Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Upplästes Kongl. Maj:ts den 9 dennes på bordet lagda Nådiga Proposition af den 7 i denne månad, med förslag till förändring och jemkning af vissa §§ i Regerings-Formen. Uppå gjord framställning af åtskillige Ledamöter beslöt Utskottet att under denna sammankomst öfverlägga i allmänhet och inhämta Ledamöternes olika tan - Bilaga C till Mern. 513 kar om förevarande vigtiga ämnen, utan att deraf fatta något till Protocollet, så framt det ej af någon Ledamot yrkades: äfvensom att beslut ej skulle fattas öfver andra frågor än dem, om hvilka Utskottet vore af enahanda tanka; men om skiljaktiga meningar i någon sak yppades, skulle afgörandet deraf uppskjutas till en annan gång, då Utskottets Ledamöter hunnit närmare utveckla och fastare stadga sin öfvertygelse. Vid jemförelsen af 4 § i Regerings-Formen med den af Kongl. Maj:t föreslagna förändrade lydelsen deraf yttrade Herr Assessor Arosenius till Protocollet: Det är väl sant, att, då en Svensk man icke kan vara annat än ett af de 2, Frälse eller Ofrälse, skulle det stadgande synas öfverflödigt, att Stats-Rådet borde bestå af Frälse eller Ofrälse, emedan det tredje icke kan gifvas. För min del anser jag dock syftningen af denna bestämning vara, att tydligen utmärka, det intet afseende må, vid dessa höga Embetens besättande, göras på börden. Skulle dessa ords borttagande finnas nödvändigt, måste visserligen någon annan mening dervid ligga till grund, än den af deras blotta öfverflödighet, hvilken ur denna sista synpunkt icke kan medgifvas. Såsom likväl intet motiv är i Konungens Nådiga Proposition anfördt för borttagandet af dessa ord, vågar jag för min del ej tillstyrka detsamma; jag skulle nästan förmoda, att dessa ord, mera genom en omission än af någon afsigt, blifvit ur den nya föreslagna redactionen utelemnade.
Man bör äfven icke lemna ur sigte nödvändigheten af bytesmedel, och dessa måste bestå i något, som hastigt kan utbytas emot de artiklar som vi behöfva, d. v. s. metallisk valuta. Sveriges missöde under mansåldrar liar varit brist på förlags-kapital. Historien visar att från och med år 1809 till 1818 It. St:r kämpat med denna tvinsot, brist på förlags-kapital, hvarföre man måste anlita krediten. Detta åter har tillskapat inrättningar, som medfört mycken nytta för landet, men äfven verkat derhän, att landets egen jord blifvit skuldsatt. De hafva gått ut på att göra sjelfva den fasta egendomen vexlande och deras säkerhet beror på deras förmåga att inlösa sina sedlar, hvarföre ock deras utgifna sedlar icke böra stå i något oproportionerligt förhållande till deras inneliggande valuta. Detta är något, som i fråga om landets skuldsättning, raan måste taga i öfvervägande, så att man icke ställer allt på den yttersta spetsen. Af alla dessa skäl tillstyrker jag beviljandet af anslag till de stambanor föreg:de R. St:r beslutat, d v. s. till fullbordande af vägen från Götheborg till Orebro. Hr Lefrén, Joh. Pehr: I ett föreg:de plenum har jag vidrört frågan om Svea kanal. I dag hafva Hrr von Troil och Hjärne ytterligare utredt förhållandet med denna kanal. Jag yrkar nu upskof med frågan, huru vigtig den i militäriskt hänseende än är, och detta yrkande grundar jag derpå, att undersökningar om vattentillgången och kostnaderne för en kanal böra föregå, och af denna anledn. tillstyrker jag tills vidare afslag å denna punkt. Hr Cederschiöld, Rob. Theophron: Jag har redan ut talat min åsigt, att det var ett olycksdigert beslut af R. St:r att jernvägar skola utföras genom Statens försorg i st. f. att lemna understöd åt dem, som ville åtaga sig att anlägga de ifrågav:de statsbanorne. Det är då klart, att jag afstyrker anläggandet af vägen emellan Hallsberg och Örebro, helst man upgifvit att den jernbanan skall bära sig bäst.
I Kyrkolagen och äldre författningar i hithörande ämnen talas om »Läroståndet», »Pres'coch Scholae-ståndspersoner», hvaribland naturligtvis räknades äfven lärarne vid Akademier, Gymnasier och Skolor, åtminstone de sorn ägde presterlig tjenstårsberäkning. Skola nu alla dessa, i följd af nämnda förordnings uttryck, ej vidare i detta afseende räknas bland prester, äfven om de äro Domkapitels-ledamöter, och såsom sådana deltaga i uppsigten öfver presternas lära och lefverne? Dessa och andra dvhka frågor måste af lagstiftningen besvaras, derest de icke, hvarje gång de förekomma, skola uppväcka strider, oro och förargelse inom församlingen. Det är i min tanka mindre vigtigt, huru de besvaras, än ali de besvaras. 86 Ty i våra dagar, med den lifliga uppmärksamhet, som egnas åt yttrande-rättens och ander medborgerliga rättigheters häfdnnde och upprätthållande, äro tankeoch samvetsfriheten mindre än någonsin i fara att förtryckas och förföljas. Denna fara minskas ännu mera då de lagbud, som redan finnas och de, som ytterligare stiftas i hithörande ämnen, blifva tillämpade af verkliga domstolar, och icke af myndigheter, som uppträda på en och samma gång sorn åklagare och domare. Det är en märkvärdig företeelse, att redan i Reformationens begynnelse doms* rätten i religionsmål ansågs tillhöra verldslig domstol*). Grunden härtill torde vara fruktan för det inflytande t roshatet (odium theologium) möjligen kunde i högre grad utöfva på en andlig, än på en verldslig domstol. Samma tanka ligger ock, på sätt framdeles skall ådagaläggas, till grund för \ kap. 2 § i vår kyrkolag
Denna betydliga samling har dock ej kunnat emottagas i Bibliothekets lokal, och då utrymme för densamma ej heller funnits alt tillgå inom någon annan staten tillhörig lägenhet, har nödig plats till dess uppställning måst i enskildt hus beredas, mot en årlig hyressumma af 1.6G0 Biksdaler Biksmynt utaf allmänna medel. Bland de olägenheter, som äro förenade med Kongl. Bibliothekets nuvarande lokal, må dock ej anmärkas endast otillräckligheten af utrymmet för böckerna och de öfriga samlingarne, utan äfven bristen på lämpliga arbetsrum för tjenstemännen, samt den fullkomliga saknaden af läsrum för de besökande, hvarförutan ett offentligt bibliothek icke kan uppfylla sin bestämmelse. Dessa sistnämnda jemte de menliga förhållanden i öfrigt, hvilka jag uti förevarande ämnen underdånigst framställt, antydas jemväl i ofvan omförmälda anförande till Rikets Ständers Revisorers berättelse, i hvilket uttalas såsom en Revisorernas pligt, ”att framhålla den otjenliga lokal, hvaruti Bibliothekets värdefulla samlingar sig befinna, alldenstund denna omständighet i hög grad förlamar tjenstemännens verksamhet och snart nog gör Bibliotheket till en ofruktbar institution”, — hvarefter tillägges : ”Man har redan sett sig nödsakad att förvägra besökande tillträde till Bibliotheket, och den tidpunkt kan ej vara fjerran, då oöfvervinneliga hinder uppstå för en fortsatt utllåning. Kan och bör ett riksbibliothek i viss mån anses som en värdemätare på ett lands itterära ståndpunkt, synes med skäl Bibliothekets förflyttande till en tjenligare lokal böra betraktas som en national-angelägenhet”. Med anledning af det sålunda allt mera framstående behofvet för Kongl. Bibliotheket af lämpligare lokal än den nuvarande, har Eders Kongl. Maj:t genom nådigt Bref den 23 September nästlidna år anbefallt OfverlntendentsEmbetet att inkomma med fullständigt förslag till ny byggnad för nämnda Bibliothek.
Och hvad först angår yrkandet om förhöjning af de för uppropsförsummelse samt uteblifvande vid Härads-Rätt stadgade böter; så, om det än måste medgifvas, att dessa böter, under nuvarande låga myntvärde, äro nog ringa, och i många fall icke motsvara det dermed åsyftade ändamål, anser dock Utskottet, i betraktande deraf, att desamma stå i ett afmätt förhållande till andre i lagen utsatte bötesbelopp och att en partiel förhöjning af de förra således icke kan ega rum, utan rubbning af det system, som bör finnas emellan lagens serskilda ansvarsbestämmelser, äfvensom med afseende derå, att den ifrågavarande lagförändringen ej synes vara företrädesvis af behofvet påkallad, helst lagen tillåter, att tvistemål, oaktadt svarandens uteblifvande, afdömas på de skäl käranden företer, och den part, som har för afsigt att, genom sitt uteblifvande, förlänga rättegången, förmodligen sällan skulle låta sig rätta genom äfventyret af en eller annan Riksdalers högre bötesansvar, , omförmcilde yrkande icke böra till någon åtgärd föranleda. Vidkommande åter Per Jönssons förslag, om ett tillägg till 3 §. af ofvannämnde Capitel, hvarigenom stadgades, att, om saken vore så beskaffad, att den icke kunde afgöras, förrän svaranden fått ytterligare tillfälle alt blifva deruti hörd, Domaren då måtte ega, om så ske kunde, alt utställa målet lill annan dag under Tinget och förelägga parterne, vid vite i penningar eller annan lämplig påföljd, att sig inställa, så, enär hinder af lag icke möter för Domstolen att utställa målet till någon senare dag under Tinget, och jemväl genom vite tillhålla parterne att dervid komma tillstädes, utan sådant beror af
— Att utsträcka nämnda befrielse ända derhän att genom ett allmänt stadgande eftergifva ifrågavarande försigtighetsmått, hvaraf hundradetals menniskolif ofta på en gång äro beroende, finner Utskottet sig ej kunna tillstyrka och aldraminst på det af motionären föreslagna sätt, nemligen för de ångfartyg, som göra på förhand annonserade reguliera turer, alldenstund just dessa användas för personaltrafiken, samt dessutom det ej synes följdriktigt att förutsätta mindre behof af försigtighetsmått beträffande dessa och mindre behof för dem af lotsbiträde, än för dem, som sysselsätta sig med godsfrakt, allenast emedan dessa sednare icke reguliert annonsera sina turer. Hvad beträffar den skilnad i lotsafgiften, som äfven i sednaste taxa är bibehållen, att nemligen utrikes ifrån kommande fartyg, ej mindre de seglande än ångfartygen, betala högre lolsafgifter, än de, som komma från inrikes ort, har denna skilnad säkerligen ej, såsom motionären förmenar, sin grund deri, att det skulle anses »konstigare att lotsa ett fartyg», kommande från utrikes ort; utan åsyftar densamma att bereda lättnad åt den inrikes varuomsättningen, likasom i flera andra hänseenden den utrikes, import afseende, handeln anses kunna bära drygare umgälder; hvarjemte bör tagas i betraktande, alt, medan ett utrikes ifrån kommande fartyg en gång får betala lotsafgift, måste ett mellan inrikes orter gående fartyg, som medhinner tätare resor, flera gånger vidkännas samma afgift. Utskottet föranlåtes alltså vördsamt hemställa, att omlörmälda motion, så i det ena, som i det andra hänseendet måtte afslås. Stockholm den 19 Januari 1863. Reservation: af Friherre Alströmer, C. J. O., som var i så måtto af skiljaktig mening, att han ansåg ångfartyg, som göra regelbundna, på förhand bestämda turer, böra befrias från den i vissa fall ännu qvarstående skyldigheten alt taga lots. Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande AA 52. 13 N:o 52.
Förordningar af den 10 Juni 1841, såsom endast innefattande föreskrifter derom, att då vissa deruti uppräknade brott, deribland olofligt tillgrepp från kamrat, samt rymning och munderingspersedlars förskingring, ej funnes upptagne, första gången beginges, fängelse vid vatten och bröd borde ådömas, ingalunda medgåfve rättighet för domaren att utöfver de uti nämnde Kongl. Förordningar omförmälte särskilda fall utskräcka användandet af bestraffning med fängelse vid vatten och bröd; funne Kongl. Krigshofrätten, att Krigsrättens Ordförande och Ledamöter felaktigt förfarit, då de för Lätts förbrytelser tillämpat sistnämnde straff; äfvensom Kongl. Krigshofrätten ansåge Krigsrätten hafva vid bestämmandet af detta straff detsamma origtigt beräknat, så att Lätt, hvilken, derest han lagligen kunnat dömas till fängelse vid vatten och bröd, bordt åläggas mot trettionio par spö eller etthundradesjutton daler silfvermynt svarande tjugusex dagars fängelse vid vatten och bröd, blifvit i stället dömd lill tjuguåtta dagars dylikt fängelse; och dömde Kongl. Krigshofrätten, i förmågo af 14 kap. 95 § Kongl. Krigsartiklarne, Krigsrättens Ordförande och Ledamöter, hvilka uti beslutet deltagit, att för omförmälte af dem i domareembetets utöfning begångna fel böta, Ordföranden och Auditeuren hvardera sex Riksdaler trettiotvå skillingar samt öfriga Ledamöterne hvar för sig tre Riksdaler sexton skilling allt Banko. Öfver detta utslag har å ingendera sidan underdånig klagan blifvit förd. Som vid undersökning af tillståndet uti Rådstufvurättens arkif i Mariäfred år 1853 befunnits, att ännu den 9 Juni samma år Rådstufvurättens derstädes protokoll för löpande året, äfvensom Magistratsprotokollen för senare hälften af år 1852 samt för löpande året varit ouppsatte, och Borgmästaren derstädes tillförene blifvit af mig med enahanda försummelse beträdd; så har jag förordnat åtal å denna försummelse, hvaruppå Kongl.
Då Gr. Sparre synes tro, att hvar och en, som klandrar Betänk., grundar sitt ogillande på enskildt omdöme, får jag förklara att jag grundar min åsigt på nu gällande lag, på hvad jag anser vara rätt och på Svenska folkets opinion uti detta hänseende, och jag tror att folkets önskningar derutinnan öfverensstämma, att någon skillnad emellan postoch kyrkoslölder bör, på sätt Frih. af Ugglas (af hvilken jag äfven väntade ett sådant förslag) hemställt, äfven ega rum. Jag kan icke hörsamma Hr von Hartmansdorffs upmaning att i st. f. återremiss yrka afslag, emedan jag anser ett sådant yrkande komma att vinna än mindre framgång, ty, i afseende på en sådan vigtig §, som den förevande, tror jag att hvar och Den 14 Augusti. 343 en ledamot af detta Stånd, lian må nu vara anstäld vid Riddarhus-kansliet eller annorstädes, röstar efter sin öfvertygelse. I öfrigt ber jag att i anledn. af Gr. Sparres yttrande få nämna, att jag sätter mycket värde på Usk:s ledamöter, samt att jag anser att Utsk. gjort sig mycken möda, men att jag tror att Utsk. förfelat målet med sitt arbete och att Utsk. uti ifrågav:de hänseende lika litet lyckats som LagKomitéen. Hr von Troil, Sam. Gust.: Ogerna tager jag till ordet i ett ämne, som med rätta kan sägas ligga utom min infatt ning, men då jag funnit att Gr. Sparre ensam upträdt såsom försvarare för Ulsk:s förslag, så har jag för min enskildta' del velat tillkännagifva, att jag anser det vara af högsta vigt, att, pä sätt LagUtsk. här föreslagit, skärpa ansvarspåföljderna för poststölder. Jäg vill visserligen icke ingå i någon undersökning, huruvida samma straffbestämmelser böra användas för postoch kyrkstöld, men jag anser att så väl posten som kyrkan bör vara fredlyst.
Stats Utskottet sorn grundadt denna Allmän-! na öfversigt på de i Magazins-Directionen för», da Protocoll och de der befintlige Räkenskaper har öfver Verkets styrelse och förvaltning stad.* nät i det omdöme att åtgärderne oagtadt bristande föreskrifter, ändock blifvit hufvudsakligen utförde i öfverensstämmelse med de grunder, sorn för Allmänna M igizi tis Inrättningen* Synss efter Utskottets öfvertygelse böra stadga* och bestämmas. Jemte nyss omförmäldte gene-, reia öfversigt, har Stats-Utskottet specielt granskat Magazins Directionens Protocoll, från deri tid Revisorerne dermed upphörde el er från agiy års början, samt I öfrigt sa mycket andre göromål det tillåtit äfven sträckt dess uppmärksamhet åt sjelfva Räkenskapen och hvad dermed gemenskap äger, hvanf ålit Stats-Utskottet funnit att Magasins Directionen ined nk och redlighet, iagttagit och fullgjord! sine åligganden, och anser Utskottet sig fördenskull haf-1 va grundade skäl, att inför Riksens Höglofl. Ständer vördsamt anmäla , att Allmänna Magasins Inrättningen blifvit af Veikets Öfver Styrelse förvaltjd i enlighet med hittills gällande J5** Stats-ZJtskoltet^ reldrtkcindertl föreskrifter, och der sådane saknats» efter de förhållanden, sorn städse haft det allmännas val pch bästa till syftemål. Bland de ärpnen sorn under gransknings» arbetet fästat Stats-Utskottets uppmärksamhet, och ansetts vara af den mera betydande egen-» skap, att de borde inför Riksens Höglofl. Slän» der uppgifvas, förekumma: Oir afskrifning af åtskilige Balancerade fordringar, t:o Att uti Almänna Maga2ins-Inrättningens Hufvudbok för år 1815, balanceras under 'f itul: Aldre Fordringar bos diverse Verk före år 1810. beroende på ersättningar eller afskrifpingar nemi.
Och ert sätt att sluta, i de två raderna – var som en otänkt blixt för mig. Jag beundrar er! Min själ har ett lefvande väsende att sympathisera med. Full af öfversvinnelig skönhet, har jag anropat Gud, att ingjuta ett dubbelt mått deraf i edra sinnen. Och mina suckar äro icke förkastade! Hopen har inga sinnen utan för det närmaste närvarande; stänger sig, och förqväfves, inom dess trånga, dunkla krets. O eviga Natur! huru få äro de, som intränga i det innersta, det heligaste af ditt tempel, och der smaka den all-lefvande Gudomens fullhet! – Plato var der, men svindlade. Newton var der, men såg blott höjderna och bredderna; såg väl den Oändliga Kraften, men blott med ett mechaniskt öga. Hans själ igenkände icke Gud, efter han redan hade en sjelfgjord. Du, ojemförlige vän! skall känna och finna honom i hvart stoft! i de eviga skogarne, i dundret, på rosens blad! Ack, om denna tanken icke öppnar himmelen för er, – gå tillbaka, gå tillbaka till menniskoverkens religion! P. S. Jag blir här beständigt. Här äro flera utsigter, än på något annat ställe. Och en Vis kan icke vistas fullkomligare, än emellan en Hufvudstad och Mälarens skogar. Stockholm d. 25 Maj. — Något namn, något namn för Er och för den druckenhet, som jag känner af edra bref! – Jag har uppväckt sanning, känsla, ny lycksalighet förr i en själ. Men denna segern har ingen jemförelse! Oförmögen att bära all den sällhet, som från Guds fullhet genom er själ utströmmar öfver mig, nedtryckes jag till jorden, förkrossar mig i tårar, och ropar: Gud! det är din ära, din lycksalighet jag smakar; Du! lefver och välgör genom mig. – Visserligen, ojemförlige vän, är det denne Guden, som i er själs kraft och skönhet åtnjuter sig sjelf efter graden af edra sinnen, och derifrån utgjuter sig i ömhet, i dygder och alla sublima rörelser.
Om man mindre vill fästa sin uppmärksamhet dervid, att, i kraft af den ofvan åberopade Instruktionen för Justitie-Stats-departementet, samt af Kongl. Instruktionen för öfriga Stats-departementens Kansli-expeditioner den 10 Juli 1840, Revisions-sekreterarne äro ständiga ledamöter i den domstol: Kansli-Rätten, inför hvilken Kongl. Kansliets embetsock tjenstemän skola tilltalas för tjenstefel eller försummelse af svårare art, så synes den redan anmärkta egendomliga konstruktionen af Justitie-rådsoch Revisions-sekreterare-embetenas förenade verksamhet vara af den beskaffenhet, att detta sednare, utan hvilket det förra vore ofullständigt, måste till natur och ställning vara i den närmaste frändskap med det domare-embete, hvarmed det i sin verksamhet står i sä nära förbindelse. Nedre Revisionens hetänkanden, hvilka skola afgifvas i vissa vigtigare slag af Justitie-ärenden, äro visserligen icke domslut, men de äro förslag till domslut, afgifna till Högsta Domstolens protokoll, skriftligen uppsatta och undertecknade af de i Nedre Revisionen beslutande; och det. lärer väl icke betviflas, att ju, såsom Rikets Ständer i deras skrifvelse till Kongl. Maj:t den 29 September 17G6 (bilagd Kongl. Förordningen den 12 November s. å.) uttryckligen förklarat, nämnde Betänkanden gifvas “med ihet ansvar, sorn. domare efter lag undergifne äro“). Att Nedre Justitie-Revisionen, i likhet med domstolar i lägre instans, eger anställa vittnesförhör i de fall, der sådana i do under Högsta Domstolens pröfning hänskjutna mål kunna förekomma, torde ock böra anses såsom ett bevis på det med domare likställda förhållande, i hvilket Revisions-sekreterarne sig befinna. Med den anförda grundsatsen i dess djupt ingripande betydelse, synes det, vid sådana förhållanden, icke vara förenligt, att en med domare-embetet i högsta instansen så nära införlifvad, för detsamma oundgänglig och på dess funktioner så starkt inverkande befattning som Revisions-sekreterarnes, ställes i det beroende, som domare-embetets natur i allmänhet förbjuder.
Vid förra riksdagen citerades, då denna fråga afhandlades inom PresteSt., ett exempel från Upsala universitet af en yngling från nya elementarskolan, som i studentexamen hade fått de vackraste betyg, som på länge voro gifna, nemi. 23 approbatur, hvaremot en annan yngling ifrån ett gymnasium endast hade erhållit 9. Den förre ynglingen, så väl som den sednare, aliade snart sill latinska skrifprof, och den förstnämnde fick derför admittitur under det att alt den andre fick cum laude approbatur. Den säkerhet och mogenhet i de första elementära studierna, sora detta exempel utvisar, utgöra grunddragen af undervisningen i våra gamla skolor, om ock stora undantag så väl å ena som andra stället måste medgifvas. Vidare vill jag blott fästa mig vid 10:de och ll:te punkterna i största korthet. Till de af Hr Silfverstolpe i detta afseende gjorda anmärknrr vill jag blott tillägga, alt då StalsUtsk. framkommit med ett förslag i den vägen, icke föranledt af någon motion, så har Ulsk. frångått det, som af föredraganden för ecclesiastik-ärenden blifvit inför K. M. gjordt, men icke bifallet, och deruti gjort den förändringen, alt borttaga domprosten ur eforalstyrelsen för alt i stället sälla dit en borgare, som svårligen kan med den förre mäla sin förmåga i de frågor, hvaröfver han skall döma. Hvad som derigenom skulle kunna förloras, det har Hr Silfverstolpe redan upplyst. Jag har icke mera alt tillägga, utan ber blott, att Hr Gr. o. Landtm., då propos. på återremiss skall framställas, ville inlägga det vilkor, att StatsUtsk. måtte behandla samtidigt med Ekon.- Utsk. de frågor, som StatsUtsk. med detta bar gemensamma. Bland dessa är äfven en motion af mig, deruti jag har föreslagit att en elementarskola, i likhet med den här i Stockholm, skall i någon provinsstad inrättas, och samtidigt dermed samma fördelar som äro den nya elementarskolan meddelade, lemnäs 2:ne kathedralskolor, efter den gamla lärometoden, till utrönande af företrädena vid hvardera undervisningssättet.
När han tänkte på dem slog det honom att de var så många, att han “älskat“ så mycket. Han mindes dem ej klart alla, men de satt ändå kvar som smutsfläckar i minnet å, de fortsatte nog den där slags kärleken i hamnstädernas sämsta kvarter honom förutan. Lilla Harriet i Liverpool, den allra senaste, hade väl haft minst fyra män sedan han for. Ha ha! Fruntimmer! Han var ensam, verkligt ensam. När brasan slocknade, började råttorna visa sig. De voro också nästan tama, en del sutto på hällen och blinkade åt honom när han åt. I kväll ville han ingenting, hans hjärna surrade av orediga intryck och ofullständiga tankar tittade fram likt halvgångna foster. Skulle vansinnet komma snart en ny Alexander som skulle knacka sten kring vägarna i stjärnljuset? Efter att i några nätter ha spelat fiol, läst och skrivit omväxlande, blev han plötsligt sjuk, om det nu var av bristande föda eller av förkylning eller bägge delarna. En mörk och stormig kväll var han för svag att bry sig om något mer, pulsen steg och han kände smärtor kring trakten av hjärtat. Han bar fram vattenhinken med skopan till bädden på golvet, lade en bit mjukt bröd på en stol i närheten och överlämnade sig åt febern. Han kände en tyngande fruktan för att dö. Han älskade således det liv han gick omkring och bannade så grälsjukt, och det föll honom in att han nu, innan han kanske förlorade medvetandet, borde försöka läsa något i bibeln. Han släpade sig upp, tog rocken på sig och lade mer ved på elden, tog boken och satte sig på hällen, men fann att han ej orkade, han lade sig nästan framstupa och slog upp den hans leder värkte så att han knappt kunde ligga stilla. Och han läste högt: “Då tillkallade de för andra gången den man, som hade varit blind, och sade till honom: Giv Gud äran. Ty vi veta att denne man är en syndare. Då svarade han och sade: Om han är en syndare vet jag icke. Ett vet jag, att jag som var blind nu kan se“. Och David lade bort boken och kröp ihop på bädden. Fotogenet i lampan var nära nog slut, och när han gjorde ett försök att fylla den igen, förlorade han medvetandet.