Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
DE SAMMANSVURNA, till Joukavainen. Forntida Gudar vi, lycklige, glömma Kring denna kulle i christelig ro. JOUKAVAINEN. Fången kan icke sin olycka glömma, Tvungen af segrarens vink att bero. CHOR af Allmogen. Svenskarna mottaga mandomen, äran, Som sine bröder, det känne vi; Och hvar och en, som blir christen till läran, Hyllas och skyddas och genast blir fri. DE SAMMANSVURNA. Trefnad och ödmjukhet alstrar den läran, Ljufligt att lyda och kalla sig fri. JOUKAVAINEN. Fåfänga maningar! Veten att äran Följer blott styrkan, som känner sig fri. TUISKO. Vår fordna Furste, han, som ifrån denna kulle Uttalat Guda-ord, och tjusat med sin sång, Han kommer, Finnar, varen vördnadsfulle, Och stören ej den gamles gång. FJERDE SCENEN. DE FÖRRE. WÄINÄMÖINEN. EMOINA. WÄINÄMÖINEN. Fosterlandskänsla, Guda-flamma, Som lättar tyngden utaf mina band, Du återstår ännu, du är ännu densamma Du fordom varit! Sköna strand, Ej mer densamma du! Förtyngd af Riddarmuren, Är ej så fri, som förr, naturen. Dock ännu hög står mina fäders graf. Folk, som mig segrarn nalkas låter, Se en förjagad Drott framstaplar till dig åter, Stödd af sin dotter och sin vandringsstaf. En dyster hamn från fordna tider, Han emot ättehögen skrider, Beröfvad allt hvad förr han ägde här Ett rum, ett litet rum, att hvila han begär. Min harpa skall ej mera klinga, Du helga kulle, från din höjd; Och känslan sig mot molnen svinga, Som fordom vid naturens fröjd. Då framkom allt hvad skapadt andas Med ilad flygt, med störtadt språng Då såg man lamm med ulfvar blandas, Att lyssna, tjuste, till min sång, Och fiskarna i fjerden spritta; Och Sjöfrun maka sig på strand; Och björnen fram ur skogen titta; Och masken kräla opp ur sand.
Dessa båda ofvannämnda 1 :a och 2:a klasserna kunde ock, om så för godt finnes, sammanslås till en gemensam klass under benämning uf bränrinsbränning för husbehof och såsom binäring vid jordbruket, med bibehållande i öfrigt af samma föreskrifter, beträffande såväl pannornas form och storlek, som beskattningssättet och afgifternas belopp, i öfverensstämmelse med hvad härhos under Litt. C. i underdånighet bilagdt förslag utvisar. 3:dje Klassen. Den här ofvan intagna skildring af bränvinsbränningens närvarande tillstånd i landet visar, att, oaktadt bränvinsbränningen skolat åtfölja jorden, har dock ett icke obetydligt antal brännerier uppstått, hvilka, hell och hållet oberoende af jordbruk, rätteligen äro att anse för fabriker. Då t. ex. för utöfning af bränvinsbränning med en 33 kannors panna erfordras ett hemmansvärde af endast 2,000 r:dr, men bränvinsbränningen med denna 35 kannors pannan kan så inrättas, att flera hundrade kannors afverkning om dagen derigenom åstadkommes, är det iinga jordvärdet visst icke grunden, hvarpå en sådan anläggning hvilar. Beräknadt tillfälle till inköp af råämnen till fabrikens drifvande å ena och afsättning af bränvin å andra sidan hafva framkallat densamma. Skyldigheten att åtminstone på papperet innehafva 1000 r:drs jordvärde har helt och hållet varit en bisak. Föreskrifter, så lätt kringgångne som denna, böra ej bibehållas. Antingen måste jordbrukarens uteslutande rättighet att tillverka bränvin göras till en sanning, eller också måste hans förmenta monopolium upphäfvas. Det förra skulle ske genom beräkning, alldeles sä som i 2:dra klassen, af stigande tillverkningsrätl i förhållande till större jordvärde, det sednare genom förkla - Bevillnings-Utskottels Skrifvelse, N:o 6. n randet, att fabriksbränningen är en fri näring för hvarje Svensk medborgare. Kommittéen har dock ej kunnat vara tveksam i valet mellan dessa alternativer.
Handelsordningen den 22 December 1846 samt 6 kap. I § Handelsbaden, varans förlust, eller, i händelse Roth ansetts allenast hafva vid varuförsäljning öfverskrida den rättighet, som enligt samma Handelsordning honom tillkomme, enligt Handelsordningens 30 § 2 mom. och 35 §, efter omständigheterna, böter från Tre Riksdaler 16 skillingar till Tretton Riksdaler 16 skillingar Banco; att, i afseende på ansvaret för den olaga bandel, Enander skall hafva idkat, och hvilken syntes hafva bestått deri, att han till försäljning medfört andra varor, än dem, som i hans pass funnes uppräknade, utan att likväl de utaf varorna, som befunnits af utländsk tillverkning, synts hafva varit oförtullade, det förekomme, att uti 1 och 2 mom. af I 7 § i Kongl. Kungörelsen den 5 Juni 1822 genom den af Rådstufvurätten åberopade Kongl. Kungörelsen den 19 Januari 1847 blifvit upphäfna, och i stället är vordet stadgadt, att de, som voro stadde på gårdfarihandel, väl kunde under sina resor upphandla och medföra ej allenast sådana råämnen, som för deras tillverkningar i hemorten användes, utan ock andra inhemska eller lofligen införda utländska varor, men att försäljning af dessa varor ej finge äga rum i annan ordning, än den i gällande Handelsordning foreskrifna, vid påföljd, som i samma författning stadgades; att det ville synas som skulle — sedan de stränga ansvarspåföljderna i 17 § 2 mom. i Kongl. Kungörelsen den 5 Juni 1822 blifvit upphäfna och ersatta af Handelsordningens allmänna stadganden, samt de bestämmelser emot lurendrejeri och tullförsnillning, på grund af hvilka 18 § i berörda Kongl.
Det torde dock vara bekant att den, sorn under krig fått sin helsa skadad, kan tidigare få pension, och således förfaller den på denna premiss byggda slutsats. 400 Den 28 September f. m. Hr Gr:n påstod äfven att de soldater, som deltagit i 1813— 14 års krig, hurde vara lika berättigade sorn landtvärnsmännen att erhålla pension. Men vi vela alla, hvilket djupt och smärtsamt intryck landtvärnets behandling uppväckt i landet. Ett sådant intryck finnes icke från 1814 års krig, då ingen koin till skada i onödan, utan endast i strid med fienden. Det är på det, att det svåra såret Irån 1809 måtte läkas, jag fortfarande yrkar att denna fråga måtte ånyo af Utsk:t behandlas. Gr. Sparre, Erik: Det är i sanning en tung lott. som fallit på landtvärnsmännens del. Utkallade i en tidpunkt, då fäderneslandet belänn sig i ett tillstånd af svaghet, utryckta ur fädernehemmet mot lag och rätt, hafva de sedermera allt mera allmänt hemfallit åt fattigvården, och det är djupt nedslående och hjerterörande att se det tillstånd, Iivari dessa skuggor från ett lörgånget halft sekel befinna sig. I den provins, jag bebor, har jag varit i tillfälle att se huru Konungens Bdlmle ständigt och jemt öfverhopas med ansökningar örn understöd från Wadstena krigsmanshuskassa. Vid Konungens resor genom landet framkomma dessa staf-karlar, utsvultna och höljde i trasor, och vanligen måste Konungen ur egen kassa skänka dem en skärf. Det understöd, de af fattigvården erhålla, är i allmänhet så klent, att det knappast räcker till deras eländiga lifsuppehälle. Det måste derföre väcka förvåning att Utsk:t, som, alt döma af redogörelsen på detta Belänk:des sista sidor, i allmänhet varit så frikostigt, icke haft någon skärf åt dessa gubbar, som, till följe af sin höga ålder och de lidanden, för hvilka de varit utsatta, icke länge kunna tynga statskassan. Jag förenar mig med den siste värde talaren. Hr Stedt, Gustaf:
Som derjemte en ö-stat med vidsträckta hafsgränser och inga andra förbindelser med utlandet än sjövägen, icke kan vara i saknad af en flotta, äfven då den måste inskränkas till den mindre styrka landets medelstillgångar medgifva, och denna flotta, — visserligen under sådana förhållanden endast ett underordnadt och biträdande, men dock högst vigtigt och verksamt försvarsmedel, — behöfver skydd, dels stundom sjelf, dels alltid för sina dyrbara varf och förråd, var det lika nödvändigt att genom befästningar sätta flottans hufvudstation i säkerhet för fiendtliga anfall och förstörelse. Alt genom befästningar skydda hela den långa hafsgränsen, på hvilken fienden kan, efter behof, välja anfallsoch landgångspunkter, var hvarken tänkbart eller militäriskt behöfligt; men på den finnas dock orter, hvilka i och för sig sjelfva eller genom sitt läge hafva så stor vigt att de borde med befästningar förses, på det fienden må kunna från dem utestängas. Vid flere af dem funnos de omnämnda äldre skansar, som skulle bibehållas och iståndsättas. Den vigtigaste bland dessa punkter var obestridligen inloppet till Hufvudstaden och dernäst Marstrands hamn, i följd af sitt vid Kattegat fördelaktiga läge, hvadan omoch tillbyggnaderna på båda ställena i mån af tillgång äfven företogos och hafva sedermera fortgått. Då det i Sverige hittills följda bruket att, till utförande af Statens angelägnaste och gagneligaste arbeten, endast anvisa redan egande besparingar, hvilkas otillräcklighet uttänjer verkställighetstiden för större företag i det oändliga, var det så mycket nödvändigare att, utan afseende på öfriga punkter, hvilka militära skal äfven till befästande påpeka, inskränka sig till de aldra angelägnaste. På sådant sätt har den enkla, allmänna befästningsplan uppstått, som alltjemt ifrån år 1819 blifvit följd och fortsatt, och hvilken jag i mitt anförande till Stats-råds-protokollet den 9:de November 1853, bi foga dt Eders Kongl. Maj:ts vid sista Riksdag till Rikets Bih. till R. St. J/s 5 lill Kongl. Maj:ls Nåd.
Men äfven sådana fall höra till undantagen och äro afhjelpta vid de reg:ten, hvilka, såsom t. ex. Uplands och Westmanlands, hafva frän längre tid tillbaka bildat kassor, som gifva ersättning för rekrekryteringskostnaden, hvilken äfven jemnare fördelas der rekryteringen sker på skåf. Generalmönslrings-inslruktionen vet ej af några bevekande omständigheter, som tillåta bibehållandet af en oduglig soldat, och den s. k. invalidinrättningen är för det närvar, af den beskaffenhet, alt indelta soldatens medelålder är emellan 32 och 33 år. Hr Stiernsvärd säger: 4:o Dess menliga inflytelse på landets fattigpersonal. Jag nekar ej, att den sk. b:co per dag, som Krigsmanshuspensionen lemnar den afskedade soldaten, är en knapp belöning för 30-rig trogen tjenst. Det är likväl endast sista klassens pensionstagande, som äro så vanlottade; vid 50 års ålder återstår ännu arbetskraft, och värdet af 1| tunna spannmål är dock ett item lill årsunderhållet. H. M. Konungen önskade förlidet år att kunna upflytta uti 3:dje klassen, eller till 12 r:dr pension, alla 4:de klassens 60 -åriga pensionärer, men antalet befanns för stort och kassans påkänning i följd deraf för stark, hvarföre åtgärder måste inskränkas till alla 70-åriga och derutöfver. Efter några få år torde likväl kassans tillväxt medgifva en sådan högst billig och behöflig tillökning samt i och med detsamma de 70-årigas upflyttning i 2:dra klassen med 24 r:drs pension. Ett fullkomligt misstag af Hr Stiernsvärd är, att det till H. M. Konungens disposition ställda belopp af Krigsmanshusmedlen användes till nådegåfvor utom proh, då sådana beviljas endast i Statsrådet. Indelta soldatens oanvändbarhet såsom stam för beväringen. Härom yttrar Hr Stiernsvärd:
Våld emot föräldrar 3 — . 3 — 3 — 3 Domares öfverfallande ifembetet 14 — 15 — 17 — 20 — Subordinationsbrott 18 — 19 — 11 — 16 — Rymning ur krigstjenst, kronopersedlars förskingring, myteri om bord 24 — 34 — 26 — 20 —* Brott emot tulleller seglations-författningarne 23 — 33 — 26 — 11 — Tryckfrihetsbrott 1 - — Fylleri 57 35 25 18 — 1 2:o Uppgift å antalet fångar under liela året ; a) A rikets samtlige fästningar och straff-fängelser, samt allmänna arbetsoch korreklions184 1. 18 42. 18 4 3. 1 84 4. m. qm. qm. qm. qinrättningar, äfvensom vid Pioniereller ar bets-korpser ne:
Ridderskapet och Adeln blifvit anfört af 1:0 Herr Tham, Wolr. att, med hänsigt till prohibitif.systemets skadlighet och nödvändigheten af dess afskaffande, friare grunder måtte för Tull-umgäldernes bestämmande antagas, med afseende på exporten af egna och importen af fremmande nödvändighets-artik-' lar, manufacturernes bestånd samt handeln med Norrige och Finland; 2:0 Herr Friherre Wran. gel, Henning, att till undanrödjande af de hitintills vid Tullarne varande missbruk, en annan grund för Tull-umgäldernes beräkning, eller efter varans värde mätte fastställas; att införseln 13 6 Bevillnings-TJtakotttta Betänkangeri. af alla utländska producter borde mot en billig Tull till a tas, och att Svenska Handels-agentef på fremmande orter skulle vara förbundne, att insända uppgifter å varupriseme, för att seder* mera jemte andra upplysningar tjena till ledning för Tull-afgiftens bestämmande m. m. —- 3:0 af Herr Grefve Posse, Carl Henr. ufi dess till detta Utskott jemväl remitterade Memorial, bland andra grunder för den yrkade förändringen i Tullverkets organisation, onödige Ämbetsoch Tjenstemäns indragning med flere åtgärder, att den upplystare delen af allmänheten blott låtit höra en enda röst, förtrytelsens och harmens öf. ver de tusende exempel af Lagbrott och moraliskt förderf, af cliicaner och vexationer, som endast kunna hafva sin grund i Tull-inrättningens närvarande beskaffenhet och de mångfaldiga frestelser till försnillning, som den samma medförer: 4:0 af Herr Cederschjöld, P. G. att åt Bévillnings-Utskottet borde uppdragas, att utarbeta nya för Nationens moraliska och oeconomiska utveckling nödvändiga Tull-stadgar, hvarvid allt borde till införsel tillåtas , och det förhatliga ordet lurendrejeri förlora all motsvarighet i verkställigheten , att Tull-umgälderne måtte på sådant sätt bestämmas, att retelser till tullförsnillning minskades, oclp att lämpliga Straff borde utstakas för förbiytejser mot Tull-Lagarne, 5:0 af Herr Ankarsparre, j. A. att alla sådane varor, som icke redan tillverkas här i Riket till betydlig mängd, eller ock ej kunna här förfärdigas till någon jemförlig godhet och pris, med de utifrån inkommande, må till förekommande af de ifrån prohl - BevUlnings-Utsiottett Betänhandtn■ 127 bitive författningar härflytande menliga följder för Nationens moralitet och de rätta begreppen om Laglydnad, få här i landet införas; 6:0 af Herr Friherre Carpelan, Carl Maur. att liberali» tet i Tull och Handelsprinciper är, med iakttagande af visse nödige ansedde anstalter, ej allenast ett oemotståndligt kraf af tidens anda och dess billiga fordringar,
Det synes mig vara uppenbart, att sekreteraren i Ofver-lntendents-embetet i sjelfva verket skulle lida en löneförminskning, om det af Utsk:t föreslagna vilkoret godkändes, ty då han nu i nämnde befattning åtnjuter 2,400 rdr, men af annan tjenst kan påräkna förökade inkomster, blir detta sannolikt alltid för honom fördelaktigare än att hafva 3,000 rdr i lön uti Ofver-lntendents-embetet, men icke kunna förvänta inkomst af annan tjenst. Vid sådant förhållande och då ifrågav:de tjensteman icke kan vänta befordran inom verket, hade det synts mig lämpligast, om K. M:ts Propos. oförändrad antagits, meri då sådan utgång icke lärer vara att förvänta, lorenar jag mig i det af Hr Nordenfelt framställda yrkande. 'W Den 10 Mars f. m. 213 Frill, von Platen, Ludvig: Då Utsk:t i sin motivering till grund för bestämmandet af sekreterarens i Ofver-Intendentseinbetet lön uppställt en jemförelse mellan denna tjensteman och sekreterarne i arméförvaltningen, tillåter jag mig fästa Högl. St:ts uppmärksamhet på det förhållande, att mellan nämnde tjenstemän förefinnes den väsendtliga skilnad, att arméförvaltningens sekreterare äro i tillfälle att vinna befordran till högre och bättre aflönade befattningar inom verket, såsom till krigsrådsm. fl. platser, men att för sekreteraren i Ofver-lntendents-embetet icke finnes någon plats inom detta verk, till hvilken han har någon utsigt att kunna vinna befordran, samt att följaktligen sekreterarebefattningen efter all antaglighet inom embetet blir slutpunkten för hans sträfvanden och verksamhet. Med jemväl fästadt afseende å denna omständighet, instämmer jag i det af Hr Nordenfelt framställda yrkande.
Hvad således först angår Revisorernes yttrande, alt Eders Kongl. Maj:ts i Nåder utfärdade Stat för år 1835 skall blifvit betydligt öfverskriden, såsom exempel hvarpå är vordet anförd t, att vid Södra CorrectionsInrättningen här i Staden, till ved, tvätt och ljus berörde år åtgått 9,192 R:dr 10 sk. 4 r:st., då Staten härföre endast ansloge 3,7755 R:dr 33 sk. 6 r:st., i följd hvaraf och, ehuru vedqvantitelen för hvarje rum blifvit bestämd lill 2 famnar, likväl 31 famnar per medium hade consumerats; så värdes Eder Kongl. Maj:t af nämnde Inrättnings Kamererare-Contors i ämnet infordrade och barbos i underdånighet bilagde uppgift, i Nåder inhämta orsaken till den i förberörde hänseenden anmärkte större utgift, föranledd hufvudsakligen af den tillökning i eldstäder, som, i följd af de under liden inrättade fabriker och verkstäder till arbetskraftens större begagnande, varit af behofvel påkallad, utan att den i Stat ursprungligen faslslälde anslagsumma blifvit i förhållande dertill förböjd. Beträffande sedan den af Revisorerne gjorde framställning angående de i Räkenskaperne under rubrik: ”extra förplägning” upptagne kostnader, utgörande, enligt hvad Revisorerne inhemtat, egentligen den tillökning uti kost af bröd, smör, öl och bränvin, hvilken blifvit bestådd de med trägnare och svårare arbeten, synnerligast vid verkställde byggnader, sysselsatte correctionister; så bar denna extra förplägning, nu mera inskränkt till 1 mark bröd, blifvit föranledd af Styrelsens afsigt alt derigenom uppkalla större skyndsamhet i arbetets utförande, i förening med minskning i kostnad , och erfarenheten har nogsamt bekräftat att det härmed afsedda ändamålet vunnits och en betydligare arbetsproduet inom en kortare tid deraf blifvit en följd.
Jag röstar för bifall till denna §, emedan jag hyser den fulla öfvertygelsen, att det i allmänhet är olämpligt, att Statens embetsoch tjenstemän befatta sig med biyrken och sålunda i större eller mindre mån dragas från deras egna tjensleåligganden. Hvad förevar:de fall beträffar, så hemställer jag till hvar och en att besinna, med hvad kraft och verkan en prest kan varna sin församling för den olycksbringande fyllerilasten, då han sjelf tillverkar den vara, som underhåller nämnde last! Eller huru kan en åklagare med kraft beifra eller en domare med fredadt samvete, efter lagens strängbet, döma öfver förbrytelser emot bräuvinsförfaltningarne eller de ännu större brott, hvilka under rusets inflytande blifvit begångna, ifall desse tjensteoch embetsman sjelfva tillverkat och försålt just det bränvin, hvars rusgifvande verkan varit enda anlednm lill det åtalade brottet. Långt ifrån att vilja inskränka antalet af de personer, hvilka genom ifrågavar:de mom. skulle förhindras att befatta sig med tillverkningen af bränvin, vill jag snarare utsträcka delta antal och tillstyrker i synnerhet, att bland dem mätte blifva uptagen en talrik klass af medborgare, af hvilken en del är uti Statens tjenst, nemi. läkarne. Ingen är bättre än läkaren i tillfälle att bedöma de bedröfliga följder, hvilka så väl i fysiskt som moraliskt hänseende förorsakas af bränvinets missbruk. Då han härutaf har en nästan daglig erfarenhet, bör det aldra minst för honom komma i fråga att befatta sig med tillverkningen af en skadlig dryck, hvars omåttliga njutande grundlägger så många lidanden, hvilka sedermera blifva föremål för hans behandling, och mot hvilka han oftast så litet förmår uträtta. Läkaren har dessutom alltid full sysselsättning, om han tillbörligen sköter sitt kall och följer den utveckling, läkare-vetenskapen ouphörligen genom nya rön och iakttagelser erhåller, hvarföre hans tid och omtanke ej bör tagas i anspråk af något biyrke, aldra minst af bränvinstillverkning.
— Kan ett större tvång gifvas för vår redeliga Allmoge än det att ej fritt få arbeta , och på hvad ort de bast finna, afyttra sina arbeten. Kan Större tvång gifvas för dem, än att ständigt ligga i bandren på de Handlande, och Skrå-Mästare, sorn rigta sig på Alimogens bekostnad pcb pnder fivilkas Handels-Ok. och Skrå förtattnjngaf alja Stånd i K i ket länge nog, till allmän skada, varit häftade. Detta tvång anser jag efter min tanka vara det störsra hinder för allmän välmågas utbredande och rätta orsaken till den vanmagt, hvaruti vår Allmoge befinner sig, jemte mycket annat som bär vöre alltför Vidlyftigt att upprepa? Jag underkastar derföre Herr Grefvens och LandtMarskalkens och JHöglqfl. Ridderskapets. och Adelns S3mt hvar redelig och pm det ^llm^nna hästa ömt tänkande Medborgares pröfning, om ej detta onda bor häfvas genom' alla skadffljga Monopolfprs och Skrå författningars upphätyande, och en fri Arbetsoch Försäljnings - frihet förunnas alla Sveriges Innebyggare. En värd Ledamot af Högloft. Ridderskapét och Adeln, har vid förliden Riksdag vackt denna vigtiga fråga, men då dep i Ståndens Plena förevarit lära tvänne Stånd stadnat emot fyå. Lietta oagtrdt har jag vågat väcka d?nna sak i den trpliga förhoppning, att ingen Riksdagsman y|d detttt Riksmöte mätte finnas, sorn ej åsidosätter enskildt vinning för allmänt val, och på denna grund, anhåller jag om Herr Grefvens och LandtMarskalkens Proposition, art detta mitt Memorial mätte till behörigt Utskott blifva remitteradt. 33?
Sak samma med allmänningar af alla slag tillhörande en Socken, samhälle eller Härad; de bora delaStil hwarjs hemmansägare, bonom obetagit fä afyttra sin andel, eller ock bör en sadan park för samfällt räkning i smärre delar försäljas pä öppen Auction och summan delas i lika förhällande til hwarie hemman. Med tidens längd flulle en sädan åtgärd til en del ersätta den förlust af undersåtare, som med Finland förlorats, häldst om större delen af Kronans domainer lika nyttigt anwändes, sä fort de lagligen blefwo ledige. Med urfjällar är förhällandet i det närmaste enahanda, de binda händerne pä odlaren och hindra honom at »verkställa sin odlings-! plan. Mätte en jordägare, innom hwars,rä gancj - 502 Der; 21 Julik. gäng eller Bolstadsskäl en sädan ligger, aga owilkorlig rätt at efter öfwerenskommclse med innebafwaren, antingen genom utbyte mot annan jord, om lägenbcten sä medgifiver eller efter mätismanna ordom inlösa den. Zlr den serskildt skattlagd betalar den nya ägaren skatten, är den skattlagd tilsammans med förra ägarens hemman, bliswe sä stor del för den sistnämnde minskad, och den förra Ulland, sorn pröswas hafwa utgätt för utjorden, sä wida ej jordutbytet förut blifwit werkstättdt. Gälle detta för jord af all slags natur. 4? §. sista Momentet af Kongl. Resolutionen pä Allmogens Beswär dcu Ls November 1756 har hafwit afseende pä denna oreda. Storoch Enffiftes-Förordningarne ingä äfwen deruti och kunna tjena til rättesnöre för wärderingen; men hindret afhjelpes ej, utan en författning, som tilläter inlösen eller utbyte utan undantag väntan minsta rum för inwändning deremot. Och som Riksdagen är nog långt liden, anhäller jag detta mä utan widare upskof til Lag-Utskottet fä remitteras. Stockholm den Si Iulii 1809. Axel hamilton.