Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ridderskapet och Adeln,' att samteliga förslagen borde upptagas 5 då något helt Riksens Ständers yttrande Öfver Kongl. Majus Nådiga Proposition om Grundlagsfrågornas hvilande alltså hittills icke finnes; och då Vällofl. Borgare-Ståndet för sin del önskade, att,1 i ett Mål af så vigtig beskaffenhet, ett fogande till enstämmighet Riks-Stånden emellan anätte äga rum; så beslöt Borgare-Ståndet för sin del, att, till befrämjande-af ett sådant fogande, anmoda bemalla Utskott, att, så skyndsamt sig göra later, upplysningsvis till Riksens Stärn, der aflemna sina tankar om grunderna, hvarefter den sålunda i skiljaktigt, skick Stånden emellan befintliga preliminaira fråga örn Grundlagsförsiagens hvilande eller upptagande må, i brist på ett bestämdt stadgande särskildt för det nu inträffade fall, likväl i full enlighet med Constitutionens hufvudsakliga föreskrifter, anses och behandlas. TJc supra. Ex Protocollo. Carl Magn. Robsahm, S. X). I anledning af derom väckt fråga, beslöt SftUöfl. Borgare Ståndet, det T. ag-U(sko,:tet skul, le Den 2 2 Ma], 329 le uppdragas, att genom dess Secreterare genast lata besörja tryckningen af Konungens Nådiga Proposition, angående förändring af nu antagna bestraffningssätt och inrättande af allmänna Arbets - och Correctionshus, jemte JLag-Comiléens särskildt utarbetade Betänkande om förändring af Domstolarnas antal och organisation, med alla dertill hörande Handlingar, och derefter af de anslagna medel till Riksdagsutgifternas besfridanr de åtnjuta ersättningen för kostnaden; och skulle de öfriga Respectiva Med-Stånden vördsamt och vänligen inbjudas, att i detta beslut sig förena, på det tryckningen genast och utan tids utdrägt matte ga i fullbordan. Ut supra. Ex Protocollo Carl Magn.
Uti Pinakoteket i München finnes, som sagdt, en utmärkt samling af tyska skolornas arbeten, tillkommen förnämligast genom inköp från bröderna Boisserees galleri. Det utmärktaste är sammanstäldt i kabinetten I–VIII.19 Här förekomma berömda stycken efter Bysantinska mönster, från 12:te eller början af 13:de seklet, samt af Altkölnische Meister, som det föregifves äfven af Wilh. v. Kölln. Sedan af Flandriska och Nedertyska skolan, hvaribland isynnerhet märkvärdiga dess stiftare, Joh. v. Eyck (1445) och hans lärjunge Hans Hemling. Härvid bör märkas, att bland de taflor, som i katalogen (af Central-GalleriDirektören Georg von Dillis, München 1839) tillskrifvas Eyck, k. 35, 36, 37, af somliga ansetts tillhöra Hemling, och tvärtom k. 48, 49, 54 vara af Eyck. Men om de förra jemföras med dem i Berlin af bröderna Eyck (se nedanföre), så är man hugad att lita uppå katalogens utsago. Säkert af Eyck är (k. 42) «Lucas målande den hel. jungfrun», och af Hemling (k. 63) «Marias sju fröjder». Alla dessa taflor äro högst märkvärdiga, emedan de visa en riktning i den tyska konsten, som snart försvann, och en fullkomlighet, som för denna tid är förvånande. Uttrycket är ädelt och ansigtena sköna, figurerna äro, om ej utan fel, dock väl hållna; målningen är konstrik, isynnerhet hos Eyck (k. 35) «de trenne konungars tillbedjan», bland hvilka tvenne äro porträtt af Philip och Karl af Burgund, och färgerna utomordentligt sköna, såsom vore dessa snart fyrahundraåriga bilder nyss målade. Glömmas bör ej en annan tafla i samma ämne (45, i första salen), som tillskrifves samma mästare och säkert eger stort konstvärde. De hafva äfven sköna landskap, såsom k. 42, der man ser ett sådant genom ett fönster, och 54, som föreställer den hel. Kristoffer, bärande
Här upräknas hvilka hemmansnaturer derifrån äro befriade. Vidare heter det i K. Förordmn ang:de prestgårdsbyggnad i Skåne af d. 5 Okt. 1839, att »Uti Skåne byggas och underhållas prestgårdarne å landet hädanefter, som förr varit vanligt, af boställshafvarne ensamt, utan något församlingens deltagande, ehvad Kyrkoherden upbär helgonskyld eller ej.» Alla boställen utan annat undantag, än som här ofvan är nämndt, underhållas af deras innehafvare. Hvarföre skall icke en Pastor, till och med en Biskop, i likhet med andra boställsinnehafvare, kunna hålla husen vid makt på sitt boställe, och hvad månde hafva föranledt ett så besynnerligt undantag för Prester? I sanning, vi måste bekänna, att de presterliga privilegierna gå det medborgerliga värdet allt för nära. Det lägre Presterskapet, såsom Komministrarne, i allmänhet otillräckligt aflönade, underhålla sina boställshus, men Pastorerna icke sina; derjemte äro Skånska Presterskapet icke befriadt härifrån; hvilken påfallande inkonseqvens? För att i denna del ställa Presterskapets vilkor på samma linie och ådagalägga konseqvent rättvisa härutinnan — hvarför Presterskapet sjelfva troligen ifrigast arbeta — så får jag föreslå: I H15 Den 15 November e. m. Att Biskopar och prebende-församlingars innehafvare i hela Riket — förutom de i Skåne — måtte tillförbindas, i laga ordning, underhålla sina boställen, efter allmän lag och husesynsförordmn, och de betungade församlingar derifrån befrias. Jag anhåller vördsamt om remiss till vederb. Utsk, Dessa motioner begärdes på bordet. Slutligen uplästes och lades till handlingarne ankomne prot.- utdr. från de öfriga RiksSt:n, af d. 8 och 12 dennes. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. 2 e. m. In fidem protocolli. Albert Manch, i Lördagen den 15 November 1856. Plenum kl. 6 e. m.
– Af allt hvad ni sagt, svarade Vanloo, – förekommer mig blott ett sällsamt, och det är, att ni vädjar till andre person i en fråga, den ni sjelf skjutit inom det granskande förståndets område. Ni gör er derigenom skyldig till den auktoritetstro, som ni klandrar hos andra. För min egen del tror jag blott på ett trollmedel, emedan jag sjelf erfarit dess kraft ... – Och detta är? frågade flera på en gång. – Det är helt enkelt en amulett, den jag burit alltifrån min ungdom och om hvars skyddande kraft jag är så öfvertygad, att jag ej för något pris skall skilja mig vid densamma. Den skall utan tvifvel följa mig i grafven. – Mynher Vanloo, inföll Adolf, – jag finner nu med tillfredsställelse, att ni är en vanlig menniska, hvilket jag hitintills nästan velat betvifla; ni, såsom vi alla, har edra små fördomar. Den der amuletten har således, enligt er mening, gjort er hård mot svärd och kulor och skyddat er i hvarjehanda lifsfaror ... eller huru? – Den har gjort mer än detta, min vän. – Berätta! Berätta! ropade alla. – Nej, sade Vanloo, – lika hemlig som dess kraft är, lika hemlig är dess historia. Jag är nödsakad att afslå denna begäran. – Men få vi icke ens se den? frågade fröken Skytte. – Gerna, svarade Vanloo; – jag vill blott i förväg säga, att dess yta ej motsvarar dess inre värde. Deruti liknar den mycket annat. Vanloo bar kring halsen en massiv guldkedja, hvars länkar försvunno under hans lifrock. Han uppknäppte denne och lossade från kedjan en liten silfverring, som han nu räckte till fröken Skytte. Hon betraktade nyfiket den beprisade amuletten och lemnade den derefter till sin granne. Så gick den ur hand i hand och kom äfven till fru Agnes. Samtalet fortgick emellertid, och ingen märkte, att fru Agnes hastigt skiftade färg, då hon betraktade ringen ... ingen mer än Vanloo, och han kände äfven en darrning af hennes hand, då hon återställde amuletten till sin egare, som återgaf den dess plats på sitt bröst.
Hvad det ordet passade åt qvinnan der! Och det är ett vackert ord. »Men jag är tokig som står här och slamrar!» utbrast hon plötsligt, samlade ihop sina skurtrasor och skyndade ut. Hennes höga klackar smälde i golfvet som små lätta slag. Hon gick genom korridoren och in i sitt eget rum. Stort och trefligt var det, med hvita gardiner för fönstret, små klaffar för alla ringklockorna och en glasruta till köket. Borta i en vrå satt en kvinna kopkrupen på golfvet. Man såg knappt mer af henne än den svarta klädningen och servietten, som var bunden för ögonen. »Men mor, sitter I nu på det viset igen! Tag ifrån ögonen», sade Fina raskt, men med en skymt af missnöje i tonen. Byltet gaf icke något svar, sjönk endast mera ihop och tryckte sig upp i vrån. Fina såg sig omkring. Der stod en bricka på ett bord, en tom brödkorg, ett tomt äggskal och en tom mjölkbringare. »Och I har ätit upp maten för frun inne på enkelt V! Att I inte skäms! I fick ju så mycket mat I villen äta te frukost.» Intet svar. »Seså, tag nu ifrån ögonen», befalde Fina med en ton som när man vill sätta sig i respekt hos ett barn. Byltet lyfte upp ett par magra händer och lade dem skyddande öfver servietten. »Såna dumheter! Tag från ögonen och sitt inte der och fåna. I kan godt vara klok, när I vill.» Fina gick fram till den gamla, fattade om hennes handleder och reste henne på fötterna. Så tog hon undan bindeln och slätade ut dess veck. »Och som I burit er åt med serveten! Är det likt någonting?» muttrade hon förargad. Men den gamla stod stilla uppåt väggen och såg sig omkring med girigt stirrande glädje. Hon hade ett blekt, utmagradt ansigte med små, glänsande ögon, hvilkas ursprungliga vakenhet öfvergått till förvirrad bakslughet. Hon blinkade mot dagsljuset och drog sin infallna mun till ett fångrin, så att hakan sköt ännu skarpare fram. »Nu ska’ I vara beskedlig och inte gå på förtret – hör I! – för då kommer professorn», sade Fina strängt. Den gamla bara blinkade. »Hör I det?»
Då lefde smekmånaden upp igen, och tiden fick vingar, och hon var lika andlöst, solljust lycklig, som den första gången hon hvilade i hans armar och mötte hans kyss med sina läppar. — När tant Sofie, efter en diskret knackning på dörren, trädde in i rummet, fann hon dem sittande vid hvarandras sida, förlägna som två förälskade ungdomar, hvilka blifvit störda i den stund, då de för första gång låtit ögon och läppar öppet tala kärlekens språk. — Men den gamla mön såg icke ens åt det håll, där de befunno sig; hennes ögon irrade omkring på motsatta väggen, och hon kastade orden handlöst ut i luften, när hon tillkännagaf att middagen var serverad. Man väntade dem därute i matsalen. Casimir bjöd sin hustru armen och förde henne till bords. Hon intog sin plats och serverade soppan. Lifvets prosa gjorde sina anspråk gällande; men öfver hennes ansikte låg ett skimmer af lycka, och det glittrade som af solsken i de vidgade pupillerna. Efter middagen slog man sig ned i biblioteket eller salongen, och då hände det ofta under denna sommar, att Eric öppnade klaffen till flygeln och bad Maria spela. Om Casimir var hemma, lät hon aldrig bedja sig länge. Då visste hon, att han skulle förstå hvarje nyans af känsla och själ i föredraget; och kinderna fingo färg, och de späda fingrarne frambringade tonmassor af imponerande kraft — det var som om en storm dragit öfver tangenterna ibland; och ibland var det som om en döende vind andats öfver en harpa med spända silfversträngar. Ibland sjöng hon också. Hennes repertoir hade aldrig varit stor, och allt som icke särskildt tilltalat Casimir, hade hon nu för länge sedan glömt. Endast några enkla visor bevarade hon ännu i minnet och bland dem en liten fransk chanson, som hon själf öfversatt för Casimir och som erinrade henne om de sällaste stunderna i hennes lif. Det var en folkvisa under formen af ett samtal mellan en mor och hennes dotter. Den unga flickan har hört talas om kärleken och grubblar däröfver; kanske har hennes hjärta också gifvit sitt första lifstecken, men allting inom henne är ännu så drömmande dunkelt, och hon vänder sig till sin mor för att söka klarhet: »Säg mig, o moder, säg kan det vara sanning att kärlek är narri bara?
Skuld: Till Manufaktur-Diskontfonden för lemnade förskotter, Kapital 13,846: 35. 5. Kommerse-Kollegii Statistiska Kontor för lemnade förskotter af influtna tulloch konfiskationsmedel 4,487: 7. 8. ,19,146 31 6 Utgifter år 1844: Aflöning till Ull-Kontorets tjenstemän och betjening 3,097:16. — Dito till Direktören Hofman Bang . 1,000: 4,097:16. — Extra utgifter: 347:27. 3. Reparationer .å Ullmagasins-byggnaden i Norrköping 180:16. 4. T ilig å n gar. l;o Säkra Fordringar: Hos Nya Ull-Diskontfonden 1,179: 4. — „ Ull-Kontoret i Norrköping 360: 7.10. Diskontlån . 7,089:28. Ullmagasinet i Norrköping 36,000: Innestående hyresmedel för en källare-lägenhet 63: 2. 5. 36,063: 2. 5. 3:o Inventarier: Vid Ull-Kontoret i Norrköping 977:20. 1. A. Palme. assa — 3i — Diskontfonden för år 1844. Credit. Balans från är 1843. T i I ig å 11 g a r. l:o Säkra Fordringar: „ Ull-Kontoret i Norrköping. Ullmagasinet i Norrköping 36,000: — lnnestående byresmedel för en källarelägenhet 63: 2. 5. 36,063: 2. 5. ‘va InnpYi tnvipr * ' Vid Ull-Kontoret i Norrköping 970:36. 1. Inkomster år 1844. Ullsorterings-, -värderingsoch magasinage-afgifter 2,370:28. 1. Bidrag af manufakturmedlen, enligt Kongl. Brefvet den 9 November 1836, 1,200:
E t t annat inärldigt iittalande lir bokeii f6rtjäiiar afrcn iltt: införas. Då jag började föra ett iitsväfïande lif, visste jaq, att sivii! iiiiii nior som niin far voro iiied~etna diironi, nieii ingeii ~f d m fanii mledning saga nkgot, de ansågo mitt lefnndssiitt fiillkoniligt ' comnw il faut '. » Afren om dessa 3rd kiiiina a n s k iniiidre til !iinipligx p i vit.;! förl~ållanden, diii. väl gent emot de unga en strängare iiioixlisk: msvarskänsla torde r a r a radande an livad iniliiiiida fallet ar i Ry~~lai: ii, sh innebära de dock en allvrirlig inaning till fiiriilckar ocli i1li1) fosti.t~~. Och därvidlag Br det val iiiodern soiii liar iilest att behjiiita. Idet iii. saniit, alniiet a r ömtaligt och svårt att ' l~eliandla. JIeu diirföi. att ril sak ar obeliaglig får man icke af niakligliet eller iiiissl.ikti~rl finkanslighet tiga, då d e t a r en plikt att tala. Och det bör icke rara srrirt för en inor a t t tala ined yngli~~gen, om hoii en g %ng förststt tillviiiiin sig gossens förtroende och karlek. Förf. later den iinge inannen omtala, liiirii lian vid - intriidet i äktenskapet kände afsinak för sitt forna lif. Och det gifves väl knappt någon rattankande nian soin icke, da hau gifter sig nied den kvinna han alskar, gtfve mycket till för a t t icke hsfva bakoni sig ett lif af iitsväfniiigar ocli fal karlek, för att kunna stå lika ren inför Iiennes ögon soin lian fordra^ att hon skall s att giim denna. göra det inför hans.
«Ser ni derute,» hon stod vid fönstret, «der borta på höjden! svarta foglar slå sina cirklar, och skrika sin liksång; vet ni hvad det betyder?» Baronen såg henne förvånad i ansigtet, nästan hemsk öfver det lugn, hvarmed hon talte. «Nå väl,» fortfor hon, «gif jorden, det jorden tillhörer; förstår ni mig?» «Fullkomligt.» «Ännu en sak; förlåt om jag plågar er, är ni ännu fast vid er föresats att lemna S – ?» «Bestämdt.» «Och, får, jag fråga anledningen; ty detta beslut öfverensstämmer icke i öfrigt med er resplan.» Baronen såg förvånad på henne och svarade: «Jag nekar icke att min tilltänkta snara resa härifrån är en tillfällighet, icke beräknad.» «Nå väl! och denna tillfällighet?» «Är en hemlighet, Arabella ! som jag omöjligen kan meddela er.» «Och ni behöfver det icke heller. Emedlertid torde en tillfällighet, lika oförutsedd, förändra detta ert beslut. Förhasta er derföre icke; och nu – nu måste vi skiljas. Innan dess tillstår jag för er, att jag i går sade en osanning, som höll på att blifva mig dyr; det var den första, Edvard ! kan ni förlåta mig den?» «Arabella!» ropade baronen rörd, och lät sin blick med ett outsägligt uttryck af känsla hvila på hennes ansigte ; «förstår jag er rätt ?» «Kanske, och kanske också inte; det skall tiden utvisa,» sade Arabella långsamt, utan att besvara baronens varma blick. Hon lade i stället sakta sin hand på hans arm och hviskade ett vänligt «farväl;» derefter nickade hon och försvann. Dagen derpå, i sjelfva gryningen, återvände tvänne unga ryttare från en promenad i granskapet af staden. Inga vandrande syntes ännu den tidiga timman på de ödsliga gatorne, der dag och natt stridde med hvarandra om företrädet. Skuggan trädde dock allt mer och mer tillbaka, och ljusningen utbredde sig och tog småningom öfverhand. De ridande nalkades ett hus, hvars alla fönster innanföre voro betäckta af hvita lakan.
Förordningen den 1 Maj 1810 blef till efterrättelse kungjord, gjort förbehåll för sig eller andra att emot bestämd penningesumma eller andra vilkor lå framdeles vinna egendomen åter, den eller de, sorn förmente sig berättigade att ett sådant förbehåll till godo njuta, skulle vara skyldige att inom 1850 års slut vid vederbörlig domstol söka inteckning uti den försålda eller bortskiftade egendomen, men att om sådant försummades, förbehållet skulle vara utan kraft och verkan. Ty någon fråga om inteckning af återlösningsrätt till Trippiska hemman lärer icke hafva förekommit ' Efter hvad jag bär ofvan sökt visa, är nu lyckligtvis intet domslut gifvet, hvarigenom äganderätten Tripps arfvingar eller dessas rätts innehafvare frångått, utan endast domskäl hafva blifvit sökta uti räsonnementerna om förpantningsrätt. Det blir således ingen motsägelse med förut gifven dom, i läll det händer, att elter käromål af Öfverstens, sedermera en ai' Rikets Herrar Grefve J. C. Tolls arfvingar, om inlösande af förpantningsrätt till Trippiska godsen, dessa gods genom dom lörklaras icke hafva varit till Adrian Tripp förpantade, utan med äganderätt honom tillhört, på grund af H. M. Drottning Christinas salubref. Tryggheten om denna utgång af ett möjligen lörväntadt så beskaffadt anspråk från Tollska arfvingar är också ett nödvändigt vilkor för säkerheten i de nu mera talrika ägarnes jordäganderätt till de omtvistade godsen. Men ehuru ingen försäkran emot möjligheten af Tollska arfvingars anspråk och af en äfventyrlig utgång på en tvist härom kan jordägarna i förväg gifvas; tror jag dock icke derföre böra lemnäs ogjordt, hvad som kan göras till ställningens betryggande. Och hvad jag anser kunna, till verklig fördel, göras består deruti, att af Konung och Ständer gemensamt beslutas — 49 — beslutas en författning, hvarigenom Kronan förklarar Sig nu mera icke äga någon rätt till de i fråga varande Trippiska köpegodsen eller deras inlösande.
Således t. ex. om åkande brefpostcn emellan Stockholm och Götheborg, vestra vägen, i gång i veckan befordrades öfver Mariefred, och den andra öfver Westerås, så kati hända kunde brefposten emellan Stockholm och sistnämda släder ömsevis i gång i veckan gå med vestra Gölhcborgsposten 220 De'n 21 Januari!. oell den andra sjövägen med ångbåt. På samma sätt emellan Stockholm och Upsala, Norsholm och Motala med flere ställen. Detta är dock endast förmodanden, hvars riktighet författaren icke vågar garantera, men hvad han tror sig med fullt ansvar kunna försäkra, är nyttan af ångfartens begagnande för postfart i afseende på passagerare och paketter, då derigenom med Sveriges vidsträckta kuster, stora insjöar och kanaler, emellan rikets förnämsta städer och hör* digaste provincer en förbindelse kom att öppnas, som, rättad efter våra ortliga förhållanden, i beqvämlighet och fördelar icke skulle vika för kontinentens Fahroch Sclinellposter, ärligencer o. s. v., och tillika skulle bereda lill - Den 2 i Januarii. 221 42:0 Skulle särskilja förhållanden för en eller annan postgång erfordra andra åtgärder, än hvad här föreslagit blifvit, stadgas särskilt för hvarje sådant fall hvad nödigt fälle, att efter hand helt och hållit befria allmogen från en afdess, i ekonomiskt och moraliskt hänseende, svåraste bördor, hållskjutsen. Men mera härom på annat ställe. Härmed menas sådane särskilta anstalter, sorn äro t. ex. nödiga för postgången till Tromsö och Alten från Haparanda, eller kanske rättare från ÖfverTorneå eller Kengis, dit ordentlig åkahde-post torde kunna och böra inrättas, åtminstone till ÖfverTorneå, om till Kengis det ännu skulle anses för kostsamt, i förhållande till ortens närvarande behof och rörelse. 43:o
Till största delen torde man igenfinna orsaken härtill uti det minskade tillfället till bosättningar i Länets vidsträckta Kronoskogar, efter de förändrade Regleringarne af dessa skogar, hvaraf verkningarne först under de sednare åren kunnat visa sig; men i någon mån har troligen äfven härtill bidragit den väckelse lill varsamhet vid giftermåls ingående och bosättningar utan förberedt försörjnings-tillfälle, som förlägenheten efter 1826 och iS3o årens missväxter föranled t; hvaremot missväxterne visserligen icke på annat sätt verkat till minskning af Länets folkmängd, ty ehuru många efter dessa missväxter utvandrat till aflägsna orter för att för tillfället söka arbetsförtjenst, hafva de med få undantag alla återkommit och sedermera qvarstannat i orten och inga härjande farsoter hafva varit följder af missväxterne. 6 Folkets lynne är i allmänhet stilla och fredligt, och vid hvarje utbrott af våldsamheter, finner man nästan alltid att dryckenskapslasten dertill föranledt. Böjelsen för denna last är ungefärligen enahanda här, som i de fleste andre orter af Riket, I afseende på anlaget för verksamhet och närings-omtanka, röjer sig en märkbar skillnad i folklynnet på skogsoch slättbygden. Då slättbyggdens hela sysslosättning, genom bristande tillfälle till binäringar, inskränker sig till jordbruket samt afsättningen och beredningen af dess alster, måste han en stor del af året vara sysslolös och af brist på tillräcklig skogstillgång för byggnad och vedbrand, måste han fördraga inskränkta och illa ordnade bostäder, hvaraf foijer osnygghet, som visserligen kunde vara mindre än man allmännast träffar den; men genom vanan vid den nödvändiga bristen på en treflig omgifning har omtankan för hyfsning så småningom allt mer och mer blifvit qväfd. Härifrån härleder sig uppenbarligen den slöghet och liknöjdhet, som utmärker Slättbygdens innevånare vid jemförelse med Skogsbonden, hvars mera trefsamma bostad och mera mångfaldiga föremål för närigsomtankan gör honom liflig, gladlynt och verksam.
4 Tillägget i marginalen är skrivet med Törneblads hand. Ordet Domarens anknyter till orden Domarens utslag mitt på sidan. 5 Ordet de är ovanför det strukna ordet ofwan skrivet av Törneblad. 8 Orden och den ofvan gifna förklaringen ha tillskrivits av Törneblad. Denna asterisk hänvisar till tillägget med motsvarande asterisk i marginalen. Detta tillägg är likaledes skrivet av Törneblad. Kursiveringen av ordet Utgår innebär anknytning till samma ord i texten till höger. Tillägg till 1810 års konstitutionsutskotts protokoll 791 * Uti Nämnden efter jäfvade ledamöter skola suppleanterne ingå efter dass fördelningen, så långt den räcker och kan fölljas, men sedermera i den ordningen, att jäfvade Prästers eller lagfarnas rum fylles af den öfriga medborgare classen.4 rätt) stånde den anklagade fritt1 att, utan anförda skäl, jäfwa så många, att detta antal blifwer fullt. Om antalet af de Personer, som blifwit med laga Jäf uteslutna, öfwerskri[der] Tolf, upphör den omotiverade Jäfs rättigheten, men de afgångnas ställe utöfwer näm[da] antal ersättes af Suppléanter (efter classfördelningen, så långt som denna kan fölljas, och sedan2 i den ordning de på Wallistan finnas uppförde) och bör laga Jäf alltid på samina gång emot Suppléanterne som emot Ordinarie Ledamöterne af Parterne anföras.* 3 Skulle de (Åklagade) Tilltalade5 wägra, att genom Jäf utesluta någon Ledamot af denna Nämnd, böra, innan Nämnd [en] till sin befattning träder, Tolf Ledamöter deraf genom lottning (af) utgå.6 Derest emot R: St :rs Just: Ombudsman, såsom Nämndens Ordförande, Laga Jäf (skulle) anföras, pröfwe han sjelf genast (och innan Målet upptages) deras Laglighet, och om de af honom godkännas träde i hans (ställe) rum den Man R: St:r utwaldt att wid tillfälle af laga förfall hans ställe företräda. 1 Orden stånde den anklagade fritt äro skrivna av Törneblad ovanför de överkorsade ordet äge den anklagade rätt.