Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
» Det var ett hårdt stycke arbete, » sade hon. » Professorn ville inte ha mig, men se, jag kan vara envis, när jag vill. Jag berättade, hur länge jag hållit på att öfver|ala pappa, och hur det var, så gick han in på att ta mig på försök en tid. Men det värsta återstår; han tyckte, att jag såg klen ut och vill undersöka mig. Tänk om pappa får rätt, att jag inte duger till gymnast. » Efter undersökningen dagen därpå var hon jublande glad. » Pappa har misstagit sig och professorn också, » triumferade hon. » Jag har inte klent bröst, det är bara litet blodbrist, som nog går öfver, när jag får arbeta. För resten är han riktigt rar, professorn, han påminner mig så om pappa, när han rynkar pannan, fast pappa ser då mycket, mycket bättre ut. » Pappa och pappa, alltid skulle hon tala om honom, det var en nästan till afguderi gränsande kärlek hon hyste till fadern. Pappa säger, pappa tycker, pappa vill voro de uttryck hon oftast begagnade. » För se, min pappa är den bästa pappa på hela jorden, » försäkrade hon, och då såg hon så stolt och lycklig ut och hennes srlada blå ögon strålade af en så bängifven beundran, att man nästan måste tro henne. » Han kallar mig för Sigge, » berättade hon, » ty min styfmor heter också Sigrid, och jag vill helst icke kallas för det samma som hon. Hon påstår, att pappa skämmer bort mig, men det gör han inte, han kan bara inte låta bli att visa, hur mycket han håller af mig. Se, han tycker om att smekas, och det gör inte hon, och om hon är onådig, kommer han till mig. För resten är hon en bra människa, min styfmor, och vacker och ståtlig och fin. De: finns ingen i hela socknen, som kan mäta sig med henne. Pappa sade en gång för länge sedan på en bjudning hos preste.ns, att bon vår som en trädgårdsblomma bland simpla ängsblommor. Ja, men som en trädgårdsblomma utan doft — tänkte jag då i min (Qualité Inghilterra) härstädes lagrad sedan 1891. Vid undersökning af handelskemisten befunnen, enl. intyg, fullgod.
Jo, endast instämmandet i den framställning, motionären sjelf nu sednast gjort; och så länge jag har mitt förnuft i behåll, kan jag ej frångå den öfvertygelsen, att det är communernas rättighet alt bevara sina lif, så långt de kunna. Man svarar mig, att deras bemödanden tjena till intet; men erfarenheten vittnar annat, och landsorterna kunna i sanning moquera sig öfver dem, som i deras vishet säga, att deras åtgärder tjena till intet, under det de i sjelfva verket finna sig skyddade. Jag afstår under intet vilkor från den propos., jag begärt. Frih. Ehrenborgh: Om opinionen i hemorten skulle leda min röst i denna fråga, vore jag skyldig instämma med Frih. Boye, emedan jag bor i en ort, der sinnesstämningen högt uttalat sig för spärrningarna, ehuru den hittills derförutan varit skyddad; men jag anser ingenting annat böra verka på mig, än min egen öfvertygelse, som här är stödd i5a Den il September e. m. på uttrycklig lag, hvilken blott exceptionsvis blifvit satt ur verksamhet genom åtgärder, som, efter min tanka, iiro olagliga. Frågan om opinionen i hemorten är för öfrigt här likgiltig, ty jag har endast nu yttrat den tankan, att den opinion, som skulle af R. St. uttryckas, borde så fort som möjligt uttalas och icke förhållas genom småaktiga strider om termerna. Något vidare har jag ej att tillägga och ämnar icke yttra mig mera i denna sak. Gr. Horn: Äfven min hemort är ännu fri från sjukdomen , och spärrningarna hafva der blifvit strängt iakttagna; men jag hem tar deraf ingen ledning för min öfvertygelse. Jag hemställer för öfrigt, om icke de satser, som Frih. Boye nyss uppställt, slutligen skulle kunna leda derhän, att Norrköpingsboerna, för att frälsa sina lif, äfven kunde kasta sig i armarna på Rikets fiender; jag hemställer, huruvida medborgares rättigheter kunna utsträckas till en sådan samhällsupplösning, och om det således med något skäl kan sägas, att särskilda orter skulle vara berättigade till isolerade åtgärder, som slutligen kunde leda derhän att göra dem hvar för sig lill små Ryska samhällen.
Bergscollegium fördenskull att en Commissionsförrättning i ämnet af 2:ne Collegii Ledamöter måtte få äga rum. K. KammarCollegium har åter, på den grund att Gunnilbo och Heds Socknar icke uppfyllt den med bergslagsfriheten förenade skyldighet till grufve-brytning och tackjerns-tillverkning samt då friheterne ej kunde vara gifna för stångjernssmide här mer än annorstädes, tillstyrkt desammas upphörande; och tillika yttrat, det Collegium, hvad Skinnskattebergs Socken angick, ej hyste någon betänklighet att, i anseende till tackjerns-tillverkningens ringa belopp, äfven för denna tillstyrka indragningen af Privilegieina; men att, då åtskilliga förhållanden bär förekornmo, som iarfvade närmare utredning, Collegium ansåg undersökning derom böra föregå, men denna verkställas endast af Bergmästaren i orten, hvarefter Collegierne borde ytterligare sig i ämnet utlåta. Hvad sålunda förekommit samt hvad de Utskottet tillställda handlingar i öfrigt innehålla, har Utskottet, behörigen öfvervägat och då, hvad nu först angår Gunnilbo och Heds Socknar, Bergslags-privilegier icke få begagnas för stångjerns-tillverkning, och några tackjerns-hyttor hvarken nu finnas eller tillförene varit anlagde i Gunnilbo och Heds Socknar, hvilka således icke i någon måtto uppfylla eller fullgöra den Betänkan cl en, N:o 277. 351 med Bergslagsprivilegiers åtnjutande förenade skyldigItet, har Utskottet skolat, med stöd af K. KammarCollegii tillstyrkande, vördsamt hemställa: aLt deiest ifrågavarande 2:ne Socknar icke skulle inom någon viss af K.
Kandidaten fixerade förstulet sin kusin. Hon märkte det väl, men hon var alltför van vid honom att fästa någon synnerlig vigt dervid. Hon stirrade oafvändt upp mot det gröna löfhvalfvet och den blåa himmelen. Han kunde ha lust att fråga henne om den der boken...? Nej, det kändes obehagligt. Han kunde icke komma sig för. Dagern föll öfver hennes ansigte, med dess fina släta hy, och rakt in i hennes ögon. – Det var ett par ärliga, lugna ögon hon hade. Hvad han höll af de der ögonen. Han kunde se in i dem som nu, utan att hjertat slog fortare; men de hade en alldeles säregen dragningskraft. Den låg visst mindre i hvad som syntes, än i aningen om något, som borde kunna lockas fram derur. — Men den der boken. — Hon var kanske egentligen svår att komma under fund med. — Var denna trohjertade ärlighet spelad? Och var hon verkligen så lugn, som hon föreföll? Fråga korsade fråga i hans hjerna. Han lade sig framstupa öfver gräsbänken och stödde hakan i händerna. Hon vände sig om för att se, hvad han tog sig till. »Usch en så’n groda!» ropade han plötsligt. Hon for upp med ett litet skri. Der låg boken blottad i gräset. Det var Nya testamentet. De utbytte en blick, en enda; så vände han sig bort. Han hade rodnat ända upp till hårfästet, och läpparne voro sammanknipna i ovilja. Han kunde icke tala till henne. Hon förändrade icke en min, hon endast såg på honom, som för att utforska hvad han tänkte. Han hade en pinsam förnimmelse, som om han varit utsatt för svek, och nu uppdagat, att han låtit narra sig. Harm och förakt stridde inom honom. Det hade kommit så plötsligt och så öfverraskande. Det var som om han nyktrat till vid en hastig öfversköljning och nu satt med de kalla, våta kläderna klibbande vid kroppen. Det var någonting liknande skam, en gemensam skam, som de båda hade att dragas med. Blodet sjönk småningom ner från hans kinder, men det pinsamma intrycket stannade kvar: han hade låtit bedraga sig och hon hade bedragit. Hon hade satt sig ner på sin förra plats.
Obligationen unb ber barauf aitlaufenben ©e»iime b>all)jä^vlicf> crforberlid) fein wirb, foll 14 Sage ror beit gättigfeitéjielen ber au»getooften Obligationen, fotglid) in ber StJiitte ber SJtonate Sanuar unb Suti, bent 33anff)aufe Jtapbaet (Manger in Sranffurt ant Sréain angefdjafft »erben; § 10, »egen ber Seit »ann unb bie 2lrt leie bie SSerloofungen ftatt finben »erben; — ber Sudall biefe§ sparagra^I>e§ »irb babin ab Skrfugungeit »erben buret) bab 9teid)§ Obligationen bie aubgelooft_ »orbén, eber at» bie Slntebenk libernebnter bie benfelbeit eittjprecbenbe Sabtung ertegt haben, unb ,8ittg — Denna § kommer att erhålla följande förändrade lydelse: »De för lånets successiva amortering erforderliga utlottningar verkställas här i Stockholm inför Fullmäktige i Riksgäldskontoret; varande vederbörande låneöfvertagare berättigade, att sjelfve eller genom ombud öfvervara dessa utlottningar samt dertill kalla någon Tysk stats Konsul. Resultatet af utlottningarne äfvensom den i § 6 omförmälda ökade afbetalning, jemte andra detta lån rörande förhållanden, böra genom Riksgälds-kontorets försorg och på dess bekostnad kungöras i Sveriges officiella tidning och i tre af lånets öfvertalare förut uppgifna Tyska tidningar. Obligationer, som blifvit utlottade, innan öfvertagarne af lånet erlagt den för desamma belöpande betalning, äfvensom redan förfallna räntekuponer utlemnas icke från Riksgälds-kontoret, utan skola på vanligt sätt aunulleras.
J. A. Lindhlom, h. t. Landtmarskalk. n. v. Talman. På Borgare-Ståndets På Bonde Ståndets vägnar vägnar 11. Schwan. Lars Olsson. r. v. Talman, n. v. Talman. 174 Den 4 Augusti Uppläst hös SamteHga Rifcs-Stånden don 4 Augusti, Riksens Höglofi. Ständers StatsUtskotts utlåtande i anledning af gjorda anmärkningar vid dess Betänkande, oni utbetalningen af förra Kongl. Famillens enskilta förmögenhet-. \^"id Statsutskottets, den 2 i denria månad afgifna Betänkande, förande utbetalningen af f. d. Kongl. Familjens enskilt*. förmögenhetj G8i,4l9 fvd 13 skli r., häfva hos HöglofL Ridderskäfiet. och Adeln sämt Högvördig* Prest-Ståhdet anmärkningar blifvit gjorde* livilka gå derpå tit, att då deri. påräknade till* gången; uti de för Pömerrt och Rligen iri-j flytande inedfel, af två Millioner Preussiskt Cöll* rant, i änseehde tili det öfveferiskömne betali riingssättét, att desse medel, sorn till största delen uti elfecter och Obligationer skola in* flyta, törde blifva otillräcklige för ailä de deruppå beräknade titbétalningar; någon utväg Synes borå vidtagas; hvarigenom bristen må & tinna fy,liks, öfch hvartill särskildta sätt är<j foreslagne; vararidé; med dessa anmär kningar* frågan till Utskottet återfeinitterad. I anledning häraf och vid öfvervägande äf hvad upplyst blifvit, jemte de sig härvid före eende omständighetei, hår Utskottet ock funnit det blifva, angeläger, att Riksens Hög* iofl* Den 4 Augusti 175 lofl.
Då härefter förekom StatsUlskrs yttrande om de extra ordinarie inkomsterna, anmälte sig och yttrade: Hr von Hartmansdorff: Då beslut ronde de extra ordinarie inkomsterne, icke för närvar, kan fattas, sä hemställer jag vördsamt, att vi måtte få öfvergå till frågor, som kunna blifva föremål för Ståndets beslut. R. o. Ad. beslöt, uppå härefter af Hr Gr. o. Landtm, gjord hemställan, att med föredragningen af StatsUtsk:s framställning om beloppet af de extra ordinarie inkomsterne skulle anstå tills Bevilln.- Utsk. inkommit med sitt yttrande i ämnet. Föredrogs ånyo StatsUlsk:s d. 9 och 12 dennes på bordet lagda utlåt. N:o 37, Litt. A, i anledn. af K. M:s nåd. propos., an - Den 16 Februari e. m. 537 g:de nedsättning uti den af Stora Kopparbergs bergslag utgående kopparränta från hvart 10:de till hvart 30:de Ska' af tillverkningen samt upphörande af allmogens inom åtskilliga socknar af Stora Kopparbergs län skyldighet att in natura till bergslaget leverera sina hemmansränteoch mantalseller qvarntulls-kol. Hr Kröningssvärd, Carl Gust., hade inlemnat ett sälydande anförande: Dä II. SlatsUtsk., medelst särskildt utlåt., Litt. J.. bifogadt utlåt. N:o 37, ronde Statsverkets inkomster, funnit sig sakna skäl att tillstyrka R. St:s bifall till K. M:s nåd. propos. om en ytterligare förmedling af den från Stora Kopparberget utgående koppartionde - m. m., utan i kalkylen öfver dessa inkomster beräknat samma tionde till del belopp, som den, efter livart 10:de Ska' af tillverkningen, förmodas komma att utgöra, anhåller jag vördsammast att, emot berörde utlät., få framställa några anmärkmr. Den 1 :sta af dem är, att H. Ulsk. icke synes hafva fästat det afseende, som vederliordt, på den stora fördel della urgamla bergverk tillskyndat
Det verkade så obeskrifligt sympatiskt att se henne sitta och höra på: – lugnt, eftertänksamt, med en min som om hon hade så oändligt mycket att säga, men som om njutningen af att lyssna vore så stor, att hon icke med ett ord ville förringa den. Ett sådant samtal efterlemnade alltid en känsla af att ha gjort sig förstådd. På detta sätt hade det mellan henne och Pål blifvit en vana att det uteslutande var han, som förde konversationen. Men när han såg in i hennes uppmärksamma ögon, föreföll det honom alltid som om också hon talade, fastän hon teg, och som om han visste allt hvad hon velat säga. »Fru Marianne», sade han en afton, då de som vanligt sutto framför brasan, »jag finner det så oändligt mycket lättare att tala med en qvinna än med en man. Hos qvinnorna fins det en själens smidighet, som sätter dem i stånd att följa ens tankegång på ett helt annat sätt än en man skulle kunna. Deras mjuka, komplicerade själslif kan man draga till sig hur nära man vill, utan ansträngning, utan känsla af tyngd. En qvinnas tanke smyger sig så lätt och så snabbt efter alla ens stämningar, att man aldrig behöfver bemöda sig om att hålla den qvar. Man känner hela behaget af att vara ensam, tillökt med behaget af att icke vara det. Den kritiska torrhet, som är mig så afskyvärd, den fins icke hos qvinnorna; derför älskar jag dem.» »Jag undrar om denna frånvaro af torrhet är någonting annat än lätja», svarade Marianne med ett litet skratt i tonen, »åtminstone finner jag det mycket beqvämare att icke kriticera, utan endast följa med.» »N’importe! Det är förtjusande i alla fall. Men» – här böjde han sig närmare – »har ni gifvit akt på det, att man aldrig talar fritt med en som står en nära i något yttre förhållande? Band ha nu en gång det med sig, att de, genom att hindra ens rörelser, lika mycket omöjliggöra ett närmande som förekomma ett aflägsnande. Ja, och dessutom: – vara uppriktig en timma, ett ögonblick, en månad, det kan man nog, under förutsättning att man har visshet om återtåg, men för alltid? Nej.
Jag kan icke begripa hvarföre man drager i betänkande att bevilja en större summa dertill, när man besinnar att, i händelse nöd icke inträffar, så bryles icke creditivet, men att, då missvext infaller, det är hoest nödvändigt, att Regerm icke saknar medel för att bispringa de nödlidande. Huruvida Regerm erhåller sådana medel genom ett creditiv eller, såsom Frill Sprengtporten föreslagit, genom förskott på de inflytande tullinedlen, kan vora likgiltigt, endast Regertn har medel i händerna alt undsätta en nödställd allmoge. Hr af Schmidt, Georg Lars: Beklagligtvis har en lång erfarenhet visat huru väl spanmålscred<liver behöfvas för de norra orterna och synnerligen för de 4 nordligaste länen. Det har äfven visat huru otillräckliga de förra creditiven varit, och 100,000 rtdr lill skulle icke mycket förslå att afhjelpa behofvet, om olyckan af en missvext skulle inträffa. Jag får derföre yrka, att, såsom åtskilige talare föreslagit, denna summa måtte förhöjas åtminstone till 4oo,ooo r:dr. R. St. böra icke anse dessa medel illa använda, ty 0111 ingen nöd inträffar, så tillitas de icke; men älven 0111 missvext infäller oell medlen mäste användas, så uro de icke derföre förspillda, tv de utlemnas icke utan mot sorknarnes gemensamma ansvarighet, och utlemnandet sker genom landshöfdingarnes försorg, som dervid efterse, alt nödiga controllör blifva iakttagna. Jag önskar att Gud måtte bevara oss från att upplefva lika olyckliga missvexter, som några af deni, hvilka vi hittills haft, ty då förslå icke heller dessa 400,000 r:dr. 36o Dea >4 April e. ra. Hr von H o he n Ii a asen , Carl:
Har jag glömt något, så får det komma efter ... Men se dig omkring ... Se är här inte vackert?» Ampelns matta sken föll öfver hans smala ansigte med dess bleka, tunna kinder och dess liksom af svält förstorade ögon. Det var något så slappt och så aftärdt öfver honom nu, då ingen sinnesrörelse gaf lif åt dragen. Och under ögonen låg det som ett lager af mörkt, blåaktigt puder. Men så log han, och det drog sig som ett skimmer öfver detta själfullt vexlande ansigte. Han sträckte ut sin hand, som för att bevekande draga intill sig all den skönhet som omgaf honom. Och hans ögon glänste mot dessa mjuka silkesfärger, dessa lätta, läckra aqvareller, dessa tunga, djupa draperier. »Jag vet inte hvad det är jag känner i en stund som denna», sade han. »Det är ett begär att kunna lyfta min hand och säga: stanna! Till mina pulsar, till dammet som faller, till brännämnet som förtäres, till dagen som närmar sig ... Det skulle stanna med ett enda trollslag. Oföränderligt för århundraden: – hvarje den lättaste skugga, hvarenda skiftande nyans. Nu är skönheten endast ett oändligt vemod. Förgängelse, det är dess namn!» »Men förgängelse det är också lif, ty det är omdaning, det är behofvet af förnyelse. Hvad i all verlden skulle man göra om allt vore stillastående? Då hade man ju ingenting att göra; då vore det inte lönt att lefva.» »Ha, ha, ha! Inte lönt! Tycker du det är lönt nu?» »Du pratar!» Pål log ett ögonblick. – Den gamla tonen, precis den gamla tonen! – Han gick åter ett slag i rummet och såg på allting, som om han skulle säga det farväl för en lång tid. »Nej, det är tungt, det är förunderligt tungt!» utbrast han och tvärstannade. Börje såg bort till honom. Han kände lust att uppmuntrande stryka öfver det svarta håret, liksom han ibland kunde göra med Fogg. Men det skulle se för bakvändt ut. En karl! Han borde väl taga sitt förnuft till fånga! »Hvarför reser du då?» sade han torrt. »Det är inte det!
Äfven om jag icke skulle upplefva det, är jag viss på att det kommer en dag, då skogen genljuder af fågelqvitter, en dag, då » det eviga evangelium " i sin friborna skepnad får en plats hos Danmarks folk och kyrka » (» Död og Udödelighed », slutet). Katolicismen har under den senare tiden genom en verksam propaganda fått en viss utbredning, i synnerhet i de ad-liga kretsarne. I bönan af 1870-talet framkallade detta en kontrovers mellan de två kyrkoafdelningarnes ordförande: biskop Martensen såg sig föranlåten att träda upp och gjorde det med sin ytliga och tarfliga skrift » Katholicisme och Protestantismen (1874). Derpå svarade dej&gt; ap ostol i ske prefekten för Danmark H. Grtlder med en bok, » Det protestantiske og det katholske Troesprincip » (1875), * hvari han med mycken lärdom blottade Martensens om okunnighet vitnande postulater i andra hand samt med en väldresserad klerks hela färdighet sönderhögg och spetsade de logiska fel som alltid vimla i en skrift af Martensen. Dessutom lät han tunga hugg falla på sjelfva den protestantiska läran, särskildt rättfärdiggörelsen af tron allena, hvil-ken Strausä kallade dess Akilleshäl. Här ser man i sanning » hök öfver hök », * och det ser ut, som en ödets ironi, då Martensen och protestantismen beskyllas för » naken naturalism ». — Det är skäl att gifva akt på, att ehuru Martensen ser att » otron och förnekelsen vältra sig fram i allt bredare strömmar », så tyckes han dock, som hr Grtider med rätta anmärker, mera frukta för » den stora, papistiska rörelse, som går genom verl-den ». Sedermera har nämligen förhållandet helt och hållet förändrat sig.
Skrif v. f\:0 378. ka, vid skeende undersökning, befinnas vara i mesta behof af lindring i ålagd Roteringsskyldighet, ; eller b) om Rotehållarne hellre åstunda att en • allmän jemkning i berörde Rotering bör anställas; då, i sådant fall, nedannämnde grunder och vilkor derföre skola af Rotehållarne, utan ringaste modificationer eller förÄndringar i ordalydelsen, antagas, nemi.: l:o att det vid ständiga Roteringens åtagande gjorda och af Kongl. Maj:t stadfästade förbehåll, "att ingen Rote kan påföras högre ord i"v. arie Numer, än han förut utgjort extra Ro-'tering”, må anses undanröjdt och icke ligga i vägen för den blifvande Rotejemkningen; 2:0 att förmedling eller nedsättning till högst en femtedel i den förut utgjorda extra Roteringen, skall, så vidt tillgång finnes, tillgodokomma alla de Rotar, som uppå ständiga Knecktehållet ingått, men, vid bristande utvägar för en allmän så beskaffad lindrings meddelande, företrädesvis tillerkännas de Rotar, som deraf finnas i mesta behof; 5:0 att, vid denna nya Rotering, hemmantalet väl må läggas till grund, men med fästadt afseende derjemte å hvarje hemmans och lägenhets uppå tillförliga upplysningar beräknade afkastning af tillhörande jord, qvarnar, fisken och öfriga lierrligheter, samt deras, såsom följd deraf egande förmåga, att i Roteringen, till ökad eller minskad andel, deltaga; Exp. Vtsk. Förslag till lind..
Du har utan tvifvel redaii många gånger hållit mig rskning för mina &amp; sikter harutiiiiian, fast säkert mringa andra tyckte det var ett iiiiderligt tvång att uppehalla dig med ämnen, som ej kunde angå ett fruntimmer. Hela denna tanke as grundfalsk, ty ett friiiitiininer gr utrustad med alla försthdsförinögenheter lika med en man, ocli om samma riktning gifves däråt,. ined hlinsyn likval till de olika verksamhetsförem3, som skilja dem, så uppfyller kviniian en mycket viktigare bestämnielse an blott den att ha god inat på sitt bord. Detta sednare eller den inre hushållningens ordning i alliniinhet lir intet att asidosatta; men det svarar blott emot mannens sinsorger att ha sina åkrar väl skötta och sina ängar bergade i riittan tid: nu återstår likviil för bägge många andra och stora omsorger, dels i den alliiilnna världen, dels till uppfostran af. barn och deras moraliska bildning m. m. Om nu hustrun icke har några grunder sjiilf af en större 0111- fattning, S&amp; inåste hon ju åsidosätta allt deltagande uti dessa viktiga omsorger, eller hiinstone iitföra dein med inindre sakerhet vid en shdan saknad. Därför har jag alltid trott, att man liandlade orätt, dii man betraktade lzviiinaiis bestämmelse i en siidaii inskränkt skala som blott att soignera det inan kallar Iiusl~~llsbest~~i.et och att föda barn, utan att Iia iiiigot deltagande i riktningen af dessa barns högre bildning och det iidlare syftet hvarför vår Herre later dem inträda i världen. &amp; Ian plagar sägs att kvinnan upphör att vara livad Iion bör, dB man extenderar hennes verksamhet till allvarligare, allmännare iimnen, men detta är grundfalskt. Hon iir inindre djur hon än mannen sjalfva. Hon a r mäktig af större uppoffringar och högre lyftning an vi; blott hennes förstånd &amp; r så bildadt, att Iion fattar vardet a f uppoffringarna., att de icke affordras henne blott shsoni lidanden, ntan annat ändamål än att hon skall lida.
Utom de skäl jag hade aran anföra för den anmärkning jag rog mig friheten göra e, mot den af ConstitutionS-Ulskottel projccterade Answar righeks Lag för Stats Raden sär jag äran , jemte till. kännagifwande af min förundran öfwer den tanka Constilukions-UtskottetS oktningswärde, upplyste och skarp, finnige ordförande framstäf, att nemligen en Leda. 220 Den 5 Ianuarit. mot as Stalö-Radek, som för sel och förbrytelser, biismit dömd förlustig sitt Embete, wäl more oberäc, tigad, att acerfa fm plars innom Staks-Radct, men likwäl kunde med heder nytja och gagn för Riket be» strida någon annan tjenst, hwarisran han således icke borde ukcslukaS, nu ytterligare åberopa iL2 §. i Rego» ringS.Formen af den 6 Junit innewarande ar, som stadgar, "art Riks-Rätten åge, sedan ranfakningm ' fulländad ar, och dammen efter Lag fäld, att densamma ''för öpna dörrar afkunna. Ingen hafwe magt, art ''sadan Dom andra, Konungen dock obetagit att gö"ra nåd, hwilken likwäl icke ma sträcka sig till den ''dömdes återinsättande i Rikets Tjenst." Hururvida denna aberopade §. kan förenas med Herr Baron ölsnnLskeims yttrade förklaring af 4 K. i den projeckerode Answarjghets Lagen, ösiverlemnas till Hög» lrfl. RidderstapetS och Adelns eget upplysta be, dömmande. Denna of Friherre Ltaäl gjorda killäggnfng stut, le i denna dagens Protokoll intagas.