Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den rigtning, i hvilken sk a rp sk y t te fö re n i n garn es öfningar böra ledas, bestämmes af den terräng, i hvilken de såsom landstorm komma att strida. Den svenska marken är i allmänhet bruten, d. v. s. skogig, bergig och ojemn, samt derföre tjenlig för smärre fast organiserade och öfvade truppers strid mot disciplinerade. Denna mark böra landstormens afdelningen följaktligen i främsta rummet söka, och densamma ger dem äfven bästa tillfället att begagna sig af den naturliga fördel de alltid mäste hafva öfver fienden genom en noggrannare kännedom af trakten. Men i bruten mark är den spridda stridsordningen (jägarkedjor med slutna understöd) den företrädesvis användbara. Då det äfven är i denna mark oell denna stridsordning, som de personers mod, tapperhet och intelligens, hvilka icke till yrket äro krigare, på fördelaktigaste vis kunna tillgodogöras, sä böra ät öfningarne i spridd ordning samt dess nödvändiga bihang, målskjutningen, en särdeles uppmärksamhet egnas. Nämnde öfningar torde äfven för skaipskytteföreningarne på landsbygden, der man har svårare att komma tillsammans, vara de enda behölliga, emedan de liesta af allmogen, på beväringstnötena erhållit kännedom örn rörelser i sluten ordning och handgevärsexercis. Men i städerna, der de flesta finnas, som icke undergått vapenöfning, och der man har lättare att samlas, der bör äfven tid egnas åt öfningar i de återstående ämnena. Af stor nytta skulle vara, om skarpsky ttefören in garne sinsemellan kunde öfverenskomma om hufvudpunkterna af en gemensam öfningsplan, fotad på ofvanstående grunder. liela rörelsen erhölle då en vida högre betydelse, om staten kunde påräkna, det hvarje skarpskytt innehade ett vistt mått af militärisk färdighet, afpassadt efter hans verksamhet i landstormen. Af ännu större vigt vore, om skarpskytteföreningarna antoge såsom grundsats, att. inom sig försöka utbilda eget befäl, till och med kornpanichefsgrad.
MagazinsDirectionen under d. 28 Jan. 1818 återförviste Utslag, ådömde ersättning, ij anseende till bristande behöriga redovisnings handlingar 6,tog: 38. t. samt hos låntagare innestående ig5: 3. 6. 8,6g >: 21. to. Efter hvad utredt blifvit har hos den förrymde, sedermera på lejd återkomne, numera med döden afgångne Magazins-Uppbördsmannen någon betalningstillgång icke funnits samt de öfrige redogörare, hvilka med nämnde medels förvaltning haft befattning, äfvensom de, hvilka bordt utöfva controlen öfver medlens användande och till äfventyrs kunnat anses skyldige dela ersättnings-ansvaret, allesamman sedermera aflidit. Och då förhållandet är enahanda med låntagarne för nämnde ig5: 3. 6. samt luaf emot de ansvarsskyl.diges 368 Stats-Utskottets och skuldsattes efterkommande lagligen ej kan anställas, tillstyrker Utskottet, i likhet med hvad RevisionsContoret äfven hemställt, att öfvanberörde sammanlagda summa 8,6g3R:dr 21 sk lortst, ma afskrifvas. 2:0 Rest ä den år 1801 i Länet utborgade spanmål, till ett belopp af 24,962 R:dr 5 sk. 7 r. Genom Nådigt Bref d. 12 Mars 1801 har K. M:t, ibland vi Ikoren för undsättningarnes meddelande samma år, ibland annat, tillåtit att sädane personer, som icka kunde ställa säkerhet för lånens betalande, men, utan allmänt understöd skulle råka i hungersnöd, finge med Spanmålslån efter omständigheterna bispringas. Deraf har ock följden varit att lån beviljats personer, som antingen saknat utväg till betalning eller sedermera i utfattigt tillstånd allidit, och, efter hvad K. M:ts Bef:h:de upplyst, har under den långa tidrymd som förflutit sedan berörde undsättning lemnades och hvarimellertid en ny generation uppväxt, i mät tagne panter blifvit på flerfaldiga auctioner utbjudne och Uti en del socknar äfven inslague för Allm.
Häftande blicken fast vid spetsen af den venstra skon, böljade hon berätta. Rösten var dof och så entonig, som om hon läst öfver en lexa. Hon var född 1849 eller 50 — hon kunde ej så noga säga hvilket — i Asperyd. Mor hennes hette Anna Larsson. Fadern visste hon inte namnet på, men någonting fint var han, det hade mor hennes sagt flerfaldiga gånger. — Då mor blef med barn, brydde han sig inte mera om henne, och i det fallet var han lik så många andra fina herrar. — Inga reflexioner, sade borgmästaren kärft, håll er bara till saken! — Mor skämdes så fasligt öfver olyckan hon råkat ut for, och derför så flytta ' hon hit till sta ' n, och här har jag väl kommit till verlden. När jag va * fyra år gammal gifte hon sej med en sjöman som hette Blad. Hon drog andan ett slag och flyttade blicken från spetsen af den venstra skon till spetsen af den högra samt redogjorde något för sina senare lefnadsöden och hur hon med tiden försörjt sig med att fostra upp barn. Vittnena kallades nu fram. Det var en ung, kraftigt bygd sjömanshustru och hennes gamla mor, hvilka båda bodde i Svarta-Katrinas hus. Med skälfvande stämma svuro de vittneseden, och så berättade de bredt och omständligt, hvad de hade att omförmäla. Det var ohyggliga saker, som kommo i dagen. Svarta-Katrina hade misshandlat barnet pä det mest barbariska sätt, sedan modern dött. Fadern, hvilken lemnat pengar en gång för alla, hade aldrig sett till det. Borgmästaren var likblek, och kallsvetten perlade i stora droppar fram på pannan.Det blef en lång paus, under hvilken ingen vågade draga andan, och så djup var tystnaden, att då rådman Olsson snöt sig smattrade liksom en fanfar genom salen. — Vill. den ... anklagade. ej. lätta ... sitt ... samvete. rrted ... en. bekännelse? sporde borgmästaren sent omsider, och hvart ord hade klang af en hvinande bågsträng. — Jag har ingenting att bekänna, sade Svarta-Katrina och såg borgmästaren stint i ögonen, rakt ingenting.
Lagerbjelke vill se efter, så har Frih. Sprengtporten i sin framställning sagt hvad han önskar skall ske, och således kan jag icke fatta annat än att han vill hafva ett yttrande öfver sin framställning, och Utsk:t bar så mycket mer på det sättet upfattat saken, som Utsk:t börjat med att besvara Frih. Sprengtportens yttrande och sagt att Utsk:t icke i allmänhet kan antaga den satsen att lemna allting tullfritt vid utförsel, utan vill yttra sig öfver hvarje artikel särskildt. Således har Utsk:ts majoritet åtminstone godkännt den mening att Frih. Sprengtportens yttrande borde uptagas till besvarande. Gr. Lagerbjelke: Vi äro alla ense om att Frih. Sprengt porten endast yttrat sig i frågan, samt i detta yttrande förklarat och gifvit tillkänna hvad han ansett böra ske. Bevilln.Utsk:t. må nu hafva uptagit detta resonnement med ett motresonnement eller icke, så står fast att Frih. Sprengtporten endast vid tillfället af remiss utaf en fråga rörande tull-lagstiftning yttrat sig öfver ämnet och dervid framdragit åtskilliga saker, som han ansåg böra ske. För att anföra ett exempel, så har det ju nyligen händt att man vid en fråga om handelsboks vitsord, när den remitterades, kom att yttra det liela handelsoch kredit-lagstiftningen borde omgöras. Icke kan man säga att, emedan en motion om handelsboks vitsord bl il vi t remitterad till Ulskrt, derföre motion om alla kredit-lagars omgörande blifvit väckt. Hr von Koch: Om man verkligen skulle så tolka grund lagen, att sedan vid remiss af en Kongl. Propos; i tullfrågor ett förslag till modifikation blifvit framstäldt, ett sådant förslag alldeles icke skulle kunna pröfvas, hvilket jag nu vill lemna derhän, så hemställer jag 1 os Den 6 J n ni f. m. lik viii om det kan vara rimligt, att. när Bevilln.Utskrt i ett. visst ämne eller rörande en viss artikel föreslagit, en tullnedsättning, man skall tolka Bevilln.Utsk:ts motionsrätt på det sätt, att R.
Metaller, sammansatta, alla slag’: m .. Qvantitet för _ , Tullvärde. Tullberäkningen. InfTul1- UtfTuIL 200: — —oarbetade 1 SkU. Fria 4: — -— andra slag 1 U. 1: —• - Marin-metall, eller annan composition ji form af bleck Lill förbyddning af fartyg 100 R:dr v. 5: Skrot samt gammal och brukad metall 100 — —sammansatt, alla slag 1 SkU. St. Y. 16: 3a —• 16: 32 — kommande hänvisning att i nolen göras för Bronz, Lahn, Latun, Marin-metall, Messing, Pinschback och Tomback lill metaller, sammansatta, alla slag, samt hvad serskildt angår Pläter till metaller, sammansatta, alla slag, arbetade försilfrade. Nyekelringar och Nyckelhakar. Den för denna artikel yrkade specifikation i tull-taxan anser Utskottet vara af behofvel påkallad, och föreslår derföre att med rubrikens inrymmande å behörigt ställe den må varda, åsatt 6 R:dr värde och 2 R:dr införsels-tull per U., samt medgifvas tull-frihet vid utförsel. Bill. till R. St. Papparbeten, alla slag, olackerade, lackerade, för hvilka någon böjning i na varande införsels-afgifter sjnts Utskottet kunna föreslås, nemligen ”å de olackerade” från 12 till 16, och å de ”lackerade” från 18 till 24 sk. Ä. Paraplyer och Parasoller. Det härå gällande förtullningssätt efter värde med 33? procent föreslår Utskottet må utbytas mot förtullning per slycke, och att för sådant ändamål skillnad må göras emellan paraplyer och parasoller ”af siden” och ”andra slag” samt bestämmelserna blifva för de förra 6 R:dr värde och 2 R:dr lull samt för de sednare 3 R:dr värde och 1 R:dr tull stycket vid införsel, jemte det att tull-frihet såsom hittills bibehålies vid utförseln.
Men när barnet var födt, trädde der in en gammal gumma; hon hade ett sällsamt utseende, och ingen visste hvadan hon kom eller hvart hon gick. Den gamla qvinnan spådde om konunga-barnet, och sade att det icke skulle få komma under bar himmel, förrän det hade fyllt femton vintrar, eljest vore fara värdt att det blefve bort-röfvadt af berga-trollen. När konungen förnam detta, gömde han qvinnans ord i sitt sinne, och tillsatte väktare, som skulle akta den unga prinsessan, att hon icke kom under bar himmel. Någon tid derefter var drottningen åter hafvande, och födde en dotter. Då blef ny glädje öfver hela riket; men den gamla spå-qvinnan infann sig som förut, och varnade konungen att icke låta prinsessan komma under bar himmel, innan hon fyllt femton vintrar. Det led så åter någon tid, och drottningen födde sin tredje dotter. Men den gamla gumman kom tredje resan, och spådde konunga-dottern såsom hon spått hennes systrar. Då blef konungen illa till mods, ty han älskade sina barn öfver allt annat i verlden. Han gaf derföre sträng befallning, att de tre prinsessorna alltid skulle hållas under tak, samt aktade noga uppå, det ingen skulle fördrista sig att bryta mot hans vilja härutinnan. Det stod så om en rund tid, och konunga-barnen växte upp till de fagraste mör, som någon visste omtala nära eller fjerran. Då brast der ut örlig i landet, så att konungen deras fader for bort. En dag, medan han var i härnad, sutto de tre prinsessorna vid vind-ögat, och sågo sig ut, huru solen sken på de små blomstren i örta-gården. De kände nu en stark åtrå att leka med de fagra blommorna, och bådo sina väktare om orlof, att en liten stund få vandra omkring i trädgården. Väktarena ville icke samtycka härtill, ty de räddes för konungens vrede; men konunga-döttrarne bådo så innerligen vackert, att männen icke kunde stå emot, utan läto dem få sin vilja fram. Prinsessorna voro nu mycket glada, och gingo så ut i trädgården.
Det är ej afgjordt, att Mästerskapen alltid förfärdiga de bästa varorna, och man bör besinna , att fuskeri och bönhaseri, dessa med Skrå - Barbarismen ifrån Tyskarne införda benämningar, likväl äro första stegen till fullkomJighet, för hvilkens förvärfvande vägen stänges genom den ännu tillåtna Jagt efter bönhasare och fuskare, likasom vore Nybegynnare i likhet med Skade-djur. Om hvad nu anfört är, öfvertygelse vinnes huru den bör vara, föijer i ordningen att tillse, huru vida de. hinder sorn sig förete, äro af beskaffenhet att cj kunna ur vägen rödjas. Dervid uppkommer främst undersökning, huruvida de Mästerskapen förunnade förmåner äro att anse såsom StåndsPriyilegier, eller följder af ifrån Konungen utgångna Reglemefitariska Författningar till införande af en viss Ordning innom de så kallade Skrån. 11720 års RegeripgsFprm §.- 51 .stadgas: Att Den 2 3 Dec-ember. 4 65 Städerna förblifva vid deras gamla Rättigheter och Privilegier, dock så, att de sf Riksens Ständer efter tidernas omständigheter lämpas, RegeringsFormen af 1772 stadgar likaledes i 54 §., att Städerne i Riket förblifva vid deras välfångna Privilegier och Rättigheter , som dem af (ordna Konungar gifne och förlänte blifvit, dock så, att de efter tidernas omständigheter och det Allmännas nytta och gagn lämpas. — Förordningen af den 26 Maji 1719 tillåter Frimästare. Skråordniugen af den 27 Junii 1720 6:te Art. utte §. samt Förordningen af den 2 Junii 1724, likaledes ; men sådant upphäfdes genom en , uppå Ständernas underdåniga Tillstyrkande, grundad Kongl. Förordning af den 20 Julii 1731.
Då emedlertid staden svårligen kunde äga förbindelse, åtminstone icke ensam, att bekosta denna muddring, enär farleden vore gemensam för flere orter, och de stora Stals-Ulskottcls Utlåtande, .T? 1S8. 7 utgifter, som vore förenade med en sådan åtgärd, dessutom omöjligt kunde bestridas af detta mindre samhälle, har motionären föreslagit, att Rikets Ständer måtte anvisa de medel, sorn erfordrades för verkställande af Arboga-åns uppmuddring och försättande i segelbart skick, enligt det derföre uppgjorda förslag; i hvilket afseende han anhållit, dels att, för den händelse anslag till belopp af 20,700 R:dr, utan åter betalningsskyldighet, icke skulle kunna, af en eller annan orsak, beviljas för den del af arbetet, som afsåge npprensning af ån från Arboga till Grafudden, Rikets Ständer, på det ifrågavarande, för stadens bestånd högst angelägna, del af arbetet ej måtte åsidosättas, ville öka det för uppförande af hamnkaj begärda amorterings-Iånet till 40,000 R:dr, dels ock anslå den summa af 35,200 R:dr, som erfordrades för muddrings-arbetet emellan Hjelmare kanals utlopp och Mälaren, hvilken summa likväl kunde minskas till 20,000 R:dr, derest nedläggandet af en faschin-arm vid utloppet skulle kunna undvikas, i hvilket fall motionären dock befarade att muddringen blefve af föga varaktighet samt tidt och ofta mäste förnvas. Beträffande den föreslagna kajbyggnaden vid Arboga, har motionären uti den andra af de afgifna motionerna anfört: att staden, såsom belägen på ömse sidor af Arboga å, icke ägde annan hamn än åstränderne. vid hvilka enskilda personer och rederi-bolag anlagt några lastbryggor.
– Han hade varit kamraten i mitt hvardagslif; jag hade trott, att han behöfde min tröst, nästan min hjelp han, en konstens storman! ERNA. Du öfverdrifver; du är inte normal. Han är en menniska – han som vi andre – ingenting mer LOUISE. Du känner honom inte sjelf har jag aldrig förr än i dag vetat hvad han var. Aldrig så, genom mig sjelf i första hand. Jag tror, att jag hittills sett honom endast genom andras beröm, i glorian af hans verldsrykte. Men när jag stod der och såg på hans verk – då gick det upp för mig, hur stor, han är ERNA. Och ändå stod han der väl sjelf vid sidan och såg på dig med forskande intresse för att studera, hvad intryck mästerverket gjorde. LOUISE. Jag skälfde som inför något öfvernaturligt: den döda bar mina drag, men förädlade, odödliggjorda det var mitt eget stelnade jag en saga som skall öfvergå till efterverlden – min trista saga Knäpper händerna samman och står en stund i tankar. ERNA. Det är ett af hans vanliga påhitt. Du skall inte taga dig det så när. LOUISE stirrar ut i luften. Och den stora figuren – ödet! Dragen voro en menniskas, men uttrycket var mer än menskligt. Det var den orubbliga lagbundenheten, för hvilken allt i vår verld måste böja sig eller krossas det af evighet bestämda hvilket går hän öfver ett menniskolif som vore det mindre värdt än hafvets tång ERNA. Du är så blek. Du får visst lof att lägga dig – annars svimmar du. LOUISE. Ja, nu vill jag hvila. Nu är det förbi. ERNA. Hvilket? LOUISE. Allting Kastar sig framstupa på chäslongen. Märker du inte, Erna? – Detta är ett farväl. ERNA. En nedrighet, är det! LOUISE häftigt. Det har du ingen rätt att säga. Han har inte bedragit mig, han har inte bedragit dig, han har inte bedragit någon. Han har en annan natur än vi han är af en annan race än vår. ERNA. Du skall stänga din dörr för honom och visa, att det är du som gör slut!
Konstitutions-Utskottet har, vid pröfningen af denna fråga, icke kunnat annat än finna det vara en ofullständighet i våra Grundlagar, att dc icke medgifva något uppskof i riiksdag, utan att denna, en gång börjad, nödvändigt måste oafbrutet fortfara intilldess samtlige ärendena blifvit afslutade eller Konungen finner för godt att Rikets Ständer åtskilja. I de floda andra konsfitutionela länder är en sådan rättighet, eller den sä kallade prorogationsrätten, öfverlemnad åt Monarken; och denna rätts begagnande är ingalunda något ovanligt, utan förekommer i somliga länder vid hvarje representationens sammanträde. Att i detta hänseende till alla delar efterbilda utländska mönster, är dock i Utskottets tanke icke lämpligt och skulle föranleda till förhållanden, sorn icke vore förenliga med våra, ur historisk och nationel grund uppkomna, Grundlagar. Sådant har äfven blifvit insedt af de föregående tvänne riksdagarncs Konstitutions-Utskott, af hvilka intetdera velat, att fråga om uppskof i riksdag skulle göras beroende ensamt af Konungens godtfinnande. Tvärtom hafva, särdeles uti det af förra riksdagens Konstitutions-Utskott uppgjorda förslaget, flera särskilda försigtighetsmått blifvit iakttagna, för att förekomma möjligheten af en sådan rättighets missbrukande eller användande i fall, då sådant icke af verkligt behof vöre päkalladt. Af l missbruk i detta hänseende skulle kunna ega rum, är icke gerna tänkbart, dä för beslutets fattande erfordrades bifall af Konungen och alla fyra Riks-Stånden; men deremot gifvas onekligen tillfällen, dä saknaden af en dylik rättighet komrne att medföra stora olägenheter. Uti Memorial N:o 57 antydde äfven 1853 och 1854 årens riksdags Konstitutions-Utskott, att uppskof i riksdag kunde påkallas, dels af rikets yttre politiska förhållanden, dels ock deraf att tili Rikets Ständers pröfning öfverlemnades frågor af större och mera omfattande beskaffenhet, än att de under den tidrymd riksdag vanligen upptager, kunde hinna att med erforderlig omsorg och noggrannhet handläggas och utredas.
Den 24'-de punkten_, angående Bevärings-manskapets vapen-öfningar, har blifvit återremitterad af Ridderskapet och Adeln samt P reste-Ståndet, i anledning af den hufvudsakligen förekom ne anmärkning: att, enligt den af Utskottet antagna grundsats, att Bevärings-manskapets vapen-öfningar borde utsträckas, anslag jem\äl bordt blifva beviljadt, åtminstone för den af Kongl. Maj:t nödig ansedde exercistid, af 21 dygn, och icke anvisning lemnäs på besparingar, som skulle uppkomma genom indragningar, hvilka antingen ej Stats-Utskottets Utlåtande, N.o 202. 2?> lunde verkställas eller ock först i en aflägsen framtid komma Stats-Verket till godo, bifallen af Borgare-Ståndet > och af Bonde-Ståndet återremitterad, pä grund af flere ledamöters yrkande, dels att anslaget för Beväringens vapenöfningar ej måtte uppföras såsom förslagsanslag, hvarigenom Stats-Verket kunde komma att få vidkännas en mångdubbelt högre utgift, än den å Stat uppförde, dels att tiden för vapenöfningarne, hvilka voro för jordbruket högst betungande, ej måtte bestämmas till längre än 8 eller 10 dagar, åtminstone intilldess, genom indragning af halfva Indeldta Armeen, en motsvarande lindring blifvit rustoah rotehållare beredd; och som följagtligen, i afseende på denna punkt, äfven inträffar det förhållande, att densamma blifvit af ett Riks-Slånd bifallen och af ett annat återremitterad, endast med yrkande af ytterligare besparings åstadkommande, anser Utskottet sig böra dess afgifne yttrande oföjändradt vidhålla. Vid s5:te punkten, angående För svar s-verket i allmänhet.} eller Kongl.
Häraf torde man med visshet kunna sluta, att åtminstone hos den del af Representationen, hvars talan Hr Gr. i detta mål fört, meningen ingalunda varit, att det ifrågavar. förslaget skulle uppskräma hvarken nationen eller dess ombud, utan att detsamma skulle "helt tyst och stilla” genomdrifvas. Att denna plan misslyckats derigenom, att berörde förslag väckt en allm. oro både inom och utom Representationen, är visserligen, särdeles för den, som uppgjort planen, ganska ledsamt och beklagligt. Jag anser mig dock böra försäkra Hr Gr., det min mening icke heller varit att genom den klandrade reservationen väcka någon skrämsel hos allmänheten; men då jag sjelf med verklig oro emotsåg de i flerfaldiga hänseenden högst betänkliga följderna af Hr Gris förslag, ansåg jag mig både berättigad och förpligtad att ej allenast förklara, det jag icke biträdt detsamma, utan ock uppgifva de skäl, hvarpå min åsigt om förslagets olämplighet och olaglighet hufvudsakligen grundade sig. De af Hr Gr. omtalade larmskott har jag ännu icke fått höra, hvadan jag således icke kan yttra mig om desamma. Deremot är jag i tillfälle att, såsom tillägg till de underrättelser, hvilka förekomma i Hr Gris anförande, meddela några ytterligare upplysningar angide tillkomsten ej mindre af den utaf Hr Gr. ronde nu ifrågavar. ämne väckta motion, än ock af det deraf föranledda utlåt. Denna motion väcktes först å den afdeln. af Utsk, som Hr Gr. företagit sig att i egen person såsom ordförande leda. Då några tjenliga förberedelser då ännu icke lära blifvit vidtagna, rönte Hr Gr. till en början icke större framgång för sitt framställda välvilliga förslag, än att, oaktadt det var kraftigt understödt af Hr Gr. sjelf medelst både långa och konstiga tal, blott en enda röst kunde erhållas för detsamma vid den derom anställda votering. Man hoppades derföre, att detta nya foster af Hr Gris riksdagsmannaverksamhet, hvilket blifvit likasom qväfdt i dess födsel, icke skulle vidare låta höra af sig.
Någon oafbrutet fortgående lånerörelse kan således omöjligen grundas på dessa tillgångar; och den omvexling i Banko-diskontens rörelse samt de förändringar i dess lånetillgångars belopp, som oftanämnde medels begagnande till en tillfällig förstärkning af Banko-diskont-fonderna komme att förorsaka, skulle sannolikt väcka allmän missbelåtenhet och ingalunda motsvara anspråken på en allmän låne-inrättnings fortfarande och ändamålsenliga verksamhet. I anledning af Herrar Revisorers anmärkning, att Riksgälds-kontoret icke ens till en Bankens understigande ränta kunnat utlåna hela sin kassa-behållning, anse sig Fullmäktige, som förmoda, att Herrar Revisorer härvid velat fästa uppmärksamheten å det betydliga belopp, sorn tidtals under loppet af detta års sommar och höst funnits innestående å Riksgälds-kontorets i Banken öppnade särskilda räkning för de till Statens jernvägsbyggnader anvisade medel, böra upplysa, att denna kassa-behållning uppkommit genom de stora och bestämmelserna i läne-kontraktet vida öfverstigande inbetalningar, som under sagde tid skett å innevarande års jernvägslån. Men som största delen af de sålunda influtna medlen varit afsedd att användas dels för jernvägsarbetenas fortsättande under detta år och dels till de qvartalsvis förfallande liqviderna för 1858 års tillfälliga statslån, så hafva Fullmäktige, vid sådant förevetande och med afseende å snart inträffande utbetalningar, funnit betänkligt att utlåna för dessa utbetalningar påräknade och erforderliga medel. Fullmäktige tro sig kunna förbigå hvad Herrar Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 BeviUningsUtsb. Betdnbanden. 30I allmänhet utgående utskylder; dock hafva sam« telige Herrar Ledamöter af Vällofl. BorgareStåndet bitradt den lanka det härtill fogade Protocoll innehåller. 3:0