Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Där bor den ande, som leder världens öden. Där strålar den kärlek, som skall föra världen till frälsning. Och donna Micaela anropar honom: »Du Guds son, skilj mig ej från dig! Låt ingen människa hafva makt att skilja mig från dig!» Hemkomsten. En helt underbar sak är det att komma hem. Medan man ännu är på resan, kan man alls ej tänka sig, att det skall blifva så underbart. När man kommer ner till Reggio vid Messinasundet och ser Sicilien dyka upp ur hafvet såsom ett dimland, blir man först nästan otålig. »Är det ingenting annat?» säger man. »Det är ju ett land som alla andra.» Och då man stiger i land vid Messina, är man alltjämt otålig. Det borde hafva skett något, händt något, medan man varit borta. Man skulle ej mötas af samma nöd, samma trasor, samma elände, som då man for. Man ser nog, att våren är kommen. Fikonträden bära åter blad, vinstockarna sända ut refvor, som växa sig alnslånga på ett par timmar, och en mångfald af ärter och bönor äro utbredda på fruktborden vid hamnen. Kastar man ögonen uppåt höjderna ofvan staden, ser man, att de grå kaktusväxterna, som klättra fram på klippkanterna, äro täckta med brandröda blommor. De hafva slagit ut öfverallt som små, lysande flammor. Det ser ut, som om fichidinderna varit fulla af eld, som nu bryter ut. Men hur än kaktusen blommar, så står den där lika grå och dammig och spindelväfsklädd. Man säger till sig själf, att kaktusen är lik Sicilien. Hur många vårar, som än komma det att blomstra, så är det ändock alltid det grå armodets land. Man kan ej förstå, att allting förblifvit stilla och sig likt. Scylla och Carybdis borde ju hafva börjat brusa som i forna dagar. Stengiganten i Girgentitemplet skulle hafva rest sig med sammanfogade lemmar. Selinunts tempel borde hafva uppstått ur sina ruiner. Hela Sicilien skulle hafva vaknat. Om man så reser vidare från Messina nedåt kusten, är man alltjämt otålig.
En underlig typ den där, anmärkte min kamrat, medan jag förgäfves sökte tvinga min hjärna att utreda det intryck af gammal bekant, som den fyrkantiga, gråklädda gestalten där framför oss gjorde på mig. De där breda axlarna, med ett hästbetsel slängdt öfver den ena, den korta nacken och det runda hufvudet, täckt af en skinnmössa och framför alt den stadiga, säkra gången alt det där hade jag sett förut. Mannen hade påtagligen redan varseblifvit oss, då vi redo ned i dalen och vände därför inte ens på hufvudet, ehuru han måste hört hästarnas steg på den hårdfrusna marken. Han bara trampade jämt och stadigt vidare, och då begynte det klarna i mitt minne. Hemma i Finland var det jag mången gnistrande kall vinterdag sett dylika breda ryggar, sett samma slags stadiga fjät stiga vägen framåt, medan jag i sakta mak åkte uppför någon backe och hästens andedräkt stod som en hvit rök i den bistert kalla luften. Jag red på för att få en blick på mannen också framifrån, men redan då jag kom i bredd med honom häfdes de ringa tvifvel om landsmanskapet jag ännu hyste, ty där, ur vänstra byxfickan, dinglade vid en smal, svart läderrem en piprensare af mässing, en sådan där krökt tingest med ett hål för remmen i öfra ändan, sådan man nog inte kunde köpa den i hela vida världen annat än i finsk landthandelsbutik. God dag, sade jag. God dag, svarade han i det han såg upp, så likgiltigt som om det händt honom minst en gång om dagen att där ute i indianterritoriet bli tilltalad på sitt eget språk. Men han stannade likväl och sträckte säfligt fram handen, då jag räckte honom min till hälsning. Hvarifrån kommer herrn? frågade han därpå, i det han ur bröstfickan drog fram en liten masurpipa med mjukt skaft och hornmunstycke och klämde ned dess innehåll med pekfingret. Det upplyste jag honom om och frågade sedan i min tur, hvart han var på väg och huru det kom sig att helt ensam trampade omkring här i indianlandet. Visste han inte att det var krig med de röde?
Svårast är det för dem, hvilka hafva håg för det vackra, men ej mycket råd att tillfredsställa denna håg, att erhålla någorlunda stilfulla möbler. Ty de äldre, stilfulla och bekväma möblerna äro dyra. De äldre, stillösa, från 1840 1870-talet, med sina lösa, svängda former, sina meningslösa, ofta påsatta utskärningar, äro stundom bekväma men afskyvärdt fula. De helt modärna, jämförelsevis billiga möblerna järnsängen, inventionssoffan, lavoiren, matbordet äro bekväma, men ofta lika fula. Särskilt vidrig är den inventionssoffa, som kallas turkisk divan, en dammgömma om dagen, en usel liggplats om natten; den fulaste klumpighet i synnerhet med den vanliga klädseln af dåligt, mörkfasonerat möbeltyg hvilken kan vanpryda ett rum! Men med litet omtanke, litet möda kan man dock lyckas erhålla ganska vackra möbler för billigt pris. Sålunda har man i de flästa hem några reservmadrasser och kuddar för gäster. Om man af omålat trä gör en ställning t. ex. 2 meter lång, 80 centimeter bred och 35 centimeter hög; spikar en sadelgjordsbotten ofvanpå denna, därpå lägger sina öfverloppsmadrasser och kuddar, öfver alltsamman breder ett skynke af boj, fris, eller hemmaväft tyg samt ställer det hela med ena sidan mot en vägg, utmed hvilken man staplar kuddar då har man en vacker "divan", bekväm att sitta i, härlig att hvila på om dagen och i en handvändning förvandlad till bädd för någon familjemedlem eller gäst. Ett målat öppet bord på hvilket står ett stort handfat och dito kanna är den bästa och renligaste lavoir. Köper man enkla djupa korgstolar, i en dämpad, grågul färg, och syr några kuddar till dem af de stilfulla och billiga engelska kretontygerna, har man ett par bekväma och ganska vackra länstolar.
Denne, en man af sinne för lärdt och vittert umgänge, blef måg hos Kyrkoherden i Maria Magdalena Michael Hermonius, och dog i Stockholm 1765; på samma år som hans älskvärda maka Catharina Hermonia, med hvilken han sedan 1738 lefvat förenad i ett så fruktsamt äktenskap, att deras barn angifvas ända till ett antal af tjuguett 9. Af dessa var den odödlige Carl Michael Bellman det äldsta. I en egenhändig lefvernesbeskrifning, författad icke långt före hans död, men tyvärr ej fortsatt längre än till hans nittonde år, säger han sig vara född den 4 Februari 1740 10. Sin moder har han der ihågkommit med denna målning: ”Min Mor, vacker som en dag, oändligen god, charmant i sin klädsel, vänlig mot alla menniskor, delikat i umgänge, hade en förträfflig röst” 11. Man ser, att hon, med en ringa bokstafs-förändring i sitt namn, hade välförtjent kunnat heta Harmonia. Och hvilken, med någon närmare kunskap om sonens personlighet, skall ej redan i hennes igenkänna månget af dess grunddrag? Men ehuru mycket han än tillika bråddes på farfadern, träffas likväl denne i hans berättelse lika litet omnämnd, som sjelfve fadern: en uraktlåtenhet, som förefaller desto mera oväntad, då han i samma berättelse namngifver sina faddrar, ja till och med marskalkarne på sina föräldrars bröllopp. Deremot har han med stor omsorg förherrligat sin farfaders moder, den ärevärda matronan Barbara: men på ett vis, hvaraf hon sjelf knappast skulle funnit sig smickrad. Han gjorde nämligen hennes namnsdag, dittills firad såsom en kär åminnelse i husliga kretsar af hennes barn och barnabarn, till högtidsdag för Sällskapet Par Bricole; och henne sjelf till detta sällskaps skyddshelgon. Såsom sådant, förekommer hon i hans qväden flerstädes besjungen, och lär ännu i bemälta samfund årligen hyllas med tal och skålar. Äfven i Dahlgrens skrifter möta vi derföre mången dylik åt henne egnad minnesgärd.
Han tycker, att jag förtjänar för mycket och, hvad det lider, kan gå om honom, och ångerköpt är han därjämte, när han ser att en hel flod – syndaflod bevars – af guld går hans näsa förbi. Han var för fin att vara med om arrendet, när jag föreslog honom det, och nu försöker han med all kraft att sätta stopp för förtjänsten och propp för tunnorna. Men det skall inte gå efter beräkning, gamle John. Det finns fler räfvar i den här staden, fast de inte alla äro hvita. Den här skrifvelsen till Kungliga Majestät skall jag notera på ditt konto, och jag skall ha betalning för den med skälig ränta på den stora uppgörelsens dag, lita du på det! Jag kan vänta och bida min tid! Helst ville jag, att den tiden komme i din tid, gamle John, men gör den inte det, så kan den komma i din stollige sons, som fått i sin envisa skalle, att han skall hata och afsky mig, som vore jag Beelzebub själf. För att herrarne inte själfva supa, kunna de väl unna andra den fröjden! Björnberg var mörkröd af ilska, när han öppnade dörren till det yttre contoiret, där alla handelsbetjänterna i ett nu fingo brådt med att arbeta. De hade suttit sysslolösa och pratat om borgareskapets skrifvelse och undrat hur han därinne skulle taga saken. – Skicka flux på momangen ut och beställ skjuts för mig till i eftermiddag. Jag reser till Stockholm, röt Björnberg inåt contoiret. – Blir grosshandlaren länge borta? frågade den gråhårige förste bokhållaren tveksamt. Han var rädd att bli tillhutad, om han inte frågade, och rädd att bli tagen vid strupen, om han frågade. – Jag blir borta så länge det behöfs, så mycket han vet det. – Hvilka order ger grosshandlaren under tiden rörande bränningen? – Att vi bränna som hittills. Tror han inte, att om jag lägger den ena dalern bredvid den andra på vägen häremellan och Stockholm, att jag får bränna så mycket mig lyster, och det kan hända, att jag gör det, om ej för annat så för att skaffa ett halft dussin räfvar lång näsa. Nå, hvarför står han där och gapar?
Landtm, hemställde, i anledn. af Hr von Hartmansdorffs anmarkn., örn R. o. Ad. behagade så fatta sina beslut, att R. o. Ad. först pröfvade om Ståndet ville eller icke ville godkänna 3 i §:ns innehåll, sådant som Bevilln. Utsk. det föreslagit, med alltid öppen rätt för Ståndet alt pröfva huruvida Hr von Hartmansdorffs förslag borde antagas eller icke, vid hvilken pröfning Bevilln.Utskts yttrande i frågan skulle blifva uppläst. Bifölls. Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad., med Ståndet förbehållen rätt alt sedan pröfva Hr von Hartmansdorlfs förslag, behagade bifalla Bevilln Utskrs förslag i 3 5 §:n. Ropades starka ja, blandade med ett eller annat nej. Hr Frih. o. Landtm, förklarade, det lian funnit ja hafva öfverröslat nej. Hr von Hartmansdorffs förslag upplästes så lydande; ”Att R. o. Ad. nu väl må genomgå och pröfva förslaget till ”bevillningssladga i sin helhet, men att Ståndet derefter, ”vid meddelandet af sina beslut, åt Bevilln.Utsk.. uppdrager ”alt afsöndra och särskildt upptaga de reglementariska stad”ganden, hvartill K. åhs nåd. bifall erfordras.” Vidare upplästes Utsk:s i utlåt. N:o 27, sid. 3, rör:de delta amne afgifna yttrande, frän och med orden: ”Till vederläggning af’’ — till och med orden: ”beroende af de sednare.” Frih. Nauckhoff: I händelse den af Hr von Hartmansdorff föreslagna åtgärd godkänncs, anhåller jag att det Den 7 Octo ber f, in. tillägg måtte göras, att Bevilln.Utsk. ålägges skyndsamt, eiler så fort sig göra låter, inkomma med dess uppgift, på det att Ståndet måtte blifva i tillfälle att genomseden utan alltför mycken brådska, innan sjelfva bevilln.förordn. till slutligt afgörande bos Ståndet förekommer.
Bruk utfärdade privilegier, Näsby och Ervalla Socknemän (hvilka i Memorialet omnämnas) icke äro förbundne, att till Brukets behof aflemna något visst årligt quantum Kohl, utan endast att derstädes afyttra hvad de finna sin fördel vid att tillverka, till det pris, som i orten är gängse, samt att Socknemännen, i händelse de derom med Bruksegaren icke kunna åsämjas, på sätt 75 §. uti Resolutionen på Allmogens besvär af den 21 Januari 1748 föreskrifver, ega att vända sig till Bergmästare*Ämbetet i Orten, hvilket det åligger, att så jemka kohlpriset dem och Manufacturverket emellan, att Bruket å ena sidan må ega bestånd, och, å andra Bihang till RiksSt. Prot. 1323, Q:de Sami. JSsr 2, f. .1 -• / j8 Sntp. och Ekon. Utsh. Betankanden• sidan, socknemännen må hållas skadeslcse} i anledning hvaraf någon klagan icke heller sedermera försports. Kongl. Bergs Collegium har ock dä ansett det vara af högsta vigt, att Wedevågs Brak dädanefter skulle få til! godo ninia en Rättighet, hvilken vid Verkets upplåtande blifvit detsamma utryckeligen tiliaggd, och hvarom Bruks** egarne äfven genom Resolutionen den 4 November 1756 blifvit försäkrade, hvadan Collegium också den gjorda Ansökningen afstyrkt, såsom ledande till intrång uti Verkets privilegier; Och har Kongl. Majit» genom Dess Nådiga Resolution af den 19 Februari 1810» icke heller densamma bifallit.
Den värde talaren har till och med betviflat, att mer än hälften kunde uppföras på fyra år; men vi hafva trott, att visserligen något.mer kunde uppföras, ehuru på långt när icke svarande emot det blifvande och slutliga bebofvet af sådana byggnader; vi hafva trott, att när R St. hafva medel alt disponera för sådana ändamål, dessa för närvar, sannerligen ej kunde, med afseende på brottens ständigt tilltagande mängd, bättre och samvetsgrannare användas lill fäderneslandets sannskylda nytta, än om de, såsom Utskzn nu föreslagit, användas till att bereda sig, medan tid är, på antagandet af den nya lagen, hvilken man i denna punkt anser böra och komma alt antagas. Eljest skulle ej blott det hinder, som den värde och erfarne ledamoten befarat, kunna komma att möta vid antagandet af den nya lagen, nemi. den öfvergångsperiod, som nationen behöfver för att vänja sig vid de nya lagarna, utan, om det lat sig tänka (hvilket ej torde vara alldeles omöjligt) att nationen tillräckligt insåg förträffligheten af det mildare correctionella straff-systemet, så skulle för dess antagande äfven möta ett materielt hinder, som aldrig behöfde möta, om man i tid lemnade medlen, nemi. det hinder, att byggnader saknades, såsom det första villkoret för förändringens antagande. Hvad åter beträffar Frihzns anmärkn., att det är ett misstag af de sammansatta Utskzn, att hafva föreslagit en så stor summa, på det ekonomiska skäl att räntan skulle komma att ligga borta längre, än som nödigt vore, så tager jag mig friheten att göra den värda talaren uppmärksam derpå, att om medlen kunna användas, och de blifva ej ens tillräckliga, emedan man för dem ej kan uppföra alla de byggnader, som erfordras, så blir ju ej någon vidare ränta förlorad, än den af 4 eller 5 år, under det man innehåller de medel, som nödvändigt behöfvns, och deruti tror jag, alt den värde ledamoten instämmer med mig, alt denna ränteförlust är ett obetydligt ondt emot det som skulle uppstå, om de medel, som nu anslås, vore otillräckliga till uppförande af de byggnader, som nu kunna med visshet antagas vara önna bärliga.
År 1848 till » 1849 » » 1850 « 056 278 Häraf vill synas, som skulle allmänna sedligheten inom Länet hafva i en betänklig mån försämrats; men vid en närmare undersökning om förhållandena inhemtas, att den stora numerären, under den gemensamma rubriken brottmål, som väsendtligast för året 1848 är framstående, till hufvudsaklig del tillkommit på grund af då mera allmänt anställde åtal för åsidosatt underhåll af allmänna yägarne; för hvilken förseelse ett antal af öfver 400 våghål 1 nings-skyldige, till sLörsta delen inom Räfsunds tingslag, blefvo sakfällde. Häraf följer, alt den anmärkta tillökningen icke bör vara oroande; men det står likväl fast, att äfven öfrige förbrytelser, och af dem, i främsta rummet, den emot äganderätten under de ifrågavarande 3:ne åren i viss mån ökats; hvartill åter en förklaringsgrund är att finna i 1848 års ytterst klena skörd och påföljande årets totala missväxt, som lill ytterlighet försvårade utvägarne till arbetsförtjenst och lifsbergning; ehuru visserligen icke får lemnäs å sido, att lättja och begifvenhet pä starka drycker äfven i sin mån bidragit alt öka brottens antal. Jag vill härmed ingalunda hafva sagt att Länets allmoge i allmänhet är begifven på starka drycker, utan tvärtom kan den, hvad nykterhet vidkommer, i sin alldagliga lefnad åberopas såsom ett eflerföljdsvärdt föredöme; fastän visserligen undantag icke saknas, särdeles bland dem som göra de såkallade handelsresorne lill en hufvudsak. Bland den uppväxande ungdomen kan med visshet antagas att flertalet ej ens smakar bränvin, hvilket under sednare tider på ett önskvärdi sätt är ådagalagdt och framstående visat sig, t. ex. vid tillfällen då extra förplägning för Länets beväringsynglingar ifrågakomma.
Det lätt pudrade håret omslöts af ett diamantdiadem, som jemte halsband och armband utgjorde en furstlig prydnad. Och der — men hvad nu, det råder lif och rörelse nere i salen, sorlet tystnar, folksången brusar genom salen, nu ljuder ropet: » lefve konungen »! Och vi se hans majestät inträda, glad och strålande, förande kronprinsessan af Danmark vid armen, samt åtföljd af samtliga prinsar. Carl den 15:des älskade dotter helsas med strålande ögon af alla. På samma gång hon eger något af faderns hurtighet i sitt vä- sen, lyser moderns godhet fram ur ögonen och i det väna draget kring munnen. Kronprinsessan af Danmark var iförd en rik drägt af tjock, hvit sidendrap, med långt släp, öfver hvilken föll en tunika af tyll, broderad med guldblommor och kantad med guldspetsar. På håret bar hon ett diadem af diamanter och aflånga, mörkgrå perlor, om halsen några rader solitärer och på venstra axeln faderns porträtt, infattadt i diamanter. öfver högra axeln hängde Katarinaordens röda band. Nu kom balen snart i gång. Efter den stela polonäsen och fransäsen följde en yrande vals af Strauss, så en sprittande polka af Berka, och när ändtligen Waldteufels elektriserande toner brusade genom salen, befunno sig de dansande i sitt rätta esse. I det elektriska ljusets blekblå sken hvirflade skyar af flor och silfverskir kring i yster glädje, tillsammans med uniformer i ljusblått och hvitt, i gult och svart, och gehäng och epåletter gnistrade i det trolska skenet. Dansmarskalkarne, igenkänneliga på sina hvita vattrade skärp, ilade snabt omkring, ordnande dansen, och rundt om salens väggar glänste brokiga drägter och blixtrade juveler. i r " \ i i K t Annonser mottagas endast mot kontant liqvld i förskott af 2 6 öre pr A. I Ly U spalt, petitrad ( Allt är förbi — det är slut.
Hr Brakels påstående, att elektorslistor på förhand upgöras, så vill jag derå endast svara, att det är en absolut omöjlighet att på förhand upgöra sådana. enär R. o. Ad. ej omedelbarligen väljer sina elektorer, utan updragit detta förtroende åt bänkmännen. Af de skäl, jag nu anfört, finner jag ej, att en förändring af nuvide valsätt är på minsta sätt af behofvet påkallad. Derföre vågar jag hysa den förhoppning, att R. o. Ad., med samma ihär - Den 21 December. 397 dighet och konseqvens, sorn vid flere föreg:de Riksdagar blifvit ådagalagd, afven vid detta tillfälle måtte motsätta sig det nu under öfverläggning varande förslagets framgång. För att ej alldeles med tystnad förbigå det af Hr Brakel anförda exemplet med de hvita och svarta kulorna, huruledes man nemi., genom att med fulla händer uptaga desamma ur urnan, kunde förvandla minoriteten till majoritet, vill jag blott tillägga, att exemplet var ganska väl valdt af den person, som åsyftar att, som jag nyss nämnde, göra lefvande personer till idel nollor, dera man efter behag kan behandla. Hr von Knorring: Jag ser mig nödsakad att göra Hr Brakel samma »compliment délicieux», som han nyss gjorde mig. Jag får nemi. bekänna, att jag ej för tillfället kan uptaga till besvarande alla den värde talarens gjorda invändningar, enär jag icke nog upmärksamt följde hela hans anförande. Men om jag ej misstager mig, så nämnde Hr Brakel, att det vore mindre lämpligt att framkomma med ett skäl, sådant som den större tidsutdrägt, de direkta elektorsvalen skulle kräfva, då R. o. Ad. derigenom blefve bättre representeradt i Utskm. Jag skulle gerna gå in på Hr Brakels sats, om det blott blefve mig bevisadt, att ett sådant förhållande verkligen komme att ega rum. Men så länge detta bevis uteblifver, qvarstår hvad jag har sagt.
Vid otillständiga tvetydigheter ler hennes mun icke bifall; vågar hon icke bestraffa med en allvarlig min, så kastar hon blicken till jorden, och synes icke höra på sällskapet. Motsatsen till stadga är vekhet. Många unga personer tro sig blifva omtyckta, om de ställa sig ömma och smäktande. Detta är redan ett fel hos könet; huru mycket mera då hos mannen, af hvilken åstundas, att han skall handla med fasthet, och att hans uppförande icke må lemna oss i tvifvel, det hans väsende eger denna fasthet i lynnet. Lika tadelvärdt, som denna vekhet, är också karlarnes bemödande att förskona sitt ansigte. Anblicken af en sådan gäst är för hvarje stadgad person en verklig förargelse. Ynglingar och män förundra och ådraga sig i den tänkandes ögon förakt, om de måla sina ögonbryn eller sitt skägg, dofta af luktvatten, och ständigt lägga munnen i tillgjorda veck. Hvad skall man tänka om en sådan tvekönad varelse? Kan man väl tilltro honom förstånd, insigter och duglighet? Nej! En sådan menniska är en docka utan hjerna; en varelse, hos hvilken naturen måste hafva förgätit sig. En stadgad person är väl mån om sina anletsdrags regelbundenhet, men bekymrar sig föga, om naturen gifvit honom ett ljust eller ett mörkt skägg. Sitt ansigtes uttryck sätter han i värdighet och själs-uttryck, i en förståndig min. Han är stolt öfver en sund, oförklemad kropp och kan berömma sig, att ej nödgas göra afseende på hvarje årstid och väderskifte. Jag talar dock ej här om en styrka och härdning, som är följden af tungt och groft arbete; jag talar blott om den fasthet, som vinnes genom måttligt bruk af kroppskrafterna. Det är den, som ger mannen ett verkligt behagligt utseende. En nervig, muskulös och fast kropp, ur hvilken helsa och kraft stråla, kasta en ganska ofördelaktig skugga på den fina och klemiga sprätten, som vill bortsmälta i solen, och om vintern behöfver sin värma i öfverplagg. Vi läsa med bifall i forntidens skrifter, huru angelägen man var, att från ungdomen uppfostra manliga barn till styrka och härdning.
Stånd anses lill största antalet blifva hugnade med dessa titlar, sä hemställer jag, om det icke nu vore ett tillfälle, att visa allvaret af den beredvillighet, så mångå här yttrat, att frambära sina offer på fäderneslandets altare. Ropen på propos. förnyades. Hr von Troil: Ämnet är verkligen numera så uttömdt, alt jag ingalunda hade tänkt besvära R. o. Ad. med att ännu en 2 Ii. 30 ru l)en 5 S e |i t e m b e r. gäng afhöra mig. Jag anmälde mig derföre icke, elium jag hörde, ali Hr Printzensköld orätt upptog flera af de argumenter jag anfört och ställde mot dem sådana, som icke svarade deremot; men dä han slutade med att anföra, att jag tillstyrkt R. o. Ad. att besluta en varning emot Styrelsen, så har jag uppl rädt, för att varna denne ledamot att icke tillåta sig all lägga sådana ord i min mun. Jag har yttrat, att det vore nyttigt om R. St. antoge detta förslag, för alt inför Regeringen uttrycka en opinion om instämmande i den åsigt, sorn Regeringen redan tyckes hafva gjort gällande, och detta mätte hvar och en begripa, att det är någonting alldeles olika med en varning. Det är alldeles motsatsen. l)ä jag föröfrigt nu fått ordet, vill jag tillägga några fä ord ■ angtde frågan om de militära surnumerärerna, sorn en värd ledamot, ehuru han i afton mycket talat om de militära sakerna, tyckes hafva mycket svårt att uppfatta. Han har nemi. ånyo yttrat, alt om Konungen kan utnämna surnumerärer i den lägsta graden, så kan han det likaväl i alla de andra. Saken har likväl sin ganska väsendlliga skillnad. Den föreslagna §, som icke inskränker Konungens rätt ali tillskapa embeten ulan löner, och alt dertill utnämna de personer, han för godt finner, förbjuder deremot Regeringen att utnämna personer till embelsvärdigheter utan åtföljande tjenst, och äfvenledes att tillägga den, som har en lägre tjensleulöfniug, benämningen af en högre. Sådant är t. ex. förhållandet när en underlieulenant erhåller capilains värdighet.