 December 1857 kontrollerande fastställda instruktion och arbetsordning för Tumba bruks förvalmyndighet. tare och betjening, föreskrifves, att förste bokhållaren bör fästa förvaltarens uppmärksamhet på de förhållanden, han anser vara ofördelaktiga för bruket eller ledande till dess skada, samt att, om förvaltaren ej skulle göra afseende derå eller han skulle befinnas uppenbarligen vanvårda eller till egen vinning handhafva bruksförvaltningen, förste bokhållaren då skall sådant hos Fullmägtige skriftligen anmäla.
Då Hr af Ströms framställning betraktas som en särskild motion, skild ifrån StatsUtsk:s förslag i denna punkt, och sålunda icke föranleder till betänk:s återremitterande, så har jag mot denna del af frågan intet att invända. Uppå Den 27 November c. m. 41)7 Uppå härefter framställd propos. afslog R. o. Ad. 34 §. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde sedermera, om R. o. Ad. l>ifolie, att Hr al' Ströms nu väckte motion finge remitteras lill StatsUtsk. och coniinuniceras de öfrige RiksStin. Ropades ja. 35 §. Bifölls. 36 §• Ansågs icke erfordra någon åtgärd. 37 §• Bifölls. 38 §. Den i afseende på denna § af Frih. Palmstjerna afgifna, vid Ulskis utlät, fogade reservation upplästes pä begäran af Hr von Hartmansdorff, som derefter yttrade: 1 anleda, af de skäl Frih. Palmstjerna i den upplästa reservationen anfört, anhåller jag, alt II. o. Ad. mätte afslå Ulsk:s betänk, i denna punkt. Uppå härefter framställd propos. blcf 38 § afslagen. 39 §. Hr Silfverstolpe, Fredr. Otto: Det förslag till framställning, som Utsk. gjort mot slutet af sin hemställan, anser jag vara ganska rikligt, nemi. att föreskrift måtte i nåder varda meddelad, det rakenskaperne hädanefter höra åtföljas af en förteckning öfver säkerhelshandlingarne, för de af inrättningens medel utgifne lån; men hvad hela den föregående delen af hemställandet beträffar, om undersökning af Veterinäre-inrältningens i Skara tillstånd och förvaltning ui. m., så anser jag det vara en helt och hållet administrativ åtgärd, hvarmed Ilevisorerne icke hafva alt sig befatta. Jag tror således, att hela den förcg:de delen af förslaget måste afslås och endast den del bifallas, som angår säkcrhetshandlingarne. Hr von Hartmansdorff:
Jag är ömt tacksam för det sätt, hvarpå min moder uppfyllt sitt värf, men jag tillbakakastar med förakt Guilios sjelftagna rättigheter, medan denna moder ännu lefver. Jag betalar icke Guilios skulder med uppoffringen af mitt lifs hela sällhet. Den gamla prinsessan for häftigt till, ty hon såg huru hennes sons ansigte blef blyfärgadt. – O, Annunciada, min dotter, hvad gör du? – Var lugn, dyra moder! Jag vet ett annat sätt att inlösa dessa hedersförbindelser ... Får jag tala? – Javäl, huru skulle det gå till? – Vi hafva ännu inom våra gamla salar många saker af nog högt konstvärde att uppväcka en engelsmans lystnad. Jag har sett lord Stoutheads blick med otrolig ihärdighet fastsuga sig dervid. Vår kusin Gaetano, som förstår bedöma dessa sakers värde, skall åtaga sig att med lorden uppgöra härom. Annunciada hade ej förr slutat än Guilio vildt sprang upp. – Ha ... sälja, prångla ut våra förfäders sista arf, och det vågar du, vanslägtade dotter af Montefioris ädla stam, att föreslå? – Alltid är detta bättre, broder, än att sälja lefvande kött och blod med en själ uti. – Tyst ... du måste lyda! Annunciada gick tre steg mot sin broder. – Guilio, sade hon med stark kraft, tala icke till mig, en romersk qvinna, om lydnad! Jag dör hellre än jag förnedrar mig. Den gamla prinsessan reste sig och utsträckte handen. Guilio störtade bort. Annunciada sjönk till moderns knän. Sista scenerna i dramen. Tre dagar gingo förbi. Ville-Rosny hade förgäfves sökt att bli emottagen i palatset Montefiori. Icke heller hade han sett till prinsen eller afhört bref eller bud. Då han besökt palatset, hade han endast träffat den gamle tjenaren, som sett ytterst nedslagen ut, men ej kunnat förmås att tala.
Ar Förmyndare-kammar i stad inrättad, då skola frågor om Arf, Testamente, Förmynderskap och omyndigas värd der upptagas och dömas; och varde Förmyndare-kammar, i ty mål, såsom Rådstufvu-Rätt ansedd. 3. $. Hvar måndag, eller, när helgedag å måndag inträffar, nästa söknedag derefter, skall Rädstufvu-Rätt hållas; träde ock Rätten dess emellan tillsamman, sä ofta det tarfvas och Ordföran - 156 Expeditions-Utskottets Forstag till tind Skrifvelse N.-o io3. deri derom tillsäger. Dä skola Borgmästare och Fuld män .klockan nio till Rådstufvu komma. 4• Vid årets början, innan Rådstufva-Plätt första gäng till Domsäte träder-, skall Gudstjenst hällas. 5. S B å dstufv u - Rät t s Dombok skall skrifvas under eif alla, som i Rätten sitta; och varde den, med saköreslängd, till Hof-Rätten sänd inom Michelsdag året derefter; vid bot tjugu Daler. Eger staden sjelf sakören; då är ej nödigt saköreslängden till HofRätten sända. Huru med Dombok, sorn af Rådstufva-Rätt i' Stockholm hålles, förfaras skall, är serskildt stadgadt. IX. Gap. Följande tvanne §§. af detta Capitel skola hafva denna lydelse: r. §■ Kommer ej Häradshöfding till laga Ting, utan låter Rätten ligga neder; bote trettio daler, der han ej laga förf ali viser, och gälde dem skadan åter, som rätten sökte. Blifver han en Tingsdag ute, då Ting flere dagar står; bote tio daler. Försummar han syn, eller urtima Ting, vare bot hälften mindre. 3. Kommer ej Borgmästare till Rådstufvu den dag rättegång skall hällas; bote tre daler, och Rådman, som blifver från Rätten ute, två daler. X. C AP. 5. §.
B:co öfverstiga det pris, hvarmed den samma, jemväl efter silfverutvexlingens början möjligen kan tidtals uppgå, emedan kostnaden för silfvers utförsel till Hamburg syries kunna beräknas till högst 5 sk. på R:dr, samt dessutom cursen under skeppningstiden vanligtvis går ner några sk., och vexlingens skyndsamma utsättande utan tvifvel skulle på vexelcursen fördelaktigt inverka, är det Utskottets öfvertygelse, att den nedsättning af cursen, som Banco-Utskottcls Betankande JY.-o 8. *9 möjligen kunde uppstå, i händelse af Bankens öppnande till silfver-utvexling, under skeppningstiden icke kan blifva af något menligt inflytande på handeln, utan synes det Utskottet tvertom, att silfverutvexlingen tjenligen kunde börja den tid af året, under hvilken skeppningen och rörelsenär som Ulligast, emedan cursen då med minsta olägenhet lämpade sig efter förhållandet; då deremot i annat fall, eller om utvexlingen ytterligare uppskjules, stegring af cursen lätteligen skulle kunna inträffa, i likhet med hvad sistlidet år egt rum. Till följd af de åsigter Utskottet nu framlagt, och med vördsamt hänvisande till de garantier för silfver-utvexlingens framtida bestånd, hvilka blifvit af Utskottet föreslagna uti dess under N:o 6 denna dag afgifne Betänkande, med ”förslag till vissa hufvudgrunder förBankensförvaltning och rörelse ” samt i förhoppning, att Utskottets sistnämnde Betänkande varder i dess väsendlligaste delar af Rikets Höglofl. Ständer antaget, får Utskottet härigenom tillstyrka Rikets Höglofl. Ständer, att, till uppfyllande af den förbindelse, Kongl. Maj:t och Rikets Höglofl. Ständer, genom Myntbestämnings-Lagen af den i Mars i83o, Sig åtagit, bifalla, det Banken, på sätt Kongl. Maj:t i Nåder föreslagit, må, den i nästkommande Julii, till utvexling af silfver öppnas.
Det hinder för förslagets genomförande, hvilket man sökt framhålla medelst svårigheten nf remissor, synes mig lätteligen kunna undanrödjas på så sätt: att hvarje postkontor och postexpedition skall vara skyldigt, om så erfordras, att, i sammanhang med handläggning af rekommenderadt bref, utfärda postremissvexel på valören högst 4 R:dr 99 öre och derunder, betalbar ä vista endast till viss man och att inlösas endast vid det postkontor, eller den expedition, hvarpå vexel blifvit dragen.” af Doktor Björkman: ”Sedan Högloft. Banko-Utskottet, vid behandlingen af Rikets Ständers Revisorers år 1860 gjorda hemställan om indragning af sedlar å valören 1 R:dr Runt, nu på goda grunder afstyrkt densamma, anser jag visserligen hufvudsaken vunnen. Men då bland de många sökta skäl för berörda sedelvalörs föreslagne indragning man ofta och icke utan grund anfört den betydliga kostnaden för dessa sedlars tillverkning, enär från och med den 1 Juli 1861 till och med den 30 Juni 1862, 3,746,000 nya dylika, blifvit förfärdigade och 2,893,250 såsom förslitne invexlade, fästade jag, med stöd af Riksdags-ordningens 37 § 2 morn., Höglofl. Banko-Utskottets uppmärksamhet på möjligheten och tiilbörligheten att minska denna kostnad medelst utgifvande af sedlar äfven å valören 3 R:dr R:mt, en åtgärd, som sannolikt skulle nedsätta kostnaden till nära hälften af den närvarande, och derjemte ännu mera öka beqvämligheten vid liqvider och vexlingar. Denna min framställning vann icke pluralitetens inom Ilöglofliga Utskottet bifall, förnämligast af skäl, att denna valör icke skulle vara passande för decimalräkningen, och att utgifvandet af denna nya sedelvalör skulle blifva ett nytt hinder för en önskad framtida indragning af alla sedelvalörer under 5 R:dr R:mt.
» Nicht för micke, » ropade han stoj ande, » för liter, för liter, kleine gås, die Sie sind! » Och därmed stack han räkningen under näsan på Agnes. Priset var höjdt, för kostnadsförslaget till fem, för kontraktet till femton kronor. » Fem till femton är tjugu, » adderade Agnes kvickt i hufvudet. Men trots denna glädjande stegring hade hon att börja med svårt att återvinna fattningen. När chokoladen väl var serverad, tog hon emellertid skeden i vackra hand och sväljde det starka skämtet med den söta drycken. Snart var hon åter den gladaste bland de glada, och när slutligen Rummel drack » min skål, dia skål och alla vackra flickors skål! » klämde hon fram med sin önskan om anställning som hans biträde å Valunds kontor. Och Rummel lofvade henne med hand och mun, att anställd skulle hon bli, om så hela kontorspersonalen med direktö- ren i spetsen satte sig emot det. Därpå vände han sig till Kerstin, öfver hvars blida, finhyllta ansikte hans små gnistrande ögon irrade som lyktgubbar, och lade henne på hjärtat att nästa gång lära honom fria på svenska, för i Sverige ville han bosätta sig för alltid och en svenska skulle han ha till brud. T y de svenska flickorna voro » förtjysende », de » samma bästa, de samma stiligste » han någonsin sett. Med en förtärande blick klargjorde han slutligen för sällskapet, att det sålunda uteslutande berodde på » frögen Soherstin », om han lifvet igenom skulle få » schleppe » pä en » korb », eller om han skulle bli den » glyckligste » af dödliga. När de unga flickorna en stund senare, glada och upprymda, kommo ut på gatan, stack Agnes sin arm djupt under Kerstins och utbrast skälmaktigt: » Hör du du du! Det ser ut, som om Rummelpelle funderade på att engagera oss båda två — mig på obestämd tid och dig för lifvet. » Men då bad Kerstin bevekande: » Kära du, kalla houom inte för Rummelpelle! För ser du, det kan j u hända — i värsta fall — Jag måste j u tänka på min framtid.
Hur kan bonden, hvilken som moderat-liberal blott går stegvis framåt, springa om hästen? o. s. v. Ett egendomligt intryck göra dessa recensioner, när de behandla prosaarbeten af mer lyrisk natur. Man tycker sig se ingeniörer, hvilka stå och harmas öfver, att regnbågen icke hvilar på ordentliga bropelare. Denna grupp af recensenter kunde alltså med ett gemensamt namn kallas: ingeniörerne. En så ensidig eller om man vill, så genomtänkt ingeniörsnaturalism som den nyss påpekade framträder visserligen endast undantagsvis ur de dagliga recensionerna, men den stora kardinalfrågan för anmälaren af »Pepitas Bröllop» lyder dock alltid: är det skildrade sant eller icke? Derpå beror diktens vara eller icke vara. Egendomligt är, att en tid, som är så mättad af tvifvel på naturens ofelbarhet hyser en så nära nog bigott dyrkan för den konkreta verkligheten. Zola, hvars snille bländar likt sken af glödande lava, om också hans rörelser äro tunga som en dansande verkmästares, kallar sig någonstädes »un bon bourgeois». Icke ensamt han själf utan samtiden i allmänhet och i all synnerhet den moderna kritiken är också ur vissa synpunkter »un bon bourgeois», detta särskildt i en småförståndig, stundom nästan naiv ömhet om det rent materiella. Hofmannayrket har icke värre råkat i ogunst än inbillningskraften. Med sin lilla verklighets tumstock mäter kritikern allt det omätbara, som fyller en dikt. En lyrisk känslostämning, som han ej sjelf erfarit, ett drag af mer dristig fantasi än han mött hos sina vinstugubröder Pedro och Pablo — och gnatande drager han likt en giktbruten gammal revisor sin blyerts ur nattrocksfickan och ritar en kråka i kanten. Stundom önskar han nog uppriktigt att slå ett slag för den moderna literaturens fria utveckling, men genom sin brist på känsla för det personliga stryper han den i stället mellan sina oböjliga fingrar. Han stänger vägen för individualismen, men icke som en smidig florett utan som en träbom. Han arbetar på att frigöra skalden från allt skaldiskt.
Discont skulle förvandlas till en verklig Låne-Inrättning för handeln och den större rörelsen, skulle kunna erhållas på kort tid, utan omsättningsrätt, emot säkra Reverser och på metaller, men utan borgen af oftast fingerade Reverser samt till så stor summa Discont-Styrelsen å eget ansvar pröfvade hypotheket vara värdi; att, med förändring af Regerings-Formens 63 §., hvarken större eller mindre Creditivet må på Banken, eiksi^Riksgälds-Contoret anvisas samt äfven alla andra Creditiv på samma Contor ställas; att Banken måtte få ostördt behålla sin vinst, dels för att consolidera sig, dels för att i mon af Silfver-tillgång öka det nog inskränkta rörelse-capitalet, men någon ränteberäkning på Statens skuld till Banken eller den så kallade grundfonden icke ifrågakomma; samt att enskilde Actie-egare måtte i Banken vinna inträde och i Grundlag stadgas, att Banken för alltid skall vara skiljd från Statsverket. 4 Banco-Vtskottets Betänkande N:o 6. Herr Eke:man: att, så vida Banken skall kunna börja och underhålla utvexlingen med dess egande Silfver-tillgångar, erfordrades dertill: att Banco-Styrelsen berättigas upptaga, i händelse af behof, ett lån stort 1,000,000 R:dr Silfver för att förstärka sin Silfverfond; att Banken tillerkännes rätt att i nödfall på lämpligaste sätt disponera de Banken tillkomne 4»400>00° B:dr i Riksgälds-Contorets Obligationer j alt inga nya anslag af hvad art som helst göras å Banken eller någre nya Disconteringar densamma åläggas, men att det af Statsoch BancoUtskotten sista Riksdag gifne löfte må förnyas, att icke Låne-rörelsen skall inskränkas mot hvad den nu är medgifven, under förutsättande tillika, att Directionerne vid Banco-Discontverket och Låne-Contoren erhålla sådane föreskrifter, hvarigenom utlåningarne bringas småningom dertill att komma endast jordbruket, handeln och näringarne till godo; att från och med årets början Riksgälds-Contoret till Banken betalar 4 procents ränta å Bankens fordra#
Ilärförutan torde äfven böra tagas i betraktande, att de banker, hvarom nu fråga är, eller s. k. acliebanker, egentligen icke äro afsedda att inrättas på landsbygden, utan på sådana orter, der penningerörelsen är mera liflig, såsom t. ex. i Götheborg eller Gefle eller någon annan betydligare handelsplats, hvarest capitaler i större mängd äro samlade och en rörelsens behof motsvarande cassa kan utan olägenhet anskaffas och underhållas. Dessa för mig gällande grundsatser vid behandlingen af förevar, ämne synas så erikla, att de icke till sitt försvar behöfva någon vidlyftigare deduction. Den jag nu försökt framställa torde dock tilläfventyrs vara otillräcklig för Frih. Boye; men sådant oaktadt anser jag mig icke tillständigt att upptaga R. o. Ad:s öfriga ledamöters tid med en vidare utveckling af ämnet. Jag vill således inskränka mig till hvad jag redan yttrat och endast underställa Hr v. Troils bepröfvande, huruvida icke han anser, att hvad Utsk:n tillstyrkt, eller teckningssummans bestämmande till 2,000,000 rtdr cour., deraf 5o proc. skulle vid rörelsens början inbetalas, hvarvid den ena hälften kunde beslå af säkra papper och andra hypotheker, men den andra skulle erläggas i contanta penningar, hufvudsakligen är detsamma som Hr v. Troils eget förslag, enligt hvilket teckningssumman borde bestämmas till minst 1,000,000 r:dr cour., dock med skyldighet för actieägarne att genast inbetala hela beloppet. Skillnaden emellan hvad Utskrn och den värde talaren sålunda föreslagit synes allenast bestå deruti, att banken i förra fallet är i tillfälle att utan vidare omväg, med afseende å förekommande behof och omständigheter, utvidga sin rörelse. Jag anser mig derföre böra hemställa till samme värde ledamot, om han icke skulle finna skäl att förena sig uti yrkandet af bifall till Utsktns förslag. — De ledamöter, som vilja hafva små banker, torde, när vi komma till de solidariska, få lämpligt tillfälle att vinna framgång för sin önskan i detta afseende.