Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag ser således ieke något skäl hvarföre lagstiftningen skulle pålägga dem ett kunskapsmåtl, sorn de hvarken för deras inre tillfredsställelse eller för sin verksamhetskrets behöfva. När jag lägger dertill svårigheten för en mängd personer alt sysselsätta sina barn med läsning nog länge för att de skola kunna vinna detta kunskapsmåtl, anser jag så mycket obilligare, om jag får nyttja delta uttryck, att lagstiftande makten pålägger dem detta. Jag tror visserligen, att hvar och en, som sträfvar framåt i kunskapsmåtl, bör hafva tillfälle sit lära. Det är derföre jag önskar den fasta skolan försedd med en lärare, som kan lära dem, och en värd ledamot, Gr. Hamilton, bar nyss yttrat alt del vore önskvärd! om hvar och en kunde lära allt hvad här upptages. Jag medger delta; men jag tror att man bölskilja emellan en önskan och en fordran. Jag tror att om man en gång skall komma derhän att se allmänheten så utbildad, så bör man dock icke på en gång göra språnget för stort. Derigenom uppkommer något motbjudande, en motvilja för skolan, som vi böra akta oss för. Jag hemställer derföre, om icke Utsktns betänk, i det fallet bör undergå förändring. Vi böra påminna oss, att den egentliga uppfostran, den egentliga bildning vi här åsyfta, är hvad sorn fordras och icke hvad man kan önska. Jag tror att skolan kunde göra skada, om man tvang föräldrarna onödigtvis att skiljas ifrån sina barn. Jag tror att hvad barnen kunna lära inom hus på modrens knä, genom modrens handledning och fadrens biträde, är och blir det bästa. Jag medger visserligen, att det finnes föräldrar, som ej k unna lära barnen hvad de verkligen behöfva. Der må skolan stå till föräldrarncs biträde. Jag medger att det finnes föräldrar, som ej vilja lära sina barn. Der bör skolan stå till barnens biträde; men längre anser jag icke att vi böra gå, än till hvad Doctor Björkman ganska rikligt har sagt, nemi. till att barnen läras läsa väl innantill och försvarligt känna Dan i3Fobru*ri e. m. sinn chi istendomsstycken. Jag tror vi icke hafva rätt att fordra af hvar och en mera, än alt lian är menniska oell ( hiisten.
Del berättades till och med sisth riksdag, att någon då hade ansett lämpligt vara, att Konungen vid rädsbordet beredde plats åt en ledamot af BondeSt. Om så förhåller sig, månne tanken icke utgick ifrån samma grund, nemi. att äfven de högsta platserna i samhället må vara åtkomlige för hvilken medborgareclass som helst. Men månne sådant kommit i fråga, derest icke BondeSt. utgjort cn bestämd och gifven del af representationen? Det säkra är emedlertid, att vår grundlag, allt ifrån dess stiftande, innehållit bestämd föreskrift, att särskilda classer af embetsman skola finnas i Konungens Conselj. Stadgandet derom, som förut uttrycktes genom militäre och civile ledamöter, bar blifvit vidsträcktare genom en på sednare tider vidtagen förändring, i tliy att den brist, som fans förut, bestående deruti att Statsrådet kunde vara utan någon officer af landlarme'en och någon af flottan, är nu afhulpen genom föreskriften, att i Konungens rådkammare skola sitta officerare både lill lands och sjös. — Talaren sade äfven, att i afseende på tillsättningen af talmän, borde Konungen befrias ifrån sådane ringare bestyr, —ifall jag ej misstagit mig om ordalagen, dem jag ej rätt minnes. Jag anser det icke vara ett ringa bestyr att upprätthålla ordning och lag vid en lagstiftande församlings öfver - Den 11 Mars f. m. 133 läggningar. Vill man befria Konungen ifrån alla bestyr, så är dertill den säkraste utvägen att betaga honom all makt. Den värde talaren omförmälde äfven, huruledes i brödrariket icke valdes talmän för längre tid än 14 dagar, ehuru det rätteligen ej sker för mera än 8, och huruledes man sökt öfvertala presidenter, som de der kallas, att likväl med talmanskapet fortfara, hvilket vore något behagligt alt åskåda, emedan deruti uppenbarade sig så mycken modesti, å ena sidan, och så myckel förtroende, å den andra.
Svensk eller Norsk man, som i krigstid understöder fienden med krigsförnödenheter eller lifsmedel, eller för honom uppenbarar krigsmaktens ställning eller rörelser eller något rådslag eller beslut derom, eller genom teckning eller annorledes meddelar honom underrättelse om försvarsverk, hamn, farled eller väg, eller bedrager krigsmakten med underrättelse, den han vet falsk vara, eller i förrädlig afsigt hyser eller döljer fiendens spejare eller krigsfolk, eller åt fienden värfvar eller anskaffar sådant folk, eller på annat dylikt sätt honom tillhandagår, dömes till straffarbete på lifstid eller från och med sex till och med tio år. 10 §. Har någon gjort försök till brott, som i 9 § sagdt är, och blef en dast genom omständigheter, som voro af gerningsmannens vilja oberoende, brottets fullbordan förhindrad; varde dömd till straffarbete i högst tio år. 11 §. Den, som i krigstid låter sig såsom spejare af fienden brukas, miste lifvet eller dömes till straffarbete på lifstid. 12 §. Begår utländsk man, medan han i något af de förenade rikena vistas eller i dess tjenst anställd år, brott, som i 4, 5, 6, 7, 8, 9 eller 10 § sägs; varde derför lika med Svensk eller Norsk man straffad. 13 §. Bådar någon upp krigsfolk eller håller manskap samman, som hemlof fått, att dermed utföra brott emot allmän säkerhet eller medborgerlig frihem; varde dömd till straffarbete på lifstid eller från och med sex till och med tio år. Var faran ringa; då må tiden för straffarbetet till fyra år nedsättas. 14 §. Sprider någon kring landet ut lögner eller falska rykten, de der för rikets säkerhet farliga äro, i uppsåt att dermed komma allmänt buller eller oväsende åstad; dömes till straffarbete i högst två år eller fängelse i högst sex månader, der gerningen ingen verkan hade, som svårare straff medförer. 15 §. Har den, som uppdrag fått att i ärende, sorn riket rörer, med främmande makt något afhandla eller sluta, uppsåtligen dess fördel emot riket främjat eller riket eljest skadat; dömes till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år.
Enligt nådigt bref af den 17 Mars sistlidet år, har Kongl. Maj:t bifallit, alt det med Direktören L. Hofman Bang afslutade kontrakt, angående hans åtagande att med råd och upplysningar tillhandagå inhemska scbäferi-ägare och för öfrigt fullgöra hvad honom, i afseende på ullkulturens befrämjande i Riket, kan af vederbörande myndigheter anbefallas, finge förlängas på ytterligare fern års tid, räknad från och med år 1849; varande Hofman Rang dervid tillagda enahanda förmåner, som af honom dittill» åtnjutits, nemligen ett ärligt arfvode af i,000 R:dr, jemte dagtraktamente af 2 R:dr och skjuts för tre hästar under resor i tjensteärender; hvilka kostnader blifvit anvisade att fortfarande utgå af Gamla Ull-diskontfondens tillgångar. Utaf bemälte Hofman Bångs, till Kongl. Kommers-kollegium aflemnade, rese-berättelse hafva Revisorerne inhemtat, det antalet af de utaf honom, år 1848, besökta schäferier utgjort 64, belägna i Upland, Södermanland, Nerike, Westergöthland, Småland, Blekinge, Halland och Skåne samt på Gottland och Öland; vid hvilka schäferier då belunnits tillsammans 22,178 får af diverse slag. Antalet af de Kronan tillhöriga, ä särskilda orter inom riket befintliga, får uppgick vid sistlidet års slut till 896 stycken, nemligen: af Southdowns race 307, Elektoral 470, Natzer 73 och Strelitzer 46. Revisorerne hafva jemväl genomsett Ull-kontorets i Norrköping kassa-räkningar samt redovisningar rörande emoltagen och utlemnad ull för begge revisions-åren; vid hvilka räkenskaper någon annan anmärkning icke förekommit, än att uti 1847 års kassa-räkning funnits, såsom inköpspris för 5 famnar ved, afförda 23 R:dr 16 sk. Banko, ehuru den, såsom verifikation, bilagda räkning lyder å 35 R:dr samma mynt.
4 Sami. 1 Afd. 3 Band. 24 Haft. 1 2 Stats-Utskottets Memorial N:o 211. § 78, angående anslag-et till inköp af 300 exemplar utaf Svenska fornskrift-sällskapets årliga samlingar, har samma lydelse, som nyssnämnde reglementes 72 §. § 79, angående återstoden af anslaget för bildande af stamholländerier och införskrifning af race-djur, motsvarar samma reglementes 73 §. § 80, angående återstoden af det vid 1847 och 1848 års riksdag beviljade anslag till reparationer och bokhyllor inom Riks-arkivets hus, har, med undantag af uppgiften å det återstående anslags-beloppet, samma lydelse som nu gällande reglementes 74 §. § 81, angående återstående hälften af anslaget till läseböcker för allmogen, och § 82, angående det vilkorligen beviljade bidraget till Borgmästares och Kommissions-landtmätares pensionering, äro lika lydande med 75:te och 76:te §§ i meranämnde reglemente. § 83, angående de summor, som ännu i Riksgälds-kontoret innestå utaf de under 1850 och 1851 års riksdag beviljade stats-bidrag för hamnoch kanalbyggnader samt strömrensningar och vattenaftappnings-företag, innehåller hufvudsakligen enahanda stadganden, som 77 § i det vid sednaste riksdags slut utfärdade reglementet; varande det, enligt detta reglemente, återstående anslag till väganläggningar och vägförbättringar derefter utbetaldt. § 84, angående återstoden af det såsom anslag utan återbetalnings-skyldighet beviljade stats-bidrag för jernvägs-anläggningen mellan Nora och Örebro, är lika lydande med 78 § i hittills gällande reglemente. § 85, angående återstående beloppen af de anslags-summor, som under 1853 och 1854 års riksdag anvisades för hamnoch kanalsamt bro-byggnader äfvensom för väganläggningsoch vägförbättringssamt vattenaftappnings-företag, svarar mot och är hufvudsakligen lika lydande med nuvarande reglementes 82 §. § 86, angående återstoden af det under samma riksdag beviljade anslag till utgifning af äldre handlingar rörande Sveriges historia, innehåller enahanda stadganden, som 92 § i 1858 års reglemente. § 87, angående det för Götheborgs hospitals utvidgning af Rikets åren 1853 och 1854 församlade Ständer anslagna belopp, motsvarar 94 § i det reglemente, som vid sednaste riksdag utfärdades. § 88, angående anslaget till inköp af nya inventarier åt Institutet för döfstumma och blinda, är lika lydande med samma reglementes 95 §.
Den 6 Junit e. m. na syn punct, kan man gerna antaga 1814 slut, såsom den punct, hvarifrån man utgår, hälst uti denna beräkning jag tror man ej bör bry sig om några 100,000 R:dr mer eller mindre. Ja, nästan är det lika, om vi taga till Termin 1814, i5 eller 17, emedan En million mer eller mindre är en obetydlighet; till och med skulle jag anse nödigt göra förbehåll, det denna reglering ej kunde anses till den grad noga föreskrifven; samt att MagazinsFonden bör inberäknas i den permanenta Fonden, hvartill jag erkänner mig ha serskilta skäl. Man har sagt, att man sökt förklena penningekarlen, såsom för Samhället skadlig. Gerna instämmer jag uti, att man visserligen ej bör kasta skugga på den ena eller andra näringen, ena eller andra yrket; så snart man uppfyller sin pligt, bör man med aktning behandlas, emedan Samhället ej kan äga bestånd utan olika handteringar; och det beror ej af oss sjelfva att komma på den punkt i Samhället vi böra fylla; den der uppfyller sina pligter, bör aktas, må bans yrke blifva hvilket som hälst, ty detta bestämmes af Försynen och händelser, oftast utom vår magt. För öfrigt då fråga är om Realisation, så är detta en operation, ingripande uti tusende omständigheter, hvilka vi ej kunna bestämma sjelfva, endast begagna, som de inträffa; och all annan än den, som är en följd af naturliga händelser, skadar, efter min tanka, i lang - Den 6 Junii e. m. 261 den. Mer än en gång hafva vi haft erfarenhet af att realisationer, hvilka man liksom forcerat sig till, väl för en tid synts lyckas, tnen sluteligen förfelat målet, till hvars upphinnande ej gifs annan utväg, än hushållning, då det enda rätta medlet kommer af Näringarnas förkofran. Men ofta kan nödvändigheten endast framtvinga denna hushållning, utom hvilken man ej kan komma till ett sant mål.
Do la (rarclie föreslog alt efter dek nu aime disa!!, h.rarutt han äswen för sin del instämde, de öfrige Ständen mätre genom Pro?ocoils-dttdrag som snart lunde expedieras, inbiudas, atl i Ridderfkapet och Zdelns best», sig förena, dä Lanco Utstoktet kunde komma i författning att sä myckel fortare sitt ullärande afgiswa. VisöliS. Itplästes och kades p.a bordet Bewi:lnings-d'tstotkets memorial af den ,8 Julii rörande Charla Sigulatä Bewillningeu jeuue det samma memorial ät »Mande project til! en förbättrad Charta Sigilla kä förordning. Justerades följande twänne: Utdrag ut Pco-ocoet. hallre hos Höolost. Ridde!sltt.v?t och Adcln wid Uruma Riksdagen i Orebro deri 21 Ju ri ,812. S. D. Efter gipläsning af tarsUUjkoilets denna dag inkomne betänkande om Riksgälds-Conloirels enstr ue sanni dess och Siats,verkets sam falbe pe -vinge behof, till grund för bewill,unaens bell -asnnande, m. m., beflöt Högloft. Nidderjlaxet och ?l eln, ati e-r asstrist af berörde betänkande, skulle genast lii! Baneo-Ulstottek öfwellemnas, hwilfek skulie anmodas, att lil! Riksens Ständers plena fkyndfainniast inkomma med utlakande öfwer de puncler som pä någon gemenskap med Banguen afseende hafwg: wiljandes Ridderskap?! och Ubeln derjemte härmed wänligen inbjutzä sina refpeclifve mebständer att i delta besiuk sig förena. Ot supra.
Btv rG3cn« 3Zéa Ö2 nsb do IeuoxiisI/x fibgsl Jobioft £<| -.iQS^u ^agnYiäig^rnisbadjf. ffixedri^ttlål91^ defiaaögta^iatmesi^a Bttbåef Vigfkh dPfttft&k ä 6 Ö h &£gbSre$letide råap3 dftt ift«t Hapiafearo&iraÉI sottplRvt* sens Ständers Fullmägfcigpjä Mks$ä*dKGB#i toiret uppbäxa, blef nämnde Betänkande af rf&iddertskapet ack AdelnUBslaget. ^hcs^RjitJiflhiäs sannsh rmb gJaJJoxIaiUaJBtS -niij9å abg&I JabioS Sq ebriBjloltaBir V1 n9^ i9Jls?^lP; Föredrag* -8 nyoVägah afcilög* Rd^Oql^k.otteis tkn öfl'' dennes! bf^ifökBcli fö^ip^ud.äg på lior det l&gdå Bfitshiarfdey. angående förhöjda arfvode»iqfett’ Bankens' Fullxnagtiga. Ut Supra. S. D.k;.föredrogs å nyo terades, i anledning af gJafd^raijj^rkryj*j gar, StatsUtsfeottets den 27 dennes på' bor» det. Ja^dl^ Betänkande af den 24 i denna månåd, angående aflöningen vid RiksgäldsContoiret. U|Supra. S. D. Föredrogs å nyo och bifölls Allmänna Besvärs och OeconomieUtskottets den 24 dennes afgifne och den 27 sistlid» ne pä Bordet lagde Betänkande» om åter»
Utskottet, som för öfrigt, rörande den inom ett Riks-Stånd ifrågasatta rättigheten för redskapens egare att under tiden åtnjuta ränta å den belöpande lösen, anser en sådan förmån icke böra medgifvas, enär Rikets Ständer icke iklädt sig någon förbindelse att liqvidera lösen vid redskapens aflemnande, och, genom den stadgade öfverbetalningen af 10 procent utöfver kopparvärdet, alla billiga anspråk från redskapsegarnes sida måste anses uppfyllda, får alltså föreslå, att stadgad lösen för den bränvinsbrännings-redskap, hvilken, till följd af de förändrade vilkoren för bränvins-tillverkning, i behörig tid och ordning till inlösen för allmänna medel allemnas, skall af hvar och en dertill berättigad, uppå skeende anmälan, å vederbörande Landtränteri utfås sednast den 15 September nästa år, samt att härtill erforderliga medel, jemte öfrige i Betänkandet N:o 341 omnämnda kostnader, på Stats-kontorets, reqvisition, från Riksgäldskontoret utbetalas så tidigt, att den belöpande lösen kan vid berörde tid redskapens egare tillgodokomma. Vidkommande de öfriga tvänne momenterna i det återremitterade betänkandet, hvilka angå dels försäljningen af bränvinsredskapen, dels Riksgälds-kontorets ersättning för de medel, som komma att till ofvan omförmälda ändamål utbetalas, får Utskottet, med anledning af återreinisserne, tillstyrka, l:o att Rikets Ständer måtte hos Kongl.
Sjöfart idkas af allmogen och några andra landthoer, såsom nämndt äi, nästan endast från Burgsvik i Södra Fögderiet, samt i Norra: Slitö, Nvallevik, Fårösund och Lutterhorns hamnar, med 7 fartyg om tillsammans Idb Yid alla större landthamnar hafva barlastplalser blilvit utstakade och vitesförbud utfärdade mot barlastens fordom allmänt brukliga utkastande i sjön. Genom Eders Kong!. Maj:ts Nådiga Bref af den 2 Februari 1847 har allmogen befriats från skyldigheten att underhålla strandridare-byggnader vid landLhamnarne, hvaremot skyldigheten för densamma att dervid bygga och underhålla lastbryggor ännu qvarstår, dertill bidrag dock erhållas af de vid hainnarne inflytande hamnumgälder. Med undantag al Katthammarsvik, dei brygga dock är under byggnad, och Ljugarn, äro nu alla landthamnarne töisedde med lastbryggor. Handeln: Landtmannahandeln drifves isynnerhet med öns export-artiklar, nämligen: spannmål, skogseffekter, sandstens-arbeten, ylle-tillverkningar, ull och något frukt, samt bland viktualier, saltadt fårkött. Fisk, nötkött, dask, smör och talg, exporteras sällan eller aldrig. Det ringa deraf allmogen föryttrar, förslår icke till konsumtion inom landet. Afsättningsorter för iandtmanna-varor äro så väl Wisby stad som 10 stycken landthamnar. Torghandeln i Wisby, hvilken först 1831 tog sin början, har sedan dess så tilltagit att de fordna upptingningarne på landet af matvaror, hvartill stadsboarne voro nödsakade, nästan alldeles upphört. De införde kreatursmarknaderna synas hafva medfört något mer liflighet i boskapshandein, och böra genom det de försäkra säljare om jemnare afsättning och fördelaktiga priser, äfven för framtiden verka iöidelaktigt. § *■ Politisk Förf ältning. Kammarverk:
I afseende å alla öfriga delar af sjette hufvudtiteln, tillstyrkte Statsrådet i underdånighet att Kongl. Majit må föreslå Rikets Ständer, att riksstaten derutinnan, med bibehållande under förslagsanslaget till skrifmaterialier och expenser samt ved och ljus af det vid sista riksdag endast intill den derpå följande beviljade bidrag af 100 ridr till hvarje län för tryckning, af Kongl. Majits befallningshafvandes kungörelser, 49 reiser, må förblifva oförändrad; dock alt, enär det derå uppförda reservationsanslag 6,000 r:dr, under titel: löneförhöjning för landtstaterne, enligt ändamålet dermed redan blifvit, med undantag endast af derå besparade 76 r:dr 40 sk. 9 rst., fördelt till löneförbättring för kronofogdar och häradsskrifvare, samt sålunda beräknats bland de allmänna ordinarie löneanslagen för landtstaten, detta reservations anslag följaktligen, i händelse af bifall till förslaget om allmän lönereglering för landtstaten, icke vidare borde särskildt upptagas. Kongl. Maj:t täcktes till alla delar gilla hvad Statsrådet sålunda yttrat och hemställt; i löljd hvaraf Kongl. Maj:t befallde att utdrag af protokollet skulle afgå till Finansdepartementets expedition, på det att de nu af Kongl. Majit beslutna framställningar till Rikets Ständer må varda i Kongl. Maj:ts nådiga proposition till Rikets Ständer om statsverkets tillstånd och behof intagna. I ordningen härefter anmälde
Man utser sitt offer: den » store mannen »; man gör honom till representant ej blott för hans egen lifsgeming utan äfven för andras Som gått i samma riktning; man tillägger honom det ena storhetsdraget efter det andra, alldeles som man öfver-hopar en omtyckt kommunalman med förtroendeuppdrag. Då man sedan upptäcker eller påminnes om, att det före honom funnits andra, som tänkt som han och sträfvat som han, förvånas man öfver fyndet — eller attentatet — och skyndar sig att slita det ur minnet, så snart det kritiska anfallet gått öfver. Den 14 augusti 1882 föredrogs i franska vetenskapsakademien ett meddelande från professorn vid fakulteten i Rennes, L. Crié, af innehåll att Frankrike fostrat en Linné omkring 180 år innan Sverige fick en sådan, att den franske Linné hette Pierre Belon från Mans, att han likasom vår Linné var mycket berest och kunnig i naturalhistorien samt att han i detta ämne skrifvit flera böcker, vittnande om ovanligt skarpsinne och fin iakttagelseförmåga. Under några månader derefter var Pierre Belon föremål för en serie undersökningar och afhand-lingar såväl inom som utom vetenskapsakademien. Den lärda franska verldens beundran för mannen ökades i den mån offentliggörandet af utdrag ur hans arbeten skred framåt Slutligen var Belon en nationell storhet och i januari 1883 kunde lokaltidningen Phare de la Loire omtala den » glädjande nyheten », att municipalrådet i Mans beslutit resa en staty ' åt » en af denna stads ärorikaste söner ». På mindre än ett halft år hade en stor man blifvit upptäckt, examinerad och kanoniserad. Pierre Belon föddes omkring år 1517 i en anspråkslös by vid namn la Soultière, annex till kommunen Oizé i departementet Sarthe. Att Belons verksamhet ej förr än nu kommit i ljuset är icke hans eget fel, ty han har lemnat efter sig flera tryckta arbeten af betydande omfång. Det första af dessa är en år 1551 utgifven afhandling om märkliga saltsjöfiskar, hvilkens franska titel lyder: Histoire naturelle des estranges poissons marins, avec la vraie peinture du Dauphin et plusieurs aultrm de son espèce.
" Ja och för en god sakn, säger den gamle mannen. " Om han också, varit mig tio tusen gånger karare an han var, s i sälger jag and&amp;, att han föll för en god sak. Värst &amp; r det med hans * mor - hon vet det inte än - men hon skall dö af det. " Och den gamle ghr suckande hem. En gosse kommer in med släpande g b g. Han faller i en stol. Han är sänd till oss f r h en kanonbgt, der han tjanat som springpojke. Han har varit med om mllnga strider trots sina tretton hr. Men s&amp; blir hen sårad - ranvArc1, feber, umbäranden ha gjort sitt till. Han ar förlamad i ena ' sidan. Vi sända honom till ett " soldathemn, der han får moderlig vård. Och vidare - ett sällskap sköterskor som skola inspekteras, utrustas och afsändas, - och SA detta hvita, ångestfulla ansigte som synes der borta i hörnet. Det är en moder, som fått telegram att hennes son blifvit sårad för tio dagar sedan. I dag måste jag underrätta henne, att det är förbi. Så komma soldater utan skjortor, utan skor, konvalescenter, som endast längta tillbaka till sina regementen. Så går dagen - med nya kistor och lådor, nya packningar, balar af ylleoch bomullstyger som sändas upp till arbetsrummen för att klippas och sys. Ölkorgar, potatis, ' kondenserad mjölk - allt maste skyndsamt ordnas och afsändas f61 att lemna rum för morgondagens nya förråd. Så nya bundtar med bref - och oupphörligt man och kvinnor, somliga för att lemna bidrag, andra för att kritisera, för att gifva och få underrättelser, för att berätta sina sorger, sina förluster. Solen sjunker, den brännande hettan aftar, klockan visar på sex eller sju. Andligt och kroppsligt trött, samlar jag de obesvarade brefven, anropar åter en omnibus och far hem. Hemmets behagliga ordning och stillhet, dess efterlängtade möjlighet af hvila, dess kärlek, munterhet och glädje, allt synes s&amp; besynnerligt och zinderligt efter dagens erfarenheter. Men icke ett ord om dem i denna krets.
Ora pro nobis! Ut digni efficiamur promessionibus Christi Santa Caterina, ora pro nobis! DE SJU DÖDSSYNDERNA Den lede frestaren ville drifva spott och spe med en vis munk. Han klädde sig därför i en vid kappa och en stor, slokig hatt, så att ingen skulle känna honom, och begaf sig till den gamle, där han satt i biktstolen i domkyrkan och väntade på sina biktbarn. »Vördige fader,» sade den lede fienden, »jag är en åkerbrukare och en åkerbrukares son. Jag stiger upp med solen och glömmer aldrig att läsa min morgonbön, sedan arbetar jag hela dagen ute på fältet. Min föda är bröd och mjölk, och då jag vill göra mig glad med mina vänner, undfängnar jag dem med honung och frukt. Jag är mina gamla föräldrars enda stöd. Jag har ingen hustru, och jag längtar ej efter kvinnor. Jag går flitigt i kyrkan, och jag ger tionde af allt jag äger. Vördige fader, du har hört min bikt. Vill du nu ge mig aflösning?» »Min son,» sade munken, »du är den frommaste man jag känt. Jag vill gärna ge dig aflösning. Låt mig blott först berätta dig hvad som för kort tid sedan tilldrog sig här på orten. Det skall glädja dig, ty du skall få höra om många berömliga gärningar, och dock skall du kunna säga dig, att de, som utfört dem, voro arma syndare i jämförelse med dig.» »Fader, du frestar till högmod,» sade mannen. »Bevare mig Gud för så stor synd», svarade munken, »då du hört min berättelse, skall du tänka annorlunda.» Och han förtalde: Den stolte riddersmannen, som äger det stora bergslottet på andra sidan floden, beslöt en dag att gifta bort sin dotter med en rik och mäktig man, som hade henne mycket kär. Men det var jungfrun ganska mycket emot, ty hon hade redan lofvat bort sin tro till en annan. Så skref jungfrun ett bref till sin hjärtans kär och berättade honom hur hon af sin fader tvingades att tillhöra en annan.