Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Der står: ”De persedelräntor, hvilka för hvarje län eller del deraf bestämmas såsom hufvudräntepersedlar, undergå lill sitt nuvande belopp ingen annan förändring än den, som antingen kan vara en följd af någon räntepersedel förvandling till annan hufvudräntepersedel eller blifver föranledd af näslföregrde 4 och 5 punkter, eller ock af de särskilda stadganden, hvilka för länet eller någon del deraf äro här nedanför, bland samma län enskildt rörande föreskrifter, intagne. Dock böra i de orter, der afraden består af flera slags spanmål, mjöl, malt, m. m., de olika slagen, så vidt ej annorlunda särskildt föreskrifves, förvandlas till sådan spanmål, hvaraf ortens kronotionde består: skolande förvandlingen verkställas i öfverensstämmelse med föreskrifterne uti 3:dje och 5:te punkterna.” Der sådant varit af nöden, är det särskildt föreskrifvet, i hvilka sädesslag och i hvilken proportion räntorna skola utgå. Efter denna uplysning, anhåller jag om bifall lill Utsk:s förslag. Frih. af Ugglas: Efter den uplysning Hr von Troil nu lemnat, har jag ingenting vidare att tillägga, utan förenar mig med honom i anhållan om bifall till Ulsk:s förslag. Sedan härefter föredragn:n af förevande punkt blifvit fulländad, biföll 11. o. Ad. Ulsk:s deri afgifna förslag. öde punkten, ang:de det af Utsk. tillstyrkta förslagsanslag för bestridande af kostnaderne för verkställigheten af skatteförenklings-beslutet. 11. o. Ad., sorn förut bifallit Ulsk:s hemställan i delta ämne, fann denna punkt ej erfordra annan åtgärd än att läggas lill handlingarne. 7:de punkten, ang:de en underd. anhållan hos K. M. om vidtagande af sådane förfoganden, sorn kunna verksammast leda dertill, att den ifrågakomne regleringen sä skyndsamt söm möjligt må kunna bringas till verkställighet. R. o.
Creutz har ansett lagen om skyldighet för resande att vara försedde med pass böra upphäfvas af två skäl, dels emedan den i våra dagar vore otillämplig, hvilket bäst bevisades deraf att den oupphörligt och ostraffadt blef öfverträdd, såsom exempel hvarpå anfördes den mängd af resande, hvilka årligen ifrån det ena hållet af landet till det andra reste på ångbåtar och diligenser, och dels emedan lagen kunde åstadkomma mångfaldiga obehag derigenom att hederlige och oförvitlige personer, om de, föranledde dertill af den allmänna plägseden att färdas utan pass, försummade att förse sig med en dylik handling vid resa utom den ort, der de voro kände, äfventyrade att blottställa sig för råa och kränkande spörsmål af hållkarlar, gästgifvare och andre, hvilka i denna omständighet ville finna en anledning till personers förnärmande. Om någon härvid skulle invända att genom upphäfvande af passlagen statskassan ginge i mistning af derför påräknad inkomst, har motionären anfört att, likasom Staten afslått förtjensten på titlar och lotterier, emedan fåfängan och vinningslystnaden derigenom underhålles, så borde den äfven afsäga sig alla sådana inkomster, hvilka endast kunde vinnas genom den enskildes kränkning, helst Statens styrka i ej ringa mån berodde af individernas hederskänsla. Denna känsla sårades emellertid i hög grad, då man lörpligtades alt vara försedd med andras intyg, om hvad och hvem man är, för att fritt få färdas, hvart man behagade. I England vore passväsendet afskaffadt, och i det fria Amerika skulle ett försök alt med tvång få veta, hvem eller hvad en resande är, så länge han hederligt uppför sig, blifva betraktadt såsom den grofsta förolämpning.
Eör några år sedan dömdes en man att böta Hundrade Daler smt och för sabbatsbrott 3 R:dr 16 sk. b:ko, derföre att han på en Söndag, för 13 män och 20 qvinnor, läst ur Bibeln samt bönen »Fader vår», örn nu denne person hade fört ett ogudaktigt och okristligt lefverne, så hade åtal säkerligen uteblifvit, Ar det icke förföljelse, att i Dalarne en stor mängd menniskor, jag skulle kunna genom utdrag ur offentliga handlingar upgifva deras antal, blifvit bötfällde samt släpade i fängelse, derföre att de anammat Nattvarden utan biträde af vigd prestman. Jag skulle kunna anföra mångfaldiga andra exempel på intoleransen i vårt land — exempel, hvilka i sanning äro sådana, att de knappast hafva sitt motstycke i de mörkaste tider. Och icke förthy kan man påstå, att Sverige är ett tolerant land, och att det icke finnes något land, der toleransen är större än här; men, säger man, Svenska Statskyrkan är icke intolerant, ty den tillåter hvar och en att tänka hvad man vill, blott man icke bekänner sin tro. Nå väl, kan nu någon mensklig makt hindra en person att tänka hvad han vill ? nej, sådant är omöjligt; Gud har sjelf gifvit menniskan tankens frihet, och den kan hvarken betvingas af bål eller bojor eller landsförvisning; 136 Den 12 November. men att deremot vilja genom lagbud förbjuda den fria menniskan att bekänna hvad hon tänker, det är ett hånande af både mensklig rätt och Guds ord, och jag tror icke, att den, som ifrar för något sådant, kan säga sig kämpa för sanning och rätt. Det är icke att kämpa för sanning och rätt, då man icke vill medgifva andra samma rätt, och då man säger: vi äro herrar öfver sanningen, och ingen må våga att tänka något annat än hvad vi erkänna vara sanning. Ar icke oviljan öfver det exempel, som Hr Hjerta anfört, bevis på lika mycken katholicism härstädes, som i något annat land? Kan man väl tro, att den uplysta menniskan icke kan förstå sanningen utan att vara prestvigd?
Sag fatttnta mare, Ditt någon trpefer elfer cftcrtrycfer ben öfmerfåttntng af Utfänbff ©frtft, forn annan matt utarbetat, effer fåter fttt öfmerfåttntng för annans tr anfcö; men ej utå SDfmcrfättarenS äganbcrätt tift fttt arbete förp inb ra någon att en annan öfmerfåttntng af famuta ffrtft utgtfma. Ittgtfmare af SDagbfab ocf) ^ertobtffa ©frtftcr pafmet ejbruttt emot författas reS åganberått, bå patt t betti tnfänba auonputa ffrtfter utgtfmer. -jpwtffcit font å ett ©frtft bebrågftgt tttcfbfab effer orätt författares efter utgtfmarenamn utfåtter, ftraffc3 ttteb fättgeffe å fäjtntng från oep ttteb ©er ntånaber, tift ocp tttcb Små år. ©tftabt namn, pmarmcb tugen merfttg pcrfott utmärfcS, mare ej förbubet att på tttefbtabet utfätta, bå SfnctorS rätta ttautttsfebef fentnab är. Itppfatfcr, pcmtabe ur ©agbfab, attfcS tcfe fåfottt cftcrtrpcfta, bå be t anbra ©agbfab t'nföra3, få mtba bet ttfftfa ttppgtfmcS, ifrån pmtffet £>agbfab itppfatfett är peintab. 10:o 5f pmarje ffrtft marbe 23oftvpcfaren3 namn, trpcfn t ttg3or ten ocp årtafet utfatta; uraftfåter S3oftrpcfare fåbattt, pftfte patt förfta gången Srepunbra 9itf3 Sttieb utöfning af ben t 9tegcrtng3
Det enda man egentligen hört var, att hon hade Italien, sångens land par pré- ference, till hemland. Att en viss nyfikenhet denna afton rådde, var sålunda ej att undra på. Ridån går upp för prologen, i hvilken hr Söderman på ett verkligen erkännansvärdt sätt löser sin uppgift; himlakörerna aflösas af folkets växlande körer utanför stadsporten; » Öfver skog och öfver äng » har hänförande klingat från FaustÖdmanns läppar, ridån går upp till andra akten, och först nu trippar Margareta-La6«J in på scenen. Hvar enda kikare i salongen riktas mot den unga sångerskan — ty hon är verkligen ung, knappt 21 år säges det — och man får ej undra på, om hon i förstone känner sig en smula förvirrad, ansikte mot ansikte som hon står med en för henne fullkomligt okänd publik långt bort i ett främmande land. De första tonerna röja ock en lätt rädsla. Snart klingar stämman dock fulltonig och skön, och j u längre det lider, dess mera värmes mf n af densamma, på samma gång man förvånas öfver dess ovanliga volym och tjusas af dess bärliga klang. Ty den är verkligen ovanligt omfångsrik, vacker och j ä m n på ett par toner när i mellanregistret, hvilka förete någon ojämnhet. Det var dock först i tredje akten, den fordrande fängelsescenen, som man till fullo fick höra de framstående egenskaperna hos signora Labias såväl stämma som sängkonst. Här har man godt tillfälle att iakttaga den italienska sångskolans företräden. Andhämtningen och fraseringen äro förträffliga, tonerna komma fram runda och fylliga, de högsta såväl som de lägsta tagas utan minsta ansträngning och utan att inverka på klangskönheten. Den yngsta lilla grefvinnan af Visborg är nu döpt. Förliden fradags middag vid tolftiden var den kungliga familjen samlad hos prins Berna dottes för att öfvervara hennes döpelseakt. Kronprinsessan hade själf erbjudit sig att vara den lillas gudmor och kom enkom in från Tullgarn på morgonen för att till dopet bära den lilla, som därvid erhöll namnen Elsa Victoria. Utom den kungliga familjen voro äfven prinsessans mor och närmaste släktingar inbjudna jämte sjöministern, statsrådet Christerson, de kungliga personernas uppvaktning samt några enskilda vänner.
Då emedlertid Utskotten anse det vara med rättvisa och billighet öfverensstämmande, att innehafvare af bränvinsbränningsredskap är från allt åtal i afseende å dess beskaffenhet fri, derest den uppgift, han rörande densamma aflemnat vid mantalsskrifningen eller på sätt 11 §. medgifver, är enlig med stämplingen och justerarens betyg, samt redskapens kannerymd jemlikt samma stämpling oeh betyg icke öfverstiger den, till begagnande hvaraf innehafvaren är berättigad, har förslag till en sålunda förändrad redaktion af 1 momentet blifvit uppgjordt; hvarjemte Utskotten i sista momentet föreslagit den ändring, som ansetts höra häraf blifva en följd. Sedan uti förordningens 23 §. blifvit meddelad den allmänna föreskrift, att försegling skall verkställas af dem, på hvilka sådan ankommer, utan att panne - Bevi/ln.-, Lagsamt Allm. Besvärsoch Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 1. 7 ägaren är förpligtad sig derom anmäla, från hvilken föreskrift undantag äger rum endast för de i 25 §. omnämnda särskilda fall, har dock, genom det i 2 mom. af 20 §. använda ordet ”åstundar”, anledning gifvits till det missförstånd, att det i allmänhet skulle åligga innehafvare af sådan större och tyngre lös redskap, som icke utan svårighet kan från ort till annan forslas, att densamma till försegling anmäla. Dels till undanrödjande af en sådan anledning till missförstånd, dels ock till förekommande deraf, att förseglare icke må blottställas för onödiga resor till sådana brännerier, hvilkas redskap blifvit enligt 23 §. i allmänt förvar insatt, har till 2 mom. i 26 §. blifvit uppgjord den nya redaktion förslaget utvisar. Till ytterligare befrämjande af det med försegling af bränvinsbränningsredskap åsyftade ändamål, förhindrande deraf, att innehafvare af sådan redskap må densamma till bränvinsbränning begagna under tid, dä han dertill icke är berättigad, har jemväl en förändrad redaktion af 26 §:ns 3 mom. blifvit föreslagen. Som den bränvinsbränning, hvilken, efter af Kongl.
Man har sagt, alt ”Föreningarne, långt ifrån att vara gagneliga, hafva skadat fäderneslandet, hafva bringat landet i utrikes skuldsättning,-och alt kapitalisterna blifvit lidande”; och jag erinrar mig ett uttryck, som den förste värde talaren hade, att nemi. ”sedan Hypolheksföreningarne frångått den kloka plan, som var att med nedsättning af räntan söka ställa de skulder, som funnos på en säker fot, sä hade de i stället bringat landet med jättesteg i utrikes skuldsättning. ” Jag ber äfven att få uptaga hvad en talare till höger om mig sade, att ”störtsjöar af mill. inkommit i landet lill följd af denna skuldsättning.” I afseende på beloppet af denna skuldsättning torde det vara Herrarne bekant, att Sveriges jord är behäftad med en skuld af 160 mill. Nu är här första frågan, huruvida det för Sveriges jord var fördelaktigare att häfta för denna skuld, löpande med 5 till och med 6 proc. ränta, till enskilde personer och kassor, utan amortering och ulfäst på vissa månaders upsägning, eller att utbyta den emot oupsägbara amorteringslån i Föreningarne. För min del är jag öfvertygad derom, att det för joj’degarne är den största fördelen alt hafva skulden ställd på de vilkor Hypotheksföreningarne hafva sina enskilda fordringar af delägarne, nemi. på en mångårig amortisement, och till den lägsta ränta, som möjligen kunnat åstadkommas. Men beloppet af de lån, som Hypotheksföreningarne f. n. hafva utlemnat till sine delegare, månne det är så stort. Beklagligen omfattar det ännu endast en mindre del af den skuldsumma, som trycker Sveriges jord. Men äfven denna skuldsumma bör ej förskräcka oss, ty, om den ock öfverstiger ^ af jordens taxeringsvärde, npgår den visst icke till -J kanske, ej till j1,:dedel af dess verkliga värde. En jemförelse i detta afseende med förhållandet i andra länder är för oss ingalunda nedslående.
Borgare-Ståndet har till BancoUtskottet remitterat en af Herr C. Ekerman, den i nasti. December, gjord framställning: om icke Banco-Utskottet borde, vid Riksdagens början, med Instruction förses , helst derom stadgades i Riksdags-Ordningens 3a hvarjemte åtskillige Ledamöters i anledning häraf yttrade tankar blifvit Banco-Utskottet communicerade. Banco-Utskottet får i anledning häraf ypplysa, att då 3a §. Riksdags-Ordningen hvarken stadgar, att Instruction för BancoUtskottet skall vid början af hvarje Riksdag utfärdas, eller huruledes och i hvilken ordning samma Instruction skall tillkomma, ecb' sedan den förr iakttagne prascis, att Rikets Ständer , innan ett Banco-Utskott begynde sina sammanträden, skulle hafva förenat sig om Instruction för detsamma, farints yid 1818 5rs Riksdag föranleda till Éancc-tj:fkottets Betänkande. N.o 7. 27 hinder och uppehåll; så beslutade Rikets då församlade Ständer den förändring härutinnan, som i den Ar i8a3 fastställde nu gällande Instructions 10 §. innefattas, nemligen: ”att Banco-Utskottet åligger, att, före Riksdagens slut, i öfverensstämmelse med de af Rikets Ständer, angående Banco-Verket, vidtagne författningar, hos Rikets Ständer föreslå Instruction för Banco - Utskottet vid påföljande Riksdag, hvilken Instruction, sedan den af Rikets Ständer blifvit pröfvad och fastställd, skall ligga till grund och tjena till efterrättelse, intilldess Rikets Ständer finna anledning att, efter Utskottets hörande, deruti ändring göra.” Nuvarande Banco-Utskott har alltså genast haft att tillgå, och framgent ställt sig till efterrättelse, den af 1823 års Ständer beslutade Instruction. (Se Bill. till Riks-Ståndens Prot. 6 Sami. 2 Band pag. 347).
Kungörelser erhållas icke på annat sätt, än genom lidningarne, af de personer, hvilkas rätt, fördel och bästa dock måste i hög grad af dessa tillkännagifvanden vara beroende; ty sådana serskilda underrättelser meddelas icke genom det ståmningssätt, som Utsk:n omtala. 344 Den 27 September f. ni. Vidare säga litslen, alt den af motionären föreslagna åtgärd desto mindre kan anses upfylla den dermed åsyftade fördel, som, äfven om den i motionen anlvdda tidningen skulle utdelas lill hvarje socken i Riket, i allt fall jemförelsevis ganska fä persouer komme att blifva i tillfälle deraf taga kännedom. Delta yttrande innefattar säkerligen ett stort misstag; ty man finner t. ex. i en mängd församlingar s. k. sockenbibliolheker anlagda, hvarest icke finnes mer än ett exemplar af hvarje hok att tillgå, men detta exemplar cirkulerar inom socknen, så alt det blifver läst af ganska mångå personer. Sådant skulle naturligtvis i mycket högre grad blifva förhållandet med en tidning, som i anseende till sitt, i jemförelse med de liesta böcker, ringa omfång och snarlästa beskaffenhet, icke behöfver stanna länge hos hvar och en. Hvad utdelningen beträffar, så kan den på flera säll ordna», efter hvarje oits olika behof, vanor och lokala förhållanden. Ingenting hindrar alt bladet finge läsas uti viss tur uti gårdarne, alltefter som deras läge och folkrikhel sådant föranledde. Men, om man heldre så ville, kunde, innan denna kringsändning ägde rum, tidningen vara tillgänglig för läsning i den s. k. sockenstugan, hvarest t. ex. på Söndagseftermiddagen, sedan allmän gudstjenst helt och hållet slutat i kyrkan, någon frivillig föreläsare kunde underrätta de kringstående om tidningens innehåll, hvilket lika väl torde låta sig göra, som jag med egna öron hört t. ex. tidningen ”Folkets röst” m. fl. under söndagseftermiddagarne på landsbygden för grannar och vänner hos allmogen upläsas, samt af den med största upmärksamhe! afhöras, hvilken häst bevisades genom de lifliga kommentarie!-, hvartill innehållet merändels gaf anledn.
Det förvånar mig likväl, att då man npfattat åtskilliga delar af milt yttrande, så bar man dock förbisett sjelfva hufvudsaken, som var att fästa upmärksamhelen derå, att man icke borde gifva anslag till lärare-seminariers inrättande innan man hade utredt huru mycket man bör dertill gifva och huru dessa medel skola användas; och då vi nu icke hafva någon ledning i detta afseende, sä sade jag, alt det vore misshushållning att utkasta summor så der på höft, utan att vara förvissad om att det åsyftade ändamålet dermed vunnes. Jag har icke funnit att någon enda af de talare, som här förordat anslags gifvande, har kunnat upgifva någon lämplig siffra för dess belopp. En värd talare har sagt att det behöfdes en hastig och kraftig inverkan för undervisningens uphjelpande och att man borde gifva anslag i förhållande derefter; men huru vill man att StatsUtsk. utan någon ledning för sitt omdöme, skall kunna upgifva hvilken summa som är den rätta? Det är dessutom, såsom Hr Bråkenhjelm nyss visat, nästan för mycket begärdt att StatsUtsk. skall upträda som skil jedomare öfver hvilken method, som för inrättandet af lärare-seminarier vore den tjenligaste. Enda sältet är väl del, att K. M. afgör på hvilket sätt sådane seminarier böra inrättas, och alt, sedan K. M. pröfvat behofvet och utredt (rågan, R. St. då bevilja de anslag, som af behofvet kunna finnas påkallade.
Till ledning vid pröfningen och afgörandet af förekommande ärender, för hvilkas behandling, antingen icke några, elier mindre tillämpliga och bestämda, föreskrifter blifvit af Rikets Ständer meddelade, ega fullmäktige att af Rikets Stäuders revisorer begära råd och yttranden. 8 Stals-Utskottels Memorial, N:o 293. § 9. Såsom honorarium, åtnjuter hvarje fullmäktig sexhundra sextiosex riksdaler trettiotvå skillingar årligen: hvarförutan fullmäktig, som ej är i Stockholm bosatt, eger att för en resa årligen till och från hemorten uppbära kostnadsersättning, beräknad efter skjuts för två hästar. t Angående fullmäktiges sammankomster. § 10. Alla fullmäktiges behandling tillhörande mål skola inför fullmäktige, vid deras sammankomster, föredragas, och få endast der afgöras. § 11 Fullmäktige hafva sina sammankomster i Stockholm, så vida icke riksdag å annan ort hålles, i hvilket fall styrelsen öfver Riksgälds-kontoret anses vara till riksdagsorten öfverflyttad, derest fullmäktige, till ett antal af minst åtta, i egenskap af riksdagsmän, derstädes vistas. Skulle åter, vid dylikt tillfälle, fullmäktige till berörde antal, hvarken i Stockholm eller å riksdagsorten, fortfarande sig uppehålla, kommer styrelsen att qvarblifva i Stockholm, dit fullmäktiges ordförande då, till deltagande i denna styrelse, bör, på sätt i § är stadgadt, inkalla det antal suppleanter, som för ärendernas afgörande erfordras. § 12. Fullmäktige sammanträda, en gång i hvarje vecka, å den af dem bestämda dag och tid. Derjemte böra, då ärendernas beskaffenhet och oafbrutna gång sådant fordra, serskilda sammankomster hållas. Vid hvarje sammankomst skall protokoll föras. § 13. Förmärkes något å fårde vara, som anses kunna leda till Riksgälds-kontorets skada och förfång, eller förspörjas sådana oordentligheter inom verket, hvilka fordra skyndsam åtgärd och handläggning, göres anmälan härom ofördröjligen hos ordföranden, på hvars pröfning det, i sådant fall, ankommer, huruvida fullmäktige skola genast sammankallas, eller om ärendets anmälan inför fullmäktige kan uppskjutas till den för deras vanliga sammankomster utsatta dag.
Slutligen måste jag ogilla borttagandet af utförsels-tullen pä lumpor, ben oarbetade och spillning, artiklar, som föga rikta handeln och borde vara densamma mindre begärlige, men äro af högsta behof inom landet och icke ulan dess stora skada kunna detsamma afhändas». 5:o af Herr Friherre von Knorring, IF. »Emot Utskottets beslut i nedanstående punkter får jag reservera mig, nemligen: Bevitlnings-Ulskotlets Betänkande, N:o 3. 1:0. Borttagande af förbudet mot utförsel af tackjern. Genom de förändrade förhållanden, som gjort sig gällande uti andra länders tull-lagstiftning och på grund af den deraf hemtade erfarenhet, anser äfven jag att Sverige bör följa ett friare handelssystem än hittills, men kan dock icke finna att man dermed bör gå alltför brådstörtande tillväga. Jag är numera visserligen af den tanke, att äfven detta förbud icke är att hålla på i framtiden, men anser detsamma böra qvarstå intill dess att våra kommunikationer vinna en större fullkomlighet, genom det tilltänkta jern vägs-systemets genomförande. Efter dettas verkliggörande blifva utom Bergslag boende bruksegare, som hafva skogstillgångar, i tillfälle att kunna för en hillig frakt få malmen till sig från de skogfattiga bergslagerna, hvarest ymnig tillgång finnes på goda jernmalmer, och kunna då uppföra masugnar vid sina bruk och sjelfva tillverka sitt tackjern. Den tillåtna utförseln af tackjern, särdeles med så låg tullsats, som nu åsatt är, skall, efter all förmodan, inom kort tid medföra mångfaldiga, om icke alla utom Bergslag belägna bruks totala undergång, då redan nu, genom det på sednare åren ökade smidet, ingen proportion finnes emellan qvantiteten af tillverkadt tackjern och stångjern inom riket, hvarigenom det förra hålles uti ett onaturligt högt pris emot det sednare och gör för närvarande den slångjerns-tillverkning, som är grundad på köpe-tackjern, nära nog omöjlig utan förlust. Skulle ett med Utskottets majoritet likstämmigt beslut fattas af Rikets Ständer, så anser jag det vore att befara den största våda och bekymmer för vår jernhandtering och den stora arbetspersonal, som för närvarande derutaf har sitt uppehälle.
T y om de hänga händerna på en virkning, kallar åtminstone ingen tänkande människa detta för arbete. Må därför d en, som är i goda omständigheter, gifva exempel på enkelhet, arbetsamhet och försakelse, såväl husmodern som familjens döttrar; ty våren I öfvertygade, att » underklassen » har sina ögon skarpt riktade på den s. k. » öfverklassen ». Den borde ju, såsom alla borde, betänka, att hvad som kan gå an för en familj med verkliga inkomster, som räknas i tusental, om i en mera bemärkt samhällsställning, omöjligen kan vara passande och lämpligt för dem, som äga mindre eller blott skola lefva af sitt arbete samt intaga en ganska obemärkt eller ringa plats i samhället. Men människor göra det allmänneligen icke; efterhärmningslustan nedifrån och uppåt, hela skalan igenom, är för stor, och apuaturen tager ut sin rätt till föga heder för varelser, som dock blifvit begåfvade med så många ädla egenskper. Ville de blott bruka dem! Beklagligen är tidens sed, att alla vilja kläda sig och lefva öfver sina tillgångar, och för dem, som befinna sig på samhällsstegens lägsta pinnar, är det trasgrannlåt och lysande skräp, som frestar, men för dessa icke mindre ruinerande än sidenklädningen och hvarjehanda » garnityr » för dem, som utan förskyllan eller värdighet kommit några pinnar högre upp. Hvad blir oftast följden, om icke att slå in på detta bedröfliga och fördärfbringande skuldsättningssystem, som kan liknas vid en farlig kräftsjukdom, som tärande och säkert förstör hela samhällskroppen, såväl » öfver» som » underklass ». Nu vore det dock godt och väl, om man blott ådroge sig ensam allt detta elände; men skuldsättningens broder är borgensförbindelsen. Genom borgensförbindelser indragas vänner och bekanta i ens derangerade affärer för att i sin tur falla offer för den njutningslystnad, man ej varit mäktig betvinga vare sig hos sig själf eller sin omgifnirjg. Ä r det mannen, som är så svag, är det illa nog; men hur mycket värre, om det är hustrun, ty hon utöfvar ett ännu större inflytande på sin omgifning.