Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Tåg instämmer derföre i begäran om åter - Den 16 November f. rn. remiss, men det är mig likgiltigt, hvilken anmärkning, som kommer att förklaras för Ståndets gemensamma tanka, blott en anledning derigenom gifves för Utskottet att förändra sin mening. Herr CederschjöldPehr Gustaf: Min åsigt i hufvudsaken har jag redan yttrat i min reservation, och de invändningar, som deremot blifvit framställde, äro redan så tillräckligt vederlagde, att jag icke anser någon ytterligare bevisning vara af nöden. Jag bar ock begärt ordet endast i anledning af den tvekan, sorn uppstått, om formen för Memorialets behandling. En talare har sagt, att äterremiss icke kunde äga rum i anledning af anmärkningar möt sjelfva förslaget tillförändrad redaction af ifrågavarande Grundlags-paragrafer j samt påstått j att 56 §. skulle medgifva anmärkningar endast mot ConstitutionsUtskottets yttranden, men icke emot förslaget. Om man likväl läser §:n i sitt sammanhang, på sätt Herr von Hartmansdorff nyss gjort, synes klart, hvad jag ock vid ett föregående tillfälle uti en reservation sökt bevisa, att med det i §:n omnämnde ConstitutionsUtskottets yttrande icke kan förstås annat än sjelfva redactions-förslaget, och i samma stund Rikets Ständer äga rätt, att göra anmärkningar mot Utskottets yttrande, äga de således rätt att göra anmärkningar mot förslaget. Men när nu §:n icke gör någon 4 2 Den i6 November f. m. skillnad emellan enskilda motioner, och Kongl, propositioner, utan säger, att de på samma sätt skola behandlas, så följer deraf, att anmärkningar äfven kunna göras mot Konungens förslag till ändring af Grundlagen. Någon skulle likväl kunna säga, att Ständerne icke äga rätt att göra någon förändring uti ett från Konungen afgifwit förslag; men jag får blott påminna, att orden i 87 §:n äro enahanda, rörande Ständernes rätt att antaga eller förkasta Kongl, propositioner om ändring af allmänna Lagen; och med samma skäl, som Ständerne kunna göra ändringar i dylika från Konungen afgifne förslag, och sålunda framställa ett slags Contra-proposition; med samma skäl kunna Ständerne jemväl besluta jemkning i Konungens förslag till ändring af Grundlagen.
Nu skola vi se, huru hans hustru i Harem har det. Hon har ingen anmärkningsbok, inga klockslag andra än mattimmames. Hon är genast chef i huset, hur fattig hon än är. Hon utanordnar göromålen, öfvervakar arbetet hemma, sköter kassan. Hon ser om barnen, ger deras sinnen den första rigtningen, ger dem den första undervisningen. Är hon lyckligt gift, det vill säga sin mans väninna, så får hon del af hans bekymmer, förhoppning, farhågor, och kan såsom både intresserad och utanför stående bistå honom med ett godt råd. Men, i hushållet, om tjename, om barnen tål hon icke gema några inblandningar från mannens sida. I huset är hon en-väldig af häfd, af vana, af böjelse, af naturen. När den fattige embetsmannen roar sig, går han på teatern med sin hustru. Har han.bjudning, är hans hustru värdinnan, mottar gästerna tillsammans med mannen, serverar, obli-gerar, med ett ord uppträder som husets herskarinna. Äro de bortbjudna, är frun alltid bjuden med, (utom på herrtillställningar, der frun lika litet är inbjuden som mannén på fruns kafferep), föres genast in i hedersrummet, salongen eller förmaket, sättes bland andra fruar i hedersplatsen soffan. Mannen mottages också ganska artigt men föres endast till en dörrpanel eller en kakelugn, der han får ta ett stöd, kanske för hela aftonen, eller tills en stol blir ledig i salen eller herms mm. Om han satte sig i förmaket, skulle han fä stiga upp hvarje gång ett fruntimmer nalkades hans stol. Jag talade om kafferep; det är ett fult namn på de små tillställningar haremsqvinnoma hålla i hemmen om förmiddagame, alltid när mannen är borta. Der drickes icke bara kaffe, utan äfven vin, ganska starkt vin. Mannen gör nästan aldrig herrbjudningar hemma, utan går då hellre på kaféet, när han vill råka bara herrar, ty han tycker hemmet blir orenadt af sådant. Detta anse fruame vara en ful ovana, ' men det hindrar dem icke att gå på konditoriet på förmiddagen. Konditori och kafé är visserligen icke detsamma. — Hur kan man kalla detta harem?
Äfven Erik tänkte derpå både dag och natt. Lott upptog så hans tankar, att det gick ganska litet framåt med hans arbete. »Väl kommen på verkstaden, visste han icke huru fort han skulle komma derifrån, för att få sällskapa med Lott. Att dagligen vara i beröring med henne, utan att tappa bort hjerta och förstånd, var icke möjligt. Erik förlorade också båda delarne. »Ett halft år under dylika förhållanden är ett helt lif; det gör af ynglingen en man. Efter ett halft år visste Erik att för honom fanns icke någon lycka utan Lott, och det stod äfven tydligt för honom, att så fort han inträdt i myndig ålder, skulle han fria. Att han ingenting var, att han ännu knappast kunde sägas hafva satt foten på den bana han skulle gå, allt detta var småsaker, dem han icke tog i beräkning. Den enda oro han kände, var föreställningen om att Lott icke skulle älska honom, att han var ett ovärdigt föremål för en sådan qvinnas kärlek. Erik var likväl ganska inbilsk, och då han tänkte på föräldrarnas och systerns adoration, tycktes det icke böra vara absolut omöjligt för honom att vinna Lotts hjerta. Han resonerade så: »För att blifva afhållen, så som jag är det af de mina, måste jag ovilkorligen hafva ovanliga egenskaper, och om så är, hvarför skulle icke Lott kunna hysa kärlek för mig? Att hon ännu icke gjorde det, var ty värr en sanning, men han tröstade sig dermed, att då hon icke älskade någon annan, borde hon icke kunna motstå inflytandet af hans obegränsade tillgifvenhet. »En dag, han hade då vistats ett halft år i Motala, mötte honom gubben Sten vid hans hemkomst med följande helsning: »Du är en fin pojke, du, lat och försumlig, så att du blifvit en visa på verkstäderna. Man är också betänkt på att skrifva till far din, att han tager dig härifrån, emedan du lär vara lika oduglig som du är lat. Tycker du det är skick och reson att göra sig till ett åtlöje? Tag mig skock millioner jag längre vill hafva dig i mitt hus, om det här fortfar.
V i fingo tillfälle att bekräfta hennes framsteg, när hon från hösten 89 till sommaren 90 af sin gamle lärare August Lindberg återbördades till fosterlandet vid dennes landsortssällskap. Under den förra vintersäsongen helsade hufvudstaden henne åter vid Svenska teatern. I färskt minne lefva ännu de segrar, hon där firade. V i kunna ej här bli för långa; vi skola blott nämna tvänne namn: Iza i » Bildhuggaren Olemenceau », fru Elvsted i » Hedda Gabler ». Tvänne roller — tvänne pärlor. * * * Ett par dagar efter den senaste premieren gjorde vi Lotten Seelig en visit i hennes hem. Hon tog emot oss med det naturliga och vänliga behag, som är henne eget. » V i bo litet provisoriskt, mamma och jag, ännu, » ursäktade hon sig, i det hon bjöd oss att taga plats; » vi ha ännu ej fått flytta in i vår vå- ning; jag är så nyligen återkommen till staden. » T y våren och sommaren har fröken Seelig användt till en utländsk studieresa. Redan i mars styrdes kosan till Paris, där hon flitigt begagnat alla tillfällen att se, hvad den stora teaterstaden har att bjuda. Närmare ett femtiotal teaterkvällar på tre månader och så lektioner för Coquelin, den store Coquelin, där bredvid — det är väl använd tid! Så en titt till det dimmiga London — » hu, där trifdes jag icke alls » — och nu på nytt hemma och midt upp i arbetet. » För Coquelin fick jag spela upp stycken ur min Iza. » » Och mästaren — hvad sade han? » » Alldeles för mycket beröm, tyckte j a g! Men så äro de alltid, de artige fransmännen. Jag tar icke allt för mycket åt mig, » skrattade hon. Helt naturligt kommo vi ait tala om » Vildanden » och den stora januarikvällen år 1885. » Åh, en sådan högtidsdag glömmer man aldrig, » utbrast hon. » Men den gången — ni var ju nästan blott ett barn — ni måtte väl dock ha gått i en förfärlig ängslan, innan allt var väl öfver. » » Vid de åren vet man ej, hvad rädsla är. Det var icke farligt. Men nu, med hvarje år, med hvarje föreställning nästan ökas min oro.
Den i konvolutet inneslutna skrifvelsen vore ej affattad i brefform, innehöll ungefär sex rader och innehöll något tvifvel, huruvida hypnotismen kunde hjälpa i ett visst fall — en dispyt hade varit om det där mellan tvänne personer. Detta meddelades den ärade kollegan på samma gång konvolutet i oskadadt skick återställdes; för andra gången sände han mig konvolutet obrutet för att jag själf - måtte öppna det, hvilket skedde, och - befanns det innehålla ett brefpapper, på hvilket i fyra rader stod det af Braid på hans bok om hypnotismen använda mottot: » Obegränsadt tvifvel är likaså mycket barn af förståndssvaghet som obetingad lättrogenhet. » I Oktober månad 1888 upprördes Kalmartrakten af ett lömskt mord, som i en, ungefär 50 kilometer fogelvägen från Kalmar belägen, trakt i Wissefjerda socken blifvit begånget. Härvid hade så tillgått, att en hemmansegare P. J. Gustafsson, som kommit åkande, blifvit skjuten till döds, sedan man först genom stenars utläggande på vägen tvungit honom att stanna; mordet hade skett på aftonen, och misstankarne fästes på en kringstrykande lös person, hvilken Gustafsson några år förut i sin egenskap af fjerdingsman häktat och förskaffat några års straffarbete.1) Detta var allt, hvad såväl jag som allmänheten d. s. å. hade erfarit om saken; både skådeplatsen för mordet och aktörerna i dramat voro för mig och somnambulen fullkomligt okända. Nyssnämnda dag, d. företog jag, som hade grundade anledningar att tro på en delvis framgång af ett sådant försök, ett experiment med en somnambul, fröken Agda Olsen, för att försöka, huruvida i ett sådant fall som detta några upplysningar kunde på i fråga varand$ väg erhållas. Ledsamt nog hade domaren i orten, som lofvat vara närvarande, fått förhinder; somnambulen söfdes i närvaro af min hustru och erhöll därpå befallning » att uppsöka mordstället och se hela tilldragelsen, följa mördaren på hans flykt samt beskrifva denne, hans bostad och motivet för mordet ».
Inom Preste-Ståndet har Doktor Söderberg (uti motion N:o 187) föreslagit, att, enär aflidne Konrektorn vid Wisby högre lärdomsskola Jacob Eberhard Lyths enka, Christina Elisabeth Anna Lyth, hvilken, jemlikt Rikets Ständers beslut vid 1855—1854 årens riksdag, till hennes och 3 minderåriga barns underhåll tillgodonjutit en årlig pension af 250 R:dr Banko, den 4 Maj innevarande år aflidit samt barnen, af hvilka det äldsta, dottern Emma Carolina omkring ett halft år förut fyllt 16 år samt af de tvänne sönerna Per Gustaf och Johan Axel den förre kort förut sett sitt 15:de och den sednare ej ännu hunnit sitt 14:de år, sålunda gått i mistning af det visserligen ringa, men för bekostande af deras skolgång och uppfostran dyrbara understöd, som från modrens pension kunde dem tillgodokomraa, Rikets Ständer, af fortfarande välvilja för Konrektorn Lyths verksamhet och minne, måtte åt hans efterlemnade faderoch moderlösa barn, till hjelp för skolgång och öfriga uppfostran, anvisa ett årligt understöd till samma belopp, som det deras aflidna moder under sitt enkestånd åtnjutit, att sålunda utgå, att 125 R:dr R:mt årligen utbetalas till hvardera af sönerna, så länge de begagna skolgång samt en lika summa till dottern till fyllda 25 år, såvida hon ej innan dess trädt i äktenskap eller på annat sätt vunnit försörjning. Då Utskottet i allmänhet anser betänkligt tillstyrka att Rikets Ständer utsträcka det understöd Staten, såsom en gärd af erkänsla, tilldelat förtjente mäns efterlemnade enkor äfven till deras barn, enär sådant utan tvifvel skulle framkalla en mängd framställningar i sådan syftning, har Utskottet, utan att vilja bestrida att i detta fall ömmande omständigheter förekommit, funnit sig böra hemställa, att hvad motionären i ofvanberörda hänseende föreslagit icke må vinna Rikets Ständers bifall. 101:o.
Sedan sistlidet års Revisorer, hvilka, efter hvad i då afgifna revisionsberättelse omförmäles, hvarken medhunnit företaga någon granskning af de författningar, som bestämma beloppet af de stående lagren i proviantförrådet vid Kongl. Flottans station i Carlskrona, eller kunnat yttra sig öfver behöfligheten af de stora qyantiteter proviant, som enligt gällande författningar böra finnas i detta förråd upplagda, utan endast fästat blifvande Revisorers uppmärksamhet på detta förhållande, hafva nu församlade Revisorer sökt i detta ämne förskaffa sig upplysning och dervid erfarit, att, sedan Kongl. Förvaltningen af sjöärendena till Kongl. Majit afgifvit underdånigt förslag, upptagande den minsta qvantitet proviant, som Kongl. Förvaltningen ansett böra i förrådet ständigt vara att tillgå, Kongl. Majit, jemlikt nådigt bref den 17 Januari 1860, förordnat, att stående proviantlagret vid nyssnämnda station, lämpadt efter den under den 13 Maj 1859 fastställda nya spisordningen för Flottans fartyg under expeditioner och beräknadt för 4,000 man under en månad eller för .1,000 man under 4 månader, skall, med undantag af det torra brödet, från och med förstnämnde år bestå af följande: torrt bröd 2,000 centner, smör 170 centner, saltadt kött 490 centner, saltadt fläsk 320 centner, salt 40 centner, tobak 20 centner, ärter 1,010 kubikfot, korngryu 1,400 kubikfot, bränvin 260 kubikfot och ättika 8 kubikfot, hvarförutan förrådet af torkadt korn, såsom erforderligt i händelse af ifrågakommande skyndsam förmälning för korngrynsupplagets kompletterande, blifvit bestämdt till 3,800 kubikfot. § 6.
Likaledes har uti en hos Bonde-Ståndet väckt motion Johan Petersson från Kronobergs län yrkat, att gästgifvare, som afsagt sig innehafd utskänknings-rätt, må kunna återfå den, då han sig derom hos Konungens Befallningshafvande i orten anmäler, mot erläggande af den skatt författningen nu föreskrifver. Motionärcrnes framställningar i ämnet hvila uppenbarligen på missförstånd. Denna § innehåller nemligen hvarken att den, som i stad uppsäger sin rättighet till minuthandel med eller utskänkning af bränvin, ej eller att gästgifvare å landet, som uppsäger ditintills för gästgifveriet begagnad utskänknings-rättighet, derigenom blifver obehörig att för framtiden vinna rättighet att idka minuthandel med eller utskänkning af bränvin. Tvertom finnes i paragrafen tydlig hänvisning till föreskrifterna om sättet för dylik rättighets erhållande. Genom uppsägelsen förloras endast den rättighet, hvilken, förr än Kongl. Förordningen den 18 Januari 1855 gällande blef, i stad ineddeladt burskap eller särskild tillstånds-resolution och å landet blotta innchafvandet af gästgifveri förlänade. Detta stadgande hvilar på den grundsats, att den rättighet, som sålunda åtnjuter helgd, försvinner, så snart afbrott i dess begagnande sker genom afsägelse eller sådan förseelse eller åtgärd, hvarigenom den förverkas. Att från denna grundsats nu afvika synes icke Samman*. Bevilln.-, Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Bet. 11 lämpligt och det torde icke heller hafva varit motionärernes afsigt att något sådant påyrka; hvadan Utskottet tillstyrker, att hvad otvanbemälda motionärer föreslagit icke måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. § 23.
Skri/velse N:o 191. men sorn del likväl måsle förutsättas, alt med upplåtandet af hjresfri bostad eller för sådant ändamål gillia penningebidrag afsetts att bereda lärarne en förmän utöfver hvad de vanligen åtnjuta, hafva Rikets Ständer ansett så beskaffade donationer icke heller böra lagas i beräkning vid bestämmandet af lärarnes uti statsmedel utgående aflöning; — och hafva, under iakttagande häraf samt med afseende jemväl å sådana särskilda fall, der en eller annan donation synts vara dragen från sitt ursprungliga ändamål, Rikets Ständer fästat uppmärksamheten vid följande förhållanden: a). Då, enligt Fjerde punkten i de rörande ofvannämnda donationer af E. K. Maj:t meddelade ”uppgifter”, de af Grosshandlaren C. M. Nyström till Norrköpings skola anslagna gåfvomedel, hvaraf räntan skulle utdelas ”lill de fattige i skolan”, lör närvarande äro använda sålunda, att af ränteinkomsten ett belopp af 150 R:dr delas mellan lärarne i violinspelning och ritning, 120 R:dr utgå lill stipendier och 300 R:dr till en af läroverkets Kolleger, i hvars lön de äro inberäknade, hafva Rikets Ständer ansett det med donationen afsedda ändamål här icke vara uppfylldt, och torde närmare utredning af förhållandet erfordras, innan nämnde lärares lön al statsmedel kan till beloppet definitivt bestämmas. b). Uti 7:de punkten meddelas, bland annat, att till Söderköpings läroverk blifvit år 1795 anslagne frälseutjorden Thyketorp och frälseqvarnen Byqvarn ”till inrättande af ett nytt Kollegat för ali bereda ungdomen tillfälle att erhålla undervisning ”i skrifoch räknekonsten, äfvensom i de mest nödvändiga lefvande europeiska språk, ”tyskan, franskan och engelskan, samt, om tiden sådant medgäfve, i de första grun”derna af Kemien”; varande åtkomsten al Thjketorps utjord, 18 tunnor spanmäl och 226
Ing anser äfwen att l händelse af enskildt Bränwinsbranning, borde svin ett »vilkor derföre bestammas/ all ett sadant förbud borde wara allmänt till lid, ort och a!l pannerymd, hälst ett annat förhållande ssulle föranleda till en partiel beskattning', och bereda för olika orter, och ägare af pannor till olika rymd, olika fördelar eller förluster. Da nu hufwudafsigten wld Brännvinsbränningen är den, att, inskränkt i tillwerkningen, den cgentelioen ma äga rum till husbehof; Och Höglvflige Ulffottet, i öfwerensstämmelse dermed, antagit principer mera gvnnande för Bonde-Ståndet, men mindre förmonlige för mindre folkrike Städer, med större jordbruk, samt större egendomsägare, än föregående, äfwen 1800 ars Bränwinssiadga innehålla, hwilket förhållande wisar sig deri, att da en ägare af betydlig egendom, 7 eller 8 hela mantal, icke kan der äga större bränwinspanna, än till 90 kannor, kan Twa aboer pa hwar sin /x:del haswa ;c> kannors panna hwardera, tillsammans ivo kannor, och således större pannerymd än förenämnde, med 64 sangor större hemman, an de; har wäl Utskottet rätteligen, såsom hufwudgrunder för desi Betänkande faststält, att neml. tillwerkningen, ej rättigheten boede beskattas, som mera närmar till billighet nyssnämnde olika förhållande, men hwilket olika förhållande deremot skulle framställa sig i förening med en större orättwisa, om nyttjande af större BränwinSpanuor till Branwinsbränning kunde förbjudas, men de mindre derwid bibehållas. Detta mitt yttrande anhaller jag matte fa Betänkandet till Riks, Stånden åtfölja." Och Den 8 Junii. 431 Och skulle vfwanstaende Betänkande till de Respective Standen åtfölja Utlkotte's Betänkande, rörande wilkoren för Branwins-tillwerkningen. Ot kupra. kx krotocollo, ^lex. I_gZerZren.
Det är i min tanka alltför lågt, alltför mycket personligt förföljande, för att höfvas ett folks representanter. Det andra ändamålet, nemi. att varna dem, som ännu åro Konungens rådgifvare, bör man dernäst taga i öfvervägande. Hvad vill det säga annat, ån att gifva dem en tjenlig förmaning? Tillkommer det nationalrepresentationen? Det visar icke grundlagen. Kan det vara nyttigt för ett rike, att de, som omgifva Konungen uti hans råd, genom dylika förmaningar erhålla föreställningar, likasom en underlydande af sin förman eller barn af sin fader? Jag bet viilar det. De rådgifvare, sorn omgifva Konungen, böra näst honom hällas i helgd. Alt gräla på dem, för alt förringa dem, det må vara värdigt tidningar, som gnata, men icke R. St., som äga anklaga eller begära entledigande. Man säger, att eftersom man funnit några anmärkmr efter 106 § icke leda till påföljd, så har man tillgripit den 107 §. Det vill säga, att eftersom man funnit Riksrätten ogilla de anmärkmr man förut gjort, så har man nu velat göra sädane, som domstolen icke kan ogilla; men då bör man taga sig till vara, att de ej ogillas af det rättvisa omdömet, då bör man i desse anmärkmr omfatta alla, som deltagit i den åtgärd, man klandrar. Hvad rätt har väl Const.Utsk. alt anmäla den ene till entledigande, under det att Utsk. derifrån befriar den andre? Sådane undantag omtalar icke grundlagen. Utsk. kan på sådant sätt förfölja den ene, medan det gynnar den andre? Alla borde i lika fall väl dela lika öde? Utsk. har riktat anmärkmr efter 107 § mot rådgifvare, som äro afgångne, under det att Utsk. utan anmärkn. lemnat andra rådgifvare, som deltagit i den klandrade ålgården, men äro qvar. Ar sådant oväld? Jag vill ej vidare utreda den skefva uppfattning af frågan, som på den motsatta sidan blifvit gjord; jag är öfvertygad, att det H. Ståndet nogsamt inser hvad som i detta fall egnar R.
M:t i underd. anmäldte omstän3 B. 33 5oo StatsUtskottets diglieter, i afseende på tiden för Taxans utsättande in. ni., i Nådigt Bref den 23 Mars 1826 stadgat, ibland annat: att Taxan å Kronans Tionde oell PersedelTackjern bör upprättas vid samma tid, som för llammarskattsTaxan, genom ofvanberörde Nåd. Bref blifvit bestämd, eller September månad; samt att Räntegifvaren bör, inom 6 veckor efter Taxans fastställande, bos Ortens BergsFogde tillkännagifva, 0111 lian vill lösa Tiönde-jernet, eller detsamma in natura lefverera, i hvilket senare fall lefvereringen likväl skall årligen inom Januarii månads slut vara verkställd. Och sorn berörde Taxesättning till lösen är på R. >Sl:rs begäran^ införd, och den Optionsrätt Tiondegifvaren äger, It lefverera in natura eller elter lastställd Taxa lösa jernet, synes böra begagnas lika med hvad som gäller om uppsägning af andre ränte-persedlars lefverering, att nemligen den, som ej inom föreskrifven tid anmäler sig att utgöra Räntan in natura, måste lösa densamma; alltså har Utskottet icke funnit anledning af ofvanberörde Motion, att hos R. St:r föreslå någon ändring i hvad Författningarne, rörande lefverering af Kronans TiondeTaekjern, nu innehålla. Utlåtande i väckt fråga otn rättighet för innevånare i visse Orter, alt nied Spanrnål af - N:o 225. RiksdagsFull börda sig Kronoutskylder. (I-A.) iksdagsFullmägtigen Anders Hansson från Elfsborgs (I-A.) B et ä nk a n d e n, N:o 225. 5ot Liin lim-, i Memorial som från II.
Sedan lian af det företedde bouptecknings-instrumentet inhemtat, hvilka, som äro den aflidnes sterbhusdelegare, är det lätt att efterse, huruvida alla desse eller deras laga målsmän undertecknat arlskifte eller gifvit bevis, att delning af den aflidnes qvarlåtenskap skett. Någon tvekan om hvilken, söm må anses behörig att förrätta arfskifte bör ej eller skäligen ega rum, då lagens, i detta fall icke tvetydiga, stadgande rådfrågas; och uppstår tvist Om delningen, har Prest endast att fordra Domarens eller Konungens Befalb ningshafvandes bevis öfver derstädes ställd godkänd borgen. Då Utskottet således icke kan finna, att fullgörandet af Prests åliggande uti det nu ifrågavarande afseendet är förenadt med någre sådane svårigheter, att de kunna anses större, än dem, som vid utförandet af allmänna uppdrag ofta Lag-Utskottets Betänkande, N:o 8. 3 inträffa eller förtjena afseende, vid betraktande af det vigtiga ändamål, som genom de gifna föreskrifterne skola befrämjas; då controllen alt afvittring biifvit vei kställd alltid maste i sista band anförtros åt vederbörande Prest, soin med vigseln har befattning; du Domarens inblandning uti denna angelägenhet ol\ if velaktigt skulle i de flesta fall medföra omgång och tidsuldiägt, samt ej sällan ökade kostnader; och då slutligen Domarens yttrande om ajvittnngs laglighet icke lämpligen lärer kunna ifrågakomma förr, än tvist derom sterbhusdelegarne emellan uppstått, och för närvarande så mycket mindre kan i allmänhet påbjudas, som föreskrift saknas derom, att ai (skiften skola till Domstol ingifvas och förslag till något nytt stadgande i denna del icke är vordet väckt, får Utskottet vördsamt föreslå, att den härmed besvarade delen af förevarande motion måtte lemnas utan afseende.