Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då baronen stadnade just här och med en sådan fråga, och dertill sagt detta jag med ett visst eftertryck gick Harald så långt, för långt i finhet: han nästan trodde, att baronen, liksom Harald nyss försatt sig i baronens läge, nu försatt sig i hans, Haralds läge och derifrån såg sakerna. Han begick nu ett misstag och svarade: – Ja, jag måste medge, att Ortmans fosterbarn, att Stella är för mig af mycket värde. Baronen inföll halft uppriktigt: – Jag tackar herr magistern, som genom en sådan sjelfuppoffring befriade mig från tron på magisterns misstankar, om sådana funnos till. Men – fortfor han och antog, efter den ralljanta, en annan min, som bättre egnade sig för tillfället – en sak har jag så när förgätit att vidröra. Min dotter Irene har ju så fäst sig vid denna leksyster, att äfven för hennes skuld är hon välkommen. Magistern är nu så god och helsar pastor Ortman ifrån mig och ber honom vara god och komma, samt framför allt taga sin pupill med sig. Vid dessa sista ord blef baronens min åter skälmsk liksom han verkligen menat, att han kunde bry Harald, såvida denne gifvit ett halft hugg på sig. Med detta baronens menande var Harald rätt belåten och den gamle och den unge mannens samtal, i hvilket de båda sökt öfverlista hvarandra, slutades till ömsesidig belåtenhet. Harald tänkte på Irenes nöje, baronen tänkte mest på sitt eget. Visst hade äfven Harald några mera sjelfviska tankar, men som dessa voro mindre klara och afgjorda, till och med fullkomligen chaotiska, så är det svårt att utlägga dem, nu åtminstone. Harald utförde baronens uppdrag med den påföljd, att Eriks betänkligheter beträffande Stella försvunno, och han beslöt sig till att jemte henne göra en visit på Ristilä. Hvad Stella sjelf vidkommer, så var hon visst litet rädd för det gråa slottet, men hon kände äfven dit en hemlig dragningskraft. Det var en vacker höstdag, hvarföre Erik och Stella till fots gåfvo sig af, för att göra en visit, som verkligen var den första sådana för Stella.
Kontrakt om byggnadens uppförande, eller syneinstrument öfver dess ordentliga fullbordan, eller någon annan verifikation för utgiftens behörighet, hafva icke varit för Revisorerne tillgängliga, emedan dessa handlingar lära blifvit till vederbörande Advokat-Fiskals-Embete öfverlemnade. 3:o Bland äldre balanserade medel förekom mer en post å 33i Rdr 3 sk. 11 rst-, hvilken för flera år tillbaka blifvit anmäld till afskrifning; men den anbefallda undersökningen härom förmäles icke vara af Q7 0 Kamreraren medhunnen. 4:0 B.lansen vid i83f) års slut utgöres i Öfrigt af* obetalda intressen Rdr £>,461: 7- 7. hvarom gäller enahanda anmärkning, sorn Revrsererne framställt vid granskningen af "Wadstena Krigsmanshus-Kassas Räkenskaper, i afseende på ränteliqvidemas fullgörande i December månad hvarje år, till följd af Kongl. Kungörelsen den 3o September i83o. uti ånia kapitaler . 266,358: 5. t. diverse för skol ter till nybyggnader, reparationer m. m. 66,3o4: 3. n. samt i Banken innestående 73,007: 1^. — Summa 4I2>120*^9* 7* — 85 — 5:
Uti nämnde utlåtande, har Collegium, bland annat, i underdånighet anfört, att den fasta egendom, som af Collegium innehades, blifvit inköpt af medel, tillhörande den för inhemska industriens uppmuntran och understöd bildande, under Collegii förvalt - Stais-Utskottets Utlåtande, N.o 3;8. 3 ning ställde mannfacturfond, hvilka medel sedermera öfverlemnats lill och förvaltats i sammanhang med Manufactur-Discontfonden, hvadan egendomen följaktligen nu utgjorde en sistnämnde fonds tillhörighet och af dess vinstmedel underhölles. I betraktande af tillkomsten och beskaffenheten af den fond, hvarutur inköpet af Manufactur-Disconteus fasta , egendom salunda blifvit bestridt, samt å föremålen för den administrativa verksamhet, som af fondens förvaltare ulöfvades, ansåg Collegium den till föi flyttning å samma egendom föreslagne tvättinrättning utgöra en för fonden främmande angelägenhet, hvaremot och i händelse den ledigblifvande tomtplatsen funnes böra bebyggas och för annat än Collegii eller Manufactur-D scoutens behof användas, densamma, i Collegii tanka, syntes böra anslås för någon byggnad eller inrättning, hvars ändamål stöde i sammanhang med vården om de inhemska nätingarne, och i sådant hänseende företrädesvis egnade sig till plats för uppförande af en ny byggnad för Technologisk» Institutet, uti hvars nuvarande lokal, enligt hvad kändt vore, saknades erforderligt utrymme så väl för Institutets ändamålsenliga verksamhet, sorn för förvarande af dess dyrbara samlingar; genom hvilken ifrågaställde åtgärd Institutet skulle komma i närmare beröring med den industriella administrationen till desto säkrare kännedom, vägledning och hjelpreda å ömse sidor för uppfyllande af näringarnes behof.
Att sedan komma och tala om en konsti tutionel utveckling på grundvalen af den nya ordningen, var ej tillåtet. Skull * sådant komma i fråga, hade man jn medlet nära Ull hands. Man talade d&amp; om faror för konungamakten, som man alltid gern^ förblandar med sin egen makt, och sedan får ingenting vidare hända ntöfver hvad som hände för tjugo år sedanv På tjugo år har i Sverige icke mer än en enda konstita-tionel reform af någon som helst principiel betydelse genomförts. Bet var statsministersembetets inrättande i dess nu i varande form. Men om vi rörande denna reform tillåta oss den anmärkningen, att dess resultat hittills visat sig lika tvifvelaktiga, som det uppriktiga refornmitet hos förslagets apphofaman i mångas ögon syntes misstänkt, så vilja vi dermed icke hafva kastat någon som helst skugga på hr A. O. Wallenbergs m$liga statemannaftjrtjen-ster, utan endast helt * nkelt hafra konstaterat ett redan af t de senare årenB händelser bevisadt faktum. Den förändring, som af vissa godtrogne ifrare helsades som ett stort steg framåt i vår konstitutionela utveckling, betraktades af andra med icke mindre oförstäld glädje som ett lika stort steg baklänges. Och det var de senare som fingo rätt Från den konAervativa sidan talade man tillitsfullt och förklarade, * att hädanefter kunde det väl ieke längre blifVa tal om att anse kenangens rådgifvare som politiska funktionärer. Statsministern var &amp; « den ende, som skulle aå anses. De öfriga statsråden voro endast expeditions-ministrar, departements-chefer, d. v. s. ett slags bättre byråchefer eller kansli-sekreterare. Det httndes ju både oförsynt ooh omtyjligt » men 1883 års ministerskifte visade, att det icke varit så illa uträknadt. Från den stunden ' hade man kommit ifrån nödvändigheten att erkänna statsrådets ledamöter i en annan ställning än andra em-betsooh tjenstemän » Den verkställande makten fick intaga en från den lagstiftande ännu mera afskild ställning. Förbindelsen mellan dem båda gjordes ännu lösligare. Och detta kallades för en utveckling af 1865 års representationsreform: Rageringen ock riksdagen.
Under årets lopp hade, inberäknad en nådig gåfva af Hans Maj:t Konungen, stor 1,000 Rxlr, understöd utgått till 1,459 personer med 2,018 Rxlr 18 sk. 8 r:st., kläder blifvit uppköpte åt 147 fattiga barn för 934 Rxlr 36 sk. 2 r:st., samt diverse utgifter bestridda med 363 Rxlr 42 sk. IV). Öfrig a Pensions-Inrättning ar i Hufvudsladcn, till hvilka i allmänhet delägarerätt beredes genom årliga afgifler. a) Allmänna Enkeoch Pupill-kassan. Denna kassas kapital-fond utgjorde vid 1847 års slut 1)82,944 R:dr 40 sk. 1 r:st. Inkomsterna uppgingo till 08,052 R:dr 4 sk. 2 r:st.; utgifterna till 24,222 R:dr 27 sk. I) r:st., hvaraf i pensioner till enkor och barn efter 130 delägare 18,110 R:dr 12 sk. AfPensionstagarne voro 00 boende i Stockholm, hvilka tillsammans uppburo 9,873 R:dr 40 sk. b) Arméens Pcnsions-kassa samt Enkeoch Pupillkassa. Den förra af dessa kassor hade vid början af ar 1847, inberäknadt värdet af Kassans fastighet, som är upptagen till 30,000 R:dr, en kapital-fond af 2,433,844 R:dr 24 sk. 3 r:st. Dess inkomster för samma år hafva blifvit uppgifna till omkring 202,000 R:dr och utgifterna till 202,391 R:dr 26 sk. 5 r:st., hvaribland till 849 delägare utbetaltes 241,734 jEhdr 8 sk., och till en afskedad Tjensteman 300 Rxlr.
Elf, till sa vidt elen har till föremål jernoch trädvarors transporterande från Wermland och Dahlsland med flera orter till Götheborg samt återlransport af stapelstadsvaror, limmar någon biförtjenst äfven åt elen allmoge, som bebor sjö- och elfsträliderne; och i öfrigt förser Wäellle, Ahle och ITunelre härader staden Götheborg årligen moel något sjöfolk, dera! en inkomst, fastän vinga, saieeles jemväl torde tillskyndas hemorten genom sjöfolkets besparade månaelshyror. Handel. Till så vidt frågan härom rörer landsbyggden, drifves i allmänhet handel med spannemål, bränvin, kreatur och anelia la du ga reis-a Is lev samt skogseffekler med mera af landels produktion och tillverkning, sorn afsättes i angränsande städer och på marknader inom eller utom Länet och lian Dahlsland älven lill Norrige merenilels af producenterne eller tillvevkarne sjclfve; likväl kan denne genom Kongl. Kungörelsen den 31 Augusti 1813 24 för landlmannen llllåtne handel eller försäljning icke komma i beräkning såsom särskild näringsgren, hvilket den till sin natur ej heller är. Men dessutom finnas inom de fleste orter på landet, der liige och andra omständigheter gynna slik handel i stort, en eller flera personer, sorn sig härmed befalla oell äfven derföre taxeras lill bevillning, utan att de lill handelns utöfvande sökt eller erhållit tillståndsbref, hvilket de ej heller torde behöfva, så länge deras handelsrörelse inskränker sig inom de genom ofvanåberopade Kongl, författning utstakade gränsor; dock är troligt att dessa gränsor stundom öfverskridas, när en orts aflägsenhet från stad och deraf uppkommande behof för ortens invånare att söka förse sig med köpmannavaror från andra håll, gifva anledning lill smyghandels etablerande. Inom Flundre bärad äro annars vid Lilla Edel t vänne konlingénthandlande bosatte, på grund af särskilda tillståndsbref.
Vid dessa räkenskaper få Revisorerne anmärka, hvad i Kongl. Kammar-Rätten blifvit förbisedt, att balansen af depositioner vid 1843 års slut, 57,279 R:dr 29 sk. 2 rst., icke öfverensstämmer med ingående balansen i 1844 års hufvudbok, hvarest densamma upptages till en summa af 57,078 R:dr 15 sk. 5 rst. Jemlikt Kongl. Maj:ts till Öfver-Ståtbållare-Embetet, den 23 November 1841, aflåtna nådiga Bref, borde samtliga tioåriga depositionsmedel af Embetet aflemnas till Kongl. Stats-Kontoret; men denna föreskrift bar icke blifvit iakttagen i afseende å 2:ne summor på tillsammans 688 R:dr 28 sk. 1 rst., utgörande insatta medel från 1715—1747 samt år 1762. Stockholms Stads Kxono-Räkenskaper. Lika med hvad vid 1845 års Statsrevision erinrades, få nu' församlade Revisorer anmärka, att afskrifningar för fattigdom af be - — 224 — villningsafgifter för krogrörelse ägt rum till följande belopp, nemlitrén i för år 1844 705 R:dr. „ 1845 773 —16 sk. och instämma Revisorerne uti hvad om dylika afskrifningar i förra Berättelsen (pag. Länens Landsböcker Uti Östergöthlands Läns landsböcker för åren 1844 och 1845 upptagas uti skuldbalanserna, under titel Landt-Ränteriets äldre förskotter, 24,137 R:dr 26 sk. 1 rst. för durchmarch-kostnader. Revisorerne, som ej kunna inse skälet hvarföre ett förskott kunnat såsom skuld bokföras, hemställa, att utredning af förhållandet med berörde, uti Landt-Ränteriels till Kongl. Stats-Kontoret ingående redogörelsehandlingar icke upptagna, post måtte med görligen första äga rum. Kronobergs Läns landsbok för år 1845 upptager icke den ingående balansen till samma belopp, som uti det föregående årets bok utbalanserats.
Jag torde till närmare upplysning häraf få anföra ett exempel om de personer af olika meningsfractioner, som nu alla äro emot Coust.- TJtskts betänk., och skulle kunna åläggas att vid denna riksdag förena sig om ett gemensamt förslag, såsom contra-förslag till förenämnda betänk.; och hemställer jag till de värde ledamöterne sjelfva, om det icke skulle vara något oformligt, att, sedan, enligt grundlagens föreskrift, Const.Utskts förslag efter omröstning blifvit hvilande såsom ett R. Sl:s förslag, majoriteten af R. o. Ad. samt PresteSt., tillika med åtskilliga ledamöter af BorgareSt., skulle förena sig om ett annat och eget förslag, alldeles på sidan om grundlagen, för att hvila och öfverlemnas till Const.Utsk. vid nästa riksdag. Tager jag nu della exempel, och jemför det med frågan om en comile's nedsättande, så befinnes det emedlertid, alt de herrarne, som säga sig vilja hafva en representationsförändring, vore i en fördelaktigare ställning, om de tillvägahragt ett sådant förslag, än att ingå till Konungen och begära att Högstdensamme skulle förordna andra personer, som borde utarbeta ett dylikt ; ty det förra förslaget hade åtminstone den chaneen för sig att hafva kommit ifrån en fraction af Ständerna sjelfva. Hvad Hr AminofFs project beträffar, så har Gr. Anckarsvärd, i afseende derå, förekommit mig i hvad jag ville säga, och jag ber således blott få nämna, att då ledamöter på andra sidan talat, dels för Hr Rydins motion, dels för Hr Amiuoffs förslag, såsom en sak af högsta vigt för nationen, det äfven vore väl, om de härstädes närvarande af Konungens rådgifvare ville gifva sina tankar tillkänna, emedan deras åsigter sannolikt komma alt bestämma K. M:s beslut, hvarföre jag tager mig friheten anhålla om deras utlåtande häröfver. I öfrigt instämmer jag med hvad ej' mindre Gr. Anckarsvärd än Frih. Hamilton och Hr Gripenstedt yttrat. Gr. Horn, Caes Fredr.:
Men då han sköt in kroppen under kvistarna, kände han, att därinne i högen låg något, som var varmt och mjukt. Här ligger visst en björn och sofver, tänkte han. Han kände hur djuret rörde sig och hörde hur det vädrade omkring sig. Han låg stilla i alla fall. Han tänkte intet annat än att björnen gärna kunde få äta upp honom. Han orkade ej gå ett steg till för att komma undan honom. Men björnen tyckte sig väl ej vilja göra något åt den, som sökte skydd under hans tak under en sådan ovädersnatt. Han flyttade sig något längre ned i sin håla liksom för att ge rum åt gästen, och strax därefter sof han med jämna, susande andetag. Under tiden hade de ej mycken julfröjd nere i den gamla Ingmarsgården. De hade sökt Ingmar Ingmarson hela julkvällen. Först hade de gått rundt i hela boningshuset och i alla uthusen. De hade sökt från vinden till källaren. Sedan hade de gått omkring till granngårdarna och frågat efter Ingmar Ingmarson. Då de ej funnit honom, hade söner och mågar begett sig ut kring marker och gärden. Blossen, som skulle hafva lyst kyrkvandrarna vid färden till julottan, tändes och buros under det rasande yrvädret omkring på vägar och stigar. Men vinden hade sopat igen alla spår, och dess hvinande förtog ljudet af rösterna, då de sökte ropa och hojta. De voro uppe och ute till långt öfver midnatt, men då insågo de klarligen, att de måste vänta till dager, om de skulle finna den försvunne. I den första bleka dagningen voro alla på Ingmarsgården åter uppe, och karlarna stodo på gården färdiga att bege sig till skogen. Men innan de hunnit gå, kom den gamla husmodern och kallade in dem i storstugan. Hon bjöd dem sitta ned på långbänkarna i stugan, själf satte hon sig vid julbordet med bibeln framför sig och började läsa. Och då hon efter fattig förmåga sökt efter hvad som kunde vara passande att läsa under en sådan stund, hade hon funnit rätt på historien om mannen, som for från Jerusalem till Jericho och föll i röfvarehänder. Hon läste långsamt och sjungande om den nödställde, som blef hulpen af den barmhärtige samaritanen. Söner och mågar, döttrar och sondöttrar sutto omkring henne på bänkarna.
J a g vet icke, om fru Leffler vill gå i den hopplösa pessimismens tjänst eller om hon vill inträda i leden bland dessa indiska nirvana filosofer, som i den moderna franska portsin ljudeligen firknmsr det universella eländet. Jag har blott utdragit konsekvenserna. Hon har skildrat äfven moster Xalvina, ocksh hon en typ ur det misslyckade lifvet, ett gammalt piihiing, som far vara med som nådehjon hos förmögna slagtingar. Skildringen ar liflig, men äfven här är taflan öfverdrifvet plkgsamn. Men huru förf. förstkr att med några drag göra sällskapet lefvande, inviga oss i moster Malvinas tysta strider och harmsna känslor: lata oss se hennes, förödmjukelser ja icke ens besparar oss hennes egna löjliga svagheter. Denna bild är en grupp, som i teckningens skarpa linier påminner om plastisk konst. Detär på samma sätt med samlingens sista novell. Hvilken relief och hvilken koncentrering! Här är det också mindre målning an skulptur föres metod påminner om. Detta sätt att. handtera pennan som mejsel skulle vi vilja förebrå författarinnan som en förtjänst stående p&amp; gränsen till ett fel. Idun IDUNS LÖSNDMMERPRIS: 8 ÖRE. MODETID. DTAN PL. &gt; 3: REDAKTÖR DTGIFNINGSDAGAR: PRENUMERATIONSPRIS PR Å R IDUN - KR. 5: — IDUNS MODETIDN. MED PLANSCHER OCH HANDARB. UTGIFVARE: BYRÅ OCH FRITHIOF HELLBERG TRÄFFAS SÄKRAST KL. 2 — 3. REDAKTIONSSEKR. : JOHAN 12:TE Å R G. KOMMISSIONARER OCH E X P E D I T I O N: ANTAGAS ÖFVER HELA LANDET PÄ ALLKLARA S. DELES SÄRSKILDT FÖRMANL. VILLKOR. N O R D L I N G ALLM. HOFBOKTRYCKERI. IDCNS &gt; SANGERHILSEN ».
Och blef denna §, uppå derom af Hans Excellence Herr Grefven och LaiidtMarskalken gjord proposition, af Ridderskapet och Adeln bifallen. 37 H. 4 5o Öcn io Augusti f. ni. §. 33. Alla val skola, efter föniigånget anslag, förrättas med skrifna listor, på sätt RiksdagsOrdningens J1 föreskrifva'. Vid de tillfällen, dä ett visst ardal Suppleanter tillika skola väljas_> för ätt inträda i män af inträff ad ledighet, skall valet ske pä det sammanlagda antalet af Ordinarier och Suppleanter, hvarvid de flästa rösterna bestämma, hvilka personer blifva Ordinarier, äfvensom den ordning, hvarefter Suppleanterne böra tillkallas. Mellan s:ne eller fern personer, som fått lika antal röster, skiljes genom lottning, här så behöfves. Hans Excelience Herr Grefve De la (Hardie: Jag önskade den ändring i denna att, ehuru valen af ordinarie Ledamöter och Suppleanter ske på Samma gång, desse dock måtte serskildt väljas så, alt om man till-exempel valde 12 Ordinarier och 6 Suppleanter, skulle man på listorna skrifva Ordinarier för sig och Suppleanter för sig, så att icke de Ledamöter, hvilka i röstantalet äro näst efter de tolf, hvilka hafva det största antal roster* må, på sätt nu vanligen sker, blifva Suppleanter, utan de, som till denna senare platsen verkeligen erhålla de fleste rösterna. Herr von Qvanten, Carl: Denna hänvisar till 71 §. i Riksdagsordningen; men jag anser, att den äfven borde hänvi - Den io Augusti f. m. St Sa till 3i §, som föreskrifter, huru vid val af Utskotts Ledamöter skall tillgå. Den föreskrifver, åtminstone hvad BevillningsUtsköttet beträffar, att Ledamöterne böra, så vidt möjligt är, väljas från Rikets serskildta Provinser. Om detta vid Utskotlssättliingen förliden höst hade blifvit observeiradt, så hade icke, såsom nu skett, fyra Ledamöter ensamt från Stockholms Stad kommit att på en gång sitta i BevillningsUtskottet.
Kapten Werén var stadd på sin första resa efter giftermålet, och hans unga fru tillbragte sin gräsenketid på Morlanda hos den bildtska familjen, der hon var mycket älskad och i synnerlig vänskap förenad med en af husets döttrar. En afton, just under det vi sutto vid måltidsbordet, inträffade en af dessa tilldragelser, hvars intryck är outplånligt. Ehuru hösten ännu icke rätt kommit, hade vi under flera dagar haft en förfärligt stark storm med töcknig luft. Sjelfva denna afton var just liksom enkom skapad för mörka intryck. Orkanerna rullade så hårdt fram, att huset tycktes darra. Också hade det nu blifvit betydligt ödsligare efter sönernas bortflyttning, dotterns giftermål och Helenas död. Just som en påfallande tystnad inträdt, emottog min far ett bref, som han genast bröt. Detta väckte ingen uppmärksamhet, men med spänd häpnad sågo vi hans ansigte, fullkomligt förändradt, sjunka i händerna och händerna sjunka mot bordet. Vid stora ögonblick, hade min far aldrig ord. Det var således påtagligt att något utomordentligt händt. Men hvem skulle ha vågat tillåta sig en fråga? Min mor tog genast det nedfällda brefvet – och om någonting kunde skrämma oss mera än min fars tystnad, så var det det fasans utrop som undföll hennes läppar. Det måste då ha varit något långt rysligare än Helenas brådstörtade död. Tystnaden upphörde ögonblickligen, bud sändes efter mina äldre bröder, brefvet lästes högt – och derpå utbrast en storm af tal, klagan och rörelse, hvarvid oupphörligt nämdes ”Werén” .. ”den arma unga hustrun”... och ”vår käre Paul.” Brefvet var just från min unge broder Paul, hvilken vid den tiden reste med sin svåger som styrman, och att min far icke genast igenkände utanskriften kom deraf att stilen föreföll främmande – det var sinnesrörelsen som gjort den sådan, och brefvets innehåll rättfärdigade ännu större verkningar. Hvad var det då ... Ett skeppsbrott? Nej, något som ingen drömt sig.
Utlåt ande, N:o 29. 3 sorn förut varit föreskrifven; så hafva dels Riksdagsfullmäktige Johan Weste) marle och Lars Gustaf Sandberg från Westerbottens län och dels Erik Christensson från Bohus län uti två inom Hedervärda Bondeståndet afgifne memorial, hvilka blifvit till Lag-Utskottet remitterade, föreslagit att, enär erfarenheten visat, det ofvan åberopade förändrade stadgande ledt till den följd, att församlingen gick miste om afhörandet af kungörelserne, emedan de fleste församlings-medlenimarne genast efter gudstjenstens slut begåfvo sig ur kyrkan, tiden för kungörelsers uppläsande måltp, med afseende å de olägenheter, som voro förenade med omförmälde förhållande, varda bestämd i enlighet med hvad före omförmälde Kongl. Förordnings utfärdande varit vanligt. I afseende å denna motion, som af Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-lltskotten blifvit gemensamt handlaggd, hafva Utskotten inhemtat alt Lagoch Ekonomiutskotten, hvilka vid sisthållne riksmöte tillstyrkt ett sådant stadgande, som genom Kongl. Förordningen den 8 Maj 1849 blifvit meddeladt, såsom skäl derföre hufvudsakligen anfört: att kungörelsers uppläsande under den allmänna gudstjensten vid den tid, då församlingen bör, befriad fiån verldsliga bestyr, odeladt egna sin andakt åt betraktande af Guds ord, hade ett menligt inflytande på det sannt religiösa sinnet, och att det dessutom syntes mindre lämpligt att sålunda sammanblanda förkunnandet af religionens läror med underrättelser om timliga värf och förrättningar, ofta nog af den mest underordnade art. Enligt Utskottens tanka äro de sålunda anförda skälen så ostiidiga och af den vigt, att Utskotten icke finna sig kunna understödja motionärernes förslag om undanrödjande af omförmälde på Rikets Ständers begäran nyligen meddelade författning; utan hemställa Utskotten, alt ifrågavarande motioner må af Rikets Ständer lemnäs utan åtgärd. Stoekholm den 19 Augusti 1851. 4 Lagsamt Allm.
Dånet af en brusande katharakt fyller med skräck och fasa mina öron. (Hon drager sin far till fönstret.) Hvilken folkmassa! Deras ögon brinna. De andas hämnd. Hör! Din egen oroliga fantasi uppskrämmer dig. Var lugn, mitt barn, som jag är det. Hvad äro vi mot desse alle? Folkströmmen brusar, som en växande, vild vårflod. Det är ett haf i rasande uppror mot klippstranden, der vi, du ett åldrigt, bräckligt träd, jag en späd blomma, med svaga rötter, icke skola förmå motstå svallvågornas anlopp, utan ryckas ned i djupet. Låtom oss fly, min far, fly! CONSTANS. RIKSRÅDET. Syskonen. 82 Fjortonde Scenen. DE FÖRRE. EN BETJENT. En folkmassa har äfven samlat sig utanför Grefve Löfvenstråles palats. Utanför hattarnes och mössornas högqvarter. (Leende.) Vill man äfven tillintetgöra dem? An! Man helsar dem med lefveoch hurra-rop. Att jag skulle släppa dem, då jag egde rätt att gripa dem, ve! (Till Constans.) Dröj här! (Han går in i ett inre rum. Betjenten aflägsnar sig.) Femtonde Scenen. Hvad är svärdet i mannens hand emot kärleken i qvinnans öga? Männerne vilja segra, för att blifva store, vi för att blifva lyckliga. Ah, hvar kan han ... Bernhard ... vara? Sextonde Scenen. CONSTANS. B. LÖFVENSTRÅLE, stadnar på tröskeln. Buller och skrik från gatan. Här! B. LÖFVENSTRÅLE (hastar fram). CONSTANS. CONSTANS. RIKSRÅDET. BETJENTEN. RIKSRÅDET. BETJENTEN. Våra tankar mötas i våra hjertan; våra hjertan mötas... I våra ögon. Men hvar är din far, Riksrådet? Jag måste på ögonblicket tala vid honom. Bernhard! (De omfamna hvarandra.) CONSTANS. B. LÖFVENSTRÅLE.