Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta anmäldes af Hamburgs magistrat för öfverpresidenten i Altona, med anhållan, att han genom allvarliga mått och steg täckes förebygga »tygellösheten hos sådana skriftställare, hvilka icke hålla någonting för heligt eller okränkbart, om de blott få tillfälle att visa sin kvickhet och på ett högst nedrigt sätt vinna sitt bröd!» – Där fick du! skrattar den gamle grefven. Nå – vidare? – Jo, monsieur Panning lär ha inlämnat ett skriftligt svar, däri han häfdat författarens rätt att förlöjliga charlataner och afslöja marktschreiare – hvarvid han åberopat d:r Unzers egen tidskrift »Läkaren» som ett glorvördigt exempel. Jag misstänker, att svaret gjort ringa intryck på friherre Qvalen, men han föreslog dock Hamburgs magistrat, att saken för denna gång icke skulle föranleda någon ytterligare åtgärd. – Nå, därtill kan jag icke annat än gratulera både monsieur Struensee och – dig. Fast, nog får jag bekänna, att jag, då jag läste uppsatsen, ingalunda fann någonting, som kunde anses smädligt mot religionen. – Skulle du för resten vilja göra mig den tjänsten att läsa artikeln för mig en gång till. – Gärna, min käre far. Grefve Karl letar fram ett tunt häfte af tryckta blad, slår sig ned i soffan, alltjämt med pipan i hand, och börjar läsa: Loftal öfver hundarna och det bekanta album græcum. Det är en satirisk uppsats i kvasiteologisk stil, och däri författaren med parodiskt allvar prisar hundarna för alla de dygder, hvari de öfverträffa människorna. Det finns ju visserligen också en del berömvärda människor, men dessas förtjänster kunna dock icke gå upp mot hundarnas, hvilka bland annat preparera det så bekanta och så hälsosamma läkemedlet album græcum Han läser med ett parodiskt patos, som låter hvart ord i satiren komma till sin rätt: »Jag vet nog, att många af mina läsare anse det beröm, jag uttalat om album graecum öfverdrifvet. Ingen läkare har hittills gjort rättvisa åt hundens kemiska skicklighet. Ja, man har i de medicinska läroböckerna icke ens ägnat en tanke åt detta album graecum, hvars medicinska bruk dock är af så utbredd nytta.
Är 1745 beklagade Banko-styrelsen sig hos Konungen, att dess fordringsegare (innehafvarena af Bankens sedlar) stormade till Banken för uttaga sina der insatte medel, hvilket föranledde Vexelbankens stängande, i anseende, som det sades, till den höga kursen, som då var omkring 48 mark kopparmynt för 1 K:dr specie. Men denna Bankens stängning härledde sig icke ensamt af kursen, utan förnämligast af Vexelbankens vådliga ställning. Vid slutet af år 1745 var nemligen Bankens skuld, evalverad i R:dr specie 4,715,8932/3 R:dr specie, och dess reela fond, likaledes evalverad 368,532 » som utgör 79/io proc. af den löpande sedelskulden; sannerligen en ganska beklaglig belägenhet för en Vexelbank. Emellertid ägde Banken betydliga intecknade och andra fordringar i landet, men desse kunde ej indrifvas, mindre förvandlas till reel valuta för att stärka Bankens reela fond. Sådan är följden af att begagna Vexelbankens reela fond som nulrimenl för Lånebanken, d. v. s. att utlåna medel, som äro Banken i vård anförtrodde. Efter Bankens stängning 1745, steg kursen fortfarande. Den var högst 1764, nemligen 96 mark kopparmynt, men föll åter och 76 Deu 2 November. var 1776 72 mark, då realisationen beslöts och kopparn uphörde att vara rikets myntgrund. Till uplysning af Bankens ställning under tiden mellan 1745 och 1777, må följande anföras. Ar 1756 den 23 September utkom en Kongl. Kungörelse angående Bankointressens förminskning. Deri säges: »Riksens Ständers Secreta Utskott har tillkännagifvit att detsamma, omtänkt på sådana författningar, hvarigenom Rikets inbyggare i gemen kunde njuta någon hugnelig frukt af Bankoverkets numera vunna tillväxt och förkofran, ansett, det borde Bankens indragande intressen från nästa års början nedsättas till 4 proc.»
Genom det redan omtalte Riksens Ständers nyligen fattade beslut är det vordet bekräftadt, att orsaken härtill måste tillskrifvas de Författningar och den Auctionsproceuure Oen i4 September f. m. 181 man nu afskaffat, i följd af hvilket beslut,sorn. tillfyllest torde rättvisa billigheten af mitt ersättnings-anspråk, jag icke har anledning att misströsta. Efter att nu hafva redogjort för denna i Sveriges juridiska annaler visserligen egna händelse, och då måhända många af Representationen icke läst de 2:ne Bancoförfattningar, som blifvit tillämpade, anser jag min pligt vara att tillkännagifva, det jag med dessa Författningar nu är försedd, i händelse någon skulle önska deraf taga närmare kännedom. Med dessa tvetydiga Författningar, samt Rikets Ständers beslut, som upphäfver dem, i ena handen, och 2:ne rakt mot hvarandra stridande Domar, deri de blifvit tillämpade, i den andra, framträder jag alltså nu inför Rikets Lagstiftare, och reklamerar i eget och mensklighetens namn, hvad jag mot all naturlig och billig lag förlorat. Jag skulle verkligen yttra känslor, lika främmande för mitt bjerta som för hvarje ädel man, om jag ej med djup och innerlig tacksamhet erkände BaucoUtskottets välvilja; men jag skulle äfven alltför mycket misstaga mig om BankoUtskottets Herrar Ledamöters rättskänsla och varma nit för den oförskylt lidande, om jag ett enda ögonblick befarade, att de skulle med misshag upptaga de framställningar jag nu vågar göra. Den i4 September f. m. Till Eder, raine Ilerrar, talar en tillförene visserligen icke rik man, men som var i besittning af en tarflig utkomst å den jord lian sjelf ägde och odlade. Jag är nu genom grymma och tvetydiga lagar blifven husvill; mitt framtida hopp hvilar på Rikets Ständers rättsoch billighetskänsla. Till Eder, mine Herrar, talar en make, en far för io oförsörjda barn, hvilkas uppfostran och ledning till dygd och seder hvila tungt på mitt hjerta.
Friherre Boije Ludvig' Oin Constitutionen icke hade i tydeliga ord i 107 <Jj. inskränkt vår magt, till blott ett enda steg, det nemligen, att antingen anmäla StatsRådet till afsättning, eller icke göra en sådan anmälan; om säger jag, ett tredje gafs, så skule jag icke tveka, att instämma i Herr Grefve von Schwerins förslag; ty, så vidt jag förstår, innebår detsamma ingenting an-, nät, ån välmening både för Konungen och Nationen, men nu nödgas jag deremot erhindra, att det icke år förenligt med vår magt, att detsamma vidtaga. Vår magt kan blott nu, på ett enda sätt, användas; och böra vi icke gå derr till, så hafva vi också intet annat sått att vidtaga, emedan Lagbpdet icke ger oss hvarken Modificationer, eller Alternativer. Herr Cederfchjold: Till hvad förut blifvit yttradt får jag tillägga, att närvarande ConstitutionsUtskott erkånnt samma princip, att Riksens Ständer kunna hos Kongl. Maj;t anmäla saker till rättelse för framtiden. Och då äfven Ko - 464 Dm io Julii e. m. nungen genom uppfyllandet af Ständernas 1815 yttrade önskan, angående rubrikers införande i Stas-Råds-Protocollen, och genom dess tystnad vid Ständernas 1818 på samma sätt yttrade önskningar, erkänt riktigheten af samma form, anser jag för min de) ingén tvekan böra äga rum, att nu begagna samma utväg. Friherre Cederftröm: Underrättad att discussion uppstått, i fråga om en särskilt skrifvelse, har jag återkommit. Den siste talaren har citerat föregående Riksdagars exempel, mer har glömt eller velat glömma, att det var på ConstitutionsUtskottets hemställan, som Riksens Ständer beslöto dessa skrifvelser. Om Utskottet hade beredt motionen derom, ser jag ej något hinder derför, men lika klart är det äfven att en sådan motion ej får upptagas directe uti Ståndet, utan att bryta emot formen.
M. ansett något tvifvelsmål om behörigheten af de till Dahlby och Flyinge Kungsgårdar af vissa Kronooch Kronoskatte-Hernman i Dahlby och SandbySocknar, dels in natura och dels i penningar, mot afkortning på Hemmansoch Termins-skatten, utgående så kallade hofverier icke kunna ega rum; men vidkommande åter det andra slags arbete, som af Allmogen i oftanämnde Sju Härader blifvit utgjordt, i Nåder funnit det icke Underddniga Skrifvelser. 59 hafva med säkerhet kunnat utredas, att detsamma genom frivilligt åtagande å Allmogens sida tillkommit, och att icke eller i öfrigt för närvarande några sådane skäl till befrielse derifrån, utan motsvarande ersättning, sig företett, hvilka 3:dje puncten af 1813 ars med Allmogen afslutade Contract förutsätter, derest, utan hinder deraf, Allmogen, under tiden, skulle denna befrielse tillgodonjuta; hvadan E. K. Sig ej eller kunna vidtaga någon ändring i hvad härutinnan förut blifvit stadgadt; dock att det, enligt berörde Contracts 3:dje punct, vore Allmogen obetaget, att, så vida den framdeles kunde styrka sin rätt till befrielse från sistnämnde arbetsskyldighet, i vederbörlig ordning sina förmenta anspråk gällande göra.
Den 2 September. ingenting, det är en lapprissak, men i tillämpningen blir det ingen lapprissak mine Hrr. Då stannar man i stöpet med förslaget och man har förledt sin Konung att vidtaga åtgärder och undersökningar, som möjligen skulle skapa åt honom det grufligasie missnöje i hela landet, och om förslaget skulle blifva verkstäldt sä skulle man tinna, att inan genom en illa tillämpad afsigt att komma lill ett bättre, har beredt ett mångfaldigt sämre, hvadan jag yrkar att R. o. Ad. måtte ogilla Utskms betänk. Gr. Lagerbjelke: Redan i mitt första yttrande medgafjag att ehuruväl det billigaste och rättvisaste vore att väghållning ålåg dem, som begagnade vägarna, det likväl vore omöjligt alt i värt glest befolkade land införa vägarnes underhållande genom vägpenningar. Sådant har aldrig heller varit salt i fråga. Jag har förut visat huruledes vägarne i början anlades, och underhållet af dem reglerades. Man ålade hvar och en ort, såsom den der närmast hade nytta af vägarne, att underhålla desamma. När detta ålades orterna, så var det egentligen hemmanen som ansägos hafva nytta af vägarne och derföre pålades väghällningsbesväret endast hemmanen. Detta förhållande har sedermera ändrat sig, så att det numera icke är endast eller hufvudsakligen hemmanen som begagna och nyttja vägarne utan det är ofta enskilde inrättningar, som draga nylla af vägarne, utan att deltaga i deras underhållskostnad. Det är då rättvist att dessa bruk och fabriksinrältningar få deltaga i denna underhållskyldighet. Man har här föregifvit att qvarnarne mer och mer försämras derigenom att man tillåtit nya tullqvarnar alt uppslå, samt alt det icke vore särdeles förmånligt att vara qvarnägare; men de värde talarne hafva icke tagit i betraktande alt, derigenom att sädesproductionen ökats, sä blir äfven behofvet af mäld förökadt och årligen liera tunnor säd än tillförene förmalda, hvarigenom en qvarn, oaktadt flera nya qvarnar uppstått, nu kan hafva lika mycket om icke mera mäld än förut.
407 sa skulle jag tro, att all betänklighet i detta afseende försvinner. Den stridighet i beslut, som här af Frih. Cederström blifvit anmärkt, kan nu lika väl förekomma då betänkandet efter återremiss till Utsk. återkommer. Då förekommer åter jemkningsbetänkandet. Nu vinnes otvifvelaktig! i många fall den lid, som genom en återremiss går förlorad. Utsk:n få verkligen, genom de beslut, som i många fall kunna genast inom Stånden fattas, fördelen af att med visshet känna hvad man i dessa frågor önskar, och då ett sådant beslut äfven genast kommer till de andra Ståndens kännedom, så vinnes betydligt af den tid, som nu går förlorad, derigenom att betänk, skall först discuteras, så återremitteras och derpå sammanjemkas och voter:spropos:r uppsättas. För min del vågar jag tillstyrka antagandet af ifrågavar. förslag. Hr von Troil, Emil: I likhet med den siste värde talaren och i motsats emot den som uppträdde näst före honom, vågar jag på det högsta tillstyrka R. o. Ad. att antaga det ifrågavar. förslaget. Jag anser det för min del vara den vigtigaste partiella grundlagsförändring, öfver hvars antagande R. o. Ad. vid denna riksdag haft eller hafva att besluta. I min tanke är det icke mindre fråga om än åtminstone 3 månaders längre eller kortare riksdag. Bibehålles det nuvar. stadgandet om återremisser, så är det såsom jag tror omöjligt att någon riksdag ordentligen kan slutas inom ett halft år. Antages deremot förändringen, så blifver detta ingalunda omöjligt. Hvar och en som bevistat några riksdagar har sig nogsamt bekant, huru ofta återremisser blifvit beslutade, blott för alt göra någon mindre ändring i Utskrns förslag. När större betänk:n förekommit, såsom t. ex. det om reglering af liksstatens hufvudtitlar, så hafva discussionerna ofta varit ganska vidlyftiga. Discussionen om en enda titel har understundom räckt i flera dagar. Den har behöft åtminstone lika många veckor för att utskrifvas och att sedermera genomläsas af Utsk. i och för uppställande af ett nytt betänk., som åter skulle tryckas och ingå till R.
Utdrag af protocoliet, hållet hos R. o. Ad. d. 24 Juli 1844. S. D. Beslöt R. o. Ad. vänligen inbjuda sina resp. Bledständer, att sig med R. o Ad. förena i det beslut, alt R. St. genom cn stor deputation bos K. M. i und. anhålla, att K. M. täcktes under riksdagens lopp i nåder bestämma liden för Dess och Dess Gemåls H. BI. Drottningens höga kröning; och skulle, i händelse af de öfriga Riks-St:ns instämmande häruti, det blifvande Exp.Utsk. anmodas att uppsätta den und. skrifvelse härom, som genom R. St:s deputation borde lill K. BI. i und. aflcmnas. Ut supra. Företog H. R. o. Ad. val till Bänkman efter följande Hrr, nemi.: 3.dje B'dnkm:sAJd. efter N:o 131. Gr. De Geer, Carl, N:o 48. Frih: Creutz, Fullm. Gr. Mörner, Carl Göran Detloff; 4:de B'dnkm:s-Jfd. efter N:o 69. Frih. Uggla, Fullm. Frih. Fleetvood, Carl Gustaf; 6: ta Bankm:s-AJä. efter N:o 245, Frih. Lagerfeldt, Israel Carl Adam; 8:de Bänkm:s-Afd. efter !\':o 359, Frih. af Klinteberg, Fullm. Hr Aminoff, Johan Fredrik, och Den 24 Juli. 27 N:o 38!). Frih. von Kramer, Robert Fredrik; io:de Bänkm:s-Afd. efter N:o 184. Hr Silfversvärd, Fulloi. Hr Stjerngranat, Georg Guslaf Henrik; ii:te Bänkm:s-Afd. efter N:o 4!)4. Hr Croneborg Fullm.
Nuj:t i ljäder gillude Ke8lnt, uro keruttigude utt godtgöra deru8 8kulcier, efter >83o med c833 uren8 mi88växter, med 8punmäl in nuturu, tunnu för tunnu, del8 oek pä grund uf förmodude ukkortningur föi' Kri5tuu<ie lillgäng, efter toregängnu kekörigu utredningur, kvurekter äter8toden Klifver omkiing 3oo,ooo k:dr. Xtven uf dettu kelopp inne8tur 8tör8tu delen K08 und8ättning8-tugure. 80m under ders pä kvurundru följdu kurdu är klikvit djupt 8kuld8uttu, 8ä val tilt Kronun, 80m en8kilde per8oner. ^terketulningen kärut 8^ne8 ulltsä ej etter vuru utt päräknu unnortundu, un 8ucees8ive oek mukändu kör8t efter en längre tidrymd; oek Kongl. Nuj:t tinner derföre oundgängligt, utt, okeroende ut' dennu 08äkru oek tilt keloppet otillruekligu tillgäng, 8er8kitde ^</i. N// /k. >5c. /'rot. >^0. - öum/. / //ii/tek. 3 18 ^.-o ,?o. medel till användande i undsättningsväg varda lil! Kongl. N,j:ks disposition anvisade.
ni har ju inte sett honom på flere år. Han var munter och rask då, men nu är han en sådan hufvudhängare, som hvarken bryr sin om dans eller lekstuga; det var göra nog med att få honom hit. När bror min i fjol vintras var hos oss i Helsingfors, sade han att Erik var så vigilant och arbetade på att kunna lösa ut den äldre brodren från hemmanet, efter dennes håg står till stadslifvet, anmärkte den första. Ja det var då, det, svarade Eriks moder. Ni minnes välan dragonenkan, hon, österbottningskan, som baron lätte bo qvar i torpet, sen man hennes blef död? Jo, jo, nog minnes jag dem begge två; ryssen högg ju armen af honom i kriget. Det var ju deras dotter, som gick och dränkte sig i somras? Det var i höstas. Den flickan gjorde både sin och andra mödrar sorg, sade hon, och stötte den hoprullade hvita lärftsnäsduken mot ögonen, och fortfor sedan: Det var just för den flickans skull min Erik stretade och arbetade dag ut och dag in, ty han var liksom förtrollad i henne. Men Gud styrde nu, som alltid, till det bästa, ty Lotta var ingen flicka som passade för Erik. Nog såg hon fager ut, men högfärdsandan regerade inombords! Hennes tanke stod bara till stadslifvet också, allt sen prostinnan kostat på henne och satte henne i stan för att lära sy ut; sen var allt annat arbete för tungt och simpelt, kan tänka. Jo, jo, så går det, anmärkte den andra. Jag kunde berätta er hundra sådana exempel ifrån vår stad. Alla sämremansbarn, som nu växer upp, bli bara sjuklingar eller utsväfvande stackare, ty de lära sig nu då att sy fint och grant, och ingen hålls mera till spinnrocken och väfstolen, eller några sysslor; de som icke ha lust för sitt arbete, löpa först omkring med försäljningsbröd, och passa sedan upp sikterarna. Herrskaperna få antingen skaffa sig pigor från landet, eller hålla till godo med sådana der som polisen nödgas drifva i tjenst; men huru var det med Lotta? Tyckte hon om Erik, hade hon väl blifvit bättre med tiden; hon var ju ung ännu?
Vidare förbjudes begagnande af a) annan not än dragnot, hvilken icke i någon del må hafva finare maskör än ofvan föreskrifvet är; b) notdragning under tiden från den 1 Augusti till dess vattnet om våren blifver fritt från is; c) lögnot djupare än 4 fot eller längre än 60 fot; cl) stötning på nät under tiden från årets början till den 1 Juli; e) mjärdar af träd; f) harkning af ål; och g) ålkistor med mindre afstånd emellan sjelarne än f verktum. § 3. Skattlagde fiskens lagliga rättigheter inskränkas icke genom dessa bestämmelser. § 4. Den som innehar finare fiskredskap, än tillåtet är, böte 15 R:dr R:mt och miste redskapen. Användes sådan redskap för fiskfångst eller brytes annorledes emot dessa bestämmelser, böte 30 R:dr samma mynt samt förlore redskap och fångst. Då dessa öfverenskommelser så nyligen trädt i verksamhet, har ännu icke någon verkan af dem kunnat skönjas. Fisket idkas icke såsom något egentligt näringsfång af andra än några vid de större egendomarna anställde fiskare, och fisken användes nästan uteslutande såsom färsk och inom provinsen. I sjöstäderna är tillgången på fisk i allmänhet temligen god de flesta tider af året. Jagten är obetydlig. Hvad rofdjuren angår åberopas hvad här ofvan under Litt. D. af denna afdelning derom finnes anfördt. Hvad det ätbara villebrådet angår, så vårdas det ej nog för att kunna föröka sig såsom det borde. Åtskilliga vintrar och vårar hafva ock varit högst oförmånliga för dess fortplantning. Litt. K. Med bränvinstillverkning en inom länet har förhållandet varit följande: bränvin har i detta län tillverkats under alla fem åren i större, men endast åren 1856, 1857 och 1858 i mindre brännerier. Tabellen Litt. K. å följande sida visar förhållandet med denna tillverkning vid större brännerier och beloppet af den derför erlagda tillverkningsafgift. Af de mindre brännerierna drefs ett under hvartdera af åren 1856 och 1857 utan mäskvärmare.
Chevaleriets sociala kärleksidealism förvandlades till en erotisk metafysik, en öfversvinnelig dygdelära, bräddad af drömmeri och helgelse. Guittone från Arezzo och Guido Guinicelli utvecklade denna förändrade kärleksdoktrin i ett system af poetiska liknelser. Kärleken blef för det profana lifvet det samma som uppenbarelsen för det kyrkliga, med samma gudomliga innebörd, fullkomlighetskraf och hänförelse. Som biet uppsöker honungsblomman, uppsöker kärleken ädla hjärtan, och dess lidelse är lika oskiljaktligt från ett upphöjdt sinne, som glansen och branden ifrån flamman. Den älskade blef ett skyddshelgon, och dyrkan för henne en Jakobsstege till – bredvid bönens – på hvilken människan kunde närma sig det himmelska. Från Bologna fördes denna transcendentala af Aristotelisk psykologi påverkade erotik till Florens, och Dantes närmaste ungdomsvänner Lapo Gianni och Guido Cavalcanti blefvo dess skaldiska förhärligare. Framför allt den senare en mäktig figur, med äkta toskanskt trotsiga och förfinade linjer öfver sin gestalt, men saknande det som gaf Alighieri hans väsens originalitet, den religiösa dyrkans och den flammande rättrådighetens källdjup, en passionerad epikuré, och därför också af den omutliga domaren placerats i Inferno i kättarnes eldgryta. Fint har Anatole France i en af sina yppersta noveller i Guidos gestalt symboliserat den öfvermäktiga styrka, sprängande en själ, uppvuxen i skolastikens och dogmtrons traditioner, med hvilken renaissancens gryning af skönhet och humanitet bröt in i den medeltida världen. Så lång är vägen, som man har att gå för att lära känna den unga Dantes andliga anor och Vita Nuovas förutsättningar, och detta verk, som för den oinvigde verkar ursprunglig begynnelse, har bakom sig ett hardt när oändligt perspektiv. I litteraturen som öfver allt annorstädes gäller den gamla sanningen, att ingenting begynner och ingenting slutar. Förhållandet är också, att denna tradition ej blott som en utbredd opinion legat befruktande bakom Dantes verk, men direkt påverkat honom. Han var en boklärd man och bevisligen djupt inne i sin samtids odling.
Också är vårt yttre rum så trefligt i dag, ty der står en ländstol, nästan alldeles lik den, som Mamma tyckte så mycket om i Stockholm. Ser du, till den tog jag ej af dina pengar. Jag skall väl också någon gång hafva roligt jag! Äfvenledes gaf en af flickorna mig i går en törnrosbuske i en den allra älskvärdaste kruka, och jag blef så glad, att, glömmande min Skolmästarevärdighet, jag först kysste flickan och sedan flera af de halft utspruckna knopparne. Min buske står i yttre rummet och jag ser allt till honom emellanåt – men jag vet icke hur, i går afse höll jag ändå på att blifva missnöjd med honom – han narrade mig att tänka besynnerligheter. Rätt som jag stod i fönstret och betraktade honom började jag komma ihåg vår vackra trädgård med det lilla nätta drifhuset. Jag tyckte det var skada att vi ej fingo behålla dem. Jag inbillade mig, att de, som nu äro der, icke hafva samma nöje af blommorna och träden, som jag – så när hade jag fått stygga tankar, men jag vände mig om, såg Mamma spinnande och – strax satt jag hos henne och sydde bort alla dumheter. Detta skrifves, emedan du skall veta allt om mig; derföre skall du också veta, att jag sedan du rest, tänkt mycket, börjat inse mycket – ibland annat en skymt af nytta deri, att du lemnat den lilla stackars Hedda, som nu får sjelf fundera ut det rätta, och icke strax se det på ditt ansigte. Ack när ser jag det åter?! Nog sades det i den gamla, goda tiden, att jag skulle göra hvad jag fann bäst vara, men så visste jag alltid, att hvad du gjorde var det bästa, och så apade jag efter på bästa sätt, och hann likväl alltid att gråta tre gånger, innan den långsamma Margret fått en tår i sina ögon, och att skratta väl sina sex, medan Högstdensamma Margretan drog på mun. Ja – nu får jag hjelpa mig sjelf, och lefver på följande sätt. Stiger upp klockan 5, läser, städar och har allt i ordning till Mamma kl. 7, då frukost ätes – arbetar sedan till 8, då flickorna hafva sina fyra timmar. Kl.
Uti lydélsen utaf 2 och 6 §. §. uti 7 Capitlet HandelsBalken, Som Utskottet ansett vara förenlig, så "Väl med hvad Riksens Höglofl, Ständers Allmänna Besvärs* och Ekonomi-Utskott tillstyrkt och trenne af Riks-Stånden nemligen Höglofli* ge Ridderskapet och Adeln, Högvördige Rreste-Stålidet och Hedervärda Bonde-Ståndet bifallit i afseende å tiden när handel vid marknad på den dertill utsatte dag skulle få börjas, sorn ock med den af Lag-Ujskottét afsedde nödvändighet af Kungörandet utaf den tid, under hvilken den så kallade Mäi-knadsfreden eller det högre ansvar, söm bör drabba den » hvilken på sadan tid föröfvar buller, oväsende och slagsmål skulle fortfara! Så har uti Vällofl. Borgare Ståndet anmärkning vid berörde Förslag blifvit gjord, åsyftande att visa, det detl Bihang till Riktat, Brot. 7-,de Sami, K-,r\cj. 64, r498 Lag-Utskottets Betänkanden. af Utskottet antagne lydelse af förenämnde a § »kulle i afseende å det mot slutet deraf nyttjade ordalag; ”Vid marknadens slut skall Freden aflysas” icke vara lämplig, utan borde i så måtto föräldras, att derigenom bestämdes , det "Marknaden vid dess slut skulle aflysas ; på grund hvaraf Betänkandet blifvit af Vällofliga Ståndet till Utskottet återreinitteradt.