Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Rättegångs-Balken, och i sammanhang dermed äfven i 12 Cap. 2 §. 2 mom. samma Balk, sådant det lyder i Kongl. Förklaringen den 10 September 1823; N:o gr, i anledning af Herr Wollrath Thoms motion om Bergs-Tings-Rätternes bibehållande i deras nu varande skick m. rn.; och N:o 92, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, angående ordningen och sättet för öfverklagande af Under-Rätts beslut i tvister 'Prol. Utdrag dan 17 o ch 21 Sept. 182g. 4f) tvister om husesyn och fardag S Krono-hem* man. S. D. På grund af dervid gjorda anmärk* ningar återremitterades Banco-Utskottets på bordet hvilande Betänkande, N:o 71, i anledning af Herr 1. Gripenstedts motion om ersättning St Öfverste-Lieutenanten G. U. Adlerstam för dess, genom en rättegång med Rikets Ständers Bank> orsakade lidande. Den 21 September» Från Höglofl. Ridderskapet och Adeln. S. D. Remitterades till Statsoch Kongl. Majrts, dén 11 dennes> aflåtna och* den 17 derpåföljde, på bordet lagda Nådiga. Skrifvelse till Rikets Ständer, angående vilkoren för Salpetergärdens upphörandet Lag-Utskottet i 1:0 Kongl. Maj:ts, den ri dennes* aflåtna och, den 17 derpåföljde* på bordet lagda Nådiga Proposition till Rikets Ständer, angående tillägg uti 25 Cap. 5 §. Rättegångs-Balken; Bih. till R.-St.Prot. 1828 och 1829, 9 Sami. iBandf 5:te Haft, ' 7 5o Prat. Vt drng den 11 Sept. 1829. 2:0 Kongl. Majus, den ir dennes, aflatna och, den 17 derpåföljde, på bordet lagda Nådiga Proposition till Rikets Ständer, angående
Majits och det Kongl. Husets frikostiga gåfvor, äfvensom de många inom Ordens-Sällskaper, åtskilliga HandelsSocieleter och Handtverks-Embeten, samt vid andra serskilta tillfällen, till fattiga och nödlidande skeende sammanskott och allmose-utdelningar, öfver hvilkas belopp någon beräkning ej kan göras. Enär de under ifrågavande år betydligt ökade tillgångarne för fattiges understödjande i Hufvudstaden äro så ansenliga, som föregående framställning ådagalägger; lärer det förhållande, att Fattigvårdsanstalten^ på det hela likväl icke nöjaktigt uppfylla ändamålet, endast kunna tillskrifvas felaktigheter i sättet för tillgångarnes användande och i controllerne öfver understödens fördelning. Den omständighet, att bland de mångfaldiga Inrättningar för välgörande ändamål under serskilde styrelser, den ena Inrättningens underhållstagare äro aldeles okände för den andra, föranleder en ganska ojemn fördelning af underhållsmedlen, i det att ett stort antal personer lyckas att på flera ställen skaffa sig understöd, som sammanlagdt utgör ett mer än skäligt belopp, hvarigenom tillgångarne för de mera behöfvande obehörigt medtagas. För att afhjelpa denna stora olägenhet, har jag hos Eder Kongl. Majit i underdånighet anmält behofvet deraf, att, efter årligen infordrade uppgifter från Barmherlighels-Inrättningarne inom Staden, ett Register eller en Liggare öfver alla deras underhållstagare upprättas, hvaraf en hvar, som det åstundan, må kunna inhämta upplysning, huruvida och till hvilket belopp en ifrågavarande person njuter underhåll af någon sådan Inrättning; samt att för detta Registers upprättande och tillhandahållande jemte begärda upplysningars meddelande i berörde afseende, en Tjensteman måtte få antagas, emot arfvode 9l ifrån Stadens Allmänna Fattig-Cassa, hvilket Cassans Direction ansett böra beviljas. Genom denna åtgärd, hvars vidtagande likväl ännu beror på Eder Kongl. Maj:ts
Ätmindstone är min-oförgrioeliga tanka, att en sadan inrättning lemnar den trätgirige tillfälle att framkomma med ogrundade preemioner, för a t i förlikningswägen, winna ätmindstone något, dä, som det heter, han gär halfwa wägen, af det som den fredligt sinnade gerna eederar för att sä lefwa i ro. En rättsinnad och oegennyttig Domare, äger sielf bästa tillfälle bäde wid Stämningars uttagande, och äfwen under sjelfwa Rattegängen, att förmana parterna till förlikning, och jag wet att sädant ofta händer med framgång, dä deremot den' annorlunda sinnade bäde Domare och Advocat alltid sinner tillfälle, trots alla förliknings Domstolar, att bäde med upphetsande till procefler och deras förlängande, rikta sig pä sina enfaldiga Medborgares bekostnad. Ester min öfwertygelse wore bästa ukwagsn att mindsta Rättegångar deri, att Domare-Ämbetet handhafdes med den strängaste owälldighet och Lagen skipades med den nogaste rättwisa; fä RätieAtlngKmäl, arv af den twetydiga beskaffenhet, att icke dw pär - 42 Den 2 November. partén som har orätt är derom inom sisi sielf öfwer tpgad; men sä länge han äger hopp-ertt antingen of en slump etter genom nägra af honom kände medes, kunna dek oaktat winna sin sak, wägne han derpå löst, uppmuntrad af eget etter andras exempel, att det ofta lyckas; Och just derigenom uppkomma mänga Rättegängar som eljest aldrig blifwit pätänkka. Det projeck Högloflig» Lag.Utskottet framställer, att Stämnings-penningar och Lösen för wista expeditioner, mätte erläggas till Kronan, och Döma» ren till ersättning erhälla en förökad faststäld
Jag tycker det bara gör dig bekymmer! — Hvad du talar! Visst är jag glad, och det bevisar jag bäst genom att försöka göra det litet trefligt för mina gäster. Fru Linde begaf sig direkt upp på den stora, ljusa vinden, där Louise och Elin sutto vid stickbågen; de höllo på med ett nytt täcke åt Hilmas säng. Det gamla sidentäcket hade kaptenen bränt ett hål på, då han sist gästade Sjövik. — Det är ett förfärligt arbete, mamma, sade Louise. — Ja, nog få vi vara flitiga, om vi skola få det färdigt! Om bara Maja kunde hjälpa oss, men hon skall ju med i tvätten. Att mamma brydde sig om att ställa till tvätt nu, innan moster Hilma kommer. — Det är just därför. Brudlakanen ha legat och gulnat och stora damastduken också. Vi få allt bjuda grannarne till middag på våra främmande. Det värsta blir ändå med maten, ja, jag menar inte maten på den middagen, men alla frukostar och andra mål när vi äro ensamma. Inte kan jag bjuda Hilma på husmanskost, och något annat kan väl inte gamla Lena laga. Jag får väl vara ute själf så mycket som möjligt. Smågossarne hade det mycket otrefligt. De fingo inte gräfva på sin vanliga plats framför byggnaden, där blef sådana djupa hålor och såg så skräpigt ut; och så var mamma mot vanligheten så rysligt ond, när de fläckade ned sina kläder. — Hvad skola ni ha på er, när de främmande komma, om allt dras ner nu? Gossarne brydde icke sina hjärnor med den saken, men gamla Kristin, den ena af familjens trotjänarinnor, mumlade: — De kunna väl inte gå som små grisar till dess. Jag vånne den där främmande ... resten var ohörbart och mamma »forskade» inte. — Det skall bli roligt att få se hvad som är modernt utrikes, det är väl bäst, att vi vänta med att sy våra brudtärnedräkter tills efter besöket, sade Louise en morgon. — Ja, det har du nog rätt i, och jag tror också, att jag ger er edra julklappsklädningar nu. En af er kan följa med mig in i staden om tisdag och så låter jag modernisera min svarta siden med detsamma. Jag får åtminstone ha höga ärmar.
En gåtfull uppenbarelse, svår att förstå, var denne min onkels onkel. Han förde en existens, som icke skulle ha varit möjlig vid någon annan tid än midten af det adertonde århundradet. Han var till hälften en svärmare, som gjorde propaganda för kosmopolitiska, verlds-lyckliggörande utopier, till hälften en lycksökare, som i känslan af sin individuella kraft sönderbryter eller negligerar ett murket sällskapslifs murkna skrankor. I alla händelser var han i hvarje tum en menniska. Hans charlataneri var icke af den vulgära sorten. Han var ingen vanlig charlatan, en sådan som på marknader brukar rycka ut tänder på bönder, nej, han trängde djupt in i de stores palats och ryckte ut deras starkaste kindtänder, liksom salig riddar Hüon från Bourdeaux gjorde med sultanen af Babylon. Och är icke hvarje betydande man en smula charlatan? Blygsamhetens charlataner med deras ödmjukhetens inbilskhet äro nästan de värsta af alla. Hvar och en som vill utöfva något inflytande på massorna, måste vara en charlatan. Ändamålet helgar medlen. Sjelfva den käre guden försmådde ju icke att låta åskan blixtra och dundra, då han förkunnade sina lagar på berget Sinai, ehuru dessa lagar voro så förträffliga, så gudomligt goda, att de mycket väl kunnat undvara all den teatraliska apparaten af blixtar och tordönslag. Men Herren kände sin publik, som stod der vid bergets fot med sina oxar och får och sina uppspärrade munnar — hos den var säkerligen ett fysikaliskt konststycke mycket mer egnadt att uppväcka beundran, än alla den eviga tankens under. Hur som helst, med denne onkels onkel sysslade min barnsliga inbillningskraft utomordentligt mycket. Allt hvad man berättade om honom gjorde ett outplånligt intryck på mitt unga sinne och jag fördjupade mig så i hans irrfärder och öden, att jag ofta midt på ljusa dagen greps af en hemsk föreställning om, att jag sjelf var min onkels salig onkel och mitt lif endast en fortsättning af hans. Och under natten speglade sig samma föreställning i mina drömmar.
Efter Entreprenad-Auction den 20 Mars i83o och derpå grundadt Contract, har Conducteuren Carlberg åtagit sig, att fullborda medlersta Cassernhuset samt påbyggnaden och inredningen af det andra sidohuset, till likhet med det redan färdiga, för 68,000 R:dr. hvarå under loppet af året lyftats 50,000. Och då för ytterligare fullbordandet af hela Cas sernbyggnaden således erfordras en summa af ... 58,000. eller 1000 R:dr mera, än Rikets Ständer dertill anslagit, ehuru ännu oundgänglige Uthusbyggnader m. m. saknats, hafva Revisorerne ansett sig böra sådant anmärka. Strönirensnings-Fondeii, hvars Räkenskaper för åren 1829 och i83o i Kongl. Inkomster: ArrendeMedel 100. — —• 100. — —. InteresseMedel 117: — 8. Stats-anslag — 80,000. Behållning af Arbets förråd vid Gråda Canal, Öfverflyttad från Strömrens nings-Comiteen — 4,709:32.— ~*3» 528: i5.10. 84,809: 3a. — Utgifter: „ Åkers D:o 586:22. 4- 500:22. 4- „ Gråda D:o 1,580:37. 8. 887: 12.— Till upprensning af Qvicksund 5,712: 10. r. „ D:o af Upsala Å 5:38. — Dragvägen vid Skoghall — 4,646: 37. 4* Segelfartens förbättring emellan Wenern och Hafvet 10,000. 15,280. Väg-anläggning emellan Degerforss och Lycksele Kyrkor 162: 8. 6. — —• Allmänna kostnader:
Härtill äro beräknade 84,000 kubikfamnar sten och grus, och jag är fullt öfvertygad om att detta är 25 proc. mer än hvad som behöfves, och om man har tillräckliga medel att verkställa detta arbete med, så ligger deruti alldeles ingen omöjlighet. Jag hemställer till R. och Ad., huruvida det-är sannolikt att Öfverste Ericsson skulle vilja riskera sitt under så lång tid och med så stora arbeten förvärfvade anseende genom att framställa ett lösligt förslag. Hr Hjerta har anmärkt svårigheten af att banan skulle passera öfver flera gator, dervid får jag uplysa, att det alldeles icke är nödvändigt att gå öfver dessa gator i samma plan, utan att man kan gå öfver eller under desamma, så föreställer jag mig att jernvägen komme att föras öfver gatorne till Kungsholmen och under bron till Riddarholmen, då gatuplanen för sänkas eller höjas derefter. Denna sak är visserligen icke i detalj upgjord, men af en man med den erfarenhet, som Öfverste Ericsson, kan man icke förutsätta att han ej öfvervägt denna omständighet och beräknat ungefärliga kostnaden derför, utan skulle vilja t i 1 Ispil logifva sitt rykte för en sådan sak. För öfrigt anser jag att sådana detaljer icke böra undergå R. Stms pröfning. Det gifves ett mycket vigtigt skäl att afgöra frågan så snart som möjligt, det nemi. att annars en stor del af nästa år går förlorad för arbetet, ty det kan ej drifvas med den kraft som erfordras, om ej nu redan undern vintern förberedande åtgärder vidtagas och materialier och redskaper anskaffas. Och ett års uppehåll i arbetet framskjuter den nytta man genom jernvägarne vinner i ökad produktion och industri, ytterligare ett år till oberäknelig skada för hela Riket. Hr MontgomerieCederhjelm, Robert NilsGermund: Ehuru jag vet att man kan välja lämpligare tid att yttra sig öfver denna fråga, än nu vid remiss, så ber jag att få uptaga till besvarande några anmärknir, som här blifvit gjorda. Gr. Sparre har mycket fäst sig vid att man vid jernvägens anläggning skulle taga den enskilda företagsamhet i betraktande.
Den i Juli f. m. 43 Jag hade vidare trott, att UtsL bort kasta en något skarpare blick på, huru tryckfriheten sedan sista riksdag blifvit af Styrelsen vårdad; jag hade trott, att Utsk. bort — jag vill icke säga framställa anmärkning, ty ursägtande skäl kunna för rådgifvarne i prot:n finnas — åtminstone såsom påkallande uppmärksamhet uppgifva det sätt, på hvilket t. ex. indragningsmagten blifvit af Styrelsen tillämpad: om icke tillämpningen någon gång skett utan allt skäl med en capriciös ojemnhet, och uti fall, der en laglig undersökning synts vara af ämnets beskaffenhet ovilkorligen påkallad; huruvida icke tidningar blifvit indragna för artiklar om t. ex. vår östra granne, öfversätta utur tidningar från länder, der en sträng censur äger rum; då man deremot å andra sidan sett mera gynnade tidningar säga, t.ex. att alla presidenter och landshöfdingar äro odugliga och oskickliga, utan att sådant väckt åklagaremagtens uppmärksamhet &c. Jag hemställer i det sednare afseende!, huru uppmuntrande det väl kan vara för höga emhetsmän alt sålunda kunna offentligen skymfas, utan att väktaren öfver vår tryckfrihet Jåter ens tilltala smädaren; och i förra fallet, huru pass tillfredsställande för Svenska nationalstollheten den åtgärden skall förfalla, att hvad som om Ryska lu igsmagten kan skrifvas i de små Tyska staternas censur underkastade tidningar, det törs icke vår Styrelse låta onäpst finnas aftryckt i de Svenska. Vi hafva vidare sett åtal anställas för i tidningar införda petitioner om representationsförändring. Jag vill visserligen icke gilla det skrifsätt, man understundom sett våra publicister begagna; jag har offentligen och enskildt någongång yttrat mindre tillfredsställelse deröfver; jag har understundom funnit det icke värdigt, ja, t. o. m. någon gång kittsligt.
Vi hafva nu fullbordat vär jemförelsevis hastiga granskning af herr justitier&amp;det E. Thomassons verksamhet s&amp;som justitieombudsman i embetet — ooh utom. Om vi ioke voro öfvertygade, att detta naturligtvis insäges ändock, vore det v&amp;r skyldighet att framh&amp;lla, hurusom de af oss behandlade mälen utgöra ett obetydligt antal i förhållande till hela antalet af dem, som kommit under hans bedömande. Men antalet af de ärenden, som af herr Th. handlagts utan tillräck-lig omsorg eller utan tillräckligt stark uppfattning af åklagare-em betets speciela förpligtelser, synes ändock vara så pass betydande, att man måste med beklagande se, hurusom ett embete, afsedt till förekommande af domares och embetsmäns försumlighet, sjelft under herr Thomassons händer icke hållits öfver utan snarare sjunkit under den vanliga nivån af svensk embetsskötsel. Vid betraktandet af de af oss skildrade fall erinra vi oss ovilkorligt den minnesvärda förklaring, en upsaliensisk statsrätts-lärare gifver af justitieomhudsmannaembetets upprättande. Det * r, säger han, inrättadt till domares — skydd. De behöfva nemligen skyddas för en mängd obehöriga åtal och derför fann man på att tillsätta en särskild embetsman, åt hvilken man gaf makten att afgöra om åtal i visst fall borde ske eller icke. Det finns naturligtvis också en annan — mera naiv och mindre vetenskaplig uppfattning — den att lagstiftarne kände både sitt folk och sina embetsmän, och visste att det förra be-böfde en hjelpare och stödjare för att kunna reda sig mot de senare. Det synes vara uppenbart, att herr Th. omfattar den förra af dessa båda satser — ja att han till och med drifvit den Ur Dagens Krönika. 31ända derhän, att j. o. embetet fir till icke blott för att skydda embetsmän från obehöriga åtal, utan äfVen att, der åtal för skams skull måste ske, åtminstone iakttaga, att icke alltför obehagligt straff må blifva resultatet.
T. Hroberg, och inom kort blef samskoleid6en f ö r e d l för en lika allm3n som hiftig diskussion ~ 9 ~ enskildt 91 som inom tidningspressen, viickte liflig ovilja flerstädes men ock varma sympatier p i mer än ett hbll. Ofiannäinda förslag blef emellertid ej förverkligadt, d3 flere af garantitileckn a n a uttalade sig emot det, ej s i mycket p&amp; grund af misstro mot samundenisningcn, ' utan einedan de ansigo, att det nybildade Iaroverket hade sin alldeles speciella mission att utföra i rart land, och an denna kanske skulle blifva lidande, om skolan gjorde sig till b h r e för annu en bland oss hittills o p r ö h d ide. Under det lifliga meningsutbytet i denna sak hade samskolefrågan emellertid tillwmit sig ett intresse, som vm en borgen för, att Mrmed dess dom ej vm failen. VYnnema af denna nya och lofvande företeelse p i undervisningens omride samlade odz.4 inom kon garantifonden f61 en ny skola, hvars mal skulle blilva att p % den reala bildningens grund förbereda s i v a flickor som gossar %r universitetet, och nösien 1883 öppnades i Helsingfors r h lands första, högre samskola, &gt;12iro \ ~rket för gossar och flickor:. Dess rektor blef ofrann !imde pastor Broberg, som under stridens hela fortghg med varmt intresse Fimpat i främsta ledet. Såsom en helt och hallet ny Breteelse var samskolm Imnidigen under sin första verksamhet Brem51 för en ständig och ej alltid s i önskvärd uppnirksainhet fran sSväI vanners som fienders sida. Och framförallt fran de senares! SmS missgrepp, som inom läroverk med af traditionen ~~nktioiicrade former o p h l d t fingo passera, antogo plötsligt, d % de upptriidde inom samskolans viggar, en i högsta matto hotande karakt3r.
Det torde äfven förtjena här omnämnas att det nya Cellfängelset svnes fullkomligt motsvara sitt ändamål och att denna anstalt icke lemnar något öfrigt att önska, utom hvad angår fångarnes forsling till och från tingsställen, under hvilka transporter tillfället till samspråkande så lätt föranleder till återkallande eller förändring af bekännelser, som frivilligt afgifvits i häktet, hvarinom nuvarande Direktören C. O. Sunnerdahl och Fångpredikanten P. Welander utmärkt sig genom gagnande verksamhet. § 5. Weociö stad. Stadens folkmängd, som år 1847 uppgafs vara 2,464, utgjorde vid 1850 års slut 2,540 personer. En myckenhet arbetsfolk har här bosatt sig i följd 11 af den arbetsförtjenst, sorn varit att finna vid byggnaderne efter de åren 1838 och 1843 staden öfvergångna eldsvådor; men i den mån denna förtjenst nu aftager, torde betänkliga följder för fattigvården vara att befara. Under de 3 år, som i denna underdåniga berättelse afses, har Wexiö stad blifvit återuppbyggd. Stadens å torget uppförda, ännu oinredda rådhus är en vacker och rymlig byggnad och derinvid har stadens nya gästgifvaregård blifvit förlagd. Alla enligt den nya tomtregleringen upptagna gator äro planerade och stenlagda. Domkyrkan undergår en betydlig reparation och kommer enligt Professorn och Ordens-ledamoteu Brunii förslag att utvidgas, hvarigenom äfven denna byggnad får ett särdeles prydligt utseende. Då likväl domkyrkans egna medel icke äro tillräckliga för bestridande af kostnaden härtill, återstår endast hoppet att ett i underdånighet begärdt byggnadslån varder af Eders Kongl. Majit i nåder beviljadt.
Konsten har till förutsättning ett helt, som är tidsandens och de omgifvande sedernas allmänna tillstånd, hvil-ket inses dels genom erfarenheten, dels genom resonnement, i det att det senare bevisar, hvad den förra konstaterar. Den fysiska lagen rörande växternas beroende af vissa klimatförhållanden eger sin fulla motsvarighet i den lag, som har sin tillämpning inom konstens verld. Det finnes en moralisk temperatur, som likasom genom ett val låter endast vissa seder och andar vid vissa tidpunkter uppträda. En konstnär, som tillhör en dyster och sorguppfyld tid, skildrar endast dystra tilldragelser, likasom en glad tid alltid har glada sångare, och en tid af både glädje och sorg konstverk, innebärande båda. Detta visar sig vid ett betraktande af de fyra hufvudperioderna i mensklighetens utveckling: antiken, medeltiden, 17: de århundradets klassiska dramatik och den moderna tiden. Under den första perioden gaf nödvändigheten att i striden kämpa kropp mot kropp gymnastiken en hög betydelse, hvaraf plastikens dominerande ställning hos grekerma lätt inses; under den andra gåfvo den antika verldens fall, barbarernas inbrott, det feodala utplundringssystemet, hungersnöd och pest tidsandan en dyster prägel, hvilken framträdde i exalterad känslighet och chevaleresk kärlek; under den tredje rådde ett hoflif, som äfven bemäktigade sig skriftställaren och förmådde honom gifva oinskränkt företräde åt det korrekta och vältaliga; under den fjerde uppstod en samhällssjukdom, en drömmande och dyster ärelystnad, som gaf upphof åt en lyrisk och filosofisk poesi. I alla dessa perioder märkas för öfrigt ett allmänt tillstånd, mot detta svarande behof, utpräglade tendenser och känslostämningar, en herskande per Ur dagens Krönika. 6sonnage eller den typ, som är samtidens ideal, och slutligen konstens beroende af denna personlighet.
Norr om Ginnungagap upprann köldens källa, Hvergelmer, och inhöljde rymden åt detta håll i frostiga töcken. Den näjden kallas derför Nifelheim (töckenvärlden). Söder om Ginnungagap upprann värmens källa, som sedan blifvit kallad Urds. Mellan dem båda, midt under Ginnungagap, upprann den skapande visdomens källa, om hvilken blifvit sagdt, att hennes djup är sådant, att icke ens Odens tanke kan mäta det. Den källan blef sedan kallad Mimers. Ur Hvergelmer brusade dimmsvepta köldvågor, in i Ginnungagap och mötte der värmeböljorna från söder. Genom deras strid och blandning uppstodo de grundämnen, af hvilka den första världen bildades. I rymdens afgrund, där den skapande visdomens källa upprinner, låg fröet till Yggdrasil, världsträdet. Det spirade och sände ut rötter genom de tre krafternas källor, och dess sammanflätade oräkneliga rottrådar vordo stommen till den grund, hvarpå underjorden hvilar. Under långa världsåldrar lyfte sig trädets stam allt högre och sköt grenknippor öfver hvarandra, på hvilka de olika världarna, allt eftersom de skapades, fingo sina underlag. För mänskliga ögon är Yggdrasil osynligt. Det kallas äfven Mimerträdet. URVARELSERNA. Skaparkraften ur visdomskällan genomträngde grundämnena och ur deras jäsning uppkom ett lefvande väsen, urkon Audumla. Hon närde sig af de lifsfrön, som i grundämnena förefunnos, och frigjorde ur deras stelnade föreningar en i dem dold gudomlig lifsform. Detta tillgick så, att när Audumla slickade deras rimfrost och sälta, framkom så småningom, likasom löst af hennes tunga, en mänsklig skepnad ur den steniga grunden; den var skön att skåda och af väldig storlek. En gudomsande bodde i honom, och han vardt stamfader till de gudar, som intill denna tidsålders slut styra och skydda människornas värld. Denne, den älste af tidehvarfvens gudar, hette Bure och blef fader till Bur och farfader till Oden och hans bröder.