Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I sällskap bör hon ej hafva ögon och tanke blott för sin trolofvade, utan minnas, att god ton fordrar, att man bidrager till det allmänna nöjet och ej skänker sin uppmärksamhet blott åt en enda. Om vi i det föregående sysselsatt oss med den unga kvinnans etiska plikter under förlofningstiden, så vilja vi nu vända oss till de mera praktiska och här först framhålla hennes fysiska plikter emot sig själf. Äktenskapet kan ej bli fullt lyckligt, om hustrun har en svag och kleu kropp, och sjuklighet hindrar henne att med lust och glädje uppfylla sina plikter i hemmet. Makans och moderns kall ställa så stora fordringar på hennes fysiska krafter, att dessa ofta ej stå bi och samtidigt både ungdom och skönhet allt för tidigt gå sin kos. Mycket af den svaghet, som hemsöker våra fruar, skulle dock kunna undvikas, så vida redan den unga flickan, om ej förr, dock under förlofningstiden lade sig vinn om att rätt vårda sin kropp efter helsolärans fordringar. ligtvis äfven läras, men därvid ej glömmas, att intet söndrigt plagg hamnar i linneskåpet eller byrån, utan lägges å sido till lagning, då det knappt finnes något, som så bringar skapelsens herrar — och det med rätta — ur humör som att i sina lådor finna skjortor utan knappar eller strumpor utan häl. Ej mindre viktigt är, att den unga kvinnan lär sig att rätt hushålla med tiden och följa en förnuftig tidsindelning, så att hon får verklig nytta af sina hushållsstudier och ej planlöst skyndar från det ena till det andra. Just denna svåra konst — tidsindelningen — blir ofta en stötesten för mången ung fru, som med lätthet skulle kunna sköta både sysslor och förströelser, men af bristande kunskap om tidens värde och uttänjbarhet ej hinner med något ordentligt. Om vi hitintills sysselsatt oss med hushållets förande i allmänhet, vilja vi nu vända oss till matlagningen. Familjens helsa och välbefinnande beror till stor del på det kosthåll, densamma får, hvarför det är en oeftergiflig plikt för den förlofvade kvinnan att skaffa sig insikt i, hvad människokroppen behöfver för att bevara helsa och krafter, samt att lära sig bereda en sund och närande föda.
Sä - Den 15 Ianuarik. 8ZY Säsom osman anmärkt är, hafwa Herrar N-rcKlnn och Kogk endast wäckt ftäga, VM inställande, af visitationer i Hirs och pä allmän Landswäg, efter förbudet utlandstt gods i och lom blott Lenna iräga bnfwlt kill Häglof!. Utstottet remittera; lä kade ock, elter min ranke, Utstottet rcke bordt sträcka d-h utlätande längre, än till berörde remitterade staga, efter Letz bvkstafweUga lydelse, samt följaktsligen aidraminst kill frägan, vm sä kallade Jagningar ester Böubasar eller Fuskare; hwilken anmärkning likwäl i ödmjukhet understalles Högloft. Nidderstapet och Adelns upplysta bedömmande. Men emedlertid fär jag nu, hwad den egenteliga och hukwudsakeliga frägan, nemligen om Vlsitalioner ester förbud?! utländstl gods angar, ödmjukeligen tilikännogsswa, det lag alldeles icke kan med Häglof!- Utskottet mig om d'ras totala upphäswande förena. Nej! min enstildte öfwerlygelfe — korteligen lagt — icke allenast, att stikå Visitakioner, lä widsträckte, som de hulilis, genom 1799 ärs Kongl. Förordning warit päbudne och lillätne, äro nödwändtge för Swensta ManufaclUttJmätlningarnes beständ — för Rikets allmänna bästa, samt till befordran af lydnad och »verkställighet af Lagarnes förbud emot Lurendrägerier och Tullförsnillningar; men ock att de, utås Utstvttet deremot anförde stal hwarken aro gällande, emot visikationer pä wägar oä) uppe i Boningsrum, eller emot visitationer i Bodar och Magazincr. Men jag fär och derhos förklara, att om Högloft.
Af Per Tjernlund från Wester-Norrlands län, om statsanslag till ersättning ät någre hemmansegare inom nämnda län, för upprätthållande af gästgifverioch skjvtsrättareskyldigheten. Eli för vissa orter inom Indals tingslag i Medelpad särdeles tryckande onus är den gästgifverihållning vid den öster om Indals-elfven anlagda nya landsvägen, som Konungens Befallningshafvande i Wester-Norrlands län antingen tills vidare eller Bil. till R. St. Prot. 1862 4- 1863. 11 Sami 4 Afd. »8 778 Motioner i Bonde-Slåndel 1862. iV;o 478. för obestämd tid ålagt skattehemmansegare att bestrida, såsom det heter, mot den ersättning, som framdeles kan i laga ordning bestämmas.
Bland de omständigheter, som äro förtjenta al uppmärksamhet, då en sig så kallande auktoritet har tillåtit sig den i sitt. åberopade arbete, torde äfven den få nämnas, att, i de inflickningar, som Hr Anrep tillåtit sig, nästan aldrig förekommer någonting hedrande för aflidne ledamöter, utan merändels alltid något mycket nedsättande, stundom verkligen ruskigt, och synnerligast, oväntadt nog, i afseende på det täcka könet. Anledningar till giftermål uppdagas, som äro sådana, att jag icke begriper, hvarifrån man tagit dem, och de finnas ej helier angifna i original-genealogierna. Likväl finnes det en ätt, om hvilken utgifvaren städse anfört, dels efter original-stamtaflan, dels ur egna källor, hvarjehanda hedrande och smickrande saker. Härtill har aldrig saknats utrymme. Det är ätten Anrep. Om den heter det, att dess anherrar ej allenast varit härmästare i Liffland, m. m., utan äfven, att en af dessa anherrar varit till och med riddare af den evline skon; att det funnits diverse märkliga porträtter af familjens manliga och qvinliga ledamöter, hvilka porträtter dock numera blifvit uppbrända, m. fl. lika intressanta uppgifter. Men om allt detta finnes, med undantag al härmästarne, icke ett ord i de å Riddarhuset förvarade genealogiska 88 Den 10 Januari e. m. tabellerna. Jag påminner mig också nu i hast, att om familjen Aminoff förekommer i ättartaflorria den högst förvånande uppgift, att besagde ätt, enligt tradition, skulle härstamma från Egyptens Faraoner, en uppgift, som är så besynnerlig, att jag icke kunnat finna någon rimlig anledning dertill. Jag har sett efter i genealogierna; men der finnes ingenting sådant. Det är dock åtminstone en inflickning, som går ut på att illustrera en ätt, ehuru jag lemnar derhän, om ätten deraf kan känna sig mycket smickrad.
Du skulle bli ressällskap och beskyddare för en ung flicka. » Erik gjorde en ofrivillig grimas och sade: » Ja, bara inte det der uppdraget öfverstiger mina krafter. Du vet, faster, att jag alltid står mig slätt i fruntimmerssällskap. » » Ja, men det här är bara ett barn det är fråga om — • Ingrid, du vet, din syssling, min kusin Kurts dotter, som har varit inackorderad i en prestgård nere i Småland ända sedan modern — ja, du mins nog den der sorgliga historien. » » Ja visst, ja — och det är väl du, som har betalt för flickungen der nere? » » Hvem skulle annars göra det? Hon står ju alldeles utan huld och skydd i verlden. Nu • har jag emellertid beslutit ta hem henne till Stockholm. » » Hem — hit — till dig? » » Ja. Jag har tyckt mig märka på Ingrids bref, att hon längtar efter att komma ut och se något annat i verlden än den der prestgården och dess invånare, som visst aldrig ha kommit i något riktigt hjerteförhållande till henne. Det tycks vara hvad man kallar hyggliga menniskor, ehuru litet för mycket riktade på denna verldens omsorger. Och får Ingrid gå längre der nere, är jag rädd, att hon för hela lifvet skall fastna i den flacka, liflösa van-kristendom, som tycks vara rådande der i huset. Jag har skrifvit och erbjudit henne ett hem hos mig, och hon har antagit .tillbudet med tacksamhet, som det tycks. Jag börjar ju också bli gammal och behöfver ha någon omkring mig, som hjelper mig med ett och hvarje. » » Med att smussla in klädbylten och matknyten i fattigkyffena här uppe i södra bergen? » » Det och mycket annat. Du vet nog, hur ensam jag är, Erik — eller rättare sagdt, du vet det inte, » sade hon med en liten darrning på rösten. » För då skulle du komma oftare och helsa på mig, menar du inte så? Kära faster, du vet, hur upptagen jag är af mitt arbete, och att jag nästan ständigt är på resande fot. När jag far igenom Stockholm, hinner jag ju knappast » » Ja, ja, kära Erik, det var inte alls min mening att beklaga mig. — Nu har emellertid en svårighet yppat sig.
Och i de flesta fall skall den unga tjänstflickan och vaka, du gamla, så god och blid, RamcrarflfirnlifiTi ^ " ä j ä » 259 tro kamraterna, äfven när de vilja henne illa, hellre än herrskapet, som vill henne väl. Jag har nu framställt min fråga och äfven omtalat ett svar, som säkert många äro färdiga att gifva, men som jag icke kan gilla. Alla de husbönder och matmödrar, som icke akta sina tjänarinnors människovärde och icke vilja gifva dem ett hem, de tänka nog, att endast arbetsaftalet binder de båda klasserna vid hvarandra, och att vi sköta oss och de få sköta sig själfva. Men vi, som vilja gifva våra tjänstflickor ett verkligt hem, vi böra väl tänka, att därtill också hör, att vi åtminstone i någon mån skydda dem i det hänseende, jag nu berört, att vi t. ex. sätta ut en viss tid på kvällen, efter hvilken de icke få vara ute och icke heller hafva manligt främmande. Tack få vi icke, och hvad som är bästa beviset på vår välvilja, skola nog flickorna i stället kalla elakhet, i det de fortfara att anse det för en skamlig begäran, att de skola sofva på nätterna. Men vi böra väl göra vår plikt utan afseende på, om vi få någon tack. Alltid finns det fullt upp med andra husbönder, som de kunna gå till, husbönder, som medgifva full frihet, anseende, att det gör detsamma, huru det är med » pigorna ». Då kan ju hvarje tjänstflicka välja mellan att vara på ett sådant ställe och att vara i det hem, vi bjuda dem, ett hem med föräldrars välvilja och äfven med föräldrars fordringar. Jag tänker, att de bästa skola komma till oss. I början skola de komma, utan att dela våra åsikter om det rätta; men småningom skall på detta sätt en jordmån beredas äfven för en bättre opinion. Det tror En annan Stockholmsfru. * Kvinnorna på utställningen. Teaterf och musikutställningeii. å själfva sluttningen nedanför Byströms villa, omgifvet af praktfulla blomsterrabatter, ligger det fint och artistiskt utsmyckade konsttempel, som i sig inrymmer Teateroch Musikutställningen.
För afstyrkandet af anslag till befästningen af Stockholms avenuer till lands hade Utskottet hemtat,. skäl åf den omständighet, att Utskottet saknade kännedom om den kostnad, som för detta företags fullbordande kunde erfordras; och som, vid föredragning af denna punkt hos Ridderskapet och Adeln, så väl Hans Exeellence Herr Grefve Brahe sora Friherre Franc Sparre_, hvilka påyikat det begärda anslagets beviljande för att kunna fullfölja den efter en gifven plan redan började befästningen till lands, medgifvit, alt Stockholms befästande ingalunda kan utföras med de nu uppgifne 3oo,ooo R:dr, äfvensom ali dertill erfordras vida betydligare bidrag, dock utan att uppgifva någon ledning för bedömandet af hvad som på det liela kan komma i fråga för detta ändamål, hem tar Utskottet häraf stöd att, under Stats-Verkets nu varande tillstånd, fortfarande afstyrka anslag till ett Bih, till R. St. Prof. i834- 4 Sami. « Afd. 3 Bandet, 2 usta Häftet. St at s-\Jt stornis T! tidt ande A’rJ 2<)t, så vidt omfattande foretag, för hvilket kostnaden icke ens förslagsvis blifvit Utskottet meddelad. 9:0. Hos Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndét och RorgareStundet hafva anmärknigar blifvit gjorda emot Utskottets afstyrkande af det för Carlstens fästnings islån (isättande och bestyckning äskade anslag med tillsammans 70,000 R:dr, och är hufvudinnéhållet af än märkninga ine: att, då Utskaltct irfedgifvit Carlstens nytta för Rikets försvar och Svenska handelns skydd, Utskottet äfven ho. t bevilja nödiga medel för denna fästnings förbättrande i öfverensstämmelse med Lidéns förändrade fordringar i Lefästningsväg, hvarigenom Carlsten skulle i betydlig moa kunna förstärkas* och har Friherre Franc Sparre derjemte upplyst, att de för sjelfva fästningsverkens förbättrande erfordérlige 4°>ooo
Doktorns åberopande af sist anförda skäl såsom ett bevis på den förmenta origtiga lagtolkningen att ålägga presterskapet deltaga i kyrkobyggnad, såsom bevisande för mycket och således intet, sakna all bindande 4 Sammans. Lagsamt Allm. Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o it. ]?raft, likasom Utskottet icke heller kan finna någon giltig anledning, hvarföre Staten skulle åtaga sig att bestrida sina embetsmäns kyrkobyggnadsskyldighet för innehafvande boställe, ett åtagande, som följdrigtigt genomfördt, skulle leda derhän, att icke allenast embetsman i allmänhet skulle befrias från utgörande af skatter till Staten, utan äfven att Staten skulle bekosta samtlige sina embetsmäns kommunal-utskylder för så vidt desamma vore en följd af deras löneinkomst af Staten. Att en sats, som leder till sådana konseqvenser, icke kan vinna gehör hos Rikets Ständer, torde kunna med visshet antagas. Ehuru Utskottet sålunda icke kan godkänna de skäl, Herr Doktorn till stöd för sin motion anfört, kan dock Utskottet icke förneka, det ju all billighet talar derför, att de, som vid förefallande kyrkoeller annan allmän byggnad äro innehafvare af boställen eller annan Staten tillhörig jord, icke för sina personer drabbas af all den kostnad, som på sådan jord efter hemmantalet belöper.
Arfvoden , , . 85: — 1,210: 88. Afskrifning: Innehållen Bevillning 37: 76. Utgifter år 1860. Pensioner 1,275: — Extra utgifter ... 4: 63. Afskrifning: Innehållen Bevillning 41: 69. Utgifter år 1861. Balans till 1862. Fondens tillgångar och fordringar. Summa R:mt R:dr 38,960: 98. Credit. Balans från år 1858. Fondens tillgångar och fordringar 6,109: 34. Inkomster är 1859. Räntor 300: — Inkomster dr 1860. Räntor 300: — Inkomster är 1861. Räntor ' 300: — Samma R:mt R:dr 7,309: 34. Stockholm af Uiddarhus-Kontoret don 15 Oktober 1862. J. L. Bogeman. skaper för Åren 1859, 1860 och 1861. Credit. Balans från år 1858. Fondens tillgångar och fordringar 31,051: 17. Inkomster år 1859. Inkomster år 1860. Räntor 1,511: 50. Inkomster år 1861. Balans till år 1862. Fondens skuld till Westerhanninge socken ■ 3,300: — Summa R;mt R:dr 38,960: 98. Stockholm af Riddarhus-Kontoret den 15 Oktober 1862. J. L. Bogeman. Sammandrag af von Lieweneka Fondens Debet. Utgifter år 1859. Pensioner 1,950: — Extra utgifter 88. Afskrifning: Utgifter år 1860. Pensioner 1,950: — Extra utgifter 88. Afskrifning: Utgifter år 1861. Pensioner 1,950: — Extra utgifter 88. Afskrifning: Hulans till år 1862. Fondens tillgångar och fordringar 54,286: 58. Summa Runt R:dr 00,604: 49.
Ett ytterligare skäl alt tro detta vara det enda medlet för att sluta den strid r yjl% t) en 14 Julii e. m. i finänciella frlgor som varat flera Riksdagar, äc att man ej bör låta det hädanefter såsom hittills bero på en votering innom Riksens Ständer, huru. mycket hvar och en vid Riksdagens slut skall äga.; Det är ett olyckligt förhållande, att genom .Mytit-operationer ide sednare åren stora rubbnin» gar skett i ägande-rätten, och att det nästan icke är möjligt för enskilta, som vilja afhandla på god tro, att uti inländskt mynt sluta afhandlingar, utan att den ena ej blifver gynnad på bekostnad af den andra. Det är en erkänd sanning uti hela den cu ,viliserade verlden, att det ej finnes något annat medel att bibehålla Pappersmynt i värde, än att inväxla det mot myntbara metaller, och man må» ste således en gång ovilkorligen vidtaga detta medel, om man vill återställa ordning och credit*1 I allmänhet har jag hört påstås, att en myntbestämning icke skulle vara verkställbar. Jag er» känner att jag har en annan öfvertygelse. Om, efter en långvarig fred , efter flera goda skördar, sedan ali Rikets utländska skuld är betald, då production är den största, den någonsin varit i detta land, om, säger j3g under sådane förhållanden, det icke är möjligt att reglera Rikets financer och myntväsende inser jag icke, huru det någon tid skall blifva möjligt. Således får jag nu, såsom min reservation, yttra den tanka, att en realisation nu både borde och kunde ske. Jag får tillägga, att det är icke blott en reglering af Penningeväsendet, som jag afser, utan att den \ JDen 24 Julli e. rri.- j59 borde vara åtföljd af läinpelige efter Rikets local och närvarande Stats-skick afpassadet Stats-Oeconom miska författningar; Jag vill ej uppehålla Rid* derskapet och Adeln med att ingå uti detta ämne, men om pluraliteten nu vill afgöra att realisation icke skall nu företagas; så-tyckes man åtminstone vara allmänt ense derom, att den för framtiden bör beredas.
Och Fatima köpte välluktande oljor och kosteliga slöjor och prydde sin dotter och med resande som foro till Bassora, sände hon bud till Sindbad och sade: 50 penningar är du mig skyldig för hvad jag köpt åt min lilla flicka, sänd mig dem; och med en suck tog Sindbad af de pengar han skulle handla med och betalade hvad hon begärt. Och med hvarje bud sände hon till Sindbad klagomål öfver Miriam och hennes oginhet, men Sindbad svarade henne intet. Men i Bagdad pekade alla redan finger åt Miriam, den elaka fostermodren och Miriam sade: „Fatima, ser du mina egna barn, de äta blott simpel föda och din dotter får ju dock stundom bättre spis. Se mina barn äro ju mycket sämre klädda än din lilla Fatima, hvi klagar du då. Hennes badolja är visserligen icke fin, men mina egna barn kunna icke alls få någon olja och de måste bada i de fattigas badhus“. „Hvad angå mig dina barn, det är din ensak om du ej håller dina barn bättre, det lägger jag mig icke uti. Jag brukar ej blanda mig i andras angelägenheter. Men min flicka är ingen tiggarunge, och hon skall ha det som perlan i musslan. Jag såg några små flickor leka i rike Musnuds trädgård, se så skola barn se ut. Hvad behöfver Fatima vara sämre än de?“ Men Mirian sade: „Jag vill dela alla penningar, som jag har qvar, i jemna lotter, en lott åt oss en och hvar och tvenne åt Fatima. När Sindbad kommer hem ger han dig väl mera. Tag nu då henne hem till dig och sörj för henne!“ Åter gick Fatima kring torg och gator och gret och sade: „Se nu förskjuter hon det arma barnet alldeles, och vill öfvergifva henne. Stackare den som är faderlös!“ Ändteligen hade tre år förgått och Sindbad återvände till Bagdad. Men i stadsporten var honom Fatima till mötes och utgjöt en ström af klagomål öfver Miriam och hennes ondska, och en och hvar som såg Sindbad sade vid sig sjelf: „Arme Sindbad, kommer du nu hem till din onda qvinna!“ Men Sindbad inträdde i sitt tarfliga hem och han sade:
Näst efter n:te paragraphen och innan frågan om anteckningar förekommer, har Utskot_ tet ansett låmpeligt, att i det nya förslaget införa 53:dje paragraphen i nu varande Riddarhusordning, hvilken §., vid närmare granskning syn, tes skäligen böra till representafions-stadgan flyttas, eftersom den deri åberopade kungörelsen af den i4:de Julii 1818 föreskrifvit ett fall, då representations rätten kan upphöra. Den i 5o;dje §:n omnämnde kungörelsen af den io;de Augu. sti 1762, tror Utskottet icke vara behöflig att anföra, emedan densamma icke stadgar annat , ån skyldigheten att complettera Genealogierne inom tvenne år efter kungörelsens utfärdande, och 1818 års Författning är i och för sig sjelf en tillräcklig Lag i detta ämne. I afseende på Friherre Boijes gjorda framställning vid den af Utskottet föreslagne i5 som nu blifver den i7:de, att, mer ån en gång kan hända, att en Adelsman, som i en förestående Riksdags öfverläggningar ^ önskar deltaga, Den 18 A gusti e m. icke vet sin egen ålder, iller huruvida det Prestbetyg han sjelf derom inlemnat, år riktigt, anhåller Utskottet, att här få förnya den erinran, som en dess Ledamot redan under Discutionen yttrat, att berörde stadgande icke år nytt , utan igenflnnes i darhusOrdning • och då i öfrigt den i Lag stadgade påföljden för inlemnandet af ett laLkt bevis. naturligtvis icke åger ruin, når Domstolen ansett det icke hafva skett med uppsåt, tror Utskottetj dock det icke vara olämpligt, att i sådan händelse bibehålla ifrågavarande stadgande såsom ett correctiv, hålst detsamma blott för en Riksdag uppskjuter den ifrågakomne unga mannens inträde på en , med misstag om sina egna rättigheter, börjad Riksdagsmanna-bana.
Ett är, huruvida de principer Friherre Wirsén tillkännagifvit äro oemotsägliga; de äro i min tankå ej så bestämdt uppgifne, att de hvarken kunna bestridas eller biträdas, utan synas mig blott att betrakta sorn svar på de gjorda framställningarna, än att vi hastigare än man kunnat önska fått motionen i någon nion besvarad. Friherre Wirsén hartydeligen tillkännagifvit, att äfven ifrån Utskotten amre att förvänta deras prseliminaira tankar öfver ämnet, innan det uti hela sin vidd förelägges Riksens Ständer. Jag tror således att man har allt möjligt skäl till tillfredsställelse. Angående Den 7 April f. m, 155 tryckningen, anser jag Friherre Wirséus yttrande tillsammans med Friherre Björnstjernas, innefatta något helt och således ganska väl kunna begäras till trycket. Det är ock derföre jag anhåller att få fästa mig vid Friherre Boijes nekande dertill. Jag tror att man bör lemna Allmänheten del af svaren på Friherre Björn stjernas frågor. Jag tror att det är öfverens stämmande med Ridderskapets och Adelns tänkesätt, att det är nyttigt, att Allmänheten sättes i tillfälle sitt bedömma så väl frågorne som svaren, och jag tror att vi böra lemna målen till bedömniande af våra yttre omgifvelser, då vi i saknad af denna ledning icke böra tilltro oss att kunna besluta i enlighet med den allmänna opinionen, hvars tolkar vi äro. Jag instämmer med dem som anse att ingen bestämd tid bör Utskotten föreskrifvas, och jag tror oss destomindre dertill hafva anledning, som Friherre Wirsén otvunget tillfredsställdt vår önskanVi skulle genom ett sådant beslut fela emot sammansatte Utskotten gemensamt, och synas sätta i fråga deras arbetsamhet och verksamhet. Jag har blott en erinran att göra, den nemligen, att, i stället för att anmoda Friherre Wirsén att låta trycka sitt anförande, Ridderskapet och Adeln ville besluta, att det samma för Ridderskapets och Adelns räkning skall tryckas och sålunda komma Allmänheten tillhanda. Friherre Boije:
För öfrigt fär jag med Grefwe körner intyga, akt frägan om en y:de hufwud titel icke ar ny, den har i Stats - Utskottet formetigen blifwit af Herr Grefwe lckörnor wäckt; men dä öfwerläggning derom i Utstotter uppstod, fann Herr Grefwen siuteligen sjelf, att densamma ej wäl kunde förenas med Regerings-Formens föreskrift i detta mål: om hwilket förhållande jag äberopar alla de Herrar och Man som i Stats-Ulskottet öswerworo denna discusiion. Grefwe förner. I anledning af hivad den warda Ledamoten behagat namna, fär jag den äran upprepa hwad jag redan i gar anförde, att mitt i Utskotter wackre Förslag om antagande af den 9:de hufwudtiteln, som stödde sig pä en ifrån det Wällofl. BorgareStändet remitterad anmärkning, derföre i synnerhet kom att förfalla, att jag glömde den formaliteten akt inskränka den till en wist Summa. Förslaget ifrän det Wällofl. Borgare-Ständet war desiutom widlöfligare och innehöll, atr Konungen skulle äga rätt förflytta ifrån en hufwud-titel hwad som kunnat blifwa öfverskott pä en annan. Derigenom hade kan hända oreda och mitzbruk kunnat uppkomma och contrvllen i alla fall blifwit swärare. chku är detta förekommit, dä en wist rubrique för Oswerflotts-medlen är upgifwen, under hwilken de skola hänföras, dä en wist Summa är föreslagen, hwilken för deras anwändande ej fär öfwerskridas. Herr Den 2z Zebruarirri43 Herr LilvtzrlloIpL, 6ullak Abraham. Om lagligheten af det bestu'» Ridkersfapet och Adeln fattat, rörande den 9:de hufwud-titeln, tror jag ej att någon öfverläggning kan aga rum. I afseende derpå äberopar jag mig allenast hwad jag i gär deröfwer yttrade.