Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Har den, hos hvilken fordran genom kraf eller erinran bevakas skall, blifvit i sådant ändamål, å tre särskilda dagar af tionde året, sökt i sitt hemvist, men ej kunnat trä/fas; gifve borgenär fordringen an hos domstol eller Konungens Befallningshafvande, och läte bevis deröfver i allmänna tidning arne införas tre gånger, minst fjorton dagar emellan hvurje gång, och forsla gången inom tionde årets slut. Lag-Utskottets Betänkande, N:o S6. År borgenären ej veterligt, om eller hvar gäldenären eger hemvist inom riket; då mä ock fordringen hos domstol eller Konungens Befallningshafvande angifvas och beviset deröfver i lidningarne införas, inom tid, som nu sagd är. §. 2. Försummar borgenär att fordran bevaka efter ty i 1 § skits; håfve sin talan emot gäldenären förlorat. §. 3. Afbetalning å hufvudstol eller räntebetalning, sorn af gäldenär, eller med hans vetskap, gjord är, så ock annat giildenärs erkännande af fordrans tillvaro, galle såsom hade fordringen hos honom bevakad blifvit. Intecknings-forny else håfve ock lika verkan mot egare af den intecknade egendomen: vill borgenären hålla talan mot annan öppen; bevake då sin fordran mot denna, såsom i 1 § sägs. - §. 4.
» Ja, det tror jag, det, » inföll faster Sofie, » om ungdomen nu för tiden vore som förr. Vi hade alltid värt arbete och tänkte aldrig på att ha tråkigt. Minns du, så vackra arbeten vi hade? » » Ja, kommer du ihåg den där spetskragen jag virkade åt tant Malena. Jag tror, det var sjuttionummers tråd. Åh, el t sådant arbete. » » Kära Anna, nu missminner du dig alldeles. Det var jag, som virkade den». » Jaså, ja, jag hade väl inga arbeten, jag! » » Men, det har jag ju aldrig sagt; du är sä häftig också. » » Kanske jag kunde hjälpa Karin något i köket, » undrade Edith helt ödmjukt. Hon tyckte mycket om praktisk huslighet a. v. s. att smaka af rätterna. » Åh nej, det behöfs inte. Plättar får du, när bordet blir serveradt. » Edith kände sig het om öronen, öfver att hennes plan var genomskådad, och föresatte sig, att inte äta en enda plätt, Där de kommo på bordet. Ifrån köket hördes då och då ett svagt frä- sande, när smeten lades i pannan, men ännu dröjde det en god stund, innan de skulle få äta. Klockan hade inte slagit sju ännu. Edith hade ju i alla fall bestämt sig för att inte äta, men kanske, advocerade hon nu, om fastrarna bådo mycket och plättarne voro rikligt hårda. » Sofver du, barn lilla? » frågade faster Sofie nyfiket. » Neej, » sade Edith långdraget. Och så blef det alldeles tyst därinne. Länstolen knäppte till en och annan gång, när faster rörde på sig; det var allt. Edith kände, att hon skulle somna — riktigt säkert ändå. ögonen föllo igen, och hon nickade till ett litet tag. Det skymde, och regnet slog oafbrutet ett söfvande: godnatt, godnatt på fönsterrutorna. nad ingår, eger rätt deltaga i täflingen om priset. Redaktionen har naturligt nog bland hopen af insända beskrifningar svårt alt afgöra, hvilken är den bästa och därmed har förtjä- nat priset.
De fåledes valda Reprefentanter Ikulle lätteligen efter denna anledning delas i 2ine delar, hvaraf den fednare ikulle vara den minfl talrika men förena förmögenhetens och odlingens 5 den förra återigen mera talrik, njuta popularitetens och tilltagfenhetens fördelar, De fkulle ockfå fåledes hvardera förehålla Nationens 2 ne hufvudfakligaffe, men ofta fkiljaktiga , ehuru alltid lika vigtiga interesfen, nemligen det ena forn ägande mycket att förlora vid en rubbning af fakernas varande ordning, kan finna fin fäkerhet blott i Lagarnes kraft och lugnets bibehållande: Det andra åter forn uppkommande af mängdens fordringar, ofta lifvadt af ögonblickets intryck, otåligt vid alla lidanden, benäget till förändringar, men vid en väl afpafTad motvigt, ärnadt att tolka de talri kafle Sambälls Clasfers behof, äfven ofta nog ikuile framföra allmänna röffens omdömen och Uttrycka defs fordringar, i enlighet mqd deffa (c) olika verkfamhets-grunder för den Lagftiftande tnagtena s.ne fördelningar, har Utikottet ockfå anfett att dera* inbördes rättigheter och befattning borde beftämmas. Då Utikottet icke trott fig kunna föreflå den Reprelentations-fördelning, forn genom delarnes olika fammanfättning och belkaffenhet uträknade deras riktning och förhållanden j har Utikottet icke heller kunnat annat än anfe det olämpeligt, att åt arne färfkilta delar af Reprefentation gifva ett och famina uppdrag, att genom en fådan fammanblandning af göromål göra motfägelfen nödvändig, där fora endaft medverkan och ett gemenfamt bidragande vore af nöden. Utikottet har trott, att uti denna, äfvenfom all annan Samhälisbefattning, ikulle beflämmandet af göromålen och deras fördelning i ett efter iakernas Natur lämpadt förhållande, göra ärendernas gång mera fäker och fättet för deras af (lutande mera fullkomligt.
Af den, efter motionärens förmenande, alltiöi langa sommarledigheten, åtgår nära nog en månad till slutlig expedition af de under Vår-sessionen afgjorde mål; en månad eller rättare fem veckor uPP^a§es Vacance-sessionen och besörjandet af dithörande expeditioner, så att icke mer än tva månader äro öfver för Ledamöterne att dels genom resor, vistelse på landet eller brunns-kurer, hämta och återställa krafter och helsa, samt dels utarbeta de till hvarje Rotel hörande vidlyftigare saker. Om, såsom Utskottet föreslagit, Domstolsarbetet skulle fortgå på två divisioner under hela sommaren, måste, då man tillika tager i beräkning den tid, som efter slutad vacance-session fordras för expedition af alla fattade beslut, det inträffa, att antingen föga eller ingen verklig ledighet till krafteines återställande erhålles, så vida de vidlyftigare Referent-sakerne skola kunna i ordning bringas, eller ock, derest en rubbad hälsa ovilkorligen påkallar vård, alt arbetet med Referent-sakerne blifver åsidosatt. Så, som nu feiieine äro ordnade, kan hvarje Ledamot använda något mer än en månad till förberedande arbeten, oaktadt han i verkligheten åtnjutit en månads ledighet till brunnsdrickning, resor eller andra nödiga förströelser under den Bih. ull R. Förändras åter sommar-ljenstgöringen på sätt Utskottet föreslagit, fruktar jag deremot, att så väl göromålen som personerna blifva derpå lidande; och bägge fallen skulle otvifvelaktigt lända till mehn för Domstols-arbetet i det hela. Af dessa skäl, och då en förändrad reglering af arbetsordningen inom Hof-Rätterne är ett ämne, som fordrar omfattande sakkännedom och noggrant bepröfvande af en mängd förhållanden, de der nu ej kunnat skärskådas, anser jag, för min del, motionerne nu icke höra till någon åtgärd föranleda. I denna reservation instämde Herr Grefve Mörner, Herr Friherre Stjernstedt, Herr Giintherj Herr Eklund och Herr 7 horn. Herr Cedersträhle, som ej deltagit i Utskottets öfverläggning och beslut, reserverade sig jemväl emot Betänkandet. STOCKHOLM, I.
Den 26 November 1812 blifmit gjorD, få rnäl i jlraffet för roijja uti fiffberörDa lagrum uppräfnaDe brott, font i fråga om rättigheten att be* jtraffningen ålägga, jemroäl må äga tillämpning, Då någon af manjfgpet miD ©ottlanDö Söeroäring begått fåDant brott; Docf att famnta bejfraffning Ifall ut* fätta^ i öfmerenöftämmelfe meD De uti ^ongl. SBrefroet SfteD anleDning af boö gjorDa framjfällningar om af bebofmet på* fallaD förenfling i fättet för utgöranDe af inDelta räntorna m. m. h«fn)e ^Bi för mår Del bejlutat: l:o Silla till inDelta löntagare, till fSBerf och inrättningar, 9vufH)åil nt. m. anjlagna räntor och fronotionDe jfola bltfroa bronan behållna, meD unDanfag tillé roiDare af Dem, bmilfa, enligt fontraft eller privilegier, utgå in natura för wijja QBerfö Drift, fåfom folräntorna till $ab(u fopparnxrf, 0ala ftlfmer* werf m. fl. 79 2:o Söoflällen, Remman od> lägenheter, forn till Dvegementct* och toepfer, ©oile och Sckleftaflike löntagare, Slkabemter, QBerk och inrättningar, af h^aD namn forn h#/ åro antagna och h^1^ afFajlntng af Dem, eller för Deras räkning Disponeras, förblifva fortfaranDe, fåfom hitintills, orubbaDt, till veDer* böranDeS egen DtSpofttion.
R:dr 50 öre i städerna Stockholm och Götheborg och från och med 1 R:dr 50 öre till och med 11 R:dr 25 öre, allt Riksmynt, i de öfriga städerna. Då handlande och borgare i allmänhet äro skyldige att uppgifva den inkomst de hafva på alla sina affärer, och deraf följer, att då sådane personer äro kommissionärer eller agenter, de äfven äro pligtige att uppgifva den inkomst, de hafva af dessa sysslanden, synes det mig vara oriktigt, alt ålägga dem en särskild beskattning för denna del af deras sysselsättning inom yrket, och som derigenom ofta kan inträffa, att personer, som äro skattskrifna såsom grosshandlare eller något annat yrke, men dock uteslutande egna sin tid åt uppdrag såsom kommissionärer eller agenter, måste erlägga bevillning både för dessa befattningar och för det yrke, hvaraf de utgöra en del, anser jag det nämnda stadgandet böra sålunda förändras, alt inga andra kommissionärer eller agenter än de, som icke äro borgare, äro skyldige erlägga de bestämda afgifterna. 3:o Jag har uti ingifven motion, som finnes införd under N:o 40 uti bilagorna till Borgare-Ståndets protokoll, gjort 2:ne med hvarandra sammanhängande förslag, det ena alt näringsidkare ej må vara förbundne att uppgifva annan inkomst på sin rörelse, än den de verkligen haft, sedan ränta för lånta penningar till rörelsens bedrifvande, äfvensom de i § 8 af nu gällande Bevillnings-förordning omnämnde omkostnader i och för rörelsen eller handteringen afgått, och det andra att bevillnings-afdraget på ränta må upphöra och inkomsten al kapitalet deremot beskattas efter enahanda grunder, som inkomst af handel och rörelse. Då intetdera af dessa förslag blifvit af Utskottet gilladt, anser jag mig böra hänskjuta desamma till RiksStåndens närmare pröfning, och får, med åberopandeaf hvad motionen innehåller, i afseende på det förstnämnda förslaget, fästa uppmärksamheten på det orimliga uti 20 Bil. till Bev.-Utsk. Bet. N:o 5. närvarande stadgande, alt närings-idkaren, som lånar penningar till bedrifvande af sin rörelse, skall erlägga bevillning till Staten för den ränta han utbetalar.
Då likväl Kyrkorådet, der Kyrkoherden alltid är Ordftde, derjemte består af män, som vanligen äro de mest upiyste inom församlingen, samt tillika har kyrkodisciplfuen och vården om sederna sig anförtrodd, trodde kJtsk. att det vore den bästa myndighet man hade att gå till. Klagan öfver Kyrkorådets beslut kan anföras hos Domkapitlet, och ett otidigt eller oskäligt förhud kan således suspenderas genom klagan i vanlig ordning. lag vågar derföre, på grund af dessa skäl, nch då jag tror att det ifrågasatta förslaget öfverensstämmer med allmänna opinionen, såväl inom som utom Ständerne, anhålla om bifall dertill. Gr, Liljencrantz: Om det å ena sidan icke kail förnekas att, såsom en talare för en stund sedan uttryckte sig, lif oell väckelse åstadkommits genom kolportörernas verksamhet, så kan det också å andra sidan ej heller bestridas, att det är af vigt att tillse, det denna verksamhet ej utsträekes utöfver de gränsor, sora kunna öfverensstämma med den bestående ordningen. Jag vill derföre för min del icke neka till att, på sätt Hr Tersmeden yttrat, det i den Kongl. Propos. framställda förslaget till ordnande af ifrågav.de förhållande var lämpligare och måhända bättre än Utsk:s. Ty det måste med skäl erkännas, alt fall kunna upstå, då ett ensidigt Kyrkoråd tilläfventyrs icke så noga öfverväger förhållandena, att icke ett förbud otidigt utfärdas. Men det är dock att förvänta, alt i samma mån som upmärfcsamheten på det andliga lifvets utveckling inom samhället vidgar sig, i samma mån skola ock ensidigheten och obilligheten i detta afs:de minskas. Det är på dessa grunder som jag vågar tillstyrka R. o. Ad. bifall till Lagötskis förslag, kommande jag således för min del att lemna min röst dertill. Hr T ersmeden, Pehr Reinh.: I anledn. af Gr. Sparres yttrande tager jag mig friheten göra ett par anmärkn:r. Hr Gr. har sagt, att Kyrkorådet icke egde rätt att, på förhand förbjuda en predikants upträdande.
St:r att bevilja honom den särskilda faveur, hvarom nu är fråga, särdeles om, såsom sannolikt är, följden deraf skulle blifva, att han aldrig komme att taga afsked, hvilket man sett inträffa med andra tjenstemän inom K. M:ts Kansli, hvilka i förtid kommit på indragningsstat. Jag förenar mig med Gr. Lagerbjelke i yrkande om afslag. Hr Printzensköld, Carl: Nog har jag bevistat många riksdagar, men jag har aldrig hört omtalas, att man, för att verkställa en indragning, som R. St:r beslutat, skall ådraga statsverket en utgift, utan man har låtit den person, hvars tjenst skulle indragas, tjena qvar, så länge han kunde, eller ock befordrat honom till annan plats. Nu har Hr Carleson förklarat och till och med nära nog medgifvit, att det enda skäl, som förefunnes att förflytta Hr Lovén på indragningsstat, vore att, ju förr desto hellre, bringa R. St:rs beslut till verkställighet. Ett sådant skäl kan, efter min öfvertygelse, ingalunda blifva gällande, och då härtill kommer, att Gr. Mörner ganska riktigt anmärkt, att Hr Lovén skulle blifva bättre lottad, än statens öfrige tjenstemän på samma linie, så är äfven detta för mig ett skäl, att, lika med Gr:ne Lagerbjelke och Mörner, tillstyrka afslag på StatsUtsk:ts framställning. Hr Bildt: Jag fruktar, att ett väsendtligt misstag legat till grund för de Hrrs åsigt, som utgått ifrån den premissen, att Hr Lovén skulle, i händelse han förflyttades på indragningsstat, få upbära 45 00 rdr i lön. I K. M:ts Propos. heter det, att Hr Lovén må upföras på indragningsstat med åtnjutande af hela sin lön, 4500 rdr, om han gör tjenst, men, när ban tager afsked, upbära pension enligt de för andra tjenstemän gällande grunder.
Sedan Bankens Comtnissariat, för behörig verkställighet, nyligen undfått del af det beslut, som hos Rikets Ständer, jemlikt BancoUlskottets Betänkande, N:o 4g. pag. 12, blifvit faltadt, nemligen: att, så väl i afseende på alla vid 1828 års slut oförfalllia Guldoch Silfverpanter, sorn dem, hvilka från och med år 1829 äro och blifva omsatte eller belånade, den förändring införes, att panterrla, i fall utlösen eller omsättning försummas, icke vidare komma att hem* falla till Banken, utan blifva utbjud* ne till försäljning, medelst anstäl Bili. till B.-St. Fröt. 1828-1830, 6 Saini. 3 Band, 15:de Häfn t 7. Banco-Ucsh:t Memorial, N:o i3i. lands Auction inom Bmco-huset, samt öfverskottet, der sådant uppstår, sedan Bankens fordran i Capital, Ränta och Omkostnader, blifvit godtgjord, hålles pantens egare tillhanda under någon viss tid, sorn i blifvande Banco-Reglementet skall bestämmas; så bar, genom Skrifvelse från Banco-Fullmägtisje, blifvit bos Utskottet anmäldt, att, enligt Commissariatels tillkännagifvande, den beslutade åtgärden icke möjligen kan ega rum med de panter, som förfallit under loppet af är i8v.g, emedan Låne-Bankens Commissarier, i anseende till bristande utrymme inom Silfverpanthvalfvet, och i okunnighet om fon berörde beslut, samt den retroactiva verkan detsamma komrne att medföra, låtit, redan i sistlidne Januarii månad, efter de vidhäftade etiquetternes frånskiljande, inlägga uti säckar det Guld och Silfver, som de, enligt förra Ordningen, ansett vid årets början till Banken vara hemfallet, utgörande tillsammans, Guldet i5o och 5 andels Dukater, och Sillret ^5o3 och ett halft lod, för att sedermera blifva till Kongl. Myntet afförd t.
Nu, då gudarne voro splittrade i olika läger, var det sannolikare än någonsin, att jättarne skulle rufva på en sådan plan och tro på dess framgång. Men genom denna anordning miste själfva Asgard den väktare, som kräfver mindre sömn än en fågel och hvars blick tränger genom nattdjupen och hvars öra ej de svagaste ljud på långa håll undgå. Dock trodde asarne själfve, att detta icke minskade deras säkerhet. Den höge Asgardsvallen är oöfverkomlig; Sleipner allena kan sätta öfver den. Vallen kringbrusas af den breda älf, som störtar ned från Eiktyrner med vafer-utdunstande vattenmassor. Vaferdimmorna antändes, och älfven liknade hela den tiden en hvirflande eldfors, som stänkte blixtar högt i luften. I världen fanns ingen annan häst än Sleipner, som kunde springa genom och öfver vaferlågor. Asgardsporten var ett utomordentligt konstvärk: den liksom vaktade sig själf och fångade den främling, som lade hand på honom. Dock voro hans egenskaper för de vaner, som bott i Asgard, väl bekanta. Vordo hans på insidan anbragta lås söndersprängda, så kunde han öppnas utan fara. Asarne ansågo sig säkre inom sin vallgördel. Från Bifrosts södra broände ryckte Njord med en stor här af Vanaheims och Alfheims stridsmän upp på Asgards vidsträckta utmärker. Oden och hans söner sågo från Lidskjalf och vallmuren en glänsande vapengördel bilda sig kring dess borg, dock ännu på betydligt afstånd från densamma. Där stannade den länge och kom icke närmare. Men nattetid smögo Njords späjaretrupper, anförda af Fröj, Svipdag eller Ull, så nära som skenet från vaferlågorna medgaf det. De märkte, att hvarje natt red någon af asarne på Sleipner ett stycke fram mot deras utposter och utefter dem, och de iakttogo sedan några lysande föremål, som rörde sig på den skans, hvilken utgör den med Asgardsporten förenade fallbryggans yttre brohufvud.
Uti ett genom kanslersembetet vid Krigs-akademien öfverlemnadt underdånigt memorial af den 14 sist lidna Juli, har nemligen Akademiens guvernörsembete anfört, att då Akademiens, jemlikt Kongl. Brefvet den 14 Oktober 1862, efterhand skeende ombildning till militärisk tillämpningsskola ständigt fortginge och den medeltid, som förr ansetts erforderlig för genomgående af läroverket i samma mån betydligt förkortats och sannolikt komme att utgöra högst två och ett halft år, i öfverensstämmelse hvarffied antalet kadetter, som borde deltaga i Krigsskolans praktiska öfningar, årligen ökades och i år redan uppginge till ISO och nästföljande åren thed säkerhet komme att utgöra närmare 200, så hade deraf blifvit en följd, att de i Akademiens förråd befintliga, för dessa öfningar alsedda instrumenter och materialier icke vidare vore till antalet tillräckliga. Antoge man således Krigsskolans landkadetter hädanefter till 200, så komme den årliga omsättningen inom korpsen att belöpa sig till omkring 80. Detta antal, eller 80 kadetter, ansåge guvernörsembetet böra läggas till stöd för beräkningen af de instrumenter med tillbehör jemte nödig reserv-materiel, som för de årliga rekognosceriogs-öfningarne i skalau '/2o,ooo, eller sista årets rekognoscering, blifva behöfliga. Då för undervisningens ändamålsenliga bedrifvande nödigt vore, att hvarje rekognosceriugsparti icke utgöres af mer än två kadetter, så följde häraf, att normalbéhofvet af instrumenter måste beräknas efter 40 samtidigt utgående rekognosceringspartier, hvarjemte tillkomme nödig reserv-materiel, dels derföre att antalet kadetter naturligtvis komme att båda öfverneli understiga 80, som endast vore medelsiffra, och dels derföre att instrumenter genom ovana och ovarsamhet vid behandlingen söndras eller försättas i för tillfället obrukbart skick, hvarigenom öfningstiden skulle onödigtvis förspillas, så vida ej reserv vore att tillgå.
Jag har tagit en helsning från sommaren med mig till vår lilla sjukling. LOUISE. Tack, tusen tack. Åh, hvad ni alla äro snälla mot mig! ERNA till Henrik. Der ser du! Viggo bär också blommor till en sjuk – inte tycker någon det är besynnerligt. VIGGO till Erna. Lilly gick till Maison blanc för att köpa något, som jag inte skulle få vara med om. Det var väl en tournyr, kan jag tro. Men jag tänkte nästan, att hon skulle ha hunnit hit redan, för jag var inne på Café de la Regence och tittade i tidningarne – vänder sig till Louise – och det är sant, jag har en öfverraskning åt dig. LOUISE. Från tidningarne? VIGGO. Nej, men kan du gissa, hvem jag träffade på kaféet? LOUISE. Nej. VIGGO. Försök! LOUISE. Pelle? VIGGO. Pelle? Puh! Nej, en storhet, du! LOUISE. En storhet? Prinsen? VIGGO. Prat! Hade det varit så märkvärdigt! Nej, en konstnär. LOUISE. Ja, det var just en upplysning! När det vimlar af konstnärer. VIGGO. Ingen af de vanlige. En som du beundrar! LOUISE. Jag beundrar så många. VIGGO. Ja, men – mer än alla andra. LOUISE. Det vet jag ingen. VIGGO. En skulptör. LOUISE. Alland! Gustave Alland! VIGGO nickar. LOUISE. Är han i Paris? VIGGO. Ja. Efter två års frånvaro. LOUISE. Hur har han kunnat vara borta? Från salongen och allting? ERNA. Han har gått tillbaka i sin konst, och andra ha gått framåt. Han skäms. VIGGO. Hvem säger, att han gått tillbaka? ERNA. Alla. Hans sista arbete var svagt. Och sedan dess har han inte utställt något. VIGGO. Det har han visst. På sista salongen fans ett par byster. ERNA. Javisst – ja. Kungliga högheter! VIGGO. De äro väl menniskor de också! ERNA skrattar föraktfullt. VIGGO till Louise. Nej, men öfverraskningen var den, att han kommer hit.
Madam Andersson, som tydligen märkte min missstämning, skyndade sig att förklara, att hon för ingen del hade något att anmärka emot min person, utan att hon gerna skulle vilja hafva mig qvarboende hos sig, så länge jag vistades vid seminarium, så ordentlig och i alla hänseenden aktningsvärd som jag visat mig under hela det gångna året; men att hon på samma gång naturligtvis måste se på sin egen fördel, ty dels var det ju alltid mindre besvär att passa upp en person än två, isynnerhet då denne ene så litet vistades hemma, dels och framför allt ansåg hon det fördelaktigt att hafva Pettersson till hyresgäst, alldenstund han såsom stadigvarande på platsen en längre följd af år kunde bo kvar hos henne och derigenom bereda henne en säker inkomst. Jag gitte ej att svara något på denna madam Anderssons förklaring, utan upprepade endast, att jag genast var beredd på att flytta, hvarefter jag inpackade de saker, som skulle stanna kvar uti staden, och utflyttade dem på vinden. Tegnéhr blef äfven han mägta förgrymmad öfver Petterssons om den svartaste och skamligaste otacksamhet vittnande beteende och menade, att »den lymmeln» borde hafva ett ordentligt kok stryk, ty det var den enda tillrättavisning, som en dylik herre kunde begripa. Jag varnade honom emellertid för att tänka på några våldsamma åtgärder, ty Pettersson hade många goda hjelpare nere i brädgården, hvilka sedan kunde utkräfva hämnd. Jag skänkte honom mitt förakt, och det gjorde äfven Tegnéhr. Sålunda voro vi på det klara med den saken. Vi måste nu rigta våra omsorger på att skaffa oss en ny bostad, innan vi lemnade staden, ty vid höstterminens början är det ej lätt att öfverkomma en tillfredsställande sådan, alldenstund de bättre rummen då pläga redan vara upptagna. Efter något frågande fingo vi underrättelse om en äldre mamsell, vid namn Ringvall, som bodde vid Haga Skolgata och hade ett förträffligt rum till uthyrning. En utaf de afgående seminaristerna, Lundbladh, hade under sista året bebott detsamma.