Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu skedde ett märkligt rön, ty gubben skiftade sin hamn, hans grå hår blefvo ljusa, munnen fylldes med tänder, skrynklorna försvunno, och han stod der såsom en fager ungersvenn. Då vardt en stor fröjd öfver hela riket, och konungen prisade sina begge äldsta söners trohet och mandom; men alla vredgades uppå den yngste konunga-sonen, att han farit med lögn och falskhet. Der blef nu dömdt, att svennen skulle kastas i lejona-kulan, och domen gick i fullbordan utan alla nåder. Men när vild-djuren ville sönderslita den unge prinsen, hötte han åt dem med sitt svärd, och de gjorde honom ingen skada. När prinsen blef hungrig, bredde han sin duk, och den fylldes med kostelig mat. Han satt så uti lejona-kulan i sju runda år, och ingen menniska visste att han ännu var vid lif. Sagan vänder nu åter till Ungdoms-landet. Der blef en stor uppståndelse sedan prinsen farit sin kos; ty lifs-vattnet var borta, äpplena voro borta, och hvad ännu värre var, den unga prinsessan hade mistat sin ära. När så månaderna voro förlidna, föll konunga-dottern i barnsäng, och födde ett fagert svennebarn. Men den lille prinsen hade i den venstra handen en underlig växt, likasom ett äpple, och äpplet ville icke gå bort. Då lät konunga-dottern samla alla visa qvinnor i hela Ungdoms-landet, och sporde om råd, huru hennes son skulle blifva fri från sitt lyte. Qvinnorna öfverlade länge, och ordade både till och ifrån. Men slutet var, att den unge prinsen icke skulle blifva helbregda, förrän han fick träffa sin rätte fader. Det stod så en rund tid om, pilten växte upp, och röjde mera nimme och fattningsgåfva än andra barn. Ingenting var så krokigt eller konstigt att han icke mäktade reda det, och vid sju års ålder kunde han stafva sin faders namn, som stod skrifvet på sals-väggen. Då fick konunga-dottern en stor åtrå att draga bort och uppsöka prins Venius.
Må man annorstädes le deråt. I vår Nord sluta vi oss ännu med förtroende till det ord, sorn lär: ”att mannen är qvinnans hufvud och att han skall vara hennes formanSå länge vår Constitution, våra Samhälls-lagar rundligen tillägga mannen brorslotten i uppoffringar för fäderneslandet; så länge mannen ej kan lemna den större andel i mödorne och samhällsbestyren, så må fyan äfven i Arfda-Kalken bibehålla Bil. till LngUtskottets Utlåtande N'.o isa. 3g den dubbla andel ull arf efter en fader, hvars ålderdomsstöd, efter en moder, den han huldt omfattat, och genom sin ansträngda arbetskraft räddat från armod, och bibehållas vid den ärfda jordtorfvan. Jag slutar denna reservation med förklarande af den öfvertygelse, att, om än tiden skulle brådskande vilja antaga den nya Lagen, återstår likväl vishetens förhastandet och misstagen lugnt hejdande kraft, och jag har ett innerligt förtroende till kraften, då den tillhör Konungen. Må min ringa framställning vara en varning till mina medbroder, fäderneslandets jordbrukare. Våra förfäder och vi sjelfva hafva befunnit oss väl af det bepröfvade gamla Lagbudet: Vak-* tom oss för det nya obepröfvade, som vill uttränga det förra.’’ jjo Ija^XJtskottets betänkande N|o *33. Ankom till JExped. Utskottet den 30 Octob. tSig, Betänkande öfver Herr Gustaf Hjertås motion, angående tillägg i 7\de $. af 12;te Cap, Årfda-Balken. ”Tni vinnande af det ändamål, att få lika arfsrätt för bägge könen och tillika, vid arf af jordegendom, en billig företrädesrätt till besittningen åt sonen har Herr Gustaf Hjerta hos Högloflige Hidderskapet och A-' deln föreslagit följande tillägg i i2Ue Cap. 7 §. ÄrfdaBalken "Broder ege låsa syster ut, ändock de lika lotter hafva.".
Majit, i sådant Siats-Utskottets Utlåtande M 151. fall, måtte, efter vederbörandes hörande, afgifva förslag till Rikets nu församlade Ständer med hänsigt till de förändrade grunder, som kunde erfordras för ett framtida ordnande af denna vigtiga angelägenhet samt ett syftesenligt användande af dertill disponibla medel. Sedan ett med de af Rikets Ständer uttalade grundsatser öfverensstämmande förslag till allmänna grunder för stiftsvis inrättade pensions-anstalter för fölkskolelärare blifvit af utsedda kommitterade uppgjördt och af Kongl. Majit fastställdt samt Domkapitlen, genom nådigt cirkulärbref af den 23 Februari 1856, erhållit befallning att i ämnet höra såväl församlingarne som folkskolelärarne samt. i händelse deras yttranden dertill föranledde, foga anstalt om vederbörliga reglementens upprättande och underställa dessa Kongl. Majits nådiga pröfning; så har, enligt Domkapitlens, till följd häraf, afgifna underdåniga utlåtanden, flertalet af så väl lärare som skoldistrikter inom Upsala, Skara, Strengnäs, Westerås, Wexiö, Lunds, Götheborgs, Carlstads och Wisby stift, af anförda skäl, vägrat ingå i de föreslagna pensions-inrättningarne; inom Kalmar stift hade 27 skollärare och 23 församlingar förklarat sig villiga, men 29 lärare och 37 församlingar vägrat att i pensions-in rättningen deltaga; inom Linköpings stift hade åter 54 distrikter och 57 lärare förklarat sig vilja deruti ingå; dessutom hade inom sistnämnda stift flere andra skoldistrikter yttrat sig vara dertill villiga, då blifvande skollärare sådant önskade; och inom Hernösands stift hade både församlingar och lärare uti 30 distrikter förklarat sig vilja uti meranämnda pensions-inrättning ingå.
BetiinJtanden. lastas med denne Utgift eller 'Afskrifning, utan att densamma borde ersättas af den betydeliga Pond, som till Sjukhusinrättningen finnes anslagen; Och har frågan af Höglofl. Ridderskapet och Adeln, i anseende till . denna anmärkning, blifvit återremitterad till StatsUtskottet. Då de trenne öfrige Stånden, nemligen Högvördige PrästeStåndet deh 2sdra - i denna'Månad, samt Wällofl. RorgareStändet och Hedervärda BondeStåndet den yo:de sistledne December bifallit StatsUtskottets förberörde hemställan, hvarigenom altså, likmätigt 6g §. i Regeringsformen, Ärendet är afgjordt, har StatsUtskottet under åberopande af Dess redan gifne yttrande, endast skolat sådant till svår å förevarande Älerrerniss vördsainligen anmäla. N:r 36. 1 Riksens Höglofl. Ständers Statsutskott s Utlåtande, i ani enning af Herr Borgmästarens och Lagmannen Kjellanders Memorial, om ändring i nu gällande föreskrifter om Magistraternes skyldighet att förvara en nyckel till LandtRänteriernes CassaKistor. WntdL BorgareStåndet har till StatsUtskottets yttrande remitterat Borgmästarens Herr Lagmannen G, Kjelanders Memorial med andragande huruledes genom ' Författningarna är ferordnadc, StatsUtsh. Betänkanden. att vid RandtRänterierne alla medel skola förvaras innom pne Ras, hvartill RandsKamereraren skall hafva en Nyckel, Räntemästaren den andra oeb Magistraten i Staden den tredje, med deraf följande och beroende ansvar, samt att 500 P»:d vöre den högsta Summa, Räntmästaren vid förefallande behof ägde utom Ränterikistan disponera; Och som desse
Samma värde talare bar sagt, att inom Slockholm inträffat, att ynglingar blifvit från de offentliga skolorna inflyttade i elementarskolan på den grund, att afgifterne inom den sistnämnda skolan äro mindre. Detta kan vara möjligt och orsaken till afgifternes olika belopp vid de olika skolorne är sannolikt, att vid de offentliga skolorna terminerne äro längre än skolordningen bestämmer, hvarföre särskilde afgifter lemnäs. Rör:de föredragningen af den följande punkten, fortfar jag i min förra anhållan hos Hr Gr. o. Landtm. Det enda medgifvande jag vill göra, är, att punkterne «) och b) skola särskildt föredragas, men yrkar alt de öfriga på en gång må till pröfning få företagas. Jag har flere anmärkn:r att göra mot betänk, i sin helhet och kan omöjligen bålla mig vid hvarje punkt särskildt, hvarföre jag förbehåller mig rättigheten att få yttra mig öfver grunderna för förslaget i dess helhet. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att, så snart beslut i afseende på det nu förvar, mom. blifvit fattadt, den af Ilr Tersmeden väckta fråga om föredragningssättet skulle blifva underställd IL o. Ad:s bedömande. Hr von Troil: Jag hade trott, att efter de speciella upplysningar Hr von Hartmansdorff lemnat, icke många röster skulle höjas mot ifrågavar. punkt; men då jag funnit, att en och annan talare bär upplrädt för att vederlägga, hvad Hr von Hartmansdorff anfört, anhåller jag, att med några ord få bemöta de gjorda invändningarna. En värd talare har sagt, att äfven, om den här ifrågakomne afgiften införes, lärarnes sportler likväl icke skola upphöra. Delta kunde möjligen inträffa, såvida lärarnes löner Den 0 Maj f. m. 393 blifva oförändrade. Men om Hrr:ne behaga genomse den vid betänk, fogade tabell, som utvisar det under öfvergångstiden föreslagna lönebelopp, skola de linna, huru väsendtligen lärarnes löner förbättras och vid sådant förhållande torde det icke vara svårt, att förhindra de omförmälda sporllernes vidare utgående.
Dessutom torde en lämplig gräns för undantagen svårligen kunna uppgifvas, helst de fleste cassör och publika inrättningar, på en eller annan grund, kun^ de göra anspråk på alt få tillgodonjuta den^. 4"t Bevillitiiigs-Utskottets Utlåtande N.o s8. na fördel. Med Sparbanker förekomma deremot de serskilda förhållanden, att en stor del af deras fonder mäste hållas rörliga, samt att det är för deras bestånd nödigt, att få så hög ränta som lagligen kan erhållas, helst Sparbankerna till en del gifva ränta på ränta; och förtjena dessa inrättningar tillika, i Utskottets tanka, ett serdeles beskydd derföre, att de kraftigt uppmuntra den arbetande classen till sparsamhet och en, utom denna väckelse, oftast slumrande omtanka för framtiden. Och torde Utskottet slutligen, till svar å invändningar derom, att Regeringen skall försäkrat åtskilliga inrättningar om 6 procents ränta, endast få anmärka, att beloppet af ränta, så snart den icke öfverskrider hvad Lagen derom bestämmer, är ett föremål för öfverenskommelse emellan långifvare och låntagare. Sjette Grunden. Hos Utskottet har i närmare öfvervägande kommit hvad som bos Höglofl. Ridderskapet och Adeln, Högvördige Presteoch Vällofl. Borgare-Ståndet blifvit erinradt emot Utskottets Förslag, att Bevillning af Löne-inkomster borde utgå så snart dessa stiga till 5o R:dr, De Talare, sorn yttrat sig hos Höglofl. Ridder - Bevillnings-Utskottcts Utlåtande N.-o 28. 43 skåpet och Adela samt Vällofl.
En sådan olikhet uti denna, från uråldrig tid, under benämning al Nässkatt, och sedermera Qvarntull, införde afgift, har utan tvifvel hårledt sig af orternes särskilda beskaffenhet eller olika cultur, samt Innebyggarnes deraf beroende ställning, sorn påkallat en derefter lämpad lindring; men då de forhållanden, hvilka ifrån bårjan skäligen kunnat verka ifrågavarande skillnad, numera synas hafva upphört, och i alla fall likhet vid erläggandet af Mantalspenningarne desto båttre lärer finnas närmare instämma med både billighet och afgiftens egenskap, som densamma utgår, en koppskatt, grundad på hvarje persons arbetskraft, utan afseende på förmögenhet, som beskattas genom allmänna Bevillningen, hvilken ock derföre lämpas efter de skattdragandes olika vilkor, samt härvid för öfrigt förekommer, att Ridderskapet och Adeln för sig och sitt folk, samt Preste-Ståndet, för dem af Ecclesiastique-Staten, hvilka tillförene njoto befrielse från denna afgift, vid 1809 och 181 o årens Riksdag, densamma sig åtogo, likmätigt Kongl, StatsUtskottets Betänkanden. 71 r Kungörelsen d. 6 April samma år; så har vål Utskottet funnit en sådan, likhet i nämnde afgifts utgörande, öfver hela Riket böra tillvågabringas, och hvarigenom Stats-Verkets Inkomst, af Mantalspenningar skulle vinna en tillökning af omkring 23,000 R:dr årligen; men Utskottet anser likväl frågan härom, i afseende på visse orters Allmoge, vara af den vigt och grannlagenhet, att Utskottet för närvarande trott sig böra stadna vid det tillstyrkande, att Riksens Högloft, Ständer ville hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det en närmare utredning och undersökning, i förevarande ämne, måtte genom Dess Nådiga försorg blifva verk^ ståld, innan nästa Riksdag, på det Riksens Ständer då måga komma i tillfälle att med behörig sakkännedom deröfver besluta; och 2:0 den i Riks-Staterne bland Stats-Verkets Ordinarie Inkomster jemväl upptagne Lagmansoch HåradshöfdingeRåntan, jemte Sterbhusafgiften.
För att ådagalägga ej mindre i hvilken utsträckt mån de i föregående berättelse omförmälde, å Beckholmen anlagde Skeppsdockor numera anlitas, än äfven huruledes denna inrättnings utvidning blifvit af Grosshandels-Societetens medel bekostad, hafva Borgerskapets Äldste anfört, att dessa dockor år 1860 varit begagnade af 3 kronans och 57 enskildes ångfartyg, 3 kronans och 29 enskildes segelfartyg samt 5 pråmar eller af ångfartyg, segelfartyg och pråmar till ett antal af 97; att skeppsdockornas bokförda värde eller kapital, utgifvet. af Grosshandels-Societetens medel, utöfver statsanslaget 250,000 R:dr B:mt, hvilket kapital, vid 1855 års utgång, enligt hvad i senaste femårsberättelse uppgafs, var 82,152 R:dr 18 sk. 9 rist banko, utgjorde vid 1859 års slut 129,032 R:dr 24 öre, R:mt och, sedan utgifter för nybyggnader tillkommit, blifvit vid utgången af år 1860 ökadt till 133,000 R:dr samma mynt; att då från 1860 års bruttoinkomst, utgörande 27.824 R:dr 3G öre, dels årets utgifter 17,911 R:dr 91 öre, dels ränta efter fem för hundra af kapitalvärdet år 1859 afräknades med 6,451 R:dr 61 öre, funnes en behållning af 3,460 R:dr 84 öre, som blifvit dockornas reserveller reparationsfond godtgjord, samt att taxa för dockornas begagnande blifvit under den 27 Maj 1858 af Eders Kongl. Majit fastsställd att intill utgången af år 1861 lända till efterrättelse. Kofferdikaptenernas
Uti nyssnämnda författning omtalas, att församling äger ovillkorlig rättighet alt vägra inhyseshjons inflyttning; i detta förslag åter medgifves blott rättighet till en sådan vägran, med det villkor att inhyseshjonet icke har något yrke eller tillgångar, som motsvara behofvet af fattigförsörjning, eller någon utväg till bergning. Således är detta stadgande vida lindrigare, då det endast afser ett visst slag af inhyseshjon, eller sådana som äro mindre för mogne, som äga mindre tillfälle lill bergning, än 1788 års författnings, som upptager olla slag af fattighjon utan undantag. Delta förefaller mig så klart och så arithmeliskt bevisligt, att jag högligen förundrar mig att någon derpå kan taga miste, synnerligen de, som djupare inträngt i ämnet och varit ledamöter af TJtskrn. Jag skulle således tro, att, ifall man har något allvar med önskningarna alt lindra den nog svåra belägenhet, hvaruti mindre förmögne personer sig befinna, som önska ali flytta ifrån ett samhälle till ett annat, man icke bör, linder sken all medverka till en sådan lindring, försvåra densamma. För att bevisa den stränghet, hvarmed Utsk:n till väga gå 11, har man gjort ett hopp in i i5 §:n, som ännu icke är föredragen, och citerat den tiraden : ”Häremot må ingen, i och för äfventyret af framtida falligvårdstunga, inskränkas i rättigheten alt välja vistelseort,” som, efter mitt förmenande, ingenting annat vill säga, än att, sedan nu stadgadt är huru förhållas skall näi någon flyttar in från ett fattigvårdssamhälle lill annat, så må man ej vägra sådant, utan lemna dertill full rättighet. Mig synes alt man icke Den i5 Marst. m. tydligare Isan uttrycka en rättighet, oell Frih. Cederström.* mening är i min tanke oriktig. Såsom ej närvarande, då lietta betänk, afgnfs, liar jag icke heller deltagit i redactionen och vill för ingen dei bestrida det ju fel deruti kunna förefinnas; men alt förslaget del oaktadt innefattar en lättnad för flyttningar och de fattiges bergning, det är hvad jag såsom alldeles säkert vågar påstå.
Då lyfter sorgens ängel sina vingar och far susande dit ut, där landskapet breder sig hvitt och orörligt i solen, förbi farmgårdarna, där man burit barnen under träden och står och viftar och viftar dem timme efter timme. Där ute kände man honom ännu blott genom ryktet. Men en pinande ångest, en frätande aning störde själens ro. De dammiga byvägarna voro folktomma, bodarna stängda, byarna stilla som kyrkogårdar. Under träden lågo hundarna som döda, på betesmarkernas få fläckar af skugga flockade sig hästarna tätt och fnysande. Alla fönsterluckor voro tillbommade, alla de vinranksklädda verandorna öfvergifna. Men sorgens ängel går genom lykta dörrar. Han kom till Longwood by, och det gälla, jämnstarka ropet af en späd röst ljöd plötsligt, genomborrande hvarje moders hiärta. Det kom från en låg villa, kaprifoliehöljd, ruskig och förfallen med ruttna trästaket och lösa gångjärn. I frontrummet, där en smal springa mellan luckorna släppte in ljus, låg på golfvet en rödlett man och fläktade sakta den lilla, som iklädd skjorta af tunnt flanell satt på en filt. En liten en var hon med sina friska kinder fulla af röda värmeutslag, med stora forskande ögon, med brunhårigt, finformadt hufvud. Hon såg matt och ovisst på leksakerna bredvid, hon sökte fatta och tumma dem, men hågen var ej med, och munnen smackade af törst. — Kom hit med vatten, sade mannen utåt. — Inte! svarade en otålig röst från husets inre — hon får bara värre ondt i magen. — Jag går till doktorn, jag kan inte se henne törsta så här, flickan är sjuk. — Hvem kan må bra i det här vädret, det vore visst värdt att genast springa efter doktorn, — pengarna gå ändå. — Lädda mej — kinkade barnet plötsligt och vände mot sin fader en ängslig, feberaktig blick. Han lade henne ned, och orörlig, alltjämt tåligt smackande, låg hon och stirrade i taket. — Kom genast, Tora. — du vill väl låta flickan dö, hvad?
Sedan Rikets Ständer, uppå E. K. M:s derom aflåtna Nådiga Proposition, vid 1812 års Riksdag, beslutit afskrifva två tredjedelar af Svenska statens då egande Capital-skulder i Holland, Brabant oell Genua, samt alla å dessa skulder upplupna obetalda räntor, så åtog sig E. K. M., vid derpåföljde eller 1815 års Riksdag, att med den för 011 Guadeloupe influtna lösen af 24 millioner Francs liqvidera all Rikets utländska gäld. För verkställigheten af denna liqvid, i afseende på skulderne i Holland, hvilka, före den år 1812 Beslutade afskrifning, uppgingo till ett capital-belopp af 4,235,000 R:dr Courant, afslöts i December månad 1815, å E. K. M:s Höga vägnar, en convention härom med ett befullmägtigadt ombud för ”ett ganska betydligt antal” egare af de till ofvan omförmälde lån hörande partial-obligationer. Enligt denna, vid 1817 och 1818 årens Riksdag, Rikets Ständer meddelade convention, skulle, medelst erläggandet af en år 1816 jemväl, på öfverenskommet sätt, utbetald summa af 1,300,000 R:dr Hamburger Banco samt afståendet af enskilda Svenska undersåters då till nära 3 millioner Francs uppgående och vederbörligen styrkta fordrings-anspråk bos Franska regeringen, Svenska Kronan anses hafva uppfyllt och fullgjort alla de förbindelser till sina fordrings-egare i Holland, som hon sig iklädt, vare sig genom Regeringen, Rikets Ständer eller Fullmägtige i Riksgälds-Contoiret; så att inga anspråk eller reclamationer, af hvad natur eller benämning de vara måtte, skulle någonsin kunna göras af dessa fordrings-egare och än mindre då eller i framtiden kunna lalla Sverige till last, utan vöre hela skulden alt anse såsom till fullo betald, så väl till capital, som upplupna eller ouplupna räntor och ränte-coupons.
(intresserad). Men han måste ha någon i ryggen – någon, som intresserar sig för honom. HANS. Ja – han lär till på köpet vara helt medellös. Och har han än aldrig så många anhängare, så kostar ju alltid agitationen något. Om man ändå kunde räkna ut, hvar han ta’r schaberna ifrån! KATRINE (plötsligt). Vet du hvad jag tror, Hans? (Alla vända sig frågande emot henne.) Du vet, jag har alltid tyckt, att din fabrikör ... HANS Min fabrikör! KATRINE (stött). Ja, din fabrikör. Han har naturligtvis ställt upp socialisten! LEONORA. Nej, vet du hvad! Inte tror jag precis att han är »hedern själf», som partiets tidningar vid högtidliga tillfällen, då han behöfver en liten påminnelse, bruka kalla honom – men du hörde själf, hvad han sade om socialisterna för ett par dagar sedan! HANS (tvekande). Ja, du måste förlåta mig, Katrine – du vet, att jag annars har det största förtroende till din politiska inspiration, men är du inte litet väl djup nu KATRINE (viktig). Tänk efter, Hans! Hvad var det han sade, romaren? »Söndra för att härska.» Förstår du mig nu? HANS (tiger litet och hvisslar därpå utdraget). Naturligtvis förstår jag! Det var icke så dumt utfunderadt, syster! LEONORA (ifrigt). Men, förklara då – jag begriper ingenting, jag. KATRINE (docerande). Schwarts-Hansens sympatier äro, som alla människor veta, nu för tiden för högern. Det vet hela världen, och han gjorde ingen hemlighet af det här om sistens. Nå! Han önskar i sitt hjärta att få en konservativ riksdagsman, därför låter han helt simpelt i sista ögonblicket uppställa en ny oppositionskandidat, som veterligt har sympati hos en del af valmännen, splittrar därigenom partiet, som är konstigt nog att hålla ihop ändå ... HANS (med öfvertygelse). Ja, det vet Gud! KATRINE. Och spelar på det viset segern i händerna på regeringens kandidat! (Leonora sitter djupt tankfull och stirrar ut framför sig). EMILIE (tvingar sig till att deltaga i samtalet).
Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 9 Februari 1848, Expcditions-Utskottets Förslag till und. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 9 Febr. 1848. Preste-ståndet den 9 Borgaie-slAndet den 9 Bonde-ståndet den 9 Rikets Ständers underdåniga skrifvelse , angående afskrifning af de till tomtreglering inom städerna Wexiö, Åmål och Kungsbacka anvisade summor utaf mindre creditivet. (Stats-Utsk. Uti. N:o 22.) S. A. K. Medelst nådig proposition af den 16 December förlidet år, bar E. K. M. beliagat, i och för afskrifning af de summor, hvilka, utom serskilda låneunderstöd till återuppbyggande af städerna Wexiö, Åmål och Kungsbacka, efter dem sednast öfvergångna eldsvådor, i nåder beviljats för nya tomtregleringar inom nämnde städer, gifva Rikets Ständer tillkänna, det E. K. M., såsom bidrag för detta ändamål, anslagit tjugutretusen fyra hundra riksdaler åt Wexiö, fem tusen riksdaler åt Åmål och fem tusen riksdaler åt Kungsbacka, att utan återbetalningsskyldighet utgå af det till E. K. M:s nådiga disposition för oförutsedda behof å Riksgälds-kontoret anvisade mindre kreditiv.
"Försigtigt må den unga bära kransen, långt lif eger hon för sorgen; den gamlas krans hinner knappt mera att vissna, innan hennes hufvud redan sänkes i mullen. Också Oikameonna var ung, också hennes hufvud sirades af brudkransen och hon trodde, att den aldrig skulle vissna. Wischtonnoh, den mäktige höfdingen, var hennes stolte brudgum. Hon var hans öga, hon var hans wigvams ljus; han var henne mer än öga och ljus, mer än lif och luft, och stolt som Lilameha nu bar då Oikameonna sin krans. Men se, sol skiftade med natt. Icke många gånger hade Wischtonnoh flyttat boning, icke många gånger hade buffeln tågat från skogstrakten till strömmens dal, då krossade redan en annan qvinna Wischtonnohs majs, då redde redan en annan qvinna hans mattor, och Oikameonna egde ej mera ett rum i Wischtonnohs wigwam. Se, Oikameonna egde ej ens hopp, att i den stora andens land få tjena Wischtonnoh, en annan skulle följa honom till de rika jagtmarkerna. Men tiden nalkades då Wischtonnoh med vår stams män skulle taga hämd på Svartfötternas stam och derföre befallte han, att boning skulle tagas närmare till deras område. Och hyddorna flyttades, och krigarene tågade, och med dem vandrade Wischtonnohs nya maka; men Oikameonna måste stanna med de dåliga, med barnen, och Oikameonnas hjerta brände; Oikameonna var icke gammal, var icke rädd, var icke ett barn. Lilameha! väl var då Oikameonnas hufvud ungt, men det kunde icke bära krans, ty hennes hjerta var utan glädje. Men genom vildmarken följde sakta en ensam qvinna stammens spår. Hon räddes icke för buffeln, som vildt uppgräfde mullen med sina horn, hon räddes icke för panthern, som lurade, men hon räddes Wischtonnohs vrede, om han sett det hon trottsat hans befallning att qvarstadna; men Oikameonna kunde icke qvarstadna.