Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta ord lottning hade knappast blifvit närnndt, förrän ett verop gick ut öfver land och rike och man skrek om blodslott ning och de fattiges förtryckande. Man besinnar ej, att denna lottning endast afser att bestämma, hvilkasorn i första hand skola uppträda i striden, samt att den öfriga delen af beväringen skall upptaga den i andra hand. Hade vi lefvat i Gustaf Adolfs dagar, så hade man sannolikt täflat om att få en plats i deras leder, hvilka först skulle möta fienden; men i nittonde seklet höres ett rop, som tyvärr förråder allt utom en sådan täflan. I sammanhang med denna lottning har man talat om förtryck emot de fattige. Men uti sjelfva ordet fattig ligger förtryck, ty den fattige måste försaka mycket, hvaraf den rike är i åtnjutande. Men skola vi afhjelpa fattigdomen ända från dess innersta rot, så komma vi in på kommunismens lära, som flir q väfver alla sträfvandpn till arbete och förkofran. Det är sannt, Mina Hrr! det vore visserligen möjligt att öka vår armé på ett annat sätt, Ben 7 Maj T. m. 103 hvilket dock enligt min tanke skulle möta ännu mera motstånd, och det vore att utfärda en lag, som utbildade skarpskytterörelsen i dess yttersta konseqvenser, och som föreskref, att hvar och en, som inträdt i skarpskyttarnes leder, skulle öfva sig i gevärets bruk, till dess han bl ef en fullt utbildad och krigsduglig soldat, samt att han skulle förpligta sig att, när fienden trädde inom våra landamären, gå till hvilken del af Svea land, som behofvet kräfde. Jag betviflar emedlertid, att en nödig och önsklig tillökning i vår armé skulle på detta sätt vinnas. Betraktar jag vår förs v ars - förm åga i närv:de stund, då är det i sanning en sorglig tafla, som upprullar sig för mina blickar.
Därmed kastade Gustaf hatten i nacken, nöp i byxorna, knäade och började att figurera mot spegeln på ett sätt så jag trodde jag skulle gå åt af skratt. Jag har alldrig sett något så galet! Gustaf – Ruffen – eldröd, svettig med hopknipt mun, uppblåsta kindben och blinkande ögon, alldeles som den andra dansören! Sanningen framför allt. Minsann kände jag mig inte frästad, där jag stod i min korta broderade underkjol, att börja figurera emot honom. Det hade bara fattats det! Hvad skulle man då ha kunnat begära af andra. »Gustaf du», sa jag, »vi är ett par gamla narrar!» »Pu!» sa Gustaf och sjönk flämtande ned på en stol. Efter en stund hade mörkret bredt sin slöja kring våra bäddar. »Gumman –» Det var Gustaf, som talade långsamt – liksom sökande orden. »Jaha», svarade jag sömnigt. »Tra la la, tra la la la.» »Sof, din toker!» »Tra la la la la la la.» Det var det sista jag hörde på en af de händelserikaste och härligaste dagarna i mitt lif! ELFTE KAPITLET. Dagen efter. Fru Susanna och »de gamle». Inte så lätt som man tror. Morgonen därpå vaknade jag med en känsla af olust och tyngd i nacken. Jag hade drömt, att jag låg i en stor basäng och simmade, medan det rägnade stekta kycklingar i hufvudet på mig. Det borde ha förberedt mig, ty när jag drömmer om vatten, sker det alltid något förargligt, men det gjorde det inte. Jag kände mig för slö att orka tänka. Gustaf tycktes häller inte ha stigit med rätt fot ur sängen, och där satt vi och gäspade i kapp i soffhörnen, när lyckligtvis Villy fram på förmiddagen kom uppkilande med ett spel som heter Halma. Herrarna satt sig genast i arbete, sedan Villy gjort en hel del förklaringar öfver de små träpjäsernas betydelse. »Det är fasligt hvad du trafvar, Lovisa!» sa Gustaf efter en stund retligt. »Åh, man får väl gå», svarade jag, ungefär i samma ton, fruktar jag. »Jag söker för öfrigt efter portmonän.»
Den här korallen med den besynnerliga skapnaden mindes John Hall, att han köpt, när Sophia Magdalena hemkommit från den Chinaresa, på hvilken John önskat medfölja. Medan John höll korallen i hand, tänkte han på sin myndighetsdag och undrade på hur det månne gått med honom, om han begifvit sig till sjös den gången. Kanske hade han återkommit med ett stort rykte som upptäcktsresande eller som berömd naturforskare! John Hall suckade djupt. – Nu begär jag ej att förvärfva stor ära och nya skatter, jag vill blott så innerligen gärna behålla detta, som blifvit mig så oändligen kärt, och som man med orätt vill beröfva mig. Det pinade John icke allenast, att hans kära samlingar skulle förskingras, utan än mer att de skulle hamna hos människor, som ej förstodo sig därpå, som ej visste värdera dem, som skulle anse hans naturaliesamlingar som skräp och ej glädjas åt hans taflor, som skulle ställa undan hans böcker i låsta skåp, där ingen skulle röra dem. John Hall skyndade sig in i sitt bibliothek, han måste ju se till att hans kära böcker också stodo i någorlunda ordning. Det blef ett långsamt arbete, ty när han tog fram sina engelska gravyrverk, lockades han att genombläddra dem. Längst satt han och betraktade en samling gravyrer af antika vaser. Så läste han i en bok af Clerck om svenska spindlar och såg igenom Netterblads bok om St. Birgittas kloster, som han i sinom tid bytte ut mot en engelsk beskrifning öfver China. I denna bok fördjupade han sig till den grad, att han totalt glömde bort tiden. Det hade blifvit alldeles kvällskumt i rummet, och John kunde ej längre se att läsa. Han gick fram till fönstret och blickade upp på den klara månen och de tindrande stjärnor, som lyste på firmamentet. Han knäppte ihop händerna och stod länge och stirrade upp mot rymden. Han bad ingen bön, men han mumlade oupphörligt: – Det får inte ske, det får inte ske – Jag vill inte, jag vill inte, jag vill inte. När John kom upp i öfre våningen, såg han, att vaxljusen voro tända i alla kronorna. – Friherrinnan har befallt det, sade betjänten. Constance satt vid fönstret inne i det grå kabinettet.
Preste-Ståndet: af Herr Comminister Delin med enahanda förslag, som Herr von Axelsson framställt, med den skillnad, att hela bötesbeloppet skulle tillfalla Stockholms stads Uppbördsman. Genom serskilde Remisser från de respective Riks-Stånden, hafva Utskotten, hvart för sig, emottagit en del af de här åberopade motionerne, och då de alla i sitt hufvudsakliga syfte omfatta samma ämne, hafva Utskotten gemensamt företagit dem lill behandling. Beträffande först frågan om upphäfvande af nu gällande grunder för stämmoböters beräkning; så enär Rikets sednast församlade Ständer på då anförde, väl motiverade, skäl ansågo dels stämmoböters bibehållande af behofvet påkalladt, om ej alltför stora olägenheter vid uppbörden skola uppstå, dels att dessa böter borde utgå uti ett rättvist förhållande till krono-utskyldernes större eller mindre belopp, och erfarenheten vitsordat, att tillämpningen af den, med anledning af Ständernas underdåniga skrifvelse, utfärdade Kongl. Kungörelse om stämmoböter af den i5 Juli t8/\i haft den dermed åsyftade verkan; då deremot det sätt, som motionären föreslagit, eller att la sk. böter borde åläggas dem, som icke vid upprop svarade på uppbördsstämma, till sin grund är orättvist, alldenstund i sådant fall äfven de, hvilka icke vid uppropet äro tillstädes, men likväl under loppet af stämman inbetala sina kronoutskylder, skulle det oaktadt pliktfällas lika med dem, som helt och hållet uteblefvo; äfvensom böterne Statssamt Allm, Besv.- och Ekon.-Utskottens Betänkande N\o 3j. 3 icke komine att stå i något förhållande till beloppet af utskylderne, hvarigenom det med böterne egentligen afsedda ändamålet icke skulle befordras; — finna Utskotten sig sakna skäl att i en så nyligen af Ständerne gillad beräkningsgrund för stärnmoböters erläggande föreslå förändring, utan tillstyrka, alt motionerne i denna del må förfalla.
Motionären hade nemligen beräknat, att ett kapital af 100,000 R:dr, förräntadt till 5 procent årligen med ränta på ränta, efter 1441/, år uppgår till 110 millioner, samt att samma kapital, förräntadt till 6 proc. årligen sied ränta på ränta, efter 122 år ökar sig till enahanda Summa. Motionärens afsigt vore fördenskull, att när det donerade kapitalet vuxit till nämnde summa fördela detsamma på följande sått, nemligen: 1 :o till Riddarhuset en fond, kallad Axel Roos' af Hjelmsäter Riddarhusfond * 30,000,000: — hvarå räntan sedermera skulle användas a) till förvaltningskostnader, enligt af Ridderskapet och Adeln fastställda grunder; b) till underhåll, reparation och tillbyggnader af Riddarhuset; c) till morgon-, middagsoch aftontafflar för Ridderskapet och Adelns ledamöter och dess Kansli under Riksdag; Bil. till Högloft. Ridd. och Ad:s Prat. vid 1860. ftrs Rikti/. 1 2 Riddarhus-lSskottets Utlåtande N:o lft. d) till öfriga riksdagskostnader åt Ridderskapet och Adelns ledamöter, hvilka skulle utdelas vid hvarje Riksdags slut, efter de grunder Ridderskapet och Adeln sjelf behagade bestämma. Om under tidernas lopp
Men när resdrägten kom hem och skulle profvas, funno de att de bränt sina kol förgäfves och att Hanna icke afprutat ett grand på den stränga enkelhetsprincip hon i allt beslutat följa. En söndagseftermiddag i slutet af Maj satt Hanna ensam i sitt rum, ifrigt sysselsatt att skrifva ett par bref. Hon ville underrätta postmästarinnan och flickorna der hemma i prestgården om sin resa och tillika sända några rader och ett vackert blomsterkort till sin kära puckelrygg. Fönstret stod öppet, och doften af en nyss utsprucken björk på gården fläktade in i rummet. Hanna insöp den begärligt; den bar till henne en helsning från vaknande, sprittande lif och på samma gång ett afsked, som nästan kändes vemodsfullt. Tjensteflickan inträdde och sade, att en herre frågat efter fröken Rappe. Och då Hanna icke ville störa sina värdinnor, måste hon mottaga honom på sitt rum, full af undran hvad han kunde vilja henne. En lång, medelålders herre inträdde. Han såg ut som om han nyss uppstigit från sjukbädden; ögonen voro infallna, han andades kort och tycktes ha svårt att gå. Hanna betraktade honom forskande i det hon bad honom sitta ned. Han undvek hennes blick och hans röst lät osäker, när han frågade: är ni fröken Rappe? Ja, svarade Hanna. Det är ej underligt att du ej känner igen mig, sade den främmande. Det är så länge sedan Jag är din far Min far! utbrast Hanna, så blek som fönsterposten, mot hvilken hon stödde sig. Det var som om hon träffats af ett hårdt slag, hvilket nästan beröfvade henne sansen. Min far? jag förstår ej Ja, din far, Hanna, hvilken ödet ändtligen fört till hemlandet. Jag har tärts af längtan att komma hit igen, att få se dig jag ville icke dö der borta. Resan var svår jag har varit mycket sjuk, men jag hann ändå fram. Nu tänker jag slå mig ned här och bjuda dig ett hem hos mig Jag såg af tidningarna att din mor är död du är ju den enda jag har qvar i lifvet. Hans röst var hes och uttalet främmande. Orden susade förbi Hannas öron; hon uppfattade blott andemeningen, men den gjorde henne stel af ångest och hon rustade sig till försvar.
Den så kallade ordinarie Licenten till en årlig Summa af Fyratio Fem Tusen (45,000) Riksdaler. 7:0 Skatterättighetsmedel, hvilka inflyta för de Kronan behållne Hemmans försäljande til Skatte. 8:0 Observations-medel, härrörande från> revisionen af räkenskaperne öfver sådane medel, som äro ställde under Riksens Ständers omedelbara disposition och i Riksgälds - Contoiret skola redovisas. 9:0 De Auctions-medel, -som kunna falla för Kronan tillhörige hus i Städerne; härifrån likväl undantagne sådane hus och byggnader, soth äro inköpte för Kongl. Amiralitetet i Carlscrona och Allmänna Magasins Inrättningen. 10:0 De Öfverskott på StatsVerkets Inkomster, yr* Stats-Utshottets Betdnkandm. ?0.6§ för ar j8i6 och påfölhvilka, i följd af den lande åren, hvilka kunvid innevarande Riks. na uppkomma,sedan den dag skedde Stats-Regleutaf dylika Ofverskottsring, från Kongl. Statsmedel vid denne RiksContoiret a flem nas, edag bestämde Surqma af mot Riksgälds-Contoi200, 000 R:dr, spm till ret åtagen förbindelse, StatsVerketsbehpjfhvar. att, efier Reqvisition, je år får disponeras, blifhålla Kongl'. Stats-Convit innehållen. toiret till handa hvad som möjligen skulle kun. na brista uti StatvVerkets beräknade Inkomster för år 1819 och nästpåföljande åren. Jemväl skola ifrån RandtRänterierne till Riksgälds-Contoiret levereras Skatte-köpeskil* lingar för Recognitions-' samt Kronans öfrige disponible Skogar, hvilka Skatteköpeskillingar komma att Kongl, Maj:t till handahållas, de förre för Försvars-Verket samt Arméens Materiella behof och de sednare för Fiottornes be~ hof, 2. §. 2. §.
Ständer stadgat, att då Låntagare vill i Banquen lyfta ett beviljadt Odlingslån, honom åligger, att, jemte sin Skuldförbindelses afgifvande, skrifteligen förklara, huruvida han sjelf, eller genom Ombud, vill uttaga penningarne directe i Banquen, eller ock önskar, att de för hans räkning öfversändas till LandthushållningsSällskapet, till KonglMajus Befallningshafvande i orten, eller till hvilken enskild person, som i sådant fall, jemte dess adress, dervid uppgifves ; och att, sedan penningarne, på grund af ett sådant dess förklarande, antingen blifvit i Banquen mot behörigt qvitto lyftade, eller ock afsändningen från Banquen, under Recommendation, enligt här varande Kongl, PostContoirs bevis, blifvit verksiäld, Låntagaren skall, i hvad fall sorn heldst, vara Banquen ansvarig för Lånesumman; hvarom en lämpelig mening, till vederbörandes underrättelse, bör uti de från Banquen meddelande Skuldsedel-Formulairec innefattas; alltså eger BancoStyrelsen, att denna föreskrift vederbörligen iakttaga, 268 BancoUtskoltets Belänkanden. §. 4. Skulle läntagare uteblifva med Ränta och Capital - afbetalning Fyra månader ofver året, eller försumma att, inom nämnde tid, insända behörigen förnyad borgen, som af BancoStyrelsen godkännes, bör han genast lagsökas för lånet, som då kommer att till fulla beloppet indrifvas, med 6 procent ränta ifrån den dag, det till utsökning var förfallet, oell till dess betalning följer; dock skall Låntagaren, innan lagsökning får anställas, vara efter förfallodagen bevisligen erinrad dm fullgörandet af sitt åliggande.
Jag rent trodde, han skulle slå pojkstackarna fördärfvade, när han hade dom för sig själf i smedjan – ja, där är han då värst än i dag – och aldrig ett knytt vågade jag säja emot, för då var jag rädd, att han rakt skulle göra både sej och oss olyckliga. Tyst och tungt var det, när han var inne – om han inte slogs och grälade – och tungt och tyst var det, när han va’ ute, för då som hvilade vi oss. Men en galant arbetare har han varit i alla tider – och hade han då varit lika mån om, som han ä’ nu, så hade vi vari’ rent förmögna – och inte behöft sälja af». – Hon afbröt sig. – »Men Gud ske pris för hvar dag, som går», sade hon förnöjsamt. »Nu har jag det ju riktigt rart. Han har ju så godt som slutat ut att supa – utom ibland, när han kommer till handelsman’s, men från den resan håller jag honom så vidt jag kan.» Nu framstod scenen vid potatisåkern i ett helt nytt ljus. »Gräfvet gick på tok med flit här om dagen?» frågade jag. »Ja, det var inte fritt, det», sade hon och skrattade så, att ett par djupa veck bildade sig i kinden, där gropar nog en gång haft sin plats. »Men Gud nåde frun, om frun talar ome’t för honom. Ser frun, när barnen kom ut och jag blef ensam me’n, kom det en sådan ilska öfver mej – ja, det var just samma dag, som flickkräket gick ifrån oss – att det rakt inte kan talas om. Det var rent som om allt, jag slitit, kommit för mej på en gång, och jag tror, att jag skulle ha dött på fläck, om jag inte som fått riktigt skälla ner’en. Och det gjorde jag också. Jag sa allt, som låg mej på hjärta, och det va’ inte litet, och tystna inte förr än krafterna vek och jag började skaka och gråta. Han blef rent som perplex, sa aldrig ett ord, utan stängde in sej i kammarn. Ja aldrig ett ord sa han, när han kom ut häller, och nog aktade jag mej att ta upp ämnet.
8no man förut nedsatta 8lvrlni, Iiorde tills vidare lorli lifva; att deremot landets roteringsliörda öorde lindras derigenom, att de torr roterade, men nu vacanta liemman, 8ä val 80m all hittills ointerad, men ordinarie rotering undeidastad jord, vid den förestående rotejemliningen, indelas till lineliteliället, hvartill liommo de ytterligare bidrag af 8tat8verli6t till roteringens vidare underlättande, som nedanföre omlörmäldes; att, i afseende ä ve rli 8 läll i gösten, Longi. Uaj:t ansäg, pä sätt (dollegierna föreslagit, den enlrlaste, minst kostsamma oell till ändainälet snarast ledande utvägen vara, att hemmanens taxeiings-värden dervid tiigas till rättelse; uti hvilket fall, sedan, med undantag af Widare boställen, läeelesiaetili-statens boställen samt säterioell hergfrälse-hemman, ii vi isa, enligt förlåt tningarne, leire äro ständig rotering underlrsÄade, ä!vensom af de till (lustass oelr (darlhergs Loppiliveidis hetjeiianile nied kiil, ved oell liörslor underlagde liemman, hvilka, sä längs de ined dessa tp nsthgrlieter fortfara, leire lruo ds med sadan rotering lies väras, taxeringsvärdena Z alls liemman osli lagenheter inom Länet, elter senaste försäljningsvärden heliörigen jemkade oell rättade, hlifvit i en sumnia sainmanlorda, genom Lands-ldontoret horde uträknas, huru stort antal soldat-rotar pä l> varje socken eller pastorat sig helöpte, efter förliällandet af den roteringssk^ldiga jordens värde i samma pastorat till nämnda summa, för övillren, gemensamt, lrela soldat-styrkan af 800 man horde utgöras; livarefter fördelningen af Aoag/.
Vidkommande således de af Utskottet under den 5 Juni och den 5 Juli afgifne Betän» kanden, rörande frågan om förnyadt Reglemente för Judiska Nationen, har Utskottet af de från Bespectiva Stånden i detta ämne ankomne Protocolls-Utdrag inhämtat, att Utskottets förslag härutinnan blifvit af Höglofl. Bidder skapet - Den 31 Juli. 501 skåpet och Adeln gilladt, men af de öfriga Respectiva Riks-Stånden ogilladt, med det förklarande, att Judar hädanefter ej må tillåtas att i Riket inkomma, hvarvid likväl. JHögvörr diga Prest - Ståndet för sin del beslutit, att uti Jude-Reglementet af år 1783 de ändringar äfven borde göras, att härvarande Judar må medgifvas att uti de Städer, der de få vistas, idka Handtverk och Handasiöjder, med iakttagande af alla de vilkor och förbindelser,' som Svenska Ragar och Författningar föreskrifva, och att Giftermål imellan personer af den Evangeliska Lutherska Religionen och deh Mosaiska Trosbekännelsen må vara tillåtne, med vilkor, att Barn, sorn födas af sådana äktenskap, alltid böra i Lutherska Religionen uppfostras, och att desse makar, i allt hvad äktenskapet och arfsrätt i allmänhet rörer, må vara underkastade Svensk Lag. Enligt 3 me Riks-Stdnds förenade beslut kommer följakteligen den underdåniga önskan, att hos Kongl. Maj:t af Riksens Ständer framställas, att Judar hädanefter ej må tillåtas att i Riket inflytta; men som hvad angår Utskottets förslag om härvarande Judars näringsrijttigheter och om reciproque äktenskap imellan Personer af Evangeliska Lutherska Religionen och Mosaiska Trosbekännelsen, Två Stånd stadnat emot T vå, i det att Höglofl.
veta att skydda sig; därför kommer deras medfödda kvinlighet att bevara deni. » E t t eller annat missförliållande, sådant som lätt lippstår i alla ofvergångsoch reformtider, kan ej kullkasta denna förf: s mening. Hon sliitar sin lilla skrift med den förhoppning, att sträfvandet för kvinnornas tillträde äfven tiil de tyska universiteten snart matte krönas med framglng. Hvarje svensk kvinlig stiidelit kan liarvid tilllägga den önslzan, att hennes tyska kamrater från början matte få röna samma tillmötesgående ocli väiiligliet f r h lärares och kamraters sida, so111 i Sverige kommer de studerande kvinnorna till del. ' Lydia Wnldströnz. kvinnan inom svenska litteraturen. l en D stora v#rldsmarkiiaden i inillionstaden vid Nichigans stränder skall snart vara ett minne blott, inen afdet olikartade arbete, som utförts i ocli för den, har mycket varit af så gediget och vardefiillt slag, att det skall fortlefva, långt efter sedan de brokiga iitställningsbyggnaderna i Jackson park försviinnit. Detta galler icke minst det rika statistiska material, som med anledning af utställningen samlats i vårt land ocli till hvilket dainkomitdn i betydlig inin bidragit. En af de sista, men därför icke niinst vardefiilla frukternad denna komitds energiska arbete ar » Kvi,njzan inom svenska litteraturen .intill br 1893. En bibliogra$, zctarbetad med adedning af 2; tirldsutsttil11zingen i C7icago af Sigrid Leijon7tz1J: lizid och Sigrid Britihelli~. I följd af flere ogyniisamma onistandiglieter och först och främst af deii i förliållaiide till det omfattande arbetet alldeles för knappt tillniatta tiden, liar denna bibliografi, oalctadt de inest energiska anstrangningmr f r h iitgif varinnornas sida, blif vit fullbordad först i utställningens elfte timme.
J a g vill ej heller taga bort julglädjen, den ljufliga, välsignade julglädjen, och ej heller de yttringar däraf, som omfatta julgåfvor — jag vill blott leda denna glädje i det rätta spåret, då den för mig oeh för mången synes vara kommen på villovägar. J a g vill blott påminna om, att julgåfvor, som ursprungligen voro en yttring af glädjen öfver den bästa gåfvan i himmel och på jord, nu börjat få så mycket af det jordiska, att det är fara värdt, att julen blir blott en penningens fest och icke, som den borde oeh skulle vara, en hjärtats och känslornas högtid. Mathilda Langlet. Giftermålsagenter. Hennes nåd. den lilla stad, hvarest hon som frånskild hustru bodde i flere år, hade man nästan glömt hennes namn för den osmakliga titeln » hennes nåd », hvilken hon lagt sig till, då hon gifte sig med en adlig militär, samt lyckats få behålla, äfven sedan äktenskapet blifvit upplöst. Hon hade inga barn, men var däremot försedd med en hel skara fattiga brorsoch systerbarn, som hon sysselsatte sig med att i placera » i rika familjer; flickorna såsom «sällskap », » lektricer » o. d. i hem, hvarest » där var tillgång på manligt umgänge, med utsikt till giftermål och försörjning »; de unge männen såsom » umgängesvänner » i de rikaste borgarfamiljerna. P å detta sätt hade hennes nåd verkligen lyckats att få flere af sina skyddslingar bortgifta, och det är föga troligt, att hon under denna tid drog någon ekonomisk vinst af dessa affärer, som hon sköte med en förvå- nande skicklighet. Men bland de giftermålskandidater, som hon ännu hade på lager, fanns en aflägsnare släkting till henne, en landtjunkare med ett vackert, klingande familjenamn och en öfverintecknad egendom, ett stort rykte för dumhet i förening med kärlek till glaset, och det var han, som kom hennes nåd på den tanken, att hon själf borde kunna förtjäna penningar på de giftermålsaffärer, hon inledde.
Då utfodringen med vicker tager sin början, uppblandas densamma med ?:delar gräs, som minskas allt efter som grästillgången blifver ringare; och fortfar denna tillblandning af gräs 3 å 4 veckor, för alt bäslarne småningom må vänjas vid den starka vickerfodringen. Halm, skuren tillsammans med grön vicker, hälften af hvarldera slaget, bar befunnits vara för bäslarne, äfvensom för oxar och ungboskap, en ganska god och födande utfodring, ehuru den är mindre tjenlig för mjölkande kor, som deraf lägga mera på hullet. Härvid iakttages den försigtigheten, att icke mera vicker afskäres, än som blandas och ulfodras för hvarje dag, emedan, om vickern får ligga så länge tillsammans, att den tager värme, den befunnits mycket farlig för kreaturens helsa och lif. Får af goda racer, såsom Elektoral-, Soulhdownsoch Islands-racerne, äro väl i provinsen införde; men för fårafveln hafva konjunklurerne icke varit gynnande. Angående afsättningen af ladugårdsprodukter, åberopas hvad min sisla Berättelse innehåller. Ladugårdarnes produkter förslå dock icke för konsumtionen i Länet, utan inköpas från andra orter betydliga qvantiteter af smör, ost, fläsk och hudar, hvilket allt, jemte den betydliga införseln till Länet af dragoch slagtoxar, utvisar, att ladugårdsskötsel!) ännu icke upphunnit den ståndpunkt, den borde innehafva. Någon boskapssjuka af betydenhet har icke under ifrågavarande qvinqvennium försports. Brännvinsbränningen har, utom vid de slörre brännerierna, under de sednare åren råkat i ett visst lägervall, hvilket väckt uppmärksamheten på nyttan deraf, att, i stället för drank, lill kreaturens utfodring använda potates och andra rotfrukter. I afseende på Skogshushållningen är att märka, det tillgångarne på skogsefiekler i Länets särskilda socknar äro mycket olika. Några hafva full tillgång och större eller mindre öfverskott utöfver egna behof, andra lida brist eller hafva otillräckliga tillgångar på dessa förnödenheter.