Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett inom Justitie-departementet utarbetadt förslagtill förordning angående giftermål emellan kristen och mosaisk trosbekännare; varande samma förslag af följande lydelse: Sedan, vid anmälan af berörde förslag den 27 Juni innevarande är. Kongl. Majit infordrat Högste Domstolens utlåtande deröfver, sä hafva, vid granskning deraf den 16 derpäföljdc Juli, Högste Domstolens fleste ledamöter, • ansett - Hans Excellens Herr Justitie-Statsministern yttrade: ”Då jag förestäl ler mig, att äktenskap emellan kristna och judar, oaktadt de, för att förekomma ett större ondt, anses böra af den civila lagen tillåtas, kunna möta betänkligheter från kyrklig sida, måhända äfven iios de judiska rabbinerne; samt den lagstiftande magten, som icke kan ålägga främmande bekännares presterskap att. fullgöra en vigsel, som de anse af religionen förbjuden, icke heller synes mig böra föreskrifva en sådan tvångsåtgärd emot den Svenska kyrkans presterskap, helst om en dylik vigsel icke skulle kunna förrättas efter det för Svenska kyrkan fastställda formulär, så kan den af Högste Domstolens fleste ledamöter härutinnan framställda anmärkning för mig icke innefatta tillräckligt skäl att i denna del frångå det remitterade förslaget. I fråga åter-om den vid 3 § i förslaget inom Högste Domstolen gjorda anmärkning, sä enär föreskriften om vittnens närvaro vid äktenskapets ingående endast afser att gifva detsamma nödig offentlighet, men härtill lika litet sorn vid vigsel eller dop synes erforderligt, att vittnena äro enligt lag ojäfviga, hemställer Kongl. MajUs Nåd. Proposition j\i‘ 32. 11 jag att till nförekommande af tvetydighet första punkten i §:n måtte erhålla denna lydelse. ”Äktenskap, hvarom nu sagdt är, skall i slägtingars eller andra vittnens närvaro ingås inför Magistrat i stad eller inför Kronofogde å landet.” Då förslaget innehåller föreskrift, att hvad som vid ingående af äktenskap inför civil myndighet förekommer, skall i protokoll upptagas, synes ett utdrag af detta protokoll vara en sä gifven form för utfärdande af bevis öfver det civila äktenskapets afslutande, att något vidare stadgande i detta afseende, på sätt Högste
Ridderskapet och Adeln vördsamt föreslå, om icke sådane Tidningar, som anses! bidragande till spridande af upplysning sä väl i ceconomiska som vetenskapliga ämnen, måtte portofritt få försändas med posten. Hos Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken samt Höglofl. Ridderskapet och Adeln är min ödmjuka anhållan, att detta Dictamen må till utlåtande af vederbörligt Utskott remitteras. Remitterades till StatsUtskottet: Herr Munch af Rosenschöld, Eberhard. Statsl Secreteraren Herr Baron Wirsén gjorde, i anr 406 Den 31 Mars* ledning af mitt Memorial sista Plenidagen* den hemställan till Kidderskapet ochAdeln, hu. ruvida det kan vara en ConstitutionsUtskattets, Ledamots rättighet att uti ett Stånds Plenum framställa de meningar han genom läsning af berörde Protocoll kunnat inhämta. Som af Ridderskapet och Adeln ingen då gjorde afseende på denna hemställan, trodde jag mig ej heller böra göra det, helst jag härledde Herr Barons yttrande från något misstag om mina ord eller afsigter. Jag hade äfven väntat, att någon vid Protocollets justering i dag skulle derpå hafva gjort afseende; men då. ingen det gjort, får jag nu sjelf göra det, och är så mycket säkrare om Ridderskapets och Adelns tillåtelse att häröfver nu få yttra mig, sorn jag hört flera trott sig böra anse min tystlåtenhet vid detta tillfälle som ett medgifvande af ett Constitutions-vidrigt förhållan. de. Jag förklarar högtidligen, att jag icke bar hämtat min kännedom om Författningen angående en förhöjd Recognitions-afgift för Engelska varor af de i Constitutioi->sUtskottet förehafde StatsRådets Protocoll. Jag behöfde det ock icke, då Förordningen blifvit längesedan kungjord. Redan lör flera år sedan hör. de jag köpmän och andra personer, kännare af ämnet, omtala och förundra sig öfver den låga procenten och likväl låga värderingen af de till upplag tillåtna Engelska varor.
Men alltefter som sommaren skred, betraktade hon mera sällan porträttet och aldrig länge. Drömde hon någongång om honom, kommo drömmarne inte längre af sig sjelf, utan hon måste sjelf konstruera upp dem i de gamlas form. En eftermiddag – det var i midten af Juli – satt Alice och läste inne i lilla kabinettet. Hon hörde, att någon kom in i salongen och helsade på hennes mor, men hon var så upptagen af sin roman att hon icke brydde sig om att gå in och helsa, förrän hon fått slut på kapitlet. Då lade hon boken, steg upp och rättade på sitt hår framför spegeln. — Plötsligt hörde hon genom den halföppna dörren Georg Lexows röst. – Som era ögon, sådan måtte färgen på “die blaue Blume“ ha varit – om den hade någon färg! – “Die blaue Blume“ – hvad var det för något? Jag kan så litet tyska. – Det var den tyske romantikens poetiska symbol – Madame L’ignorante! Den betydde idealet – d. v. s. kärleken. Alice såg i spegeln modren småle. – Åh detta leende! Hon kände med ens samma känsla, som då hon som barn blef skickad ut i matsalen för att spela öfver, men häftigare, bittrare, mera betagande – det var nu icke blott ångest, det var kränkelse. Utan att räsonnera, gick hon plötsligt fram i dörren, såg ett ögonblick styft på dem från tröskeln, och passerade så med en knapp hufvudböjning förbi Lexow, genom rummet och ut i trädgården. Hon nästan sprang längs gången genom köksträdgården och ut på vallen bakom häcken. Der kastade hon sig raklång ned i gräset och snyftade med ansigtet mot jorden – våldsamt, nervöst, i ursinnig, rasande förbittring. Så låg hon länge. Ändtligen saktade då paroxysmen småningom af; snyftningarne blefvo längre, uthålligare, djupare; hon reste sig på armbågen, och med ögonen nedslagna ryckte hon matt och sorgmodigt upp grässtråna – ett för ett – medan hon, ömmande sig öfver sig sjelf, förlorade sig i en lång rad trista och öfvergifna tankar. – Det var tonen, hans ton, som hade kränkt henne så blodigt, och så uttrycket i modrens leende O, hvad hon blygdes!
Edvard och Albrekt hade båda med litet mera intresse, än man vanligtvis känner för en reskamrat, observerat henne, och detta var alls icke underligt, ty hon var ganska vacker, med sina stora, svarta, eldiga ögon, af denna förföriska glans, som just är skapad att förvirra karlarnes hufvuden, sina högröda fylliga läppar, det svarta håret som genom sin varma färg mildrade den något mörka hyn, tändernas hvithet och de fylliga – kanske något för fylliga – formerna, hennes djerfva manér och dyrbara, något egna drägt, allt var mer än tillräckligt att göra henne till ett föremål för allas blickar. En liten kammarjungfru, som länge med orolig min sträckt sin hals och skådat väntande uppåt staden, gick genast emot henne, och båda vexlade några ord på danska; den vackra damen satte sig och lät sina blickar öfvertyga sällskapet på däck, i synnerhet det manliga, och då de slutligen stannade på Edvard som, lutad emot en soffa, länge med beundran betraktat henne, blixtrade det till i hennes ögon, och en så vältalig min af förvåning, välbehag och intresse öfverfor hennes ansigte, att Edvard slog ned sina ögon och rodnade lätt, men lyfte dem genast åter, och ehuru han känt att hennes blickar oaflåtligt hvilat på honom, var han nära att rodna ännu en gång, för det varma uttrycket deruti; men rädd att synas som en skolgosse i den vacka okändas ögon, bemannade han sig och sökte rätt stadigt återgifva henne sina eldiga blickar. – Jag skulle väl vilja veta hvem det der vackra fruntimret är, – sade Edvard ändtligen och vände sig till Albrekt. – Mon dieu, jag vore frestad att tro er vara gamla bekanta, att dömma efter edra ömsesidiga blickar, – sade Albrekt, som betraktade henne med en öfverlägsen, spefull och leende min. – Hon är förtjusande, tycker du icke det? – fortfor Edvard, utan att gifva akt på Albrekts svar eller hans sardoniska leende. – Åhjo, hon är förförisk, åtminstone i sin egen tanke, det syns allt för väl. – Du tycker icke att hon är vacker kanske? – Hon har varit, det kan man också se. – Varit, hvad menar du med det?
Den har, bakom alla de konstbemödanden, som velat åstadkomma en högre vitterhet i dess ställe, gått sin egen föga bemärkta gång: icke blott såsom en öfverlemning, som omsider qvarfanns nästan blott på allmogens läppar; utan äfven såsom en oförqväfd skaparlust, som gifvit sig luft i en mängd strödda visor från sextonde, sjuttonde, adertonde århundradet, – mestadels lika anonyma, som vackra. För den äkta Konstpoesien, då hon sväfvar i fara att förkonstlas eller bortkonstlas, skola de alla, så väl yngre som äldre, alltid tjena till medel att orientera sig vid och igenfinna rätta vägen. De hafva, om icke ordens poesi, dock sakens; med många prisade versfoster förhåller sig tvärtom. Man har ymniga tillfällen att derom erinras i vår samtid, der färdigheten, att kunna med ordprång eftergöra ungefär hvartenda hittills i verlden yttradt sätt af poetisk ingifvelse, har stigit till en höjd, som skulle förvåna, om den icke redan vore vanlig; så att inom skaldesångens rike, i stället för den fagra dikten, frodas nu, mer än någonsin, den fagra lögnen. Ämnet är för dessa ordprånglare likgiltigt: hufvudsaken är ådagaläggandet af deras till alla ämnen lika passande bländskens-förmåga; Poesiens utanverk äga de i sin makt, och dermed äro så väl de, som deras beundrare, nöjda. Också kan nästan ingenting vackert sägas, som de icke hitta på att säga – och med detsamma ohelga; endast flärden i det hela, endast det oafbrutna ståtandet, röjer dem. Thorild utlät sig om ett visst skådespel, att det är ”skönt – och förakteligt”. Man vore ofta frestad, att på nutidens ord-poemer och fabriks-noveller tillämpa samma omdöme; i fall skönhet kunde finnas annorstädes, än i ”lif af lif och själ af själ”.
Utskottet har väl nu, på sätt nästföregående Betänkande innehåller, föreslagit åtgärder, som i någon mån böra afhjelpa ofvanantydda brist och bereda en öfvergång till ändamålsenligare stadganden i detta fall, och vid behandling af denna fråga inom UtskotLet har dessutom blifvit framslälldt ett annat såsom reservation vid Utskottets Betänkande N:o 65 bifogadt förslag i samma syftning, hvilket jag dock icke ansett mig kunna biträda, isynnerhet hvad det angår frågan om inteckning af omyndigs medel; men den brist i controller å för - 31 L»«-Ut>kotlets Utlåtandej N-o 66. förmyndare, hvars undanrödjande jag anser såsom ett oeftergifligt vilkor för afskaffande af omyndiges förmånsrätt, har efter min tanka icke gehotn det nu föreslagne stadganderne blifvit tillfyllest afhulpen, hvarföre jag vidhåller min vid Betänkandet N;o 15 fogade reservation. I fråga om öfrige i den Kongl. Propositionen omförmälde tysta förmånsrätter instämmer jag i Herr Grefve Mörners reservation”. af Herr Doctor Säve: ’Då jag med flere ledamöter af Lag-Utskottet deltagit i en till Utskottets Memorial N:o 65 fogad reservation, innehållande förslag till större säkerhet för omyndiges hos föräldrar och förmyndare innestående medel, än den, som lärer kunna vinnas endast genom bifall till Kongl. Majrts i afseende på 23 Gap, 1 och 2 §§ Ärfda-Balken meddelda Aadiga Proposition, får jag ock förklara mig ifrån Utskottets nu fattade beslut i så måtto skiljaktig, att jag ansett Utskottet ej hafva bordt vidblifva sitt under andra vilkor och förutsättningar förut gjorda tillstyrkande om nedflottning af de omyndiges tysta förmånsrätt. Så ringa o«h illusorisk, som man ock må anse den egendoms-garanti vara, hvilken de omyndige’ nu innehafva, är den dock en säkerhet, som man gjort sig mycket bemödande att undanrödja, och som redan derföre ej torde sakna allt värde.
Hufvesta, akta dina herrars hufvuden, de vilja ej sitta fast, hi hi hi." Med detsamma var gumman försvunnen i skogen. Welam kastade sig åter på sin häst och hans sinnesstämning blef ej bättre efter detta möte. Hexor och trolleri hade aldrig hans glada sinne frågat efter, eller befattat sig med; men nu kom det honom så rakt på lifvet, och liksom hans tid i öfrigt, tvekade han icke på den skadliga inverkan, sådant kunde utöfva. Snart glömde han dock alla obehagliga tankar, ridten i den friska morgonen lifvade honom och innan han hunnit fram till Stockholm, logo redan hans strålande ögon lika frimodigt, som vanligt, under baretten. Welam ansåg för sin skyldighet att besöka de fångna fruntimmerna, då han nu skulle vistas hemma, ehuru djupt han än kände obehaget af att just detta hem skulle vara deras fängelse. Han lät nu hos fru Ebba anhålla om tillstånd att få göra sin uppvaktning. "Jag tycker att mor icke borde ta emot honom", sade Karin till sin syster. "Mig synes, att vi ha nog förtret af modren, utan att en sådan der ung gök skall tycka sig ha rättighet att visa sig oartig." "Söta du, min Karin", svarade Hebla, "icke tycker jag vi ha så öfverflöd på nöjen, att vi icke kunna tåla vid en ungherres visit. Han är rätt vacker och ser så galant ut, det såg jag i går, när han red in på gården." "Kära Hebla, du är då nöjd, bara du får prata, det må sen vara med hvem som helst." Fru Ebba hade icke hört sina döttrars samtal, och svarade endast: "Kapten de Wyk är välkommen." Med någon köld helsade fru Ebba den inträdande, Karin rodnade och Hebla kastade en triumferande blick på henne, som om hon velat säga: "Aha, ser du att han kan tåla ses på." Samtalet emellan de unga var snart i gång. Fru Ebba deltog endast sällan deri. Men Hebla pratade lifligt och försäkrade att hon storligen kände sig i behof af att röra på munnen, hon hade denna tid verkligen fruktat att förlora talförmågan. Hon skonade nu hvarken hertig Carl eller hans anhängare, och uttalade helt öppet sin onåd öfver dem alla.
på grund af denna okunnighet, beslutit hvad StatsUtsk. föreslagit och de öfriga Stånden äfvenså, så må det stå för deras räkning. Men att R. o. Ad., som inom sig äger ledamöter, hvilka veta och böra veta huru saken sig förhåller, skulle, det oaktadt, besluta en så onyttig skrifvelse, anser jag otroligt. Jag anhåller derföre, alt R. o. Ad. måtte afslå denna punkt. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. bifölle 79 §. Ropades starka nej, blandade med några ja. Då härefter propos. till afslag framställdes, blef densamma med ja besvarad. 80 och 81 §§. Biföllos. 82 §. Frih. Palmstjerna, Carl Otto: Jag hemställer, att R. o. Ad., i öfverensstämmelse med det beslut, som R. o. Ad. fattade vid föredragning af 23 punkten, äfven måtte afslå denna 82 §. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. ansåge denna § förfalla i följd af dess ronde 23 § fattade beslut. Ropades ja. 83 och S4 §§. Biföllos. 85 §. ' Hr vou Hartmansdorff: Då det H. Ståndet nyligen afslagit en framställning i enahanda syftning, rör:de Öfverståthållare-embelel, så hemställer jag, att Ståndet måtte göra likaså i afseende på denna fråga. Vi hörde förra gången, att det blott var en summa af 2,000 r:dr eller mindre, som dä sattes i fråga; jag förmodar, alt det förhåller sig lika så med denna sak. Denna § blef af R. o. Ad. afslagen. 86 §. Ansågs hafva förfallit, lill följd af det beslut R. e. Ad. rör:de 77 § fattat. 534 Den 27 November e. m. 87 och 88 §§. Diföllos. 89 §• Hr von Hartmansdorff:
Discontlån ännu finnas till hälften oliqviderade är en omständighet, som af Rikets Ständers Revisorers Berättelse för år 1820 finnes tillräckligen utredd j och som aldra - 136 Stats-Vtskottets Betänkanden. minst torde tadlas af den, som yrkar, att Låntagare icke ens fått njuta all sin lagliga rätt tillgodo. Då jag känner allt det obehagliga, olämpliga och obehöriga, att, med enskillda, mindre vigtiga frågor, upptaga en tid, som af Högloft. Utskotten och Rikets Ständer är påräknad till vigtigare angelägenheter, upprepar jag ytterligare den önskan, att denna till hufvudsakeu icke hörande fråga måtte, i annan väg och i sammanhang med den förestående Revisionen öfver Riksgälds-Contoiret få företagas: då äfven Fullmägtige kunna komma i tillfälle att afgifva en officiell förklaring. Men i händelse Hr Commerce-Rådet Santesson, hvilket jag hvarken kan eller vill försöka att förhindra, yrkar denna sin anmärknings åtföljande till Högloft. Rikets Ständers Plena, så anhåller jag äfven, att detta mitt anförande måtte dermed följa; med full öfvertygelse och förhoppning, att Fullmägtige icke varda af sine Principaler dömda ohörde. Ut supra. Ex Protocolto Fr. Bergström. Stats-Utskottets Betänkandeiu i3y N:o 24. Ankom den 28 Febr. i8a3. Utlåtande i anledning af Riksdags -Fullmågtigens af HedervBonde-Ståndet NilsMånssons frånMalmohus-Lån väckte Motion att, för Statens räkning, ett hus måtte inköpas och inredas så vål med tjenlige Sessionsrum för Rikets Högloft. Ständers Utskott, som Samlingsrum för HedervBonde-Ståndet, jemte Cancellierum och Archiver m. m. Bonde-Ståndet hafva till Stats-Utskottet blifvit remitterade a:ne Protocolls-Utdrag af den 3 och 6 i denna månad, innehållande den öfverläggning som inom Hederv.
453 träde och det andra afkastade i bästa fal! 4 tunnor korn, samt i afkastning af ängarne 7,]- parmar eller 360 Lispund hö, deraf underhåll kunde påräknas för ej stort iner än en person samt vinterföda med tillhjelp af halmfodret för 2:ne kor och ett fårkreatur; att, då Kongl. Förordningen den 13 Juli 1853 tillåter att hemman få utan föregången undersökning klyfvas till £ mantal, men Kongl. Förordningen den 19 December 1827 stadgar, att för besutenhet å hemmansdel erfordras sådan afkastning deraf i vanliga år, att åboen kan påräkna bergning och utgöra utskvlderna, hvartill ansetts oundgängligt så goda egor af åker, äng och betesmark ali, med begagnande af tillgängliga odlingslägenheter, ett. hushåll af t re arbetsföra personer kan underhållas, samt en häst eller ett par oxar, 2 å 3 kor och 5 får eller getter kunna födas, en samtida tillämpning af dessa författningar i Westerbottens och Norrbottens län ej kunde ega rum, enär Jr mantal, skattlagdt efter 1773 års skaltläggnings-melhod, ej gåfve den afkastning 1827 års Förordning bestämmer såsom vilkor för besutenhet; samt att de menliga följderna af nämnda method redan visat sig i (lera hemmans iråkade ödesmål och sannolikt skulle blifva ännu mera olycksbringande, sedan skogarne upphört att lemna tillgång till bestridande af ett hemmans alla utskylder och åboens derå lefnadskostnader. På grund af hvad sålunda förekommit, få Rikets Ständer i underdånighet anhålla, det E. K. M:t ville i Nåder föranstalta om behörig undersökning i förevarande ämne, samt, om dervid skulle befinnas att egorna och förmånerna för ett mantal i Westerbottens och Norrbottens län böra, med afseende å de för dessa
Han var nu en annan man, mild och vänlig mot alla. Hans ifriga gudstjenst var ock förbi. Såms hjelpare, som icke hade velat, att Rafnkel skulle få lefva, hade uppbränt Fröshofvet, sedan de tagit guldringarna från gudarnas armar och dödat Fröfaxe, hästen som vållat tvisten. När Rafnkel förnam detta, utbrast han: “Jag menar, det är ej annat än dårskap att tro på gudarna.“ Sedan blotade han aldrig. Såm sammankallade alla Rafnkels thingsmän och begärde deras bifall till den försiggångna förändringen. De gåfvo det, ehuru icke utan betänklighet, men Såm gjorde sig snart älskad genom sitt vänliga umgänge. Så gingo sex år. Såm och Rafnkel träffades understundom, utan att minsta antydning på det förflutna gjordes. Till sist kommer Övind, Såms broder, hem från sina mångåriga vikingatåg, under hvilka han varit ända bort till Miklegård. Med rikt byte kom han åter. Han och fem andra redo upp från stranden med sexton lastade hästar. En gammal tjensteqvinna hos Rafnkel får se det ansenliga tåget, skyndar till husbonden och eggar honom att nu hämnas. Han bryter upp med aderton man, förföljer Övind, anfaller utan ett ord till förklaring och dräper honom och hans män. Då kommer Såm till stället, våldsverkarne fly och kunna ej upphinnas. Följande natt vända de åter, förelägga Såm att dö eller lemna allt och vända med Övinds skatter åter till sitt forna hem. Han vände hem och Rafnkel innehade nu begge godorden; han lemnade dem sedan att förvaltas af sönerna gemensamt. Detta skedde ungefär vid midten af 900-talet. Sagorna omnämna för Islands första århundrade trenne generationer stormän. Först hafva vi landnamsmännen, sedan de som lefde inemot midten af 900-talet. Rafnkel, som kom sent ut, lefde då ännu. Den tredje generationen lefde, då biskop Fredrik kom ut till Island år 981.
I afseende på hvad Hr v. Hohenhausen yttrat om böternas fördelning mellan kronobetjeningen i länet, får jag ytterligare anmärka, att det icke är till kronobetjeningen i hela länet, som dessa böter böra gå , utan blott till den kronobetjent inom fögderiet, sorn har besvär med utskyldernas indrifning; och jag förnyar altså min begäran om återremiss. Hr von Troil: Såsom skäl för Utsk:s förslag har blifvit uppgifvet, att säkerhet för de skattskyldiga eljest brister, att de ju kunna få betala tvenne gånger. Om det verkligen är så illa tillstäldt, att de skattskyldiga kunna äfventyra att få betala sina utskylder flera gånger, erfordras otvifvelaktigt någon hjelp; men denna finnes icke i TJtskts förslag, emedan flera personer ändock alltid skola komma på restlängden, då de äro underkastade samma äfventyr. Hr v. Hartmansdorff har från ett loftal öfver Carl XI och en framställning af betänkligheterna att förändra hans inrättningar, i stället att tillstyrka bibehållande af det gamla, 36o Dc 11 io Maj. f. m. slulat med att föreslå en större förändring, än någon annan, då han velat, att böter skulle stadgas för underlåten betalning, livi I ket är ett hel t nytt förslag, skildt från både Utskrs och den gamla författningen. Hittills har man endast fordrat, att den skattskyldige skulle inställa sig för att bocka sig för uppbördsmannen; men hvartill en vandring till uppbördsslämman för sådant ändamål skall tjena, kan jag icke inse. Jag skulle för öfrigt tro, att det sällan inträffar, att de, som hafva penningar, icke sjelfmant betala, enär de eljest äfventyra att ersätta kronobetjeningens kostnader för indrifnjngen, hvilket, om det icke redan är stadgadt, borde föresluifvas såsom det lämpligaste medlet. Gr. Cronhjelm: Hr v. Troil bar redan besvarat Hr v. Hartmansdorff, och jag vill blott tillägga, att om jag nämnt första uppbördsstämman, har delta varit ett misstag, dervid jag menat den andra.
Qvicksilfver. Vagnar eller kärror af alla slag, äfvensom waggoner och tenders för jernvägar. (För lokomotiver bör tull erläggas.) Delar af vagnar och waggoner (och söndcrlagna vagnar och waggoner) böra erlägga tull, ifall de icke kunna anses såsom vagnmakare-arbeten. Kräftstenar. Zink, oarbetad, eller i tackor. I händelse ytterligare på någon väg andra produkter skulle komma i åtnjutande af en likartad frihet frän afgifter, skall samma frihet från erläggande af afgifter, med full rätt, åtnjutas på alla här ofvan omförmälda vägar; 6:0 att på alla dessa vägar eller kanaler, lill en likformig och eller vigt beräknad taxa, af högst sexton (16) skillingar Danskt mynt för femhundra Danska skålpund, nedsätta transito-afgiften för de varor, som nu äro dermed belagda, utan att denna taxa må kunna höjas genom någon annan, under hvad benämning som helst. I händelse transito-afgifterne skulle nedsättas under det belopp, ofvannämnda taxa utvisar, förbinder Sig Hans Majit Konungen af Danmark att sätta alla de vägar eller kanaler, som förena eller kunna komma att förena Nordsjön och Elben med Östersjön eller dess tillflöden, i fullkomlig jemlikhet med de mest gynnade vägar, som nu finnas eller kunna komma att anläggas på dess område. 7:o som Hans Majit Konungen af Sverige och Norrige, genom en med Hans Majit Konungen af Danmark afslulad särskild konvention, emot Hans bemälda Majestät förbundit sig att underhålla de lyrbåkar på kusterne af Sverige och Norrige, som tjena lill ledning och lättnad vid passerandet af Sundet och inseglingen i Kattegat, sä förbinder sig Hans Majit Konungen af Danmark att med Hans Majit Konungen af Sverige och Norrige träffa definitivt aftal i ändamål att, för framtiden likasom hittills, betrygga vidmakthållandet af dessa fyrbåkar, utan att någon utgift för de fartyg, som passera genom Sundet och Kattegat, deraf skall kunna blifva en följd. 14 Kongl. Majsts Nådiga Proposition N:o 72- Art. lil.