Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag får således vidhålla mitt förra tillstyrkande, att R. o. Ad. måtte bifalla endast de 2:ne första mom:n af förevar, ingress. Hr Nordenanckar, Fredr. Wilh.: Då nu en alldeles ny lånerörelse inrättas, anser jag det vara angeläget, att man tillser, det densamma må blifva väl organiserad, såväl i afseende på bankens som landets sanna intresse. De här föreslagna enskilda cassacreditiven anser jag vara af helt annan natur, än som öfverensstämmer med en väl organiserad lånerörelse. De gagna endast några få enskilda interessen och deribland blott de närmast boendes. Jag anser dem icke förtjena namnet af cassacreditiv, emedan de åtminstone ej motsvara det begrepp, som man i andra länder fäster dervid, utan endast utgöra en försämring af den gamla assignationsrätten på Banken, hvaremot så många opinioner yttrat sig. Jag föreställer mig, att de, som hittills haft medel insalta i Banken, skola hädanefter hellre anmäla sig till erhållande af cassacreditiv, för att derå utan risk och utan förlag kunna draga så stora summor, de behaga. I andra banker åter öppnas räkning med de närboende näringsidkarne. Banken uppgör deras incasseringar, förräntar hvarje hopsparad penning, verkställer deras små liqvider och beviljar en förlagscredit, som dock aldrig får begagnas annat än på korta tider och underkastas hastig uppsägning. Erfarenheten har också visat den stora nytta, som industrien hemtar af så inrättade enskilda cassacreditiv. Men en sådan rörelse är här ingalunda åsyftad, och jag afstyrker således alla dylika creditiv för enskilda personer och bolag. Hvad privatbanker angår, tror jag, att cassacreditiv ej heller för dera böra beviljas, helst jag anser dem ej böra sättas i beroende af statsbanken och hoppas, att de skola utveckla sig sjelfständigt, grundade på egna capitaler. Hvad åter jordbrukets understödjande medelst ifrågavar. creditiv beträffar, instämma väl icke heller dessa med principen för en god bankrörelse; men vid betraktande af Svenska jordbrukets närvar. stallning tror jag, att ett undantag i detta fall kan raedgifvas.
Detta regretterades af de mesta, och särdeles af den unga fru D. som försäkrade att det för henne har ett alldeles eget oemotståndeligt behag, när någon lofvar en aldrig så litet underbar berättelse, och då börjar med: »Jag etc. etc.» Man skrattade hjertligt, och skämtade öfver denna hennes smak, och det påstods att det fanns mången som häruti oändeligen gerna skulle gå hennes önskningar till mötes, och som icke begärde bättre än att få börja hvar enda mening med »jag», och sluta den med »mig». – Men skymningen befanns vara alldeles för treflig och genialisk för att afhandla så triviala ämnen som egenkärlek och egoism, utan man återkom snart till Contes bleus, och huru det ena ordet tog det andra, beslöts det slutligen att hvar och en skulle berätta en tilldragelse ur deras eget lif, som började med »jag», och der Jagets hjeltemod och kallblodighet på något särdeles sätt blifvit pröfvade af andar, gastar, troll, menniskor, djur eller andra curiositeter. Hvar och en medlem af sällskapet gick gerna in härpå, till och med de yngsta och blygaste, i hopp att genom detta sitt villfarande få höra mången rysligt skön och underbar »teckning ur andelifvet». Någon proponerade genast att Öfverste W. som odisputabelt var den bästa berättaren med den rikaste erfarenheten, skulle börja dansen; men några andra, litet klokare, anmärkte då visligen, att det skulle blifva rätt ledsamt komma med sina dumheter efter hans qvickheter; och man beslöt nu att hvar och en skulle tala i den ordning i hvilken de sutto, och början ske hos den af alla älskade och ärade värdinnan.
Utsk. åberopar den af R. St. nyligen beslutade förändrade organisationen af Statsrådet, bygger derpå stora förhoppningar, förväntar deraf sådana förbättrade regleringar af domstolarna och styrelseverken, som leda till förenkling i både lagskipningens och de administrativa ärendenas behandling, samt göra de redan befintliga anslagen tillräckliga. Lika lifligt och uppriktigt, som någon annan, önskar jag dessa välgörande resultater; men lika säkert befarar jag ock, att tid åtgår — en lång tid, — innan dessa resultater hinna verkiiggöras. Man beslutar lätt en omstörtning, en omstöpning af det gamla bestående; man verkställer, ordnar och fullbordar icke lika lätt det nya, förut öförsökta, som skall sättas i stället. Och intilldess detta på förhand prisade nya hinner blifva inrätladt och helfärdigt, bör ej det föraktade gamla orubba dt fortgå, med omsorg vårdas och underhållas? Jag vädjar till den ibland eder, mine herrar! som sjelfve under längre eller kortare tid tjenstgjorl på den civila embetsmanna-banan, och derunder förvärfva t den egna säkra erfarenhet, hvarförutan man dömmer såsom den blinde cm färgen.. Edert svar skall icke jäfva mina farhågor för de menliga, högst eftertänkliga följderna af StatsUtskzs s. k. allmänna motiver; och J skolén obetingadt medgifva, att det ”bedröfliga interirastillståndet” — (såsomen af reserven terne benämner det,) — icke bör, icke kan af R. St. sanctioneras. Medgifves detta, så blifver deraf åter en omedelbar följd, att R. St. måste bevilja den förhöjning i embetsverkens stater, som är behöflig för ärendenas obehindrade gång, om ej genom ett definitivt bestämmande, åtminstone genom en interimsstat, att utgå intilldess R. St. vid riksdag framdeles godkänt embetsverkens nya reglering och bestämt deras stater; såsom Hr Prosten Stenhammar i sin förträffliga och ovederläggliga reservation föreslagit. Uti ingressen till betänk, yttrar Utsk. vidare: dels att några aflönings-stater, fordrande högre anslag, än de redan befintliga, icke måtte fastställas, förrän R.
Gesällbref 25. Liqvidalioner öfver Krono-fordringar ■— 40. Mäklare-s/ulsed/ar, hvarje — 25. Mästare-bref till Fabriksoch Handtverks-rörelse: i Stockholm och Götheborg samt första klassens städer 3: — i andra och tredje klassens sliider . 1: 50. i fjerde och femte d:o d:o. 1: — Mätare-bref å inrikes fartyg och båtar — 75. — utrikes d:o d:o 1: 50. Nolariats-bref eller bevis och protester, som Nolarii Publici utgifva till inländska, hvarje ark — 25. — till utländningar d:o . — 50. Pass, Turkiska sjö- — 75. — rese-, till utrikes ort: — för husbonde eller hustru med ett eller flere barn, samfäldt 1: 50. —■ för betjent eller piga, om de än äro uppförde på samma pass, hvarje — 50. — för gesäller, hvarje — 40. Exp e dilta ris -Ut. slotte ts Förslug till underd. Skrifvelse N:o 130. 379 R:dr öre. Pass för deni ;if allmogen, som resa öfver gränsen i enskilda angelägenheter, för hvarje person — 25.
Om ämnet, hvaröfver Hr von Hartmansdorff, såsom Ledamot i Comittén förut yttrat sig, på ett sätt, hvaröfver han nu, Den 21 Mart (i. såsom Ledamot i Utskottet, skall sjelf yttra sig, och hvarvid jag förmodar att han skall, i granskningen af sitt egna arbete, förfara skonsamt; om detta ämne icke angår någon enskildt mans rått* så angar det deremot så mycket mera hela Nationens. Ingen ting år lättare ån att, utan be* }iof af-revolution, och utan att nyttja det mede) Constitutionen ger till ändring i Regeringssättet, ändock totalt förändra detsamma. Det år lyckligt att åga en fri Constjtution; men ger man åfe dess verkstållningsorganer möjlighet för despotistne, så tjenar friheten i Constifutions-pergamentet till alldeles intet. På administrationsverkens egenskap, på deras öfverensstämmelse med Grundlagens anda och syftemål, ankommer verkligheten af Nationens frihet; och då nu allmänna EmbetsVerken skola omskapas, Gud vet huru långt, blir det af största vigt att ej glömma de sanningar, hvarom jag påmint. Det år möjligt att jag icke år hår, då målet återkommer från Utskottet; och jag begagnar derföre detta tillfälle att besvärja Höglofl. Ridderskapet och Adeln, att ej med kall liknöjdhet behandla ett ämne, af 6a vigtig, så ömtålig egenskap. Herr Riben: Jag år för min del fullkom ligen säker, att Herr von Hartmansdorff hvarken som Ledamot af en Kongl. Cornitté, eller som Ledamot af ett Riksens Stånders Utskott, sysselsätter sig med förslag till omskapande af vå-' ra Grundlagar, och Friherre Boije har visserligen icke med ett slikt uttryck åsyftat någon tillämpning på Herr v oa Hartmansdorff!» person*. t Den 21 Mart ii.
– Du är god ... du skall försvara henne, så tänkte Ellen, och detta hopp läste Adolf på hennes panna och i den innerliga blick, hon skänkte honom, i det hon långsamt gick ut. – Jag har nu skrifvit, sade Adolf till Suenonius. – Vill ni höra? – Nåväl! Adolf läste: ”På herr pastor Suenonii fråga, hvarför ej Ingrid på Tallmossen bevistar gudstjensten i kyrkan, blef af henne svaradt ungefär med de orden, att hon med sin dotter firar sin andakt hemma genom läsningen af Guds klara och tydliga ord, det hon förstår, hvilket åter ej är fallet med herr pastorns predikningar, emedan de, istället för att förkunna Kristi kärleksfulla lära, som bjuder frid på jorden och menniskorna en god vilja, sysselsätta sig med theologiska, för allmogen obegripliga tvistigheter och hufvudsakligen gå ut på förbannelser öfver papister, kalvinister och synkretister. Och tillfogade nämnda Ingrid sin enfaldiga mening, att det på jorden finnes nog hat och kif, utan att man behöfver höra sådant från predikostolen. – Hvad är detta? utbrast Suenonius. – Ni skrifver ej hvad jag dikterar. – Jag skrifver, såsom jag sjelf hört henne svara. – Nådig herre, ni lägger ord i denna qvinnas mun, dem hon aldrig yttrat ... – Andemeningen i mina ord var densamma, inföll Ingrid. – Tig, qvinna Och er, nådig herre, säger jag, att ni skymfat mig på ett ovärdigt sätt och förfalskat protokollet ... – Herr pastor, sade Adolf Skytte, – väg edra ord bättre, eller, vid Gud, skall ni stå till svars för en ärerörig beskyllning mot en riddersman! – O, min Gud, mumlade Suenonius, – jag ser, hvarthän det redan gått med sonen till den gudfruktige herren till Signildsborg. Att äpplet skall falla så långt från trädet! Det kommer sig af läsningen utaf gudlösa skrifter, som en gång med sina författare skola uppbrännas i den eviga elden ... det kommer sig af den förbannade Cartesius, som redan erhållit sin dom och nu dväljes i det yttersta mörkret, dit ock alla hans lärjungar skola samlas ...
Truls kretsade med nervös brådska Lundagård rundt och rundt; han kände allaredan skammen öfver att ha svikit på den bestämda dagen och kallsvettades. Han måste ut till Bengt! När han i full fart vek om hörnet till Kungsgatan, for han rakt på sin vän. «Jag var på väg till dig,» sade han andfådt. Bengt skulle på föreläsning, och de båda vännerna följdes åt tillbaka upp mot Lundagård. «Hur är det, du,» begynte Truls, «får du pengar tillöfvers för terminen?» «Nej, fan heller,» log Bengt blekt. «Ja, för då kunde du gerna försträcka mig så länge. Du vet ju, till hösten tar jag examen, och då vankas det naturligtvis schaber.» «Är det mycket?» «Nej, det är bara några hundra riksdaler. Men jag vet, förbanna mig, inte hvar jag skall ta dem ifrån.» «Å, skrif hem efter.» «Nej, ser du, det ville jag inte göra förrän efter examen. – Du kan inte få så pass mycket hemifrån, att » «Nej, det går inte ens ihop för mig sjelf.» «Nå, hur bär du dig åt?» Bengt log på sitt trygga, stillsamma sätt. «Ja, far får sända. Det kommer att stå hårdt, men jag skrifver.» Han skrifver – tänkte Truls. Det vågade han sig inte till. «Om man bara kunde få sig en vexel,» sade han. I samma ögonblick fick han en idé: han ville gå till domhafvanden; denne finge råda. Domhafvanden bodde i ett vindsrum nere i Lilla Tvärgatan. Der hade han installerats, när han som skolpojke kom in till Lund för första gången, och der hade han af gammal vana fortfarit att bli boende, äfven sedan han blifvit student och juvenal, ehuru det lilla rummet tedde sig allt mindre och mindre, i samma mån som domhafvanden tilltog i omfång. Den ålderdomligt rödoch hvitrandiga rullgardinen var nere, nyckeln ur dörren, – alltså låg domhafvanden ännu i sängen.
Det lilla husgöromålet bestod uti att hacka sönder en stor topp socker, och sedan stöta smulorna för att slå i sockerurnorna. ”Ty,” sade frun ganska förtroligt, ”man kan icke anförtro sådant åt tjenstfolket, och jag är öfvertygad att Arnman gerna, då tiden så tillåter, går mig tillhanda med små husbestyr.” Då jag om aftonen gick till sängs, bekänner jag att det just icke var med de gladaste känslor, jag såg mig försatt i ett sådant tillstånd af tvång. ”Men man får väl vänja sig,” tänkte jag, (rätt förståndigt, eller huru, mor?) och började på morgonen min kammartjenarebefattning med att tvätta och kamma Lars, hvilken tycktes fullkomligt van vid denna bekvämlighet, den jag likväl bestämdt föresatte mig att efterhand med goda lämpor vänja honom af med. Men nu kom min lärarebefattning, och det var värre. Jag försökte förhöra hans lexor; men han kunde ej ett ord. ”Lars får läsa bättre öfver!” sade jag och antog en viss värdighet, sådan jag tyckte mitt nya kall erfordra. ”Läsa bättre!” svarade min lärjunge näsvist. ”Jag undrar just hvad han förstår annat än att meta krabbor. För öfrigt kan jag lexan – han behöfver inte bry sig om mig, han.” ”Det här duger alldeles icke!” tänkte jag för mig sjelf. ”Om jag ej första gången ger mig något ansende, så reder jag mig aldrig, utan pojken kommer att rida mig på näsan.” ”Min kära Lars!” började jag ganska allvarsamt och ställde mig tre steg ifrån honom, ungefärligen i samma ställning hvilken farbror Pehr brukade, då jag, som pojke, ibland var litet ostyrig och han riktigt ville inverka på mig. ”Min kära Lars, du är ganska oartig, att icke säga näsvis; och derest du ej hädanefter är höflig och uppmärksam på hvad jag har att säga dig, så skiljer jag dig straxt härifrån! Tag nu historien och läs igenom lexan högt, så vill jag förklara för dig ett och annat, hvarigenom du bättre kan förstå det hela.” Mitt tal hade god verkan.
Sedan bolaget blifvit bildadt och kontraktet med detsamma i stadgad ordning afslutadt samt nu uppräknade handlingar aflemnade, utbekommes en tredjedel utaf ifrå - 462 Expeditions-Ulskottels Förslag till underd. Skrifvelse, N:o 167. gavarande låns belopp, eller 33,333 R:dr 16 sk., och den 1 Augusti 1855 en tredjedel, eller 33,333 R:dr 16 sk., så vida dessförinnan är eller då varder styrkt, alt hela aktie-summan blifvit tecknad och aktie-egarnes förbindelser, i afseende på denna summas utgörande, vederbörligen deponerade, samt den sista tredjedelen, eller 33,333 R:dr 16 sk., då jernvägs-arbetet är fullbordadt, afsynadt och godkändt. 6:o. Detta lån får, utan ränta och kapital-afbetalning, innehafvas under den för arbetets utförande afsedda tid; men efter dess förlopp skall å hela den utbekomna lånesumman, inom slutet af hvarje år, inbetalas tre procent, hvaraf för hvad af lånet dessförinnan icke godtgjorts beräknas två procent årlig ränta och återstoden utgör kapitalafbetalning. Skulle det till inbetalning förfallna beloppet icke varda i föreskrifven ordning erlagdt, bör derför af bolaget utgöras fem procent årlig ränta intilldess samma belopp vederbörligen inbetalas. 7:o. Det från Handelsoch Sjöfarts-fonden erhållna samt af det förra bolaget Iyftade lån å likaledes Ett hundra tusen Riksdaler skall, från och med 1859 års början och intilldess hela lånet är til! fullo liqvideradt, återbetalas medelst erläggande till
Detta antal af 72 synes, som jag redan nämnt, alltför ringa, ty, utom den vigligaste fördelen att såsom hestyckade med bombkanoner i passande lokaler kunna användas emot håde linieskepp och skärgårdsfartyg, hafva nemi. kanonsluparne flere dylika ganska väsendtliga framför den mindre cortén eller kanonjollarne; t. ex.: de kunna lättare transporteras till hvilken punkt pä kusten som helst, utan fara för sjön, oell dervid medföra både mera proviant och vatten ; de tåla mångfaldigt flere skott; de hafva större, dock ej, såsom gallererne på sin tid, omättligt stora besättningar, hvilket väl afpassade lagom i skärgårdskriget är en förmån i anseende lill så väl den mycket ofta förekommande tjenstgöringen i land som genom den ressurs hvilken derigenom uppstår under striden ombord, synnerligast vid äntrings-tillfällen med fiendtliga kanonslupar och småfartyg; de kunna äfvensom transport medföra ett mångdubbelt antal trupper och slutligen är kostnaden, ehuru kanonjollarne i detta fall hafva fördelen af mindre pris, då den fördelas på 50 ä f>0 år, sorn man anser alt fartyget, dä det får stå på land orubbad! i sitt skjul, i allmänhet hör räcka, högst obetydlig. De 120 kanonjollarne äro i jemförelse med de 72 kanonsluparne åtminstone icke för få, men har förmodligen berott derpå att detta antal för närv. finnes, mer och mindre dugliga, att tillgå. Enligt hvad jag skulle tro är kanonjollen eli, uti den mest slutna skärgården, egentligen emot fiendtliga skärgårdsfartyg, användbart vapen. Men dels tåla icke kanonjollarne den minsta sjögång ulan alt deraf göra mycket osäkra skott, dels föra de endast 24-tt:ga kanoner sorn skjuta massiva kulor, i st. f. att från kanonsluparne skjutas bomber, fyllda med ända till 7 krut.
Decimalsystemet, tillämpning på Rikets mynt af 29 ti i 14 22 Febr. a. 22 Febr. å. 18 Febr. 12 Juli ang. uteblifven underrättelse om Bonde-Ståndets beslut — 6 i 38 — a. a. 1 Juni a. a. 31 Maj a. a. 31 Maj a. a. 7 Juni Svar på återremiss — 6 i 49 — 19 Aug. 19 Aug. 8* 18 Aug. 18 Aug. Anmälan af Riks-Ståndens beslut härvid — (i i 60 — 27 Sept. 29 Sept. 27 Sept. g27 Sept. ang. verkstäld omröstning om — 6 i 64 — a. a. 11 Okt. a. a. 7 Okt. a. a. 14Ökt. a. a. 11 Okt. förslag till sammanjemkning af Riks-Ståndens olika beslut — 0 i 65 — 18 Okt. b. 18 Okt. g. 18 Okt. b. 14 Okt. 174 34 » Diskont-Verken, om val af revisorer och suppleanter för granskning af - — 6 1 5 — b. 14 Jan. b 14 Jan. b. 14 Jan. b. 16 Jan. 7 Domare, ersättning åt sådane, som resa längre väg för ransakning med häktade — 4 2 24 — b. 18 Nov. b. 18 Nov. b. 18 Nov. g. 20 Nov. Dyrk, förklaring af K. förordn. den 10 Juni 1841, ang. straffet för olofligt innehafvande af sådan — 7 1 38 — b. 18 Aug. b. 12 Aug. b. 11 Aug. b. 11 Aug. 110 49 Döderhultsvik, om stapelstadsrätt för Köpingen 8 — 53 — b. 11 Mars b 4 Mars g. 8 Mars g 4 Mars 24 57 Döfstumma och Blinda, om anslag till nyhvggnader vid Allm. Se vidare — 10 2 12 — b. 27 Okt. b. 28 Okt. g31 Okt. E. Erlilcsiastik-Departementet, Anslagen för, Se Statsreglering.
Erfarenhet tvisar helt annat. Och med hwad fosterlandskänsia, med hwad redlighet och mod, skak af en sadan bedragen, wanlottad medborgares revenne, det möjeligafie mästa frambäras pä fäderneslandets altare, eller desi söner utlemnas till krigs, ständeis faror och påföljder, da hans werkliga capital förmögenhet, förbliswer odcterminerad och botar att förswinna, i fall nu warande mynrförhällande skall permane-a. S^yndom dä, akt widtaga de kraf igaste älgärder häremot! hela nationen suckar derefter och blott egoistcr kunna motwerka der? afbidom ej der smara ögonblick, att annars alt uplöfes, en manlig följd, när ej contraceer s ömse sidor hällas heliga, Bä Den z Iuniizor Dä jag nu i största ofullkomlighet wäqar framställa widdén af del onda och d-tz nprinnelse, öfwerlemnar jag lill de Heiron och Män, som äga med mig lika warm patriotisms, men mera erfarenhet och infigkcr i financesrägsr, atk päyrka och detaillera sanna methoden för en snar hjelp. För Min del, kilskär jag, atl alr hvad bliswit inwandt emot bokförda eller sä kallade annuiterslän, samt emot en del Stålens Domäners anwändande kill den olyckeliga credit sedelstockens försättande i fin rilbörliga jemnwigt, aldrig synrs mig af öfwerry» gande beskaffenhet, och de angisne hindren hofwa mä hända blifmit skadade genom det egna interefiets skamliga förstoringsglas.
Rik sgälds-kontoret: 214,000 st. blanketter kort-konvoluter a 4 R:dr ^ . 8,750 ark manufaktur-stämplar k 16 R:dr 856: 140: Kongl. Götha kanal-bolag: 5,000 arle ränte-kuponer k 40 R:dr Stockholms läns brandstods-bolag: 6,000 blanketter obligationer k 12 R:dr Götheborgs hypofheks-förening: 3.900 ark till obligationer k 40R:dr 156: 3.900 „ „ kuponer k 40 R:dr . 156: Skånska hypotheks-föreningen: 4,500 st. större obligation s-blanketter k 40 Ihdr 180: 35,000 st. mindre obligations blanketter k 10 R:dr 350: 9,000 ark ränte-kuponer k 40 R:dr 360: Enskilda Banker: Sedel-blanketter. Större Mindre »10 R:dr. ii 5 R:dr. Summ». Större Mindre ä 10 R:dr. h, 5 R:clr. Skrifpapper 4 ris å 0 R:dr. - Utskotts-papper 591 lisp. 0 lod ä 12 R.dr 147: 36. 2. 720 24 2 Summa B:ko R:dr 1 II JL 77. Vinsten af Förestående räkenskaps-sammandrag utvisar, att vinsten på Bruks-rörelBruk s-rör elsen år 1857 uppgått till . B:ko B: dr 29,380: 19. 2. senNär dertill lägges skillnaden emellan: dels lcassabehållningen vid årets början 849: 23. — och vid dess slut . 1,237: 17. 9. 387; 42.
Läste Elin något högt, hvilket likväl sällan skedde, hörde Gösta hvarken ord eller mening, utan satt som i en dröm, lyssnande till klangen af Elins ljufliga röst. Ja – en dag som Elin läste Geografi och träffade derunder på några lärdes tvister om Paradisets läge, hade hon – troligen för att rätta sin mening efter Göstas – frågat, på hvilket af de många ställena han då trodde att det verkligen varit. Gösta hade hittils suttit och sett på huru vackert Elins mot solens glänsande, fagergula hår smög sig efter hennes sköna, milda, hvita panna, hur gudomligt skuggan af Elins långa, mörka ögonhår tog sig ut mot hennes fina, blekblommande kind – Af läsning eller spörsmål hade han ej hört det minsta. Först när Elin för andra gången upprepade sin fråga, spratt han till och – det gör oss verkligen skamflata, efter vi så mycket lofordat Gösta såsom Lärare, att för sanningens skull här nödgas oförfalskadt meddela Göstas svar, det han afgaf i följande ord: ”Öfverallt med Elin! Ingen”städes utan Elin!” Elin, som tänkande på det Gamla Paradiset hittills beskådat sin bok, såg förundrad upp på Gösta. För första gången i sin lefnad kunde hon ej uthärda barndomsvännens blick. Några dagar derefter skickades Gösta af Grefvinnan, (som ehuru alltid kall mot Gösta, hade verklig nytta af honom och erkände det,) i angelägna ärenden till en egendom hon hade ett par mil från Stockholm. Under Göstas frånvaro skulle Elin läsa och göra utdrag ur någon af Göstas böcker, hvilken han likvisst glömde att lemna henne. Elin sökte rätt derpå, men fann inuti den – ett glödande Poem, som i anledning af Elins fråga om Paradiset flutit ur Göstas hjerta. Gösta började verkligen blifva glömsk! Elin, som icke visste att Gösta brukade skrifva vers, tordde att papperet innehölle några föreskrifter, någon hjelpreda för hennes studier, samt begynte läsa derpå. Knappt hade hon genomögnat ett par rader, innan hon märkte sitt misstag. Hastigt vek hon åter ihop papperet, suckade och gömde det i ett litet skrin – När Gösta kom tillbaka, tordes hon icke återlemna honom det ...