Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Transport: 1,330,000: — 5,016,554: 15. 13 — 98 — Det, enligt riks-statenanvisade bidrag för bestridande af Riksgäldskontorets utgifter. Förräntandet af Riksgäldskontor ets kontanta behållning. Transport: 1.330,000: — under December månad ar 1864 R:dr 500,000: — » Januari » » 1865.. 500,000: — » April » » » .. 500,000: — » Juli )) » » .. » 400,000: — » September )) » » 150,000: — 5,016,554: 15. 3,380,000: utgörande således det belopp, Riksgälds-kontoret hade att ytterligare från Kongl. Stats-kontoret erhålla, R:dr 1,636,554: 15. Sedan Rikets sednast församlade Ständer, till bestridande af de å Riksgälds-kontoret anvisade utgifter för innevarande statsregleringsperiod, utaf statsverkets inkomster anslagit ett årligt belopp af R:dr 1,659,950: —- har utaf det för år 1864 anvisade bidrag från Kongl. Stats-kontoret blifvit levereradt: Under Januari månad nämnde år R:dr 300,000: — » Juni » » » 359,950: — » Juli » innevarande år » 300,000: — 959,950: och hade
En talare har sagt, att det skulle vara mindre bankmessigt att taga ackord. Jag vill häremot blott anmärka, att, om den värde, talaren täger kännedom om åtskilliga föreg;de riksdagars BankoUtskts Uthden, skall han blifva öfvertygad om, att denna åtgärd flerfaldigt många gånger blifvit af Utsk:t tillstyrkt och att det således ej, på sätt den värde talaren förmenat, är en ny väg, Utsk:t, genom sitt nu afgifna förslag, beträdt. Då härtill kommer, att fullmige tydligen ådagalagt, att, vid den slutliga utredningen i cessionanternas konkursmassor, ej mera kommer att erhållas, än hvad nu erbjudet blifvit, kan jag ej tveka att understödja förslaget och anhåller följaktligen om bifall å detsamma. Hr Wolffelt, Mauritz Constantin: Enligt mitt för menande är det omöjligt, på sätt här blifvit yttrad t, att veta huruvida icke banken vid en slutlig liqvidation verkligen kommer i åtnjutande af större ersättningssiumma, än här af cessionanterna genom ackord blifvit erbjudet. Fyrfaldiga omständigheter kunna 228 Den 19 September f. m. ju tillstöta, så att dessa Hrr i sina affärer i mer eller mindre mån blifva hulpna, och då banken genom att afbida konkursens utgång icke gerna bör riskera att erhålla mindre, än nu föreslaget blifvit, men man tvertom möjligen kan förutsätta att erhålla mera, inser jag sannerligen ej skäl vara för handen, hvarför dessa Hrr cessionanter af banken nu skola gynnas och undslippa med att i sjelfva vprket blott få betala en spottstyfver. Med afs:de fästadt på denna omständighet, anser jag E. o. Ad. gjorde klokast att afslå förevrde BankoUtskds Betänk. Hr von Ehrenheim:
Friherren har sökt hänföra sista Momentet af denna §. till det föregående, ehuru de Den 18 Jul.,ii f. m. 269 äro tydligen skiljde. Det sistnämnda |lyder sålunda: ”Alla Handlingar och Protocoll, ”i hvad mål som helst, de Protocoll un”dantagne, som uti StatsRådet och hos Konungen i ministerielle Svender och com”mandomål föras, må ovilkorligen genom ”trycket kunna utgifvas.” Här står, åtminstone i den upplaga af Grundlagen, som jag liar, en ganska tydlig punkt. Sedan följer i sista Momentet: ”Ej må tryckas Banco”och Riksgälds Verkens Protocoll och Handlingar rörande ärender, hvilka höra hempiga hållas.” Således är det, enligt milt Begrepp, endast Bancooch RiksgäldsVerkens Protocoll och Handlingar i hemliga ärender, som ej få tryckas. Det är visserligen ganska lyckligt, att i följd af sin stadgade reputation, kunna äfven genom oriktiga citationer tillvälla sig mängdens uppmärksamhet och missleda den; men det kan sällan blifva beståndande i längden; och jag hoppas mig hafva visat, att det, denna gång åtminstone, är Friherre Boije och icke jag, sorn är skyldig till ett misstag. En annan värd Ledamot härstädes har yttrat den tanka, att man, vid granskning af StatsRådets förhållande och klander derå, icke kan undgå att deri inblanda den högste Personen, Konungen. Om detta vore grundadt, skulle jag här icke kunna yttra en enda tanka om vår nuvarande Minister. Det constitutionella samhällsskicket livilar 270 Den 18 Juli i f. m. derpå, att Ministrarne äro underkastade ansvarighet för deras handlingar; och det skulle för Répresentanttin vara omöjligt att utöfva sin pligt, att för begångne fel befordra dem till ansvar, om de skulle anses skyddade bakom Konungens person. Jag måste således på det högsta bestrida den sats Herr Tham sålunda framställt.
När jag det åter icke kan , så måste jag tillstyrks, att Discontpapperen åter försätt tas i deras förra Credit, hvilket också synes vara enda medlet att föllägenheten afhjelpa. Jag äbkar icke Dbconter, emedan jag an^ ser en af de största orsaker till vår Ftnanciella oreda hafva legat i Disconternes Procenteri väsende; men då deras afskaffande icke torde kunna företagas utan i sammanhang med ett ombyte af FinanceSysteme, som icke synes vara på ännu kan hända lång tid att förvänta eller hoppas; så måste jag anse dem tills vidare för ett nödvändigt ondt, och jag tror således icke, att man, utan våda för Näringarnes verksamhet, kan borttaga tre Disconter utan att gifva andra Låneanstalter i stället, eller också gifva åt RiksDiscontens Fond en förökning, som åter, efter min tanka , vore bättre använd om den gafs i RiksgäldsSedlar, och anställdes såsom serskild Discont åt de Provincer, hvilka annars skulle på en gång både sättas i större behof af Läs nebiträden, och likväl dem fråntagas. 74 Dm i ^ Marin, f. m. Om vårt fel vid iSoö års
Hennes klädning af mattgul muslin var till den grad snäft åtsittande, att hvarje kontur af den vackra gestalten kom till sin rätt, då hon nu sträckte ut sig på soffan. På hvardera soffskåpet stod en förgylld kandelaber med bronsfot, hvilkens alla ljus voro tända. Allt i det lilla kabinettet såg skinande gladt ut, ty ljusen i kandelabrarne speglade sig i de inlagda skåpen, secretairen och de små byråarne, allt af ny, blankpolerad mahogny. Constance Koskull hade ganska flitigt studerat attityder för sin danslärare, och hon förstod således i hvilka positioner en ung, vacker flicka tar sig bäst ut, då hon i mattgul klädning hvilar på en soffa med celadonfärgadt öfverdrag. Den ena af de bara armarne hade hon rundat öfver hufvudet, den andra hängde slappt graciöst ned längs sidan, och handen fasthöll en flik af den mörkröda långschalen, som var kastad öfver halsen. Hon slöt ögonen och låtsade, som låge hon i ljufvaste slummer. Nu kunde John Hall komma när som helst. När han kom in i kabinettet och märkte, att hon sof, satte han sig grensle på en af de små taburetterna, drog fram sin ritbok och började teckna. Constance låg alldeles orörlig och höll munnen halföppen, så att de små, hvita tänderna lyste mellan läpparne, hon andades synbart, den hvita barmen höjde och sänkte sig i takt. Under de till hälften sänkta ögonlocken iakttog Constance emellertid ganska noga fästmannen. Han ritade flitigt och ihärdigt och med stort allvar, som hade han suttit och tecknat en academie för Desprez. Constance låg orörlig, hon tyckte alldeles icke det var obehagligt att tjäna som modell. Men när fliten påstod alltför länge, blef hon otålig och rörde på sig samt beredde sig till ett graciöst uppvaknande, inom sig ganska förvånad öfver att John ej med ett utrop bjöd henne bibehålla ställningen. Hans tystnad intrigerade henne, hon slog fullt upp ögonen och satte sig upprätt i soffan. Förunderligt! Han ritade fortfarande.
Det är ock naturligt nog att när det hunnit komma så långt alt det i främsta rummet är fråga om delning, utan afseende på huru det skall bära sig i stycke för det bela, så skola de fleste af representanterne, såväl privatmän som de högre embetsinännen, göra allt hvad de kunna för att utverka bifall till understöd för jernvägsanläggningar hvar och en åt sin landsort, för att såmedelst ibland sin omgifning tillvinna sig tacksamhet och anseende för det närvarrde och hågkomst i framtiden, om än det allmänna skulle komma att, som man säger, sitta emellan. Det må tillåtas mig att vid detta tillfälle få erinra om ordspråket: »bonny soit qui mal y pense». ty min mening är icke att såra, blott att påpeka ett nogsamt kändt förhållande. Jag ber nemi. att till stöd för den tanke jag nyss uttryckt få återkalla i Ståndets upmärksamhet ett föreställningssätt, som man hört vara gängse i frågan cm stambanornas anläggning, och hvilket icke torde finnas öfverflödigt att påminna sig, då det är fråga om så stora uppoffringar från nationens sida. Om någon nemi. i fråga om dessa banor vill göra gällande den mening, att man först borde söka att få en linie af en stambana färdigbyggd, för att så snart som möjligt få inkomster och tillika erhålla för det följande en ledning af erfarenheten om trafikens beskaffenhet derå, samt att det derföre åtminstone bör undvikas att begynna arbeten på åtskilliga linier på en gång, så mötes man från flere håll med det inkastet, att detta visserligen i sig sjelf vore det rätta och det klokaste, men att man i sådant fall icke skulle få någon stambana färdig, och att man derföre måste söka att tillfredsställa så många intressen som möjligt och derföre på en gång börja med jernvägsanläggningar på flere ställen, så att innebyggarne uti de serskildta landsändarne måtte, för att så säga, få så mycket på hand af Ständernes beslut ang:de jernvägsanläggningarne, att de kunna vara förvissade om att i framtiden kunna tilltvinga sig fullföljandet af hvad som är påbegynt. Jag hemställer nu till Eder, mine
E n half timme sprakade hon ännu sakta med honom, så föllo äfven hennes tunga ögonlock tillsammans. Georg kunde ej sofva. Han höll armen lindad om sin hustrus skuldra o c h vågade ej röra sig för att c j väcka henne. Under tysta tankar blickade han framför sig. Allteniellan glcdo dock hans ögon bort till de sofvande barnen, hvilkas varma små anleten i den blåa halfskymningen sågo ut s o m rosenknoppar. Ett lyckligt leende dröjde på hans läppar, och han tryckte en lätt kyss på den unga m o - derns vågiga hår, liksom till en stum tacksä- gelse för den ljufva lycka, hon skänkt h o n o m med sin kärlek o c h sina barn. Två timmar hade färden varat; då vaknade den unga frun. Den korta sömnen på det trånga, obekväma sätet hade blott ännu mer uttröttat henne. G e o r g ansträngde hela sin skarpsinnighet för att råda bot. M e n från barnen nändes man icke taga minsta utrymme, och tjänstflickan, som hade släpat o c h packat hela dagen, måste också ha sin stackars plats i fred. Här fanns bara en utväg. V i d nästa station lämnade G e o r g kupén o c h sökte stufva in sig i en annan vaggon. D e t var visserligen inte så lätt. A n d f å d d rusade han från dörr till dörr, o c h andtligen, i sista vagnen på tåget, fann han en liten vrå. Själf hade han endast råkat ur askan i elden — han var den åttonde i kupén — men han tänkte på sin » lilla g u m m a » och var nöjd. Han såg henne helt tydligt framför sig. hon slumrade redan, bekvämt utsträckt, o c h andades med djupa drag mellan de halföppnadc läpparne. E n fin rodnad färgade hennes kinder, o c h omkring munvinkeln lekte ett ljust leende, som såge hon ' i d r ö m m e n glada bilder. E n trefaldig, gäll hvissling från lokomotivet skrämde u p p G e o r g ur hans tankar. E n plötslig känsla af ångest jagade genom hans hjärta. han störtade till dörren, fick ned fönstret o c h stirrade längs med tåget.
Jag tror likväl att Utskottet hade gjort väl, om detsamma ställt sitt Betänkande i den form, att det icke varit en indixect förebråelse, så väl till Särskildta Utskottet, som åt de Ledamöter af Ridderskapet och Adeln, som yttrat sina tankar emot Ministrarna. Att den ena dagen klandra, och den andra dagen god - 89® Den 20 Juli. e. m. känna dera» åtgärder, hade varit en sådan inconsequence, sorn ländt Ridderskapet och Adeln till föga heder. Man har således blifvit tvungen till ett steg, för alt undvika ohlida omdömen, så väl sona till bevarande af sin Riksdagsuianna rätt, hvilket säkert annars uteblifvit, då man ansett det vara tillräckligt till det goda ändamålets vinnande, nämligen att genom de gjorda anmärkningarna visa, att Riksens Ständer fäst uppmärksamhet på administrationen och genom framläggandet af missbruken gifvit en vink, att de för framtiden borde undvikas. Och ehuruväl Riksens Ständers beslutande rätt, enligt ro7:de $. RegeringsFortnen, derigenom icke är dem betagen, att ConstitutionsUtskottet icke gjort afseende på anmärkningarna, så tror jag likväl icke något hinder nu mera ligga i vägen för dechargen, sedan Ridderskapet och Adeln gifvit sina tankar tydeligen tillkänna, hvarigenom de böra förvänta, att mera afseende än hittills göres på dess önskningar och Landets Sannskyldiga nytta för framtiden. Grefve von Schwerin, Fredrik Bogislaus, anförde skriftligen; Jag utber mig Eders Excellences och Höglofl. Ridderskapets och Adelns tillstånd att få yttra några få ord öfver detta ämne. Äfven jag anmäler mig såsom Dsn 2o Juli e. m 89i hörande ibland dem, hos hvilka det väckt förundran att Riksens Ständers ConstitutionslTtskott, efter slutad granskning af de Protocoll som uti StatsRådet blifvit förde, ingenting anmärkningsvärdt funnit att tillkännagifva för Riksens Ständer, utan anmält Konungens Rådgifvare till erhållande af decharge.
Vidare och då Inqvarterings-Ordningen af den 6 Julii 1720 stadgar, att, vid durchmarcher genom landet, Städerne böra, efter möjligheten, Underdåniga Sirifvelser'K 3g i förskonas från nattläger, helst af Cavalleriet, men erfarenheten visat, att, i anseende till beqvämJigheten för tagande trupper, att förläggas i Städerne, der de kunna vara mera concentrerade , än på Landet, Städerne icke alltid fått tillgodonjuta den uti högstberörde författning åsyftade lindring i inqvarterings-besväret, hafva Riksens Ständer trott sig böra hos E. K. M. i underdånighet anhålla, det vederbörande kunde i Nåder förständigas, att omförmälde förmån hädanefter vid tågoch durchmarcher må komma Städerne till godo, Slu.teligen och med fästad uppmärksamhet derå. att de stadganden, som röra underhållsskyldigheten för tågande trupper, innehållas uti flera särskilda författningar, nemligen : Kongl. Resolutionen på Städernes Besvär , af år 1678, §. ro, Inqvarterings-Ordningen i Städerne, med undantag af Stockholm, af den 6 Julii 1720, Kongl, Tåg-Ordningen af den i 5 September 1,791, Kongl. Brefvet till Krigs-Collegium af den 26 September 180g, Kongl, Kungörelsen den g Mars 1813, om hvad i afseende på truppers underhåll och inqvartering under tåg och marcher iagttagas bör, och Kongl. Förordningen af den 27 Augusti 1816, angående betalning för det underhåll, sorn lemnäs tågande trupper, samt att, enär dessa författningar antingen helt och hållet eller till vissa delar ännu äro gällande, oreda och osäkerhet, vid tillämpningen deraf, måste uppkomma, få Riksens Ständer härmed anmäla den underdåniga önskan, att EK. M;t täcktes, med upphäfvande af alla ofvannämnda särskildta stadganden, i Nåder låta ut - 39 5 Underdåniga.
Theodoros hade stillatigande öfverlemnat sig åt sina qval. Clemens hörde en suck, som de afpressade honom. Mer förmådde han icke. Han skyndade tillbaka till aulan och in i Eufemios’ kammare, tog nyckelknippan och kruset, som han fann derinne, fyllde den sednarc med vatten och ilade tillbaka till fängelset. Han öppnade den yttre dörren till detta, steg ned för några trappor och stod framför gallerdörren. – Clemens, det är du? sade fången derinifrån. – Ja, jag kommer med vatten. Här, här! – Prisad vare Gud, som bevekte ditt hjerta! Tryck på en rigel dernere, och dörren öppnar sig! Clemens trefvade och fann rigeln. Han drog den tillbaka. I samma ögonblick gick dörren upp, och fångens gestalt skönjdes i mörkret framför honom. Han hade, utan att leta, funnit vattenkärlet, såsom den törstande antilopen vädrar en källa i öknen. Clemens hörde, huru han drack, i långa, djupa drag. – Herrliga Guds gåfva! Jag anar nu, hvad lifsens vatten är för anden. Broder Clemens, jag skall aldrig glömma honom, som räckte mig denna dryck. Broder, du har varit mycket olydig, mycket felaktig, ty du har öfverskridit det bestämda måttet och läskat ej blott min tunga, utan hela min varelse. Huru gammal är du nu? – Aderton år. – Jag vill icke se dig, när du blir så gammal som Eufemios. Du var nog från början en rak och vacker planta; skada att du skall blifva ett krokigt träd. Men här är kolmörkt ... låtom oss gå upp och se, hvad som händer i staden. Vill du följa mig? – Hvad gör du? utbrast Clemens förskräckt och fattade Theodoros’ arm. – Broder, minns du ej, att du är fängslad? Vill du lemna fängelset? Vill du fly? – Om fången vill fly? Hvilken fråga! sade Theodoros, i det han fortsatte sin väg uppför trappan.
Genom remiss frän Högloft Ridderskapet och Adeln, har till delta Utskott blifvit öfverlemnadt ett af Herr Friherre Cederström j Andersj till sistnämnde Riks-Stånd ingifvet Memorial* deruti hemställes, att de hemmans-egare, sorn to uti Skärgården, och ej hafva Landsvägs-comraunication, genom Broar eller Färjor, med fasta landet, måtte befrias från skyldigheten att Krono-skjuts utgöra, och i det stället ett motsvarande onus dem varda ålagd t. Detta har Utskottet i öfvervägande tagit; och som, derest ifrågavarande hemmans-egare skulle njuta den föreslagna befrielsen till godo, deras andel i Kronoskjutsnings-skyldigheten komme att öfverflyttas på öfrige till Krono-skjuts indelda hemmans-egare, hvilka således med en ökad Bihang till R. St. Utsk: börda blefve betungade; alltså och då meranämnde Krono-skjuts-skyldige Skärgårdshemmans-egare icke sakna tillfälle att, genom serskildt träffade öfverenskommelser med innevånarne på fasta landet, sin skjutsnings-skyldighet utgöra; finnér Utskottet icke skäl att å den väckta motionen Rikets Höglofl. Ständers bifall tillstyrka. Stockholm den 4 Februarii 1829. N:q 49* Utlåtande, i anledning af väckt fråga om antagandet af ett gemensamt Mynt. Uti ett till Höglofl. Ridderskapet och Adeln ingifvet och till detta Utskott remitteradt Memorial, har Herr Hjerta, Gustaffästat uppmärksamheten derå, att, för handeln Nationerne emellan, det skulle vara af största vigt, om ett gemensamt mynt blefve inrättadt, hvari de contante liqviderne kunde förrättas.
Att man således mäste vara betänkt på, att i tid sprida en nyttig läsning, är klart, ty eljest skall allmogen snart falla i händerna på skandalpressen, hvilken, minsann, ej år overksam. Vill man förekomma att tidningar och folkskrifter af dålig art under sin rund genom landet få en alltför skadlig inflytelse, så må man då äudtligen blifva betänkt på, att underlätta kringspridandet af den bättre pressens alster. Skrifter, affattade i en nphöjd, fosterländsk anda, och med en ren, moralisk tendens, dock inhöljda, isynnerhet till en början, i sagans och folksångens på landsbygden omtyckta klädnad, borde derföre alternerande med npgifter, rör:de naturens enklaste företeelser och landtmanna-rön, öfverallt spridas, till ett pris, så billigt, att denna penning utan af - • 346 Den 27 September f. m. saknad kunde gå ur bondens ficka. Man borde så till sågandes låta öfversvämma landet af dylika skrifter af alla slag, för att derigenom kunna så småningom, år ifrån år, genom denna läsning söka lyfta folkets känslor oell tankar lill de högre föremål, som utveckla nationaliteten och fostra en vackrare samhällsanda. Intet politiskt borde i dessa få inblandas, påen deremot enkla underrättelser om Regeringens åtgärder understundom medfölja. Att på detta vis sätta sig i beröring med rikets mest aflägset boende iunebyggare och Sålunda med goda råd och lifvande känsloinlryck tala till alla och göra sig förstådd af dem, anser jag vara ett behjerlansvärdt föremål för en vis och omtänksam Regerings åtgärder. Genom en sådan utvidgad folklitteratur, alltid omsorgsfullt vårdad af en genom högsta makten tillsatt redaktion, — hvad skulle icke kunna vinnas? Nästan i bredd med katechesen och psalmboken skulle denna läsning kunna spridas, och dess välkända alster, alltid bundna i ett visst format, och med en viss yttre likhet, skulle snart blifva så bekanta för allmogen, att de skulle blifva lika nödiga för dem, som tidningarne för den mera bildade delen af samhället. Mycket mera skulle vara att säga i denna väg, men jag vill ej uptaga R. o. Ad:s tid dermed, då öfverläggningen egentligen icke handlar om denna sak.
Så har Renan, hvilken så ofta förkunnat det helas enhet och som skämtande skrifvit, att dualismen var den enda villfarelse, som han ej omfattat, en dualism i sitt eget väsen, som ständigt låter honom säga både nej och ja och efter hvarje kritik skrifva ned ett halft religiöst credo. För en sådan natur med denna blandning af känslosvärmeri och tankeskärpa ligger ironien nära till hands, ty hvad är ironi annat än just en som leende formulerad känsla af lifvets dubbelhet. Ironien blir för Renan ett dialektiskt medel, som gör allt möjligt, alla tankens och känslans saltomortaler – den blir en sollyst öfverlägsenhetens atmosfär, i hvilken man står öfver sina egna motsägelser och sin egen mening. Ironien frälser ens åskådning från trånghet; den förtar det drag af själfkärlek, som alla få, hvilka äflas att bevisa. Den maskerar med sitt löje all känslans revolt mot tanken. Så blef ironiens genius Renans husgud. Studerar man hans skrifter kronologiskt, skall man emellertid finna, att detta drag först med de senare åren accentuerat sig skarpare hos honom och egentligen först efter 1870 nått sin riktiga utveckling i hans skrifter, intill dess det i hans oändligt själfulla men också resultatlösa filosofiska skådespel Caliban och l’Eau de Jouvence firar sin karnaval. Det är icke svårt att psykologiskt förklara denna utveckling. Ty utom att ironien alltid utvecklas med ålderdomen och årens erfarenhet af det helas oföränderlighet, och afgjordt tillhör det slags andar, som hafva benägenhet att betvinga sina frambesvärjare, har också hela det politiska skådespel, som Renan sett upprullas för sig, varit ägnadt att skärpa hans håg för denna svårmodsbeslöjande och öfverlägsna konst. Fint har en Renanskildrare sagt, att det tycktes vara hans öde »att döda alla trosläror under sig och att af historien, af hvilken han väntade sanningen, erhålla beständiga dementier». Han hade med all sin själ velat blifva präst och hans tanke hade måst dräpa hans ungdoms tro.
Den, som vill, att contra-propositionen skall upptaga Ridderskapet och Adelns beslut, alt uti 112 §. skulle ordet: ”fastigliets-värdet” emot ordet: ”fastighelerne,” samt orden: ”sättas till dess rättmätiga belopp” emot orden: ”sättas till deras med hvarandra jemförliga värden,” utbytas, voterar Ja; Den, det ej vill, voterar Ney. Bih. till R. St. Fröt. 1845. 4 Sami. 1 Afd. 2 Band. 21 Haft. 2 IO Stals-Utskottets Memorial, N:0 2.5 4- Vinner Nej, kommer contra-propositionen att innefatta Borgare-Ståndets beslut, att ordet ''rättmätiga” utbytes emot ordet "rätta”. Voteringen har utvisat 80 Ja och 3g Ney. Som Ja vunnit, är till contra-proposistion antaget Ridderskapet och Adelns ofvanberörde beslut. Härefter har i hufvudsaken röstats, enligt följande proposition för 2utdra Voteringen. Den, som bifaller Utskottets, af Presteoch Bonde-Stånden godkände, förslag, att uti 112 §. nu gällande Bevillnings-Stadga ordet 'rätta skulle utbvtas emot ordet "rättmätiga,” voterar Ja; Den, det ej vill, voterar Ney. Vinner Ne/, antages Ridderskapet och Adelns beslut. Voteringen har utfallit med 3y Ja och 80 Ney, samt 2 casserade sedlar; i följd hvaraf och då Ney vunnit, Rikets Ständer beslutat, att uti 112 §. ordet "fastighets-värdet’' skall utbytas emot ordet, "fastigheterne , samt orden: ”sättas till dess rättmätiga belopp” utbytas emot orden: "sattas till deras med hvarandra jemförliga värden”. Hvilket allt förstärkta Stats-Utskottet skolat anmäla. Stockholm den 28 Mars i845. Ank. till Exp.-Utsk. d. 28 Mars., kl. 5 .e ra. Memorial, angående verkställd omröstning, i anledning af RiksStåndens skiljaktiga beslut, rörande Gar hus-afgiftens fortfarande.