Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Önskar bank-bolaget förläggning af oktroj en erhålla; gore derom i den ordning, sorn nu är sagd, ansökan aderton månader innan den löpande oktroj en tilliindagår. § 2. De, som om bank-bolags stiftande sig förena, böra vara Svenska medborgare, till antalet minst tjugo, och svaren de, en för alla och alla för en, för uppfyllandet af alla bank-bolagets förbindelser. De kallas solidariske bolagsmän. Vill bank-bolag berältgas att i sin rörelse utgifva egna, tryckta eller graverade banksedlar, efter hvad derom i 14 och to §§ sägs; då skall antalet af de solidariske bolagsmännen vara minst tretio. § 3. De solidariske bolagsmännen stande öppet att, till förstärkande af bankens grundfond, med sig förena lottegare, hvilkas ansvarighet för bolagets förbindelser begränsas af deras lotters fulla belopp; dock må sådana lottegare icke uti bolaget inrymmas för mer, än högst hälften af det belopp, de solidariske bolagsmännen xiii grundfonden insatt. Bankooch Lag-Ulskotlels Ullålande A:o 6. 21 § 4- l:o. Bank-bolags af de solidariske bolagsmännen insatta grundfond må ej understiga En million Riksdaler Riksmynt, motsvarande 250,000 Riksdaler Silfverspecie, och ej öfverstiga Fyra millioner Rikssdaler Riksmynt, motsvarande En million Riksdaler Silfverspecie. 2:o Denna grundfond skall inom Ett år, räknadt från den dag, oktroj för Banken blifvit utfärdad, varda till fulla beloppet, dels i kontant, dels i goda hypotheher, insatt, i enlighet med hvad denna lag och Bolagets reglor i öfrigt derom närmare bestämma. Har ej den grundfond blifvit inom, nu stadgade lid på vederbörligt sätt insatt; vare oktrojen förfallen. 3:o.
Men Lärjungarna togo honom om natten, och släppte honom öfver muren, och läto honom neder uti en korg. När Saulus kom till Jerusalem, böd han till att gifva sig intill Lärjungarna; och de voro alle rädde för honom, icke troendes att han var vorden Lärjunge. Men Barnabas tog honom till sig, och hade honom bort till Apostlarna; och förtäljde dem, huru han hade sett Herran i vägen, och att han hade talat med honom; och huru han hade manliga bevist sig, i Jesu Namn, uti Damasco. Och var han sedan med dem i Jerusalem, gick ut och in, och talade trösteliga i Herrans Jesu Namn; Och talade och disputerade emot de Greker. Men de sökte efter att dräpa honom. Då bröderna det förnummo, fordrade de honom intill Cesareen, och läto honom fara till Tarsum. Så hade då nu församlingarna frid öfver hela Judeen, och Galileen, och Samarien, och förkofrade sig, vandrandes i Herrans räddhåga, och uppfylldes med den Helga Andas tröst. Så hände sig att, då Petrus vandrade allestäds omkring, kom han ock till de heliga, som bodde i Lydda. Der fann han en man, benämnd Eneas, som nu i åtta år legat hade på säng, och han var borttagen. Och Petrus sade till honom: Enea, bote dig Jesus Christus; statt upp, och bädda åt dig sjelfvom; och straxt stod han upp. Och honom sågo alle, som bodde i Lydda, och i Sarona, och vordo omvände till Herran. Men i Joppe var en lärjunginna, benämnd Tabitha; det uttydes Dorcas, det är, en rå; hon var full med goda gerningar, och almosor, som hon gaf. Så hände sig i de dagar, att hon vardt sjuk, och blef död; och de tvådde henne, och lade henne i salen. Och efter Lydda var icke långt ifrå Joppe, och Lärjungarna hörde att Petrus var der, sände de två män till honom, och bådo, att han ville göra sig det omak och komma till dem. Då stod Petrus upp, och kom till dem.
Men hwad anginge Arfwoden för Ståndens Secreterare och öfrige dit hörande Tjensteman, som enligt Riksdags-Ordningen kunna wara berättiga, te till wcdergallning, hafwa Herr Landt-Marssal, ken och Talmannen förmält sig wilja närmare Riks, dagens flut, dä hwarje tjenstemans arbete kunnat inhämtas och pröfwas, derom afgifwa särskildt För, stag; derjemte, i afseende pä tiden, för hwilken Stan, dens Secreterare, Cantzlier och Waktbetjening skul, le äga uppbära en witz del afofwanberörde Träcka, mentén, är wordet föreflagit, att densamma mätte räkna» fran och med den yDe April, såsom waran, de fjerde daacn före Riksdagens början till och med twä mannder derefter, eller den 8:de nästkomman, de Junii. Wid förchafwande af detta ärende, har Stats, Utskottet inhämtat, det Herr Landt-Marskalken och Talmännen wid sista Riksdag stödt sitt
Domstols gifna laga kraft egande Utslag, hvarigenom Stängsel-skyldighet, enligt förra Författningar, blifvit bestämd, måge hindra eller ligga i vägen för Stängsel-skyldighetens reglering i likhet med Förslagets innehåll,” skulle icke allenast föranleda ständiga förändringar och jemkningar af redan skedda och framdeles skeende stängsel-delningar, än äfven dymedelst åstadkomma hvarjehanda oredor och osäkerhet i rättsförhållanden, samt deraf följande Rättegångar; med afseende hvarå yrkadt blifvit, att enahanda grund för stängsel-skyldighetens fördelning måtte ega rum, ehvad jorden redan blifvit, eller anses kunna, såsom Inrösningsjord beräknas, samt att stängsel-delningar, förrättade efter redan fastställda En-skiften och Laga skiften, ej må rubbas på annat sätt, än lill jemkning efter blifvande Stäng - A. io Xngsamt A. Besv.- o. Oec.-Utsk. Bet. N.o 33. sel-grunder för de Delegare, som kunna befinnas lidande. Detta allt hafva Utskotten tagit i öfvervägande; och ehuruväl rigtigheten af den grundsatts icke kan ifrågaställas, att Jordegare, som fått sina egor skiftade och till gränsor bestämda, bör ega ostridig rätt att få dem så afskiljde från angränsande grannars, att icke något hinder eller intrång i ett fritt begagnande deraf må kunna göras, hvarförutan ändamålet af skiftet skulle till det hufvudsakligaste gå förloradt, anse dock Utskotten sig icke böra underlåta att, med afseende å de dryga, jorbruket se. deles betungande och i följd deraf för drlsammas upphjelpande i väsendtlig måtto hinderliga kostnader, som hägnads-skyldigheten medförer, fästa uppmärksamhet derå, att, efter hvad af andra länders erfarenhet vitsordas, stängsel icke allestädes ovilkorligen erfordras för att åstadkomma hägn och fred grannars egor emellan.
Intrycket deraf var oemotståndligt, och beredde ett sinnestillstånd hos fångarne, som gjorde, att uti närmare ett år derefter intet enda rymningsförsök företogs. Detta hälsosamma intryck utplånades likväl af lättsinnigheten, hågen för ombyte af lefnadssätt, olust för arbete, kärleken till frihet, och hos några af en inre drift eller behof för våldsamma, olofliga företag. Dessa, att jag så må säga, naturkänslor uppvaknade således åter bland denna massa af förbrytare, och en sammangaddning af ett ännu vådligare slag bildade sig inom dem. Lyckligtvis voro de yttre murarne då färdiga, ty FångStyrelsen, som föresåg, att, med Wadstena Correctionslnrättnings upphörande, den Den 3 November c, m. IÖ5 å Långholmen snart skulle få ett högst betydligt antal brottsligt sinnade personer att förvara, hade derföre börjat byggnaderna å sistnämnde ställe med stängselns uppförande, såsom ett för hufvudstaden och landet nödigt värn, mot den annars lätt inträffade olyckshändelsen, att de blefvo uppehållsorter för flere hundrade, dels våldsverkare, dels så nödställde menniskor, att tiggande och stöld voro deras enda utvägar att vinna lifsuppehälle. Styresmannen på stället, en befattning som då icke var militärisk, upptäckte att en sammangaddning var å bane, och förmådde att genom sin rådighet förekomma dess första utbrott. Med allvar, beslutsamhet och lämpor lyckades det honom att återföra den oroliga massan in på den inre gården, hvarefter portarne dertill genast tillåstes. Så väl om detta särskilda fall, som om det rådande sinnestillståndet bland correctionisterne, hade Styrelsen kunskap, och begaf sig i anledning deraf till Inrättningen. Yid dess ankomst dit befanns tillståndet betänkligt. Vakten var fåtalig; försöket att arrestera sammangaddningens hufvudmän, mött med våld från de brottsliges sida, hade misslyckats, och sinnesjäsningen hos fångar ne hade derigenom stigit till ännu högre grad. Beslutsamhet var således här af nöden. Genom alfvar, rättrådighet, och jag tillägger ömhet i omvårdnaden om tångarne, hade Styrelsen lyckligtvis tillvunnit sig en sådan aktning af dem alla, att densam - i66
Mansbot, om förhöjande deraf ,,,,,, Mantalslängden, om Häradsskrifvares skyldighet, att utan lösen deri anteckna hemmansköp, ar rende-contract, m. m.,,, ,, , ,,, Svar pä återremiss ,,,, , , , Mantalspenningar; se Stats-Verket, dess inkomster, ordinarie, sid. 5. „ om upphörande elier ändring uti deras beräknande , Bil. Litt. G. Svar pä återremiss , , , , , Kongl. Majits Kådiga Bifall om desammas användande för fattigvårdens behof samt till skolor oell arbetshus , , , , , Mantalsskrifningar och Uppbörds mölen om ge mensam dag och ort för dessa förrättningar , , Mantalsskrifnings-provision; se Hufvud-Titel 8;de, sid. 10. Mantlfactur-Disconten, dess behållning; se Hufvud-Titel 9:de. Ståndet. Ståndet. Ståndet. b. y 40 b. i 40 b. ff 40 b. ti 40 b. } 40 b. i 41 b. i; 40 b. v, 40 a. a. I 40 å. |J 40 b. A 40 b. A 40 b y 40 a. a. v 40 ä. V. 40 y 40 b. y 40 a. a. V 40 å. y 40 å. N:o 29 150 26 ^250 >224 28 28 13 21 M. Manufactur-Disconten, fråga om sammanslående af de Banco-räkningar, hvarä det ManufacturDisconten beviljade understöd i Banken är anv isa dt ,,,,,, Mcinufactur-Discot-Jondens fordringar > om fördelningen deraf emellan säkra och osäkra , , , Marien f. d. bränneribyggnad; se Vexel-undervisningen.
N;0 2Q. en både bättre lönad och talrikare tullbevaknings-personal finnes, ännu bibehållas förbud mot införsel af flera varu-artiklar; och finnér Utskottet alltså, enär alla näringar inom Landet följaktligen icke kunna sakna skydd af förbud, oundgängeligen nödigt, att sådant i vissa fall bibehålies, och får derföre såsom grunder för lullbevillningens bestämmande vördsammast föreslå: 1:0 att, med erkännande af Konungens rätt i afseende på förbuds utfärdande och upphäfvande emot inoch utförsel af varor, så väl som af de rättigheter Konungen tillkomma i afseende på Traclaters afslutande med fremmande Magter, en allmän frihet må förunnas, utom i de fall, der Rikets Ständer uttrycka en motsatt önskan: att, emot en i afseende på skydd för inländska näringar samt consumtionen afpassad lull, ej mindre i Riket införa alla andra utländska varor, än ock lill främmande Stater utföra och afyttra alla andra inhemska producter och tillverkningar: dock, för att icke, genom följden af saknad lullbestämmelse, lägga något band på Kongl. Maj:ts höga rätt att upphäfva införsel-förbud, böra alla varu-artiklar, hvarmed i Sverige handel kan drifvas, i den Tullbevillnings-Taxa, som af Rikets Ständer nu fastställes, med derför utsatt tull intagas; 2:0 att alla råämnen , hvarå erforderlig tillgång inom Landet saknas och hvilka äro föremål för inhemsk förädling, må införas emot låg tullafgift; 3:o att sådane råämnen, som äro föremål för Landets egen production, beläggas med en, relativt till de i föregående punkter omnämnde råämnen, högre införseltull; 4:o att alla naturoch konstproducter, som ej kunna inom Landet åstadkommas, men utgöra ett allmänt behof för consumtionen, underkastas en i allmänhet med hänseende till förhållandena lindrig afgift; 5:o att sådane naturoch konstproducter, som i allmänhet inbegri pas under benämningen Öfverflöds-artiklar, beläggas med högre tull-afgifter; 6:0 att naturoch konstproducter, som af inhemsk näringsoch konstflit kunna åstadkommas och ej med förbud beläggas, åsättas en tullafgift, hvars belopp anses innebära tillräckligt skydd för näringarnes bestånd och möjliga förkofran, utan alt motverka controlernes behöriga handhafvande och consumtionens fordringar; 7:0 att alla för inhemska näringarne behöflige råämnen och natur-alster, som ej lemna öfverskott till utländsk förbrukning och hvilka, till utförsel tillåtna, beläggas med en utförsel-tull, som tillräckligt tryggar för varans utförande till mehn för Staten,
Hans kxcsllence ^roponeraäo Riddcrskapct och Adeln, at i morgon klockan half Tia förmiddagen sammanträda til upbrytande af Herrar kleLLorernse Wallistor. ^ Widare anmälte Hans Lxcellsnce, at den Adelig» Attén kreclsrilkjsrna nyligen wore utgången; i anledning hwaraf dest Fullmägtig Friherre I^illjencrgnrr:, polian ^Vilkelm, wore ^skilld ifrän sit innehasde rum bade pa Riddarhuset och inom Riddarhus - Utskottet, och wille Hans LxcsIIsncs derföre anmoda Herrar LleAorerns at äfwenwäl förordna en annan Ledamot i hanö ställs inom bemälte Utskott. Friherre 8ilkverfcftolä, Nils, fragade om den Lxpie;, som blifwit til Stockholm afsänd för at fran Riddarhus-^rcbivum nedhämta sa wäl de äldre Riddarhus-krorocollernee, som Hemliga Utskottets kraraeolls Utdrag af den L4',de Martis 1789 wore återkommen ? Z4» Hans Lxcellsnce Herr Grefwe» och jandr-Marskalken, swarade at densamma för nagra fa dagar sedan återkommit, och medfört de äskade Handlingar, samt at beträffande berörde LxlraÄum krorocolli» hade Hans Lxcellencs efter Friherre Lilkverklcoläs til Herr Landt - Marskalken yttrade åstundan, arnat laka detsamma i dag för Riddcrskapet och Adeln uplasa; men at sedan tiden nu more sa långt liden, önskade Hans LxcsIIence, at Friherre 8ilsverllLÖ!ci wille ifrån denna åstundan afstä, med wilkpr, at detta mål skulle blifwa dec sörsta, som tvid nästa kienum komme at företagas. Friherre Lilkverkckälä samtyckte härtil, och Ridderjkapet och Adeln atskilldes klockan 2. In krclem krotocolli 6. Lilverliolxs.
Vännerna skulle gycklat med honom, om han helt och hållet dragit sig ifrån dem, och dessutom fordrade hans affärsställning, att han visade sig ute — på Hasselbacken och i Berns träffar man säkrast affärsvännerna. Jätta fick sitta ensam hemma om aftnarne, då de icke själfva hade främmande eller gingo på bjudningar, och sedan Ullans tillkomst var hon ej vidare road af att gå bort. Enligt receptet för de franska romanerna borde nu flottisten uppenbara sig, och det gjorde han också, men valde sin tid så olägligt, att hans belägring inträffade samtidigt med Ullans första tand, hvilket hade till följd, att Jätta hellre vistades i barnkammaren på knä vid barnets vagga än i förmaket med en bronsfärgad löjtnant, färdig att falla på knä för henne själf. Och en dag ombads herr löjtnanten att göra sina visiter på eftermiddagen, då direktören själf var hemma, hvilket löjtnanten hade nog förstånd att tolka som ett afsked. Jag undrade ofta, hur Jätta kunde få sin tid att gå; aldrig gick hon på visiter, aldrig såg man henne ute på gatorna och mycket sällan på teatrarna. Och en afton, då vi sutto tillsamman framför brasan, frågade jag henne därom. » Då jag gifte mig, var jag fullkomligt okunnig i allt hvad som rör hushållet, » sade hon, » och nu håller jag på att lära mig ett och annat, men det tar tid. Och så är det Ullan, som jag önskar skall lära sig att föredra mig framför sköterskan, och så. vill jag inte ligga af mig med min musik eller målning, som jag förr var så road af. » » Ja, och som din man beundrade så mycket förr, » sade jag spetsigt. J a g kan omöjligt låta bli att framhålla mannens ombytlighet, då jag kommer åt. Men Jätta endast log och såg in i kakelugnen, där brasan började falla samman. » Det är rysligt skamligt, så din man behandlar dig. D u är tjugutvå år gammal, du är van vid att bli uppmärksammad, du har ingen anledning att vara missnöjd, då du ser dig i spegeln, och så skall du sitta här ensam, medan han är ute ech roar sig.
Grefwe Os !s Osi6ie yrkade ä nyo, att ej nägot inbjudande att i Ridderstapets och Adelns Snikan deltaga, lcke borde äga rum, utan endast ge>iom Herr Grefwen och Landt-Marstalken enstilt till de öfrige Standens Talemän. Herr Grefwen och L a ndt - Ma rst a lken föreflög, att han sjelf derom skulle' de öfrige Stäuden genom deras Taleman underrätta. Gillades. Anmäldes och emottoaos anie Kongl. Majlis Lfwersie Kammar-Iunkare Grefwe krlsgnos Ltsokock och Friherre Lissi kllsmir.K. hwilka ä Hans Majlis wägnar inbjödo R!dderstapct och Adeln att nästkommande Onsdag dcn 2:dra Maji klockan pr sist 10 f. ni. till Skiksdags-predikan sig infinna, samt derefter wara Hans Majlt följaktige till RiksSalen till Riksdagens afflutandc; hwarjemte Hans Majit Lefalt efter wanligchetcn en Ledamot af hwarje bänk att spisa middag samma dag a det Kongl. Slottet. Herr Grefwen och Landt-Marstalken bad Herrar Ofwersie Lammar-Zunkarne för Hans Kongl. Majlt > framföra Ridderstapets och Adelns undetdäniga wördnad och försäkran, att deli Nädiga Befallningar efterkomma, hwar fter Herrar Lfwerste Kammar - Zunkarne pä öfligt sätt utbeledsagades. Herr von Zcbuktrenbeim, Oaviä: Trumpetens klang 8«r betta ögnablick förkunnat dm förestämde upplösningen af 1 Den 28 AprH. detta längwanga Niismote; men ett mäl, fom säkerligen interrcsierar hwarje Riddersman, mäste innan wi aldeles ätstilias, ännu betingas, och hwilket är, att wr erhälla war wördade, war ätfladc Landt-Marstalis portrait, till förökande af förre
Om vi betrakta Finska vikens belägenhet vis-ä-vis denna landsträcka, så se vi, att den Ryska landstigningsflotta, som vill framtränga till Sverige, men icke kan slingra sig in i vår skärgård, icke kan komma med ens till vår kust — hvilket synes vara en förmodan af dem som ifra för befästning. Ryska flottan måste nemi. först med östlig vind segla från Finska viken, sedan med nordlig vind ned till Landsort och sedermera åter segla up i norr och söka sig landstigningsställe, i vester från segelleden. Detta kräfver sin tid och blifver icke alldeles så lätt. Således skulle det icke vara så alldeles omöjligt att vi kunde hinna samla oss och försvara oss, om vi nemi. hade tillräckligt mod vapen och folk? Vi skola således icke allt för mycket låta skrämma oss af den Ryska öfvermakten,. utan söka att afhålla den genom ett väl ordnadt kustförsvar, dervid vi böra tillse, att dels vissa sund blifva öppnade för att lemna fri passage åt vår skärgårdsflotta inom skärgården, dels andra sund tillstängda, såsom t. ex. sundet emellan Boskaps-ön och Gillinge-landet samt vid n.v. ändan af Ut-ö, hvilket ej skulle kosta mera än 50,000 R:dr, men hvarigenom Ryska flottan hindrades att gå direkte till Erstavik och tvingades att gå ned till Landsort. Då jag således för min del anser den lilla flottan vara af ganska stor vigt för vårt försvar, kan jag icke neka, att jag med förundran fann, att Chefen för Sjöförsv.-Departe rnentet, uti sitt yttrande till Stats-Råds-prot. den dag, då frågan om Femte Uufvud-Titelns anslag blef II.
Förbi hennes själs ögon passerade ett panorama, hvars alla bilder hon så väl kände igen. Hon såg sig som ung flicka i föräldrahemmet omgifven af glans och lyx. Hon var ett egensinnigt, bortskämdt barn och beherskade fullkomligt både far och mor, hvilka formligen afgudade henne och uppfyllde hvarje hennes önskan. Hon hade ett oförlikneligt vackert ansikte, men egde oskså ett högmod utan gräns. Dock skulle äfven hon finna sin öfverman: kärleken intog och beherskade hennes hjärta. ' Edvard Verner var bokhållare hos hennes far. Han var fattig, och hans föräldrar — anspråkslöst handtverkarefolk — hade gjort stora uppoffringar för att kunna skaffa honom en god uppfostran. På en bal, till hvilken grosshandlaren, Adas far, äfven inbjudit några af sina kontorister, lärde hon känna honom, och snart tändes i hennes hjärta en kärlek, som hon i början bekämpade såsom henne ovärdig. Snart blef hon dock öfvertygad om, att hon ej kunde lefva utan Edvard. Och nu var hon åter det egenvilliga barnet. Föräldrarne måste foga sig efter hennes vilja och helsa den fattige bokhållaren välkommen såsom svärson. Brölloppet firades med stor prakt, och Ada ansåg den dagen såsom den lyckligaste i sitt lif, då hon fick utbyta sitt adliga namn mot det anspråkslösa » fru Verner ». Men hennes lycka hade ännu ej nått sin böjdpunkt. Detta inträffade efter ett års tid, då hon i sin makas armar fick lägga en liten son. Lyckans gudinna påstås vara nyckfull, och hon började nu mer och mer vända sitt leende anlete från sin förklarade gunstling, och slutligen kände sig Ada nästan olycklig, och hon hade intet mer än sitt enda, sitt afgudade barn att lefva för. Och nu skulle hon förlora äfven detta! » Nej, nej, » ropade hon och pressade förtviflad händerna mot det oroligt klappande hjärtat. » Ack, Gud i himmelen! Tag ej från mig mitt barn! Du kan ej vara så hård! Hvarmed har jag förtjänt att straffas så hårdt? » Led hon verkligen oförtjänt? Var det hennes skuld, att mannen lemnat henne? Var icke han i stället den skyldige?
— hade kommit pä den idéen att i stället för att taga reda på det lilla fettet i komjölken direkt samla fettet i kokroppen och af detta göra smör. Detta smör kallades margarin. Det stälde sig naturligtvis mycket billigare och var äfven i flera afseenden bättre än mjölksmöret. Men som man på den tiden särskildt tycktes lägga an på att utrota fattigdomen genom att svälta il \ jäl de fattiga, så förbjöds helt naturligt ett b&amp; billigt födoämne. När emellertid mjölkföreningarna kommit väl i gång, konsumerades all mjölk i flytande form och 9&amp;dan den levererades af kon, och d&amp; var man tacksam att åter låta margarinet komma till heders. Nu hade det dessutom blifvit så dyrt att man ej behöfde frukta för att bereda de fattiga nfigon lindring. — Äfven mot mjölken hade man dock sina misstankar. Redan sedan länge hade man trott sig finna att dibarnen ofta förgiftades af den. — Men hvad skulle man då göra?! — döda ammorna?? Nu är det ju på samma sätt med allt. I det förra seklet, » det nervösa århundradet », sysselsatte sig den medicinska vetenskapen, utom med de då uppfunna bakterierna, förnämligast med att studera nervsystemets fysiologi och patologi, men något säkert botemedel lyckades den ej finna. — Nu för tiden sysselsätter den sig med att oupphörligt uppfinna nya billikocker, göda och omhulda dem — renodla, kallas det — samt experimentera med dem på lägre varelser. Särskildt lämpliga härtill lära de nyligen upptäckta, strax norr om nordpolen boende Bihomanerna eller Halfmenniskorna vara. Rätt intressant är det ju att en för snart två århundraden sedan lef-vande forskare, Darwin, anat dessas tillvaro; de förekomma i den tidens literatur under namn af » Den felande länken ». Farfar berättade att på hans tid buro menniskorna alltid på sig en flaska morfin och en liten spruta; med detta brukade de pigga upp sina domnande krafter. Kanske skall det] ycka9 den moderna vetenskapen att buteljera en del billikocker lämpliga till insprutningar i betänkliga fall. Men då är jag nog redan död. Stackare jag! — Ja, det förstås det — men — det vore kanske det bästa.
Hållkarl måtte varda belagd med låmpelige böter, rår han fordrar drickspenningar af Resande, och att hans förbrytelse att dem med otidighet bemöta borde ligga i tvåböter emot hvad La;en för dylik förseelse eljest stadgar; hvarjemte Broberg öfverIemnat åt LigUtskottet att föreslå de sträf?, som för andra och tredje resan förnyad enahanda brottslighet borde ega rum; men i alla hlndelser har lian ansett dessa mål böra upptagas och pröfvas af vederbörlig Domstol och icke af Kongl. Majrts Befallningshafvande. — Såsom skäl för hvad salunda blifvit yrkadt, har Motionairen vidare anfört, att nämnde Författningar stå i uppenbar stridighet med våra tiders grundsatser i afseende på Medborgares rättigheter, LagutskottetS Eetänkandeit. 337 ter, Som icke medgifva att Lagen bereder en del medlemmar af Samhället trygghet och beqvämlighet gerem att underkasta andra ett despotiskt Lagbuds onaturliga stränghet; att ehuru det väl icke varit Lagstiftarens mening, att belägga en i häftiga or» daglag framställd begäran om drickspenningar eller en eljest visserligen tadelvärd sturskhet med lika ansvar, som ett svårt Urbota brott, medgåfvo likväl uttrycken i 1766 års förklaring intet afseende å omStändigheter; att denna Författning om den , såsom Motionairen trodde, ej tillämpades efter hela dess stränghet, vore ett medel för godtycklig och våldsam behandling; att hållkarlen, som för en i moraliskt afseende föga svår förbrytelse, dömes till ett hardt och vanårande straff, vöre betagen den vigtiga medborgerliga rättigheten att inför Domstol få försvara sig och klaga öfver det emot honom fällde Beslut, enär, efter Motionairens förmenande, Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes, utan föregången formlig ransakning, meddeldte Utslag, deremot appell ej vore tillåten, genast skulle gå i verkställighet.