Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Enligt hvad af denna uppgift inhemtas, har den sammanräknade räntevinst, som, genom ifrågavarande medels fruktbargörande, under tiden från medlet af år 1841 till den 1 Juli innevarande år uppkommit, utgjort icke mindre än 2,961,280 R:dr 96 öre, oaktadt under 5 års tid, eller under åren 1844, 1847, 1848, 1854 och 1855, något vidare uppköp af dylika papper eller någon ytterligare utlåning icke kunnat ske. Det vid utgången af hvarje kalenderår utestående kapitalbeloppet utaf meranämnde medel, har, enligt samma uppgift, utgjort högst 5,827,541 R:dr 57 öre (vid 1858 års slut) och minst 1,021,500 R:dr (vid slutet af år 1848). Under förra hälften af innevarande år hade de förräntade medlens belopp ytterligare ökats och utgjorde vid detta halfårs utgång 6,773,063 R:dr 79 öre, hvaraf 2,837,400 K:dr voro utlånta mot 6 och 2,614,048 K:dr 37 öre mot 5 procents årlig ränta. Uti de medel, för hvilka räntan understeg 5 procent, innefattas den summa 754,902 R:dr 53 öre, sorn, efter innehållen kapitalrabatt, utbetalts för de af Riksgälds-kontoret återköpta, 1858 års jernvägslån tillhörande 4.^ procents-obligationer å 300,000 T:hlr Preuss. Courant; och motsvarar räntan å dessa obligationer rätteligen 4f procent utaf det vid obligationernas återköpande derför betalda kapital. Då Pikets åren 1840 och 1841 församlade Ständer beslöto, att Riksgälds-kontorets kontanta tillgångar borde göras fruktbärande för Statsverket och tillgängliga för allmänna rörelsen, förklarades, att, vid verkställigheten deraf) skulle förfaras på enahanda sätt, som i afseende på räntebärande pappers uppköp och belåning af Rikets Ständers Bank vore stadgadt.
Medan vi tala om Blanche, som ofta nog var en bjuden gäst i Crusenstolpes hus, kan det vara lämpligt att här införa ett stycke af ett bref, skrifvet af C. till Blanche under dennes vistande i Paris. Det lyder: Du! Vän, som få, och muntergök som ingen: heder och tack för det bidrag från en frejdad hand, hvarmed du i nöjenas residensstad, Paris, riktat min dyrbara autografsamling! Jag misstänker att dina kända revolutionära tendenser förleda dig till vådliga anslag mot den spira, Scribe i årtionden fört öfver teatrarne, och att du nog kunde vara i stånd att för dina återstående dagar slå dig ned på hans tron i Söderns paradis. Men kom ihåg att Nordens berg och haf och dalar De ropa högt att Blanche är vår. Förmodligen ropa likväl de och alla dina i Sverige qvarlemnade vänner förgäfves, så länge en enda centime finnes i din ficka. Med Guds och de sköna Parisiskornas, och de läckra restaurationernas och de tusentals tidsfördrifvens hjelp hoppas jag, att du till våren skall hinna bli vederbörligen länsad, och då se vi hvarandra åter när Maj har löfvat våra lindar och vakteln slår på lummig strand. För en fattig Ladugårdslandsbo är det temligen djerft att skrifva till ett genie, som både andligen och lekamligen frossar i sjelfva medelpunkten för intelligensen och gourmandien. Såsom Crusenstolpes lif här blifvit skildradt i hemmet, familjen och dagens små förhållanden, framflöto åren. Och om traditionerna rörande honom växte efter den gamle Konungens död, växte ut till de orimligaste dumheter, så blef det dock aldrig annat än traditioner. Hvad åter beträffar att alla intresserade sig för hans skrifter, men klandrade dem allmänt för hans misshandling af historiska fakta, så vore det väl roligt att veta hvad ett sådant klander egentligen stödde sig på. Herrar publicister och historieforskare kunde väl ha reda på saken. Men det der »i allmänhet» betyder endast ett upprepande af lösryckta fraser ur en och annan tidning. Det var en otur för denne snillrike man, att om han sjelf var troende – i sin öfvertygelse, var allmänheten det ännu mer i sin.
T y det fjärde budet är icke skrifvet förgäfves, och ej heller är det en händelse, att detta är det enda bud, som » hafver löfte med sig ». Och detta tro de ganska snart. Det är ungdomens privilegium att tro sig om allt, både möjligt och omöjligt. Och i visst afseende är det godt för ungdomen detta, ty eljes skulle de unga, om de visste, huru opröfvade deras krafter äro, hur bedrägligt hoppet är, aldrig våga försöka sina unga vingar, aldrig utan hjälp våga taga ett steg ut i den okända världen. Detta känna de flesta föräldrar instinktmessigt, och deras efterlåtenhet har må- hända mången gång sitt upphof i känslan af att barnet ej får beröfvas sin själfständighet. Detta måste dock ske med förstånd, med stor urskiljning och försiktighet, och det sker icke alltid så. * Se uppsatsen under samma rubrik i n:r 8 för i år. Men till de unga, som äro nog lyckliga att ega ömma och förståndiga föräldrar, till dem ville jag säga: » Älsken edra föräldrar och stån dem icke emot! » T y då de en gång äro borta och ingen godtgörelse eller förlåtelse är möjlig, då skall hvarje hårdt ord, hvarje uppstudsigt svar stå med eldskrift för edert minne; då skall hvarje tår, som fader eller moder fällt för eder skull, med blytyngd hvila på edra samveten. D å och då döfvas väl detta minne af världens larm, då och då förgäter man dessa småsynder och tror, att de äro för alltid begrafda i glömskans djup. Men när du minst väntar det, komma de åter fram, bjärta och tydliga, som om de ej vore äldre än sedan i går, och med gnagande smärta erfar du, huru omöjligt det är att göra sig fri från sina egna handlingars följder. Och hvarje sådant minne pinar * dig dubbelt med att ständigt hviska sitt: » För sent! För sent att ångra, för sent att godtgöra! » Och dock hur lätt hade det ej varit att förekomma! Blott litet mera lydaktigt hjärta, blott litet mera uppriktig ömhet, och det sårande ordet hade aldrig fallit, den retsamma öfverlägseuheten hade aldrig kommit fram. Här, såsom ofta eljes, fordras medverkan.
Denna öfvertygelse anser jag i alla fall innefatta en irring; ty man har sett, att då något utomordentligt (nekande gifvits på K. Theatern, hafva inkomsterna under flera månader och ännu längre varit mångfalldigt högre, än under andra lika långa perioder. Härtill kommer äfven, att om hufvudstaden göres till ett hem för de bildande konsternas utöfning, och dessa utveckla sig till ett blomstrande tillstånd, inträffa flere resande från landsorterna, för att njuta af hufvudstadens nöjeu. Det händer, att flera familjer i landsorten, sorn lefva af sin förmögenhet, i sådant fall, tidtals bosätta sig i hufvudstaden, och till och med alt personer, körande till arbetsclasserna, anstränga sig att vid sitt arbete förtjena mer, för att kunna förskaffa sig ett sådant c »I I 3 Maj e in. 635 bildande nöje samt andia Utbyta detsamma mot krogens. Jag tror således, alt förutsättningen om en oföränderlig summas användande lill publika nöjen utgör ett stölt misstag, oell alt man icke derpå kan grunda den meningen, att enskilda tbeatrar ej böra har existera. Hr Dalman, Wilh. Fe dr.: Jag är till största delen förekommen af den siste talaren. Ett skal har han dock efter min tanke förbigått, att nemi. ett correctiv i afseende på osedliga pjecers uppförande på de enskilda theatrarna, åtminstone mer osedliga än på den Kongl., måste finnas deruti, att, enligt eli vid sista riksdag fattadt beslut, de enskilda theaterpjecerna aro underkastade censur. Hvad för öfrigt angår den emot enskilda tbeatrar gjorda erinran, att den allmänna smaken derpå skulle lida, så betviflar jag mycket gilltighclen af detta inkast, då jag åtminstone ingalunda funnit, att den allmänna smaken särdeles vunnit på det privilegium den K. Theatern hittills halt. Alt dea K.
”Jag ser, att ni är rätt nöjda begge två att bli qvitt hvarandra. Hela partiet lärer varit bara dumheter af oss gamla. Blott nu icke Gustaf och Carolina komma en vacker dag och göra på samma sätt! Emellertid,” fortfor han, då ingen svarade, ”är jag nu en gång van att betrakta dig som förlofvad, Julie; derföre, om du vill hafva besvär, Waldemar, och kalla ned ryttmästaren, skola vi göra ett litet ombyte.” ”För Guds skull icke nu, min far!” bad Julie ifrigt. ”Jo, just nu. Jag är ledsen att se dig så der hänga hufvudet, och vill denna gång hafva min vilja fram. Du skall ej ånyo behöfva göra någon uppoffring. I baronens närvaro skall du rätt fram svara mig, om du vill hafva honom eller icke.” Klein gick, på en vink af bruksherrn, och knackade på dörren till ryttmästarens rum. ”Kom in,” ljöd baronens röst, och utsträckt på sin soffa i nattrock och tofflor, uppreste han sig, förvånad att se doktorn hos sig. ”Jag kommer,” började Klein, ”som er lyckas härold. Bruksherrn vill se er; Julie är dernere; allt är i godo uppgjordt.” Baronen var i tre språng vid dörren, tryckte hjertligt Waldemars hand, och sade vänligt leende: ”Förlåter ni mig, min bäste herr doktor?” ”Af hjertat gerna, herr baron,” svarade denne, med en så oförställd öppenhet, att det verkligen förtröt baronen, att hans triumf icke gjorde det intryck han beräknat och med säkerhet väntat. Men efter några pro och contra i tankarne, befanns saken i alla fall, äfven med undantag af den harmen att gå miste om doktorns öfverraskning, så öfversvinneligen lycklig, att icke annat än glädje kunde få inrymme i baronens sinne. ”Nå, herr ryttmästare,” började den gamle herrn skämtsamt, då baronen inträdde,” ni har, efter hvad jag hört, tubbat doktorns fästmö ifrån honom. Kommer ni ej bättre ihåg tionde budet?”
Jag tycker mig ännu se det skalkaktiga leende, som började spela på kyrkoherdens läppar, då han hörde denna min moders fråga. »Mamma!» ropade han på frun. – »Här får du hjelpa till att råda,» sade han, då denna öppnade dörren för att efterhöra, hvad han önskade. »Lena på Krontorpet frågar efter min mening, om jag tror, att hon skall låta sin Johannes studera till biskop.» Kyrkoherdefrun brast ut i ett klingande skratt, hvari äfven kyrkoherden instämde. Min moder blef nästan stött öfver skrattet, och jag kände mig mycket orolig öfver att kanske hafva tillställt en dumhet. Men min moder förlorade ej fattningen. »Ja,» sade hon. »jag vet väl, att det är en fråga, som kan tåla att tänka på, och derför så har jag också velat ställa henne till kyrkoherden, för han är den ende, som kan ge oss ett rigtigt svar. Det är kanske mycket begärdt. Men jag har hört sägas, att sjelfve erkebiskop Wallin var bara en stackars vaktepojke, innan han kom i skola och fick studera, och då så tycker jag, att min Johannes kunde också få försöka sig, för jag vill gerna hjelpa honom fram, så länge jag någonsin orkar. Jag skall säga kyrkoherden, att det är någonting märkeligt med denne pojken, för han är god för att lära sig hvad som helst. Han läser och skrifver och räknar dag ut och dag in, så att en kan rent förgrufva sig öfver det. Och det märkeligaste af allt är, att det gick varsel före honom, innan han var född.» Nu talade hon om sin dröm och hvad hon slutit sig till af densamma. Kyrkoherden och hans fru, som härunder kommit helt och hållet in i rummet, åhörde min moders tal ömsom med ett leende, som någon gång växte till ett kväfdt skratt, ömsom med en nick af beundran och tillfredsställelse öfver hennes fromma och starka tro på min kallelse till något stort. Då hon slutat tala, frågade kyrkoherden helt lugnt och vänligt: »Går gossen kvar i Kröplinge skola ännu?» »Nej,» sade min moder, »det är längesen jag tog honom derifrån.»
Remiss till StatsUtskottet af Olof Gudmundson Bagges från Bohus Län Memorial, angående anslag af Statsmedlen till gäldande af Mantalsskrifvaren Åkerströms innestäende Mantalsskrifvare-provision, samt af en förlängning af praescriptions-tiden för fordringsägare i StatsContoiret; af Hans Hanssons från Stora Kopparbergs Län, angående beräknings-sättet af 284 Den 15 Juni. Rentepersedlar efter Kronovärdi; af Eric Svene, sone från Bohus Län, m. fl. angående medels anslående i RiksStaten till ersättning för det lidande, som under sista krig vissa Härader i Bohus och Elfsborgs Län öfvergått. Till Statsoch BancoUtskotten: af /Unders Petter Pehrsscns från Östergöthland Memorial, innefattande anmärkningar vid det fordrade understödet till Götha Canal. Till BancoLJtskottet: af Eric johanssons från Stora Kopparbergs Län Memorial, angående Lån utaf Banken till Gagnefs Sockneboer. TillBevillningsUtskottet: af KiksdagsFulImägtiges frän Öland Memorial, angående uppbördstidens flyttning för d mia Ö till Maj månad; af Olof Gudmundson Bagges från Bohus Län Memorial, angående en sådan förklaring öfver Kongl. Kungörelsen dsn 30 November 1812, att Tullersättning ej bör erläggas af öppna eller däckade båtar; och af Jonas jonssons från Södermanland Memorial, om förhöjning uti PostföringsTaxan. Till Lagsamt Allmänna Besvärsoch OeconomieUtskotten: af Nils Månssons från Malmöhus Län Memorial , oni rättighet för Landtmaunen, i synnerhet i Skåne, att tullfritt få utföra egna naturoch konstalster; och af Olof Olssons från Elfvedals Härad i Carlstads Län, angående ändring i 3. §. af Kongl. StängselFörordningen den 9 Februari 1802.
Hrr fullmäg^ ”lige att vid sina beräkningar fästa noggrann! afseende på ”förbållandet med dessa creditiv; men då det icke kan hindras, att, under det Fullmägtige i sitt sessionsrum, enligt ”de rapporter som på morgonen blifvit aflemnade och med ”iakttagande af det anbefallda afseendet, fatta beslut om ”nya sedelemissioner, flera hundrade tusende rtdr kunna v»- ”ra på creditiven ur cassorna uttagna utan deras vetskap, ”eller dagen derefter blifva uttagna, så torde deraf lätteligen itises, i hvilken obehaglig belägenhet fullmägtige ”skulle sättas genom så obestämda och, jag vågar tillägga, ”tvetydiga föreskrifter, som likväl skulle ligga till grund för ”ett bestämdt förbud emot vidare sedelemission.” ”Och då för öfrigt kändt är, att Hrr Fullmägtige vid ”sina nu verkställda beräkningar alltid uppfattat R. St:s beslut efter den åsigt, jag nu haft äran framställa, så hem”tar jag äfven derifrån ytterligare anledning att vördsamt ”afstyrka bifall tiH H, Utsk:s nu föreslagna beräkningssätt ”af sedelstock och crediliv, då, efter mitt begrepp, just det ”ändamål, som åsyftas, derigenom lätteligen kan komma att ”motverkas, och sålunda den tidpunkt, då silfveifonden ”skulle behöfva förstärkas, snarare påskyndas än allägsnas.” För en hvar, som har någon erfarenhet om den påkänning, som för Jåns erhållande äger runi i Rikets periningeyerk, är det lätt gtt fatta, huru svårt det skall blifva för . J ‘ f • Den 2 Mars c. m. Bancofullraägtige att motstå alla de försök, som göras för att i denna väg få sedelstocken ökad, derest icke bestämda föreskrifter äro gällande, efter hvilka fullmägtige bestämdt kunna neka vidare sedelutgifning.
Ja! jag tillstår, att det för min National-känsla skulle vara högst smärtande att påtänka, det så mycken möda, så mycken kost - Den 2 Martti. 19 nåd under nio år blifvit använde, för att låta ett halffärdigt Verk förvandlas till ruiner. Äfven den, som skulle vilja kalla företaget en Sottise, bor ledas lill besinning af den gamla sattsen: jamais Sottise h demi; en Satts, hvilken egentligen gäller för de Verk, dem bela Nationer företaga. Tj dessa blifva icke Sottiser, så framt ej Nationen sjelf, misströstande, afstår från sin ansträngning. Dessutom vill det förekomma mig, som närvarande tidpunct är den minst tjenliga att upphöra med ett Verk, som bereder tillfälle för en så vidsträckt, en så i stort utbredd Arbetsförtjenst. De Summor Canalen kostat, hafva dock blifvit inom Landet, och i den förlägenhet och den brist, som på ett så förfärligt sätt röjt sig bos nästan hvarje enskilt, i alla delar af Riket, skulle det kanhända vara en ökad olycka, om man tillstoppade äfven denna källa för den arbetande till förvärf. Derföre om, som väl är onekligt, CanalArbetet kan vara ett medel att sätta Penningar i omlopp och bereda en Inkomst åt Folket, bar man redan af detta företag skördat en vinst, som bör skaffa det en mildare åtanka bos Riksens Ständer, äfven om än, då Götha Canal en gång blir färdig, det skulle hända, som man sagt mig, att händelsen är med den för några år sedan gräfda Kinda Canal, att ingen menniska skulle segla i den. Herr von Stahlj Samuel: Jag bade icke tänkt afgifva något Utlåtande om Götha Canal, förrän Höglo!!. Statsoch BancoUtskotten härom sig 20 Den 2 Martti. yttrat, men då flere värde Ledamöter inom detta Stånd nu börjat i detta ämne tala, vågar jag äfven yttra min mening.
Men då nämnda proportion eger rum i afseende pä hvarje vagn särskildt, det vill säga, att vigter» på hvarje vagn å den smala banan är mindre i förhållande till lasten som kan lorås derå, än vigten å hvarje vagn för sig å den breda banan till vigten af den last som kan föras derpå, så synes det vara mycket svårt att fatta huru förhållandet skulle kunna förändras och blifva motsatt, om man antager att vagnarnas antal ökas i följd af en tilltagande trafik. Mig synes det påtagligt att om fördel finnes på ena sidan och olägenhet på den andru med begagnandet af en. två eller tre vagnar, så mäste denna fördel och denna olägenhet blifva i proportion större vid begagnandet af tio, tjugo eller tretio vagnar. Att erhålla en vinst genom sammanräknandet af många förhållanden som hvar för sig gifva förlust, är åtminstone för mig någonting ofattligt, och kunde erinra om den köpmannen, som, när han försäkrade köparen att han sjelf hade betalt för siu vara mer än han begärde och denne frågade huru han då kunde komma ut med att sälja dep för sådant pris, svarade: »mängden gör det.» I sammanhang härmed ber jag få anmärka Herr Friherrens yttrande om trafiken på Antwerpen — Gent-banan, att del ingalunda är den smala spårvidden, som är orsaken till det goda resultat denna bana gifven. Men något slags direkt bevis för detta påstående har Herr Friherren icke gifvil. Förut är dock e»'kändt, att banan har en fördel i vagnarnes mindre vigt i förhållande till lasteu. Deremot förekomma i såväl Heir Ofverste-löjtnant Beijers, som Herr Friherre Ericsons skrifter flera försök till en sådan indirekt eller sannolikbetsbevisriing. Friherren yttrar till exempel: »Då denna bana byggdes för mer än 19 år sedan och ingenstädes i andra länder vunnit efterföljd, hvarföre skulle den då vara tillämplig hos oss?» — Det synes dock med lika mycket och än mera skäl kunna frågas: Då denna bana byggdes för mer än 19 år sedan och ligger midt emellan banor af en bredare spårvidd, men man det oaktadt icke funnit skäl alt förändra spårvidden tor alt kunna Ståls-Utskottets Memorial JU 77.
Fadren, som var en hög militär, är nyss död. Men om hennes förhållande till Kullen har kikuten inte lyckats spåra upp en smul, fast hon skrifvit till en sin för detta husmamsell, som för närvarande är i tjänst hos en ogift kusin till Kullen, och rent ut frågat henne om både ett och annat. Jag är så glad hon ingenting fick fatt i om det. Det finns förhållanden, som inte tål att folk rifver i, och att det här är ett af dem, känner jag på mig. Senare: Kullen fortfarande det stora samtalsämnet! Tvillingarna var hos Beda hela dagen i går. Nej, jag vill inte ens skrifva om barn-barnen! Senare: Misstänkta symptom inom hus igen. Thore ramlar inte i trapporna, och Maja har så otroligt med ärenden uppe på vinden. Jag är uppmärksam som en detektiv, men förgäfves. Om jag skulle pumpa henne? Sagdt och gjordt! På aftonen tände jag upp en riktigt skön skymningsbrasa, ifall hon hörde till dem som prompt behöfver eldkol och värme för att bli meddelsamma, tog fram äpplen att steka, och så slog vi oss ned på tu man hand i all trefnad framför »fällan». Först gick det litet långsamt med konversasjonen, men så förde jag helt finurligt talet på kärlek, och då fick hon lif i sig, ska jag säga. Hon drog fram en låg pall, satte sig tätt intill mig, spärrade upp sina aflånga ögon, som ser ut som ett par bruna sammetsband, och sa så innerligt bedjande: »Söta moster, berätta något om kärlek, om sådan där stor, konstig kärlek, som gör folk blinda som Titania eller kommer dem att rymma tillsammans eller dö tillsammans som kronprins Rudolf.» Besynnerligt så tankarna hänger ihop, och hur klart och vackert och stort allting blir framför en skymningsbrasa. Så snart Maja sa »dö tillsammans», såg jag Gripsholms mäktiga torn resa sig i glöden, såg riddarben och sammetsbaretter hägra, och kände forntida stämningar gripa mig med oemotståndlig makt. En stor, konstig kärlek? Ja, nog visste jag — —! Jag såg mig själf ensam i Kung Johans täcka fängelse, följd tätt, tätt af en ung, nästan obekant man, öfver hvars läppar den nytända passionens eldiga ord oemotståndligt strömmade.
Lag af skaffas, helt och hållet försvinna såsom i sådant fall saknande grund. 5:o Tufve Månsson från Malmöhus Län, som, under erinran om den nuvarande olika giftorätten för olika kön, gjort den framställning: att, om nu en man med penninge-förmögenhet gifte sig med en flicka, som ej egde annat än ett gäldbundet hemman, t. ex. behäftadt med utlösningsskyldighet till flere medsyskon, som genom hans penningar betalas, och hustrun sedan dör, kunde mannen få gå ifrån egendomen, ehuru den egentligen borde vara hans, emedan den vore betald med hans penningar. Samma förhållande uppkomme äfven, om qvinnans penningar användes alt betala mannens gäldbundna hemman. Motionairen ansåg derföre ”man och hustru böra ärfva hvarandra”, hvarigenom måhända största rättvisa vunnes och många nu nödvändiga vidlyftigheter kunde undvikas, samt en mera stadgad förmögenhet befordrades, då den fattigare makan visste, att det blefve dess eget som vårdades, i stället att nu liknöjdhet ofta uppstod om vården af hvad man visste efter äktenskapets upplösning gå förloradt. Och har Tufve Månsson sedermera åt sin motion gifvit deri förklaring, att den åsyftade sådan ändring af nu gällande Lag, angående makars giftorätt i bo, att densamma borde för alla händelser bestämmas till hälften af boets egendom, utan afseende å dess serskilda egenskap af lös eller fast, ärfd eller förvärfd.
Med erkännande af denna erinrans grundlighet får Utskottet projettera ett sä lydande tillägg wid H:ns stutt jIngen mä till Mrlitaire ordinarie beställningar urnämnas eller pä förslag upföras, som ej uppnatt ib ars alder, ej eilet nägon till Civile Ordinarie rje st r föroddyas, son» icke fpllc 21 är och om der är Ordinarir Domare Embete 2; är. 2:0 §. 29. Act da Statens behoffordrar <Ä möjlig sparsamhet och dermed förknippade indragningar, hwarwid Biskops Embeten torde böra komma i fraga syntes §. kunna såsom öfrverflödig utestutas. ^ OagtM Urffsttel för stn del anser Biffops ^ ' Sys - 1440 Den 2i December. SySflor af flere skäf ej kunna umbäras finnér Utsko», tek sig mur ständ alt jnga i nägvk utredande as detta ämne, da anmärk,lingen, enligt hwad upplyst blifwir egenkeligen äsyfkar Biskopölönernes indragning/ och da i §:n. sraga endast ar om rättigheten och sättet att nämna defia Embetsmän. z:o ? Z4. Att för de i §:n uvräknade nya Embeten aflönings Stat borde föreslås m. m. Denna påminnelse, hwilkcn ej heller härtill Ut« skottets upkagandö, lärer sedan löner nu mera blifwi» för Stats Mmistrarne samt Stats och JustitiL.Räden anstagna sörfalla. 4:0 Att 52 §. borde innebälla: det Bon» de-Gtändets Secreterare fktille wara ofrälse man, hwarjämre vrkas, acr Boude:Stäudet kunde fä upsätta ä förslag till Dalnnau z:ne Ståndets Ledamöter hwaraf Ronung-n sedermera kunde räckas utnämna en. Hwad i afseende pa SecreterarcnS qualification blifwit erinradt, finneg j enlighet med RegeringsFormens N4 « Riksdags-.Ordningen bestämdt.