Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Häruti instämde Frih. Raab. Uppå härefter framställd propos., afslog R. 0. Ad. den af Utsk. föreslagna förhöjning af charteringen å de i denna punkt omnämnde handlingar, samt beslöts, alt den i nu gällande för - 76 Den i Januari e. m. faltning stadgade chartering af dessa handlingar borde fortfarande äga rqm. Frill. Cederström: Här står visserligen en oriktighet i denna tariff, nemi. i hvad commendeursbrefven med Svärdsordens stora kors beträffar. Något sådant bref utfärdas icke, ty alla afgifter, bestående af 15 r:dr b:co, betalas då utnämningen till commendeur sker. Gr. Cronhjelm: Då ingen af Utsk:s ledamöter varit i tillfälle att praktiskt inhemta hvad Frih. Cederström nu anmärkt, så får jag å Utsk:s vägnar göra ursäkt för det förbiseende, med anhållan tillika, det Frih:n behagade upplysa i hvad mån redactionen bör undergå förändring. Frih. Cederström: Ar det icke afskrift ur den gamla författningen, så är det ett misstag i den nuvar., ty det är klart, att något commendeursbref med stora korset icke finnes, utan blott commendeursbref. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, upplyste, att förslaget i den af Frih. Cederström anmärkte del utgjorde en afskrift af den nu gällande författningen, samt anmärkte derjemte, att någon ändring ej kunde ifrågakomma, enär R. o. Ad. redan beslutit, att sistnämnde författning i detta afseende borde blifva gällande. Frih. Cederström: Då det är afskrift, har jag ingenting deremot att invända. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde härefter, om R. o. Ad., helst förevar, betänk, troligen ej kunde hinna blifva genomgånget denna afton, nu behagade uppskjuta med vidare pröfning deraf till nästa plenum; hvilket bifölls. H. R. o. Ad. åtskildes kl. | till 11 på aftonen. In fidem protocolli, Albert Munck. Onsdagen den 8 Januari 1845.
Der åter manufakturverk äro anlagde, med rättighet till förädling af köpt ämnesjern, eller utan eget stångjernssmide, värderas förädlingsrätten till manufaktur sålunda, att egarens behållna vinst af hvarje skeppund smide anses från högst en fjerdedel lill minst en tolftedel af hammarskatts-prisct uti den landsort, der bruket är beläget. I begge dessa händelser iakttages, att egarens vinst alltid beräknas utan afseende på den serskildt till bevillning uppskattade landtegendom, som med bruket är förenad. § 73. Innehafvare af bruk eller manufaktur-verk höra lill taxerings-kommitté uppgifva det qvantum jern, som till manufaktur förädlas. Bevillnings-Utskollels Betänkande, M i. 47 \ S 76. Hvad angår alunbruk, ankarsmiden, bergsmanshamrar, bleckoch plåthamrar, valsverk, beckbruk, masugnar, med andre redan i 2:dra ari. uppräknade verk, fabriker, rnanufaklurier och med dem jemförliga inrättningar, sågverk, samt valk-, stamp-, oljeoch andra än mjölqvarnar, så skola de, då bevillning såsom för fastighet för dem eger rum, med tillämpning af grunder, som för värdering af hemman, bruk och bergverk äro föreskrifne, uppskattas efter den afkomst de kunna och böra gifva ål sina egare; skolande bevillningsafgiften alllid påföras verket och utgå i den ort, der det är beläget, ehvad en eller flera deruti hafva del. Dock skola sådane masugnar, hvilkas tillverkning bevisligen förädlas af egaren vid jemväl honom tillhörigt stångjernsbruk, taxeras gemensamt med bruket på det ställe, der detsamma är beläget. Alla andra masugnar skola ovilkorligen uppgifvas och till värde beskattas, der de äro belägne. § 77.
Man måste väl också medgifva att, ingenting är mer egnadt att väcka sjelfbetraktelse, att väcka ett slumrande inre lif än denna cell, der fången inom 4 väggar lemnäs ensam med sig sjelf, ensam med sina minnen, ensam med sin ånger öfver den ställning, hvari han försatt sig, med intet annat stöd än det som kan tillföras honom genom välsinnade, för de lidande ömmande medmenniskor, med hvilka honom tillåtes umgänge. Om således ensamhets-fängelset ur denna synpunkt är riktigt, så är det likväl å andra sidan ett svårt straff. Tänkom oss förbrytaren innesluten i ett litet rum af endast 6 alnars längd och 3 å 4 alnars bredd, der intet ljud når örat, der dagen endast sparsamt intränger, der fången icke ser något föremål; och man skal! erkänna att ensamhets-fängelset verkligen är ett svårt straff. Ensamhets-fängelset bör således vara både förbättrande och afskräckande och ur båda dessa synpunkter är det lämpligt att användas på den mindre förbrytaren; ty å ena sidan bör man söka förbättra honom, och å andra sidan bör man afskräcka honom från att återfalla i sin förvillelse. Ensamhets-fängelset är således onekligen alltid ett svårt straff, och det är ur denna synpunkt jag ansett, att det bör medföra förkortning i strafftiden. Då vi frångått de gamla spö- och risstraffen och i allmänhet de fysiska straffen, för att ersätta dem med frihets-straff, måste vi äfven vara betänkte på något sätt att kunna förkorta strafftiden genom att öka straffets intensitet, dels för att icke bringa Staten på för stor kostnad och dels på det att icke fången, hvilken kanske ofta är det enda stödet för hustru och barn, genom att sitta innestängd en längre tid, vid sin frigifning må finna förhållandena allt för mycket olika; hankan t. ex. om han är handtverkare, genom ett längre fängelse gå miste om sina gamla kunder, och derigenom på samma gång om det tillfälle till arbetsförtjenst som han hade före instängningen. Deruti ligger just ensamhets-fängelsets stora förträfflighet att man kan till följd af straffets ökade intensitet förkorta strafftiden.
Men byggandet af nya cellfängelser i länet blir i allt fall af nöden, Den 14 December. 211 emedan Tångarne icke kunnat inrymmas i det vid Calmar upförda, och det torde ej vara att hoppas det antalet af fångar, som 1844 var större i Calmar län, ån i något af de andra länen, skall minskas så länge länet är odeladt och dess oformlighet i så hög grad försvårar polisupsigten. Ett ytterligare skäl för min sak vill jag framdraga. Ifrån nordligaste punkten af länet till nuv:de residensstaden är 26 mil. Hvar och en, sorn från denna ort har något ärende till Calmar, måste följaktligen resa 52 mil, framoch återresan inberäknade, eller också genom kommissionär söka få ärendet uträttadt. Derigenom blir gemenskapen med Calmar stad fördyrad^ reser man sjelf dit, blir kostnaden naturligtvis störst, oberäknad den derigenom upkommande tidsförlusten, hvilken bör noga tagas i betraktande. Det industriella lifvet tynar så småningom bort, såvida icke möjligheten för länets invånare att komma i gemenskap med länsstyrelsen underlättas. Förfrågningar, vare sig i enskilda eller kommunala ärenden, likasom allmänt nyttiga företag blifva ogjorda och kommunalandan utdör just genom brist på den föreningspunkt, som en Läns-Styrelse bör utgöra. En annan icke mindre väsendtlig omständighet bör jemväl tagas i öfvervägande, nemi. att under nuvande förhållanden många svårigheter om icke rent af omöjligheter uppstå för K;s Bef:h:de att hafva vederbörlig tillsyn öfver kronobctjeningen. Sedan långliga tider tillbaka har kronobetjeningen i Calmar län visat sig serdeles försumlig och jag tillskrifver detta det långa afståndet från Residensstaden. Denna försumlighet har blifvit visad dels i fråga om tillsyn öfver vägarnes beskaffenhet vinter och sommartiden, dels i frågor, der ferm expedition varit af nöden. Detta har väl genom länets nuvande aktningsvärde höfding blifvit, så mycket som möjligt, afhjelpt, men tider kunna komma, då det fordna oskicket ånyo inställer sig.
Derjemte har åberopats ett utfardudt intyg af DistriklChelen, Majoren Friherre G. De Geer, att den af honom, viii uppgörandet af förslaget till olxanberörda arbelsföretag år 1853 lill 168.600 R:dr Banko beräknade kostnaden borde i anseende lill prisstegringen, höjas med 60 procent eller till 269,760 R;dr samma mynt. Vidare har ock blifvit orri förmäld den bekymmersamma ställning, deruti vederbörande strandoch jordegare råkat i afseende på möjligheten alt utföra detta arbelsföretag, helst de fleste bland deni. såsom innehafvare af små hemmansdelar, endast med alkaslningen af dervid uppodlade kärr och mossar vore i tillfälle verkställa de ärliga allietalningarne å det erhållna låneunderstödet och icke kunde uthärda en derutöfver ökad betalningsskyldighet, hvarföre Ytterligare understöd af allmänna medel syntes oundgängligen erfordras, såvida icke del påbörjade företaget skulle öfvergifvas och de derpå använda medlen kunna anses gagnlöst bortkastade. Meranämnde sjösänkningsföreiag skulle lör öfrigt icke blott medföra uppodling af en vidsträckt jordrymd, ulan utgjorde första vilkoret för beredandet af en sedan längre tid tillbaka påtänkt och flera gånger föreslagen vattenkommunikation ända frän Vimmerhylrakten lill Linköping; och del vore således icke ensamt strandegarne vid ofvannämnda sjöar, som konime alt skörda nytta af delta förelag, ulan komme detsamma att måhända i än större grad blifva gagnande för alla dem, som bodde i granskapet af den blifvande nära 10 mil länga vallenkommunikalioiieii midian nämnde städer, hvilkas sammanbindning på delta säll skulle kunna ske med större fördel och mindre kostnad, än genom en jernvägsaidaggning.
Bef:h:de, ber jag få fästa uppmärksamheten derpå, alt vär nu gällande lag endast i det fall tillåter jordägare att sjelf återföra landbo, då nemi. denne under rymmandet träffas på vägen; och utöfningen af denna rättighet är således beroende af en dubbel tillfällighet, både af alt på vägen träffa den rymmande landhon, samt af att hafva den physiska-i makten att emot hans vilja återföra honom, då det icke kan antagas, att han vid alla tillfällen skall låta godvilligt leda sig, hvarförutan det är fara värdi, ali en så beskaffad landbo begagnar första tillfälle att åter smyga sig bort. I det nya förslaget tillägges jordägaren den bestämda fördelen alt qvarhålla det gods, som kan finnas i behåll. Delta är dock en fördel, då, enl. hvad jag sökt ådagalägga, nu gällande lag i förevarande fall icke lemnar någon verklig sådan. 332 Den 16 November e. m. För öfrigt liro motiverne tillräckligt klart oell fullständigt utvecklade, såväl i Ulsk:s betänk, som i Frih. Stjernstedt reservation, att jag ej tror någon betänklighet böra uppstå alt bifalla delta förslag, med tillägg af Frih. Sljernstedts reservation. Frill. Cederström, Jacob: För min del finner jag hvarken det ena eller andra förslaget svara mot den förväntan man kan hysa i fråga om det fall hvaröfver lagstiftas hör. Jag skulle tro, att 10 dalers bot för landbo, som rymmer bort med gods, som måhända till största delen tillhör jordägaren, och 5 dalers för dem som honom vid rymningen varit behjelplige, på intet sätt svarar mot den skada, sorn jordägaren tillskyndas. Emedlertid, om jordägaren, på förhand underrättad om tilltaget, möter den rymmande, så har han rätt att gripa och tillbakaföra rymmaren, med allt hvad denne medförer; efter della Förslag skulle dertill Konungens Bef:h:de anlitas. Landhon är emedlertid borta, och hvad qvar är af godset det, säger den siste talaren, äger jordägaren att i qvarstad behålla. Ja wöhl! denna rättighet har han i alla fall.
Med lika, om ej större skäl borde förbjudas att. framvisa eller blotta vissa fullkomliga former, som ty värr ock sker af både egennyttiga och osedliga bevekelsegrunder och deraf allmänheten lika mycket kan besväras, som i förra hänseendet det i fattig-lagen omförmäles kunna, ske.“ Af Herr Lector A. F. Sondén. “Mot sammansatta Utskottens beslut reserverar jag mig i följande punkter: §. 1. Se nedan vid §. 4. §. 2. Genom den af Utskotten bär förordade ändring af nu gällande förordning, skulle åt sockenstämmas pluralitet öfverlemnas att fördela socknen i kretsar eller rotar, med åliggande för en hvar af dessa att försörja dithörande fattighjon. Utan att förneka de fördelar, hvilka en sådan fördelning af ett större fattigvårds-samhälle i liera mindre kan medföra i afseende på tillsynen öfver och värden om understödstagarne, anser jag dock en på detta sätt åt flertalet medgifven rättighet vådlig, såsom innebärande en makt att öfver höfvan betunga minoriteten mot dess vilja. Ofta samlas i en kommun mängden af fattige inom en liten trakt, der bosättningstillfälle lätt erhålles genom någon eller nagra mindre nogräknade, stundom utom socknen boende, delegare. Uppstår fråga att dela en sådan socken i rotar, med åliggande för hvar och en af dessa att, försörja dithörande fattighjon, så måste, med undantag af dem, sorn bo i en så vanlottad trakt, församlingens öfriga medlemmar vara intresserade för en roteindelning, hvarigenom bördan af fattigvården till största delen hvälfves på den olyckliga rote, dit de liesta fattighjonen höra. Att icke förutsätta möjligheten af (let förtryck, sorn flertalet af en församlings medlemmar enligt, en sådan lag skulle kunna utöfva mot några fa, kan visserligen göra heder at Utskottens rättsoch billighetskänsla.
Jag önskade, att ni först skulle lära känna honom från den historiska och moraliska sidan, så att ni måtte se, hvilken god och tillförlitlig och gudomlig man han var. Kanske kan det redan på förhand ingifva er en god tanke om Kristi person, när jag säger er, att Voltaire, som annars nog gärna skulle ha belackat honom också från den sidan, om det funnits sken af möjlighet därtill, låter hans moral och karakter vederfaras all rättvisa. – Gör han det? frågar Struensee, intresserad. Prosten nickar bekräftande: – För att öfvertyga er därom, skall jag, en annan gång, föreläsa er några ställen ur Evangile du jour, hvilket dock förmodligen är ett verk af Voltaire. Också Rousseau är helt hänförd öfver Jesu sedelära och död. – Jag vill minnas att jag läst någonting liknande i Emile. – Nu kunde jag visserligen – fortsätter prosten, som alltjämt håller sin lärjunges hand i sin – för att främja min afsikt, lämna er det nya testamentet att läsa. Men jag vill ännu icke göra det. Jesu historia är nämligen spridd i alla fyra evangelierna, många ställen äro icke riktigt öfversatta, och andra, som syfta på den tidens seder etc., måste förefalla er oförklarliga; slutligen har ni väl också förmodligen varit van att missbruka en del bibliska uttryck på ett hånfullt sätt? – Ja – medgifver lärjungen, ångerköpt. – Jag skall då i stället nästa gång taga med mig den i Zürich utkomna »Historien om Jesu tre sista lefnadsår», hvari händelserna äro samlade och ordnade, och allt är satt i sitt rätta ljus och berättadt i modernt språk. Beklagligtvis är icke heller den boken fullständig. Det intressanta afsnittet om Jesu död fattas ännu. När prosten hunnit halfvägs mot dörren, vänder han sig om och säger, som om detta vore någonting, han helt plötsligt kommit att tänka på. – Det är sant – Cramer, min värdige ämbetsbroder, som ni ju känner – ni vet allför väl att han begaf sig bort från Danmark i förtviflan öfver det sakernas tillstånd, hvarför ni bär skulden, herr grefve?
Föredrogos och biföllos Exped.-Utsk:ts d. 13 dennes bordlagda Mem:r: N:o 6, ang. rättighet för Utsk:ts kanslipersonal och vaktbetjening att åtnjuta aflöning någon tid efter riksdagens slut samt om anvisande af medel till gratifikationer åt extra biträden inom kansliet m. m.; samt N:o 7, ang. acceptering efter riksdagens slut af räkningar å tryckning och häftning af Bihanget till RiksStåndens protokoll. Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande Riddarhus-Utsk:ts d. 12 och 13 dennes bordlagda Betänk. N:o 12, med förslag till ny Instruktion för Riddarh.-Direktionen och Riddarhusets tjenstemän. §§ 1-19. Gr. Oxenstjerna, Axel: Jag får fästa uppmärksamheten å en oegentlighet, som förekommer i sista mom:t af nu föredragna §. Den är visserl. ordagrannt afskrifven ur den gamla instruktionen, men man har dervid förbisett, att denna författades under en tid, då Bankoräkningen var den gällande, och i följd deraf har den summa, Direktionen eger till Kamreraren assignera, blifvit nedsatt. Den var enl. gamla Instruktionen 2 å 300 rdr bko och är nu föreslagen till 2 å 300 rdr, d. v. s. riksmynt. Då något skäl till nedsättning i detta fall ej förefinnes, får jag derföre föreslå, att assignationsbeloppet måtte bestämmas till högst 500 rdr rmt. Efter härmed slutad öfverläggning och uppå gjord propos., bifölls §:n med utbyte af orden: »200 å 300 rdr» emot orden: »högst 500 rdr rmt». §§ 21—40. Biföllos. § 41. Gr. Oxenstjerna: Vid denna §, som är afskrifven ur gamla instruktionen, har insmugit sig ett tryckfel, ithy att der står »Mars», då det borde heta »April», och hemställer jag, att detta måtte rättas.
Hvar och en som äger någon erfarenhet, eller blott vill göra sig en föreställning om besvärligheterna för ett Land, att bestrida inqvartering och skjutsning för en Armée af omkring 30,000 man vid dess genomtågande både till och ifrån Norrige, lärer ej neka, att innevånarne i detta Land, i jemnförelse med andra Provinser, sorn aldrig erfarit dylika besvär, äro berättigade till någon allmän vedergällning för hvad de till allmänt väl måst lida och uppoffra. Stockholm den 16 P Eric Svensson ifrån Bohus Län, Bryngel Ericsson från Elfsborgs Län. För Nordahls, Sunaahls, och Walbo Härader i Elfsborgs Län förenar sig Jon Andersson. Här - Den l g Juni. 639 Häruti instämde äfven Eric Pehrsson för Nordmarks Härad i Carlstads Län och Anders Maltesson ifrån Götheborgs och Bohus .Län.” Stats . Utskottet finner för sin del dessa Riksdags - Fullinägtiges framställning om det besvär af inqvartering och skjutsning, som under fnrlidet års Fälttåg mot Norrige fått vidkännas af en del Härader och Socknar i ”ohus, Elfsborgs och Carlstads Län, förtjena det afseende, hvarigenom inbyggarena derstädes kunde komma i åtnjutande af någon ersättning. Men den utväg som i detta hänseende är föreslagen, att medel dertill skul. le beviljas och på Stat uppföras, anser Utskottet likväl icke lämplig, enär den summa sorn härtill erfordras icke kan med någon säker beräkningsgrund bestämmas, och fördelningen deraf Vore svår om icke omöjlig att rigiigt och med fullkomlig rättvisa emellan innevånarne i dessa orter verkställa, samt ett anslag för denna ersättning, sorn ökade Bevillningen, skulle i sinman träffa dem sjelfva. För dylika påkänningar och utomordentliga besvär, som vissa orter framför andra förut undergått, hafva Riksens Ständer rneddelt ersättning genom lindring i Bevillningen på längre eller kortare tid samt efter omständigheterna och den tyngd som drabbat särskildta Socknar elier Härader.
Härleder sig sammanstötningen från vållande å båda sidor, ege domstolen likaledes alt pröfva om endera befälhafvaren är väsendtligen mera vållande än den andre, och, i sådant fall, ålägga honom att gälda en del af det andra fartygets skada. § 179. Ligga två eller flera fartyg för ankar, och kunna de hvarandra för när komma; vare den befälhafvare, som sist ankomrnit, skyldig att, på den andres tillsägelse, 95 flytta sig längre bort, så snart det ske kan. Gör han det ej, svare bans fartyg och frakt för all skada, som genom den motvilja det andra fartyget tillskyndas, och drage sjelf sin egen. § 180. Lasten i det fartyg, som skadar ett annat, må ej i något fall i fartygets ersättningsskyldighet deltaga. Har gods blifvit skadadt genom fartygs sammanstötning med ett annat och är befälhafvaren eller någon af besättningen å ettdera fartyget dertill vållande, vare lag, som i § 177 mom. 1 sägs. Är vållande å båda sidor, gälde hvardera befälhafvaren den skada, som lasten i hans fartyg åkommit, der ej den ene befälhafvaren är väsendtligen mera vållande än den andre, i hvilket, läll vare lag, som i §178 mom. 2 sägs. § 181. Vill man söka skadestånd för fartygs segling eller drifning på ett annat; gore det först genom protest, och sedan, i brist af godvillig öfverenskommelse, genom stämning i laga ordning. Ej må i och för det skadestånd fartyget uppehållas, sedan rederiet för ersättningen behörigen godkänd borgen ställt. Om strandning och skeppsbrott, så ock om skeppsfyud och strandvrak. § 182. Råkar fartyg i sjönöd, skola befälhafvare och besättning göra allt hvad som står i deras makt, för alt afvärja olycka och icke öfvergifva fartyget, så länge hopp om räddning finnes.
Proposition om presterskapets allmänna lönereglering sjelf framställt, “att Kommiuistrarnes aflöning, lika med Pastorernas, framgent torde böra utgöra ett församlingarnes åliggande." Men då här icke är fråga om, huru presterskapets löner för framtiden skola jernnäs eller från" hvem de skola utgå, och uppenbart är, att den allmänna regleringen, ehuru redan anbefalld, på mångå ställen icke förr än efter decennier kan komma till stånd, dels derföre att den ej allestädes kan genat företagas, men isynnerhet derföre, att tillämpningen deraf är beroende af nuvarande löneinnehafvares samtycke eller afgång; så synes tillräckligt, att för det närvarande och från detta håll är för de nödställde Komministrarne och Kapell-predikanterne ingen löneförbättring att vänta. Men hvar och en, som närmare känner dessa tjenstemäns belägenhet och ansträngande tjenstgöring, som dem ofta åligger, måste, i likhet med hvad Preste-Ståndet i sin underdåninga skrifvelse uttryckt, anse “det närvarande behofvet så ömmande och det närvarande förhållandet till sina följder så betänkligt, att en snar hjelp synes icke blott vara i hög grad önsklig, utan snart sagdt af nödvändigheten påkallad." Det är nemligen icke nog dermed, att under mellantiden en stor del af de nu tjenstgörande Komministrarne och Kapell-predikanterne gifvas till spillo åt sin hopplöshet och sitt armod, tills de digna under sin börda, utan unge män och till och medPastors-adjunkter, som i många fäll äro bättre lottade, skola akta sig att efterträda dem på platser, der de ännu en lång tid ej hafva annat att vänta än arbete och umbäranden, och hvad blifver det då af församlingarnes själavård, om hvilken man synes så örn, och som åtminstone i vidsträcktare pastorater ej kan väl skötas af Pastorerna allena? Men Staten vill ej frånträda sin grundsats, att Komministrarnes aflöning tillhör kommunerna allena. Man utsade detsamma om understöd för folkskolorna och deras examinerade lärare, om uppförande af läroverkshus i städerna m. m., och likväl hafva Rikets
Som jag fattat Utsk:s tillstyrkande, skulle det vara R. Stm förbehållet, att, när det serskilda Betänk., som Utsk. lärer vara sinnadt att tillsammans med StatsUtsk. afgifva, förekommer till pröfning, då besluta ang:de den personliga skyddsafgiften, ang:de hvilka nu befintliga stadganden tills vidare, d. v. s. ditintill skulle lemnäs oförändrade, med, på sätt Utsk. yttrat, ”R. Stm förbehållen rätt att i samma stadgande vidtaga de förändringar, som kunna påkallas af R. Stms blifvande beslut, i anledn. af nyssberörde serskilda Utlät.” Jag har således trott, att det 1111 varit fråga endast om ett upskofsbeslut. Af denna anledn. har jag icke förut begärt ordet, och skulle icke heller 1111 hafva gjort det, om jag icke af en Utsk:s ledamots yttrande här trott mig finna, det meningen varit att sjelfva hufvudsaken eller frågan om skyddsafgiftens utgående intill nästa Statsreglering, nu skulle afgöras; men att R. St:r framdeles endast skulle bestämma, huru skyddsafgiften skulle användas. Jag har icke kunnat förstå ordalydelsen så, och jag anhåller derföre, att R. o. Ad. mätte antingen bifalla eller upskjuta afgörandet af punkten. Det är mig likgiltigt. Jag har blott ve - Den 24 Maj f. m. 247 lat reservera mig mot den tydning en ledamot tyckes hafva velat gifva åt Bevilln:s-Utsk:s tillstyrkande. Hr Hjärne: Gr. af Ugglas’s yttrande rättfärdigar den föreställning, jag gjort mig om denna fråga. Han har nemi. sagt, att meningen med denna punkt vore, att Ulsk. skulle uttrycka den tanke, att skyddsafgiften icke skulle uphöra, och att föremålet för ett bifall till denna punkt endast vore, hvarthän afgiften skulle gå, till Staten eller kommunen. Just detta hade jag föreställt mig.