Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Lisas tänder tycktes få ett oemotståndigt behof att mötas. »Och intet människoöga har fallit på dem mer än ert?» »Nej. Herre Jesses, Magda, så det kryper i bröstet på mej!» »Har ni den sista bloddroppen, som har lif i en människokropp?» Lisas tänder började skallra än värre. »Jaa», sade hon slutligen, »när jag vakade dödsvakan hos Eriksons i Kulla, passade jag på och stack’n i fingret, just som dödspusten gick. Må herran förlåta mig min synd. – Det kom en droppe – här ä’ han – i hörnet – ni kan se – en svart fläck rund – Oj, oj, oj, så ända rädd jag är, Magda!» Ett nästan omärkligt leende gled öfver Magdas insjunkna mun. Hon kunde sin konst i botten. »Godt», sade hon. »Det var väl att ni har blodet, eljes så ... Hälst hade det behöft vara rinnande, men det hjälper sig nog ändå. Har ni första fjunet af en kyckling? Och ögat af en lefvande sparf?» »Ja ... Jesses – Kalle va’ inte sen att.. Men slutar ni inte snart, Magda, så blir jag rakt från vettet?» Magda reste sig upp, och sedan hon slukat ännu tre koppar ’eldhett’ kaffe på samma ’misstänkta’ vis, tog hon fram ur hundskinnsväskan en liten pung, och i den lade hon alla de ingredienser hon nyss efterfrågat, kläderna däremot i en liten ask af ’silfver’ (eller bleck!). I pannan lade hon dessutom ’lika många kryddor, som det fins delar i människokroppen’. För hvarje krydda mumlade hon: ’Ett ben, en fot, en hand så god’ o. s. v. Sedan droppade hon i femtio droppar, ’som skeno som guld’, ur en liten blå flaska, som hon hade i lommen. »Vänd er om», sade hon sedan barskt till Lisa, som åskådat alla dessa hemlighetsfulla förberedelser med halföppen, förstelnad mun, som om hon träffats af slag. Lisa lydde, fast motvilligt. Bakom sig hörde hon den entoniga, lallande rösten, som upprepade: ’en arm, en hand’, och däremellan: ’gif kraft, gif blod’.
Största skillnaden förefinnes i östra Karup, länets sydligaste socken, der mankönet utgör 447, men qvinkönet 728, eller det förra nära 39 och det sednare något öfver 64 procent af socknens folkmängd. Af förutnämnde 49 socknar ligga 4 4 utmed hafvet och 8 längre in i landet. Att i en socken hvarje 45 person » i en » hvarje 46 » » i tre socknar hvarje 47 » » i två » hvarje 48 » i tre 25 Ärligt fattig - vårds-understöd på socknen. Årligt understöd för åldrigt och orkeslöst fattighj on. Län för åren 1851—1855. att i två socknar hvarje 32 person i fyra » hvarje 33 » i tre » hvarje 34 » i en socken hvarje 35 » i två socknar hvarje 36 » i tre » hvarje 37 » i fyra » hvarje 38 » i en socken hvarje 39 » i två socknar hvarje 40 » i tre » hvarje 43 » i en socken hvarje 44 » i två socknar hvarje 45 » i en socken hvarje 47 » i en » hvarje 49 » i en » hvarje 52 » i en » hvarje 55 » i en » hvarje 56 » i en » hvarje 57 » i en » hvarje 58 » i en » hvarje 64 » i en » hvarje 66 » i en » hvarje 71 » i en » hvarje 72 » i en hvarje 77 » i en » hvarje 78 » i en » hvarje 83 X i en » hvarje 88 » ocl i en » hvarje 115: de person Att de fattigas antal sedan år 1850 ökats med 338 personer, deraf 108 aldre och 230 barn, eller med 10 procent under det folkmängden desse år höjt sig blott med 5± procent; att i städerna hvar 24-:de, men å landsbygden endast hvar 30:de person åtnjutit understöd; att kostnaden för de fattiges underhåll stigit från 40,627 R:dr 44 sk.
Man såg häckarne och bassinen med springbrunnen, till höger orangeriet, och boningshuset i fonden. Detta var Johns museum. På det stora fällbordet lågo bland mängden af papper tjocka lagböcker med nötta band, och på fönsterbrädet hade en trasig bur med en kanariefågel sin plats. Johns stora pipa låg ofvanpå pappershögen på bordet. Luften i rummet var instängd och inpyrd af tobakslukt. Dörren öppnades sakta, och John Hall trädde in i rummet. Han ställde sin tunga käpp i spiselvrån och hängde den blå slängkappan på kroken bakom dörren. Så gick han fram till fönstret, som han öppnade för att låta den ljufliga septemberluften strömma in i rummet. Han lutade sig långt ut för att få se en skymt af den blå himlen, ty Backmans hus hade till vis à vis ett högt stenhus på trenne våningar. När John Hall drog hufvudet tillbaka, slog kanariefågeln en hög drill. – Jag vet hvad du vill påminna mig om, sade John till fågeln. Jag lofvade dig en gyllene bur, om domen utföll till min förmån. Den har gjort så, men mitt löfte kan jag icke hålla, Pipi. Men sjung du, sjung du! Vi ha fått rätt, vi ha fått rätt, det är förmer än gyllene slott och bur! John stod lutad öfver buren och hviskade till fågeln, som sjöng allt högre och gällare. – Här har jag en sockerbit till dig, John stack den in mellan gallret. Så satte han sig ner vid bordet, drog ett oskrifvet pappersblad till sig, doppade gåspennan i bläckhuset och började skrifva: »Ett helt lif snart sagdt förflutet under förnyade motgångar af alla slag, som icke lämnat mig annat minne af lyckan än den åldrige har af sin barndom –» John Hall höll upp. Fågeln sjöng och drillade allt högre och högre. John strök handen öfver pannan. – Jag vill icke förtröttas, mumlade han. Jag vill icke, jag vill icke. Jag måste alltjämt upprepa för mig: Jag har fått rätt, jag skall ytterligare få det inför hvarje domstol, dit mina motparter släpa mig. – Jag vill inte förtröttas, jag vill inte, vill inte. Jag skall återupprätta min salig faders ansedda hus.
I öfrigt finner Utskottet ej skäl att afvika från hvad i förra Betänkandet gifves vid handen, eller'att pipor, tobaksaf lera, böra hänföras under den generella rubriken piphufvuden, och vågbalancer under det ämne, hvaraf det består. 5:o Hos Ridclerskapet och sédcln: att tull-controllerna måtte skärpas och så ordnas, att de komma det åsyftade näringsskyddet, icke lurendre jaren och tullförsnillaren, till godo; att rättigheten att, på de i Författningar ne medgifne tider och ställen, anställa visitation efter olofligen införda varor må tillerkännas hvarje välfrejdatl Svensk medborgare, att, i närvaro af a:ne tillkallade, likaledes välfrejdade ojäfviga, vittnen, utöfva, sedan han å vederbörlig ort och emot erhållet qvitto deponerat den plikt, hvartill han gör sig förfallen, i händelse något confiscabelt gods ej anträffas, och hvilken plikt då tillfaller den, hos hvilken visitationen egt rum; samt att bevisligen falsk angifning af varor till förtullning, vare sig till art, qvantitet eller värde, skall medföra äfventyr af varans confiscation och plikt af dess halfva värde, hvilken plikt jemte försäljningssumman af den förbrutna varan bör till |:delar tillfalla den, som den falska angifningen upptäckte och Bevillnings-Utskoltets UtlåtandeN'.o 30. 5 angaf; samt alt nederlagsrätt ej må ega rum för utländska fabriksoch handlverkeri-varor; —hos Borgare-Ståndet: att hvem som helst må ega att om bord å fartyg anställa visitation och göra beslag å der befintligt confiscabelt gods emot en deposition af 100 R:dr, hvilka ej återhekommas, i händelse sådant gods ej anträffas, och beslagaren åtnjuta hela värdet af det i beslag tagna godset jemte plikten; — att ingen import må tillåtas i öppna båtar eller fartyg under 25 å 30 läster; att några mindre fartyg på Tullverkets bekostnad underhållas för kryssning vid kusterna; samt att, om utländska manufacturoch slöjdevaror blifva till införsel tillåtne, den vissa städer genom Kongl. Förordningen den 28 November 1835 förunnade nederlags-rätt, antingen alldeles icke eller åtminstone ej under de 5 första åren må kunna å sådane slags varor tillämpas, äfvensom att en viss minimi-qvanlitet bör för de till införsel tillåtna varorna bestämmas; —och hos Bonde-St&indet: att, i händelse Rikets Ständer skulle, emot förmodan, fortfarande gynna prohibitiv-systemet, de måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla,
Denna åsigt synes mig oriktig derföre, att dels är den närvarande låntillgången otillräcklig och blifver ännu mera otillräcklig i mån af en stigande industri och växande production, i stället för, att lånerörelsen hör ordnas så, att den innefattar en ulsträckningsförmåga, allt som lånbehofvet klafver, emedan den endast då kan befrämja all utveckling; dels är det nuvar. creditsystemet i hög grad äfventyrligt och skadligt för Banken, såsom ensam långifvare och förläggare å Statens sida, för all rörelse och alla näringar utan undantag; och dessutom är det föga båtande för hufvudnäringen, så länge discontlörelsen ligger till grund för creditväsendet, hvarigenom lill en stor del befrämjas mera lyx och vingleri, än nyttiga och productiva företag. De skadliga följderna häraf äro alltför mångfaldiga och synbara, för att här behöfva upprepas; dock kunna de ej afhjelpas på det sätt, BancoUtk. föreslagit. Min önskan är således, att ett creditsystem antages, som •» har till syftemål att leda eapitaleina in lili näringarna och att förskaffa isynnerhet jordbruket mera tillräckliga och mera förmånliga lånoch förlagstiligångar, än de, som af discontrörelsen eller af Stats-och privatbankers förmåga kunna erhållas. Men jag åsyftar icke derföre att från Banken borttaga all discontrörelse eller undandraga den för handeln och de näringar, som deraf kunna draga fördel; tvärtom skulle de få så mycket mera nytta af disconterna, så snart modernäringen erhåller sitt lånbehof på ett annat och ändamålsenligare sätt uppfyldt. Häraf blifver en oemotsäglig följd, att all nationalkraft skulle taga en nyttigare riktning, till samhällets största båtnad, så i oeconomiskt sorn moraliskt afseende; och man måste erkänna, att häri ligger den största och säkraste häfkraft för all förkofran och all hildning. Emot mitt förslag har blifvit yttradt, att man ej anser tjenligt låta Staten stå i direct beröring såsom långifvare till enskilda, utan att man borde genom provinsföreningar bilda solidarisk ansvarighet.
Haab på ett ganska klart och tydligt sätt hafva ådagalagt olämpligheten af alt bestämma enahanda förvandlingssält för böter, som blifvit åsatle icke några förbrytelser i egentlig mening, utan snarare underlätenheter. I afseende på l:sla morn., kan jag icke annat än förena mig med Frih. af Ugglas, och anser, lika med honom, att den högsta kroppsplikt, som bär blifvit föreslagen, är, i jemförelse med förbrytelserna, alldeles för hög. Jag önskar, i likhet med honom, att en serskild förvandlingslariff blefve upgjord, så att det kroppsstraff, som förbrytaren skall undergå, kommer att stå i riktigt förbåhande lill förbrytelsen. Annu ett annat skäl förefinnes, hvarföre en återremiss torde blifva nödvändig. Under öfverläggningen om 41:sta §:u ifrågasattes nemi., huruvida del vore lämpligt eller riktigt alt ålägga minuthandlaren eller utskänkaren böter för underlåtenhet att inom föreskrifven tid betala den stadgade afgiften. Om nu Utsk., pä grund af återremissen af den 4 Usta §:n, skulle finna för godt att afstyrka bifall lill nämnde §, på sätt den nu lyder, och i stället föreslå borttagandet af alla slags böter, så blefve det nu aldeles olämpligt, alt, med åberopande af den 4 Usla §:n, bifalla förevar:de 50:de §. Pä grund af hvad jag nu anfört, tillstyrker jag återremiss af §:n. Gr. Sparre: Om man, med afseende pä ett brotts beskaffenhet eller på möjligheten deraf, att förmildrande omständigheter kunna förekomma, vill så bestämma straffet, att det, ifall brottet är begånget under strängare omständigheter, må blifva strängare och, under mildrande omständigheter, mildare, sä bör lagstiftaren stadga ett maximum eller minimum af straff, och medgifva åt domaren, att inom dessa gränsor bestämma straffet. Det är på detta sätt man afmäter straffet efter brottets beskaffenhet.
II utgifter för Kronans publika hus i Stockholm; , städers friheter; „ transport-kostnad för Stats-verkets bergs-effekter; „ observationsoch uppbörds-procenter ni. m.; „ mantals-skrifnings-provision; „ restitutioner; „ reseoell traktaments-penningar; „ skrifmaterialier och expenser samt ved och ljus; äfvensom det kontanta anslaget till Post-verket samt anslaget till Tull-verket, att af postoch tull-medlen direkte utgå. anslagen under A tionde Hufvudtilela: till löne-tillökning för 13 Konsistorii-nolarier, högst 2,340 R:dr B:ko; , Biskopens på Gottland lön; „ Pastor i Fahlun, anslag af skeppund koppar; „ Pastor i Forsmark, anslag af 2:ne skeppund hammarskatlsjern; „ Lappmarks Ecklesiastik-verk (reservationsoch förslags-anslag); „ farsoters och smittosamma sjukdomars bolande; „ Akademien för de fria konsterna, anslag af 2,000 R:dr Hamb. Banko å 128 sk.; „ fattigvården i allmänhet; „ reseoch traktaments-kostnader; „ skrifmaterialier och expenser samt ved och ljus. anslagen under Nionde Hufvud-titeln: till Wadstena Krigsmanshus-kassa, ersättning för hemmansräntor och kronotionde; - Stats-Utskottets Memorial N:o 284. 11 till invalidhus-lo uden, ersättning för hemmans-räntor och arrenden; det å allmänna indragnings-staten upptagna belopp, hvarunder ingå reservations-anslagen för blesserade öfveroch under-officerare samt emerililöner vid elementar-läroverken. Enligt den under innevarande
Uti denna reservation instämde Johan Andersson ifrån Upsala Lån, Nils Persson från Orebro Lån, M. Frykberg från Wermlands Lån, Sone Persson från Malmöhus Lån, Nils Gustaf Nilsson från Östergöthlands Lått och Nils Magnusson från Calmar Lån. Af Herr Professor Thomander, sorn ansåg, att Utskotten, innan pröfning af sjelfva saken kunnat komma i fråga, först bordt yttra sig öfver den väckte frågan, huruvida ärendet tillkom begge Utskottens eller endast et (deras behandling. Härmed förenade sig Herr Prosten Tudén. STOCKHOLM, Kongl. Ordens-Boktryckeriet, 1840. Statssamt Allm, B t sv. och Ekon.- Utskottens Betänkande, N:o 5. I N:o 5. Ank. till Exp. Utsk. den 2 Juli, kl. 1 e. m. V Betänkande, i anledning af dels Kongl. Maj.ts Nådiga Proposition, rörande Allmänna Stadgandcn och Anslag till Folk-undervis ningens befrämjande, och dels åtskillige, inom Riks-Ständcu, i ämnet väckta motioner.
PrästeStåndets beelut, denna afgift utgå med 2 R:dr 4 sk. för hvarje rooorde R:dr af det uppskattade värdet. Omröstningen har utfallit med 93 Ja och i5 Nej i hvarjemte en sedel, såsom dubbel, blifvit casserad. Och som Ja alltså vunnit, skall FastighetsBevillninge» hädanefter, som hittills, utgöras med 2 R:dr för hvarje ioootde R:dr af det uppskattade värdet. j.-dc Voteringen. Den, som vilt att 20 §. i nya BevillningsFörordningen skall erhålla följande lydelse: ”Då ali annan i Riket hefintelig, Rotering underkastad, Jord af Krono-, Skatteoch Frälse-natur, enligt Rikets Ständers Betänkanden, N:o 4°9- 491 beslut, boide vara till Kneckteoch BAtsroanshållet indelad, inen Hemman och Hemmansdelar eller Jord Jikväl gifvas, sorn ännu ej kommit att vidkännas ett sådant onus, utan att något motsvarande dem ålngdt är, skola desse, utan afseende derpå antingen de tillhöra Land eller Stad> för en sådan Rotefrihet så länge de den åtujuta, årligen betala Tolf R:dr för belt Hemman och i lika förhållande för mindre delar eller Jordlotter <Stc. (se Förslaget till Författningen), röstar Ja. Den det ej vill, voterar Nej. Vinner Nej; skola, efter BorgareStandets beslut, orden "utan afseende derpå j antingen de tillhöra Land eller Stadf uteslutas, men §. för öfrigt till den föreslagne ordalydelsen bibehållas. Voteringen har utfallit med 86 Ja och S3 Nef Och när Ja vunnit, så kommer 25§.inya BevillningsFörordningen att erhålla följande lydelse:
Då emedlertid detta anslag redan länge varit för ändamålet otillräckligt, så att stadens bidrag till polisens underhåll måst tid efter annan i väsendtlig mån ökas, hafva Revisorerne, hvad angår den förflutna tiden, ansett berörde utbetalning icke böra blifva föremål för någon anmärkning; hvaremot Revisorerne förmoda, att då nämnda anslag blifvit vid sistforflutna riksmöte betydligen tillökadt, någon anvisning af denna beskaffenhet på extra utgifts-medlen ej vidare skall finnas af behofvet påkallad. § 9- Följande belopp äro, under ifrågavarande år, anordnade på ringar: å l:sta liufvudtiteln 150: » 2:dra dito 9,702: 14. 2. » 3:dje dito 3. » 8:de dito ' 6,618: 22. 4. § lo. Bland ofvanstående anordningar på 6:te liufvudtitelns besparingar ingå 1,666 R:dr 32 sk. B:ko, utgörande beloppet af de gratifikationer, Kongl. Maj:t genom Nådigt bref den 28 November 1856 beviljat Ordföranden i den komité, som haft i uppdrag att utarbeta förslag till jernvägars rigtning, anläggningssätt och beskaffenhet, General-Löjtnanten m. m. C. Akrell samt Ledamoten i samma komité, Öfversten m. m. A. E. von Sydow; och få Revisorerne i anledning häraf upplysningsvis meddela, att det af Rikets Ständer vid 1853- 1854 års riksdag till undersökningar i afseende å jernvägars anläggning m. lii. beviljade extra anslag, 60,000 R:dr, vid den tid, då nyssberörde utgift egde rum, redan blifvit till helasitt belopp för ändamålet användt. — 12 — § lira öfverskotten af Stats-verkets inkomster hafva följande anvisningar under revisions - året egt runi, nemligen: Kostnader för transport af krut samt för öfvertillverkadt krut 15,625: 9. 9.
Derigenom kunde man småningom komma till en förbättring härutinnan; men att nu med eli enda steg inträda på en ny bana, visar att man blott fäst sig vid det goda ändamålet, utan att så noga beräkna möjligheten att komma dertill. Jag får för Öfrigt förklara, att det förslag, som blifvit väckt, strider emot de åsigter, sorn jag rörtde denna fråga förut tillkännagifvit och äfven nu hyllar. Hr Munck af Rosenschöld, Nils Rudolph: Då Den 9 Januari e. m. 61 jag torde blifva ensam uti min öfvertygelse, att R. o. Ad. borde qvarblifva vid sitt en gång fattade beslut, vill jag blott reservationsvis hafva denna min tanke uttryckt i prot. Jag bade förmodat, alt, då R. o. Ad;s beslut uti denna Iråga först efter en långvarig discussion genom votering blifvit fattadt, detsamma hade varit så myckel öfverlagdt att man kunnat vidblifva samma öfvertygelse i början al 1841 sorn man genom beslutet uttryckte i slutet af 1840, helst ännu icke mer än åtta dagar på delta nya är öro förflutna. Hr von Hartmansdorff, A ug.: Jag torde få erinra Ståndet derom, att i denna fråga är R. o. Ad:s beslut i det närmaste lika med BorgareStts, och att följaktligen, så vidt saken hittills är behandlad, pluralileten ligger på denna sidan. Deremot äro Presteoch BondeSt:ns beslut något skiljaktiga derutinnan, att RondeSt. bibehållit 1835 års förordning i det alldranärmaste, men PresteSt. har höjt skatten till dubbelt emot hvad nämnda förordning utsätter, samt inskränkt brännvinstiden till hälften emot hvad bon medgifver. Om nu R. o. Ad. skulle i någon väsendtlig punkt skilja sig ifrån RorgareSt., så blefve den befintliga pluraliteten, ehuru knapp han än må vara, dock rubbad. Jag säger detta örn saken i allmänhet; men i afseende på den särskilda omständighet, hvarom Gr. Horn yttrat sig, instämmer jag med honom, med Frih. Hamilton, och andra värda ledamöter, som haft ordet före mig.
Just här hade hon förr som ung tjenat i många Herrans år. Huru tiderna hade förändrats sedan dess. Då var hon frisk och rask, och färdig till hvad slags arbete som helst. Hon tog i som en karl och tröttnade ej midt i arbetet. Men annat var det nu. Sorger och bekymmer, de många barnsängarna och lifvets tunga börda hade brutit hennes kropp. Nu skulle hon ej kunna hålla ut ens hälften mot då. Kamrerskan skulle nog gerna hafva hållit henne qvar och försökte på allt sätt motarbeta hennes giftermål. Och hur väl hon visste säga på förhand, hur det skulle komma att gå. Men ingenting kunde hjelpa, gifta sig måste hon. Helt säkert var det så utsedt åt henne. Och menniskan måste ju vara nöjd med sin lott, huru hård den också kunde vara. Det hördes röster och steg inifrån. Hon flyttade sig åt sidan, för att ej vara i vägen. Dörren öppnades och ut steg först en ung fröken och strax efter henne en reslig, vacker herre. Mari kände fröken. Det var Helena, kamrerns yngsta dotter, som hon hade skött som liten och efter hvilken hennes Hellu hade fått sitt namn. Herrn deremot var alldeles obekant för henne. De stannade ett ögonblick framför trappan och talade med hvarandra, men på svenska, så att Mari ej förstod något. Helena drog på sig handskarne och kastade en lång blick åt sidan på henne. Hon kände ej igen henne och helsade ej; vände sig bort och fortsatte sitt samtal med den främmande herrn. Maris läppar drogo sig till ett sorgset småleende. Hvem skulle förr en gång hafva trott, att lilla Helena på det sättet skulle gå förbi henne. Hur goda vänner de voro då! Hon satt i hennes famn, höll sin arm kring hennes hals och berättade sagor och försäkrade alltid, att hon ej höll af någon menniska så mycket, som af sin egen, kära Mari. Der såg man det nu; hon kände henne inte ens mer. Men sådan var verldens gång, och hon kunde ej förebrå Helena derför. Många tjenare hade varit i gården, kunde hon komma ihåg dem alla! Hur nätt hon gick der vid herrns sida! Må han var hennes fästman, eller eljes bara en bekant. Gode Gud, välsigne lilla Helena, suckade Mari för sig sjelf; en Herrens engel är hon ännu, som förr då hon var barn...
Dessa vidriga uttydningar hade varit sådana, som till köpares förläng befrämjat Kronans återlösningsanspråk, men utan att någonsin hafva gått ända derhän, att förneka sjelfva äganderätten och förklara köpare vara endast förpantningshafvare. En så vidrig uttydning är icke den, som i åberopade § af Adeliga Privilegierna omtalas; och 0111 en sådan har veterligen ingen fråga varit förr, jin den uti Himhle Häradsrätts förevarande utslag förekom. Så vfdrigt mot köpare har ingen förut tilltrott sig att tyda det i de Hesta, om icke alla Kronans salubref stadgade förbehåll om återlösen, att intet salubref med Hetta förbehåll skulle kunna anses innefatta öfverlåtelse af verklig äganderätt, utan böra hänlöras till den klass af Kronans upplåtelseliandlingar, hvarigenom uppkommo endast kronoförpantningar. Att de skäl, för detta beslut, som af Häradsrätten anfördes,] icke voro väl grundade, torde kanhända nu vara visadt. Alen kan det ej sättas i fråga, om icke all öfverlåtelse af äganderätt, med förbehåll om rättighet till återlösning, är ofullständig eller alldeles kraftlös? Hade inan på den tid, då föryttringen skedde, ansett den icke innefatta ett verkligt köp, som medförde lull äganderätt; så hade man skrifvit ord utan mening, när man i salubrefvet skref, att hemmanen afhändes Kronan och tillegnades köparen att njuta, bruka och behålla till everldelig ägo samt allödialt oell okonditioneradt frälse. Var den fullständiga äganderätt, som härmed uttrycktes, oförenlig med den Kronan förbehållna makt att godsen återoch igenlösa, när lägligt och behagligt Gille; så var köpslutet bedrägligt, antingen på det sätt, att köparen tor sina penningar erhöll ingen ting, eller ock alt han erhöll någon ting annat, än hvad honom lofvades, såsom t. ex. den pauträtt, Himble Häradsrätt hans arfvingar tilldömdt, eller ock var det till Kronans fördel gjorda förbehåll ogildt och betydelselöst, och ägaren fick derigenom mer, än hvad honom lofvades.