Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Endast sådana och med dessa att jemföra, äro de hinder, hvilka möta Götha Canalen, och om de för någon kunna synas utom gränsen af möjligheten, så egna de sig dock ej att ens skapa villrådighet hos dem, hvilka hafva utförningen om hand, eller fylla desse illa sin plats. Ty långt ifrån att vara tvifvelsmål underkastad, är möjligheten ej allenast gitven, utan ock lätt, jemförelsevis mot andra dylika inrättningar, enligt med hvad den kunnige Utländningen yttrat, sorn före och under arbetet, med ett mellanrum af flera år, på det nogaste granskat belägenheten. Endast medlens otillräcklighet kunna alstra omöjlighet, och då håfve vi inför samtid och efterverld den frågan att besva - IQ Deri i Maj. ra: kunna under fredslugnet och elter en så betydlig grundläggning, hvilken hotar att alldeles för Riket gå förlorad, Sveriges tillgångar och behof ej tillåta ett ärligt Låne-biträde under. Arbets-åren af 250 å 300,000 R.dr, och en Discont-Inrättning, hvars betydligaste vinst förut endast bortlemnades till enskildte, utan någon motsvarande skyldighet till allmänt gagn? då fråga är ont ett företag, som Lagstiftande Magten, inför Europas ögon, i Sveriges mest brydsamma tidepunkt äskade och beslöt, såsom ett nödvändigt medel dor dess sjelfständighet och förkofran. En sats, hvars sanning jag tror mig klarligen kunna ådagalägga. Allmänna nyttan af företaget har blifvit satt i fråga. Den var likväl från åtmindstone trenne århundraden erkänd af alla Sveriges stora Konungar och upplysta Män, Huru är det möjligt, att alla desse skulle hafva misstagit sig?. Man delar då gerna misstaget. Eller har, hvad som i deras tid var en gifven sanning, i våra dagar upphört attavara det? Nyttigt mäste företaget blifva, att i centrum af Nordiska Hallon öppna en communication, då Rikets samteliga näringar, rörelse och handel nyss varit under tilltagande, och säkert snart åter blifva det, ehuru för ögonblicket i förlägenheter, till stor del vållade genom saknaden af den lättnad i transport, som af Canalen blifver en gifven följd.
Regeringsformen under namn af BewiUnmg Stats - Werket tillägnade inkomster, till högre belopp an inhitlills inflyta, enligt hwad för dem ofwanföre ar beraknadt; Kommandes således enar nysi förmälta Bewillnings, Inkomster inbringa den förhöjda Summan af 1,987,349 R:dr 14 si. 5 r:st. Riksgälds-Cvntvirets tillstött af AllmännaBewillningsmedlen att nedsättas till 804,920 R:dr 7 si. 2 r:ft. ärligen intill nasta Riksdag. 4:0. Bland desie Stals-Werkets ofwanbestrefne utgifter begripaS ej de 720,000 R:dr, som Banken ärligen bör erhälla i Ranta och afbetalning pä Capitalet af desi förskott till 1803 och 1829 arens krig och icke heller de 30,000 Rwr, som pä lika sätt tillfalla Banken för den nästledne är, till Rikets förswar lyftade mindre Creditiv Summan. För bägge desie förskott ager Banken säkerhet och pantförskrifning af Stora Sjö-Tullen. Men dä denne Slats-Werkers redbaraste inkomst till desi fulla be lopp, ss74 Den is Augusti. lopp, härefter svin tillförene, kommer att päraknas till godtgörande af Stals-Werkels wanliga utgifter; och Riksens Stander sörordnadt, att förstnämnde 720.000 R:dr böra utgå af Bewillningen, ftin inflyter till Riksgälds - Contoiret, anse Riksens Stander det wara i fin ordning, alt med nu tillkomne 30.000 Iftdr för lilla Creditivs-Länet, pä enahanda fatt bär förfaras. ;w. De i z:dje Puncten upptagne och omförmaldte Stars-Werkets utgifter mäste till det mästa bestridas för innewarande ar, hwartill alwen en obetydlig Summa tillkommer som likwäl blott för en gäng utgärd Den ärliga tillökningen stiger till 1,354,920: 7, 2. Förenämnde
Så sprängde den första sprutan upp till platsen, och sprutföraren hoppade af. »Mordbrand», sade han blott, såg sig omkring ett ögonblick och tillade: »Magasinet kan räddas.» Det strömmade folk och vagnar till från de angränsande byarne, alla händer voro redo och arbetet koncentrerades kring boningshuset och den stora upplagsbyggnaden. Men borta från ladugården ljöd vallhundens skall genom eldens dån, skrikiga kommandoord och braket af bräckta plankor och brandhakarnes tag. Det var Fältman, som jemte sin herre arbetade för att rädda den åt dem anförtrodda egendomen. Och det var hårdt arbete. Vanvettiga af skrämsel rusade korna in i byggnaden igen så fort de kunde se sig ett tillfälle. Några karlar hade kommit till för att hjelpa, men ute på nakna slättmarken var det omöjligt att sammanhålla dessa förvildade djur, hvilka galopperade om hvarandra kors och tvärs och endast med all makt sökte komma in i elden. »Det går inte på det viset! Skaffa hit läkter och bräder i stället, och hägna omkring dem med! Fältman och jag ska’ reda oss så länge», skrek ryktaren, som hojtade åt korna eller uppmuntrade hunden och sprang omkring, klädd i kort fårskinnspels på blotta linnet, filthatt och ett par stora träskor. Nedanför pelsen fladdrade skjortan som en lössläppt segelflik, utan att ge skydd åt egarens vadlösa ben. Men ingen tänkte på att finna något besynnerligt i denna utstyrsel, allraminst Truls Jonasson sjelf. Fältman och han hade delat arbetet emellan sig. Ryktaren dref ut djuren; ett och ett förenade de sig efter hand med den slutna trupp, hvilken Fältman höll tillhopa genom att springa rundt under ideligt gläfs, för mera eftertrycks skull gifvande ett nafs i svans eller skankor, hvar han bäst kunde komma åt. Korna — som erkände hans lagliga öfverherrskap — satte sig icke till motvärn; de tryckte sig endast tillsamman, med hufvudena inåt och svansarne mot sitt plågoris.
Utffoltet erkänner, att i flera orter ar Möleskosten ert förskotthwgrföre tilstyrkeS ersättning, och, hwad den andra omständigheten eller skjutsnittgsskyldigheten, angar, hwarfyre pasievvlanre. äskås, emötsäger Utskottet icke eller den af mig förut gjorda anmärkning, att Nemligen detta jemiväl icke är Någon skyldighet, hwaraf således synes böra orwunget följa, att als ingen förbindelse hos rotehållare att ersätta, äger rum i någon af de omständigheter, som äro stälde i srägcn Da ersättningen för Möteskosten således är Medgifmen och i allmänna ordalag stadgad, i hwad wäg den skulle erhällas, är likwäl ersättningen för skjutsning icke bestämd, kanske derföre akt skyldigheten bertil icke är swilkoriig nian beroende af rökehällarens fria wilja, kanske äfrven att anledningen bertil är ben, att, dä Utffoktet kror sig hafwa afsedt rotehäilarens intcresie, art stippa jkjulsa soldatens Lörsta Del. N s 44. 69» Den 22 Junti. tens rotek sta, Utskottet ansedt, det wara en vwrsi korlig si yl diabet si ilitsa venna kista och att befrielsen derifrån borde betalas; häremot sär jag likrväl jnwanda, att Kacktc-Contrackerna, som jag känner, icke en gäng sadan skyldighet slägga alt sora Kro noMUnöeriNgarne i sielfwa kistorna, hälst sädana munderingar kättare kunde transporteras - och icke ser jag hwarföre bet skulle äskås, salom nödwändjgt, da jag tager för gifwtt, att, om patzcvolance skulle ägg rum, soldatettie dä kommer att munderingen iklädde, marchera till Märet sä framt ej kronoskjulvningak skulle fordras att framföra klädsrne till mäter som da blef en ny tunga, och hwad soM dä under p.tzcvolauce utan kostnad, för Staten, kunde werke stäias, synes mig haldre böra medgifwas till lindring sök den färnt betungade roten än att, Staten skulle taga af den ststnämde betalning för en skjutsning som ej existerar, och således bereda sig eli ten winst pä Rötehallarens bekostnad.
Huruvida fullmakten verkligen ankom till grefve Hamilton, är mig icke bekant. » Härpå genmälte Hamilton i Posttidningen den 4 April, att han den 19 eller 20 november verkligen munt-ligen yttrat, att han dagligen väntade den för traktatens afslutande nödiga fullmakt. » Herr konseljpresidenten var sålunda fullt berättigad till antagandet, att jag sedermera bekommit densamma. Om således antingen herr Hall eller jag begått ett misstag, som förtjenar allmänhetens uppmärksamhet, så är det jag, och det är på mig ansvaret bör falla. » Hvilken som i detta dunkla diplomatiska spel hade rätt, antingen regeringen, sedan fullmakten redan var afsänd, i sista stund ångrat sig och återkallat densamma eller om grefve Hamilton öfverskridit sin befogenhet, far framtiden utvisa. Visst är, att grefve H. i Februari 1864 » återkallades » från sin post såsom svenskt-norskt sändebud i Köpenhamn. Rörande denna märkliga épisod i vår diplomatiska historia, yttrar P. v. Möller i sitt af oss förut omnämnda samlingsverk » 1867 års Första kammare »: » Vi anse oss fullt berättigade att, utan grefve Hamiltons med gifvande eller medvetande, härvid yttra några ord. Det har blifvit sagdt, att han, ledd af skandinaviska sympatier skulle hafva gått längre, än hvartill hans instruktion berättigade. Samlaren har genom meddelande från tvenne framstående personer, hvilka då deltogo i grannrikets styrelse och sålunda varit i full kännedom af de bedrifna underhandlingarna och notvexlingarna, erhållit den samman-stammande förklaringen, att detta rykte är grundlöst. Om grefve Hamiltons afgång från sin ministerbefattning af utanför stående personer på olika sätt uttydts, så är detta ursäktligt, då till och med representanterne för de tvenne stormakter, hvilka jemväl varit intresserade i förenämnda underhandlingar, på ett skiljaktigt sätt uppfattat detta steg.
Hamiltons förslag, der det är tillåtet alt utan afseende på stånd få välja lill den öfre kammaren, återkommer man till denna princip, eller också genom alt säga intet återkommer man dertill, i det man öfverlemna!’ åt just den Corporation af R. St. eller del Utsk., sorn uttryckligen förklarat sin opinion för dessa allmänna val eller såsom det så karakteristik! blifvit kalladt, den lösa personligheten, — man öfverlemnar, säger jag, då man, på sätt Hr Bråkenhjelm så klart uttryckt, försummar all uttala en mening, som har rättighet alt erhålla afseende, just åt denna auetoritel att uppgöra det förslag, hvarpå beslutet kommer att grundas. Jag får derföre vördsamt hemställa till de conservativa ledamöterna af Huset, som här äro närvar., och som skulle vara benägne alt förkasta Hr von HartmansdorfFs förslag, om de icke ville erinra sig deu gamla latinska versen: Timele Dana os et dona feientes. Hr Ribbing, Bengt: Det beslut, som vi nu gå att fatta, anser jag veikligen vara ett af de vigligasle, som vi haft under öfverläggning, sedan vi börjat alt gå in i de D en i November f. m. 35 särskilda detaljhestämmelserna. Vi hafva redal* gått eli godt slycke på vägen, då vi tagit det beslut, som fattades i afseende på den yngre kammaren. Jag tror att det ar lid alt stanna der, och icke vidare fortgå i samma anda. Jag liar förut, under behandlingen af detta amne, yttrat, att valen till den öfre kammaren skedde bäst, om de skedde såsom Frih. Tersmeden i sin reservation tillstyrkt, nemi. af den nedre. Vid nogare eftersinnande har jag mast frånträda denna åsigt och kan icke neka, att jag finner eu stor garanti af oberoende, då jag ingår på den princip, som i Hr von HarliriansdorfFs förslag blifvit framställd, nemi. den, att valet sker mera diiecl af folket. Jag tror nemi., att öfre kammaren derigenom vinner mer styrka och med detsamma mer förtroende.
M. måtte ingå med den underd. anhållan, att Eegeringen måtte hålla noga hand deröfver, att dess tjenstemän och underlydande myndig - 40 Den 1 December t. m. heter, så vål civila som militära, vid sina offentliga förfoganden, måtte, så vidt möjligt är, iakttaga^Söndagens helgd, så att under dem lydande icke må tvingas eller förledas att bryta emot Sabbathsbudet, utan alla i Statens tjenst varande denna dag kunna få åtnjuta hvila och sabbathsfrid; samt att isynnerhet måtte iakttagas, att alla bantåg om Söndagarne inställas å de jernvägar, som Staten anlagt eller hvilka medelst understöd ifrån Statskassan blifvit upbyggda. Begärdes på bordet. Gr. Adlersparre, Carl August, väckte följande motion: Då det visat sig att läroverket uti Christinehamn är i högsta behof af ännu en lärare, så vida undervisningen der nöjaktigt och i längden skall kunna bestridas; och då det specielt är mig bekant att kommunen icke är i tillfälle att göra vidare upoffringar forsin skola, såsom betänkt att oförtöfvadt låta upföra ett kostsamt skolhus, anhåller jag vördsamt att Rikets Ständer ville behjerta saken, medelst att anslå nödiga medel till ännu en lärare vid nämnde läroverk. Handlingar, som intyga det af mig påpekade förhållandet, medfölja. Om remiss till vederbörligt Utsk. anhålles. Remitterades till StatsUtsk:t. Vidare afgaf Gr. Adlersparre en motion af följande innehåll: Enligt hvad enhvar känner, är det nu församlade St:rs afsigt att vid bestämmande af statsutgifterna söka inskränka dessa så mycket som möjligt, och iakttaga den sparsamhet, som man förebrår den förra Riksdagen att hafva allt för mycket lemnat ur sigte. Till följe af dessa lofvärda föresatser hafva också denna gång jemförelsevis tå motionärer stormat in på Statens tillgångar och tagit dem i anspråk för mer eller mindre enskilda ändamål. Det föremål, för hvilket jag nu ämnar påkalla R.
I D U N 1899. A N N I E — 4 — QUIDING. IDUNS Hvad biografiska uppgifter beträffar, står jag gärna till tjänst, men mitt lif erbjuder föga af intresse för allmänheten. Jag skulle, i likhet med en engelsk författare, kunna stilisera min biografi sålunda: ' Jag är född den 18 november 1869 och sedan har det aldrig händt mig någonting. ' Mina föräldrar voro framlidne rådmannen i Malmö N. H. Quiding, på sin tid ganska känd som författare till den utopiska skriften ' Slutlikvid med Sveriges rikes lag ', och hans hustru, Anna Chatherine Åkerblom, äfven från Malmö. PRISTAGARINNA. D Å I D U N i detta första nummer för det nya året i sitt » Bomanbibliotek: » begynner införandet af Annie Quidings berättelse » Hvidehus », äro vi visse, att den unga författarinnans porträtt och några korta upplysningar om hennes person äfven skola intressera vår läsekrets. Det är en mindre vanlig tilldragelse i vår litteratur, att ett nytt namn så med ens bryter sig fram ur obemärkthetens dunkel, som här skett. Det väckte ock i vida kretsar uppseende, när det för några veckor sedan förspordes, att den lyckliga segrare, som i Iduns stora romanpristäfling hemförde det betydande priset — 2,000 kronor —, var en ung skånsk dam, förut helt okänd på det litterära området. Och » Hvidehus », hvars första sidor följa med detta nummer, kommer nog att » slukas » med en nyfikenhet, som icke kommer många förstlingsverk till del. Det är vår öfvertygelse, att denna nyfikenhet, allt efter som arbetet framskrider, skall bytas i ett varmt erkännande och i en liflig tillfredsställelse, öfver att vår litteratur i Annie Quiding funnit ännu en talangfull och lofvande kraft. Angående fröken Quidings person tillåta vi oss, som ur bästa källa, anföra följande lilla utdrag ur det bref, vi från henne erhöllo omedelbart efter täflingsresultatets tillkännagif vande.
Tunga, men ändå liksom sväfvande steg i det yttre rummet tillkännagaf ankomsten af en person, som alltid tre eller fyra aftnar i veckan satt inne, då sonen hemkom. Han hade önskat det så, och derföre hade hon bifallit. Carls mor kom in, åtföljd af en fjorton års flicka, som af den ömsinta sonen blifvit antagen för moderns enskilta uppassning. Som det var en osäker dager i rummet, hvilket än belystes af elden, än inhöljdes i mörkret, fick den gamla frun famla litet efter länstolen, som Ellika sköt fram. – För Guds skull trampa icke ihjäl gossen der! ropade ungafrun med gäll röst. Kan ej svärmor se den lille, så måtte väl du, din stora hamsa, kunna det. – Är du der, Joachima! svarade den gamla frun med en helt lugn och god röst. Jag varsnade dig icke, min dotter, eftersom du satt så långt bort. Men den lille ... Gud välsigna barnet ... såg jag väl, och som du finner, står länstolen minst fyra alnar ifrån honom. – Jag har visst fått dåliga ögon, muttrade Joachima. – Emellertid hade pilten icke förr hört farmoderns röst än han kilade öfver mattan och började klänga upp på hennes knä under glada och bullrande skratt-rullader. – Kom hit, lillen ... besvära icke farmor ... kom till mamma ... skynda, skynda dig nu! Så lockade och befallde ömsom den unga frun. Men då lillen icke alls hörsammade kallelsen, sprang hon upp och ryckte honom häftigt från den gamla farmodern, hvars milda vördnadsvärda ansigte dervid uttryckte en innerlig ledsnad. – Hvarföre, Joachima, är du alltid rädd att lemna gossen någon stund hos mig? Jag är så kär i honom och känner mig alltid glad att få hålla honom i armarna. – Jag vill icke att han skall skämmas bort med smek och icke heller med ras, som jungfru Ellika behagar roa honom med, då hon fått stjäla sig till att ta honom. En mor bestämmer bäst sjelf hvad som är nyttigt. Ett högt skrik från gossen, som ville tillbaka till farmodern, retade än mer den nu helt afundsjuka modern.
Nej! med djup grämelse såg han den tysta smärta och de samvetsförebråelser, för hvilka hon var ett rof och hvilka gjorde henne ännu dyrbarare för hans hjerta. Genom outsäglig kärlek sökte han försona henne med sig sjelf och det lyckades, ehuru blott stundtals. När hon kände sig tillräckligt återställd, flyttade hon till sitt hem igen. Det var icke mer samma fridens boning som under de första åren af hennes giftermål. De tysta murarne tycktes ständigt förebrå henne genom minnet af sälla dar och all den kärlek de varit vittne till. Hon vantrifdes hemma, och ute fann hon ingen ro och glädje. Lik en osalig ande flydde lugnet hennes oroliga hjerta, ehuru hon ifrigt sökte det ute i verldens stoj, i böcker, i musik, i natur och konst. Endast vid åsynen af sina barn och vid deras ömma smekningar återvände friden för ett flyktigt ögonblick i hennes själ; men dessa stunder voro hastigt öfvergående, ty ofta inbillade hon sig läsa i sjelfva de spädas ögon en förebråelse emot sig. Med oro såg Leonhard den förvandling hans älskade maka undergått, men, långt ifrån att ana orsaken dertill, trodde han den vara en följd af sjukdomen och var ifrig att söka bot derför i nöjen och förströelser. Men som han sällan sjelf kunde delta i dem, bad han med värma Rudolph att i sitt ställe beledsaga Elisabeth till alla de lustbarheter de goda ... boerna tillställde för att öda tiden, så lång och dock så kort, så flygtig. Vid detta förslag rodnade Rudolph omärkligt och med en djup känsla af bitterhet emot sig sjelf, vände han sig bort från den redlige, intet svek anande vännen; men frestelsen var för stark, han kunde ej försaka sällheten att fritt få nalkas Elisabeth och vistas i hennes grannskap. Sällan kom han dock ensam, utan oftast förmådde han Virginia att göra honom sällskap till den, som numera var det käraste han egde på jorden. Alltid uppmärksam, visade han sig dock endast vänlig mot henne, då han deremot för Virginia låtsade en ömhet och värma, vida större, ehuru han i sjelfva verket kände en varm tillgifvenhet äfven för den unga flickan, som var så kärleksfull emot hans älskade Elisabeth.
Säkert förträffligt, ty, efter allt hvad man hört af hans försvarsskrift, var han just en sådan karakter, som i alla tider med heder kunnat omtalas såsom bevis på huru en man under slika omständigheter kan möta döden. Och ett sådant bevis ... Ja, ja. Man behöfver väl icke tala om allt hvad man tänker! Största delen af menniskorna erfor en lättnad, som åter satte ned den nervösa spänningen, och tackade Gud att, orsaken måtte varit hvilken som helst, man längre slapp att vänta det värsta. Men en tredje afdelning retades till verklig storm derför, att då domen skulle rättas den icke rättades så fullständigt att hela saken med detsamma tog slut. Och allt detta buller i landet, hvilket återljöd upp till hufvudstaden, tog ingen ända förr än Stockholms-tidningarna plötsligt förkunnade en ny face i saken. Då utbrast jublet ända i sky! Lindeberg hade afslagit den erbjudna nåden. I en skrift till öfverståthållare-embetet förklarade han sig ej kunna ingå på en förändring som han ej begärt, och önskade endast blifva underrättad om när han skulle dö. Ifall det icke på något sätt strede emot hans lagliga rätt, skulle han likväl önska att afrättningen uppskötes två månader till hans födelsedag den 8 november. Naturligtvis växte han nu till en hjelte, hvars namn var på alla menniskors läppar. Gissningarnas ström fördubblades ... Hvad skulle härnäst ske! Under det att allt detta tilldrog sig på fjermare och närmare håll, förblef fången på Stockholms stadshus orubbligt lugn, åtminstone till det yttre. Af den, som kunnat analysera hans inre, skulle troligen något oväntadt påträffats. Icke en fåfäng eller ömklig triumf vid tanken på det besynnerliga dilemma, hvaruti han satt regeringen, hvilken säkerligen aldrig förut råkat på en lifdömd, som funnit sig förnärmad af erbjuden nåd. Nej, hvad en sådan analys kunnat erbjuda, hade troligen varit ett annat slags triumf, den nemligen, att om mannen gick till döden, skulle hans idé i stället komma att desto säkrare lefva. Visserligen skulle en annan fullborda hvad han tänkt och velat, men förkämpen komme likväl aldrig att bli glömd. Härförutom stred den tilltänkta förändringen helt och hållet mot Lindebergs så väl religiösa känsla som filosofiska uppfattning.
Han begär icke full ersättning, utan vore af hjertat tacksam, om blott så stor del blefve ersatt, att han derigenom kunde räddas från den djupaste nöd. Under så särdeles ömmande omständigheter vågar undertecknad härmed hos Rikets Höglofliga Ständer vördsamt och hoppfullt anhålla och föreslå, att 4,000 R:dr R:mt för en gång måtte honom beviljas. Kunde ock Kapiten Silfverbrand, som näst Rönnbäck blifvit genom berörde affär lidande, och, ehuru pensionerad och med en liten lön af Staten försedd, är i mindre bemedlad ställning, blifva understödd och hug nad med en ersättning af 2.000 R:dr samma mynt, så vore sådant lika billigt sorn önskvärdt. Verifikationer, som styrka den berörda förlusten, skola bifogas. Stockholm den 15 November 1865. E. A. Rosenius. Sw 98. Af Kyrkoherden Rosenius: Om förbud för dem, som förvärfva sig rättighet att afhemta skogsprodukter från Kronans marker, all sådan rättighet till annan person öfverlåta. Att Kongl. Maj:t genom sin Förordning af den 11 April 1844, angående afhemtning af skogsprodukter från Kronans hemman och marker i de nordBih. till R. St. N'o 98. ligasto. länen i vårt land, huldt och landsfaderlig! afsett, att deli bereda kronohemmans-äboer och krononybyggare en städse behöflig biförtjenst, intill dess de hinna upparbeta sina lägenheter, och dels att, under inträffande missvextär, sätta icke allenast deni, utan ock skattehemmans-åboer i tillfälle att vinna nödigt uppehälle för sig och de sina, är alldeles uppenbart; men att denna nådiga afsigt är ifrån år allt mer börjat förfelas, har erfarenheten lika tydligt sorn sorgligt ådagalagt.