Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Snart började hon ock utmärka sig genom sin fina och dyrbara klädsel och sitt täta besökande af allmänna förlustelseställen. Sofia Dahlberg hade en högväxt, ståtlig gestalt. Hon hade ock en egenskap, som måhända ej bör lemnas ur sigte vid detta mord : hon ville ständigt göra sina yrkessystrar svartsjuka eller, rättare härvidlag, afundsjuka på sig. Hon hade alltid något smussel med bref, verkliga eller diktade, enligt hvilka hon lät förstå, att hon hade blifvit föredragen, än framför den ena än framför den andra. Efter många öden — lätt tänkta, svåra och onödiga att beskrifva — lyckades hon ändtligen fästa en äldre, ogift grosshandlares uppmärksamhet vid sig. Hans namn och det förhållande, hvari hon stod till honom, omtalas längre fram, äfvensom den rival, som hon genom denna förbindelse förskaffade sig. Sofia Dahlberg bodde sedan en tid tillbaka i Södra teaterhuset, fyra trappor upp. Den förste Oktober skulle hon dock flytta derifrån; ofvan nämnde grosshandlare hade hyrt henne en våning, bestående af tre rum och kök, å Ladugårdslandet. Det var tisdagen den 28 September. En hennes yrkessyster, boende i Stadsgården, hade skickat bud, att hon skulle komma till henne om qvällen i sällskap med tre herrar. De tre herrarne anlände. Sofia Dahlberg lärer denna qväll ha varit mera uppsluppen, än vanligt. Erinrade detta ej om: att ”lindansa öfver sin öppna graf”? Hon skämtadeöfver sin flyttning; ej anade hon då, hvarthän flyttningen skulle ske! Redan tidigt begåfvo sig de unga männen derifrån; den tredje endast ett par minuter efter de två andra. POLISENS SPANINGAR. Två dagar derefter, eller den 30 September, öfverraskades allmänheten genom följande meddelande i tidningarne: Hemlighetsfullt mord. För omkring 15 år sedan hitkom från trakten af Grenna en torpardotter, vid namn Johanna Sofia Andersson Dahlberg, för att söka sin lycka. Hon var då 16 år gammal. Lyckan måtte hon ej ha funnit i dess rätta gestalt, och under de senaste 5—6 åren hade hon varit stadd på svåra villovägar, så att hon blifvit inskrifven i polisens förteckningar och stod under polisens uppsigt på det sätt, som några hundra förvillade qvinnor.
Med mina tänkesätt kan jag icke förena, at Rikets heder kan Mata ek afdrag eller afkorrkning a Rikets gäld, utan at det sker med Borgenärs samtycke och at /rxioteursn > som sa osta bekymrat war Nädiga Konung, och skadat Riket, skall erhålla st önskadt och kart kilfälle at utöswa er wälde, som en stende utan ak bäfwa för Nationens hat, der han infaller, icke skulls tiltro sig åsyfta. Läl Antingen ar begrepct om heder ombytt eller är det en hederlig mans skyldighet ar betala sm stöld. Högstsalig Kongl. Maj:t Konung (inliak den z styrdes af d-sa sidst,mmada cänk-särr, da ha» förmådde Höglostige Ridderstaper och Adeln ar inga granris för Rikostuiden och Höglostige Ridderstapek och Adeln, som insög, at uppå Ksrgnnea följde betalninggstyldighet vfwei-vägade länge, innan den antogs. Men kärlek kil Konung och Fosterland samt dest räddning frän wada war dek, som stadgade deras losten härom och alade en kär, men tung skyldighet. Sädan war anledningen til denna skuld och sadan wac dest wäg ri! en fullkommen simAwneimg eller be< kräftelse. Om nu den icke warder betald utan blott ti! 84 prvLsnr, sa är jn. esker ofwannämnda grundsakks vm en hederlig mans aliggande, bade Konung 6uli,5 den z:djes, G-orwördig i åminnelse, och Nationens heder cnmprnmeili-raä. Konringens högst beklageliga frånfälle, långt ittän at ini-cksta Nationens skyldighet, har ä» mera förökc de»; ty da Han sjelf icke haan öst werlefwa den lid, dä Han ciicrodde
Också är det förmodeligen icke så beskaffade, ingen beräkning underkastade förluster som man menar, då raan påstår att ett land i allmänhet och på det he« la förlorar på handeln med ett annat; utan man gör vanligen blott en jemförelse af införselsOch utförselsvärdet; och man tror, sällsamt nog, att det Landet som fått vahror för ett högre värd© förlorat, och att deremot det, som fått för ett mindre, vunnit på handeln; eller med andra ord: att den egentliga handelsvinsten består uti hvad som icke blifvit liqvideradt för Exporten, således uti en fordran, som man tager för gifvet nödvändigt förr eller sednare måste gäldas med penningar; icke eftersinnandes, att, då Nationerne icke utgöra stora handelsbolag, uti hvilka delägare ansvara alla för en och en för alla, det iattligen kan bända och verkligen stundom händer,' att åtminstone en del af denna fordran aldrig betalas, och att följaktligen det är den Nationen, som gtfver, icke den sorn begagnar, Cre* dit, den som mest exporterar, icke den sorn mest importerar, sorn är blottställd för en dylik förlust; och att det dessutom ingalunda är en följd af Räkningarnes årliga uppgörande, att det tillälventyrs uppkommande Saldo hvar - Den 9 September J. m. 75 je år ordentligen reed penningar godtgöres, utan att det ganska väl kan blifva innestående till ett annat år eller en annan tid, och sluteligen genom det skyldiga Landets ökade export directe eller indirecte afbördas. Men, säger man, detta inträffar ej med Finska handeln. Väre Köpmän få intet eller obetydligt på Credit, och Finnarne som sälja till Sverige för mer än hvad de härstädes uppköpa Och härifrån dem tillsändas, taga contant betalning för öfverskottet, och draga våra penningar ur Landet. Må vara: det betviflas icke att så tillgår: desse penningar hvad äro de? BancoSedlar, fordringsbevis på Svenska Banken, som icke inlöser dem och ej heller derföre godtgör någon ränta, och hvilkas värde således ej annat kan än vara obestämdt, vacklande och merendels till försämring lutande.
Län: att för Landtman, hvilka för det mesta blott en gång om året äro i tillfälle att få sina producter i penningar förvandlade, äfvensom för Låntagare i allmänhet, Discontlån, ställde på 6 månaders omsättnings-tid, Liefve alltför betungande och ej medförde den hjelp och lättnad, som af dem borde förväntas, och endast stöde att vinna genom en sådan anstalt, att lån åtminstone för of - 12^ Bil. lill Banco-Utskotlets Bet. N.-o 52. yannämnde Medborgare-classer kunde blifva ?tt tillgå mot vilkor att omsättas blott en gång årligen. I fall en fjerdedels eller till och med en tredjedels afbetalning fordra* des vid hvarje omsättning, komrae förän* di ingen att föga verka till minskning i line* tillgångarne för hvarje Discont-dag, sedan den någon tid hunnit fortgå; men äfven med denna förhöjning i afbetalnings-skyldigheten, vöre Låntagaren vida bättre be* låten att få verkställa sin liqvid på de tider, då han, ytan nya låne-negocialioner, egde penningar att tillgå. Herr Cancellie-Rådet Hegardt: att det syntes närmast förenligt med en undsättnings-anstalt, som den nuvarande DiseontJnrättningen i verkligheten kunde anses vara, att jånen finge en gång on; året omsättas, så framt nemligen de hittills uiedgifna respit-månaderna, i sammanhang dermed, helt och hållet afskaffades. (Emot bibehållandet af respit-månader för omsättningarne.) Herr Cancellie-Rådet Hegardt har yrkat, att, såsom ett väsendtligt steg till in» Bil. till Banco-Utskottets Bet. IV.o 52. 125 I förande af ordning och hämmande af missbruk med Discont-låns licjviderande, respitinånader borde belt och hållet försvinna , samt Låntagarne ej kunna erhålla omsättning längre än fjorton dagar efter förfallo-tiden. (Angående åtskilliga delar af förslaget, rötande Banco-Disconten och Låne-Contoireii.) Herr Prosten Petterssont
All männa Besvärsoch Ekonomi-Utskottets den 7 och 9 dennes på bordet lagda Memorial N:o 42, i anledning af erhållen återremiss å Utlåtandet N:o 51, angående åtgärders vidtagande för befrämjande af en förbättrad skogshushållning samt dermed gemenskap egande frågor, äfvensom med förslag till voterings-propoitioner i Förstärkt Stats-Utskott, bifölls såväl Utskottets hemställan i fråga huru ida det ovilkorliga förbudet mot getters utsläppande i skog bör utsträckas till de 766 Prot.-Utdray den 16 Januari 1858, norra iänen sorn ock Utskottets hemställan att den summa till erforderliga utgifter för Skogs-institutet ni. m., som af Rikets Ständer slutligen varder beviljad, må uppföras på Riks-statens Sjunde Hufvud-titel; hvarjemte den föreslagna voteringspropositionen godkändes och förevarande Memorial i öfrigt Sades tili handlingarne.
Till följd häraf blef det nödvändigt att tillämpa särskilda på 1500- och 1600-talen utkomne författningar och resolutioner, af hvilka den ena dock ofta stod i strid med den andra, intilldess slutligen den grundsats genom praxis hlef gällande, att alla lösören skulle ärfvas efter personliga förhållanden, det vill säga efter Stånd eller bostad, men all fastighet deremot efter dess belägenhet, och detta blef lag år 1734. Afven i denna lag nyttjas uttrycket ”bondés son”, för att utmärka dera, sorn äro bosatte på landet, sä vidt deras Stånd rättar sig efter bostaden; men som detta icke är förhållandet med Adelsmannen, fann man nödigt, för att närmare bestämma hvad med bonde numera förstods, att särskildt nämna ”frälsemans son”, så att det nu heter ”frälsemans och bondes son,” der förut endast begagnades ordet ”bonde”, hvilket i sig innefattade hvad vi mena med ”frälseman och bonde”. Begges söner skola, enligt sistnämnde lag, ärfva två lotter och döttrarne en lott hvardera af all egendom, så löst som fast, med undantag endast af fast egendom i staden, som skiftas efter stadsrätt. Någon annan lag finnes icke, hvarken för frälsemans eller bondes arfsrätt till lösören, och i följd deraf är också i denna stund frälsemans och Bondes arfsrätt till lösören precis densamma. Om en frälseman har både fast och lös egendom i stad, sä ärfves den fasta egendomen efter stadsrätt, men lösören efter landsrätt, och sammalunda är förhållandet med bonde eller hvar och en ofrälse person på landet, så länge han der är bosatt och mantalsskrifven och således är inbegripen under benämningen af bonde i lagens mening. Häraf se vi sålunda, att, äfven i afseende pä lösegendom i staden, Adelns arfsrätt icke utgör något undantag från lagens bestämmelser i allmänhet, utan tvertom, att jemväl i fråga om lösören, frälseman och bonde hafva alldeles samma arfsrätt. Pä landet ärfva begge den der befintliga lösa och fasta egendomen efter landsrätt, äfvensom deras i stad ägande fastigheter ärfves efter stadsrätt, men alla lösören efter landsrätt.
Hans Eoccellence Herr Grefven och LandtMar,ikalken tillkännagaf, att Plenum komme klockan half till 6 i eftermiddag alt fortsättas. Friherre af Nordin_, Carl Johan: Efter de upplysningar Friherre Cederström lemnat, har jag ej mycket att tillägga; men jag kan ej dölja, att det förundrar mig höra i5o Den 3i December f. ro. ytt ras ilen satts, att i Sverige ingen oro-; terad jord skulle finnas, som det åligger bära ordinarie rotering. Jag tror, såsom Friherre Cederström, att Rikets Ständers beslut 1810 är ändradt genom besluten 1818 och 1828, oell att hvad Herr Hjerta yttrat om beslutet i8to, rörande all oroterad jords extra rotering, icke förtjena?’ afseende. Derjemte tror jag, att i nu gällande Bevillningsstadga finnes bestämdt sagdt., att en rotefrihetsafgift skall erläggas af sådana hemman, hvilka äro skyldige att draga ordinarie rotering, men ej göra det. Ett sådant stadgande har funnits allt sedan 1812 uti alla BevillningsFörordningar, och det vore en nonsens, i fall ingen jord af sådan beskaffenhet funnes. Detta måtte åtminstone bevisa, att föregående Ständer ansett jord finnas, som bör draga ordinarie rotering, men icke gör det. På hvad grund Grefve Horn vill, att Westerbottens rotehållare skola få restitution af rotefrihelsafgiften för 10 är, kan jag ej fatta. Med samma skäl skulle den sträcka sig ifrån den tid, då afgiften först börjades, När det är fråga om restitution af en afgift, sker den vanligen antingen från den tid, då afgiften först ägde rum, eller från den tid, då ett begångit misstag vinner rättelse. Jag tror ej, att det är skäl att behandla detta ämne på annat sätt än StatsUtskottet i denna del föreslagit. En annan fråga är den Grefve von Schwerin upptagit i sin reservation, om, Den 21 December f. m. pedan Statsregleringen är afgjord, det går an alt föreslå en tillökning på 3:dje HufvudTiteln af 1600 R:dr.
anslaget till beväringsmanskapets vapenöfningar; anslaget till inqvarlerings-ersällning för åtskilliga i Slockholm förlagda regementer och korpser: anslaget till dito för de i rikets öfriga släder föilagda trupper; anslaget till skrifmaterialier och expenser för Jandlförsvars-departementets kansli-expedition; anslaget till reseoch traktaments-kostnader för militäre embetsoch tjenstemän. under femte hufvudtiteln: anslaget till skrifmaterialier och expenser samt ved och ljus för Sjöförsvars-departementets kansli-expedition; anslaget till reseoch traktaments-kostnader. under sjette hufvudtiteln: anslaget till utflytlnings-hjelp efter laga skiften; anslaget till odlingshjelp för krono-nybyggare; anslaget till ersättning för jordförluster genom kanal-anläggningar; anslaget till skrifmaterialier och expenser samt ved och ljus för civildepartementet samt derunder hörande verk och stater; anslaget till reseoch traktaments-kostnader för embetsoch tjentff** männen vid dito dito. under sjunde hufvudtiteln: anslaget till kostnader för charta-sigillata-papperet, jemte deraf föranledda utgifter; 6 Bil. till $'ats-UhkoUei>* Memorial,"
Riks-Rätt, hvarom denna stadgar, vare sammansatt, på sätt, sorn i 102 $. säges, dock sä, att, i stället för Siats-Råd, fyra de äldste Justi tia> Råd, tvänne af frälse oell tvänne af ofrälse Stånd, der säle taga, ecb gånge för öfrigt, som i ioi och ioa §§. säges. Sådan Riks-Rätt döme efter allmän Lag och den Ansvarighets-Lag, hvilken för detta ändamål utaf Konungen och Riksens Ständer fastställd är. röste Ja; Den, det ej vill, röste Nej. Vinner Nej, kommer Conslitutions-Utskoltels i Memorialet N:o Co framstälda förslag icke att till nästa Riksdag hvila. Sedan en dubbel sedel blifvit casserad, befunnos lill denna omröstning vara gifna Fyratiolvå Ja, och Trettiosex Nej. Fjerde Voterings-propositionen: (Se Memorialen JN:s 62, 84 och ioi.) Den, som vill, alt Regerings-Formens 5o §. och Rik sd a gs-Ord ningens 3 §. erhålla följande i Constitutions-UtskotteLs Memorial N:o 62 föreslagna •rdalydelse: 4 Conslitiilions-Utskollels Memorial, iV.-o 112. Riksdagarne skola hållas i Rikets hufvudstad, utom i de fall, då sä viii Konungen som Riksens Ständers Fullmäktige i Banken och Riksgähls-Contoiret finna det för fiendens framti ångande, eller pest, eller andra lika vigliga hinder omöjligt eller för Riksens Ständers frihet och säkerhet vådligt.. Konungen utsatte då, i samråd med nyssnämnde Fullmägtige * en. annan Riksdagsort, dit Riksens Ständer kallas.. röste Ja ; Den, det ej vill, röste Nej. Vinner Nej, kommer Constitutions-Utskotlets förslag i Memorialet N:o 62 icke att till nästa Riksdag hvila. Voteringen öfver denna proposition, utföll med Fyratiosex Ja, och Trettiotre Nej. Femte Faterings-propositionen:
Men hagel skall vara nedre i skogenom, och staden skall ligga lågt nedre. Väl eder, som sån allestäds vid vattnet; ty der mågen I låta oxars och åsnars fötter gå uppå. Men ve dig, du förstörare, menar du, att du icke skall förstörd varda; och du föraktare, menar du, att man icke skall förakta, dig? När du hafver fullbordat din förstöring, skall du ock förstörd varda; när du hafver fullkomnat din föraktelse, så skall man förakta dig igen. Herre, var oss nådelig; ty efter dig bide vi. Var deras arm bittida, så ock vår helsa uti bedröfvelsens tid. Låt folken fly för det stora bullret, och Hedningarna förströdde varda, när du uppreser dig. Då skall man taga eder upp såsom ett rof; såsom man upptager gräshoppor, och såsom man borträddar flogmatkar, då han öfverfaller dem. Herren är upphöjd; ty han bor i höjdena. Han hafver gjort Zion full med dom och rättfärdighet~ Och i din tid skall vara trohet och magt; helsa, vishet, klokhet och Herrans fruktan skola vara hans håfvor. Si! deras bådskap ropa ute; fridsens Änglar gråta bitterliga ([och säga]): Stigarna äro öde, ingen går på vägomen mer; han håller intet förbund, han förkastar städerna, och aktar folket intet. Landet står jämmerliga och ömkeliga; Libanon står skamliga förhuggen; Saron är såsom en slät mark, och Basan och Carmel äro förlagde. Nu vill jag uppstå, säger Herren; nu vill jag upphöja mig; nu vill jag högt uppkomma. Med halm gån I hafvande, och strå föden I; eld skall uppäta eder med edart mod. Ty folken skola, till kalk uppbrände varda, såsom man afhugget törne upptänder med eld. Så hörer nu, I som fjerran åren, hvad jag gjort hafver, och I som när ären, märker mina starkhet. De syndare i Zion äro förskräckte; bäfvan är kommen de skrymtare uppå, och säga: Ho är ibland oss; som vid en förtärande eld bo kan? Ho är ibland oss, som vid en evig glöd bo kan?
Hennes hjerta skulle visst icke kunna motstå en olyckligs bön.” Ett par af herrarne, som stodo bakom hertigen, sågo småleende på hvarandra och tycktes mena att ej just hertiginnan vore af så enkom qvinnligt mjuk natur. Men Carl sjelf såg icke utan ett visst välbehag på den unga flickan, som så djerft förde sin talan. ”Nå, lofvar du på din trolofvades vägnar, att om han nu räddas, han sedan skall förblifva sin lagliga öfverhet trogen?” ”Eders nåde, hvad kan jag, en qvinna, lofva, om jag vill vara ärlig och sann! Kan väl en qvinna förmå sin make att lyda henne? Kan väl tjenaren befalla öfver sin herre? Var barmhertig, Eders Furstliga nåde, så visst som Gud engång skall vara barmhertig emot eder.” Nu steg den gamle mannen, som först talat vid Sigrid, fram till hertigen och sade: ”Eders Furstliga nåde behagade gifva mig några nådiga ord för de ringa tjenster jag gjort vid fästets intagande och lofvade hafva mig med någon belöning i minnet. Värdigas Eders nåde nu, om jag någon lön anses värd, att belöna mig medelst beviljande af denna unga flickas bön.” ”Käre herr Peder Stolpe”, svarade hertigen, ”hvad hafver J för vänskap för henne?” ”Jag ser henne i dag för första gången och har till henne ingen förbindelse, men hon rör mitt gamla hjerta.” Huruvida fursten ernade bifalla Peder Stolpes begäran eller icke, hann Sigrid ännu ej få veta, då med detsamma en tjenare anmälte att Stjerntydaren, som hertigen låtit kalla opp på slottet, nu hade anländt och väntade på att få företräde. ”Aha”, sade Carl, ”låt honom komma in, vi vilja genast pröfva hvad han duger till.” Mäster Sigfrid Aronsson Forsius infördes och stadnade under djupa bugningar vid dörren, men såg ej nu så bortblandad ut, som den afton då han uppträdde hos Flemingens familj. Han hade haft tid att sansa sig sedan han blef kallad, och fann att mycken vigt kunde ligga derpå, att han icke blefve försagd.
Fullt öfvertygadt att vid nu vidtagande gemensamma arbeten återfinna samma sköna odalmannadygder, på hvilkas bevarande Fosterlandets välfärd så väsendlligen hvilar, tillförsäkrar R. o. Ad. det Hederv. BondeSt. om R. o. Adis oförändrade aktning och varma tillgifvenhet. H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, tillkännagaf, att enl. honom meddelad underrättelse 2:ne K. M:s Ofverste-Kammanjunkare i dag kl. 12 skulle till Riddarhuset ankomma, för att inbjuda R. o. Ad., alt i morgon bevista Gudstjensten i Storkyrkan och derifrån begifva sig till del Kgl. Slottet, för att åtfölja K. M. till Rikssalen; hvarjämte H. Ex. gaf R. o. Ad. tillkänna, att H. M. Konungen och den öfriga Kongl. Familjen ville i afton kl. )t 7, emottaga lliksStms uppvaktnings-Deputationer, och derföre R. o. Adis plenum komme att fortsättas kl. J till G e. m. samt H. Ex. finge anmoda R. o. Adis ledamöter, alt, vid delta tillfälle, lemna venstra sidan af Riddarhussalen tom, för att bereda plats för de öfrige Ståndens Deputalioner, hvilka önskade härifrån åtfölja R. o. Adis Deputation. Vidare tillkännagaf H. Ex. Hr Frih. o. Landtm., att ej allenast till honom blifvit lemnade 50 biljetter till inträde i Storkyrkan och lika många biljetter till inträde ä Rikssalen, för bevistande af morgondagens högtidligheter, samt att dessa biljetter komme att af Ridd.Fiskalen utdelas lill de ledamöter, som till erhållande deraf ville sig anmäla, utan ock K.
Vid de årliga manlalsskrifningarne uppgifves så väl stället hvarest, som ock det eller de hemman, hemmansdelar eller lägenheter, för hvilka hränvinsbränningen skall utöfvas, äfvensom pannerymden, enligt hela det af justeraren åsatte kannetal, med utsättande af den klass, hvartill pannan, jemlikt justerarens betyg, hänföres, samt huruvida den är inrättad att drifvas med eld eller ånga; och vare det en och hvar, lill bränvinsbränning berättigad, obetaget att anmäla sig till bränvinsbräuniagens utöfvande, antingen för hela den till bränvinsbränning tilllålna tiden af året på en gång, eller för en eller flera terminer deraf; skolande, i sednare fallet, bestämdt uppgifvas, hvilken eller hvilka terminer dertill begagnas; och kommer afgiften för bränvinsbränningen att i förhållande derefter beräknas. Ej vare skattskyldig förbunden att vid mantalsskrifningen uppvisa stämplings-attest, icke heller mätnings-betyg, undantagande å ostämplade lackjernspannor; och . ege lian dessutom rätt att hänvisa till den förra året uppgifna panne Bih. till B. Besvärsoch Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 1. rymden, med åliggande att (or uppgiftens riktighet ansvara; dock hör i den skattskyldiges debetsedel för hvarje år af vederbörande införas, så väl beloppet af den pannerymd, hvartill lian sig anmält, som ock det fastighetsvärde, hvarefter bränvinsbränningen får ega runi, till upplysning om den pannerymd, sorn, på grund deraf, får begagnas.
I naturen behöfs så förfärligt litet för att det ska bli något af, i konsten så förfärligt mycket. En enda tum trikå och en half tyllkjol hade varit nog för att störta mig, medan däremot den här svärmodern fick gå fri alla tre akterna igenom, gifta bort sin dotter två gånger och slutligen resa sin väg med en stor pänningsumma, som hon fått af sin måg. Äfven här ser man skillnaden mellan konst och värklighet, ty i värkligheten är det ju nästan alltid mågarna, som reser i väg med pänningsummorna. När vi väl kom ut i det fria, så sa Gustaf: »Vet du, jag känner mig riktigt sugen.» »Inte fritt med mig häller», sa jag. »Ja, då slinker vi väl in på Grill då, och får oss en bit.» (Märkvärdigt hvad det här Stockholmsspråket är lätt, bara man blir van vid det!) Och så »slank» vi in på Grill, men hvad som senare hände ska få sitt eget blad. Visst är, att kunde människan se in i framtiden, skulle hon alldrig ha en glad stund. Alldrig! En! Hade jag vetat, hur den kvällen skulle sluta, hade väl ingenting kunnat locka fram ett leende på mina läppar, ingenting! Men nu visste jag intet – lyckligtvis – och var glad. TRETTONDE KAPITLET. Krycke. Allt för intressangt konversasjon och någonting obeskrifligt på slutet. Den första vi fick se, när vi väl trädde in i salen, var vår kära Villy, som satt där, rödblommig och pigg som vanligt, i sällskap med en annan herre. »Nej, se det kallar jag flax!» sa Villy och gnuggade händerna. »Nu föreslår jag att vi slår oss i hop: bordet räcker till.» »Inte mig emot», sa jag, ty ungdom tycker jag nu en gång för alla om. Och så »slog vi oss i hop». Härpå presangterade Villy sitt sällskap såsom litteratör Krycke. Krycke var framåt trettiotalet, med framskjutande panna, tätt lockigt hår och skarpa grå ögon, som tycktes se tvärs igenom folk. Han drog sin stol närmare min och sa: »Jag har så länge önskat att få göra herrskapets bekantskap». »Åh, värkligen!» svarade jag.