Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Filten Johansson i Halmstad utställer magnifik rökt lax och grafvad dito. Den välkända firman H. Lindblom &amp; Son exponerar sin vidtberömda anjovis och sin sill. Efter denna lilla, allt för korta påpekning, gå vi öfver till den norska afdelningen. Den är naturligtvis ännu rikhaltigare, men jag tänker, att dess konserver äro behandlade efter ungefär samma metod som de svenska. Främst se vi här Fiskerikonserüesfabriken » Christiania^, som har en kolossal monter med alla slags konserver, anjovis, sill,_ lax i olja, fiskebollar m. m. Därnäst lockas vi af Vendsyssels Fiskexportförening, som utställer delikata nordsjöostron samt ål i gelé i lådor. Att laxen förekommer här i alla former är helt naturligt. Att gå härinne väcker aptit. Luften här är liksom mättad af ångor från västerhafvet, och man befinner sig väl däraf. Slutord. _ Och härmed, ärade läsarinnor, är vår vandring tillsammans på vår vackra utställning afslutad; inom kort stängas portarna för alltid och all sommarens glädje är ett minne blott. Att jag i mina redogörelser råkat utesluta en de!, som torde hafva varit af intresse för eder, må ni vänligt tillgifva mig. Iduns spalter upptagas af så mycket annat läsvärdt, att hon icke kan gå i detalj med en så omfattande utställning, som vår har blifvit. Det må vara de stora, dagliga tidningarnas _ sak. Vi hafva vinnlagt oss att isynnerhet följa kvinnornas deltagande i det stora fosterländska arbetet och därutöfver endast påpeka det, som kunde vara af särskildt intresse för hemmet och hemmets ekonomi. Adolf Hellander. Från Iduns läsekrets. Herr Redaktör! Damernas Idun har alltid varit välkommen, då den hunnit till oss, till Norrland, men den har riktigt varit efterlängtad, sedan fru Lovisa Petterkvist började dclgifva Idun sina intryck af utställningen. Många af oss, norrländskor, hafva just genom hennes bref fått stor håg för att resa ned till den, trots syltning och saftning och en mängd andra tilbedelser för den kommande vintern, för att med egna ögon se allt härligt, och ej nog med, att vi sett, vi hafva äfven känt detsamma som fru Lovisa.
Samma dag, som vi voro ute till Karthago, sågo vi vid la Marsas lilla bangård en hel rad täckta o c h igenbommade vagnar k o m m a k ö - rande i gåsmarsch utför den allé, som leder upp till beyens palats; han b o r nämligen ej i själfva Tunis, utan på ett slott ett godt stycke ute på landsbygden. V i frågade stationsinspektoren, hvad detta var för en besynnerlig cortége, o c h fingo till svar, att det var beyens damer, som voro ' ute för att luftas. Luftas i en hermetiskt tillsluten låda! Stackars haremsblomster! O c h stackars karl! Han lär vara omgifven af 300, säger tre hundra, kvinnor, däraf 25, som äro hans fruar. Men så är han också gråhårig m e d b e s k e d! (V i sågo honom en dag åka g e n o m Tunis ' gator.) Största urval af goda modeller uti olika stilarter. Ja, tyvärr, det är sista morgonen. Om några timmar skola vi återigen se vårt kära Tunis som en hvit drifva i fjärran, o c h det skall för oss endast vara ett minne — ett oändligt vackert o c h oändligt behagligt minne, som af någonting stilla, vekt, fint, någonting snöhvitt o c h himmelsblått, en enkel, ljuf melodi utan krångliga dissonanser. Ja, res dit själf! D e t är ett godt råd, som jag ger dig nu till slut — ty slut måste det bli på detta långa bref, som du skall bränna upp, så att inte din spefågel till man får tag i det. Hälsa h o n o m för resten! O c h mottag själf en hjärtlig hälsning för bådas er räkning från K l a s genom din tillgifna Betty B. P. S. D u hör kanske af mig vidare, då vi kommit i ro i Taormina.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos., vidblef R. o. Ad. sitt förut om §:ns lydelse fattade beslut och lade inbjudningen i den delen till handlingarne. Sedan R. o. Ad. bifallit H. Exc. Hr Gr. o. Landtrmns fram ställning, att BorgareSt:ts inbjudning i öfrigt skulle tagas i öfvervägande i sammanhang med pröfningen af de §§, hvarå densamma hade afs:de; föredrogs ifrågav:de förordnings-förslags § 48. Tillkännagafs, att PresteSt:t bifallit §:n, samt att BorgareSt:t åt densamma gifvit följande lydelse: »Till ledning för landstingsskattens bestämmande böra häradsskrifvarne på landet hvarje år, efter slutade taxeringsförrättningar, till landstingets ordförande genom Konuugens Befhde insända förteckningar, som för hvarje socken summariskt uptaga beloppen af åsatt taxeringsvärde. Genom Konungens Befhde insände magistraterne dylika upgifter för städerna; hvarefter landstingets ordförande låter genom räkenskapsföraren deraf uprätta sammandrag, uptagande hela länets taxeringsvärde, samt huru mycket sig belöper på hvarje stad eller socken.» Gr. Sparre: Till följd af R. o. Ad:ns beslut vid 47:de §:n i afs:de på landstingsskattens fördelande mellan kommunerna, får jag för min del anhålla, att i den nu föredragne 48:de §:n den förändring vidtages, att, i stället för det å första raden förekommande ordet »bestämmande», måtte insättas orden »fördelning mellan kommunerna». För öfrigt anhåller jag om bifall till §:n. 230 Den 15 Oktober. Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos. bifölls §:n, endast med den förändring, att det i början af §:n förekommande ordet »bestämmande» utbyttes emot orden »fördelning emellan kommunerna». § 49.
Den är, såsom Gladstone säger » en egendomligt liflig, kraftig och effektfull populär berättelse; eller om vi hellre vilja hafva det så, en sublim dikt » — om hvad? Om kosmogonien gemensam för den gamla verldens tidiga tänkare, och hvilken nödvändigt måste hafva varit den första föreställning, som de gjorde sig, dessa män hvilka i vetenskapens barndom började söka göra klart för sig upphofvet till de fenomen, som uppenbara sig för våra sinnen. Menniskoslägtet och dess kringspridning på jorden antogs såsom verldsalltets hufvud-och grundfaktum. Jorden var först ett kaos; ljuset skildes från mörkret, vattnet från landet och det hela omgafs af ett firmament eller ett kristallhvalf, starkt nog att skilja vattnet ofvanorf), som förorsakade regn, från vattnen under och att uppbära himlakroppame, som gjorde sin rund kring jorden på tjugufyra timmar. På detta firmament placerades solen för att regera dagen och månen för att regera natten och såsom dess namn, » mätaren », antyder för att mäta tiden och årstiderna. Stjernorna tillkommo äfven såsom ting af underordnad vigt, sannolikt till prydnad, eller för att fylla månens uppgift de nätter denna var osynlig. Sedan den oorganiska verlden sålunda blifvit skapad, antogs jorden en gång för alla ha blifvit ett hemvist för den existerande djurverlden i tre efter hvarandra följande ordningar, nämligen fiskarne eller vattnets invånare; faglarne eller luftens invånare och landtdjuren; hvarefter hela verket kröntes genom menniskans skapelse efter Guds » beläte ». Detta verk antogs ha blifvit utfördt af en antropomorfistisk gudomlighet eller en till högre potens utvecklad menuiska, hvilken arbetade liksom en menniska med visst beting för hvaije dag, hvarje afton öfverskådande den tilländagångna dagens verk för att se om allt var väl gjordt, och hvilande på den sjunde dagen efter sin arbetsvecka. Detta är den enfaldiga, enkla och nära till hands liggande föreställning, som skapelsehistorien måste väcka hos hvar och en på den tiden naiva kosmogonier började uppgöras, liksom den gjort det med alla som läst den, ända till helt nyligen.
Betänkande Jtf 4. 9 Utskottet, som icke funnit skäl att, i enlighet med Herr Grefve Frölichs yrkande, nedsätta grundfondens minimi-belopp till en half million R:dr R:mt, utan i detta fall bibehållit nu gällande stadgande om en million såsom minimum, enär, om Banken är alltför liten, förvaltnings-omkostnaderne kunna uppsluka vinsten, har föreslagit ett maximi-belopp för grundfonden af 4,000,000 Riksdaler Riksmynt af det skäl, att man bör förekomma bildandet af stora, monopoliserande penninge-kompagnier, hvilka, dels, i anseende till svårigheten att placera sina grundfonder, skulle kasta sig på laneoch diskont-rörelse, i stället för de för landet vida fördelaktigare depositoch kreditivrörelserna, dels ock finna sig föranlåtne att inom hvar sina vidsträckta territorier inrätta afdelnings-kontor, hvarigenom allmänhetens affärs-förhållanden till Bankerne komme att blifva med mera omgångar och mera äfventyr förenade, än om Bankerne vore mindre och hvar inom sitt mindre territorium för allmänheten lätt tillgängliga. Det är ojemförligt fördelaktigare för ett land att hafva många Banker, som hvar för sig med litet penningar drifva stor rörelse, än få, som med mycket penningar drifva liten rörelse. Det föreslagna maximi-beloppet, 4,000,000 R:dr, hvilket, om kommandit-dclägare ingå i bolaget, kan ökas ända till 6,000,000 Riksdaler Riksmynt, är i allt fall så högt, att Banker med högre grundfond för vårt land icke gerna kunna anses ändamålsenliga eller behölliga. Ehuru meningen med nu gällande stadgande angående beståndsdelarne af enskild Banks grundfond icke torde vara, att den kan bestå uteslutande af kontanta medel, ligger härför likväl icke något hinder i stadgandets ordalag; och då Ban kernes egentliga ändamål är att göra fasta valutor rörliga, men icke att fästa eller skrinlägga det väsendtligaste bytesmedlet, penningen, har Utskottet i detta fall föreslagit den förändring, som § 6 mom. b. utvisar.
Då följaktligen tvänne så vigtiga olägenheter af den yrkade reformens till en del redan före 1840 års utgång tillvägabringande, som å ena sidan försvårandet för rättsökande att i andra instansen sjelfva bevaka sina rättsanspråk, hvilken olägenhet för isynnerhet de från Kongl. Svea Hofi ätt långt aflägsna norra orterna måste blifva ytteist kännbar, och å andra sidan omöjligheten för rikets Höfrätter att utan utvidgning af sin embetsmannapersonal från och med början af år 1850, således minst ett helt år, förrän deras på nästkommande Ständers reglering beroende nya löningsstat kan blifva tillämpad, medhinna stna genom isynnerhet L igmansi ätternas indragning betydligt förökade göromål, oförminskade qvarstå. så befinner sig saken i hufvudsakligen samma oförberedda skick, som vid förra riksdagen, och Utskotle:s tillstyrkande hade derföre efter vår förmening bort inskränka si» til! hvad Lag-utskottet äfven då föreslog, nemligen: det Rikets Ständer matte besluta en underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t i deruti Rikets Ständer> med åberopande af de skäl, Rikets Ständer 24 Lag-Utskoltcts Betänkande, Pt.-o 56. tillförene yttrat för Kämnersoch Lagmansrätternas samt, i sammanhang med dessa sistnämnda, Riddarsynerätternas af skaff ande och rättegångsinstansernas inskränkning till blott Irenne , i underdånighet anhålla, att, derest berörda domstolars indragning finnes kunna på ett ändamålsenligt sätt verkställas, utan att å ena sidan rättegångsordningen i öfrigt behof ver undergå sådan förändring, hvarigenom utvägarna till ändringssökande för parter i allmänhet för mycket försvåras, eller å andra sidan statsverket alltför mycket betungas med ökade utgifter för de nuvarande Tiofrätternas förstärkande till antal eller personal, Kongl.
Dervid tror Utskottet sig böra först erindra, att Utskottet destornindre sträckt sitt yttrande till de invisningar, hvilka af enskildte personer utfärdas å viss, deruti nämnd, annor man, åt hvilken såmedelst uppdrages att uppbära den fordran eller behållning desse å annor mer eller mindre aflägsen ort kunna äga, som Utskottet just i första delen af dess Betänkande anmärkt, att, ehuru ett af de i frågan till Utskottet remitterade Memorialer syntes föranleda till inskränkning af en sådan rättighet, Utskottet likväl funné, att densamma, grundad uti allmänna Lagens föreskrift uti 4 Cap. 6 §. Utsöknings-Balken, icke kunde någon betagas, elivad större eller mindre penningesumma in - LagUtskottets Bettinhanden. 461 visningen innehåller; äfvensom att Utskottet ej heller tillstyrkt, det utgifvandet utaf till innehafvaren eiler till viss man eller ordres ställde assignationer helt och hållit borde förbjudas , utan blott att den minsta summa, hvarå de skulle få ställas, måtte utstakas. Då Utskottet således anser sig icke behöfva att i stone omfattning betrakta de gjorde anmärkningarne, än som är förenlig med åsigten af den gräns, hvartill Utskottets uppgifna förslag sig sträcker, tror val Utskottet att de skäl, hvilka uti det afleinnade Betänkandet äro anförde, böra vara tillräckelige att styrka nyttan och nödvändigheten af de åtgärder, dera Utskottet till antagande framställt, men Utskott tet vill dock dervid än vidare tillägga följande omständigheter.
Hr Rosenblads yttrande om det förslag till ändring af en grundlags-§, hvilket likväl icke blifvit antaget, så anser jag det ej förtjena annat svar, än det, att, i fall denna § hade blifvit antagen, och således ansvar borde drabba Statsrådets ledamöter i händelse de tillstyrkte något som stridde mot Rikets sannskyldiga nytta, så hade behofvet att ändra 29 § Riksd.Ordn. visat sig ännu större, på det att det ieke mäste hafva varit en ovillkorlig pligt för Coust.Ulsk. alt ställa Statsrådets ledamöter under tilltal för hvarje förseelse, ehuru obetydlig den än månde vara. Så länge emedlertid ett sådant stadgande finnes i den 29 § Riksd.Ordn., så tror jag äfven nödvändigt vara, att ansvarighetslagen bestämmer något straff för den begångna förseelsen. Till den värde talaren får jag dessutom ställa den frågan, huruvida han anser det vara en obetydlig förseelse, om Konungens rådgifvare skulle tillstyrka utfärdandet af en lag i någon annan ordning än den grundlagen bestämmer? eller om lian anser en lags tillkomst i grundlagsvidrig ordning, hvarigenom en person kunde beröfvas frihet 4 II. 4 26 Den 2 November f. m. och lif, vara mindre straffvärd än om en författning utfärdas, hvarigenom lian olagligen ålägges några r:drs beskattning? Hr von Hartmansdorff: Jag anser det ifrågavar. 2 mom. af 5 § slå i strid med den påföljande G § af ansvarighetslagen. Det nya mom. lyder sålunda: ”Slatsrådsledamot, som i andra, än de i denna lag särskildt uppräknade fall, uppenbarligen handlar mot grnndlagarnes tydliga föreskrift, eller tillstyrker eller annorledes befrämjar någon öfverträdelse deraf eller af andra Rikets gällande lagar, eller underlåter att göra föreställningar emot sädane öfverträdelser, eller deni vållar och befrämjar genom uppsålligl fördöljande af någon upplysning, straffes susom för orätt dom, enligt allmänna lagens föreskrifter i 1 cap. 12 § Rätteg.b:n.”
För några år sedan härmadt af detta ädla ämne, äger en förmåga att gifva skade en synnerligen dyster period, då vi, betagna lyftning åt betraktarens sinne, som få undgå att af en sorts ljusskräck, skaffade omkring oss grumkänna. Men vår tid är sådan, att dels saknas liga tapeter, mörka kakelugnar och tunga drapeintresse dels mynt för att i hemmen i större utrier. Denna tid är nu lyckligtvis stadd på återsträckning samla verkliga konstverk utan vi nöja tåg, och det är allt skäl att gifva en sådan föreller måste nöja oss ined anspråkslösare saker, kärlek för mörker respass, ty vi människor liksom såväl hvad ämne som utförande beträffar. allt lefvande äro i hög grad mottagliga för och För spridning af konstverk i vidare kretsar stå beroende af omgifningens utseende, och ett oförvi sålunda i förbindelse till bland annat gipsen, villadt öga upptager med glädje ljus och färg, och i hvilken afbildningar lätt tagas och spridas vida det återverkar välgörande på människans sinnesomkring. Härigenom beredes tillfälle för många beskaffenhet. att åtminstone i efterbildning äga goda konstverk, Å andra sidan skola vi ej heller bandlöst öfdock bör man akta sig att i allt för stor utsträckverlämna oss åt en annan strömning med hänning befolka sina rum med arbeten i gips. De förelse för de granna färgerna. Vi kunna visserhvita figurerna, som ofta kraftigt bryta af mot ligen få vårt hem originelt, men svårligen vackert omgifningen, draga till sig blicken, men om också och behagligt genom att allt för mycket hämta formen tillfredsställer oss, tröttnar ögat snart vid ingifvelser af » de rosor och de biader » i lifliga gipsens matta och döda yta. Det är ganska förfärger, som smycka en del äldre textila alster och delaktigt för gipsframställningar, att de intaga så- i våra dagar ifrigt gräfvas fram ur gamla bruddana platser, där de ej alltför mycket bada i det kistor för att tjäna till motiv för understundom inströmmande ljuset. mer naiva än vackra framställningar.
Danska ordinantien d. 14 Juni 1539 som förmår, alt landssocknar, hvilka äro städerne något nära belägna, skola taga sig ”Soeknedegn” eller klockare och låta honom få den vanliga räntan till en hjelp vid studierne, i hvilket afseende K. brefvet d. 26 Mars 1568 ytterligare stadgar, att då mångenstädes uti Skåne socknemännen uti socknarne närmast omkring städerne icke ville hafva degner af skolorna, såsom ordinantien utvisade, ulan togo sjelfve till degner hvil - 312 Den 5 Februari. ka de behagade, somlige alldeles olärde och oduglige, att undervisa socknens ungdom i deras barnalärdom och att göra vederbörlig tjenst i kyrkan, så skulle, när de landsdegne, som då funnes i någon socken, belägen 2 mil nära städerne, doge eller pä annat sätt komme från socknarne, ditsändas personer från skolorna i närmaste städer, som socknarne besökte; att super-intendenter och skolmästare borde hafva inseende derpå, alt i socknarne tillsattes personer, sorn vore så lärde och förståndige, alt de kunde göra den tjenst, som ålåg en degn samt undervisa och lära det unga folket deras barnalärdom; och att socknemännen skulle till desse personer utgöra den ärliga ränta, sorn en degn tillkomme och han borde hafva efter ordinantien. Dessa författningar ådagalägga, enligt kam.-collegii tanke, att helgonskylden utgjorde lön för klockaren, hvars åliggande det var att dels göra tjenst i kyrkan och dels undervisa ungdomen i socknarne. Karn.-collini anser dessa skyldigheter hafva blifvit öfverflyttade på skolorna emot rättighet att uppbära lönen, hvilket förhållande ännu fortfar, endast med den under lidens lopp vidtagna förändring, att skolorna i socknarne aflöna substituter, i st. f. all dit utskicka särskilda personer af lärare eller disciplarne.” Häraf synes, att från skolorne skulle klockare utsändas för socknarnes behof.
Dictamen, som upplästes, sä lydande: Stats-Utskottet har afstyrkt den hos Ridderfkapet och Adeln wäckta motion, att tryckningen af Ridderstapets och Adelns Protokoll wid sistledne och innewarande Riksdag, samt af Bihanget till Riks -Ständcns Protocoll wid denna Riksdag, matte af Stats-mcdlen understödjas, och har ansett att denna tryckning borde vä enstild mans bekostnad wcrkställas. Orkaken hwarföre frägan blifwit wäckt, är just den^ att ingen enskilt utan förlust kan ätaga sig tryckningens werkställrghet. Dä ingen enffild man, och icke ens nägot Ständs enskilda Cafia kan anses skyldig att lida denna förlust, blcsweföljden, att örn ej genom allmänt understöd utgifningen befordrades, oesia Protocoll ej utkomme. Men Riksdags-Ordningen forestrifwer uttryckeligen att de skria tryckas. Om således LaZens för estr ift stall uppfyllas, lärer det ej äler - Den 8 October. 409 fiä nägon annan utwäa, än att medlen härtill assigneras pä Riksdagskostnadcrna; hwilkct äfwen ifrån början lärer warit meningen med Remi Hen. § Detta kan ej blifwa nägon betydlig förökning i kostnaderna. Den kan ej öfwerstiga sovv R:dr, och det är lika troligt, att den ej kommer att blifwa annat än ett förskott, som genom Bokens afsättning äterstältes. Redogörelsen för försäljningen bär ej heller, som StåtsUtskottet föreställt'sig, anses sivär. Om commisstonen, mot wänlig provision, lemnäs ät en enda Person, fä Wederbörande derwid ingen annan omsorg, än att utbetala förskott och sedan uttaga pä bestämda tider räkning och penningar, och derpå afgifwa qwitto. Utan twifwel siä alla penninge-w.rk alltid i wädsigare förskott, och nödgas waka öfwer bräkigare redogörelser.
Ja, det tror jag med. Det är allt någonting OLOF. LISEN. gör så). Vänta nu, så ska' du få höra. Alltsammans . Men släck ljusen, du. (Olof kom Gertrud hem förlofvad, fast inte med dig Det var galet. (Nyfiket:) Hör du, hvarför blef de inte med dig? Först kloka flickor knäcka möjligen nöten med kärnan, men de behålla den med det gyllene skalet. LISEN (skakar på hufvudet, utan att förstå). Derför att Gertrud är en klok flicka, och OLOF. hör du, hvarför for du din väg ? Så kom med Valborg. Så blef Valborg sjuk; så for du din väg fästmannen och talte så länge, så förfärligt länge OLOF. LISEN. Med Valborg! nog ha kunnat höra hvad dom sa', om jag bara tordts gå ifrån Dady, men jag var rädd att han skulle trilla i gatan, och lyssna vid dörrarna bra mycket. förstår han sig inte på, fast han eljest förstår OLOF. Ja, just med henne. (Hviskar:) Jag skulle Har moster något mer att säga? Ja-a då! Så talte fästmannen och Hilma. LISEN. Usch, jag tål honom inte! Han ser ut som en svart varg. Det sa' jag honom också och bad honom gå. Vidare . OLOF. LISEN. bort i vagn. Tänk du, Hillner i vagn, han som varit som lite' konstig. Hon bara vrider händerna och ber att få tala än med den ena än Så talte Hilma och Hillner, och se'n for dom aldrig brukar åka, och se'n dess har Valborg rakt med den andra, men ingen bryr sig om henne; Gertrud har varit bortskickad hela dagen, hvart vet jag inte, och kom nyss hem; Hillner har stängt sig inne; Hilma har inte tid. Ja, till och med jag Söta Olof, hvad tror du att hon kan vilja? OLOF. har inte haft tid, fast jag är så förfärligt nyfiken. det heller numera. Det vet jag inte, och inte bryr jag mig om LISEN (stiger upp. Stött:) OLOF. Inte bry sig om! Så Olof säger! Lisens hals och brister i gråt). Moster, moster, jag är gränslöst olycklig!
Comiterade äro ock derföre öfvertygade, att, om utarrenderingen ensamt besörjdes af Eders Kongl. Maj:ts vederbörande Befallningshafvande och således de serskilda auktionerna uti KammarCollegium upphörde, sådant ingalunda skulle förorsaka någon nedsättning uti arrendeafgifterne. Ej heller komme delta att förringa Kronans säkerhet, enär densamma hufvudsakligast beror på lokal-autoriteterna, som närmast äro i tillfälle och pligtige att iakttaga och bevaka allt hvad, som för befordrande deraf erfordras, likasom de bäst kunna känna och bedöma hvad af hvarje egendom i förhållande till dess beskaffenhet kan och bör påräknas. All den kontroll, som å Kammar^ Collegii sida är möjlig, skulle ändock kunna vinnas, allenast det ankomme på Col - 113 legium att bestämma vilkoren för utarrenderingen och Eders Kongl. Maj:ls Befallningshafvande således icke egde att, utan Collegii bifall, antaga andra arrendeanbud, än som dermed öfverensstämde; och vore det, efter Comiterades åsigt, för berörde kontrolls handhafvande tillfyllestgörande, om det ålåge Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande att, så snart auktion lör sig gått, om förloppet deraf hos bemälte Gollegium göra anmälan och, i händelse antagligt anbud ej skett, afbida Collegii föreskrift. På detta sätt skulle likväl göromålen i och lör kronoegendomarnes utarrendering uti KammarCoIlegium till betydligaste delen försvinna och derjemte för Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i ej ringa mån förminskas.