Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Så där och så där, och så kan ni ha den så. Ack, ma chère, när man är ung som ni!» Och hon draperade schalen öfver Majas axlar på olika sätt, men alltid så, att både spetsen och Maja togo sig fördelaktigt ut, ett sakförhållande, om hvilket hon i spegeln öfvertygade den lilla frun. — Men ser ni, det är inte allt. Nu skall jag visa er ett annat sätt. Ni är t. ex. på besök på er mors egendom eller hos någon af grannarna. — Det är afton och månsken eller en sådan der ljus natt, som ni beskrifvit för mig. Ni står på balkongen och ni får lust att göra en promenad i parken — à deux. — Ja, det är gudomligt, sade Maja med strålande ögon. Fransyskan talade med en sådan liflighet, att hon såg den månbelysta balkongen framför sig, glittret mellan björkdungarna, de hvita stammarna och den breda silfverstrimman på sjön. O, det fanns ändå ingenting härligare på jorden än en månskensnatt hemma i Sverige! — Ser ni, då kastar ni mantillan öfver hufvudet så här. Det klär er. Voilà! — Nej, det skulle Robert inte lycka om. Det skulle i hans tycke se för teatraliskt ut. — Nå, det behöfver ju inte vara monsieur le mari, som står med er på balkongen och hvars arm ni tar en sådan månljus afton i parken. — Hvem skulle det då vara? — Hvad vet jag? Jag känner ju inte edra — eller monsieurs vänner. Maja såg på henne med en förvånad, nästan ogillande blick. — En gift kvinna går väl inte och svärmar i månskenet med någon annan än sin man! — Jaså, det gör man inte i Sverige? — Nej, det gör man inte, svarade Maja med öfvertygelse. Med sin säkra takt märkte madame snart, att den lilla svenskan ogillade dylika erotiska ämnen, och som dessa allusioner varit det enda hos hennes nya bekanta, som ej behagat Maja, tilltog hennes förtjusning allt mer och mer, när de nästan fullkomligt uteblefvo. De voro dagligen tillsammans under de sista två veckorna af Ståls vistelse i Aix.
(The dispatches of earl Gower, english ambassador at Paris from june 1790 to august 1792, to which are added the dispatches of Mr Lindsay and Mr Monro and the diary of viscount Palmerston * * in France during juli and august 1791, now published for the first time. By Oscar Browning. ) Dennes första bref är dateradt 4 september 1792, det sista frfin Paris är af 13 januari 1793. Monro beskrifver, dels som ögonvitne, dels efter andras berättelser, mordscenerna i Bicctre, Abbaye med flere fängelser. På tisdagsaftonen den 4 omtalar han i bref till lord Grenville, livad han måndagsaftonen den 3, från klockan 7 till 9, sett i Abbaye. Hans ord äro dessa: * 1 was fortunate enough to be present when five men were acquitted. Such a circumstance, a by-stander told me, had not happened in the operations of this horrid tribunal; and these inconsistent murderers seemed nearly as much pleased at the acquittal of a prisoner as they were at his condemnation. The governor of the Invalided happened to be one of those I saw acquitted, the street rung with acclamations of joy, but the old man was so feeble with fear, and suspense, and so overcome with the caresses of his daughtei *, who wan attending to know his fate, that the v Jag citerar andra upplagan af tredje bandet af Letters from France (1706). Miss Williams syster Ocile, gift med en köpman från Rouen, Atha-rase Coquerel, blef moder till Charles C., författaren af Histoirc des cglises du désert, samt Athanaee C., pastor i Paris och folkrepresentant under andra republiken. Af den senares tre söner torde äfven t vän ne genom 6ina religiösa och kyrkohistoriska skrifter vara kända af rätt månge svenske läsare. * * Den namnkunnige minifcterns fader.
Att då Kongl, Majit torde 1 NåJér finna godt, ätt med upplifvandet af 5 §. uti ofvannämnde Författning afskaffa det ända till öfver-, drift rut rådande bruket af Guld och Silfver på Militaireoch Civile-uniformer, med undantag endast af så kallade Faltoch Histinctionstecken, äfvensom allt bruk af Guld och Silfver på kläder för enskilta personers betjening, Kongl. Majit tillika, till hämmande af den hos Nationen mer och iner tilltagande böjelse för prakt och skadlig yppighet samt täta och af modets nycker beroende ornvexlingar i kläder, må täckas till bruk och nyttjande, för så väl de högre , som medel-classerna af Bikets Invånare af båda konen, fastställa en allmän Nationaldrägt, både afpassad efter Climat och ledande till tarflighet och sparsamhet , samt att menigheten uti de Landsorter, der särskilta drägter ej af ålder äro antagne, uppmuntras, att äfven vid val af tjenliga klädebonader föredraga sådana, som åstadkommas af egna tillverkningar och instämma med den tarflighet i seder, som fordom utmärkt Svenska Nationen. 5:0 Att, jemte det i 6 §. stadgade förbud emot bruket af meubler med äkta förgyllning samt liusgeråds-persedlar beklädde med heloch halfsidentvger samt silkes-sammet, rättigheten att nytt - Dm 20 Junk 843 ja Mahogene.m stabler af alla slags Soffor, Sängar och Stolar, må vara förenad med skyldigheten att derföre erlägga en lämplig Bevillnings eiler Ofverflöds-afgift, hvars belopp af Riksens Ständers Bevillningsutskott i sådant fall torde bestämmas, 6:0
Också Oikameonna var ung, också hennes hufvud sirades af brudkransen och hon trodde, att den aldrig skulle vissna. Wischtonnoh, den mäktige höfdingen, var hennes stolte brudgum. Hon var hans öga, hon var hans wigvams ljus; han var henne mer än öga och ljus, mer än lif och luft, och stolt som Lilameha nu bar då Oikameonna sin krans. Men se, sol skiftade med natt. Icke många gånger hade Wischtonnoh flyttat boning, icke många gånger hade buffeln tågat från skogstrakten till strömmens dal, då krossade redan en annan qvinna Wischtonnohs majs, då redde redan en annan qvinna hans mattor, och Oikameonna egde ej mera ett rum i Wischtonnohs wigwam. Se, Oikameonna egde ej ens hopp, att i den stora andens land få tjena Wischtonnoh, en annan skulle följa honom till de rika jagtmarkerna. Men tiden nalkades då Wischtonnoh med vår stams män skulle taga hämd på Svartfötternas stam och derföre befallte han, att boning skulle tagas närmare till deras område. Och hyddorna flyttades, och krigarene tågade, och med dem vandrade Wischtonnohs nya maka; men Oikameonna måste stanna med de dåliga, med barnen, och Oikameonnas hjerta brände; Oikameonna var icke gammal, var icke rädd, var icke ett barn. Lilameha! väl var då Oikameonnas hufvud ungt, men det kunde icke bära krans, ty hennes hjerta var utan glädje. Men genom vildmarken följde sakta en ensam qvinna stammens spår. Hon räddes icke för buffeln, som vildt uppgräfde mullen med sina horn, hon räddes icke för panthern, som lurade, men hon räddes Wischtonnohs vrede, om han sett det hon trottsat hans befallning att qvarstadna; men Oikameonna kunde icke qvarstadna. Befall rådjuret att stadna, när du bortför dess unge, bjud bladet stadna, som fallit i bergforssens hvirfvel, bjud qvinnan stadna, då hon är skild från sin make“.
Derefter framställer revisionen grunddragen till ett förslag i detta afseende, hvilket efter revisionens tanka icke borde för sin verkställighet möta några hinder af svårare beskaffenhet, och anser slutligen, att, för de tvänne seminarier, hvilka skulle inrättas i Upsala och Lund, bomme att fordras tillsammans ett årligt anslag af minst 3ooo R:dr b:ko. Hvad revisionen sålunda anfört angående behöfligheten af anstalter för bildande af lärare innehåller obestridliga sanningar. Å nästan ingen annan embetsmannabana inträder tjenstemannen i utöfning af tjenst med egen ansvarighet, förr än han i underordnade befattningar och under andras ledning och ansvar blifvit inöfvad och tillvand i tjenstens åligganden. Utpfningen af den framför många andra vigtiga befattningen med det uppväxande slägtets daning börjar deremot oftast utan annan ledning, än den läraren kan ega genom minnet af det någon gång olämpliga och förvända sätt, hvarpå han sjelf blifvit undervisad; och den rättelse i begångna misstag, han af förmän kan få, är sannolikt sällsynt, då rektor, sjelf lärare såsom han, sällan kan vara i tillfälle att följa hans undervisning, isynnerhet vid de skolor, der ingen konrektor finnes. Angelägenheten af bildningsanstalter för lärare torde således vara uppenbar. Huru de böra organiseras, är deremot en högst brydsam fråga att besvara, isynnerhet i ett land, der penningetillgångarnes ringhet måste vid alla inrättningar ingå i beräkning. Det förslag, hvartill sista skolrevisionen framställt grunddragen, synes icke fullt tillfredsställande, — i vissa fall för omfattande, i andra för inskränkt. Det säkra är åtminstone, att med det obetydliga anslag, revisionen satt i fråga, något fullt ändamålsenligt icke kan tillvägabringas.
M. föreslagit att nedsätta importtullen ä denna vara med l eller ifrån 2 r:dr 24 sk. till 1 r:dr 16 sk. b:co; men .dels synes sistnämnda afgift ännu allt för hög för alt förekomma tullförsnillningar, då den med öfriga tillägg utgör fullt dil l procent af varans pris å inköpsorten, dels är smör en af de första nödvändighetsartiklar i hvarje hushåll, och det blir derföre ännu en ganska tung beskattning att erlägga 4 sk. b:co i skatt på hvarje U smör, som införes från Finland. Det är allmänt bekant att under denna vinter har s. k. matsmör i Stockholm betalts ända till 11 r:dr r:gds LIS och för den knappt aflönade tjenstemannen samt ännu mer för arbetaren, särdeles de som hafva familj, är detta en kännbar tillökning i lefnadskostnaden. Man vet dessutom att just för den arbetande klassen, som har mindre råd att bestå sig färskt kött, blir smör i samma mån ett mera nödvändigt och billigare surrogat, såsom tillägg till den vegetabiliska eller Saltade födan. Jag tager mig således friheten föreslå, att tullen å denna artikel må nedsättas till 1 r:dr b:co, som i alla fall utgör 20 å 25 procent af hvad den gäller i allmänhet här i landsorterna. Talg är en annan artikel, som under våra korta och mörka vinterdagar utgör en af de första nödvändighetsvaror; den fattigaste arbetare eller sömmerska, som knappt kan förtjena sitt lifsuppehälle för dagen, kan lika litet, som det förmögnare hushållet, undvara densamma. Den produceras dessutom ännu föga till afsalu inom landet; de flesta landtman, med undantag af större possessionaterne, förbruka sjelfva det mesta hvad deras ladugårdar deraf kunna lemna, och för den del af allmogen, sorn möjligen kan sälja något obetydligt deraf, är den förhöjning i priset, som tullen kan lemna, icke af något märkbart inflytande. Mig synes således, som om det skulle vara en stor majoritets fördel att tullfrihet ägde rum på denna vara. Likväl har ingen nedsättning i tullen derpå blifvit föreslagen.
”Men hvem retar dig?” frågade Gabriella deltagande. ”Vi hålla ju allesamman så mycket af dig.” ”Åh, det är inte fråga om mig! Jag vill icke, att du håller af någon annan än Rosenberg. Han har ditt löfte, han är din brudgum, och om han också aldrig kommer igen, så är det ändå inte mer än din pligt, att du väntar på honom, åtminstone tilldess du får bestämd underrättelse att han är död.” ”Nå ja, kära Anton, jag har väl aldrig haft annat i sinnet; men du är underlig, som tänker på det, som faller af sig sjelf.” ”Ja visst är jag underlig,” småskrattade Anton med bitterhet; ”men det går också underligt till i verlden. Du stackars Ella är ett barn; du vet inte huru skenhelig du är.” ”Lemna honom åt oss!” hviskade Erika; och Gabriella, som var långtifrån att begripa detta nya slags galenskap, följde gerna den gifna vinken, helst sedan hon var förvissad att den stackars Anton åter kunde bruka sin ofta rätt elaka tunga. Då Gabriella gått på sin kammare, sade Birger vänligt: ”Nu, min käre Anton, skall du utan omvägar säga oss, hvarför du vill åt Ella? Jag tycker du, liksom vi, kan se att hon sörjer öfver allt förstånd; hon är ju rättnu så klen att det gör ondt i hjertat att se henne.” ”Det kan jag inte märka,” inföll Anton och undvek att svara på den egentliga frågan. ”Så har du väl märkt det, Erika? Säg om du tror att någon fästmö kan sörja mer än Ella?” ”Det vet endast Gud; men jag är fullkomligt öfvertygad att hon sörjer honom uppriktigt.” ”Att hon tror det hon sörjer honom, derom är du öfvertygad!” rättade Anton. ”Jag tror hvad jag säger!” yttrade Erika i en ton af straffande stränghet. ”Du borde väl ändå blygas, fru Birger, att ljuga inför man din, som tänker att du är ett helgon, och du vet nu att du ljuger!” Anton såg triumferande på Erika, som rodnade af harm öfver hans djerfhet. ”Hvad vill detta säga?” yttrade Birger allvarsamt. ”Vill du nu antasta Erika!
M. begära, att en fullständig dylik organisations-plan, genom en af medlemmar från både Arméen och Representationen sammansatt Komité, innan nästa Riksdag måtte upgöras för att Rikets då sammanträdande St:r föreläggas, och 4:o Att Utsk. på lika sätt måtte tillvägagå, i afseende på ett sådant ordnande af vårt lands sjöförsvar, att med de tillgångar som dertill kunna afsättas, åt hvarje särskild del af Sjövapnets 321 Den 1 December e. m. materiel må gifvas den högsta möjliga fulländning och St detta vapens personal den största möjliga duglighet, och 5:o Att Utsk. matte föreslå att under afvaktan pä dessa välbehöfliga fullständiga planer för vårt försvarsverks reorganisation, inga personella löneförbättringar eller andra anslag, som kunna förhindra eller försvåra, vare sig Landteller Sjöförsv:ts omorganisering, enl. förut angifna grunder, må blifva af R. St:r vid innev:de Riksdag definitift beviljade, utan blott provisionelt anslagna; men 6:0 Alt då allt, som befordrar den stående Hären, Beväringens och de begge Flottornas öfning, leder till det önskade målet att inom nationen allmänt utveckla den högsta grad af krigsduglighet, hvad i sådant afseende blifvit af K. M. begärdt eller i öfrigt kan dertill erfordras, derför måtte af R. St:r vid denna Riksdag företrädesvis beviljas och anslås. Min afsigt hade varit att närmare utveckla de hufvudgrunder hvarpå, jag för min del ansett, att ett på allmän Folkbeväpning byggdt landtförsvar, bör vara grundadt — samt att äfven fästa upmärksamheten å några befintliga brister i vårt Sjöförsvars nuv:de organisation — men då jag härvid velat, så vidt möjligt, rätta mig efter innehållet af K. M:s Nåd. Propos, och jag allt för sent fått tillfälle att derom taga fullständig kännedom, måste jag nu blott förbehålla mig att framdeles, med ledning af den Nåd. Proposm, få till StatsUtsk. inkomma med en mera detaljerad utveckling af mina nyss framställda åsigter och förslag ang:de ordnandet af vårt lands försvarsverk. Begärdes på bordet. Frih.
St. så skulle besluta, Den it Juli e. m. 345 Jag anser detta vara nödigt, enär vi icke liafva rätt alt besluta örn sättet, hvarpå kommande Ständer skola behandla frågan, och vi ej böra underlåta att, för den händelse kommande Ständer skulle filina behöfligt att hafva en person, som föredrog ämnet, för dem bereda ett sådant tillfälle. Jag yrkar derföre, att Just.-ombudsm. måtte åläggas att af lagförslaget taga den kännedom, alt man af honom vid nästa riksdag kan vänta en fullständig föredragning af detta ämne. Jag anhåller om tillgift för det jag yttrat mig i ett ämne, som synes ligga utom kretsen af mina kunskaper; men ämnet är af den vigt, att jag ansett mig böra framställa mina tankar derom. Jag anhåller, att detta yttrande må få åtfölja den återremiss af LagUtskrs betänk., som jag förmodar blifver af R. o. Ad. beslutad. Frih. Roye, Ludv.: Trenne värda ledamöter hafva yttrat, att de ej vilja med sina röster understödja, att R. St. till en delegation af sig sjelfva öfverlåta sin beslutanderätt öfver detailler af lagen. Med ali den aktning, jag lemnar dessa ledamöter, och äfven med förutsättning på deras inflytande vid denna riksdag, får jag likväl äran påminna om, att Svenska Representationen består af flera än tre ledamöter och att, om det hände, att frågan icke företogs vid denna riksdag och kommande Ständer tilläte sig att vara af en annan tanka än dessa tre värda ledamöter, kunde, enligt vår gällande grundlag, dessa Ständer ej komma det ringaste framåt, i fall frågan om grundlagsförändringen ej blifvit väckt, utan skulle frågan om lagens antagande nödgas uppskjutas till en efterföljande riksdag. Jag ser således intet ondt uti, att en motion göres, ty om den förkastas, gör det ingenting; men om nästa Ständer vore af samma tanka sorn jag, vore åtminstone vägen för dem öppnad. Jag ber jemväl att fä erinra Hr Dalman derom, att hans omdöme öfver mitt förra yttrande icke öfverensstämmer med yttrandets innehåll.
Jag har icke yttrat, att Fullmäktige i Riksg:s-kont. verkligen utlånat Bankens penningar, hvilket jag så mycket mindre kunnat påstå, som jag icke känner, huru sig härmed förhåller, men deremot har jag befarat att så skulle ske, enär Fullmäktige i Riksg:s-kont. icke afsagt sig Kredilivet å Banken, under det de utlånat medel. Det tillhör StalsUlsk. att tillse, huru desse Fullmäktige i berörde hänseende förfarit, hvilket åter BankoUtsk:s medlemmar icke kunna känna. BankoFullmäkliges farhågor i detta fall äro visserligen uttalade i deras prot. Ehuru jag icke kan minnas alla de ämnen, som deri förekomma, har jag likväl ali anledn. förmoda, att denna fråga der icke saknas af mig framställd och utredd. Hr Bråkenhjelm, Pehr Reinh.: Om det skulle synas något besynnerligt, att under det Riksg:s-kont. begagnar Kreditiv på Banken, detsamma icke destomindre utlånar egna medel, är sådant likväl lätt förklaradt, ty om detta Kreditiv än uphörde, vore Riksg:s-kont. derigenom ingalunda tillintelgjordt. Det är nemi. tydligt, alt då Kontoret enl. dess kalkyler för hela eller halfva året, som ofta inträffar, under loppet af 3 veckor t. ex. eger cn behållning af 800,000 r:dr, men Kontoret •'""farinnan Den 8 Februari. 365 är i behof af ett enahande belopp, så är min oförgripliga tanka, att R. St:s mening med Kreditivet på Banken varit, att lemna Riksg:s-kont. en temporär hjelp till en dylik utgift, på det att Riksg:s-kont. icke må behöfva skrinlägga dess inflytande kontanta behållningar. Sådant är förhållandet och Hr von Hartmansdorff liar rätt derutinnan, att under det Riksg:s-kont. har räntebärande papper i sitt hvalf, så begagnar det tidtals kreditivet under kortare perioder. Om likväl
Dessa Fias stadsresor voro för oss också glädjedagar — d. v. s. då det var vår tur att under hennes bortavaro hafva modern hos oss. Det var nämligen en gång för alla bestämdt, att madam Lind skulle i ordning och tur vistas hos några familjer i socknen de dagar Fia var borta. Vi barn kunde således icke vakna vid någon gladare underrättelse än den, att madam Lind var kommen. Port gick det att få kläderna på, att tvättade och kammade gå in och helsa och derpå komma fram med den sedvanliga frågan: » Har madam Blind någon ny saga i dag? » Och en sådan hade hon också alltid i beredskap lika visst som att vår mor måste åt henne alltid ha i beredskap en strumpstickning. Sysslolös kunde den gamla aldrig vara. Men det var icke allenast som sagoförtäljerska hon fängslade oss. Hon hade äfven ett outtömligt förråd af rörande ballader om stolta riddare och sköna jungfrur samt gamla folkvisor, hvilket allt hon sjöng med visserligen något darrande, men dock rätt behaglig röst; hvarjemte hon äfven uppträdde som skaldinna, gåtoch charadförfattarinna. När jag nu tänker till baka på den gamla, som ur sin beständiga natt framkallade denna rikedom af bilder, hela denna liffulla verld, der ondskan, lögnen och falskheten bekämpades och alltid besegrades af det goda, sanna och sköna, inser jag väl, att dertill fordras den rikaste fantasi, ett förvånande minne, mycken erfarenhet samt först och sist ett aldrig tröttnande begär att leda och böja barnasinnet in på det godas och sannas väg. — Då reflekterade jag icke deröfver, utan lyssnade blott med aldrig slocknadt intresse. I n I U I I Kl U 11 Idun, ernållaz c£t gratlsexemplar för hela den tid, under hvllken aoonnementet räcker. Äro de samlade abonnenterna färre än 5, torde prenumeraMen huru hade dä denna begåfvade qvinna kunnat blifva ett fattighjon? Det är just hennes historia jag här vill uppteckna såsom jag sjelf hörde den en Sophiadag, då vi efter vanligheten kommit att gratulera den gamla.
Uti sitt förslag har StatsUtskit tillstyrkt eu belåning af 20 millioner, det vill säga af 16 millioner i utlandet, och de öfriga 4 skulle tagas af Banken. Detta förslag grundar sig naturligtvis på förutsättning, att man antingen mäste inskränka sig att bygga för 20 mill., eller också att, ilall man vill byggn för mera, behofvet skall fyllas genom inhemsk belåning. Att inskränka de erforderliga kostnaderna for jernvägnrne till 20 mill. och att uppehålla fullbordandet af arbeten, hvilka först, dä de hunnit siri fullbordan, kunna lemna någon ränta, tror jag ingalunda vara rätt. Jag måste således förutsätta att man vill, i enlighet med K. Mits förslag, fortsätta och påskynda jernvägsbyggnaderna, och i det fallet måste den upkommaude bristen för arbetenas verkställande, såsom nyss nämndes, fyllas genom inhemsk belåning. Hvad denna beträffar, hyser jag de allvarsammaste betänkligheter emot att under närvide period företaga en sådan; dessa betänkligheter äro redan af åtskillige talare, utvecklade. En talare har här på f. m. bland annat sagt., att hvad man egentligen borde åsyfta, vore att vid denna belåning hopsamla de smärre kapitalerna, äfvensom andra ringare tillgångar, som finnas på arbetsklassens händer. Hvad mig beträffar, sä fruktår jag, att mati förgäfves skall vänta på dessa kapitaler; det är nemi. en ovilkorlig omständighet, som erfordras för att sådana papper skola åtnjuta fullt förtroende, lör att de skulle uptagas af personer i vårt land, mindre bekanta med ett inhemskt fondsystem; detta är att det skall finnas en marknad, der dessa papper kunna försäljas. Rörande detta, har samme talare visserligen nämnt, att RiksgäldsKontoret skulle afsätta ett visst belopp, 1 å 3 proc., för hvilket dessa papper skulle upköpas; men, M. Hrr! det är en stor skilnad emellan vårt och främmande laud.
Jag vet väl att Lagstiftarens afsigt var den mildaste, den nämligen att genom det i 1778 års Förordning tillåtna fördöljandet af lägrad qvinnas tillstånd förekomma fasan af barnamord, men, vitsordad af erfarenheten , att lika många sådane rysliga brott blifvit föröfvade sedermera som tillförene, är jag för min del fullkomligen derom öfvertygad, att ett sådant fördöljande intet allenast intet gagnat, utan tvertom gifvit frestelsen vapen i händerna att föröfva den mäst onaturliga af alla missgerningar, och att således denna lag , sorn äfven i detta afseende förfelat sitt ändamål, bör upphäfvas. Visserligen, jag medgifver det, gifvas manga bevekande skäl, som yrka mera medlidande än bestraffning för en förförd och förnedrad flicka, redan så olycklig genom följderna af sitt brott, det må då vara föröfvadt i öfverlägsjningéns eller öfverilningens vådeliga stund; sakens natur och all Christlig samhälls ordning fordrar likväl nödvändigt, att äfven till andras varning Lagen vidtog sådane åtgärder, som möjligen kunde förvara den fallna från återfall, utan att göra hennes återgång till dygdens och sedlighetens yäg mera svår eller omöjlig. Då Lag-Utskottets BetänkanderU Då deremot lägersmannen, sorn tvifvelsutan måste anses såsom den mäst brottsliga, alldrlg borde undgå att känna följderna af sitt brottsliga förhållande, intet blott derigenom, att han straffades enligt Allmänna Dagens föreskrift £ Missgämings-Balken 53 och följande §. §., utan ock förklarades ovilkorligen förbunden att dela omsorgen för sitt barns första underhåll och uppfostran , som i motsatt händelse oftast saknar båda delarne till olycka både för sig sjelf och det Samhälle, som sett det födas. Om desse anmärkningar anses förtjena nå-1 gon uppmärksamhet , anhåller jag vördsamligen hos T. T, att de må blifva remitterade till ■vederbörligt Utskott, som ej lärer underlåta att taga den åtgärd, som sakens vigt och angelägenhet fordrar.’’