Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Bedröfvelse satt främst, ehvart man om sig såg; Af Svea-kronan föll’ så många dyra smycken, Och hela riket låg liksom i själe-tåg. Hur månget lås sprang opp af fasta slott och borger! Och blacke ryttaren – han spädde sorg på sorger! Hvad blef vår lust? en sorg. Vår glädje? oväns agan. Vår fägnad? frids förlust. Vår sällhet? uselhet. Vår högtidsdrägt? en säck. Vår jubelsång? en klagan. Vår’ håfvor? fattigdom. Vår fordna fröjd? förtret. Ja, till att klaga kort: vår tröst bestod i orden: ”Ack! sälle de, hvars ben nu hvila under jorden”! Der finns en dejlig Mö uti ett förstendöme, Som vetter öster ut, hvar de Careler bo: Om hennes vård och vakt de varit ganska ömme, De tjena Konung Carl med oförliklig tro. Den jungfru står så skön, i skydd af sina murar; På henne Grannen, lik en hök på dufvan, lurar. Men, fast en tvungen kyss han från din kind har röfvat, Din vilja, okränkt dock, har spjernat deremot. Hvad våld har satt i band, slits sönder oförtöfvadt; Och tvång, när lägligt finns, i frihet söker bot. Kung Carl, han sitter re’n till häst, och till dig rider: Din glädje nalkas snart: han kommer, hvad det lider. Så länge någon tid, och verlden, ännu varar; Så länge man af strid, af örlog höra får; Så länge någon stad mot härar sig försvarar; Så länge någon borg och präktig byggnad står: Så skall, o Viborg! du, snart utan like, prisas; All trohet skall utaf din trofasthet bevisas. Ack! att jag finge snart på dina gränder träda; Ack! att jag Herrans hus der finge åter se: Min tunga skulle då ett lofsångs-offer qväda, Att dina hvalf deraf högt skulle genljud ge. En gång man skall dig visst ur oväns fjettrar rycka, Hvartill, med dubbelt ljud, jag önskar: lycka, lycka! Och J, som lika tro för Kungen låtit lysa, Er skall, med lika rätt, ej mindre hugnad ske:
Det är icke händelsen med dessa hemman. Så länge vilkoreu iakttagas, fortfar den ständiga städjeoch besittningsrätten och arrendeafgiften kan icke höjas. Det är särskildt sagdt i Kamma: Colini Utlåt., som är citeradt pag. 10 i Utsk:t.s Betänk., »att enar räntorna icke för alla de ifrågav:de fastigheterna blifvit i behörig ordning fastställda, förhållandet dermed borde i hvarje förekommande fall undersökas och pröfvas, innan skatteköp beviljades, dervid de hemman och lägenheter, hvilka ännu möjligen kunde till hospitalets fria disposition återkallas, borde från skatteförsäljningen, i öfverensstämmelse med ofvananmärkta nåd. bref, undantagas, för att i framtiden medelst utarrendering öka hospitalets årliga inkomster». Här är således icke frågan om sådana hemman, derå man kan få höjda arrenden; det första hospitalet nu skulle afhända sig, vore rättigheten att, ifall åboerne icke upfylla vilkoren, återfå besittningsrätten. Det är en rätt, hvarigenom hospitalet skulle kunna vinna, men det är också en rätt, som är temligen förhatlig för en barmhertighetsinrättning. Den andra, som afhändes, är en vidsträcktare dispositionsrätt öfver skogen än arrendatorerna hafva. Då detta ärende var remitteradt af K. M. och till mitt embetsutlåtande, så Den <5 Juni f. in. 11S hemställde jag att inskränkning skaile göras, på det att hospitalen måtte tillgodokomma en ökad skatteskilling för sådana hemman, som hafva större skogstiilgång, än de som hafva mindre, men fästade upmärksamheten derpå att det kanske vore nödigt att den härjning af skogen förekoms, som vanligen eger rum, då jord, sora varit under allmän eganderätt, blifvit uplåten till enskilde.
Deremot skulle, efter hvad en Ledamot af Utskottet, Herr Borgmästaren Hjertström upplyst, ej allenast någon sådan lagfart å ofrie tomter ej kunna äga rum, utan en långifvare, ofta okunnig om slike egendomars rätta natur och egenskap, någon gång kunna äfventyra, att den pantförgkrifne fastigheten genom uteblif - 9<> Den 11 Juniijf, m» ven betalning af tomtören återfölle från in*; nehafvaren till Staden, och någon betalning af den emot pantförskrifningen försträckte summan således ej kunde derutur utsökas. Vid sådant förhållande och då inteckning ©m den skall innebära den dermed åsyftade säkerhet, alltid mäste förutsätta något fast, oflyttbart och oruböcligt, hvarutur, utan afseende på ombyte af ägare, och utan behof för Jångifvaren att, vid förgträckniqgen för sin säkerhet beräkna annat än giltigheten sf sin fordran, värdet sf fastigheten och beloppet af äldre inteckningar, betalningen må kunna utsökas sssnt ett motsatt förhållande skulle föranleda till en olämplig förbländning af inteckning i fast egendom, med pant af lös egendom, hvarunder besittningsrätt alltid ansetts inbegripen, och i hvilken sisstnämnde egendotns flyttbara egenskap ligger orsaken hvarföre säkerhet deruti, vid skeende pantförskrifningar, endast genom sjelfva öfverlemnande! ansetts kunna gifvas, får jag, instämmande med hvad ofvanbemält® Utskotts Ledamot i sitt serskilta votum anfort, vördsammeligen tillstyrka återremiss af Betänkandet. K: o 3, Herr Ehrenborg, Ca/per: Af de frågor rörande inteckningsväseadeL |0,£H vid innevarande Riksmöte förekommits Ben ir Juni i f. m. 9* ära ©tvifvelaktigt de, ofver hvilka Höglofl. Lagutskottet uti det nu upplästa memorialet sig utlåtjr, bland de vigtigare, då lörslagen åsyfta att åt inteckningar oph inte ckningshafvare bereda en större säkerhet än hittills, och sned detsamma, en större lätthet att emot pantförskrifning af fast egendom kunna erhålla penningeförsträckningar.
Ridderskapet och Adeln, som detta förslag ogillat, har genom en af Ståndet antagen anmärkning yrkat, att hela meningen Frälse eller Ofrälse måtte utgå, och uttrycket förblifva vid hvad Kongl. Maj:t vid sistförflutne Riksdag hade föreslagit, nemi.: infödde Svenske Män. Det är i följe af den nyligen stadgade föreskriften i 56 § Regerings-Formen, som den skyldighet ålegat Utskottet att söka sammanjemka detta förslag med de ifrån de öfriga Stånden yttrade meningar; men, då dessa innehålla ett enkelt gillande af Utskottets ingifna förslag, befinnes all sammanjemkning af meningarna, såsom hvardera mot hvarandra rakt stridande, fullkomligen omöjlig. För Constitutions-Utskottet Memorial N:o 38. 1015 återstår då allenast att hos Riksens Ständer detta förhållande anmäla, så att, i fall Höglofi. Ridderskapet och Adeln ej skulle efter de öfriga Ståndens beslut sig foga, målet måtte varda hänvisadt till Constitutions-Utskottet, förstärkt till ett antal af tjugo personer af hvart Stånd, hvilka genom samfäld, icke efter Stånd anstäld, omröstning skiljaktigheterna må förena, hvarefter det dymedelst fullständigt beredda Utlåtandet må hvila till afgörande vid nästa Riksdag. Stockholm den 20 Julii 1815. På Höglofi. Eidderskapet och Adelns Ledamöters vägnar Rudolf Cederström. På Högvörd. Preste-Ståndets Ledamöters vägnar C. v. Rosenstein. På Vällofl. Borgare-Ståndets Ledamöters vägnar J. Wegelin. På Hederv. Bonde-Ståndets Ledamöters vägnar Anders J:son Hyckert. G. A. Silverstolpe. 1016 Riksdagen 1815. Memorial i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition till Riksens Ständer, rörande Norriges Rikes Stortings svar på den föreslagna Riks-Aden, till bestämmande af de genom Föreningen mellan Sverige och Norrige uppkomna Constitutionella förhållanden.
— Hvad skulle icke Sverige, omgifvit af vilda Haf, af trotsande klippor, befolkadt med ett manligt och tappert Slägte, anfördt af en oöfvervunnen Hjelte, kunna tillvägabringa, om Sverige uppoffrade mera på dess 480 Den g Januarii\ Försvarsverk, och använde en slörre del af dess krafter, att under Fredens lugn iståndsätta, hvad i farans stund kan verkställas. Då skulle Sverige, lik Nordstjernan, utan Nedan, lysa på den Nordiska Himlen, och dess Sjelfbestånd, lik Fjällen, trotsa tiderna. Friherre von Schulzenheim, Conrad Theodorj förklarade, det han redan vore af flera värde Talare förekommen uti hvad han ämnat yttra, samt anhöll således, för att icke borttaga Ridderskapets och Adelns dyrbara tid, att få med dessa Ledamöter sig förena. Herr Qviding, Bernhard Christopher, hade inlemnat följande, som upplästes: Vördsamt Memorial! Då fråga blifver Om Remiss af de Motioner, rörande Roteringen i Skåne, som flera värda Ledamöter af Högloft. Ridderskapet och Adeln uti sista Plenum väckt, anhåller jag vördsammeligen hos Högvälborne Herr Grefven och LandtMarskalken samt Högloflige Ridderskapet och Adeln, att i detta ämne få meddela några upplysningar och att detta vördsamma Memorial måtte få åtfölja förenämnde Motioner till det Utskott, dit de komma att remitteras.
Han stannade obeslutsam framför trappan till Centralstationen; om fem minuter skulle tåget gå. Nej, han kunde ju icke gå in på perrongen utan att träffa hennes mor och de andra... Han vek av till vänster och gick långsamt bortåt järnvägsbron. Men om det nu likväl var Hall och Greta. Varför skulle det icke ha kunnat vara de? Ingenting var omöjligt... Ett vardagligt samtal mellan en gammal man och hans hustru, som gingo tätt framför honom arm i arm, fängslade hans uppmärksamhet och lade beslag på hans tankar nästan utan att han visste det. Han hörde av deras yttranden, att de hade en son, som det gick dåligt för i skolan; han själv ville helst sluta, och det var kanske också det bästa. Och sedan, när han väl var ur skolan, hur skulle det bli då? Skulle han stå i bod eller skulle han komma på kontor? Tåget brusade fram, och Tomas gick förströdd och märkte det icke förrän de sista vagnarna redan hade rullat förbi. Nu var hon alltså borta... Tomas stod ensam mitt ute på järnvägsbron. Rymden hade åter tjocknat. Utifrån Mälaren kom dimman långsamt seglande likt ett ogenomträngligt vitt mörker. Han tyckte sig känna, hur oändligheten själv kom emot honom, skrämmande vid och tom, förintade allt omkring honom, slukade husen och kajerna och gasblossen och lämnade honom ensam kvar på några slippriga och smala bräder, en skeppsbruten på en flotte, svävande ute i rymden. Endast då och då, när dimman lättade för några ögonblick, kunde han se en lanterna på en av skutorna i hamnen kasta en blek och trådsmal strimma ljus ner i vattnet. Han stod länge rak och orörlig och stirrade på detta ensamma bleka ljus, som gång efter annan dök upp ur tomheten, glimmade till och dog bort. En mörk kontur närmade sig långsamt och vacklande genom dimman. Tätt invid Tomas snavade han och föll. Tomas stod ett ögonblick tveksam; så tog han honom under armarna, hjälpte upp honom och borstade av hans rock. Det var en gammal man; han var drucken och sade icke ett ord. Tyst som han kommit vacklade han vidare, en oredig kontur, som gled undan och suddades ut. Dimman tog honom, och han var borta. Och det var åter tomt och stort, och lanternan på skutan blinkade till en sekund och slocknade på nytt.
Desse hafva varit Lag-Committéens äsigter , och huruvida de äro rigtiga eller rätt blifvit till nu varande fråga lämpade, det understälde Hans Excellence Herr Grefven och Justitiae-Stats-Ministsrn i underdånighet Kongl. Majffs nådiga pröfning. Justitiaä-Rädet Blom> som i Lag Committéen öfvervarit förslagets utarbetande, förklarade sig betrakta ämnet under samma synpuncter som Hans Excellence, Herr Grefven och Justitiae-Stats-Ministern framstält. Justitiae-Rådet Sylvander anmärkte i underdånighet, att Justitiae-Rådet, vid målets sed. nare föredragning i Högsta Domstolen , inskränkt sitt yttrande endast till de af LagCommitte'en föreslagna gradationer, hvarom han trodde frågan då egentligen hafva varit; men då Kongl. Maj:t nu ansett den i Lag-Committeens förslag utsatta högsta bestraffningsgrad Äng. upphäfvande af 8 §. i I Cap. Uts. B. m. m. loi af tio år vara för lindrig, fann Justitiae-Rådet, vid jemnförelse af den påföljd Lagen utsätter å andra brott, som härmed kunna jemnföras, äfven för sin del, de ilråga varande gradationer kunna längre utsträckas. Stats-Råders öfrige Ledamöter instämde med Justitiae-Rådet Sylvander; och tillförordnade Justitiae-Cancelleren anförde, det lian, som deltagit i det af Lag-Cominittéen utarbetade första förslag, hvilket, lika med det sednare, utsatte tio års fästnings arbete, såsom högsta bestraffning, äfven delade den åsigt, att mildare straffbestämmelser , om de kunna verka till varning och förekommande af brott, äfven böra i Criminal-Lagstiftningen framför en strängare påföljd antagas.
Pleno började pröfning af Banco-Utskottels ej mindre den 23 sistlidne Augusti under N:o 49 af" gifne, samt den 2 derpåföljde September eftermiddagen på bordet lagde, Betänkande, med generelt förslag till Reglementariske stadgapden för de särskilte Afdelningar af Banco-Disconten, som böra inrättas för Rikets ”Westra och Södra Landskaper, än ock den 3o sistlidne October under N:o 65 meddeldte, samt den 3 dennes eftermiddagen på bordet lagde, Utlåtande, öfver de vid berörde Betänkande gjorde anmärkningar. 4-'de Puncten. Grefve von Roseiij Axel: I afseende på det beslut, som togs denna förmiddag om Directionen, lärer denna punkt komma att förfalla, utom hvad angar personalen, hvilkens tillsättande beror af Banco-Fullmäktige. Herr Pereswetoff Morath, Anders Wilhelm: Sedan Ridderskapet och Adeln på förmiddagen beslutat, att Banco-Fullmäktige skola tillsätta Directionen, så kan jag ej fin - igo Den 7 November e. m. na annat än att, då styrelsen är öfverlemnad åt Fullmäktige, och rörelsen drifves under deras ansvar, hela denna §. bör utgå, ty det lärer då äfven höra hero af Fullmäktige att tillsätta betjeningen. Herr von Hohenhausen^ Michael: Jag instämmer fullkomligen med dem, som yttrat sig för att tillsättandet af betjeningen hör hero af Banco-Fullmäktige, men jag tror, att §. bör bibehållas, emedan däruti är fråga om uppgörande af en stat för desse Tjenstemän, hvilket är ett underställningsmål till Riksens Ständer. Dock anser jag, att intet hinder bör finnas för Fullmäktige, att öka betjeningen, om de skulle finna det vara af nöden.
Hon letade efter saxen för att klippa af locken. Det var sant – saxen – den låg där obrukbar. Hon fick i stället fatt på en liten knif med pärlemorskaft, den tog hon och skar med ett hastigt snitt af den bruna hårtofsen, som såg riktigt lefvande ut, den ringlade sig, då hon snodde den om fingret. Nu skulle den bindas om med en silkesända. Silket hade fastnat på byråns mässingsbeslag. Hon slet af en ljusblå silkesända och band den om locken. Hon strök locken mot sin kind och kysste den mångfaldiga gånger. Så stoppade hon ner den i taskbokens sedelficka. Hvad var det? Någon var på väg upp till henne. Steg hördes tydligt i den knarrande vindstrappan, som förde till hennes gafvelrum. Hon kände igen faderns gång. I ett nu låg taskboken åter nerstucken i den långa sidensarspåsen under sybordet, och Constance satt med ryggen vänd mot dörren och händerna korslagda i knäet, sedesam och allvarlig. Baron Koskull kom in. Constance rörde sig icke. – Lilla envisan! Hör hon, lilla envisan! Lilla envisan hörde icke. Baron Koskull tog en gåsfjäder från skrifschatullet och kittlade sin dotter i nacken. Det ryckte till i Constance, men hon höll sig styf och stram. Hon grep efter gåsfjädern för att föra den undan, men hennes far hade nöje af leken och manövrerade den kittlande fjädern med stor behändighet. Än for den öfver hennes hals, än var den i nacken, än snuddade den vid mungipan, än svepte den öfver kinden. Constance skakade på hufvudet, tills lockarne föllo ner. – Nu kommer du åtminstone inte åt nacken, sade hon. Låt vara, pappa, jag trodde, att när man var i onåd och inläst, man åtminstone skulle slippa ifrån att bli kittlad. – Vänd dig om, Constance, jag tycker inte om att konversera en ryggtafla. Constance vände sig till hälften om på stolen. – Hvad är det? – Jag kommer med en anhållan från en god vän. – Det hjälper inte, jag gör det aldrig, jag gör det inte, jag gör det inte.
Om man hade tagit litet närmare kännedom om dessa förhållanden, så skulle man fått veta, att det icke ligger så ringa vigt på att en anmälnings-sedel skrifves ordentligt och pålitligt, äfvensom att det icke ligger ringa vigt uppå för verkets styrelse alt dessa lån, de må anmälas till omsättning eller vara nya, äro på anmälnrags-sedeln försedde med det N:o i Diarium, som lånen hafva, och jag får i öfrigt, hvad omsättningen af lånen beträffar, erinra, att om denna förändring skall gå i verkställighet, så har också bankens styrelse tillintetgjort möjligheten för bibehållande af det beslut, som nu i mångå år har funnits och som har haft sina goda följder, nemi. att vid omsättning skall den anmälande genast erlägga icke blott den öfverränta, sora kan belöpa sig på det diskontlån, hvars omsättning han söker, utan äfven den s. k. för - 254 Den 20 Juni e. m. skol tsrä utan, och att anteckningen om di-tla belopp sker just på anmälnings-sedeln, så att lian vid lånehandlingens ingifvande till vederb:de kamererare äfven får erlägga den s. k. öfverräntan, hvilken förut icke redovisades såsom nu tillgår ottali det tillgå såsom här iir anmäldt skola förfaras, nemi. all bunkens tjenstemän skola författa anmälnings-sedlar, så blir följden den att desse tjenstemän blifva de lånesökandes enskilda skrifvarebiträde'!!, och att, gå så långt i artighet, emot, deli trafikerande allmänheten, är en sak, hvarom jag icke kunde göra mig någon föreställning. Förslaget, om det kommit från fiillmige, vittnar lika litet om sakkännedom på det hållet, som bifallet dertill bevisar sakkännedom hos TJ t skit. Det är mycket berömligt, och en grundsats, sorn iag ingalunda vill gendrifva, utan tvärtom gilla, att man så mycket sorn möjligt går den trafikerande allmänheten till mötes och lättar dess besvär, men äfven detta bemödande mäste enl. sakeus natur hafva en erhis.
Den i5 December f. ra. alt nöden tvingar oss, att med värma understödja hvad Chefen för ÖfverStuteriStyrelsen, Herr Hjerta, föreslagit. Om jag icke uti allt med den ädle Motionären instämmer, hörer sådant till det reglementariska och bör kunna jemkas af ÖfverStyrelsen, efter vederbörandes hörande, så att allt inrättas på det minst kostsamma och minst betungande sätt för landet. Efter den store Konung Carl den XI:les visa stiftelser, och i enlighet med de betänkta Författningar, sorn utgåfvos under den annars så mycket klandrade frihetstiden, var hästafveln icke ensam föremål för omtankan, utan man sträckte sig äfven till förbättrande af boskaps-, fåroch andra kreaturs-racer. Jag känner ej, om nyhetsraseriet, modelleringen af rika Staters inrättningar och theorier, uppgjorde på kammargolfven utan kännedom af praktiska förhållanden och möjlighete; för verkställigheten, tillintetgjort i grunden alla dessa kloka anordningar; men att de kommit i glömska och att landet får derföre plikta, visar erfarenheten och äfven de anslag, sorn nu endast för Stuteriernas åter upphjelpande erfordras. Jag yrkar således, att StatsUtskottet, vid behandlingen af den utaf Herr Hjerta väckta Motion, måtte upplysa: 1:0 Huruvida Statens å Kungsgårdarne betydlige inventarier finnas i behåll, Den i5 December f. ni. 67 ellei’ blifvit försålda och penningarne förstörde ; 2:0
M. täcktes i nåder förordna, att äfven för befattningar af förenämnda beskaffenhet , vid nuvarande innehafvares afgång, all förhöjd tjensteårsberäkning måtte upphöra, med enahanda förbindelse för vederbörande att, derest med samma sysslor är förenad den serskilda själavård, att de äfven derefter skola af prestman förestås, genom lämpliga löner i tid före komma, det icke brist på skickliga sökande till dylika tjenster vid sådant förhållande i framtiden må inträffa, i hvilket afseende, och så vidt dessa tjenstemäns löner utgå af statsverket och befattningarna ej med andra ecclesiastika sysslor kunna förenas, E. K. M. täcktes till Rikets nästsammanträdandö Ständer aflåta nådig proposition om det statsanslag, som för hvarje sådan allmän ecclesiastik-befaltning serskildt och för dem alla tillsammans må pröfvas nödigt,- och torde, vid inträffande ledigheter af nämnde tjenster, intilldess ökade löneanslag varda beviljade såsom skälig ersättning för all mistad högre årsberäkning, samma tjenster under tiden endast af vikarier böra uppehållas, med fortsatt rättighet för dem lill åtnjutande af de ordinarie innehafvarnes nuvarande löner och förhöjda årsberäkning. I sammanhang härmed och då lill afhjelpande af förhandenvarande missförhållanden i det lägre presterskapets befordringträtt och lönevilkor, i synnerhet den aflägsna utsigten för en stor del prestmän att vinna en mera oberoende ställning, det synes Rikets Ständer böra i väsendtlig mån bidraga 0111 fordringarne vid universitetens theologiska fakulteter på högre prestbildniug och dermed förenade ökade humanistiska och theologiska kunskaper kunde hos de personer, hvilka uti prediko-embetet inträda, varda innan dem tilllåtes ordination, stegrade, hvarigenom deras antal i samma mån torde minskas samt billig utsigt såmedelst öppnas till en hastigare presterlig befordran inom församlingarne, få Rikets Ständer i underd. frambära den önskan, att E. K. M., efter vederbörandes underd. yttrande oeh förslag, täcktes i nåder meddela de föreskrifter i detta ämne, som af E. K.
M:s nådiga framställning hafva Rikets Ständer i noggrant öfvervägande tagit; och af enahanda skiil, som Rikets Ständer uttalade, då de gåfvo sitt medgifvande till inrättningen af beväringsmanskapet samt lifligt kännande, att ingen uppoffring är för stor för bevarandet af fäderneslandets bestånd och dess försvarande mot yttre våld, hafva Rikets Ständer äfven ansett denna inrättning höra i dess väsendtligaste delar bibehållas, såsom, eldigt Rikets Ständers tanka, både lämplig och, i förhållande till det stora och vigliga ändamål, som dermed afses, föga betungande; men Rikets Stäner hafva icke förbisett, att i den författning, genom hvilken beväringsskyldigheten ålades, flera stadganden förekomma, hvilka erfarenheten visat vara mindre ändamålsenliga. Genom den nådiga propositionen har E. K. M. gifvit Rikets Ständer tillkänna de grunder för beväringsskyldighetens utgörande, hvilka E. K. M. ansett böra följas. Men om ock Rikets Ständer gilla en del af dessa grunder, hafva Rikets Ständer likväl icke kunnat bifalla dem alla; och få Rikets Ständer - Expeditions-ZJtskotlets Förslag till tind. Skrifvelse, X.o llj.- 225 der nu i underdånighet afgifva sitt yttrande i ämnet, följande dervid den ordning, som i den nådiga propositionen förekommer. usta punkten. I denna punkt har E. K.
Efter öfvervägande häraf, får Utskottet vördsamt anföra: att enär enahanda påstående, som det af motionärerne nu framställda, varit väckt bos Konungens Befallningshafvande, samt derstädes ogilladt, och när det sålunda iklädt sig form af rättsfråga, under verkställande-magiens pröfning, hvars beslut motionärerne, i händelse af missnöje, i vanlig ordning bordt öfverklaga, så, och då det ej lärer tillhöra Rikets Höglofl. Ständer att inlåta sig uti så beskaffad tydning, som nä afses, af gällande fölfattningar, eller att pröfva befogenheten af de ersättningsanspråk, som kunna anställas, till följd af förment ovigtig debitering vid uppbörd af hvarjehanda allmänna prestationer, anser Utskottet sig böra vördsamt hemställa, att den nu väckta frågan må förfalla. Dock varder detta till Rikets Höglofl, Ständers egen pröfning vördsamt öfverlemnadt. Stockholm den 3o April 1840.. Reservation af Friherre Raab: ”Efter min uppfattning af motionen, åsyftar den ingalunda någon pröfning af den serskilda tvist, sorn deri cmförmäles, ulan en allmän förklaring af Kongl. Brefvet desi sp Februari 1793, så att hvad deri föreskrifves om tiden och ordningen för återfordranden af orätt beräknade hemmansräntor må gälla ? ehvad räntorna influtit: till Stats-Cassan, eller, såsom anslagne till löner för Statens tjenstemän, blifvit directe till dem erlagde; och jag anser, att Utskottet bordt tillse och utlåta sig, huruvida en sådan förklaring är behöflig och lämplig, utan allt afseende på den enskilda tvisten, hvilken i motionen också icke är framdragen annorlunda, än såsom ett exempel, huru författningen hittills varit förstådd. För min del, anser jag förklaringen icke nödig, emedan jag