Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vidare har inom 1 Höglofl. Ridderskapet och Adeln blifvit anmärkt, att Landt-Tulis-bevakningen matie till controll mot Tullförsnillning, fortfara, äfvensom att gränsbevakningen emot Norrige kunde upphöra, såsom hvarken befordrande ändamålet, eller medförande en mot Utgifterne dervid svarande Inkomst. Giunderne till förslaget så väl om LandtTullbevakningen* indragning, som gränsbevakningens mot Norrige bibehållande tills vidare, hafva Utskotten redan sökt så fullständigt upplysa och-utveckla, att något annat dervid ej är att tillägga, än, hvad angår ornförmäldte anmärkning i afseende på utgifterne för ifrågavarande gränsbevakning, att nyttan af denne anstalt icke bör bedömmas eller mätas endast efter den directa Inkomst uti penningar, sorn dea inbringar, utan hufvudsakligen efter dess vigtiga påföljder, att nemligen hindra och försvåra förbudne varors införande i Landet. En Ledamot inom Höglofl. Ridderskapet och Adeln har yttrat den förmodan, att Rikets kuster, i anseende till deras vidsträckta lä* ge, icke kunna ordentligen bevakas, samt derföre hemställt, att denna bevakning måtte upphöra. Jemte anmälan, att frågan angående kustbevakningens fortfarande blifvit till Allmänna 1760 Statsoch Besvärs-Utskottens Betänkandent Besvärsoch Ekonomi - Utskottets enskiklta handläggning remitterad, och att Utskottet, under den 4 sistledne Mars, Utlåtande derom afgifvit, hafva förenade Utskotten skolat, upplysningsvis, meddela, att, enligt Kongl. Maj ts den 22 October 1817 till Tull-Directionen aflåtne Nådiga skrifvelse, icke mindre än 62,000 B.'dr Bco blifvit utaf Tullmedlen anordnade för denna bevaknings bestridande; Och få Utskotten, i anseende till den minskning berörde betydliga utgift medförer uti de från Tull-Verket påräknade inkomster, tillstyrka Riksens Höglon. Ständer, att bos Kongl.
Harald hade imedlertid med drängarne sörjt för hästarne, samt sett sig om efter bränsle för natten. Ett par hundra alnar från grottan flöt en elf mellan isbetäckta bräddar; vid stranden af denna elf och vid snöbäckarnes bräddar funnos rötter af förruttnade enbuskar, fjellpilar och torrt ljung, hvilket allt man samlade och bar till en plats utanför grottan, der man ville upptända det nattliga bålet. Under detta steg Susanna upp på en liten höjd nära grottan och såg solen gå ned bakom Halling-Jokulen. Lik en röd eldkula stod den nu vid randen af det ofantliga snöberget och kastade granna, skiftande dagrar af purpur, gult och blått så på himlens skyar, som på snöslätterna nedanför. Det var en präktig syn! «Gode Gud! huru stort och herrligt!« utbröt ovilkorligt Susanna, i det hon med händerna tryckta mot sitt bröst, liksom tillbedjande böjde sig för dagens sjunkande herrskare. «Ja, stort och herrligt!« svarade ett mildt echo nära henne. Susanna såg sig om och såg Harald stå bredvid sig. Der stodo de, de båda allena, belysta af den nedgående solen; med samma känslor, samma tankar, varma och tillbedjande i den ödsliga, döda öknen. Susanna kunde ej motstå den känsla af djup och högtidlig rörelse, som uppfyllde hennes hjerta. Hon räckte Harald handen och hennes tårfulla blick tycktes säga: «Frid! frid!« Susanna kände detta som ett afsked till honom, men ett afsked i kärlek. I denna stund hade hon velat trycka hela verlden till sitt bröst. Hon kände sig upphöjd öfver all strid, allt agg, all litenhet. Det stora skådespelet hade väckt något stort inom henne, och i hennes ansigte strålade Sanna i skön och mild förklaring. Harald deremot tycktes ej tänka på ett afsked, ty han höll qvar Susannas hand och ämnade tala, men då drog hon den hastigt, ehuru icke ovänligt bort, och vände sig om i det hon sade: «Vi måste nu tänka på aftonmåltiden!» Elden från bålet blossade gladt emot henne och på den östliga himmelen steg månen upp ur rosenfärgade moln. Snart sysslade Susanna lifligt och gladt vid elden.
Våra efterkommande kunde ock hafva en motsatt åsigt med nu varande Lagutskott, och upplifva förbudet. Grefve Spens har yrkat att MissgerningsBalkens stadgande om straff för lägersmål mellan syskonebarn, borde bibehållas, ehuru lörbudet mot äktenskap emellan dem upphäfdes, emedan det förra vore ett po. licestadgande, men det sednare en religionssak* Jag tror mig dock böra fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet på olämpligheten, att bibehålla i MissgerningsBalken detta stadgande, sedan det saknade sin grund uti Giftermåls* Balken. Det vöre att blott agta skalet sedan kärnan försvunnit, och j3g inser ej hvartill det skulle tjena. En ledamot har framställt denna fråga ur den förhatliga åsigten, som skulle förbudets bibehållande vara en penning not för de Embetsrnän, genom hvilkas åtgärd , dispencer meddelas. Jag får dervid erinra om något sorn förut blifvit yttradt, nemligen, att Serskildta Utskottets förslag rörande papperslösen, åsyftar, att den såsom aflöning för Embetsman - Dtn 14 Augusti /. m, 433 betsmän skulle försvinna, men i stället ingå till StatsCassan, hvarifrån Embetsmännen åter borde aflönas. Således, då StatsCassan får inkom* sten , kan Embetsmäns egennytta icke åberopas såsom skäl till Betänkandets ogillande. Herr Hammarskjöld har anfört såsom grund till förbudets upphäfvande, att de folkslag, som gifta sig inom de hos oss förbudne leder, bättre bibehålla nationaliteten. Jag förmodar, att han menar Judarne, men tror ej, att vi Svenskar böra taga dem till efterdöme för våra handlingar. Således tillstyrker jag, att Bidderskapet och Adeln måtte, utan tillägg, afslå Betänkandet, Grefve Spens: Herr von Hartmansdorff malte hafva missförstått hvad jag yttrade , då han ansett mig hafva anfört, att stadgandet uti MissgeiningsBalken vore en ordningsstadga,' och det andra en religieuse stadga.
Men det egentligaste och hufvudsakliraste skälet för denna min Hemställning, är att pland de på mindre Valeurer utgifne DiscontAssignationer, säkert största delen finnas hos de Arbetande och MedeUöse Folk Classerne. Alt så fort möjeligen ske kan komma dessa Ml !lie!P> är j’.g fqllt öfv J anledning af hvad jag nu i korrthet haft äran nämna får jag Vördsammast föreslå att alla Discojit-Assignationer på Jo R:dr och derunder genast må af panqueq inlösas; och att Högvälborne H.rr Grefven och LandtMarskalken samt Höglofl. Ridderskapet och Adeln täcktes tillåta att denna min framställning blifver till Stats»- och panco-Utskotten remitterad. Lades på bordet, Friherre Rudbeck, Alexander Pehr, anförde skrifteligen: Säkert torde Svenska Folket med granskande ögon följa de åtgärder, sorn Dess Reyreseptanter vid detta Riks-möte vidtaga, I synnerhet lärer dfn allmänna Uppmärksamheten vara fästad på den nu mera af både Konyng och Ständer medgifnp pcb erkände Pen - Den 2 3 December. 48T ninge-bristens afhjelpande: Under öfverläggning garne i detta så grannlaga ämne, och intilldess ett till målet ländande Resultat blifvit funnit och bestämdt, torde det förtjena Re« presentanternes både behjertande och afseende, att Dess hemmavarande Principaler hemsökas och plågas af Lagsökningar och Utmätningar, i synnerhet för de Låne-Summor, som Sveriges mångtaliga Disconter försträckt till alla Classer Medborgare utom det, att ett så vidsträckt Utlånings - Systeme onekeligen innefattar detj starkaste och mäst känbara Beskattnings Me, thode, då rentorne blott utgå å 6 proCent, så blifver denna beskattning dubbelt betungande och för Närings-Idkare och Jordbrukare alldeles krossande, då de påföra och utkräfva fulla 12 proCent Enär härvid tillkommer, att en del
Då Statsrådets ledamöter med ”Konungslig magt styra Riket, äge de ej i något Rikets ”Stånd tillträde. I Utskott ej besluten öfvervara.” Hr Cederschjöld: Då jag tagit mig friheten föreslå ett särskildt tillägg, hemställer jag vördsamt, huruvida detta tillägg får komma under omröstning i sammanhang med de öfriga förslagen, eller om frågan derom skall uppskjutas, tills de öfriga blifvit afgjorda. Hr von Troil: Jag vågar föreslå den ordning för behandlingen, att vi först få votera om Hr v. IJartmansdorffs och mitt förslag, och att vi derefter må komma till Hr Cederschjölds särskilda tillägg. Frih. Ehrenborgh: Om ej flera än tvenne anmärkningar blifvit gjorda, skulle det visserligen gå an att begagna den föreslagna genvägen att i en enda voter:spropos:n uppställa förslagen emot hvarandra; men då här finnas flera meningar, som velat göra sig gällande, hemställer jag, huruvida det går an att frångå den grundlagsenlig^ formen att votera öfver hvarje anmärkning särskildt. Frih. von Schulzenheim och Hr Dalman yttrade sig vara förekomna af Frih. Ehrenborgh. Den 17 Octobcr f. m. 79 H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, trodde, att då flera meningar sökte att göra sig gällande, blefve det nödvändigt att iakttaga samma förhållande nu som för några dagar sedan, att först såsom gemensam tanka afslå eller underkänna de framställda anmärkningarna hvar och en för sig; och ville H. Ex. således, i den ordning anmärkningarna blifvit gjorda, nu först framställa propos., rörtde Hr v. Hartmansdorffs förslag. Hr von Troil: Jag vill ej bestrida Hr Gr. o. Landtmls rätt att bestämma den ordning, hvari förslagen skola framställas till propos., men får dock erinra, att mitt förslag blifvit afgifvet före Hr v. Hartmansdorff!;. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, erinrade, att Hr v.
Hvad åter angår polisstyrelsen, så enär länsmännen i och för sina tjenstebefattningar befinna sig i ständig och nära beröring med allmänheten, är det ock ej mindre för Staten än för länets innevånare af vigt, att länsmannens tjensteutöfning är underkastad noggrann tillsyn. Länsstyrelserna äro likväl både i anseende till länens vidsträckthet och af andra anledningar urståndsätta att på närmare håll och med oafbruten uppmärksamhet följa länsmännens förhållande; och den mellanlänk emellan den högre embetsmyndigheten och den lägsta tjenstegraden, som inom länsförvaltningen bildas af kronofogdarne, kan fördenskull lika litet derstädes, som inom andra embetsförvaltningar, utan äfventyr för ordning och reda undvaras. På sätt tillförene blifvit erinradt, då dylika motioner, som den förevarande, varit föremål för Rikets Ständers pröfning, anser Utskottet sig jemväl böra uttala den åsigt, att, derest motionärens förslag skulle bifallas, sådant icke skulle komma att medföra någon besparing för Statsverket, utan snarare föranleda en ej obetydligt ökad utgift. Om nemligen länsmännen komme att tillika öfvertaga såväl uppbörden, som de flera andra vigtiga göromål, hvilka för närvarande tillhöra kronofogdarne, samt ali den ansvarighet nu åligger dessa sednare, så blefve det nödvändigt att tilldela länsmännen löneförmåner, svarande mot befattningarnas vigt och möda, och det inses lätt, att en dylik förändring i länsmännens ställning påkallade vida betydligare lönetillökning, än som kunde bestridas med det belopp, hvartill kronofogdarnes aflöning nu uppgår, hvarförutan ökad aflöning såväl för häradsskrifvare, som för nya tjenstemän vid Länsstyrelserna, blefve påkallad. På grund häraf och då, ehvad förändring i organisationen af polisoch exekutionsväsendet å landsbygden må anses erforderlig, ändamålet likväl, efter Utskottets förmenande, ingalunda kan vinnas på det af motionären föreslagna sätt, hemställer Utskottet vördsainligen, att ifrågavarande motion ej måtte af Rikets Ständer bifallas.
R:dr; och skulle härigenom en tillökning i Titeln uppkomma af . 2,500: — Som den af f. d. Landshöfdingen i Norrbottens län, Ros, på egen bekostnad i Luleå uppförda stalloch ladugårdsbyggnad är behöflig för Landshöfdingen i nämnde län, hemställer Kongl. Maj:t, att ifrågavarande byggnad, hvilken vid derå hållen syn befunnits vara ändamålsenligt inrättad och med omsorg uppförd till ett pris, som icke kunnat erhållas genom entreprenad-auktion, må varda för Kronans räkning inlöst och det erforderliga beloppet, 3,008 R:dr Transport R:mt R:dr 2,500: — 1,825 1,825 Kongl. Majus Nåd. Prop. N:o 1, om Statsverket 1859. Transport R:mt R:dr 2,300: —- 70 öre, för ändamålet af Rikets Ständer anvisadt; hvarefter byggnaden borde, under ansvar såsom för öfriga bostadslägenheter, af Landshöfdingen emottagas. Då erfarenheten under en längre tid visat behofvet deraf att Långhundra härad inom Stockholms län, hvilket härad består af 7 socknar med en folkmängd af omkring 5,900 personer, varder fördeladt uti två Länsmans-distrikt, vill Kongl. Majit härmed äska att till aflöning åt en ytterligare Länsman inom bemälda härad må på stat uppföras: lön 700 R:dr och hushyre-ersättning i likhet med hvad som bestås de Länsmän, som sakna boställe, i nu gällande stat upptagen till 150 R:dr; sålunda tillsammans 850: — Sedan Rikets sednast församlade Ständer tillkännagifva sig anse någon definitiv reglering af Kronofogdarnes, Ilärads-skrifvarnes och Länsmännens löneförmåner icke böra verkställas innan en förnyad, efter samma method och samma grunder förrättad noggrann värdering af bemälde tjenstemäns boställen egt rum, och derföre i underdånighet anhållit att Kongl. Majit täcktes anbefalla en dylik uppskattning, hafva, i anledning häraf, Kammar-kollegium och Stats-kontoret under den 25 Februari 1858 erhållit
"Jag känner ganska wäl, och kan aldrig - 28 Den 14 November. drig förgäta, att ingen har rät,ighet att gransta Kongl. Majus göromål, bestin, befallningar och förordnanden: Jag har och ä ej med ett enda ord granstat, eller pirrat mig öfwer dem, men det ar min rättighet och min pligt att gransta Herrar Fullmagtiges göromål och Bestut: Det, och in.et annat har jag gjordt. Herr Borgmästaren 6revssmuttl hade instämt tili Herr Stats-Secreteraren Kolenb!att8 anförande, under förmodan, att denna fräga ej tillhörde Her rar Rewisorernes befattning. Herr Bistopen Doktor lUttblom hade sig utlåtit, det han ej annar kunde sinna an att Herrar Banco-Fullmägtige haft en fullkomlig befallning att antaga den nya Realisations Planen; och att i anseende därtill, någon anmärkning wid Fullmagtiges åtgärd härutinnan, icke af Herrar Rewisorerne kunde göras. Herr Ryttmästare» AZierlxarre hade anmärkt, det han ingenstädes i Prowcollerne funnit, att Kongl. Majtt besatt Banco-Fullmägtige werkstalla den nya Nealisativns-planen.
Comiteradcs lind. forsing ’’om sjömäns föring.” Genom 4 5:n > 5 art. af 1748 års coopvaerdi-reglemente oell 2,4 §.'n i underrättelserna till nu gällande tull-taxa, äro befälhafvare och besättning å Svenska coopvaerdi-fartyg i allmänhet berättigade, att vid ankomsten till Svensk hamn, efter slutad resa från utrikes ort, uppbära en efter deras befattning ombord och resans längd bestämd summa, som af tullen för fartygets medbragta last utgår under namn af föling. Det bruk , som ännu till en del Ur bibehållet på yissa orter inom Riket, att sjöfarande få för egen räkning medföra några varor, har fordom varit en allmän sed, som genom Wisby sjörätt öfvergick till lag. 3o:de art. af denna sjörätt stadgar, att skepparen vid hvarje tillfälle, då fartyget intager last, skäll anvisa de ställen, "der hvar och en skepps■”man niå lägga så tungt, som hans föling är." Med tiden började man likväl inse olägenheterna af denna föreskrift, och fann det mera lämpligt att i stallet tillägga skeppsfolket en andel i fartygets frakt. Carl Xhs sjölag förbjuder, vid strängt ansvar, '”skeppare, styrmän, båtsmän och andre skeppsbetjente, alt under namn afföring inskeppa något gods i det skepp, de segla på;” men deremot skulle, ”i stället för fri föl ing och efter det värde (den frakt), som skepparen för hvar last (läst) betingat hade, skepparen sjelf njuta lega för 1 last, styrmannen för ■§ last, de andre oCficerarne hvardera för båtsmännen hvardera för och skeppspojkarne hvardera för £ last.” De varor, som ett fartyg för befälets och skeppsfolkets räkning medförde, synas ursprungligen hafva varit befriade från lull; och den afgift, som numera, under namn af föling, utgår af tullmedlen, torde hafva blifvit beviljad såsom ersättning för förlusten af denna förmån.
Man finner påtagligt att om det hade ansetts för ett verkligt brott att framföda oäkta barn, så skulle samhället omöjligen kunna fördraga att detta brott finge omgifvas med en sådan hemlighetsslöja. Man måste således hänföra detta fel till någon handling, på hvilken icke uttrycket trott kan tillämpas. Den rätta benämningen är att det innebär en osedlighet, men här komma vi in på jemförelsens gebiet. Om nu lagstiftaren icke har rubricerat oäkta barns framkomst till verlden såsom ett brott, då är frågan, om det är ett sådant enligt Kristendomen? Här tillåter sig det starkare könet att fördöma och belägga med dylika sjelfmyndiga benämningar dessa tilldragelser, men om vi rådfråga urkunderna, så veta vi att Frälsaren säde: »Den, som är fri, kaste första stenen» Jag tog mig friheten att förra gången, då denna frågan förevar, gifva en vink om dessa Frälsarens ord. Jag tror att det vore skäl för hvar och en att icke förbise detta, då han ställer sig till doms i en sådan fråga som denna. Men vi komma nu till en jemförelse lieten. Jag frågar: hvilket innebär mera osedlighet, antingen att genom samhällets lagar söka slita eller försvaga det ömtåligaste band som finnes i naturen, det emellan modern och hennes barn, genom att göra dessa lagar sådana att de förmå modern så mycket som möjligt att skjuta ifrån sig sitt barn, eller att såsom Hr von Kock föreslagit, gifva en väckelse och upmaning till sedlighet just genom att tillägga barnet ett anspråk på modern, hvilket hon icke har rätt att afskudda sig. Man har fruktat att osedligheten skulle befrämjas derigenom att samhället nödgades höra talas om att oäkta barn finnas, som hafva rätt till arf efter sin moder, men jag hemställer till Ilmnes ädla och oförvillade omdöme, om icke denna farhåga för hvad man kallar skandaler mycket erinrar om den bekante historien om strutsen, hvilken, då han förföljes, sticker hufvudet in i en buske, under förmodan att han icke skall varseblifvas.
Hvar och en äger rätt, att vid justeringen af[Protocollet tillägga hvad han anser nödigt, för att upplysa sin förut yttrade mening, samt alt, i sammanhang med förut under öfverläggning behörigen komne ärenden, väcka nya Motioner; men att fortsätta en genom ja till Ordförandens fråga, om discussionen anses slutad, afgjord öfverläggning, finnes ingenstädes tillåtet. Jag anhåller derföre, att, om äfven vi för denna gång icke kunna befrias från fortsättningen af den åter upprifna discussionen, vi dock för framtiden måtte förskonas från dylika obehörigt förlängda öfverläggningar, så att vi i göromålen kunna någorlunda medfölja de andra Stånden, och ej stå allt för långt tillbakars efter dem. Det är således ej för det närvarande, men för framliden, som jag protesterar emot försöket, att återtaga en afslutad discussion; och hvarom vi torde få höra Hans Excellences Herr Grefvens och LandtMarskalkens enskilta mening. Friherre Cederström: Det är icke första gången, som Herr Hjerta söker, att tolka Grundlagen efter sin åsigt, men äfven det nu gjorde försöket lärer blifva utan all framgång, så länge icke 5o §. i Riksdagsordningen är ändrad. Den lyder nemligen: Den 19 Maji f. in. i75 ”Hvarje Stånds Ledamot ege, att i Plenum ”stående och från sin plats till Protocollet ”fritt tala och utlåta sig i alla frågor, som ”under öfverläggande komma, och om lag”ligheten af allt, som inom Ståndet sig till, ”dräger.” Då man nu, efter föregången anmälan att yttra sig öfver lagligheten af hvad som inom Ståndet sig tilldragit, blir dertill uppropad, och sålunda utöfvar sin Riksdagsmanna-rätt, är det besynnerligt, att en Ledamot säker att framställa det såsom olagligt. Hans Excellence Herr Grefve af Wetterstedt:
Aflöningen till General-tullstyrelsen uppgick enligt stat för samma år till 77,550 Ridr. Tio år förut utgjorde denna aflöning endast 53,078 Ridr; utvisande dessa summor, att en ganska väsendtlig förhöjning i Expeditions-Utskottets Förslag till Rikets Ständers underd. Skrifvelse, Jff 91. 23 Tullstyrelsens likasom i Poststyrelsens aflöningsförmåner på sednare tiden egt rum, hvarvid Revisorerne särskildt anmärkt, att embetsoch tjenstemän vid dessa Styrelser i allmänhet blifvit tillagda högre aflöningsförmåner, än Rikets Ständer bestämt för deras vederlikar, med stundom trägnare befattningar, i andra embetsverk. Då Revisorerne funnit den omständigheten, att dessa verks utgifter hufvudsakligast bestridas af den uppbörd utaf vissa statsinkomster, som i samma verk inflöte, icke föranleda till något undantagsförhållande i afseende å den pröfningsrätt, Rikets Ständer grundlagsenligt borde utöfva vid bestämmandet af samtliga statsutgifterna, hade Revisorerne, jemväl med hänsyn till det sätt, hvarpå en del af dessa verks inkomster hittills blifvit, uppå förslag af vederbörande Styrelser, uti hvilka Cheferna allena egde beslutande rätt, utan Rikets Ständers hörande disponerad, trott sig ega giltig anledning hemställa, huruvida icke tiden kunde vara inne för Rikets Ständer, att, i afseende å den vigtiga frågan'om bestämmandet af dessa verks utgiftsstater, utöfva den rättighet, som genom grundlagen blifvit dem tillförsäkrad.
Så länge denna förhöjning, såsom beroende af de årliga riks-markegångspriserna, var underkastad ständig förändring samt följaktligen endast lönernas minimi-belopp kunde uti riks-staten upptagas, var onekligen nämnde uppgift rörande spanmåls-qvantiteterne af behofvet påkallad för behörigt kontrollerande af löne-tillökningens riktiga beräkning. Sedan emedlertid Rikets åren 1840—1841 församlade Ständer beslutat, att de embetsoch tjenstemän, som, efter den vid samma riksdag fastställde stats-reglering, erhölle löner, hvarunder spanmål funnes beräknad, skulle ega att för nämnde spanmål tillgodonjuta en bestämd förhöjning af 1 r:dr för hvarje tunnaj samt derjemte förklarat de embetsoch tjenstemän, hvilka före nämnde tidpunkt tillträdt så beskaffade löner, berättigade, att, så länge de af samma vore innehafvare, uppbära spanmåls-förhöjning efter ett på grund af de föregångna årens riks-markegångs-priser för hvarje riksdag serskildt bestämdt belopp, har den förändring numera kunnat vid riksstatens uppgörande iakttagas, alt penninge-lönerna deruti utförts med tillägg af det bestämda beloppet af i r:dr för hvarje derunder inbegripen tunna spanmål, hvaremot den ytterligare spanmåls-förhöjning, som tillkommer innehafvarne af före 1840—1841 årens stals-realerin" tillträdda O O löner, blifvit å allmänna indragnings-staten uppförd. Vid sådant förhållande, och då följaktligen den uti ofvannämnde kolumn i riks-staten förekommande uppgift å de under lönerna inbegripna spanmåls-qvantiteter numera i sjelfva verket är öfverflödig, anser Utskottet ifrågavarande kolumn böra utur den riks-stat, som vid innevarande riksdag kommer att upprättas, varda utesluten. Ank. till Exp.-utsk. den 11 Juli, kl. 6 e. ra.
Dessutom erfor jag njutning af att veta mig olycklig, ansträngde n i g t. o. m. att väcka medvetandet deraf i mitt inre, och det var hufvudsakligen denna sjelfviska känsla, som qvafde den verkliga sorgen,. Fadern tycker han om, men icke omedelbart, kritiklöst, och vid morinoderiis bortgång ar det en iiedtyngaiide dödsfruktan, erinringen derom, att han sjelf afven skall dö, hvilken förväxlas med saknaden eller intager dess plats. Oupphörligt återkommer denna sjukliga reflexionslust. Sextonårig berättar han, hur han antager en mild ton, hur idén, att han handlade bra, endast ökade hans mildhet, och han finner det mycket ledsamt, nar man icke vill observera honom. Till och ined i de ögonblick, då känslan söker sig fram, kommer tanken, dissekeringslusteii och hindrar eller förvandlar den. Nar han möter en gammal trotjeiiare vid återkomsten till fadeniegodset, ämna: han just sluta henne i sin famn, då han hejdar sig. wPlötsligt kom den tanken p i mig, att det nu var opassande att omfamna hennes, säger han. m ~ a hejaide ~ mig, tystnade och rodnadex Och han använder mikroskopet äfven pi5 andra, än p3 sig sjelf. Han gör skarpa och djupa iakttagelser, fina observationer; han upptäcker hos menniskorna just det dolda, sjelfva kiirnan, bevekelsegrunden för handlingen, orsaken till sinnesrörelsen; hans blick är s2 genomträngande, att intet undgår den. Och dock ar han ett barn, men ett ovanligt barn, och trots sin tidiga ålder redan utrustad med de gåfvor, hvilka, mognade och utvecklade, bilda honom till diktare. a r det icke något märkviirdigt för en elfvairig gosse att göra sadana iakttagelser, som dem angaende inoriliodern ': Han har efter sin mors bortgång atervandt till Moskwa; han ser mormoderns sorg, och han känner sig hysa medömkan. Detta kan dock ej hindra, att han uppsöker sjelfva hjärtpunkten, det som ingen marker, men som döljer sig bakom tårarne.