Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Emb.-Berättclse den 15 Nov. 1847. 23 undergå uppenbar kyrkoplikt; hvilken bestraffning ock, enligt hvad fånglistan från länshäktet i Hernösand visade, galt i verkställighet. Vid granskning af detta mål och som Häradsrätten icke tillkommit att pröfva laglighelen af Bergstingsrättens beslut, utan endast att tillämpa detsamma vid bestämmande af det straff, den sakfällde i öfverensstämmelse dermed skulle ådömas, ansåg jag någon anmärkning emot förstbemälde Rätt, för dess enligt sådan grund meddelade utslag, icke äga rum; hvaremot jag, i anledning af Bergstingsrättens beslut, borde anmärka, att, efter hvad deri tydligen angåfves, det icke blifvit ulredt, huruledes Per Flink åtkommit de tvänne vid Gideå bruk stulna bitar jern, för innehafvande af hvilka han blifvit sakfälld, och att således ej heller kunnat antagas, det han tillhandlat sig dessa af någon vid bruket anställd smed, ett förhållande, som likväl den af Bergstingsrätten åberopade 26 § i 1823 års Kongl. Hammarsmedsordning förutsatte för tillämpning af der stadgade ansvar å den brottslige att, för andra gången sådan förbrytelse, stånda tjufsrätt, utan afseende å det olofligen ålkoinna godsets större eller mindre värde; i anseende hvartill och då den regel i lagskipningen alltid borde gälla, att en undantagslag ej finge tillämpas för annat fall, än densamma bestämdt utmärkte, den af Bergstingsrätten Flink lill last lagda förbrytelse, att hafva innehaft de tvänne ifrån smeden Forsslund, enligt dennes utsago, stulna jernbilar, hvar Lill laga åtkomst ej kunnat visas, rätteligen skolat bedömas efter allmänna lagen och således, oaktadt den tilltalade ansetts förvunnen till kännedom om godsets olofliga åtkomst, icke kunnat medföra svårare ansvar, än att han, när godsets värde ej öfverstigit tio daler silfvermynt, bort, enligt 47 kap.
Bev.-j Lagsamt Allm. Be sv.- och Oecon.- Ut sles Utlåtande N:o 8. Vid 4 ! &• a) att böterne äro för höga; b} att i §:n bör uttryckas stadgande om förlust af rättigheten att vidare tillverka ättika; c) att böterna böra sexdubblas. Vid /j3:dje §. att Husbonde icke bör stå i ansvar för öfverträdelse!' emot Bränvinsbrännings-Förordningen, då han icke bor på stället. Vid 44-'de ,§. a) att på landet icke bör få säljas bränvin under en half ankare på andre ställen, än för hvilka minuterings-afgift erlägges, men lill jordbrukares underhafvande eller sådane personer, sorn hos dem förrätta arbete, en fjerdedels kanna; b) att vid ardra Mom. bör tilläggas, alt Konungens Befallningshafvande, efter vederbörande Pastors och Socknemäns hörande, i början af hvarje år bör meddela yttrande, huruvida alla då befintlige krogar må lör det året fortfara; c) att försäljning af bränvin å landet ej bör andra medgifvas, än dem, som tillverka bränvin; d) att i stad ingen bör få sälja öfver en kanna bränvin, som ej är berättigad till handel, eller bränvins-producent; e) att i denna §. bör tilläggas: ” skal tiagde krogar.” Vid 4-r>:te §. a) att böterne i denna §. böra höjas och 20 R:dr blifva minsta bötesbeloppet; att, vid oloflig bränvins-minutering, varan bör vara förbruten, emedan eljest den motsägelse uppkommer i nästföljande §., att bränvinet der förklaras förbrutet, för det att en loflig försäljning ‘ skett på olofligt eller icke anvisadt ställe. Vid 4d:te §. att orden: ”då bränvin till salu föres” böra utgå, för att göra stadgandet tydligt.
Ridderskapet och Adeln, att accedera till dess nigning och bestämma tillökningarna uti StatsSiunmorna for Konungen, Drottningen och den Kongl. Prinsessan till detta års början, yttrar jag mig endast, hvad det gjorda tillägget angår, nemligen att tillökningen af 12,000 R:d. årligen för Hennes Kongl. Höghet Prinsessan skulle, enär Hennes Kongl. Höghet återfår sina fordna reveniier af Qvedlingburg, upphöra. Jag erinrar dervid, att RiksensStänder i detta fall icke kunna återtaga,hvad de en gång bevilljat åt Hennes Kongl. Höghet, som alltid variten prydnad uti Kongl. Fa« millen. Får Hennes Kongl. Höghet något framdeles från Quedliugburg, är sådant en godhet och ynnest af Dess Höga Anförvandt, Konungen uti Preussen, och har ingen relation med hvad Hennes Kongl. Höghet a£ Sverige åtnjuter. Konung Fredric hade, om jag minnS rätt, årligen 60,000 Ducater af HessenCas* Deu 11 Juli. e. m, sel; mfn HT-torien förmäler icke annat, än att Sverige ansag detta för en stor vjbst för Landet, och höds aldrig till, att derföre göra Kon» lingen något afdrag på det, sorn Hans Kongl Maj:t, såsom Konung af Sverige, ätpjöt. Höglofl. Ridderskapet och Adeln an» såg sig icke kunna frångå sitt redan fatta* de beslut. Upplästes och lades på Bordet följande frän Utskotten inkomna Handlingar: 1:0 Från StatslTtslcottet af den 6Juli, i anledning af Hans Excellences, dfverStåtIiåljarens m. tn. Herr Grefve Carl Mörners underdåniga anhållan att Stockholms Stads Ca< Stat öfverhud.
Den sirliga polonäsen följdes af den sprittande valsen, o c h främst, syntes Ella En matiné förberedes på Vasateatern till söno c h ingeniören i dansens yra hvirflar. Det var dagen den 24 d:s, hvarvid k o m m e r att uppföras ett vackert, ståtligt par, s o m tilldrog sig allas » Per Olssons käring », komedi ur folkets lif i 3 blickar. M e n man kan icke valsa i evighet, o m akter af Gustaf af Geijerstam. Stycket, hvilket man än är aldrig så lycklig, o c h snart syntes det förut spelats i Göteborg, har af författaren blifvackra paret i. lifligt samspråk i en fönstersmyg. vit underkastadt en genomgående omarbetning, » Nå, » skrattade Ella, » ni tror kanske, att det hvarvid han begagnat sig af de erfarenheter, är tant o c h farbror s o m inviterat er. Misstag, som gjordes vid det första uppförandet. Inkommin herre, de visste inte ens ert namn före ba sten af denna föreställning tillfaller, på grund lens början. " Det var jag, s o m sände kortet. » af särskild öfverenskommelse, författaren. » Ni, fröken Ella, men hur kunde ni veta, att Fru Eva Nansen, den framstående norska rojag var anländ e n s? » manssångerskan, nordpolsfararen dr Frithiof Nan» Ni sade mig vid af skede t, att ni skulle k o m sens hustru, hvars porträtt o c h biografi vi förut ma ungefär v i d denna tid. Jag kan ej neka, att meddelat i Idun, k o m m e r att gifva konsert i Gö- jag intresserar mig för mina vänner, o c h därför teborg den 21 dennes, hvarefter h o n den 28 konögnade jag ständigt i tidningen på ' anmälde re serterar i Stockholm. sande '. I förrgår såg jag ert namn o c h — tänk er min djärfhet — jag nappade ett kort o c h sände er. A r ni ond på mig därför? » — hviskade Ella o c h såg skalkaktigt på Malm öfver solfjädern.
Det är blott i pröfningens stund som detta med visshet kan gifva sig tillkänna; och lyckliga, fredliga och lugna år, hafva under nu ifrågavarande period icke medfört andra profningar, än de individuella, hvaraf de speciella dragen ej äro nog samlade för att gifva nödigt ljus åt detta ämne. Hvad som emedlertid visar sig ovedersägligt, är, att Folkets välkända O O O * " • i » laglydnad fortfar på ett hedrande sätt, ådagalagd så väl genom passiv lydnad, som genom verksamt biträde för lagarnes och ordningens upprätthållande, Härmed förstås likväl egentligen de lagars, hvilka äro inskrifne uti folkets bröst, såsom oföräiiderliga grundsatser uti ett hyfsadt samhälle; men icke så deras, hvilka äro conventionella, och en tid göra till brott sådant, som en annan tid är tillåtet och föremål för vinstgifvande täflan, I öfrigt kan ännu sägas, hvad uti Berättelsen af år 1828 så träffande anfores: ”Folket är laglydigt men sjelfständigt, känner sina skyldigheter och uppfyller dem villigt; men äfven sina rättigheter, och fördrager ej att de trädas för nära." Sedligheten är ej, efter hvad de offentliga handlingarne vid handen gifva, nu bättre, än den tid förra Fem-Ars-Berättelsen afgafs, med undantag af fyllerilasten, hvilken uti mångå delar af Länet betydligt minskats. Om än vissa trakter fortfarande utmärka sig genom mindre nykterhet, så finnas likväl socknar, hvarest det allmänneligen bland allmogen räknas för en skam att vara öfverlastad, och vid marknadstillfällen ser man nu de hemresande uti en långt skickligare författning, än hvad som förr var öfligt och vanligt. 9 Allt hopp är för liand, alt dessa föredömen af nykterhet skola vinna efterföljd hos allmogen i allmänhet, samt öfvertygelsen, bruket och vanan sluta en beståndande förening till dess befrämjande. Andra Nykterhetsföreningar äro här ej uti någon offentlig verksamhet. Stölder och andra större och mindre brott hafva, under de år som utgöra föremål för närvarande Berättelse, icke tillväxt i samma förhållande sorn folkmängden.
Hr von Hartmansdorff har såsom ett bevis för delta slags fängelsers förkastlighet citerat den uppgift, som Lector Wallman uti sin reservation meddelat om dödligheten uti de Parisiska fängelserne, att nemi. proportionen före isoleringssystemets införande skulle varit 1 död af 138 och efteråt 1 af 10. Det är skada att den värda reservanten icke uppgifvit källan till denna uppgift. Hvad beträffar den sednare delen af uppgiften eller en död af 10, så har jag dervid föga alt anmärka. Det öfverensstämmer ungefär med de beräkningar, som genom trycket offentliggjorda uppgifter vid banden gifva. Hvad deremot beträffar siffertalet 138, så synes det uppenbart, att det tillkommit genom skrifeller tryckfel. Bland fria menniskor utvisar propositonen af 1 död på 38, ett icke ogynsaml resultat. Enligt den upprättade Svenska morlalitetstabellen, var dödligheten åren 1815 till och med 1840 såsom 1 till 22 i Stockholm, och 1 till 34 på landet. De i Frankrike af Inr. Ministern offentliggjorda tabeller utvisa att förhållandet inom de Franska fängelserna under åren 1817 till 1835 var såsom 1 lill 14 å 15, under åren 1840 lill 1842, såsom 1 till 12 ä 13. Enligt Tocqueville var proportionen af fångarnes dödlighet i Philadelphias ensamhetsfängelser, åren 1830 —1840 såsom 1 lill 30; men uti det vanliga fängelset, som förut i denna stad begagnades, såsom 1 till 7. Dessa uppgifter synas således icke väl stå tillsammans med den, som flr Wallman härom meddelat. Hr von Hartmansdorff har vidare uttalat den mening, att då fangefsemethodernas antaglighet ännu mera berodde af försök, Sverige, såsom ett fattigt land, borde afbida tiden oell draga nytta af rikare länders ännu otillräckliga erfarenhet. Del är emedlertid allmänt bekant, att man i en stor del af den bildade verlden nu mera är temligen ense om Philadelphiasystemets företräde framför hvarje annat, då fråga är om en strafftid, sorn icke öfversliger 2:ne år. Med denna inskränkning är systemet antaget i England.
N;o 6 gillades, med den förändring, att orden; ”eller vid måltider”, utgå. 6 §. Ståndet, sorn bifallit Betänkandet N:o 6, i hvad det angår upphäfvande af det nu gällande förbud emot utminutering af brännvin vid andra tillfällen, än vid måltider åt spisande gäster, ansåg, att, i följd af detta beslut, hvilket Ståndet vidhöll, denna §, derifrån ordet: ”Husförhör” jemväl borde uteslutas, borde erhålla följande lydelse: ”Försäljer någon, som rätt till brännvins-> minutering i allmänhet icke innehafver, bränvin i minut, till en eller flere af de personer, som pä landet är o samlade vid Ting, TJppbördsVtämmor, Manialsskrifningar, Mönstringar, Auctioner, Kronoskjutningar, Skallgångar, Marknader och andra sådane till sörre folksammankomster ledande förrättningar och anstalter-, bote han första gången Tjugu Rdr och sedan dubbelt; egande dock Kongl. Maj:ts Befallningshafvande att meddela serskilda tillståndsbref, till idkande af Spisqvarter eller Näring under flarkander, med rättighet för dem, som erhålla. 7Ö Vret. Utdrag den aS Sept. 1629» s-udana Tillståndsbref, att brännvin i minut på Marknöderne försälja." 7, 8, 9, 10, 11 och ia §§, Förra beslutet vidhölls. 6 Jrt. Föreskrifter i afseende på FSrfattningsverh skallighet. ' 1 §• Förra beslutet vidhölls, a §. Gamla redactionen godkändes. 3 och 4 §§. Ståndet förblef vid sitt förra beslut, 5 §• 1 och z Mom. Likaledes. J Mom. äfvenså, men rned det tillägg, att, näst elter ordet: "Kittel', införas: ”Mäskvärmare, eller andra apparater, tillhörande Pistoriska Verk.” 6 och 7 §§. Förra beslutet vidhölls. S. D. Då nu å nyo föredrogs Constitu^ tions-Utskottets Memorial, N:o 48, med anma?
Och när hon höll i sig, förklarande att detta icke alls var detsamma och att hon ville betala honom, vände han strax taggarne utåt. »Hvad är det för småaktigheter. Ska vi behöfva räkna med hvarandra som kälkborgare? Hon måste låta saken förfalla. Hon visste att om hon envisades skulle han neka att fortsätta och det vågade hon icke utsätta sig för. Hon ryste vid tanken på hur tomt hennes lif då skulle bli; det var som om det skulle mista sin enda glädjekälla. Hon kände allt tydligare och tydligare hur denna dagliga samvaro blifvit henne till ett behof, hur hon vuxit fast vid den. Hon tyckte nästan att arbetet skred för fort framåt. Han var ifrig och uthållig. Det var icke arbetsförmåga han saknade; det var arbetsvana. Här låg vägen klar, steg för steg; det gick som en lek, det tycktes knappast fordra någon ansträngning. Hon började nästan misstänka att han förtalade sig sjelf när han sade sig vara håglös och slapp. Och en dag när han arbetat fyra timmar utan uppehåll kunde hon icke neka sig nöjet att komma fram med denna sin förmenta upptäckt. »Det är ju osanning när du säger att du icke kan arbeta. Du gnor ju här som ett lastdjur, dag ut och dag in.» »Ah, dethär är ju ingenting. Det kallar jag inte att arbeta.» »Hvad är det då som du hedrar med detta namn?» »Att göra någonting. Det kan jag inte. Så fort jag börjar kommer jag inte ur fläcken. Min sjelfkritik är så stor att jag fruktar den gjort mig steril.» »Det kan öfvervinnas», sade hon med en klang af sin egen energi. »Nej», sade han sakta och missmodigt. »Det kan visst inte öfvervinnas.» Ah, hon förstod honom nu! Han med sitt öfverlägsna och säkra sätt pinades dock af en ständig ångest att icke kunna åstadkomma ett dugligt arbete. Och han var för stolt att komma med ett medelmåttigt. Han såg alltför tydligt bristerna i hvad han skref och derför plågade det honom så att hans ansigte förvred sig i nervös smärta blott han talade derom. »När jag sitter hemma blir der intet gjordt», sade han. »Det är bara en tröttande pinsam kamp.
Majit föreslagna nya Strafflag och dermed jämfört bestämmelserna i nu förevarande förslag, hafva funnit detsamma icke lemna rum för några väsendtligare anmärkningar, och endast deri ansett nödiga några fä förändringar, för hvilka här nedan skall redovisas. Bland de hos Rikets Ständer i ämnet gjorda framställningar hai förekommit yrkande om upphäfvande af “så väl alla utaf domstol hittills meddelade vitesförbud mot Expeditions-Utskottets Förslag till underd. Skrifvelse N:o 204. 9 mot åverkan m. m. som ock domstolarnes rätt att vidare stadga dylika vitén"; och hvad angår berörda framställning, så synes det visserligen ligga i sakens natur, att genom de i 24 Kap. af förslaget lill strafflag förekommande ansvarsbestämmelser för åverkan oeh med afseende å den latitud, som jemväl dervid, är iakttagen, någon vidare tilämpning af särskildt meddelade vitesförbud eller något ytterligare meddelande af sådana förbud icke kan ifrågakomma. Men för ytterligare tydlighet härutinnan hafva dock Rikets Ständer i 3 § af förevarande förslag, bland de sladganden, som skulle upphäfvas, jemväl infört vitesförbud, hvilket förtydligande Rikets Ständer ansett utan olägenhet kunna ske. Deremot anse Rikets Ständer den enklaste doktrin kunna afgöra, att, om oftanämnda strafflag och promulgationsförfaltning antagas, rättigheten för domstol att stadga särskildt vite mot deri omlörmälda förbrytelser jemväl tor lalli t. Synnerligast blir detta förhållandet, om, på sätt nyss är nämndt, ordet vitesförbud tillägges i förevarande författnings förslags 3 §: ty en hvar lärer väl inse, att sedan lagstiftaren förklarat alla tillförene meddelade vitesförbud upphäfda, en domstol icke kan ega att annullera verkningarna af ett sådant förklarande genom att derefter meddela nya sådana förbud.
Utskottet tillstyrker, ”att Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t måtte göra underdånig anhållan , om utfärdande af Kungörelse derom, att Kongl. Brefvet af den 2 Nov. ty 86, angående straff för vaktkarl, som af försummelse eller vangömmo släpper fånge lös, upphör att vara gällande.” Det tillhör visserligen den framål ilande tiden, att ömsom skärpta, ömsom åter mildrande straff-theorier, med den, vexelvis uppstå, göra sig gällande, och försvinna; men de jordiska samhällens rätt, att af lagstiftningarne skyddas, qvarstår oförändrad, obestridlig, oeftergiflig både före, under, och efter rnenings-sti iden. Uti 1786 års skärpta straffbestämmelse för fångspillning nedlades och uttalades, för nära ett halft århundrade sedan, en bestämd missbelåtenhet med den ditintills gällande strafflagen. — Hade, sedan denna tid, de flyktade åren till oss omfört erfarenhets-frugter af minskade samhälls-vådor genom minskad fångspillning, hade, sedan denna tid, fångpersonalen icke på ett så förvånande sätt mångdubblats , hade förändrade samhälls-förliållanden gjort den nu föreslagne lagförändringen, om icke alldeles nödig, likväl oskadlig, — äfven jag skulle måhända då hafva förmått besegra betänkligheterna, att utur väre nu gällande Lagstadganden undanrödja den skärpta straffbe - *) ”Då vid [813 års slut fångnuinerairen utgjorde 1774 personer, på en folknumer af omkring 2,43o,ooo menniskor, och således 1 fånge på 1092 fria, uppgick den, medelst ett successivt stigande, år i833 till mera än 4å°o fångar och correctionister, på en folknumer af omkring 2,934,000 menniskor, och visade 1 fånge på 602 fria.
Expeditions-Utskottets förslag till den underdåniga svars-skrifvelsen bör visa, hvilka Stånd, som bifallit, och hvilka, som afslagit den Nådiga Propositionen, med anförande endast af de afslåendes skäl, emedan de utgöra grund för beslutet; om de öfriga Stånden säges endast, att det eller de bifallit.” Grefve Lagerbjelke, Gustaf: ”Jag ber att få lemna den upplysning, att det icke är ett utan tvänne Stånd, nemligen Presteoch Bonde-Stånden, som afslagit Konungens Proposition, rörande upphörande af Konungens tvänne röster i Högste Domstolen.” Herr Hartmansdorff, August: ”Med förslaget till denna underdåniga skrifvelse är alldeles samma förhållande, som med det, hvaröfver Ridderskapet och Adeln nyss beslutat. Jag hemställer således att detta förslag jemväl mätte på samma grund återremitteras, för att blifva rältadt i samma riktning, som det föregående.” S. D. Remitterades till Lag-Utskottet eli af Flans Excellence Herr Friherre Gyllenhaal, Lars Herman, denna dag afgifvet yttrande till besvarande af gjorde anmärkningar vid Lag-Utskottets den 9 dennes återremitterade betänkande, N:o 11, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition - Prat.-Utdraga den ig Ociober i844' 233 sion om vissa förändrade föreskrifter, i afseende på lagfart och nytljanderätts-inteckning. Från Ilögv. Preste-Standet.
Tu skalt tin skelm få redeligh skam, Om iagh är ellies en herreman. Thär ligger han, ey woro nu så Jagh kunde Lenonem för mig få, Honom skulle iagh så plocka till Som man thz werst haffwa will. Men iagh finner honom wäll een gångh Jagh hoppas thz skall ey warda långt. Skall then skelmen migh en hoora sönia Lijka som iagh ey kunde henne lööna, Honom och så then krögaren slemma. Men han skall en gång finna mig hemma, Jagh skall honom så pynta och kläma Hans moder skall honom aldrigh igen känna. Act. GLORELA. KARICK. Glorela. Ey Thore Gudz män, thz för sigh gick, Drängen en ondan enda fick. Nu will iagh thz för Karick berätta Som gärna will weeta thetta. Effter migh tu ey långt thör gå Jagh war icke ther långt ifrå. Hwad tu med talet haffwer bestält Thz haffwer iagh hulpit fram snält. Ther ondt haffz för händer är iagh ey ifrå, Ther må tu frijt förlåta tigh på. Så haaff tu nu myckin stor tack För tin mödho och stora omack. Glorela. Wiltu migh ey bruka meer? Karick. Jag thär om min läghenheet seer. När tijdh blijffwer iagh sägher tigh till, Om tu lydigh wara will. Thz paar skoor iagh loffwadhe tigh Skalltu bekomma wisseligh. Glorela. På then platz iagh aldrigh skall wara, Jagh skall för tigh min mödho spara. Karick. Tigh gör iagh thz samma igen Min altsom hiertans käreste ween. Käringh tin tijd är nu snart ändt Och tigh skola bliffwa ny bodskap sendt. Tu skalt i dagh till helwetes fara, Ther på skall iagh ey mödha spara. Ther alla Trullkäringar finnas igen Som tient haffwa Karick hwar och een Och för sin tienst then löön uppbära
Deras kall såsom herdar, såsom med innerligare band fästade vid den stora hjord, dem är anförtrodd, gör, att de sjelfva, mer än andra embetsmän, måste känna sig i viss grad såsom förvaltare af de i deras hand lemnade medel, hvilka möjligen öfverstiga hvad man strängt kallar egna behof, äfvensom att hjelpbehöfvande i allmänhet, och särdeles de, hvilka för kyrkans och bildningens tjenst sjelfve skola bildas, med närmaste hopp eller anspråk vända sig till församlingens öfverherdar. Det lärer ej heller kunna nekas, att under den Svenska Evangelika kyrkans alla tider en rik frukt af sådane åsigter och handlingssätt, svårligen mätbar efter vanliga beräkningsgrunder, kommit församlingen och derigenom hela samhället till godo. Då för öfrigt detta de behöfvandes hopp eller anspråk, äfvensom pligten att motsvara detsamma, naturligast rättar Allm. Bcsv.- och Ekon.-Ultk. Betänk. jY.o 03. eig efter inkomsternas belopp, hvilket dessutom ungefärligen varierar efter den af stiftens olika storlek beroende olikhet i utgifter, så synes ej olikheten I detta afseende föranleda en, icke heller af motionären föreslagen, jemkning af lönerna, hvilken eljest kunde synas högst billig, då befattningarnes likhet ensamt tagea i betraktande. Utskottet får således vördsamt hemställa, att äfven denna motion måtto lemnäs utan afseende. Stockholm den 28 Februari 1854. B es er va tion er: af Friherre Raab, Carl Adam: «Då den iorst-stående af dessa i Betänkandet intagna motioner, om vissa Biskops-embetens indragning, förevar i Utskottet, så föreslog jag, för att undvika de, Riksdag från Riksdag förnyade, motioner om dessa embetens afskaffande, att Utskottet skulle motivera sitt afslag med en populär framställning om Biskops-embetenas vigt och nytta för kyrkan. Dessa motiver hafva nu blifvit uppställde och förefmnas i betänkandet antagne i Utskottets Plenum.
Detta magiska ljus, som bröt sig mellan de mångfaldiga, till en del fruktbetyngda träden, blommornas doft, den sköna atmosphæren som nu återtagit sin spänstighet, den ljufva svalkan, oaktadt att sjövinden redan börjat dö ut, den osynliga musiken, och under dess pauser hafvets aflägsna och tysta sorl, de i granna, mångfaldiga drägter hvimlande gästerne, de med alla verldsdelars läckerheter belastade borden: allt detta gaf denna fest något feiskt, något förtrollande, som vår af nordisk frost stela pensel, förgäfves skulle försöka måla. Sjelfva drottning Carlina syntes hafva glömt sitt europeiska Hesperien, och framkastade icke den ringaste anmärkning emot Brasiliens luftstreck eller dess invånare. Sedan, efter intagen måltid, som i det hela var af en temligen lätt beskaffenhet, man en stund lustvandrat i parken, föreslog värden sällskapet att inträda i paviljonen och taga sig några dansar. Balen öppnades af ett solo-par: det var den unga Villaflor och lilla Clementina, som utförde en cachuca med en lätthet, en eld, en gratie, som äfven i dessa länder måste varit sällsynt, emedan det unga paret, efter slutad dans, öfverhopades med loford, bland hvilka Drottningens icke voro de sparsamaste. Hela salen skallade af ljuden: agradavel! delicioso! encantador! Ni är i sanning en lycklig fader, Dom Ignazio, anmärkte hon. Denna flicka är verkligen det täckaste barn jag någonsin sett i denna hemisphær: jag förundrar mig äfven öfver hennes blonda hår och hennes ljusa ansigte, alldeles såsom vore hon en nordens dotter. Hon är det också till hälften, svarade Andrada, ty hennes moder var från Nya England. Denna förbindelse förklarar mycket af edra politiska åsigter, genmälte drottningen med en betydande blick. Hon drog sig derefter, sedan hon åskådat ännu en dans, åtföljd af några äldre herrar, till ett sidorum, der ett spel-bord var i beredskap. I paviljonen blef efter hennes bortgång dansen mera fri och glädjen mera lösbunden. Dom Pedro uppbjöd Donna Elvira och dansade med henne flera både spanska, engelska och franska dansar.