Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Afven den värde ledamot af det Höglofliga Utskottet, som så kort förut på det kraftigaste förordat det väckta förslaget och under djup rörelse förklarat sig icke komma att blygas för att sjelf bära sitt knyte med silfver till Banken för att der belånas, “endast snar och kraftig hjelp erhölles“, hade återvunnit sitt lugn. Resultatet af Utskottets beslut blef ock, att hufvudåndamålet af den föreslagna lånerörelsens införande förfelades, derigenom att minimum af det qvantum silfver eller guld, som kunde få belånas, bestämdes så högt, att den stora allmänheten icke egentligen af denna låneutvåg kunde sig begagna. Redan vid 1859 års statsrevision gjordes hemställan om sådana förändringars vidtagande i denna del af lånerörelsen, att den skulle kunna motsvara sitt ändamål. Ehuruväl Rikets Ständer vid 1859—1869 års riksdag, till följd af tre Stånds beslut (dock med endast få rösters majoritet inom ett af dessa 3:ne Riks-Stånd), låto ånyo afskaffa den oftanåmnda lånerörelsen, väcktes redan under 1860 års statsrevision, således innan ofvanberörda riksmöte hunnit afslutas, fråga om densammas återupplifvande. Detta sednare förhållande har ock vid innevarande års statsrevision gifvit Andra Afdelningen, hvars samtliga ledamöter varmt behjertat denna vigtiga fråga, ökad anledning att väcka förslag i hufvudsaklig öfverensstämmelse med det af 1860 års statsrevision afgifna, ehuruväl Afdelningen kunnat förutse, att de skål, som blifvit anförda emot förslagets antagande, äfven nu skulle komma att åberopas. Ett bland dessa skål, och det hufvudsakligaste, har vanligen varit, att en dylik rörelses bedrifvande icke vore “bankmässigU.
Hennes make blef den dåvarande helt UDge deputeraden från Marseille i Nationalförsamlingen Maurice Rouvier. Få statsmän ha gjort en hastigare lycka än han; gång efter annan minister, har han till och med under en viktig period varit konseljpresident och innehar för närvarande finansportföljen i herr de Freycinets kabinett. Den, som skrifver detta, var under flere år nära granne till den förtrollande villa vid Rue de la Tour i Passy, där monsieur och madame Rouvier residerade, och där hon samlade omkring sig eliten af hvad Gambetta kallade » den atheniensiska republikens » illustrationer. Men hon tärdes af en bröstsjukdom, hvilken för ett par år sedan kallade henne hädan från sin make och sin son, Louis Vignon, arftagaren till ett namn, adladt genom snille och hjärta i förening. Renholm. När jag skall dö. WjjFär jag skall do, jag ledja vill en flicka vid min dödsbädd stå, att, innan natten jag Kor till, en sista Hick af dagen få. %n sista Hick ur ögon-par, som sluter inne solens glans och gömmer allt hvad härligt var och hvad i lifvet Ijafvast fanns. ^Och i ett vin, som gnistrar skönt i solnedgångens gyllne hrand, jag lackar för allt godt jag rönt af hvarje trofast Irodershand. $ag tackar för hvar vänlig ros, som llommade Iland törnesnår, och finns ett annat lif, som tros, till detta vid en kyss jag går. Daniel Fallström. Skola eller hem? En synpunkt i en viktig fråga *. l o l e t har alltid synts mig som ett helgerån mot hemmen, då j a g sett religion °y upptagen som läroämne på skolornas lektionsplan. H v a r, om ej i hemmet, skola barnen lära sig fatta Guds kärlek? Där hafva de j u den bästa jordiska bilden däraf i föräldrarnas kärlek till barnen. I hemmet, i det dagliga lifvet är det tillfälle att ständigt tillämpa religionens ädla bud, och det är väl så religionen skall läras, ej i torra frågor och svar på skolbänken.
Det skulle visserligen kunna tyckas, att förrättningsmannen hade för en mindre utmätning samma besvär och kostnad som för en större, men, utom det att flere persedlars utmätande, upptecknande och ställande under försegling eller vårdande, alltid måste medföra större besvär, än när fråga vore om färre persedlar, syntes det icke böra lemnäs utan uppmärksamhet, att uppbördsmanna-ansvaret och äfventyret vore i begge fallen olika. Stadgandet om resekostnadens fördelning, när flere utmätningar verkställdes under samma resa, syntes väl innebära en lindring för den gäldbundne; men vid närmare undersökning af förhållandet, befunnes denna lindring vara mera skenbar än verklig. Det vore nemligen i de flesta fall ganska svårt och understundom alldeles omöjligt för den gäldbundne att kontrollera detta stadgandes noggranna efterlefnad. Erfarenheten hade visat att den kontroll i detta hänseende, som åsyftats genom föreskriften om utmätningskostnadens och fördelningens antecknande i utmätnings-diarierne, endast ofullkomligt uppfyllde sitt ändamål. Om gäldenären misstänkte, att utmätnings-arfvodet icke blifvit rätt fördeladt, så kunde han derom icke förskaffa sig visshet annorlunda än genom ofta vidlyftiga efterforskningar, från hvilka han vanligen afstode, dels för det Allm. Besv. och Ekon.-Utsk. Betänkande N-o 19. 7 besvär de förorsakade, dels måhända af rädsla för kronobetjeningen, en känsla helt naturlig hos den, sorn visste sig vara för utmätningar blottställd. Det vore ej heller för utmätnings-förrättaren sjelf möjligt, att alltid iakttaga föreskriften om utmätnings-kostnadens fördelning. Yid verkställandet af en utmätning och uppgörandet af den räkning öfver traktamente och skjutskostnad, som Exekutor vore skyldig att före afresan från stället aflemna, huru skulle han på förhand kunna beräkna eller bestämma huru många och hvilka flere utmätningar han kunde blifva i tillfälle att under sin vidare färd förrätta.
Ingen kan väl mindre än hon vara trakterad af alla dina loford öfver mamsell Haraldson.” ”Kära mor, säg inte mamsell, utan Gabriella – och säg sedan att mor aldrig sett något så vackert, godt och intagande!” ”Är det ett svar om Josefina, det? Arve, käre son, nu är du underlig! Jag säger ingenting; men du eldar sjelf badstugan åt dig.” ”Alltid har mor så roliga ordspråk! Men hvad skall jag nu göra, att mor må bli riktigt god igen? Jag vill så gerna lefva i fred med Gud och hela verlden, och mor först och främst.” ”Gud välsigne dig, barn! Jag ser nog hvad klockan lider; måtte hon inte slå tids nog!” Fru Kathrina kastade en obeskrifligt kärleksfull blick på sin Arve, som nu, längtande att få vara ensam med sin omätliga lycka, skyndade upp på sin kammare. Efter ett par dagars långpina infann sig vår jaktlöjtnant på Tistelön; men besöket blef helt kort, ty Gabriella underrättade honom i ett ögonblick, då de händelsevis voro allena, att intet lägligt tillfälle att tala med fadern kunde finnas, förrän Birger och Erika reste in till Larsmesse marknad. Hon rådde äfven Arve att fara dit; ty eljest vore det ej troligt att Rika följde med. ”Men om jag det gör, så går jag ju miste om mitt hopp?” sade Arve, förvånad vid detta underliga förslag. ”Att resa dit är lätt,” inföll Gabriella klipskt; ”men lättare är det att resa tillbaka, medan de göra sina uppköp!” Nu visste Arve hvad han hade att rätta sig efter; och då han efter ett par timmar, under förebärande af angelägna göromål, tog afsked, frågade han om herrskapet ernade sig till Larsmesse marknad. ”Ja, jag skall dit,” svarade Birger; ”kanske få vi sällskap?” ”Det var just min mening! Det är så roligt att vara med bekanta; och jag har mycket att uträtta för mors handel. Vid denna tid är det bäst att göra sina uppköp, när man hunnit så långt att man fått sig litet i förlag.” ”Det är ganska klokt,” menade Birger.
R:mt 18,647: 46. och hafva inkomsterne å samma räkning uppgått till följande belopp, nemligen: — 49 •*- Transport: 18,647: 46. Genom försäljning af vexlar, i följd af det innevarande år afslutade utländska statslån, Ränta å äldre amortissements-fonden tillhörande obligationer » 27: — Kapital-inbetalningar å utlånte medel » 87,500: — Räntor å dito .' » 6,472: 36. » 11,577,228: 63. Deremot hafva ut gifte me under nämnde halfår varit följande: Å anslaget för fortsättning af Statens jernvägs-byggnader R-dr 5,835,000: — Å det för jernbanan emellan Fahlun och Gefle vid 1853—1854 års riksdag beviljade lån >J 480,000: •— Å det för samma jernväg vid sistförllutne riksdag beviljade ytterligare lån » 150,000: —- Det vid sistnämnde riksdag beviljade ytterligare lån för jernvägen emellan sjöarne Norra Barken och Wessman )) 200,000: — Omkostnader och för upplåningen - » 5,651: 43. Inköp af Hypotheks-förenings obligationer för äldre amortissementsfondens räkning » 3,020: 25. Utbetalde räntor å de Svenska fonderade stats-obligationerna V) 6,053: — Tillsvidare förräntade medel » 4,295,500: — Från Banko-räkningen,?!? 2 till räkningen M 1 öfverförda medel 1,500,000: — efter afdrag af till räkningen M 2 återförde 1,010,000: — T) 490,000: — tillhopa R:dr 11,465,224: 68. Och utgjorde behållningen å ifrågavarande räkning den 30 sisth Juni » 130,651: 41.
Res sedan med Gud och hustru hvart du behagar. Jag och Erika hafva redan sagt till hvarandra att vi ej kunna önska Gabriella en bättre man, ehuru vi visserligen, i anseende till hennes ungdom, önskade att bröllopet ej ännu firades på ett par år.” En rörelse af obeskriflig lycksalighet trängde, vid utsigten till ett sådant lif, genom den raske sjömannens hjerta. Gabriella som hustru, medföljande honom på hans eget fartyg! Frestelsen var mäktig, nästan för mäktig att kunna besegras; men hastigt invände stoltheten : ”Huru har denna eganderätt tillkommit? Är den planka, du står på, frukten af egen verksamhet och flit? Tyvärr icke!” Och nu var verkan af Birgers präktiga framställning förbi. Rosenberg tillhörde det slag af menniskor, hvilka, för att vidhänga en föresats, äro i stånd att försaka sin egen lycka och stå sig sjelfva i ljuset. Sjelf skulle han skapa sin framtid och sin sällhet, annars var den ej värd något; och för en nyck, en inbillad hederssak kunde han uppoffra den önskan, som låg hans hjerta närmast. ”Jag tror att du åter besinnar dig,” sade Birger och kunde ej afhålla sig att skratta åt kaptenens motsträfvighet i en sak, hvilken likväl tydligt utgjorde målet för hans innersta längtan. Birger, som ej sjelf gått tillväga med serdeles finkänslighet vid sitt giftermål, begrep icke Rosenbergs farhågor, dem han ansåg som löjliga griller, ej värda ett öre. Segrande för sin sats, hade emellertid kaptenen gått ur den dubbla striden och inom sig afsagt både den vackra hustrun och den vackra skonerten. Han vände sig till Birger och yttrade: ”Jag kan icke säga dig hvad mitt hjerta känner af tacksamhet för ditt öppna förtroende: jag är för upprörd dertill. Det är blott till förnuftets kalla röst jag får lyssna, och den säger mig att, om det än svider aldrig så mycket, måste jag afstå från den lycka, du visat mig. Orsaken dertill kan blott vara en, den att jag aldrig skulle förlika mig med höjden af min sällhet, emedan den icke är mitt eget verk.” ”De der klyftigheterna förstår jag mig ej på,” sade Birger temligen kärft.
M. förefinnas att, om så för godt finnes, uppdraga åt CommerceColkm att upptaga lån för att åter utlånas till fabriksidkare, men uti hvilken händelse någon ansvarighet för möjliga förluster icke kan drabba Ständerna. Jag är dock öfvertygad, att en sådan lånerörelse icke kan komma till verkställighet, såvida icke båda Statsmagterna dertill lemna bifall. Hufvudfrågan är nu, om näringarna verkligen behöfva fortfarande lånunderstöd af staten i samma proportion, som då dessa hittills blifvit bestämda. Då frågan förra gången förevar, yttrade jag mina tankar i detta afseende; och långt ifrån att finna mig föranledd ändra desamma, har jag för dem funnit stöd utaf den tableau, sorn är bilagd CommerceColIegii utlåt, till K. M., ang:de Alanuf.discontfondens ökande. Då man besinnar, att näringarna äga en lånefond af 1,600,000 r:dr, toyde man icke kunna säga, att staten härutinnan för dem gjort för litet. Visserligen hafva i sednare tider näringarna betydligt tillväxt; men icke tror jag, att detta varit egentligen en följd af sjelfva lånunderstödet, eller deraf, att detsamma lemnats emot en så betydligt lägre ränta, än den allmänna. Jag anhåller nu att få framlägga några factiska upplysningar i förevar, fråga. R. St:s skrifvelse år 1818, N:o 25i innehåller: ”Det är upplyst, att fabrikernas och raanufacturernas lånandel i Manuf. disconten år 1816 och följande året minskats från 3a proc. till ig å 20 proc. af föregångna årens tillverkningssumrnor, utan att fabrikstillverkningarnas belopp för dessa år tilltagit i särdeles högre förhållande än de föregående åren, då lånproc. högst obetydligt omvexlat.
kub.-m. ; och ändock få vi den icke blott gratis, utan vi kunna äfven utan nästan all möda få den in i våra rum. Icke vattnet få vi så helt för intet. Hvarföre spara vi då? Jo endast af okunnighet. I en familj här i närheten föddes för ett par månader sedan en gosse. Frisk var han som kanske de flesta barn äro, när de komma till verlden. Modern befann sig ock väl efter omständigheterna. Familjen hörde ej till nödens barn, hvarföre modern och barnet erhöllo tjenlig föda och skötsel i öfrigt, men frisk luft — inte en smula. Den utestängdes med största sorgfällighet. Vid inoch utgåendet iakttages ännu, som gälde det att utestänga pesten, den största försigtighet att icke den yttre luften skall intränga i rummet. Och hvad har följden blifvit? det då inte vara så tröstlöst förgäfves — må hennes död ge Rosmer nytt lif och ny kraft! Ack, hvarför lära de stora diktarne oss ej, att lefva lifvet — hvarför visa de oss inte vägen framåt — - utan i stället detta hopplösa, förtviflade: ner, ner i Möilefossen, när idealen ramlat, när lyckan sviker — åh, det är inte svårt att dö, när man är olycklig, men det är svårt att lefva — det vet jag bäst! » Hon hade släppt sitt arbete. Hon gömde ansigtet mot sin arm och grät. Det var så olikt henne, som alltid föreföll lugn och beherrskad, till och med likgiltig för allt. Doktorn kände ett djupt medlidande med henne, och hans ögon fuktades. » Ja, ni har kämpat modigt — ni dränkte er inte i Möilefossen — det är sant, » sade han med ett varmt tonfall i rösten. Och han kände varmt för henne — i det ögonblicket. Han var innerst i sin själ en vek natur, känslig och lätt mottaglig för intryck. Länge efteråt i kommande år erinrade han sig den aftonen och sin stämning då — nå- gonting ej långt ifrån förälskelse — och flickan, som satt midt emot honom med nedböjdt hufvud, så att han endast såg hjessan med det mörka, tjocka håret.
FABRIKÖRN. Men du är den besynnerligas te Flicka. Kallar du det förfölja, då man vil öfverhopa dig med all möjlig godhet? Och hvaröfver skulle du behöfva ångra dig? CLARA. Öfver förlusten af min oskuld, som j ag skattar långt mera än mit lif, öfver min nedrighet mot Herrns Fru, som älskar sin mann s å högt, öfver min trolöshet mot en hederlig karl, som jag svurit en evig kärlek . Er grymma och enträgna Passion, som af intet afslag blifvit trö ttad, tvingar ur mit hjerta denna hemlighet. FABRIKÖRN ( med häftighet). Du äl skar då en annan och hvem? CLARA. Därpå svarar jag inte. FABRIKÖRN. Jag skall nog tving a dig därtil. CLARA ( med deciderad blic k och ton ) . Omöjligt, Herre, omöj ligt. FA Det är förmodligen Cederberg. Den karlen skall jag förfölja i det yttersta. CLARA. Om viljan tror j ag Herrn nog; men fö rmåg an torde felas . Han frugtar inte för Herrns förföljelse. FABRIKÖRN. Och du skall hvart ögnablick få röna, hvad min h ämd förmår. CLARA. Herrns hämd kan ej vara grufligare än Herrns k ärlek . FABRIKÖRN. Jag skall göra dit lif så bittert, at du sk all s ucka efter döden. CLARA. Det har jag redan gjort; men j ag skull kanske g e mig honom sjelf , om jag kunde fö rmås til den l ågheten at öfverlämna mig åt er k ärlek , ( Hon utbrister i den häftigaste gråt, då Fabrikörn vil omfamna och trösta henne. ) Lät mig få gå, Tyran, och plåga mig i al t annat, blott jag slipper at marteras af er åsyn. FABRIKÖRN. Ack ! C lara, du söndersliter mit hjerta. Jag har aldrig känt en sådan ömhet. CLARA ( som vil slita sig ur hans ar mar ) Släpp mig, Barbar, släpp mig. FA C Se mina tårar, Clara! Dessa ögon äro ej vane at g råta.
De sålunda framställde anmärkningarne innehålla icke, enligt Utskottets tanka, någon vederläggning af de skäl, som Utskottet till grund för dess yttrande, i afseende å ifrågavarande §, anfört, och får Utskottet fördenskull, vidblifvande dess berörde yttrande, vördsamt hemställa, att samma anmärkningar måtte lemnäs utan afseende. 10:0 Utskottets förslag, att de i 10 §. om förmälde constitutorial eller resolutioner uppå transport inom samma grad eller corps måtte beläggas 8 Bevillnings-Utskottets Utlåtande, N;o 4°* med stämpladt papper till 6, i stället för nu stadgade 3 R:dr, har inom Ridderskapet och Adeln blifvit bestridt, enär någon giltig anledning till en sådan förhöjning icke kunde hemtas från den af Utskottet anmärkte omständighet, då Ghartae-Sigillatas-afgifterne, enligt 5 och xo §§., icke med hvarandra stodo i något samband, eller voro af hvarannan beroende. Yid jemnförelse af stadgandena i 5 och nu ifrågavarande ro §§• sf den gällande Författningen, lärer den, emot Utskottets nyssberörde vid io §. framställde förslag, gjorde erinran finnas mindre giltig; hvarföre Utskottet tror sig hafva all anledning att, utan afseende å hvad deremot blifvit anfördt, tillstyrka bifall till Utskottets i nämnde hänseende yttrade hemställan. ii:o Nyttan och versktällbarheten af Utskottets pag. ii, för vinnande af noggrannare controller af Chartae-Sigillat£e-Föroi’dningsns efterlefnad väckte förslag om förändrade stadganden uti ii och 17 §§, af nu gällande Kongl. Förordning, hafva, på de i Herr Edenhjelms s G., reservation anförde m. fl. grunder inom Ridder skåpet och Adeln samt Presteoch Borgare-Stånden af åtskillige talare blifvit ifrågasatte, och hvarvid yrkats, dels att Författningen måtte i dessa delar oförändrad bibehåb*' las och dels att de af Herr Westlinger?
Vi skola genom en kort Öfversikt af dessa riktningar, sådana de af förf. framställas, bestyrka detta. Framställningens början förlägges till början af 1840-talet, eller i hvarje fall till den tid, då Carl Johan ännu satt på Sveriges tron: detta framgår af bestämda yttranden. Med de riktningar, som då i mycket bestämde vårt folks andliga lif, låter författaren oss göra bekantskap. Särskildt ser han i nykterhetssträfvandena och det s. k. läseriet vårt folks befriare från andlig träl-452 UR VÅR SENASTE KULTURHISTORIA. dom och en mäktig häfstång för de demokratiska rörelserna, till hvilka, sådana de då förefunnos, han tyckes i allt hufvudsakligt vilja ansluta sig. Utan dem skulle massan af folket förblifvit i andlig träldom, oförmögen till själfständighet, följaktligen ock till själfstyrelse. Möjligen har författaren öfverskattat vikten af dessa rörelser. De kunna ju hafva medverkat till vår tids demokratiska anda och bidragit att därtill uppfostra vårt folk, men säkert är, att många andra faktorer bidragit. Den som något känner 40- och 50-talets inre lif, hans kunskapskälla må nu vara hvilken som helst, skall, blott han tar saken fördomsfritt, gifva oss rätt däri, att författaren väl mycket öfverskattar betydelsen af dessa rörelser, och särskildt protestera vi mot den — vi nödgas säga det rent ut — elaka insinuationen, att de högre klasserna skulle afsiktligt motverkat nykterhetsrörelsen för att försoffa det lägre folket och försvaga de demokratiska sträfvandena. Författaren är liberal på gammaldags manér. Hvar man har honom, när det gäller vår tid, vet man ej, tendensdiktaren skymmes af kulturhistorikern. I hvarje fall — » läseriet » nu och » nykterismen » nu, äro ej de samma som på 40-talet. Och vi tillägga — Boströmianismen — eller rättare dess rester nu — äro ej det samma som på 60-talet. Vi öfvergå därmed till framställningen af detta årtiondes lif, där jag äfven är något merledd af personlig erfarenhet. I fråga om 1860-talets kulturriktningar, blir Upsala på visst sätt deras andliga medelpunkt, äfven om händelserna ej i hvarje fall förläggas dit.
Dessa olika tänkande äro verkligen, icke en så ringa hop, som man söker att föreställa oss, ty jag tror mig med visshet känna, att icke mindre än 922 baptister finnas, samt att de och en mängd anhängare af andra från Statskyrkan afvikande religionssamfund fattat det fasta beslut, att derest K. St:r ej antaga det Kongl. Förslaget, genast offentligen gifva tillkänna, att de utträdt ur den Svenska Statskyrkans gemenskap och begära, att landsförvisningsstraffet måtte å dem tillämpas. Jag hoppas, att man skall betänka sig, innan man tillämpar ett sådant straff på talrika medborgare, hvilka icke begått annat brott än det, att de icke vilja hyckla en öfvertygelse som de icke ega, utan anse sig förbundna att i religiöst hänseende följa deras samvetes bud. Föreställer man sig verkligen, att samhället ej skall rubbas deraf, att tusentals laglydiga och idoga medborgare endast för deras tro fördrifvas från fäderneslandet och kastas i landsflykt? Och skall man icke rygga tillbaka för en åtgärd, som skall blifva utan exempel i nutidens uplysta tidehvarf och för ali framtid hölja vårt land med vanära? Slutligen vill jag nämna, att de Hrr, som påyrka bibehållandet af religionstvånget, tyckas icke hafva reda på innehållet af den lära de bekänna. Grundprincipen för denna lara är den, att hvar och en icke skall följa någon annan öfvertygelse än den, som är hemtad ur den Heliga Skrift, samt samvetet förestafva!', en sats sorn Luther på nästan hvarje blad i sina skrifter uttalar. Vi benämnas ju protestanter derföre, att stiftarne af den lära vi bekänna nedlade en högtidlig protest emot allt samvetsoch religionstvång, och likväl är det just de, hvilka hafva till embetspligt att förkunna deri protestantiska kyrkans lära, som ifrigast påyrka samvetsoch religionstvångets bibehållande.
Efter den upplysning, sorn Hr Frih. o. Landtm, nyss lemnat, tror jag att ordet ”desse s’’ kan vara lika godt som det föreslagna : De sednares. Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla Utsk:ns förslag till 16 §:n, endast med den förändring deruti, som R. o. Ad. redan här ofvanföre beslutat. Ropades ja och nej. Hr Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla Hr von Hohenhausens förslag till förändring af 16 §:n. Ropades äfven ja och nej. Hr Landtm, förnyade sin här ofvan framställda propos. till antagande af Utsk:ns förslag, med endast den förändring R. o. Ad. här ofvan beslutat. Ropades starka ja, blandade med nej. Då Hr Landtm, förklarade det han trott sig finna att ja öfverröstat nej, begärde Frih. Nauckhoff votering. Upplästes till justering och godkändes följande voterings-proposition : Den som bifaller 16 §:n af Utsk:ns förslag till lag för sockenstämma, med den redan beslutade förändring af orden ”från hvarje af dem” till ”af de röstägande inom hvarje af dem,” voterar ia; 3o4 Den 10 Marte. m. den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, antager R. o. Ad. Hr von IJohenhausens förslag till ofvannämnda §, så lydande: ”Sockeonämnd skall bestå af kyrkoherden, eller den, hans embete förestår, såsom ordförande, en vice ordförande, och 4 eller flere, högst nio ledamöter. Desses antal må för öfrigt” o. s, v. enligt Utsk:ns förslag, med i ja-propos:n upptagna, förut beslutade förändring. Efter voteringens slut, befunnos rösterna hafva utfallit, som följer: Ja — 18.