Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
»Det blir min sak. I gropen, efteråt?» »Ja, kyss till.» Hufvudrollen spelades af publikens favorit och hon öfverträffade sig sjelf i graciöst sjelfsvåld och tjufpojkaktiga miner. Hon serverade hela backfishrepertoaren med en glans och verve som kom publiken att hisna af förtjusning; och när hon till sist kom fram med pjesens stora clou, den långa näsan, steg förtjusningen öfver alla gränser. Det blef ett ändlöst applåderande sedan ridån gått ned; och när de spelande fått sin beskärda del hördes rop på författaren. William smålog. Han var fullt besluten att icke visa sig; att komma in på scenen och presentera sig som författare till denna lilla bagatell föreföll honom så småaktigt fåfängt och han kände icke ringaste frestelse dertill. Han njöt af att höra de intensiva ropen han hade känt igen Pelles röst, som skrek sig hes med omisskännelig ifver. Ja, han kunde skrika! Champagnen skulle han få betala ändå! Emellertid refs dörren upp och regissören uppenbarade sig, andfådd af rörelse. »Herr Zimmermann! Herrrn! Hör herrrn inte? Publiken ropar för faen!» »Ja, låt dem ropa.» Regissören häpnade. Detta hade aldrig förr förekommit i hans praktik. En herre som icke ville ta emot en inropning! Det förekom hans skådespelarhjerna alldeles ofattligt. »Seså, hva' är det för konster. Kom! Herrrn är ju galen!» Han grep tag i Williams arm och drog honom med sig på ett temligen omildt sätt. Han kände sig upprörd, som om han blifvit förolämpad, sårad i sina innersta känslor. Inte ta emot en inropning! Det var ungefär detsamma som att säga till en prest, att man icke tror på gud. William följde med, skrattande åt hans indignation och under fåfänga försök att slita sig lös från hans bastanta tag. Innan han visste ordet af befann författaren sig inknuffad på scenen; af ren instinkt hade han anlagt en blygsam min och han gick sakta några steg framåt och bugade sig. Just som ridån föll tyckte han sig i en loge se ett blekt kvinnoansigte, som han kände. Det klack till i honom.
En högt aktad national-ekonom, som sedermera blef juris doktor och akademisk lärare, har i sin, af den vidtberömde Prof. Holmbergsson förordade, år 1816 tryckta •»afhandling om Statsinkomsterna», anfört många skäl mot grundskatter i allmänhet, och derföre yrkat deras afskaffande, men äfven anmärkt, att de icke borde efter skänkas, utan af jordegare inlösas med ett kapital, naturligtvis motsvarande den årliga inkomsten Kronan hade af sådan grundränta. Och har äfven den författaren anmärkt, att, om den s. k. grundskatten eflergåfves alldeles, den nuvarande jordegaren, såvida han icke är densamme som först fått vidkännas ifrågavarande onus, skulle »få till skänks ett så stort kapital, som staten förut egde i fastigheten», samt att denna skänk skulle vara obillig, enär den ej rättades efter någon personlig förtjenst. Alldenstund nu af nationen äskas utgifter till ett oerhördt belopp, måste alla de, som vilja antingen skaffa medel till jernvägarne eller hafva den s. k. skydds afgiften, enligt 1 Artikeln Bevillnings-stadgan, använd till folkundervisningen, eller på annat sätt gynna de fattiga t. ex. genom minskning i deras skattebidrag till Kronan eller Kommunen, noga tillse, att icke statens kapitaler eller mot dem svarande ständiga räntor bortskänkas eller utan ersättning eftergifvas. På dessa grunder, och de flera som under öfverläggningarne anförts, hade jag önskat, alt Utskottet föreslagit Rikets Ständer, att hos Kongl. Majit i underdånighet tillkännagifva, alt Ständerna vore hindrade samtycka till hvad Kongl. Maj:t uti ifrågavarande afseende nådigsl föreslagit. af Riksdags-fullmäktigen Ola Mänsson från Christianstads län: »Fullt ense med Utskottets majoritet, så väl i afseende på eftergift af beklädnads-bidraget för de uti Kongl.
Och Konungen lät silfver i Jerusalem varda så mycket som stenar, och cederträ så mycket som mulbärsträ i dalarna. Och man förde honom hästar utur Egypten, och utur all land. Hvad nu mer af Salomo sägande är, både om hans första och om hans sista, si, det är skrifvet uti den Prophetens Nathans Chrönico, och uti Ahias Prophetia af Silo, och uti de syner Jeddo den Siarens, emot Jerobeam, Nebats son. Och Salomo regerade i Jerusalem öfver hela Israel i fyratio år. Och Salomo afsomnade med sina fäder, och man begrof honom uti Davids hans faders stad. Och Rehabeam, hans son, vardt Konung i hans stad. Rehabeam drog till Sechem; ty hele Israel var kommen till Sechem, att göra honom till Konung. Och då Jerobeam, Nebats son, som i Egypten var, dit han för Konung Salomo flydd var, det hörde, kom han igen utur Egypten. Och de sände bort, och läto kalla honom. Och Jerobeam kom med hela Israel; och de talade med Rehabeam, och sade: Din fader hafver gjort vårt ok allt för hårdt; så lätta du ini dins faders hårda tjenst, och det svåra ok som han på oss lagt hafver, så vilje vi vara dig underdånige. Han sade till dem: Efter tre dagar kommer igen till mig. Och folket gick sin väg. Och Konung Rehabeam rådfrågade med de äldsta, som för hans fader Salomo ståndit hade, medan han lefde, och sade: Hvad råden I, det jag skall svara desso folkena? De talade med honom, och sade: Om du ställer dig vänliga till detta folk, och far väl åt dem, och gifver dem god ord, så blifva de dig underdånige i alla sina dagar. Men han lät blifva de äldstas råd, som de honom gifvit hade, och rådfrågade med de unga, som med honom uppväxte voro, och för honom stodo; Och sade till dem: Hvad råden I, det vi desso folkena svara skole, som med mig talat hafva, och sagt: Lätta oss det ok, som din fader på oss lagt hafver.
I öfrigt kan jag icke föreställa mig, att derest Utsk:t godkänner denna åsigt, det skulle anse sig förhindradt att i sådan riktning förändra de §§ före denna i samma kapitel, som dermed stå i sammanhang. Och då H. Exc. Hr Gr. o. Landtm, förklarat, att det är R. o. Ad. obetaget att granska §§:na i ett sammanhang, så har jag icke heller funnit något formelt hinder för det af mig nu framstälda förslag. 90:de §:n handlar om ed och icke om bevakning; och då det finnes borgenärer, som kunna utbekomma sina fordringar, utan att bevaka dem, måtte det väl åtminstone vara nödigt, att för dessa bibehålla eden. Gr. Sparre: Ja, det skulle verkligen vara så som den siste talaren sagt, att det vore särdeles inkonseqvent och ologiskt, om, på sätt Gr. Mörner sagt, så skulle kunna fordras af vissa borgenärer utan laga skäl och af andra med sådana. Det vore i sanning att brännmärka vissa borgenärer och icke andra. Deremot finner jag lämpligt, att det står i lagen, att man kan fordra ed af hvilken borgenär som helst; men ingalunda att man skall förebringa laga skäl. Då 11. o. Ad. redan beslutat, att edgång endast skall ske, då sådant yrkas, samt bestämt alla formaliteterna dervid, kan jag icke finna, hvartill det skulle leda, om man nu i denna g stadgade, att edgång ovilkorligen skulle fordras för att panteller inteckningsegare skulle utfå fordringsbeloppet. Det beror af någon borgenär, att yrka edgång vid bevakningen; men om den då ej yrkas, kan den sedermera ej påfordras. Deremot, då utdelning slutligen skulle ske, kunde edgång påyrkas. Sålunda skulle utlänningen, som i allmänhet icke kan känna till våra institutioner, erhålla kännedom om det nya procedere han hade att iakttaga, först då när han komme för att lyfta sina penningar, derigenom att man svarade honom: »nej, min herre, ni skall först svära.» Då är det väl enklare, att just under det sjelfva processen pågår, låta alla yrkanden och framställningar göras och ömsesidigt bemötas, så att utdelningen sedan blir en blott liqvidationsåtgärd.
Sedan härefter H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, bortgått och öfverlemnat klubban åt främste närvar, ledamoten, H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm, Carl Axel, blef voteringen verkställd, och vid dess slut befunnos rösterne hafva utfallit, som följer: Ja — 72. Nej — 35. I anledn. häraf behagade II. Ex. Hr Gr. o. Ordf. anmoda Hrr Electorer, att i deras nästa sammanträde utse de suppleanter i R. Sl:s Ulsk., som lill följd af R. o. Ad:s nu fattade beslut borde väljas. H. R. o. Ad. åtskildes kl. 9 på aftonen. In fidem protocolli, Alberl Munck. Tiiorsclagcn den 17 October 1844. Plenum kl. 10 f. m. Justerades 4 prot.utdr. för d. 9 dennes. Upplästes till justering och godkändes pleniprot:n för d. 5 och 7 dennes. Frih. Cederström, Jacob: Med anledn. af Hr Landtm:s, i det sednast uppläste prot. intagne yttrande, ronde sättet att behandla frågor i och för rättigheten att gifva BancoUtsk. föreskrifter ronde Bancoful!m:s förständiganden i frågor om Bancoverkets förvaltning, får jag till prot.. för denna dag anmäla min vördsamma reservation. 32 § Riksd.Ordn. lyder sålunda: ”BancoUtsk., som utgöres af 3G ledamöter, skall öfverse Bankens styrelse och tillstånd, samt gifva föreskrifter om dess förvaltning, enligt den. särskilda instruetion, som af R. St. vid hvarje riksdag kommer för Utsk. att utfärdas; börande detta Utsk. med sin berättelse om de afgående Bancofullm:s förvaltning så tidigt under riksdagen inkomma, att R. St. må äga rådrum till nytt vals anställande, jemlikt nedanstående 66 §.” Häraf är klart, att R. St. äga rätt, att vid hvarje riksdag besluta om instruetioner för BancoUtsk., Den 17 October f nr.
GeneralTull-Styrelsen hade nemligen bort eller åtminstone kunnat ihogkömma detta arfvode, innan den disponerade förenämnde belopp 7,161 R:dr 32 sk. egentligen till löneförbättringar åt de fleste ibland Styrelsens högre Tjenstemän samt några ibland den ringare betjeningen. Efter ali anledning hafva dessa Rese-Inspectorers arfvoden för år 1837 äfven utgått på förenämnde sätt. Extra Anslagsräkningen för år 1837 upptager dem väl icke, men innehåller i stället, att, efter General-Tull-Styrelsens den 20 Januari 1838 meddelade föreskrift, 1837 års behållning blifvit utdelad med 7,940 R:dr, enligt grunden för 1836 års Gratifications-anordning, nästan med den öfverensstämmelse att blott 2 R:dr 2 sk. af fonden kunnat såsom besparing balanceras. Revisorerne anmärka allt detta, dels på det ifrågavarande arfvoden hädanefter icke må belasta Ordinarie Statens så kallade besparingar, utan fastheldre utgå från behållningen vid årets slut på extra anslaget, dels ock för att fästa uppmärksamhet på den synnerliga frikostighet, hvarmed samma anslag användes, för vissa fall utöfver det ändamål, som synes vara dermed afsedt uti Kongl. Maj:ts Nådiga Bref den 28 Juli 1813, som i afseende härå innehåller: alt —• ”Kongl. Maj:t velat ”anslå en summa af 16,000 R:dr alt användas till förbättring i aflönings”vilkoren för sådane Tullbetjente, hvilkas trägna och maktpåliggande ”tjenstgöring på en dyr ort fordrar uppmuntran och understöd.” Vid tillämpningen häraf har Kongl. Maj:ts ynnest ansetts böra utsträckas jemväl till Secreteraren, Advocat-Fiscaler, Districts-Chefer m. fl., hvilka dock, efter Revisorernes tanka, icke kunna under cathegorien Tullbetjente upptagas. Detta förhållande gifver dessutom anledning till en annan allmän anmärkning, nemligen huruvida det öfverensstämmer med ordning i räkenskaper att låta dem löpa genom delar af tvä till tre år.
V a r det att undra på, om det sentimentalt uppskrufvade hos de Birch-Pfeiferska » intressanta » hjältinnorna förledde deras framställarinna till ett något konstladt spelsätt? Realistiska roller åstadkomma ett realistiskt framställningssätt, uppskrufvade roller ett affekteradt. Men de verkligt stora uppgifterna höll henne uppe, och hon förstod att se sina uppgifter stort, liksom hon i allt högre grad lärde sig att se dessa med egna ögon. Hon kunde vara excentrisk och patetisk, men hon banade väg för sin egen personlighet, och ju längre hon arbetade sig fram, dess större möjligheter till utveckling, till själfförnyelse visade hon sig äga. Hon följde med sin tid: från det tyskt romantiska skå- despelet till det svenska — Jolins, Frans Hedbergs, Ludvig Josephsons, Wijkanders stycken — till den franska sededramen — Dumas fils, Meilhac-Halevy, Sardou — och till deu norska, till Björnson och IbseD. Det behöfver knappast sägas, att denna gradvisa öfvergång från en romantik, som oftast var af skäligen blodlös och vattenhaltig art — den tyska såväl som den svenska — och till skarpt personlig verklighetsdiktning medförde ett lika gradvist omslag i skådespelerskans framställningskonst. Fru Hwasser behöll alltid böjelsen och förmågan att se sin uppgift i stort, och det var ej alltid hon kunde inpassa sig i en liten ram, hon som var van att tolka stora känslor med vild patos och i starka färger. Det kom gärna något monumentalt in i hennes framställningar. Hon som så länge varit van att spela hjältinnor, att inneha den roll, som var andligt öfverlägsen hennes medgpelandes roller, hon förlänade gärna med eller mot sin vilja ett drag af öfverlägsenhet, af storhet i godt eller ondt, åt sina typer. Det var ingen småaktighet i det hat, den skadelust, härsklystnad eller elakhet, hon tolkade, då hon spelade den svarta anden i den franska komedien — i » Dora », i » Denise », i » Danicheffarne ».
Nej, kommer contrapropositionen att utgöras af de utaf Borgare-Ståndet i detta afseende bestämda belopp, nemligen 12 Bevillnings-U i sko t tets Betänkande j N',o 3o, 37 Garn, Linne - sk. för ”ofärgadt, otvinnadt och odubbleradt” samt 16 sk. för ’Jdrgadt, otvinnadt och odubbleradt”, allt per skålpund; samt derefter hufvudsaken afgöras, enligt följande proposition: 44:o. Den, som bifaller Utskottets förslag till införsels-afgifter å kardullsgarn, nemligen för ”ofärgadt, otvinnadt och odubbleradt” 21 sk. och för ”färgadt, otvinnadt och odubbleradt” 23 sk. skålpundet, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej. ,T. AT (l:a alternativet) Riddersk. och Adelns beslut, Vinner Ne, antages ^ aUernativet)' Borgare-Ståndets beslut; och beträffande sedermera den sista af de ofvanberörda tre rubrikerna, nemligen färgadt, tvinnadt eller dubbleradt eller s. k. brodergarn, lärer omröstningen angående densamma böra försiggå sålunda: 45:o. Den, som instämmer i Utskottets af Presteoch Bonde-Stånden gillade förslag till införselstull å den vid kardullsgarn förekommande rubriken ”färgadt, tvinnadt eller dubbleradt eller så kalladt brodergarn,’’ nemligen 19 sk. skålpundet, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej. Vinner Nej, antages det af Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet i detta afseende bestämda enahanda belopp, eller 16 sk. skålpundet.
Uti en afhandling, som nu af trycket utkom, yrkade han ingenting mindre, än att de fyra Riks-stånden borde upphäfvas, och Nationens Representanter tillskapas och formeras alldeles efter det mönster, som de Franska Revolutionärerne gifvit, med mera; och i en dedication till Hertigen Regenten vågade han, i det Allmännas namn, påkalla Hertigens biträde och verksamhet till utförande af en sådan demokratisk statshvälfning. Denna skrifts innehåll var så mycket betänkligare, som dess författare besoldades af Reuterholm. Icke destomindre hastade jag till Hertigen och besvor honom, att icke nu längre förblifva en stilla åskådare af alla dessa scener, såframt han icke ville blottställa den unge Konungens thron, Nationens och Rikets lugn, samt sin egen ära och säkerhet; som han eljest skulle sätta på ett vidtutseende vågspel, dervid han sjelf kunde blifva första offret. Lyckligtvis var Baron Reuterholm nu sjuk och opasslig: så att mina föreställningar utan hinder öppnade Hertigens ögon till inseende af den fara, som förestod och utan uppehåll borde förebyggas. – Detta skedde på eftermiddagen den 21 December 1792; då Hertigen, emot aftonen, begaf sig till den sjuke Baron Reuterholm och befallde, att jag mig också der skulle infinna, för att bivista öfverläggningen härom. Jag fick nu fullkomlig frihet, att säga mina hjertans tankar; dem jag icke heller förborgade. Jag påyrkade trenne afgörande mått och steg, som icke tålde något uppskof”. Han berättar derefter, huru han ”allraförst ansåg nödigt, att Hertigen sjelf skulle offentligen tillintetgöra deras hopp, som i sitt svärmeri drömde om en demokratisk regeringsform”. Oaktadt Reuterholms afstyrkan, utverkade han beslut om en i slik hänsigt tillrättavisande Kungörelse eller ”Proclamation”, som också verkligen blef utgifven. Dernäst skred han till det öfverhandtagande missbruket af Tryckfriheten. Han ”sade härvid rent ut, att den Tryckfrihets-förordning, som
Sällskapets ändamål är att besöka fattiga o c h sjuka i L o n d o n. Endast fint bildade o c h skickliga sköterskor äro där anställda. Sköterskorna skola skaffa de arbetslösa sysselsättning, skicka barnen till för d e m inrättade badanstalter, de sjuka, som kunna transporteras, till sjukhus, eller anställa hos d e m, som måste vårdas hemma, pålitliga tjänarinnor, hvilka dock af den kvinnliga sjuksköterskan öfver vakas. Ä f v e n här visade det sig, att Frida hade större fallenhet för läkarens än sjuksköterskans kallelse, o c h styrelsen för Zenana-missionen erb j ö d henne därför att på dess bekostnad utbildas till läkare, o m hon ville förbinda sig att taga anställning i missionens tjänst. Hennes starkt utvecklade själf ständighet o c h hederskänsla bjödo henne d o c k att afslå anbudet. » H o n ville, » sade hon mig, » i c k e ha på sitt samvete att ha iklädt sig plikter, som hon kanske inte skulle kunna fylla. » 1 stället lämnade hon England o c h reste 1892 öfver till A m e r i k a. kes vara domen. bäst förberedt att mottaga kristenH o n berättade sodan o m arbetet vid institutet o c h studentlifvet i allmänhet. Amerikanarna älska bekvämlighet. Studentskorna läsa vanligen liggande på mjuka divaner i bekväma hvilstolar eller ännu hellre på sina sängar, o c h samma ställning intaga de, när de k o m m a tillsammans o c h spraka. Sällskapslifvet är godt o c h ogeneradt, o c h de muntra flickorna glömma där all ptuggning o c h uppträda där i moderna, färgrika dräkter. Ett kotteri studentskor tillfrågades af några manliga kamrater, o m de ej hade lust att inackordera sig på samma ställe. I det utsedda pensionatet b o d d e före dem en stackars sjuk flicka, ständigt bunden vid sängen. Studentskorna blefvo mycket goda emot henne, hjälpte henne turvis att kläda sig, ordnade hennes b ä d d o c h rum, m. m. o c h tillsade, när sällskapstimman k o m, sina manliga kamrater att bära ner sängen i sällskapsrummet.
Endast i så - GO Latj-Utskottels Betänkande N:o 20. dant fall alt en fånge sätter sig till motvärn emot den, som vill rymningen förekomma och rymningen icke kan på annat sätt än genom våldsamma medel hindras, böra sådana medel få användas; men alt i lagstiftningen medgifva alt äfven en för ringa brott eller endast såsom försvarslös häktad person, som, ledd af det hos hvarje menniska inneboende naturliga begäret att återvinna förlorad frihet, dertill måhända en försumlig fångvaktares underlåtenhet att behörigen vaka öfver fången gifvit anledning, skall utsättas för påföljden alt mista lifvet — en straffpåföljd, som endast drabbar samhällets grofsta brottslingar — ka 11 icke ur rättsgrund försvaras. De betänkligheter Utskottets majoritet framhållit emot en förändring af ifrågavarande § i den syftning, jag antydt, hafva varit svårigheterna för fångvaktare att, ulan den nu i §:ii medgifna rättighet till vålds användande, förekomma rymning af fångar, då de i och för gemensamt arbete hällas utom fängelse. Med fäsladt afseende å dessa betänkligheter och erkännande vigten af dem har, för att undanrödja betänkligheterna, men i öfrigt göra min ofvan antydda åsigt gällande, jag inom Utskottet yrkat att, i stället för 57 § i Utskottets förslag, §:n skulle erhålla denna lydelse: ‘Sätter sig fånge eller häktad person tili motvärn emot fångvaktare eller annan, som honom från rymningen hindra vill, eller emot föreståndare eller uppsyningsman vid straffinrältning eller häkte, då denne honom till ordning inom inrättningen eller häktet hålla skall, eller sätter sig någon, som häktas skall till motvärn emot den, som eger häktningen verkställa eller dervid biträder; då må ock det våld brukas, som till rymningens förekommande, ordningens bibehållande eller häktningens verkställande nödigt är. Lag samme vare, der annan, än fånge, häktad person eller den, som häktas skall, sätter sig med våld eller hot emot den, som rymningen hindra, ordningen bibehålla eller häktningen verkställa vill.”
Inkomsterna, bestående af räntor, inträdesoch årsafgifter af ledamöterna samt gåfvor, utgjorde sam - 45 ma år 1,927 frdr 16 sk., deraf 1,270 frdr utdelades i belöningar och understöd åt 116 tjenstehjon och 116 frdr åtgingo till förvaltningskostnader. c) Stockholms Assistanseller Pantlåne-inrättning: Denna inrättning, bestämd för de fattigare klassernas betjenande med lån mot pant, hvilken ifrån år 1832 varit åt enskild man på entreprenad öfverlåten, hlef efter hans förslag år 1848 ombildad till ett Stadens, under Drätselkommissionen lyda'nde Embetsverk, sorn den l April sistnämnde år i denna form började sin verksamhet och dervid öfvertog den då befintliga pantmassan, utgörande i antal 52,090 panter och derpå utlånadt kapital 219,942 frdr Banko. År 1850 utgåfvos 106,992 lån med inalles 545,834 frdr, inbetaides genom lösning och auktion 93,182 med 473,347 frdr 16 sk. Inkomsterna utgjorde uti influtna räntor och provision 29,913 frdr 18 sk., straffafgift 1,129 frdr och auktionsafgifter 2,682 frdr 22 sk., tillsammans 33,725 frdr 1 sk.; och utgifterna bestodo af utbetald ränta å rörelsekapitalet 15,336 frdr 22 sk., aflöningskostnad 13,187 frdr 8 sk., och diverse omkostnader 2,338 frdr 34 sk., tillsammans 31,362 frdr 16 sk. Vid årets slut var den då befintliga pantmassan 64,927 i antal panter med 336,547 frdr 16 sk. i utestående kapital.
För öfrigt får jag instämma med Hr Adelborg deruti, 122 Den 17 Maj f. m. att R. o. Ad. ville inbjuda Presteoch BorgareSt:n alt förena sig i det beslut R. o. Ad. fattat, förvissad det Höglofl. St. icke skall frånträda detta sitt en gång fattade beslut. Frih. Cederström: Det måtte icke vara första gången, som man, på skedd inbjudning, frångår ett redan fattadt beslut, fffr att förena sig med ett Medstånd. Jag får fästa Hr Dalmans upmärksamhet derå, att här allenast är fråga om ett önskningsmål, och att ännu blott två Stånd fattat något beslut i frågan, hvaremot det tredje återremitterat Betänk. På grund af den ställning saken sålunda fått och enär olika beslut blifvit fattade, har Ekon.Utsk. inkommit med sitt nu föredragna Utlåt. Häröfver skola vi nu besluta och jemväl dervid taga i betraktande de inbjudningar, som från de andra Stånden aflålits. Det måtte således icke förefinnas något verkligt hinder för R. o. Ad., att på det ena eller andra sättet fatta sitt beslut. Hr Adelborg har visserligen nämnt, att Ståndets värdighet ovillkorligen skulle fordra att vidblifva sitt förra beslut. Detta förefaller mig ungefär, som när Gustaf IV Adolf förklarade, att Hans värdighet ovilkorligen kräfde att icke sluta fred med Ryssland. Vi få icke, vid afgörandet af allmänna frågor, låta oss ledas af förutfattade meningar, utan vi böra lyssna till folkets önskningar och behof. Det är sannt, att BorgareSt. medgifvit en utvidgning af Judarnes rättigheter; men jag anser BondeSt. i detta hähseende icke förthy hafva fullt ut lika mycket att säga som förstnämnde Stånd, hvadan jag också är af den öfvertygelsen att äfven dess åsigter böra beaktas.