Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna åsigt har ej rubbats af att en recensent uppstått som i de några och tjugu anmärkningar han uppgifvit befunnits hafva haft orätt, ty detta bevisar blott att recensenten ej förstod hvad han recenserade. Skulle denne tycka detta omdöme orättvist, må han då skicka till orientalisterna i Paris sitt opus och svaret härpå, öfversättaren vill då ej undandraga sig afgifva det yttrande, som kan befinnas nödigt efter erhållen kunskap om utlåtandet derifrån. Hvad kunde väl varä anledningen, ty en sådan måste väl hafva funnits, till prof. Lindgrens lika orättvisa som skarpa kritik öfver ett både teoretiskt och praktiskt flerårigt studium af öfversättaren med afseende på det arabiska folkets troslära? Hade måhända redan då förberedande studier till Salomos Höga Visa utöfvat samma förtrollning på prof. Lindgren, som fordom sirenernas sång på Ulysses? Ty då man sjelf begår blunder på blunder och dertill gör sig döf och blind för en anfallen persons appell till blott en rättvis kritik, måste ett sådant förfarande från en höglärds sida hafva haft någon utomordentlig anledning. Om denna berusning omstörtat hela hans orientaliska lärdomsbyg-nad, då, säga vi med öfvertygelsens värme, att prof. Lindgren varit otillräknelig och mera värd deltagande än klander. Men, invänder kanske någon: denna parallel haltar, ty Grusenstolpes kor an-öfver sättning utkom 1843 och öfver-flyttandet från ebreiskan af Lindgrens “ Jungfrun från Salem eller Höga Visanförst 1875. Än sedan? Använde icke Salomo tretton år på uppbyggandet af sin herrlighets tempel, ett konstverk, som väckt både samtids och efterverlds beundran — hvarför skulle icke professor Lindgren behöft öfver trettio till förherrligande af sitt opus, dock tyvärr utan samma lysande resultat, som fallet var med templet — ett förhållande hvilket nogsamt framgår af nedanstående anmärkningar *. * I Svensk tidskrift för literatur (sista häftet 1875) beter det nämligen, bland andra liknande artigheter, att prof. Lindgren, såsomHvarför Grusenstolpe nekades att få infördt sitt försvar i tidskriften Frey är en ordenshemlighet emellan professorerna Tornberg och Lindgren, hvilken hvarken varit eller blifvit utredd.
– Gossen svarade: – Otacksamme och trötte man! Annorlunda lär mig min fader, ty han säger, att juvelen och rubinen och allt skönt på jorden är lika lefvande som blodet i vårt hjärta och hänger som dagg i det stora träd, hvilket öfverskuggar hela världen och heter Guds kärlek. När jag ser upp i det trädet, kan jag hvarken sitta eller ligga, utan dansens ande kommer öfver mig, så att jag måste resa mig från marken. – När gossen hade sagt detta, begynte han åter dansa så ljufligt och sakta, att tiggardervischen icke kunde taga sitt öga från honom utan kände att också han själf måste dansa. Först ville han dock läska sig med ännu en hand vatten, men när han böjde sig mot den speglande källan, blygdes han öfver sin egen fulhet och sitt okammade skägg och vardt sittande liksom förlamad. Då flög papegojan barmhärtigt fram till honom och satte sig med den tindrande ringen om foten och med vidt utbredda vingar på hans turban likt en underbart fager panasch. Tiggardervischen betraktade åter sin bild i källan. Bäfvande steg han upp och dansade med gossen och uttalade det löftet, att hans klosterbröder efter den dagen skulle tacka och prisa Gud med lek och dans. Ädla papegojor, till åminnelse af den dansen bekransa vi och hylla er i natt. Så snart öfverhofmästarinnan slutat detta tal, begynte slafvinnorna att sakta vaggande vända sig rundt och dansa. De rörde sig så tyst, att deras steg på mattan icke kunde förnimmas. Deras florsdräkter stodo omkring dem i vida ringar utan att framkalla ens det svagaste sus, och musiken ljöd dämpad och aflägsen liksom sång från ett roddarskepp fjärran på hafvet. Med ögonen slutna höjde Kvällstjärnans Ljus armarna öfver nacken, lycksalig att i dansen få förevisa och själf förnimma sin blida skönhet. Hennes fot var icke större än en hand, och håret hängde till knävecket. Hon visste ingenting annat om jorden än att den var ljuf och att padisjan kanske en dag skulle skänka henne en kiosk med röda damasttapeter och springbrunnar af luktvatten.
Hvad vill ni att en man ska göra då han ser sin ungdom ligga spilld bakom sig, och då han står framför en ren, englalik flicka och säger sig sjelf; den mest himmelska lycka kunde kanske fallit på din lott om du inte ­ om du inte gjort dig den ovärdig. Arla. O, säg inte så! Majoren. Nej, jag vet det nog - en qvinnas kärlek öfverskyler allt. Och om det inte nästan vore en synd att binda en så ren ung varelse dom du vid mitt mörka förfelade lif, så skulle jag falla på knä framför dig och säga; blif min räddande engel! endast genom dig kan jag besegra de mörka makter som hittills beherrskat mitt lif. /gör min af att falla på knä, men benkläderna äro för trånga; kastar sig i stället ned i den lilla soffan bredvid henne och drar henne till sig. Arla öfverlemnar sig ett ögonblick åt hans omfamning, men sliter sig plötsligt lös och reser sig samt störtar in i toalettrummet der hon går af och an. Kotiljongen slutar nu och flera par komma in/. 15te Scen De förra. Eugenie. Kammarherrn. Cecilia, Statsrådet, Balgäster sedan Grefvinnan. Statsrådinnan /Eugenie vid Kammarherrns arm. Cecilia vid Statsrådets/. Cecilia. /vinkar majoren till sig/ Är det för att hvila er till vår vals som ni inte dansat kotiljongen? Majoren. Vår vals! Åh, det är sannt ­ jag är förtviflad ­ det blir ingen mer vals i afton. Jag måste utbedja mig att få ha den till godo till en annan gång. /går till kammarherrn och säger halfhögt/ Laga ändtligen att den extra valsen blir instäld. Jag har förstått på fröken Arla att hennes föräldrar önska att det ska vara slut nu ­ och alla vagnarna ä' redan komna. Kammarherrn. Allt för gerna ­ jag har min själ fått nog. Treflig kotiljong! Och nu har statsrådinnan trugat på mig till valsen en liten mamsell ­ chose. Förmodligen någon av hennes fattiga slägtingar. /gäspar/ Majoren. /till Cecilia och ett par andra damer/ Alla vagnarne lära redan vara komna ­ och statsrådinnan är medlem af djurskyddsföreningen.
Befallningshafvande höra öfver efterlefnaden af allt, hvad i denna Författning stadgadt blifvit, hålla allvarlig hand; och skall det ovillkorligen åligga krono-, stadsoch polis-betjente, samt andre i sådant afseende vederbörligen förordnade personer att förbrytelser deremot på det allvarsammaste beifra; egande det förutan alle och en hvar rättighet alt förbrytelser emot denna Författning angifva och åtala, undantagande barn emot föräldrar, samt tjenstehjon, under deri lid, de i tjensten äro, emot husbondefolk; men rättighet att, så i städerne som på landet, anställa visitation och göra beslag tillkommer endast Kronofogdar, Landsoch Stadsfiscaler, Länsmän samt andre af Juslilise-Canzlers-Embetet elter Kongl. Majlis Befallningshafvande förordnade personer, äfvensom polisoch stads-betjente i städerne, hvar och en inom sitt dislrict, så vida ej, hvad Kronofogdar och Länsmän beträffar, desse, genom Kongl. Maj:ts Befallningshafvande efter hos 3o4 Expcditions-Utskottets Förslag till und. Skrifvelse, N.-o m3. Kongl. Majit föregången underdånig anmälan, blifvit bemyndig de atl anställa visitation äfven utom deras dislrict, Då beslag göres, skall det ske i Iva tillkallade vittnens närvaro och efter det brän vinsbrännings-redskapens innehafvare eller, i dennes frånvaro, bans på stället varande ombud, eller någon af bans husfolk, derom blifvit tillsagdåliggande det nämnde publike betjente att, när förbrytelser bos dem af andra angifvas, målen lagligen instämma och utföra, dock på angifvarens äfventyr och ansvar, om angifvelsen saknar grund eller anledning, eller diktad är.
Förfallna räntekuponer för 1858 års jernvägslån, hvilka icke inom 2 år från förfallodagarne blifvit hos Tyska låneöfvertagarne till inlösen företedda och numera endast omedelbart af Riksgäldskontoret infrias, 81 Thaler, motsvarande 216: — Runt R:dr 47,426,277: 53 — 56 — De vid 1861 års slut utbalanserade tillgångarne uppgingo deremot till endast R:dr 14,274,647: 50. och utgjordes af: innestående medel hos Bankirhuset R. Återstående fordran af Rikets Ständers Bauk för de med influtna jernvägslånemedel i Hamburg verkställda af betalningar å 1858 års tillfälliga statslån, Mark Banko 2,250,000: —, 3,000,000: — Tillsvidare förräntade medel: Genom inköpta fonderade 44 procents obligationer, utgifna för 1858 års jernvägslån, å tillsammans 291,800 Thaler, för hvilka, vid deras inköpande, godtgjorts i Runt 734,268: 53. Yid 1861 års slut innestående behållning å Riksgälds kontorets räkning N:o 2 i Rikets Ständers Bank 1,558,757: 1. En af allmänna Hypotheks-banken på Bankirhuset H. J. Merck & K:o utställd, vid 1861 års slut icke förfallen, invisning å 55,000 Thaler, 145,750: — Liqvidatiousoch amortissements-fondernas för betalning af de begge jernvägslånen och derå upplupna räntor uteslutande afsedda behållningar 1,451,436: 20. Liqudm mdUnder läsningen af de hos Fullmäktige förda protokoller öfver jernvägslånen Ian Riksgäldsrörande ärenden samt de för dessa ärendens närmare behandling utsedde
Kammar-Collegii derpå grundade kungörelse den 29 i samma månad rörande företrädes-rätt till besittning af —: B. VII. 271, 357, A. 357; U. XI. 68, 120, A. 120. —, angående utfärdande af en författning, hvarigenom förklaras, 124 — K — att kronojord, sora blifvit till skatte löst, må i dens hand, som gjort skatte-köpet, anses såsom aflinge: B. III, 150, A. 166 Krono-magasin, angående upplåtelse till Uddevalla stad af qvarvarande delen utaf ett derstädes afbrunnet —: B. VI. 87, 430, A. 430. Krono-marker inom Vester-Norrlands Län, angående förändring i gällande föreskrifter rörande användande af skogsalster å —: B. XI. 320. 336, 340, A. 343, E. 377. Krono-nybyggens upplåtande, angående förändrade föreskrifter i fråga om —: B. IX. 232, 367, A. 367. Krono-skjuts, angående rättighet för rusthållarne att medelst sådan få soldat-munderingarna transporterade till och från möten: B. V. 445; VI. 428, A. 428. Krono-tionde, angående rättighet för skolans och kyrkans tjenstemän att å vederbörande landt-ränterier uppbära lösen för dem å lön anslagen —: B. V. 240, A. 278. Krono-utskylder, dels i hela riket, dels ock särskildt för Öland, angående förändring af uppbörds-tiden derför: B. V. 239, A, 278. Kroppslig aga, angående antingen förbud mot dess användande vid undervisningen i de allmänna skolorna, eller ock att till § 53 af nu gällande Kongl. Stadga för Elementar-läroverken i riket en särskild straff-bestämmelse må tilläggas för lärare, som sådan aga obehörigen utdelar: B. III. 525, 637, A. 640; U. IV. 472, A. 493. Krusenstjerna, Edvard Wilhelm von, dess yttrande: VI. 196.
Herr Lake, som lika med Motionairen insett de olägenheter Gesällers kringstrykande i landet medför, har ansett de oordningar, som uppkomma ej mindre i detta hänseende, än af deras1 uppförande under vistelsen i Städerne kunna förebyggas genom bestämd föreskrift, att Mästare icke finge antaga Gesäll, utom skriftligt contract, samt att, till förekommande af förfalskning, afskedsbevis skulle i Stads-Fiscalens eller Embets-Rådmannens närvaro, på med serskild stämpel försedt papper meddelas, dervid Mästaren vid ansvar borde lemna sannfärdigt intyg om Gesällens uppförande och arbetsskicklighet; Inom Hedervärda Bonde-Ståndet: af Johannes Andersson från Jönköpings Län, med hvilken Carl Gabrielsson sig förenat, att, på sätt Herr Valley äfven föreslagit, pass ej må meddelas personer af arhetsclassen, så vida de icke kunna uppgifva bestämdt ändamål med tillernad resa, hvarförutan är vordet yrkadt, dels att sådane personer måtte förpligtas att icke afvika från närmaste väg till det ställe, de ämna besöka, dels att pass icke må meddelas för bedrifvande af handel med köpmanna-varor under kring vandring i landet, ej heller för så kallade Vallackare eller personer af dylikt yrke jemte deras hustrur och barn, dels ock, att den Konungens Befallningshafvande i Nåder medgifne rättighet, att Lagsamt Allm. Besv.- och OeConomie-Utslottens Utlåtande IV:o 8. 3 åt visse pålitlige, förståndige och bofaste män i Länet lemna uppdrag att utdela pass, matte upphöra. Nils Månsson från Malmöhus Län har, i anledning häraf, anmärkt, att det missbruk skall vara rådande i afseende på Lumpsamlare, som utskickas från pappersbruken, dels att från hvarje bruk årligen utgå ett öfverflödigt' antal af dylika personer, dels att de, som dertill begagnas, vanligtvis äro af högst tvåtydig frejd. Till förekommande af denna olägenhet har Nils Månsson yrkat, att lumpsamlingen i hvarje härad eller district borde öfverlemnas åt någon dertill utsedd beskedlig och pålitlig man, som vore villig att åtaga sig en sådan befattning.
Af nyssanförde grunder, som äfven ega tillämplighet å förslagets stadganden angående eftergörandet och förfalskandet af penningesedel och hvilkas närmare utvecklande med afseende derå vore utan ändamål, har jag, efter öfvervägande af 14 och 15 §§, stadgat den mening, beträffande 14 §, att straff-arbetstiden i dess 1 moment borde bestämmas från och med 6 till och med 10 år, men att deremot §:ns mediersta moment, angående straffmildring, då den falska sedeln ej blifvit begagnad, borde helt och hållet utgå; samt beträffande 15 §, att, med uteslutande från sista meningen af orden ”der han sedeln utprånglat eller sökt utprångla,” straffet kunde utsättas till straff-arbete från och med 4 till och med 8 år. Vidkommande 16 §, så, enär hvad med corpus delicti förstås, icke kan anses vara för handen, i den händelse att det, som skulle vara åtal underkastadt, icke finnes; samt hvad som blifvit tillverkadt utan bedräglig afsigt icke heller gerna kan benämnas förfalskadt, tillstyrker jag att orden ”der han ej af egen drift förstört det förfalskade eller förebyggt all skadlig verkan deraf,” måtte utbytas mot följande: ”derest han icke em det tillverkade har den vård, att skadlig verkan deraf förebygges.” Uti 47 § anser jag ett tillägg för den händelse, att utprånglingen sker af förfalskaren sjelf, vara nödigt. Då något missförstånd af hvad med uttrycket försvårande omständighet menas, icke är att i tillämpningen befara, vinnes ändamålet, om till §:ns 1 moment, hvilket är lika lydande med Usta punkten i Strafflags-förslagets 45 §, dennas sednare punkt varder lagd såsom ett nytt moment. Till Kongl. Maj:ts Nåd. Proposition N:o 59. 55 Till följd af hvad jag hemställt i fråga om bestämmande af straffet för eftergörande utaf kopparmynt, kan, derest samma hemställan bifalles, den i §:ns 2 moment utsatta bestraffning icke ifrågakomma för det fall, att det deruti omförmälda bedrägeri blifvit försökt med falskt kopparmynt.
Beträffande deremot konsten att föra bok, så kan man icke alltid vara försäkrad om sökandens skicklighet i ifrågavar:de hänseende, isynnerhet då det kan inträffa, såsom Hr Flach nyss sagt, att till examinatorer blifvit antagna sådana personer, hvilke lala om ”qvarter och specier,” men jag kan dock icke inse, alt samhället blifver mera hjelpt dermed, att dessa examens-kommissioner inrättas, än om vederbörrde myndigheter tillhållas att fullgöra sina skyldigheter, att på ett tillförlitligt sätt underrätta sig derom att den sökande verkligen kan skrifva, räkna och föra bok. Jag för min del tror, alt man hvarken i ett eller annat afseende bör ändra en författn., för vinnande af sådana reformer, som den ifrågavar:de, hvilken icke medförer någon nylla ulan endast skada. När en författn. befinnes vapt ändamålslös och när dess grundval är helt och hållet förstörd, ma man då omarbeta och omskrifva författnm, men när en författn. erkännes vara rigtig och ändamålsenlig — som jag hoppas majoriteten af delta Stånd anser den förenämnda vara —, så kan jag icke inse, hvarföre man skall införa en så föga tillfredsställande förändring, sorn den förer vande, till följe hvaraf jag äfven fortfar uti min anhållan om afslag. Hr von Hartmansdorff: Den siste värde talaren har sagt, att vederbör:de embetsmyndigheter skola försäkra sig derom, att den person, som anmäler sig till handelsrättighets erhållande, verkligen innehar de kunskaper, som vederbör. Men om han ej företer betyg, huru skall det ske, med mindre myndigheterna sjelfva examinera honom? Skall Landshöfd. sälta sig ner att förhöra sådana handelskandidater? Om han dertill ej har tid och när det dessutom icke hörer till hans embelspligter, så är det nödigt, att någon person, som eger vitsord om insigt i förenämnde kunskaper, utfärdar betyget. Något annat har Utsk. icke heller föreslagit och det är just med afseende pä Konungens Nåd. Propos. om det ökade ansvar, hvilket hädanefter skall åligga dem, hvilka föra oriktig räkning, som Utsk. har velat skärpa föreskriften.
Nu inskränker jag mig blott till den önskan att din gosses ej äro lika dem. Han skulle då visst icke våga begagna sig deraf, när han en gång skall brottas och slås som alla andra af hans slägte. Skada nästan att han icke är en flicka. Men så kan det vara bra att här ändå finnes en Gustaf Wilhelm på jorden. Förlåt uppehållet, men det är allt ögonskymningens skull – I dag vill jag ej sluta mitt bref utan att fråga, om ej – med tillhjelp af mikroskop någon kinkig Ekonomisk punkt kunde upptäckas, hvilken af Adolf och mig behöfde muntligen afhandlas. Maria lilla – hjelp mig att finna ut en sådan, och följ sjelf din man som medlarinna – Gustaf Wilhelm bjuder jag icke, för der du är måste han ju vara – Lyckliga barn! I slutet af nästa månad får jag väl resa härifrån – huru ogerna – helst om J ej viljen komma till Ekholmen – försöker jag icke att säga. Besynnerligt är att Gunla icke anser sig öfver att sprida trefnad omkring sig; att hon som nästan borde säga du skall, ger sig tid att laga så att man just kommer att vilja det hon önskar. Hon helsar dig mycket, och håller af dig, dels på mina beskrifningar och berättelser, dels ock på hvad hennes Onkel nu sagt, som i vinter ju varit på Ry, och hvilkens omdöme hon i de flesta fall sätter mycket värde på. Hon kunde gerna göra det i alla, men dertill är hon för blygsam. Tack skall du ha för helsningarna med Gunlas Onkel. I dag – efter att redan hafva varit här flera dagar, har han ändtligen kommit i håg dem, men han är ursäktlig stackars Man – Hvem som helst kunde väl blifva litet glömsk, när man blott så der en passant besöker den, hos hvilken man ville för hela lifstiden qvarstadna. I medlertid är han oaktadt snille, lärdom och glömskhet just en treflig menniska (för närvarande af en blekhet efter sin svåra sjukdom, som jag finner högst interessant, men Gunla icke det ringaste hvarken rörande eller lugnande) och Gunla håller mycket af honom, ehuru hon icke vill göra Lifvet riktigt trefligt för honom. Men dertill har hon sina skäl, kan jag tänka.
– Jag vet, mumlade brukspatronen förargad ... Men till saken! – Som du vill. Jag har talat med min son i ämnet. – Och hvad säger han? – Han mottog med resignation underrättelsen om brytandet af vår öfverenskommelse. – Jaså ... hm ... nå, så mycket bättre, sade gurmanden och ville gå. – Vänta ett ögonblick! – Men min kalkon ... – Åh, du hinner nog, sade Victors far och tog fast i sin brors rockskört. – Nå, hvad är det då mera? – Gissa! – Det kan jag ej. – Men försök ändå! – Så släpp mig då lös! – Försök bara en enda gång! – Har jag tid till det? – Nå, du skulle i alla fall ej ha lyckats. Han gifter sig med en annan. – Det ger jag fan! skrek brukspatronen och ryckte sig med en förtviflad ansträngning lös. Hans bror skrattade förtjust. Men när brukspatronen kom till sin plats och fann kalkonpastejen redan borta, lemnade hans förargelse rum för en djup förtviflan. – Vaktmästare, jag har ej fått kalkon! Ingen svarade. – Vaktmästare, gif mig kalkon! – Jag har ej tid. – Vaktmästare!!! – Jag passar ej upp vid det här bordet. Brukspatronen kastade en bönfallande blick på Henning. Denne steg upp och gick in i det allra-heligaste, der mamsell Björklund presiderade. – Hörpå, min vän, sade han till en vaktmästare och stack åt honom en riksdaler, servera den herrn, som sitter bredvid mig, med kalkonpastej. – Straxt, herr magister! Brukspatronen erhöll den så högt värderade rätten. Och då han förtärt en kolossal portion, slog han tvänne glas fulla af fradgande champagne, klingade med Henning och sade i rörd ton: – Ni är en bra ung man med hjertat på rätta stället. Med nöje dricker jag en skål för er förening med min dotter. Jublande tömde Henning sitt glas och kastade det derpå helt chevalereskt mot golfvet. Ljudet af det krossade champagneglaset besvarades af ett annat dylikt från andra ändan af salen. Detta ljud kom från h. k. h. kronprinsens bord.
Måill ägg magt, att en sadan inrättning, såsom bade för det allmänna och enskildta skadetig, hell och hallik Nphäfwa, hwilket skulle äga rum ej mindre med redan uprättade, än äfmen hädanefter blifwande Fidei-C^mmiss-bref: — Och Den 27 November. 1735 Herr Srats-Secreteraren LsnnerstgsrnL, som war as lika ranka med Herr Asi>chorn von 8c!mntL pä de af honom anförde skäl i hwad han ansett FiderCommisi-Förfaltniiigar böra efter ordaly elsi n följas, yktrade sig deremot af enahanda grund icke kunna tillstyrka att Konungen ffulle wid något tillfälle aga magt uphäswa sadane författningar, dem Herr Stakö-Secrckeraren fann altid böra till sin förestknfne efterföljd förblifwa orubbade, hälst tredje mans rätt derpå beror. Ordföranden Herr Expeditions-Secreteraren Baron Ltjernlieät, Herr Presidenten Grefwe 6^IIenbor§ och Herr Kammarherren Baron Lenner woö jämwäl fflijaktige i afseende pä propositionen af Beredningens betänkande i fragen, om Fidci-Comm-siförfattningar, hwilken proposition wälbeniälde Herrar ansägo icke böra, såsom nu, efter Utskottets öfrige Ledamöters tanka, skett, göras ä Beredningens i allmänna och mindre bestämda rerMer upsa,le yttrande, uran derwid följas den ordning memorialet innehöll, och proposition således göras ä hwarje af memorialets Författare till befwarande npgifwcn frasa. Dcsie särskilde Meningar, jämte den Herr Lagmannen von k^aulsvoijk, som i dag icke war närwarande, wid sista iammainräde afgifwit, fk-ftle genom ProtoeollS-Ucdrag åtfölja U-sikottets Betänkande till Rikets Högloft. Ständer, vt supra. Lx protooollo koft. käoImberAton.
Discontfonden anslaget, skulle der qvarblifva, men att de medel, som tillfälligtvis kommit dit, äfven må nu kunna derifrån återtagas. Ett annat skäl, hvarför man borde så göra, är, att derigenom upphörde det trassel, som hittills ägt rum, då man utlånat inflytande räntemedel, innan de aflemnats till Banken såsom dess räntevinst, samt alt man hållit särskilda reservfonder. Vid - 2:ne riksdagar efter hvarandra har jag förgäfves bemödat mig att få dessa fonder sammanslagna med den allmänna discontfonden. Hvad kan vara mera småaktigt, än att hafva särskilda lådor, hvaruti man inlägger särskilda vissa summor under namn af reservfonder? Nu, då BancoUtsk. ändtligen funnit riktigheten af ordnings och enhets införande i dessa förhållanden, sä bestrider man fondernas sammanförande. Jag får derföre vördsamt tillstyrka R. o. Ad. att antaga Ulsk:s förslag, med de förändringar deri, som Frih. Palmstjerna föreslagit och hvilka de flesta talare gillat. Mot llr Rosenblad anhåller jag att ännu få yttra några ord, emedan han fortfarande yrkar pä sitt förslag, och detta kanske har Hera anhängare än man tror. Hr Rosenblad omhuldar och förordar hvarje gren af lånerörelsen, likasom en öm fader finnér goda egenskaper hos hvart enda af sina barn. Detta må han enskildt gerna göra; men dä lian framdrager dessa egenskaper och vill på grund af dem låta barnet taga för sig öfver all höfva, då mäste andra anmärka barnets olater. Jag vill, hvad ifrågavar. discontlänerörelse beträffar, framdraga några sådana. Såsom J väl veten, mine Hrr, är högsta beloppet, som man i disconterne får låna, 6,000 r:dr, och det minsta 100 r:dr. Hvad tron J väl, att medeltalet af dessa slagslån månde utgöra? Förlidne år uppgick den vid Götheborgs lånecontor atlanta summan lill 2,200,000 r:dr. Aulalet af dem, som erhöllo lån, var 12,500.