Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Strengnäs, en af rikets äldsta städer och belägen vid Mälaren, 8f-dels mil från Nyköping, samt 8f-dels mil landväg, men 7 mil sjöväg från Stockholm, hade enligt 1855 års inantalslängder 1,349 innevånare, och vid 1860 års slut 1,491 personer. De egentliga stadsmannanäringarne äro af jemförelsevis underordnad beskaffenhet, men jordbruket deremot af något större värde. Staden har 184 bebyggda och 17 obebyggda tomter, uppskattade till 471,090 R:dr, samt 447 tunnland åker, 375 tunnland äng och 2,866 tunnland skogoch betesmark med ett sammanräknadt uppskattningsvärde af 91,380 R:dr Runt. Sin egentliga betydenhet hemtar staden derifrån, att den är säte för stiftets Biskop och äger ett större fullständigt läroverk. Härjemte finnes en för staden och Strengnäs landsförsamling gemensam folkskola och en år 1859 inrättad söndagsskola för handtverkslärlingar. Till sjöfartens befrämjande hafva under perioden en större lastbrygga för ångbåtar och en mindre för seglande fartyg blifvit byggda. Då flera af de på Mälaren gående ångbåtar lägga till vid staden, hvarigenom en daglig kommunikation med hufvudstaden sommartiden äger rum, finnes deruti en förklaringsgrund, hvarföre antalet af stadens segelfartyg är så ringa. Fattigvården, hvars utgifter år 1855 uppgifvits till 909 R:dr 12 sk. 5 r:st. B:ko, har år 1860 kostat 2,486 R:dr 12 öre Runt, en tillökning i fattigvårdstungan, som för detta samhälle ingalunda kan anses ringa. Södermanlands län. Städerne Eskilstuna, Thorshälla, Mariefred. 17 Sjukvården ombesörjes af en utaf staden aflönad Läkare. Eskilstuna, fristad, belägen på ömse sidor om den efter staden uppkallade ån, f-dels mil från dess utlopp i Mälaren, 81 mil från Nyköping och 111-dels mil från Stockholm, hade vid periodens slut 4,396 mantalsskrifne personer, så att folkmängden sedan 1855 ökats med 287 personer.
I hamnen låg ett skepp, som var lastadt med helgonbilder, och bland bilderna fanns en af den heliga madonnan, som var heligare än alla andra. Nu bad eremiten kaptenen, att han ej skulle föra bort denna bild från Sicilien, utan skänka den till honom. Men kaptenen nekade. »Jag skall föra den till England,» sade han, »och engelsmännen skola uppväga den med guld.» Eremiten förnyade sina böner. Till sist lät kaptenen sina män drifva honom i land och hissade segel för att afresa. Det såg ut, som om den heliga bilden skulle gå förlorad för Sicilien, men eremiten lade sig på knä vid ett af strandens lavablock och bad till Gud, att så ej måtte ske. Och hvad hände? Skeppet kunde ej afresa. Ankaret var uppe, seglen hissade, och vinden sköt på, men i hela tre dagar låg skeppet så orörligt, som om det varit en klippa. På tredje dagen tog kaptenen madonnabilden och kastade den till eremiten, som låg kvar på stranden. Och genast kunde skeppet löpa ut ur hamnen. Men eremiten förde bilden till Monte Chiaro, och den finnes ännu i Diamante, där den har ett kapell och ett altare i domen. Nu gick donna Micaela till denna madonnabild för att bedja för sin far. Hon uppsökte madonnans kapell, som var inbyggdt i ett mörkt hörn af domkyrkan. Där voro väggarna alldeles klädda af votivsaker, af silfverhjärtan och taflor, som blifvit skänkta af alla dem, som blifvit hulpna af Diamantes madonna. Bilden var huggen i svart marmor, och då donna Micaela såg den stå i sin nisch, hög och mörk och nästan dold af ett gyllene gallerverk, tyckte hon sig se, att dess ansikte var skönt och att det strålade af mildhet. Och hennes hjärta fylldes af hopp. Här var himlarnas mäktiga drottning, här var den goda moder Maria, här var den bedröfvade som förstod alla smärtor, här var hon, som ej skulle tillåta, att hennes far togs ifrån henne. Här skulle hon genast blifva hulpen. Hon skulle ej behöfva göra mer än knäfalla och tala om sin nöd, för att den svarta madonnan skulle bistå henne.
Jag har visserligen icke uppkommit med de af Ridderskapet och Adeln gjorde anmärkningar; ty jag hyste den Den i3 Mars e. m. 35 fromma önskan, att Ridderskapet och Adeln ville afslå hela förslaget, men jag instämmer nu med dem, sorn tro, att ändamålet med anmärkningarne var, att Rikets Ständer icke skulle afhända sig rättigheten att, äfven vid Urtima Riksdagar, genom deras ConstitutionsUtskott granska StatsRådsProtocollerne och i anledning deraf göra petitionsrätten, som omnämnas i 107 §:n, hos Kongl. Majrt gällande, eller låta ConstitutionsUtskottet, enligt 106 §, remittera till åtal vid RiksRätt. Det är så mycket nödvändigare att detta icke hetages Rikets Ständer, som Urtima Riksdagar sällan lära infalla utan att de varit vållade af någon försummelse inom Administrationen, de fall undantagne, som omnämnas i RegeringsFormens gi , 92, p3 och 94 §§. Jag vill äfven fästa uppmärksamhet på af hvad föga vigt det är att få denna fråga nu afgjord. Del är vida bättre att få ett helt väl utarbetadt förslag vid en annan Riksdag, ty det vore verkligen att missbruka aktningen för kommande Ständer, om man skulle tro dem med Ja rösta öfver ett så ofärdigt förslag, som detta. Grefve Gyldenstolpe: Då jag framställde den anmärkning, att ConstitutionsUtskottet borde träda i verksamhet vid Urtima Riksdagar, åsyftade jag StatsRådsProtocollernes granskning och att Rikets Ständer skulle få befatta sig med sådana ärender, som i 66 H. 3* 36 Den 13 Mars e. m. anledning deraf kunde förekomma. Då ett RiksStånd återremitterar ett ConstitutionsUtskottets Memorial nied förklarande af sin gemensamma tanka, och denna af Utskottet godkännes, skulle jag tro det vara Utskottets skyldighet att jemka redactionen så, att icke någon contradiction uppkommer i hela förslaget. Jag tror, att livar och en skall finna olämpligheten af att inom ett RiksStånd framställa ett redactionsförslag.
Stael von Holsteins förslag, hvilken propos. likaledes med nej besvarades; hvaruppå Hr Gr. o. Landtm, förH. V. 14 210 Den 13 Juni e. m. nyade den först framställda propos:n på bifall till punkten oförändrad och, då svaren nu utföllo med många ja jemte åtskilliga nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. Sedan Gr. Hamilton begärt votering samt R. o. Ad., uppå Hr Gr:s o. Landtm:s framställning, antagit Gr. Hamiltons förslag till kontra-propos. vid voteringen; uppsattes och justerades följande voter:s-propos.: »Den som bifaller Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts i Betänk:t N:o 119, första afdelningen, 6:te punkten afgifna förslag utan förändring, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, bifaller R. o. Ad. ifrågav:de förslag med de förändringar, att det kommer att lyda sålunda: lista mom. att den, som i stad vill idka handel, skall, utom i de fall 10:de punkten omförmäler, göra anmälan derom hos Magistraten; 2:dra mom. lika med Utsk:ts förslag; 3:dje mom. att den, som anmält sig att (i öfrigt lika med Utsk:ts lörslag).» Sedermera företogs voteringen och befunnos vid dess slut rösterna hafva utfallit sålunda: Ja — 34. Nej — 16. Bifölls. 8:de punkten. Gr. Liljencrants, Gustaf Fredrik: Jag har hittills icke velat på något sätt yttra mig emot det Betänk., som utgör föremål för Ståndets pröfning, så mycket mindre, som jag i hufvudsaken gillat de grundsatser, hvilka i de föreg:de punkterna blifvit uttalade. I denna åsigt har jag blifvit stadfästad, derigenom att jag funnit inom det län, som är mig anförtrodt, att det Stånd, som denna fråga närmast rör, nemi.
Svårigheten för en främmande större armée, att i vårt land hafva lifsmedel för hela vintertiden; att under ett halft år fullkomligt sakna förbindelse med eget land, utan att derifrån kunna erhålla tillförsel i manskap, i ammunition och materiel, — allt detta lägger stora hinder för en fiende, att här öfvervintra. Näppeligen kunde han detta våga, utan att först hafva underlagt sig en betydlig del af landet, utan att hafva afgörande brutit hela vår försvarskraft, men detta bör icke för honom vara lätt att på några sommarmånader tillvägabringa, om vårt försvarsväsende är i vederbörlig ordning och vi äro beredde på att honom rätt emottaga. Hvilken är nu den stridsmakt till lands, som våra tillgångar medgifva oss att uppsätta och underhålla? Att beliofvet af arbetskraft i vårt hårda luftstreck samt vår fåtaliga och glesa befolkning gör för Sverge svårt att utan undergräfvande af landets välstånd uppställa en stor krigsmakt, är sannt, men så långt likväl möjligheten sträcker sig, hafva vi icke valet fritt. Hvar denna möjlighets gräns inträder, och hvarvid naturligtvis icke allenast manskapets anskaffande får tagas i betraktande, samt dess klädande, väpnande, födande och förseende med alla andra krigsförnödenheter, utan äfven krigshärens utrustning med artilleri, sjukvårdsoch forslingsanstalter samt ersättningen af häruti timade förluster — hvar gränsen är för ett lands förmåga att anskaffa och underhålla allt detta, skulle med begagnande af statistiska källor möjligen kunna beräknas. Att detta likväl blefve ett ganska svårt och aldrig fullt tillfredsställande arbete, är uppenbart. En enklare och mera praktiskt ledande väg är den, att angifva hvad vi sjelfve förmådde åvägabringa, då vi senast stodo på fältfot, samt hvad andra land, medlemmar såsom vi af det europeiska statsförbundet, för närvarande förmå. Under 1808 års krig voro, då vargeringen, landvärnet och de som stridde på flottan inberäknas, omkring 70,000 man på benen, visserligen illa utrustade. Befolkningen var då 3 millioner med Finland och Pommern. Krigsstyrkan utgjorde således för hundrade af befolkningen. Landet var i vanmakt, illa styrdt och en tredjedel af detsamma i fiendehand.
Lando til b lytt sig, en sä mycket störreSumma i Riksgälds-Sedlar, an de eljest skuke hackwa warit innehafware utaf, om et Lane-» My^-k ensamt förblifwit gängse, för hwilket hroar och en wiste, dre han kunde ethalia Lpscic, hwad stund Sedeln frainstä^ - Lcs til inlösen; under det tär-sclir (Aedlarnas män.ch driswit Lanco-Myncet utur rörelsen, da, l lika man so n Lsnco-lrsvk^urc-Sedeln blifwit onyttig, den samma inlemmars i LancsULn, emot uttagande af Lpocis, at sä aunar sätt än för idoghetö-rörelsen, såsom Mynt anwandas inom Landet, eller at kisttäggas af farhaga för pen-, ninge-wascndets obestånd, eller ak föras utrikes. Uppå det hela rager, är förhållandet fadant, at den, stm nu äger förwärslvade IO2 Riksdaler i Riksgälds-! Ll4 Sedlar, hade, om 8a!7co - Sedeln fortfarit ak wara ensam gångbar, haft wid past 7Z Riksdaler Lanco, för h vilka han kunnat fa L^Lcis til lcka belopp sä ofta han det behött eller astundar; oest derm-d warit almindstone lika rik som med dest m, iiwcha oande ioo Lftksdalerv Riksgäld. — A andra sidan, är den, som äese c>!erl blifwit beiald 7; Riksdaler i kzr-co och nytrjak dem tilt förlag i stt yrke och dnucdelst ö - suminan, lika rik, me» ej rik re än den, hwllken fte,växlat dem uti Riksdaler i Riksgaids-SeSlar efter ha ad hallt sZftr ock gjort dem gällande uti idoghetS rör.tftn under oZiors stigande, ty der som han salt s:r blifwir beraldt derefter.
Ståndets Utskott, visserligen icke kunna i allo instämma uti motionärens åsigt, att de nu följde pradiko-texterne äro de enda delar af Guds ord, som homileten har anledning att vid våra gudstjenster behandla, destomindre som tillfälle till ett vid - Bih. till R. St. Prot. 1847 oc^ * 7 Sami, 2 A/d. if Haft, 2 10 Lagsamt Allm. Besv. och Ekon.-Viskottens Betänkande, IV:O 61. stiäcktare användande af Bibel-ordet synes kunna hemtas både af den allmänt foljda sedvanan att boija det andliga föredraget med ett s. k. ingångsspråk, hvars utläggning härtill föranleder, och af de inom många församlingar med framgång anställda Bibel-förklaringar, vid hvilka religions-läraren är oförhindrad att sjelf välja texter; — tro Utskotten likväl, att en ny tillgång af prediko texter, valda ur den heliga skrifts rika förråd, skulle kraftigt lifva Järo-ståndels homiletisk» verksamhet, gifva en ny omvexling åt deras andliga föredrag, samt hos folket utvidga kännedomen af det saliggörande Guds ord, och således i alla dessa afseenden verka välgörande inom den Svenska kyrkan. Dit loide ock vara allmänt kändt, att fråga om förändring eller utvidgning af de nära 1000-åriga prediko-texterne vid flere föregående riksdagar varit bragdt å bane. En billig fruktan för de äldres utbyte emot nya, ej lika bepröfvade, texter, har emellertid allt hittills afhållit från vidtagande af denna åtgärd. Den nu väckta motionen afser dock endast införande af två nya cykler, bredvid den äldre; och Utskotten hafva således anledning förmoda, att den sålunda yttrade betänkligheten till följd häraf bör i betydlig mån försvinna. Visserligen lärer man invända, att ett arbete och urval af den art, hvarom här är fråga, erfordrar djupa insigter och ett moget begrundande, samt att, för detsammas utförande på ett nöjaktigt sätt en längre tid i följd häraf erfordras, synnerligen då det torde blifva nödigt att till de nya texterne jemväl utarbeta böner och kollekter.
Är det billigt, att Mästeoch Storverks träd beständigt skola heldre dämas, att på stället ruttna än att fritt få utskeppasj är det förnuftigt, att det, som i andra Länder främjar välmåga och omtanka om hushållning med skogen, just hos oss skall anses förstöra den? Men allt för länge i vårt land har Bergshandtering, Handel, Författning Ee.iv. gar, allt tvingat och underkufvat Jordbruket och Landtmanna-idogheten, hvaraf följderna ock äro synbara. Jag anser i följe häraf grunderna för förslaget om en friare trädvaru-utskeppning inför hvarje fördomfri profvare vigtäga och af tid och upplysning allt mer och mer bestyrkta: vore allenast tillämpningen och verkställigheten lika lätt funna. Förändringen af det förra handelssystemet (som visst ej är det aldrafulkomllgaste och enda» derföre att det hos oss är gammalt), förändringen härutinnan, säger jag, skall likväl nödvändigt i början göra en stark brytning och känbart verka på våra egna handlande och skeppsredare, på vår egen export, som ej skulle kunna täfla med Engelsmännens, och som ej lärer hafva i denna del stor utsigt för sig på andra länder. Hvem hvet, om utländningarne, en gång mästare af vår timmerhandel, ej skola snart nog fälla priset på desSa producter, och dessa varor således stadna i nära samma vanvärde? Vår egen export, om också mindre lönande och uppehållen förnämligast genom fraktvinsten, vår handelsflotta, nu kanske blott tillfälligtvis till någon del inactiv, vår hela Skeppsredareoch SkeppsbyggareClass, vårt Sjöförsvar, som med allt det förra sammanhänger, allt detta, af så mycket värde för Riket, fordrar helt visst det största afseende. Statshushållningen ar förbunden, att så mycket möjligt jemna utländska handlandes friheter hos oss med de rättigheter, oss i deras land tillbaka lemnäs, ehuru det mast® 606 Besti. och Ekon. Utsk. Betänhande.n. medgifvas, att vi ej lära kunna i denna del tvinga Engelsmännen, och visserligen ingen visshet bjuder, att utestänga dem med egen fortfarande skada och förlust.
explosion, hvarid sonen Emil jämte ingeniör C. E. Hertzman ögonblickligen omkommo och deras kvarlefvor kringspriddes i den närbelägna trädgården. Den äldre Nobel själf drabbades af ett slaganfall och förblef därefter ständigt lam i sin ena arm. För modern och makan i sanning hårda pröfningar och bitter bjärtesorg! De återstående sönerna lyckades visserligen efterhand att skapa sig ekonomiskt oberoende och förmögenhet, men minnet af den i sin ålders vår bortryckte ynglingen samt makens svåra sjuklighet under de återstående 8 lefnadsåren — Immanuel Nobel dog den 4 sept. 1872 — hvilade länge med tungt vemod öfver fru Nobels lif. I sin ålders höst fick dock omsider den lyckliga modern med lugn njuta sin ungdoms och medelålders utsäde i unga hjärtan. Söners, svärdöttrars och barnbarns kärleksfullhet blef henne en rik belöning, och därtill kom att den gamla nu genom sönernas frikostighet sattes i tillfälle att utöfva, hvad hon högst af allt älskade: välgörenhet mot andra. Hon kände sig för allt detta särdeles lycklig och tacksam mot Honom, som sänder alla gåfvor. Den sista veckan af september kunde man årligen vara förvissad att träffa bröderna Robert, Ludvig och Alfred Nobel i Stockholm, äfven om de eljes hade sin bostad i aflägsna länder. De samlades då att gemensamt fira den älskade moderns födelsedag den 30 sept. Hon mottog med rörd tacksamhet och glädje vad kan väl skrifvas o m s o p p o r? Det kan n o g så tyckas, m e n s o m en gammal erfaren h u s m o r har jag d o c k några ord att härom skrifva till mina unga, m e r eller mindre sparsamma och förståndiga husmödrar. Gif så ofta s o m möjligt din man en kraftig, god soppa, ty därpå sätta de flesta manner m y c k e t värde, då de o m middagen h e m k o m m a från ett ansträngande själseller kroppsarbete. Jag vet många unga fruar, s o m nästan alldeles bannlyst soppan o c h i stället ersatt den m e d en lätt efterrätt såsom mera i fruns o c h tjänarnes smak.
Här i nächeten var det, som en ung norsk student och en fröken f r h Kristiania en gång for några år sedan tillsammans klättrade ned i Gjeiidedalen. Han hade klätt.rat förut och sökt fotfäste p i den tvarbranta bergväggen, och hon liade stigit pk lians axlar. Nar de väl kommit .ned, var strandremsan inellaii fjället och sjön alltför smal för att tillåta någon vandring längs Gjende, och de måste skrika och hojta både länge och val, innan en båt kom och tog upp dem. Och allt detta, bara för att kunna saga sig 11a gått ned för Besseggen på en väg, som ingen turist förr betradt! Man vore frestad säga medvår professor, att de inte förtjänt att lyckas så bra. Händelsen karakteriserar norskt turistlif iifven därutinnan, Rtt de bida våghalsarina, så vidt jag vet, hvarken voro slaktingar eller forlofvade. a '. För a t t vi ocksa skulle ha utfört nHgon bedrift, vigade vi oss upp for Besseggens brantaste ställe, frar? bvilket resehandboken afrå- der hvar och en, som har anlag för svindel. D e yngsta i sällskapet gingo upp med föraren i spetsen. Delvis måste vi hjälpa oss fram afven med händerna, tills vi andtligen befrinno oss på ett smalt klipputsprång, dar vi flickor satte oss gränsle i en rad för a t t kunna saga, att vi verkligen ridit på Besseggen. Höjden var svindlande. Åt hvilket håll inan an fallit, hade man störtat ned i den vattenfylda afgrunden eller krossats mot klipporna. Och just därför var det ' s$ förtjusande roligt att sitta dar uppe. TTi inbillade oss också, a t t vi tagit oss högst imponerande ut dar på klippspetsen, men fingo endast höra, a t t vi sett ut som höns p % en pinne. Och med den förklaringen måste vi nöja oss. Följande dag kl. 9 p&amp; morgonen laninade jag Gjendesheirn och drog ensam på säterstigar och fjällsjöar ned å t Gansdal.
Han brydde sig ej om att äta ordenligt, då och då kastade han i sig en bit mat på något billigt kafé och fortfor att ströva omkring, tills han en kväll mötte Hartman. Han dök genast på denne med en begäran om att få låna hundra kronor. Var fan har du varit? undrade Hartman, vet du jag har gått och tänkt på dig. Du går väl inte och svälter? Men vad har hänt med dig du se ju ut som du skulle få fläcktyfus? Jag har varit litet klen, ljög David fräckt. Hartman tog, förvånad över hans förändrade, brutala sätt, upp hundra kronor och lade i hans hand. Gå och ät och drick ett glas öl! rådde han. Jag skulle gå med dig, men förargligt nog är jag upptagen just nu. Tack. Det gör ingenting. Jag kommer snart till dig. Med dessa ord försvann han om gathörnet som om han haft mycket brått. Men strax han kommit ur Hartmans åsyn stannade han och såg på sedeln. Sedan stoppade han omsorgsfullt ner den och gick vidare. Hans högfärd hade sårats av att Ziri avvisat honom, och det föll honom aldrig in att hon skulle kunna ändra tankar. Hon talar säkert om det för sin man, tänkte han. Hennes man talar om det för Hartman. Vad ska jag göra, vad ska jag göra? Älskar jag då henne inte ännu, kan jag låta bli att tänka på henne? En förstående vän Han strövade omkring tills det blev natt, han kände att han dock måste utgjuta sitt hjärta för någon. Men han hade ingen. Han kom nedåt en stor, upplyst gata där ett dussin ganska tysta och beskedliga fruntimmer i den vanliga svajiga utstyrseln gick hastigt av och an utanför de ännu ej stängda restaurangerna. Han gick sakta och varsamt och tittade på den ena efter den andra, men ryste för sig själv och gick vidare. När han gått en stund vände han om, bilarna höll som vanligt, svängde in och stannade, hämtade ett par här och där och körde bort. Då blev han plötsligt varse en ung kvinna, med ett behagligt allvarsamt ansikte, en smula fattigt klädd, ja sannerligen ganska fattigt klädd, men med en mjuk och rask gång. Hon stannade och såg på honom från topp till tå. Så fattade hon sitt beslut och gick raskt vidare och han fortsatte åt motsatt håll. De vände och mötte varandra flera gånger men rösten svek honom när han skulle tala till henne.
Men hvilken missräkning, hvilken missräkning! Då hon kom hem, kände hon sig som en, hvilken drömt så lifligt, att han ej ens, sedan han vaknat, kan komma ut ur sina drömmar. Hon kunde ej förstå, att alla hennes förhoppningar blifvit gäckade. Hon öfverraskade sig med att gång på gång tänka så här: »Då jag räddat Gaetano». Men nu hade hon ju ej mer någon förhoppning att rädda honom. Hon tänkte än på ett, än på ett annat företag, som hon nu ville sätta i gång. Skulle hon dika ut slätten, eller skulle hon börja bryta marmor på Etna? Hon tvekade och undrade. Hon kunde ej hålla fast vid något. Samma håglöshet, som gripit donna Micaela, smög sig öfver hela staden. Det visade sig ju, att allt, som berodde af människor, hvilka ej trodde på Diamantes Kristusbild, sköttes illa och misslyckades. Till och med Etnajärnvägen blef styrd på ett oriktigt sätt. Det inträffade ständiga olyckor i de branta stigningarna. Och biljettprisen voro för höga. Folk började åter anlita omnibus och forvagn. Donna Micaela och andra med henne började tänka på att föra Kristusbilden ut i världen. De skulle gå ut och visa hur han skänkte hälsa och bärgning och glädje åt alla, som ville vara lugna och arbetsamma och hjälpa sin nästa. Om så människorna riktigt finge se detta, skulle de väl omvända sig. »Den bilden bör stå på Capitolium och regera världen,» sade folket i Diamante. »Alla, som regera oss, äro odugliga,» sade folket. »Vi vilja hellre styras af det heliga Kristusbarnet.» »Kristusbarnet är mäktigt och välgörande, om det styrde, skulle de fattige blifva rika, och de rika hafva nog. Det vet hvilka som vilja det rätta. Om det komme till makten, skulle de, som nu styras, få sitta i rådsalarna. Det skulle draga fram genom världen som en plog med skarp egg, och det, som nu ligger ofruktbart i djupet, skulle då bära skördar.» Dock innan dessa rufvande planer kommo att utföras, anlände första dagarna af mars 1896 underrättelsen om slaget vid Adua. Italienarna hade blifvit slagna, och flera tusen af dem voro döda eller fångna.
Majit ansett, att från förslags-anslaget till skrifmaterialier och expenser, ved och ljus m. m., borde till löne-staterna för de till denna hufvudtitel hörande embetsverk öfverföras ett? emot ljuspenningarne svarande belopp, hvarmed närande förslags-anslag följaktligen skulle minskas. I enlighet med Utskottets, uti Utlåtandet N:o 60 gjorde, afstyrkande af Ijuspenniiigarnes indragande, hemställer Utskottet, att Kongl. Maj:ts berörda nådiga framställning må förfalla. 10:o Då stundom förekomme, att, i rättegång emellan kronan och enskilde, ersättning för rättegångs-kostnader varder kronan ådömd, men några medel dertill icke finnas anvisade, hvadan sådan ersättning hittills utgått af öfverskotten å statsverkets inkomster; så, och enär anordningar å öfverskotten böra, så vidt möjligt vore, undvikas, har Kongl. Maj:t behagat i nåder föreslå, att dylik ersättning måtte utgå af förslags-anslaget till vittnen i brottmål, hvilket, utan att behöfva tillökas då borde benämnas: “ersättningar dels åt vittnen i brottmåldels till parter för rutte gångs-kostnader i mål emot kronan: förslags-anslag^.