Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Lagberedningen insåg svårigheten att göra några modifikationer i cell-systemet och föreslog derföre endast en art af fängelse, men så viii vid 1847 —1848 som vid 1850—1851 årens Riksdag ansågo Ständerne att man borde göra någon skillnad mellan straffarbets-fångar och fängelse-fångar, och att man på de förra borde tillämpa en strängare art af cell-fängelse. Denna Ständernas åsigt bör likväl icke förleda oss att tro att man ville åter införa det gamla fängelset, dessa ruskiga hålor der fången nedkastades, der man hörde skrammel af kedjor och der fukten dröp af väggarne. Nej — detta ville man icke. Hos straffarbets-fången så väl som hos fängelse-fången skulle respekteras de menskliga anlagen. Den ene kunde väl underkastas en något strängare regime, men samma system borde användas med afstde på båda. Jag tror att man alldeles misstager sig, om man vill göra fängelset till en angenäm uppehållsort för tångarne; ty onekligen är det lagstiftarens mening att fängelset skall vara straff, det ena så väl som det andra, och man begår den grofsta orättvisa, om man behandlar ransaknings-fångar på samma sätt som fängelse-fångar. Med den största förvåning har jag i tryckta recensioner af detta Betänk, sett det påståendet, att LagUtsk. i detta alside skulle vara af olika tanke med Lagberedningen. Lagberedningen föreslog i sitt förslag att ensamhets-fängelset i första rummet skulle användas i st. f. fängelsestraff af Gite eller 7:de graden d. v. s. på mindre förbrytare, och således ansåg Beredningen att afdrag i strafftiden äfven borde ske för dessa. Det är likväl sannt att Lagberedningen icke ansåg något afdrag böra ske å strafftiden, när ensamhets-fängelset användes som förvandlings-straff, men detta kom sig deraf att Lagberedningen upgjorde sin förvandlings-skala just med fästadt afside på ensamhetsfängelset, och i fängelselagen föreskrefs uttryckligen att förvandlingsfångar skulle sättas i enrum. Det kunde således icke komma i fråga att göra något ytterligare afdrag på den bestämda strafftiden. Man begår således det aldra största misstag, då man åberopar Lagberedningens åsigter såsom varande i strid med LagUtskis.
Det ar ' sålimda på intet sätt att beklaga, att fröken Key,på senare tider åtagit sig kritikerns roll, i synnerhet som hon, ehuru ofta orättvis i sina beskyllningar, oklar och ensidig i sina påståenden, dock behandlar ämnet med hjärta och en helt annan sakkannedom an de: lianliga kritici, som stundom från höjden af sin öfverlagseniiet slungat mot kvinnosaken några förlöjligande anmärkningar. l \ ' låtte hennes uppträdande denna gång haft den verkan, att det som en stormvind blåst bort fAflingans och .lirelystnadens agnar f r h i det kvinliga arbetsfaltet, men ~iiiitte livetet stanna kvar, och måtte hennes vältaliga ord icke soni den lieta Ökenvinden Iiafva gatt förhärjande fram öfver de späda telningar af äkta arbetsglädje, som börjat spira hos det unga kvinliga slaktet! Anna Sandström. - Från Esseldes sista år. Några intryck. 8 Det var först under det sista krtiondet af hennes lif jag hade lyckan göra f r a Adlersparres bekantskap. Det var vid den tiden då hon, fullt upptagen af sin # lskliiigsid6, Fredrika-Bremer-Förbundets stiftande, ständigt gick på spaning efter personer, lämpliga och fram 50 för allt villiga a t t niedverka till nåeniiet af det stora niklet. Fältet var ju så vidsträckt, onifattade s % a t t säga oöfversk&amp;dliga vidder, iitt dar fanns bruk för så godt som alla slags krafter, förinagor och begåfningnr. Så kom afven till mig en pkstöt i fonn af ett bref frau frii Adlersparre, som, jag vet ej liiiru, f i t t spaiiing pk a t t hos mig förefunnes en och annan möjlighet. Brefwt bad oiii ett besiik. J a g lydde kallelsen, litet tveksam, litet generad, iiien i grnnd och botteii tacksam och smickrad, soni alltid, då inan första gånqeii ser sig drageii ur fainiljelifvets siiaft utstakade rhm#i.l; en.
Det är först i sednare tider, som kyrkan haft medel till att pryda Gustaf Wasas grafchor. Åtskilliga andra hålla på att förfalla, emedan de atter, som de tillhört, antingen äro utdöda eller ej hafva råd att underhålla dera. Jag frågar för öfrigt, om då ulländningar besöka Upsala, detta universitet, som är utmärkt i många andra hänseenden, skall sakna en kyrka, värdig både stället och dess minnen? Jag tror ej, att Svenska folket bör underhålla denna sin förnämsta kyrka så illa, att det behöfde skämmas för utländningarne. Man har omförmält hurusom trenne Stånd fattat beslut i enlighet med Utskts förslag. Det må gälla hvad det kan; men jag hoppas och önskar, att R. o. Ad. ej måtte hafva sådana tänkesätt emot Upsala domkyrkas både ägande, rätt och värdighet, att Ståndet skulle bifalla Utsk:s betänk. hvarå jag anhåller örn afslag. Hr Ribbing, Bengt: Det förundrar mig visserligen icke, att man söker att strida för bibehållandet af det märkvärdiga och sköna templet, Upsala domkyrka. Jag skulle afven med största bedröfvelse se framtiden till mötes, om jag behöfde frukta, att Svenska nationen någonsin skulle glömma denna helgedom; men med fullkomlig öfvertygelse att detta aldrig kommer att ske, är jag så mycket mera villig att i allt hvad på mig ankommer behjerta den rättvisa fordran, som Hernösands stift gör på en tionde, hvilken af stiftet nu utbetalas, såsom hjelp för atl få ett gudshus, hvaraf stiftet nu är i saknad. Jag tror ej, alt någon bestämd rättsgrund här kan finnas för åtnjutandet af dessa 124 tunnor, hvarken för den ena eller andra kyrkan. Jag tror att det kommer an på båda statsmakterna alt säga, att dessa 124 tunnor skola böra dit eller dit, likasom förhållandet är med alla andra allmänna statsinkomster. Jag anser dock rättvisast, att Hernösands stift för sina behof får behålla hvad det ger ut, likasom andra stift för sina.
Nådiga skrifvelse den ii sistlidne Junii omfårmåldte mål, flere personer, får hvilka förre Committerade icke kunnat ersättning tillstyra, nu komma att dertill anmälas, äfvensom möjligen kan inträffa att genom ofvan föreslagne, från de af nämnde Comitterade fåljde grunder skiljagtige, coursberåkning, en och annan ersåttningspost kan komma att i någon ringa nian öfverskrida det förut tillstyrkta ersättnings beloppet; alltså och då berörde tillägg tilläfventyrs skulle kunna leda till en försvårad tillämpning af de uppgjorde nya grunderne, hvilka i alla fall åro af en så inskränkande art, att StatsUtskottets Betänkanden. 413 genom deras iakttgande aldrasåkrast skall åstadkommas det ändamål, som med berörde tillägg åsyftats; torde Utkottet, utan att träda Höglofl. Ridderskapet och Adelns samt Hogvordige Preste-Ståndets beslut får nära, våga hemställa, om icke nämnde Stånd skulle behaga låta bero vid den Redaction af 30 puncten, som Vållofl. Borgare-Ståndet antagil; dermed äfven det Hedervärda Bonde-Ståndet tillstyrkes att instämma. 7:0 I afseende på 31 Puncten , rörande de obligationer som skulle komma att från Riksgålds-Contoiret utgifvas till ett mot de fastställande särskilde ersåttningsSummorne svarande belopp, hafva 3:ne af de Respective Riks-Stånden förenat sig derom, att desse obligationer skola ställas till Sedelliafvaren att betalas, ena hälften efter 5 års förlopp och den andra hälften efter det 6:te årets utgång, beråknadt från Obligationernes dato; hvaremot i afseende härå den skiljaktighet sig företer, alt då Högloft. Ridderskapet och Adeln samt Hogvordige Préste-Ståndet funnit någon ränta å desse Obligationer icke böra ega rum, Vållofl. Borgare-Ståndet ansett Obligationerne böra utfärdas med 3 procents löpande årlig ränta. 414 Stats-Utskottets Betänkandetu
Han har nemi. till betänk fogat en reservation i alldeles egen syftning, och man måste göra honom den rättvisan, att han handlar i full eonseqvens dermed, då han i yttersta stund söker motverka hvarje framsteg af detta institut. Hr von Hartmansdorff har vidare gjort Carolinska institutet, jag vågar saga det, den orättvisa tillvitelse, att, under hela den tid han var statsseerelerare, hafva besvärat honom med idkeliga bemödanden att tillvälla sig en större verkningskrets. Så vidt jag kan erinra mig, har Carolinska institutet hos K. M. icke gjort någon annan lind. hemställan, medan Hr von Hartmansdorff var statssecrcterare, än ett förslag till förnyadt reglemente för institutet, hvilket förslag institutet alldeles icke på eget bevåg eller af egen ingifvelse inlemnade, utan Hvilket föranleddes af en af K. M. fastställd med Hr von Hartmansdorffs conirasignalion försedd, provisorisk stat, vid expedierandet hvaraf institutet fick uttrycklig befallning att med förslag till förnyad instrnelion inkomma. Men innefattar nu detta förslag ett sträfvande till en större verkningskrets för institutet? Jag vågar bestrida det, och Hr von Hartmansdorff tänkte säkert icke så derom, då jag, som hade uppdraget att upprätta detta förslag, innan jag framlade det till de öfriga professorernes granskning, gaf Hr von Hartmansdorff del deraf och han, efter att med mig hafva genomgått det punkt för punkt, förklarade att intet hinder, från hans sida åtminstone, skulle möta för detsammas antagande. Det är <lå lika hardt som oväntadt, att från detta håll få Uppbära en sådan tillvitelse. Carolinska institutets motståndare beskylla detsamma för ständiga utvidgningsplaner och framhålla alltid de vådor, hvilka häraf kunna härflyta. De kunna dock vara trygge. Val har institutet sträfvat att öka sin verksamhet och skall, som jag hoppas, fortfarande göra det, ehvad man deremot må säga; unn delta har skett och lior ske utan inkräktning på faculteter-nns rätt, och kan icke utan minskning i deras inflytande på den medicinska undervisningen.
Vid öfverlågg ningen i detta ämne inom Utskottet, måste det naturligtvis mäst bygga sitt Utlåtande på den tanke, sorn yttrades af PrästeSfåndeis Ledamöter. Herr Grefve von Schverin» förklaring af Författningens stadgande år så vida riktig, att 6 månader utgöra den längsta tiden, som må föreläggas, men då Författningen bestämmer den från 3 till 6 månader, år hvarje tid deremellan efter Prästens eget omdöme lika laglig, och derföre yrkade Präste-Ståndets Ledamöter, att det icke borde bero på Prästens fria vilja att bestämma tiden, utan att någon viss tid borde uttryckligen stadgas. De upplyste tillika att 3 månader vore den tid som allmännast bestämdes, och att högst vid få tillfällen kallelsen derutöfver förlängdes. Derföre har äfven jag ansett olämpligt att bestämma något öfver denna tid, helst hindren vid så beskaffade tillfällen kunna vara ganska olåglige för dem, som vilje gifta sig i anseende till den förestående bosättningen, och lagen dessutom förbjuder troiofvade att sammanflytta. Jag skulle tro att egentligen orsaken hvarföre tiden varit utsträckt till 6 månader, har haft afseende på Finland, och då detta skäl nu mera ej äger rum, sedan Finland ej tillhörer oss, tror jag icke någon återremiss vara af nöden. Herr Grej eea och Landt Alar skalken hem - 65o iDm 21 Murin, ställde, om Ridderskapet orh Adeln ansåg Lag» Utskottets Betänkande böra, j anledning af den utaf Grefve von Schverin dej vid gjorde anmärk» Ding, till Lagutskottet återremitteras. Ropades Ja, Föredrogos å nyo och remitterades till Stats-Utskotteti Riksens Ständers för deltagande i ÖfverRevijionen af KrigsRäkenskaperne utsedde
Härutaf och då äfven å en annan sida ordet jemn god t möjligen kunde föranleda till den tydning, att alla förbindelser äfven i Svenska Banco-Sedlar borde åteigäldas i samma slag jemn god t, det vill säga efter ett lika värde, hvilket skulle för - Btdd, o. A<|p Prct. 10 IS, 2. Dea SJ Na Tern b er em, anleda till ett liqviderings-sätt sådant* som Herr Stråle föreslagit, torde man finna nödvändigheten, att ändra ordalydelsen i danna §. Denna förändring vill jag ingalunda föreslå, så vidsträckt, som Herr Stråles motion åsyftat, nemligen all skulds iiqviderande efter Cours; olägenheterne deraf skulle måhända öfverstiga förmånerne. Jag inskränker mig till att föreslå undanrödjandet af de hinder, som nu försvåra för enskilde möjligheten, att, efter frivillig laglig öfverenskommelse, ställa sina förbindelser i den myntsort, till hvilken de äga största förtroendet; och jag hemställer till Höglofl. Ridderskapet och Adeln, om ej rättvisan, oberäknadt af ett sådant stadgande, derigenom mycket af den oro skulle nndanrödjss, som nu hos många finnes för de vid denna Riksdag fattade Financiella Beslut; hvarigenom, i stället för att stadga myntets värde, det än mera skall göras vacklande, samt om icke möjligheten att kunna mot en sådan vackling försäkra fordringar, skulle åtminstone något upphjelpa den enskilda credit, olver hvars förfall man med så mycket skäl klagar. Jag utbeder mig äfven få nämna , att i händelse framtiden skulle komma att visa farhågan hafva varit ogrundad, förhållandet med de summor, sorn genom enskild öfverenskommelse förskrifvas i annat mynt, än Baneo-Äedlar, blifver i gila fall enahan - Den 25 November é, m da , då de dock aldrig lunna komma att liqvideras till högre belopp, än hvarå förskrifningen lyder, det vill säga, med hvad som verkligen blifvit försträckt. Jag får således vördsamligen föreslå att 9:de Cap. 2:dra §.
Beväringselit åligger att vid städselaftals eller arbetskontrakts uppgörande eller, om han då ännu icke är till elit antagen, genast vid återkomsten från det möte, der sådant skett, för husbonde eller mästare anmäla, det han är såsom elit anställd, vid påföljd, om detta underlåtes, att husbonden eller mästaren äger att, såsom ersättning för den tid eliten varit från arbetet borta utöfver hvad honom såsom beväringgskyldig i allmänhet ålegat, å lönen afdraga det belopp, som motsvarar antalet af sålunda försummade dagsverken, efter årets markegång beräknade. Har beväringselit sådan anmälan behörigen fullgjort, vare han ej till dylik ersättningsskyldighet förpligtad, der ej annorlunda blifvit serskildt öfverenskommet. Till hvad sålunda blifvit i underdånighet anfördt och föreslaget har Kommitén endast att, med afseende å redovisningen af eliterna och kontrollen öfver dem, tillägga en hemställan derom: att dels vederbörande chefs-embeten måtte åläggas att efter hvarje mötes slut till Eders Kongl. Majit, genom vederbörande 67 Stats-departement, ofördröjligen insända förslag öfver de regementet eller corpsen tillhörande beväringseliter; dels ock att eliterne måtte tillförbindas att till hvarje öfningsmöte medföra sina prestbetyg, hvilka efter mötets slut böra, i likhet med hvad för öfriga beväringsmanskapet är föreslaget, aflemnas till vederbörande tjenstemän, för anteckning i beväringsdagböcker och rullor, uti hvilka bland annat bör anmärkas de befordringar eliterne under sin tjenstgöringstid vinna. Ehuru det visserligen torde anses ligga utom Kommiténs befogenhet, att afgifva något förslag beträffande lämpliga antalet af beväringseliter, har Kommitén likväl sett sig nödsakad att införskaffa de för en approximativ beräkning af detta antal nödvändiga upplysningar, emedan det derförutan icke varit möjligt att uppgöra de kalkyler öfver kostnaderna för en elitcorps inrättande, som Kommitcn förmenat böra åtfölja dess i detta hänseende afgifna förslag.
Antages åter Utsk:s förslag, är troligt, hvad jag nyss påpekade, att utminuterare tvingas alt försälja det högsta möjliga qvantum bränvin, för att vid den förnyade auktionen kunna göra högsta anbudet, och det är nästan gifvet, att de, vid sådant förhållande, icke kunna emotstå frestelsen att blifva lönkrögare. Jag kan således icke finna, hvarföre man skall ställa utminuterare i sämre ställning än utskänkare, och anhåller altså, att Ståndet måtte vidblifva sitt i ämnet förut fattade beslut. Hr von Hartmansdorff: Jag anhåller få fästa Ståndets upmärksamhet på skillnaden mellan utskänkningsoch minuterings-ställen. Frih. Raab har anmärkt, hurusom krogrörelse måste rätta sig efter belägenheten af vägar och ställen, der dessa sammanträffa o. s. v.; men att det icke är förhållandet med minuthandel. Den kan vara förlagd på åtskilliga andra ställen än vid landsvägarne, hvarigenom vidsträcktare tällan om minuthandels idkande kan ega runi. Då så är, bör den icke förhindras, emedan man, just genom täflan, erhåller den afgift,som vederbör. Man lyckas då ej så lätt vinna på lönnkrögeri, utan försäljaren måste låta det allmänna dela vinsten med sig. Gr. Lagerbjelke har sagt, att Landshöfd:ne icke kunna rigtigt bedöma hvem, sorn bör få minuthandels-rättigheter. Men om Landshöfd:ne kunna bedöma, lill hvem rättigheten utan auktion skall uplåtas, hvarföre skulle de då icke kunna det, när auktion eger rum. Gr:n tyckes tro, att det högsta anbudet skall vara afgörande, och följaktligen, att den, som bjuder mest, skall erhålla försäljningsrätten, antingen han är en redbar man eller icke. Men då det ytterligare står i Utsk:s förslag, hvarå Frih.
I detta hänseende vore nödigt, att den löreslagne odlingskostnaden b."»stämde lånesummans belopp; a't detta förskottvis senast utbetaldes; att icke ny borgen, man endast nytt betyg om låatagarncs och löftesminnens vederhäftighet årligen infordrades så vida ej låntagaren skulle begära att få ställa annan borgen; att odlingens fullbordande inom vissa år bestämdes, och först efter deras förlopp besigtning anställ!» des, s>mt att icke återbetalning komme ifråga förrän efter fem års förlopp, och då med en i början mindre och sedermera ökad afbetalning, t. ex. to procent första året, 15 procent det andra, o. ,s. v. så att hela lånet inom 10 år efter dess utlämnande vore återbetaldt; och slutligen att icke straffränta finge utkräfvas till högre belopp, än 3 procent utöfver den vanliga, / Hvad angår de af Discontens och andira fonder obegagnade medel, borde desamma, éller den del af fonderne, som vid hvarje års slut icke finnes i deras egentliga väg utlånade, få användas till fastighetslån, på enahanda vilkor, som hittills iagttagits, med den skillnad för landtegendom, att icke 1S14 års, utan taxeringsvärdet för det år, då lånet b gäres, tages till gr o d, och att sådant lån får beviljas till hvad belopp sorn hälst, blott ej hö. gre, än som motsvsrar * af egendomens värde» Den 21 Fehr uarii. 5 2r I afseende på stadsfgendoms belåning borde kanske någon inskränkning iagttagas, emedan den hittills föreskrifne grund möjligen kan bereda förlust. För Discontutlåningen anser jag äfven anJ dra grunder böra följas, så att räntan nedsattes från 6 till 5 procent och öfverräntan till 8, i stället tor 12; att om ättning finge göras med f:dels afbetalning, icke af primitiva länet, utan af den summa, hvarpå Reversen lyder, eller kanske häldie med Tedels afbetalning hvarje halft år, och att älven Discontlån finge utlemnas till högre belopp, än hittills, med iagttagande af nödig säkerhet, som af Directionen skulle pröfvas
Då denna underrättelse meddelades honom, så ville han i början knappast tro möjligheten deraf. Det är också en egen naturhändelse, som gör denna möjlighet, nemi. en öppning i bergsryggen. 1 öfrigl har det visserligen icke varit min mening, att ett ofullkomligt arbete skulle företagas, derföre att Ständerne fattade deras beslut. Jag har hemställt, att den och den summan, nemi. i full öfverensstämmelse med del arbetsförslag, som blifvit uppgjordt, måtte öfverlemnas lill K. M., för att, sedan vederbörande blifvit hörde och all den pröfning föregått, som finnes nödig, användas. Således skulle en lättsinnighet i det fallet äfven drabba K. M., och det skulle jag icke anse vara med skäl, då egentligen icke någon propos. härom blifvit framställd lill R. St. Man frågar, huruvida charleverket med alla dess detaljer är kändt af alla ledamöter, inom detta Stånd. Det kan jag naturligtvis icke besvara, men hvad som intresserar mig, det har jag tagit kännedom om, och jag tror det varit öppet lemnadt för hvilken ledamot af R. o. Ad. och Representationen som helst, att taga en fullständig kännedom af detta verk, då det varit i Representationens händer öfver ett halft år och är försedt med de fullständiga detaljer, som erfordras. Att deremot anmärkotr kunna göras emot sjelfva förslaget är visserligen en möjlighet. Det äger naturligtvis samma villkor, som alla andra menniskoförslag; Den 24 Mars e. m. men jag föreställer mig, att om R. St. bevilja anslaget, som öfverlemnas till K. M:s disposition, så lärer väl forslaget komma under den pröfning som vederbör, innan arbetet företages. I afseende på jordersättningar, har man gjort den anmärkn., alt de icke äro beräknade; men deremot förekommer i detta hänseende, att devid denna canalsträck ning äro af vida mindre vigt eller dyrhet, än vid de öfriga canalerna, som varit i fråga, emedan, på sätt en värd talare redan har yttrat, en stor del af de trakter, sorn canalen passerar, icke är ett odladt land.
En sådan blott mechanisk befattning med MemorialProiocollet, analog med Snällskrifvarnes i Engelska Parlamentet, skulle kanske så upptaga uppmärksamheten på ord, att den på mening alldeles skulle föt gå; men så snart man fordrar någon annan egenskap af RiddarhusSecreteraren, än den, att skrifva fort efter dictamen, så snart man medger honom rätten, att få med 6i(t minne suppleeia btisterne i sina anteckningar, och förbehåller sig rättigheten att öfverse huru yttranderne blifvit fattade, finner jag icke att det bör kunna anses för sä absolut omöjligt för en man at snille och skicklighet, att under det han samvetsgrann! antecknar hufvudinnehållet af en annans yttranden, fästa den uppmärksamhet vid detta innehåll, att han sjelf deröiver kan sig med till eller afstyrkan - Den 30 Maji. de utlåta; och att ingen gör anteckningar un-' der det RiddarhusSecreteraren sjelf yttrar sig, måtte ej vara farligt, då RiddarhusSecreteraren vanligen plär vara en man, sorn vet hvad han säger, och, åtmindsione till dess han slutat sitt tal, och får tillfälle att anteckna dess innehåll, måtte minnas hvad han sagt. Det återstår då ingen annan af de beryktade olägenheteme deraf, att RiddarhusSecreteraren tillika är Ledamot, och yttrar sig i förekommande mål, än den tillåtelse han torde behöfva, och såsom mindre betydlig, troligen ej ne; kas, att vara frikallad från skyldigheten, att tala endast från sin Bänk, men deremot har man undgått, att bjuda denna syssla åt skicklige och patriotiske män, med ett vilkor, som, åtmindstone efter hvad mig synes, bör, så länge någon möjlighet till subsistence på annat sätt finnes, afhålla skicklige och patriotiske män från att åtaga sig den, och beröfva sig en nyt«j tig Ledamot, för att af honom, till hans egen och det allmännas gemensamma skada, göra endast en Protoeollsförande Automat.” Och skulle detta yttrande åtfölja Utskot-’ tets Betänkande till Högloflige Ridderskape£ och Adeln. Ut supra.
Återstå hvilka uti 1845 samt föregående årens till och med 1818 skuldbalanser upptagas såsom Kronans skuld till Landt-Ränteriet för förskjutna durchmarch-kostnader. 11. 10. 8. 1. 1,986: 10. — 38,171: 16. 6. 38,171 ,14,033: 38. 5. 24,137: 26. 1. 16 Summa B:ko R:dr| 38,171 }16| 6 Stockholm af Öfver Revisions - Novo Om till Kongl. Maj:t och Kronans, jemlikt förestående Utredning och bifogade transumt, till år 1816 balanserade skuld . lägges hvad Landtränteriet, enligt närlagde transumt, för åren °1816 och 1817 förskjutit, tillsammans så befmnas de af Ränteriet för äldre åren till och med 1817 bestridda durchtågs-kostnader, bland hvilka nu ifrågavarande 24137: 26. 1. alltså, äfven måste vara inbegripna, hafva uppgått till 38,171: 16. 6. 1,736: 23. 1. 39,907: 39. — 431 — 1818 till och med 1845, under titel: Kongl Maj:ts och Kronans skuld för durchmarch-kostnader, balanserade medel. Credit.
Beträffande det i 34 § förekommande stadgande, alt Sparbanker, folkskoleoch fattigkassor äro undanlagne från skyldigheten att lemna bevillningsafdrag, har af Herr Kontraktsprosten Tegnér blifvit yrkadl, att detta undaritngsstadgnndc måtto borttagas, såsom icke ländande dem till fromma, enär, vid större penningetillgäng i landet, de från dessa kassor mot 6 procent ulgifna lån vanligen uppsägas samt kassornas styrelser lill följd deraf nödgas dels utlåna sina medel mot lägre ränta dels ock medgifva låntagare tillgodonjulande af bevillningsafdrag. Som emellertid ifrågavarande stadgande icke innefattar skyldighet, utan endast rättighet för de omnämnda kassornas styrelser att, der räntan är till iner än 5 procent förskrifven, förvägra låntagare bevillningsafdrags tillgodonjulande. synes motionärens yrkande icke förtjena afseende. B ev i Un ings~ Utskottets Betänkande N:o 5. 15 §. 35.