Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Direktionen eller styrelsen för hvart och ett bolag, som fått sina bolagsreglor af Kongl. Maj:t stadfästade och antingen står under offentlig kontroll eller har inskränkt ansvarighet enligt Kongl. Förordningen den 6 October '1848, skall det åligga att före 4 April månads utgång hvarje år, på sätt i § 26 finnes föreskrifvet, insända bestyrkt utdrag af samma bolags sednast afslutade räkenskaper, utvisande beloppet af den, under det år dessa räkenskaper omfatta, för bolaget uppkomna vinst. Och bör sådant utdrag, beträffande bankbolag, utvisa denna vinst, fördelad på liufvudkontoret samt hvarje af dess afdelningsoch kommissionskontor. B. Bevillnings-ntgifiteruas påförande. 1 :o. Bevillning s-beredning arne. § 32. Hvarje Bevillnings-beredning bör i stad bestå af tre, högst fyra personer, nemligen en af Konungens Befallningshafvande till ordförande och föredragande förordnad Magistratseller annan härtill lämplig person samt två eller tre inom beredningsdistriktet boende personer, som under sednast förflutna år derstädes utgjort allmän bevillning efter då gällande Bevillnings-stadgas 2:dra Artikel. Dessa ledamöter utväljas af stadsfuilmägtige i de städer, der sådane finnas, men i öfriga städer af allmän rådstuga. På landet bör Bevillnings-beredningen utgöras af någon utaf Konungens Befallningshaf c> O O O o o vande förordnad, helst inom distriktet boende person, som eger tillförlitlig kännedom om ortens ekonomiska ställning och industriela förhållanden och hvilken skall vara ordförande och föredragande, samt två eller tre på kommunalstämma utsedde, i orten bosatte personer, af hvilka under sistförlidna år bevillning inom socknen eller pastoratet blifvit erlagd efter då gällande Bevillnings-stadgas 2:dra Artikel. Åro deremot flera socknar förenade till ett berednings-distrikt, skall för hvarje socken väljas en eller två ledamöter i Beredningen. Vid samma tillfälle, sorn de ordinarie ledamöterne i Bevillnings-beredningen utses, skola äfven, så i stad som på landet, en eller två suppleanter på enahanda sätt, som jle ordinarie ledamöterne utväljas. — § 38.
Men när hon på aftonen vandrade hem midt igenom det brusande lustiga lifvet på boulevarderna upp mot sitt ensamma hem i Montmartre, genomlefde hon i tankarne de olika momenten af denna kärlekshistoria, sådan han skildrat den i sina dikter. Hon såg det lysande sällskapet samladt i en furstlig salong, höga, förnäma herrar och sköna damer i praktfulla toaletter — skönast af dem alla hon, Kitty. Ensam borta i en fönstersmyg stod en man och följde henne med ett par stora mörkblå ögon. »Vill ni bli presenterad för henne?» säger hertiginnan med en skälmsk blick. Och diktaren vaknar ur sina drömmerier, vänder sig emot den talande och ger ett gäckande, undvikande svar. Han vågar icke. Han värjer sig instinktlikt som mot en fara. Han vill hålla sig fjerran ifrån henne, men längtan drifver honom fram till hennes närhet. Han ser på henne med en aning om kommande lidanden. Pannan är klar. Men öfver denna klara panna kan lidelsens storm flyga hän. Munnen är from i sitt uttryck; men det är en kvinnas mun: den kan kyssa och bedraga ... Längtan drifver honom att närma sig — han hör hennes röst och tonfallet är klingande eld. Då vänder hon sig plötsligt emot honom och frågar efter namnet på den sångerska, som sjunger och han svarar stammande, att han ingenting hört af sången. Och så ligger han åter, som den gamle trollkarlen Merlin, fängslad i sin egen längtans trollkrets, fängslad vid hennes fötter, drömmer om hennes ögon, drömmer om hennes kyssar ... tills drömmen blir verklighet en dag, de bruna ögonen se på honom med en glödande kärlek, de röda läpparne möta hans i stormande kyssar. Hon håller honom sluten i sina armar, hon älskar honom, hon vill icke släppa honom och han binder till sist hennes händer fast med hennes eget svarta hår Margot hade gått raskt framåt, utan att se sig om; och nu stod hon vid hörnet af Rue de la Paix och Boulevard des Capucines. På den öppna platsen rörde sig ett vimmel af snabbt framilande vagnar; och i vagnarne sutto eleganta herrar och damer, talande, skrattande, betraktande hvarandra med ögon, som glänste.
Till svar å den siste värde talarens yttrande får jag anföra, ali jag icke kan inse huruledes sådana personer, hvarom detta mom. handlar, kunna komma i fråga att erlägga bevilln. lill Svenska statsverket eller uppföras å en Svensk bevilln förordning. Hr von Heland, Isaac Fredr.: Ehuru jag ej reservationsvis yttrat mig emot denna §, tager jag mig likväl friheten framställa den ineonseqvens, hvarmed Utsk. gått till väga vid beskattande af arbetare å manliga sidan , jemförda med de å den qvinnliga. Utsk har föreslagit , att arbetskarlar skola val a för bevilln. frie , då samma TJtsk. taxerat fruntimmer, som idka klädessöm, lika med handtverkare, och syjungfru!' lika med gesäller. Jag hemställer, om förtjensten för ett fruntimmer, som i knappa omständigheter kanske på sin höjd förtjenar 24 sk. r:gs om dagen, kan jemföras med den af en handtverkare, hvilken anser en dagspenning af 1 r:dr r:gs vara nog knapp. På samma sätt förhåller det sig med syjungfru!-, af hvilka det i min tanke finnas 2:ne slag, nemi. de som idka klädessöm och hafva dagligen arbete, och de som lifnära sig med linnesöm och ej hafva ar - 46 Den 3 October f. m. bete alan anse sig lyckliga då till dera blir ieranadt att sy ett dussin skjortor. Det oaktadt hafva sådana syjungfrur blifvit taxerade lika med gesäller, hvilka på hvarje verkstad kunna finna arbete. Jag anhåller derföre ödmjukast, att R. o. Ad. täcktes göra en billig nedsättning uti ifrågavar. fruntimmers och syjungfrurs bevillning. Gr. Hamilton: Jag hemställer, huruvida icke Hr Frih. o. Landtm, skulle tillåta oss att efter bokstafven företaga denna §, så att först hvad som förekommer under A finge behandlas på en gång. En ledamot har gjort anmarkn:r vid Utsk:s beslut i afseende å bevilln. för syjungfrur, en annan har talat om acteurer.
Natten kröp fram. Modern var sanslös och kände icke igen någon. Dödsarbetet hade börjat med rosslingar och nödrop. Småbarnen väcktes ej. Johan satt och tänkte öfver allt ondt han gjort. Icke en moträkning mot orättvisan kom före. Efter tre timmar upphörde tårarna. Tankarne rände hit och dit. Döden var slutet. Hur skulle det bli, när mamma ej fans mer? Ödsligt, tomt. Ingen tröst, ingen ersättning. Det var bara ett tjockt mörker af olycka. Han spanade efter en enda ljuspunkt. Ögat faller på moderns byrå, der Linné sitter i gips med en blomma i handen. Der låg en enda fördel, som denna bottenlösa olycka skulle medföra: han skulle få ringen. Han såg den på sin hand. Det är ett minne af min mor, skulle han kunna säga, och han skulle gråta vid minnet, men han kunde icke underlåta att tycka, det var fint med en guldring. Fy! Hvem tänkte den låga tanken vid moderns dödsbädd? En sömndrucken hjerna, ett förgråtet barn. Nej bevars, en arftagare. Var han girigare än andra, hade han anlag för snålhet? Nej, då skulle han aldrig talat om historien, ty den var djupt begrafven hos honom; men han mindes den hela lifvet; den dök upp då och då, och när den kom fram, i sömnlös natt, i trötthetens sysslolösa stunder, då kände han rodnaden hetta vid öronen. Då anstälde han betraktelser öfver sig sjelf och sitt uppförande och straffade sig som den lägsta af alla menniskor. Först när han blef äldre och lärde känna ett stort antal menniskor och tankeapparatens mekanik, kom han på den idén att hjernan är en underlig ting, som går sina egna vägar, och menskorna äro nog sig lika äfven i det dubbellif de föra: det som syns och det som icke syns, det som talas och det som tänkes tyst. Men vid denna tidpunkten fann han bara att han var dålig, och när han kom in på pietismen, der det talades om kampen mot onda tankar, insåg han att han hade mycket onda tankar. Hvarifrån de kommo? Från arfsynden och djefvulen, svarade pietisterna.
Detta vore icke så obetydligt och bör ingalunda förkastas. Men nu är frågan, huru skall de ifrågasatta grundskatternas aflösning tillgå? Gr Posse har föreslagit, att denna aflösning skulle vara verkställd på 12 år med 10 milhr årligen. För min del tror jag, att detta förslag icke är verkställbart. Men deremot anser jag, att aflösningen kunde ganska väl ske sålunda, att hvarje jordegare egde rättighet att anmäla sig till skattens inlösen, då han funne för godt och dertill egde tillgång. Inlösningen skulle således vara frivillig och det skulle dessutom stå hvar och en, som ej egde tillgång att betala hela inlösningskapitalet på en gång, öppet att småningom frigöra sig från skatten, genom erläggande af t. ex. 5 proc. ränta och 1 proc. i amortissement, eller tillsammans 6 proc. i kapitalbeloppet, hvilket sålunda blefve Den 29 November f. m. 463 amorteradt efter några och 3 0 års förlopp. Jag tror, att större delen af våra skattedragande landtbrukare skulle med glädje ingå på sådana vilkor, och då skulle ett stort steg vara taget framåt målet, för befrämjandet af jordbrukets bästa. Principen för grundskatterna ligger deruti, att jordbrukaren företrädesvis skall vara skattdragare åt Staten. Det är en tlieori från gamla tider och denna har lyckligtvis numera, sedan industrien blifvit så mångfaldig, jemkat något med sig. Såsom bevis derpå behöfver jag endast åberopa sednaste Ständers åsigt i afseende på stångoch tackjernsrörelsen. Denna är visserligen ännu beskattad i vissa delar efter mantalsberäkning; hvarförutan rörelsen drager en sorts grundskatt — stångoch tackjernsskatten. Man hörde mången representant af de förra Ständerna vid sista Riksdag antyda, att en sådan beskattning vore ganska obillig, och att den enda beskattningen å jern till verkningen, likasom å hvarje annan rörelse borde vara medelst bevillning. Denna princip bör sålunda äfven tillämpas på jordbruket, och jordegarne skatta ett visst, efter jordens taxeringsvärde bestämdt belopp. Jag tager mig derföre friheten att föreslå ett amendement till Gr.
Dä detta sker 3:ne pä hvarandra följande gånger, är han sin riksdagsmannarätt förlustig för den riksdagen. 33 § stadgar, bland annat, huru det skall tillgå då ett visst antal suppleanter skola väljas. ”Valet” skall nemi. då ”ske på det sammanlagde aulalet af ordinarier och suppleanter, hvarvid de fleste rösterna bestämma, hvilka personer blifva ordinarier, äfvensom den ordning, hvarefter suppleanterne böra tillkallas”. Detta är det enda läll i Ridd.Ordn., der det finnes taladt om suppleanter; således går det tydligen derpå ut, att när suppleanter skola väljas, skall det ske på samma gång som valet till ordinarie ledamöter. När jag således visat att R. o. Ad. representeras enligt Ridd.Ordn., och då der ej finnes tydligen ulstakadt att suppleanter till Ulsk:s ledamöter skola väljas; är det onekligt, att den Den 8 December. 143 nu vackla motionen innefattar ett tillägg till eller ändring i nämnde Ridd.Ordn.; men jag har äfven visat att ändringar eller tillägg i Ridd.Ordn. ej kunna ske utan K. M:s tillstånd. Jag tror mig derföre på denna grund hafva fullt skäl att yrka, det Hr Gr. o. Landtm, täcktes vägra propos. på den ifrågavar. motionen. Hr von Hartmansdorff, Aug.: Förliden riksdag tvistades om denna fråga i 2 månaders tid. Motionen derom gjordes d. 3 Augusti af Hr Aminoff. Frågan remitterades till Ridd.Utsk. Detta inkom med sitt utlåt. d. 24 Augusti; hvilket återremitterades d. 7 September. Svaret återkom d. 5 October, och afgjordes slutligen genom votering d. 12 October. Förslaget blef då af R. o. Ad. bifallet, samt sedermera under riksdagens lopp efterlefvadt. För dem af Ståndet, som då ej vore tillstädes och afhörde öfverläggningärne, tager jag mig friheten att i all korthet anföra följande: Först hvad nyttan af detta förslag beträffar, att den består deri att R. o. Ad. i hvarje Utsk. hålles lika fulltaligt representeradt som något af de öfriga Stånden.
Beträffande pensionsbeloppet så har det blifvit satt till likhet med hvad som blifvit tillstyrkt t. ex. för Kommendörkapten Lavéns enka. Jag anhåller om bifall till Utsk:ts förslag Gr. Lagerbje 1 ke: Den del af min fråga, sorn angick hvilken pension Prof. Zedritz’ enka kan hafva af Akademien, lemnade den siste talaren obesvarad. Jag har likväl sedermera fått den uplysning af en person, som känner förhållandet, att Akademiens pension är 7 50 r:dr. Det skulle sål. blifva en icke så obetydlig pension och, tillsammans taget, vida större än fru Lavéns. Hr von Ehrenheim: StatsUtsk:t har redan erinrat derom, att Prof. Zedritz innehade en af de arbetsamma läroplatser vid Upsala akademi, som redan förut bortryckt 2:ne innehafvare vid tidig ålder, och det förhållande att Zedritz i sin fulla medelålder bortrycktes af döden, till en del orsakad af de stora ansträngningar han måst underkasta sig, utgör ett väsendtligt skäl till hans enkas pensionering och denna pensions sättande till det belopp, sorn StatsUtsk:t föreslagit. Hvad beträffar den pension, som fru Zedritz åtnjuter af Universitetet, kan jag icke derom uplysa, emedan jag icke känner dess belopp, men jag skulle önska att den 336 Deri 29 Augusti e. nt. siste talaren ville angifva den källa, hvarur han hemtat den uplysuing, att den skulle utgöra 7 50 r:dr. Hr Olivecrona, Knut: Då här blifvit äskadt uplysning om det pensionsbelopp, som Prof. Zedritz’ enka åtnjuter från Upsala akademies pensionsfond, har jag ansett mig böra meddela, att denna pension består dels af 450 r:dr i pengar, dessutom arrende af pensionsjord och slutligen anslag från en särskild kassa, som kallas enkeoch pupillkassan, men hvilket är ganska obetydligt. Sammanlagda beloppet af arrendesumman och de kontanta penningarne kan i medeltal utgöra ungefär 750 r:dr.
Förgäfves hotade hon, förgäfves blef hon ond, förgäfves utgjöt hon en ström af böner och föreställningar: så mycket mer onyttiga, som jag icke förstod en andedrägt deraf: i dag var jag den obeveklige. Förtörnad kastade hon slutligen ringen på marken: men domherrn flög efter, fattade den och satte sig åter på hennes axel. Nu måste hon le öfver det sista misslyckade försöket, tog halfknotande ringen och satte den på sitt storfinger; men då den beständigt afföll, gömde hon den i sitt bröst, icke missnöjd – som det syntes – med diamantens blixtrande skimmer. För att gifva det stumma samtalet en fredligare vändning, förde jag min unga herrskarinna till mandel-lunden. Der framtog jag en tjock packa, som innehöll en mängd sirligt hoplagda strutar, vid hvilkas öfra ända var fästad en blomma, hvar och en af ett olika slag. Då jag uppvecklade dem och ett antal frön blefvo synliga, begrep hon att de i hvarje papper förvarade frökornen skulle gifva sådana växter, som de bilagda utvisade. Detta var en skänk, som hon gerna och utan betänkande mottog. Jag hade sorgfälligt valt de skönaste och just dem, som saknades på hennes blombäddar: detta var så mycket lättare, som hennes egen blomstergård var mera vacker än rik, och jag i min fars trädgård sedan flera år hade samlat ett ansenligt förråd af de täckaste och mest sällsynta inoch utländska växter, dem jag sjelf vårdade; sällan försummade någon från en längre resa hemkommande landsman att bland andra skänker till Kaschmirs höfding äfven lemna hans son några präktiga fröslag, eller, så vida möjligt, något lefvande stånd. Väl hade jag ofta den förtreten att se mången telning från Indien, Kryddöarna och China åter utdö; men så var min glädje så mycket större, då det lyckades mig att göra någon ömtålig, långväga ört inhemsk i min fosterjord.
Detta skäl synes ej vara utan grund, när man jemlör nummertalen på de mål, som kommit till lagm.rätterna och de som gå derifrån till hofrätterna; men jag får till besvarande af detta inkast blott äran påminna, att det är osäkert, om alla de mål skulle komma till hofrätterna, som nu gått till lagm.rätterna; ty del kan ju alltför väl hända, att mången uti ett mål, som han i alla fall anser förloradt, vädjar till lagm.rätten, blott för att vinna ett eller annat års uppskof, och det är alltför möjligt, att dessa mål ej skulle kommit till hofrätten, — så att conclusionen ej är riktig. I an - De n 5 September c. ra. ledn. af del jag nu anfört, får jag derföre tillstyrka bifall till betänk., intill dess jag får böra gill t ign re skäl anföras deremot. Hr Stråle: Det är längesedan jag förrättade lagm.- ting, men af i5o domar, sorn utfärdades, var del ej öfver 25, emot hvilka vad erlades och fullföljdes. Nu kan man val säga, a!t mången' vädjar från häradstill lagm.rätt blott för att uppehålla målens afgörande; men icke blir förhållandet stort annorlunda, om man upphäfver lagm.rätterna och man i stället från häradsrätt vädjar till hofrätt; ty om man också antager, alt af de mål, som nu gå lill lagm.rätterna J:del i sådant fall ej skulle komma till hofrätten, så gå troligen f:delar deraf dit, och således vida flera mål, än som nu komma lill hofrätt. Följden blir alt målen skola föröka sig der och ligga oafgjorda i hofrätterna ungefär lika lång tid, som de eljest skulle hafva legat i lagm.rätterna och hofrätterna tillsammans.
Landstinget att få dispositionen af byggnaden på sig öfverlåten, på det att länet, som till byggnadens uppförande bidragit med nära 5,400 R:dr Rimt, måtte komma i tillfälle att emot den ringa godtgörelse, som kunde betingas och som skulle tillflyta Landstingskassan, upplåta byggnaden till Östersunds stad för något dess allmänna behof, såsom fattighus, arbetarebostad eller dylikt; varande af Landstinget redan beslutadt att, derest denna hemställan blefve i nåder bifallen, i förstnämnda fall utan allt anspråk på ersättning och, derest byggnaden komme att till staden öfverlåtas, emot uppskattningsvärdet 150 Ridr byggnaden afstå. Med anledning häraf har Fångvårds-Styrelsen uti infordradt utlåtande upplyst i afseende på ifrågavarande fängelsebyggnads tillkomst, att, sedan Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Jemtlands län i underdånighet hemställt, att, då fängelset i Östersund genom vådeld den 1 April 1826 afbrunnit och länets innevånare af uppgifna anledningar voro oförmögna att en emot ändamålet svarande fängelsebyggnad af egna tillgångar ånyo uppbygga, ett nytt länshäkte af sten måtte få af allmänna medel uppföi’as, hade Kongl. Majit, som i ämnet hört Rikets Ständer, genom nådigt bref den 31 Oktober 1829 dels förordnat att ifrågavarande fängelsebyggnad för länet skulle uppföras af sten i enlighet med en dertill af Öfver-Intendentsembetet uppgjord ritning, dels ock beträffande kostnaden, uppgående enligt förslaget till 7,188 R:dr 40 sk. Banko, förklarat, att Kongl Majit på enahanda skäl, som för Westerbottens län genom nådigt bref den 23 Januari 1819 åberopats, funnit godt tillåta, att hälften af nämnda summa, eller 3,594 Ridr 20 sk., finge af det allmänna bekostas att utgå af allmänna byggnadsanslaget för de publika husen i landsorterna; hvarjemte, i enlighet med Rikets Ständers gjorda hemställan, Kongl.
Bergman, samma år eller 1842 en dylik honom tillhörig fabrik i Stockholm genom vådeld förstördes. Vid första anläggningen bestod det af 2,500 spindlar, men sedermera har det blifvit utvidgadt, så att spindlarnes antal nu uppgår till 4,000, och har tillverkningsvärdet år 1848 utgjort 275,808 R:dr 2 4 sk. 3 r:st B:ko, och antalet arbetare 109. I öfrigt funnos år 1850 följande fabriker, verk och inrättningar å landet: 4 pappersbruk med ett sammanlagdt värde af 39,500 R:dr, 43 tegelbruk » » » 70,222 » 25 kalkugnar » » » 8,767 » 124 skattlagda tullmjölqvarnar om tillhopa 326 pär stenar med ett sammanlagdt värde af 399,081 » 57 dito sågqvarnar » » » 35,854 » 4 stampar » » » 7,502 » I hjulfabrik, värd 5,000 » 14 samt 1 sked vattensfabrik, 1 lack-, kimröksoch terpenlinfabrik och 8 garfverier utan åsatte vården; hvarförutan det vid Åkers styckebruk befintlige, af enskild person disponerade krutbruket lemnar sysselsättning och arbetsförtjenst åt ett icke obetydligt antal personer; likasom det i Fors’ socken invid Eskilstuna befintliga Carl Gustafs Stads Krono-Gevärsfaktori. Sjöfart. Ehuru Länet till mera än | omgifves af hafvet och 2:ne stora segelbara insjöar, utgör dock skeppsfarten icke någon betydlig näringsgren. Enligt hvad nemligen officiella berättelser gifva vid handen, voro inom Länet å landet lill beskattning uppgifna fartyg och båtar om 5 lästers drägtighet och deröfver år 1848, 22 stycken om tillsammans 355 läster, » 1849, 20 » » » 312 » och » 1850, 19 » » » ... 288 » alla för inrikes sjöfart. Fiske.
Ordsaken som mig dertill föranleder, den derstädes är 1806 timade totala eldswäda är för wäl känd att behöfwa äter upprepas; Jag har ock i ett »vördsamt Memorial af den 12 sistledne Junti upp, gistvik och med Bilagor styrkt de förmäner, som af Kongl. Maj:t i näder blifmit denne olycklige Stads Jnnewänare bewilljade, i stöd hwaraf jag anhällit, «tt de frän utgörande af Bewillning och Krono-Utlagor under de återstående Skattfrihets ären ma blifwa frikände, warandes samma Memorial till Höglofliga Bewillnings-Utskottet remitteradt. Höglofliga Utstottet har i sitt Betänkande medgifwit rigtigheten af den, bland andre förmoner erhällne Skattfrihet i 10 är, men efter min tanke ej behagat göra det afseende dera, som sakens förhållande synes mig förtjena. Det har projccterat ät njutande af d^en salunda ägande Skatkfriheten endast för dem af bemäldke Stads brandlidande Jnnewänare, som ej äga en ärlig behållen inkomst af Riksdaler Banco i de äter som aga en sadan eller Den 4 November.- 249 - höore inkomst, anses böra utgöra full Bevillning och således oberättigade till mer eller mindre afdrag ä Bewillningen och detta af den anledning, att Kongl. Maj:t förklarat Staden pligtig att Krigsgärd, oaktadt Skattfrcheken, icke destomindre utgöra. Denna sednare omständighet, kan ej allenast intet bestridas, utan de af Jnnewänarne, som dertill äga förmåga, äro sä mycket häldre willige att deruti deltana, sim de önstade wara uti tillfälle att kunna täfla med Rikets öfriga Inbyggare, att underlätta ds med dem gemensamt delande bekymmer för ett älstadt, men betryckt Fäderneslands bestånd och förkofran efter ett olyckligt krig.
IDUN 294 Teckning med blyerts och svartkrita. För Idun af S. v ^ J ^ e c k n i n g hör till de förströelser, som Iduns &lt;y \! \ läsarinnor, hvar i sin stad, någon gång åtx-sJ minstone torde ha försökt siar på, och nå- gra ord därom torde ej vara utan ett visst intresse. Af lätt begripliga skäl kommer jag ej att spilla några ord på den art af teckning, som nog öfvas af det täcka könet ganska flitigt, den nämligen, som går ut på monogramoch mönsterritning. Härom är j u ej att säga många ord; allt beror på de individuella anlagen, anlagen för komposition af mönster, och några vare sig regler eller råd i detla hänseende bar jag naturligtvis ej att gifva. Min mission denna gången är att om möjligt lämna några » artistiska » anvisningar vid annan teckning. Teckning betraktas ofta såsom en blott underordnad konst i förhållande till målning; detta har sin naturliga förklaring däri, att några märkbara spår af teckningen ej efter färgläggningen föreligga. Hela teckningen är j u öfvermålad. I följd af att man ofla tecknar med penseln, kan det emellertid till o c h med inträffa, att teckningen i högre grad försummas, en sak som man ej för ofta kan varna amatören för. Teckning bör dock ej på dylikt sätt tilldelas en sekundär plats. Oafsedt att teckning är nödvändig för målaren, kan teckning, såsom nog de flesta af Iduns ärade läsarinnor veta, utöfvas såsom en själfständig konst, såsom ett artistskap för sig. Med användande af en simpel blyertspenna eller svartkrita kunna de mest genialiska saker sedagen. Hvad teckning i blyerts beträffar, så består så- som bekant materialet därvid af ritpapper, blyertspenna (- or) och ett radérgummi, det senare att användas vid felteckning Beträffande papperet är ett fast, hvitt rilpapper bäst. Man kan köpa det arkvis eller metervis. Det senare är nog det, som är mest att rekommendera, dels emedan man på detta sätt gör besparing med afseende på koslnaden, dels emedan man då kan välja sig en lämpligare sort, än då man köper papperet arkvis. Arken äro nämligen oftast af elt och samma slag.