Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Tre marknader hållas årligen inom staden, hvilka anses bidraga till trafikens lils ande. En i staden befintlig allmän skola, lill hvars underhållande stadens invånare bidraga, skötes af Rektor eller Skollärare, som tillika är Komminister. Dessutom är en folkskola, förenad med söndags-och handtverksskola, i staden inrättad för omkring 70 barn och underhålles ensamt på stadens invånares bekostnad. För hälsovården lönar staden egen Läkare och den fjerde efter sista Riksdag i Länet tillsatte Provincial-Läkaren är dessutom stationerad uti staden, med kringliggande härader till distrikt. Fattigförsörjningen bestrides till någon del genom räntan på en af Eders Kongl. Majit lernnad gåfva och för Öfrigt genom nödiga sammanskott af stadens invånare. e) Åmål. Denna stad har, likasom Wenersborg, fördelen af ett godt läge för trafik med hamn vid Wenern; och grundar den sitt bestånd hufvudsakligen på handel och sjöfart samt i öfrigt på handlverkerier och jordbruksskötsel. Handeln består uti minut-rörelse med vanliga k opmanna varor, deraf förlaget lages från Götheborg, och sjöfarten har till föremål dels detta förlags transporterande, samt dels fraktresor med jern och trädvaror för Dahlslands och Wermlands bruksegares räkning. Om handelns och sjöfartens tillstånd samt orsaken till dess förmenta aftagande, gäller hvad sorn är anmärkt i lika ämne för Wenersborg. Handtverkerierne äro icke särdeles betydliga, men förse likväl staden och kringliggande landsbygd till en del med handtverksarbelen. Jordbru Eemårs-berättelse från Elfsborgs Län. 7 r 50 ket går endast ut på att framalstra säd och foderväxter till husbehof samt skötes med omsorg. På stadens torg och tre årliga marknader är tillförseln af spannemål och victualier från angränsande delar af Dahlsland och Wermland liflig samt mer än tillräckligt motsvarande konsumtionen inom staden; för hvad som öfverskjuter infinna sig dock gemenligen afnämare från tillstötande skogsoch bruks-trakter. — Stadens tillvarelse är således icke utan vigt för landsbygden deromkring genom befordrande afsättning på produklerne af dess kultur och näringar.
Med snart härefter vunnen erfarenhet af rörelsen så väl på de intill nästa Riksdag fortsatta delarna al södra och vestra banorna nerifrån landet, som ock på den då färdiga bandelen: Slockholm-Upsala, blefve emellertid Rikets då församlade Ständer i bättre tillfälle, än de nuvarande, håde att bedomina jernbanornas successiva inverkan på trafiken äfven i vålt land, och att, på grund af då förelaggda fullständiga undersökningar och uppgifter samt. auktoriteters yttranden i ämnet, definitivt besluta ej mindre den vestra banans fördelaktigaste riktning till Stockholm, än äfven alia de andra stambanornas lämpligaste lägen, samt alt, efter då utvecklade och förändrade förhållanden i den allmänna, nu kritiska, penningemarknaden, och med afseende på vårt lands då kanske egande större eller mindre stals-inkomster än nu, närmare bestämma erfordeiliga kostnads-anslog, dels genom direkta lån, dels ock möjligen genom statsmedlens öfverskott, för jernvägsnätets fortsättning derefter och utvidgande med nödiga stamoch hi-banor. Ett visst, mera vidsträckt, systems fastställande i alla de hufvudsakliga riktningar, hvarom nu är Iråga, må derföre, till fromma för sjelfva saken, helst vara förbehållet åt de sålunda ej långt härefter sammanträdande Ständer, hvilka ock då redan fått inhemta hvad de i alla fall för södra, vestra och norra bandelarnas byggande under tiden icke så få behöfiiga millionernas statslån må på landet och dess industri samt jordoch bergsbruk hafva bidragit till Bil. lill Stuls-Ulskoltels Utlåtande JY2 62. 35 git till väntad fördel eller ej. Med uppenbart, mera sakkännedom än de Ständer, som nu af Högloll. Utskottet tillstyrkas, att på förhand och redan vid innevarande Riksdag i ett så högst vigtigt ämne och för en lång framtid besluta, torde nästa Ständer således ock tryggare kunna laga slut-regleringen af denna Rikets vital-fråga i dess helhet om hand, med den antingen fortsatta varsamhet eller erforderliga drift, som endast en vunnen erfarenhet af dessa nya förhållanden inom vårt eget land bäst kan lära och tillråda.
Hade hon inte tagit sig fast där för vintern, skulle hon inte ens ha stannat så länge. Nej, hon kunde inte finna, att det där var något poetiskt lif. Det " var bara Redigeras af Sophie IAnge. Bidrag mottagas med tacksamhet. Logogryf. En landtbo är jag. Uti staden En ful figur jag skulle göra, Jag bland palatsen, hela raden, Totaleffekten skulle störa Och säkert bli en kvistig fråga, Så för de höga som de låga. Kusiner har jag nog därinne, Som äro sirliga och sköna, De lefva än uti mitt minne Från tider då vi, ännu gröna, Tillsammans hade stunder ljufva På barndomshemmets lugna tufva. Men nu kantänka de ej vilja Om landets fröjder mera tala, På äng och åker de ej skilja, Ej värda ens en rutten spala. JJarväl kusiner! Jag er lämnar Åt edert värde. Och publiken Nu säkert anar att jag ämnar Mig själf utställa åt kritiken. Mitt stackars jag. Hur skall jag kunna Behag för edra ögon finna? Men om blott tid ni vill mig unna, Jag skall terränger för er vinna, Och hvad för fäfot eljes ligger, Jag värna skall, om ni mig tigger; Och får för ondsint tjur ni springa, Ty s å d a D t händer ju ej sällan, Sä skall er tjänare, Eå ringa, Snart bringa besten uti fällan, Me ' ns ni helt lugnt kan retirera Och med er klyftighet briljera. Ja, sådan är jag i det hela, Men vill ock gärna för er alla På mina ringa krafter dela Och för er fot i stycken falla. Hvad jag af hyllning ville ge dig, Om jag dig kände. Hvad man plär Benämna den som ej är redig. Ett namn för den ej snillrik är. En färgton som uti november En ruskdag brukar bjuda på, Och hvad som sedan i december Med slutadt värf till ro får gå. Hvar bondens blick med glädje stannar, När rågen hvitnar där till skörd. Hvad flickan blir, när mamma bannar. Hvad lätt af » vätan » blir förstörd. Ett hinder utaf blad och grenar, Tätt sammanfogadt i din väg. Hvad frodas uppå äng och renar Vid sommartid? — vet du, så säg.
Skulle man för exempel, vilja i penningar förvandla alla de dagsverken, allt det foder som dragarne förtära, det värde som ligger uti dessa dragare samt i den åker och körredskap som behöfves, med ett ord i penningar förvandla, allt som måste användas för att producera säd vid en landtegendom, så skulle denna säd blifva så dyr, att produktionen af densamma medförde en bestämd förlust och ovilkorligen skulle leda till producentens undergång; men märkvärdigt nogman har likväl icke uphört med jordbrnks-näringen utan alltmer och mer utvidgat och förbättrat densamma och detta af skäl, att dylika beräkningsgrunder äro alldeles falska och således af intet värde; hvilket också med de för kostnaderna vid jerntillverkningen upgjorda beräkningar är förhållandet. Såsom ett väsendtligt skäl för hammarskattens nedsättning har äfven blifvit anfördt, att denna skatt trycker bruken olika, såsom följd af deras olika lägen samt deraf föranledda lätthet eller svårighet vid afsättningen m. m. Bien detsamma kan äfven anföras i fråga om hemman som äro lika beskattade, men likväl icke kunna med lika lätthet och fördel afsätta sina produkter, utan att likväl häruti ansetts ligga något antagligt skäl för skattenedsättning å dem. Skillnaden emellan dylika hemman blir då ingen annan än den, att. det mera fördelaktigt belägna hemmanet har ett högre värde än det andra; och med jerubruken inträffar samma förhållande. På grund af hvad jag nu haft äran anföra samt med afseende jemväl å de skäl som blifvit andragne af Hrr Bildt och Hr von Hartmansdorffs skulle jag vilja yrka afslag å sista punkten i Betänk,; men mäste nu inskränka mig till begäran af återremiss för att, sedan den af Utsk. blifvit besvarad, komma i tillfälle alt, för min del, då afslå samma punkt. Gr. Sparre, Erik:
Väl innehölle nådiga stadgan angående folkundervisningen i riket af den 18 Juni 1842, uti 11 §:s 2 morn., att då skollärare, som sin tjenst oförvitliga förestått, genom ålderdom eller sjuklighet blir urståndsatt alt den ytterligare bestrida, och af sådant skäl måste entledigas, det af församlingen och skolstyrelsen måtte bero, att, i naån af behof eller den längre och kortare tid han tjenstgjort, såsom pension tillägga honom större elier mindre del af den utaf församlingen anslagna lösen; men då iönevilkoren vid ifrågavarande befattningar vanligen vore alltför ringa för att medgifva någon delning, och mången församling, utan tvifvel, skulle finna det serdeles tryckande att, utan lönen till tjenstgörande läraren, äfven utbetala pension åt en redan afgången, kunde ofvanberörde medgifvande, under en af dessa tvingande omständigheter ofta beroende pröfning, icke skäligen anses innebära en för skollärarens framtid nog säker elier nog lofvande utsigt. Församlingens välvilja för en skollärare, som deraf gjort sig förtjent borde väl icke betviflas, men om förmågan af ökade uppoffringar icke alltid vore med denna välvilja förenad, så kunde möjligen inträffa, att församlingen, i valet mellan en föråldrad lärares bibehållande vid tjensten och de Skade utgifter, som blefvo en följd af hans afsked, icke alltid fästade tillbörligt afseende på undervisningens behof af yngre och friskare krafter; gjorde sig åter denna fordran gällande, så torde den afskedade läraren med sin familj icke sällan från åen möjligen fruktlösa välviljan blifva hänvisad till den i fattigvårdsstadgan lagbestämda välgörenheten. Alt dessa, å ena eller andra sidan, mötande olägenheter icke kunde undgå, att på folkskolan och folkundervisningen utöfva ett högst menligt Sfols-Ulsltotlels Utlåtande, h':o 27i. 3 inflytande, kunde svårligen bestridas-, roen i detta medgifvande lage tillika en uppmaning, att i tid vara betänkt på medel och utvägar att förekomma dessa missförhållanden.
Om det möjligtvis förut eller till 1813 kunnat, oaktadt förändrade förhållanden, vara något skäl att låta anslaget utgå, fastän Operett-Spektaklerne upphört, för hvilka det egentligen var ämnadt, så var det emedan Dramatiska Theatern var en Nationel Inrättning, bestämd att der låta ”Svenska Dramatiske Författares arbeten af Svenska Acteurer till språkets, smakens och sedernas odling, för allmänheten uppföras”, såsom orden lyda i Theaterns Reglemente af den 29 Maji 1789, hvarföre också inhemska författares rättigheter äro deri utförligt bestämde och samvetsgrannt vårdade. Men då numera ett annat förhållande med Theatern inträdt, då Nationela Författares rättigheter i detta afseende genom ett ej längesedan utfärdadt Reglemente blifvit så godt som upphäfne, eller åtminstone ställda under öfversättare, emedan det i sistnämnde Reglemente heter, ”att original ej får föredragas öfversättning”, hvilket synes antyda att öfversätta arbeten skola ega högre värde, och öfversättarens arfvode lill och med lärer vara proportionsvis högre beräknadt än författarens, en sak som naturligtvis icke lärer vara mycket uppmuntrande för inhemska författare, så drager jag för min del den slutsatts deraf, att äfven anslaget bör upphöra. Skulle det äfven någon gåug kunna hafva händt eller kunna hända, att, af Extra Utgiftsmedlen, tillgångar blifvit anvisade för betalande af Theaterns iråkade skuld, ett misstag om dessa medels bestämmelse, som är för Statens oförutsedda behof j är det emot all princip, och lärer blott behöfva anmärkas, för att bli rättadt. Om jag vidare tager i betraktande de betydliga summor, som äro anslagne till Theater-personalens aflöning, fastän icke directe utgående af Statens medel, men dock i många fall uppgående till lika belopp med Statens högre Embetsmäns, ulan att det kan för mig göras begripligt, huru de förra för Statens bestånd kunna vara lika oumbärliga sorn de senare, så blir berörde Stats-Utslottets Utlåtande N:o 83. 11 anslag för mig än mera motbjudande.
Det var han som 1884 väckte motioner om sina skapelser Nordiska museet och Skansen det ej emellertid som äro i besittning af lika stora sådan ändring i giftermålsbalken, » att man gjort sig till tolk, har han alltid i fru W. förmåner, men hur lätt räknade äro ej de, söm i och hustru utan äktenskapsförord komme till funnit en varmt intresserad och i hög grad upplikhet med fru W. inse, att en dylik ställningHon har innehaft chefmedför kräfvande förpliktelser att vara till gagn sådan rätt som kan dem beredas att råda hvar offrande hjälparinna. skapet vid alla de basarer och vårfester, som för sina medmänniskor! Och äfven om fru för sig öfver sin före eller under äktenskapet ärfda eller förvärfda egendom », och om att hittills anordnats till förmån för nämnda inW. lefvat i mera anspråkslösa förhållanden, så ogift kvinnas myndighetsålder mätte sättas till stitutioner, och flerfaldiga gånger har hon, vid hade tvifvelsutan grunddragen i hennes karakkritiska tillfällen, varit den som räckt den tär blifvit de samma. På hvilken plats hon 21 år. hjälpande handen. Också anser sig museets än blifvit ställd i lifvet, hade fru Anna WalUtom det att fru Wallenberg under alla för' stiftare till henne stå i en outplånlig tacklenberg nog blifvit en » flärdlös och enkel » hållanden stod hjälpande och stödjande vid samhetsskuld. kvinna smed djuphet i tankar » och » ihärdigsin makes sida, hade hon att fylla moderliga och husmoderliga plikter af mer än vanligt Fru Wallenberg är ordförande i styrelserna het i handling », en kvinna » af få ord och stora dimensioner. Redan vid hennes inträde för föreningen Handarbetets vänner, Kvinnomånga gärningar ». i hemmet funnos där fyra barn — mannens förbundet för Sveriges sjöförsvar, FredrikaGurli Linder.
Jemte omförmälande deraf, att extrakt öfver utelöpande sedlar af valören 16J/i R:dr och derutöfver icke blifvit upprättade för åren 1844 med 1847, hafva Revisorerne yttrat den åsigt, att då, under loppet af fyra på hvarandra följande år, ett bestämdt föreskrilvet arbete, utan anmärkning, helt och hållet lemnats å sido, sådant måste utvisa en bristande tills) n ej mindre af Bankens Understyrelse, än äfven af Banko-fullmäktige, samt till stöd derför åberopat 3 och 59 §§ i Bankoreglementet. Till förklarande häraf, är af Fullmäktige hufvudsakligen anfördt, att, då af 32 § 3 mom. i Bankoreglementet måste följa, att Afdelningsoch Konlorscheferne inom verket i sista rummet äro ansvarige för göromälen i dess minsta delar, det genom 3 § i samma reglemente Fullmäktige gifna åliggande måste afse den till syn öfver göromålens gång i allmänhet, hvilken hvarje verks styrelse tillkommer; att hvar och en, som eger kännedom om mångfalden af de göromål, hvilka dagligen i Banken fordra handläggning, otvifvelaktig! skall inse och erkänna omöjligheten för Fullmäktige, att deröfver kunna utöfva en så noggrann tillsyn, att ej något skall undfalla uppmärksamheten, serdeles då för gifvet måste antagas, att icke ens bemiilde Afdelningsoch Kontorschefer kunna ät göromålen egna en sådan tillsyn, oansedt de äro pligtige, att dagligen i Banken vara tillstädes; samt att Full mäktige vågade betvifla nyttan och ändamålsenligheten af en sådan detaljgranskning å deras sida, enär de derigenom möjligen föranleddes, att förbise någon de! af de hufvudbestyr, som dem, i och för deras vigtiga och ansvarsfulla uppdrag åligga.
Jag tror ej att Comittéen gifvit ett så farligt löfte; den h; ej kunnat gifva det för en närmare framtid, än mindre för evigheten. Deri har inskränkt sig till att säga hvad den anser nu vara nyttigt. Tider kunna komma, då allt omstörtar. Om således Comittéen hade gifvit det positiva öfte i att en förändring aldrig skulle inträffa, hade den öfverskrida mensklighetens gräns. Man rn$ste Utgå från deri eviga principen, att ett mynt mäste vara stabelt; detta har varit grunden för Comittéens Betänkande. För denna orsak skull måste myntet bestå uti silfver. Denna grund, kart icke jäfvas. yMan liar satt i fråga om tiden för en sådan myntförändring nu vore inne. Hvad denna fråga angår, tror jag visserligen, att ert' handling kan Under lyckliga auspiciej hafva framgång, då den deremot uti en sämre conjunctur hade misslyckats; men, ehuru jag icke tilltror mig att rätt kunna bedomina tidens skick, skulle jag likväl tro att närvarande tid punkt vöre i afseende på Sverige den lämpligaste, emedan de öfrige makterne nu svårligen kunna sysselsätta sig med annat än med sig sjelfj ve. Friherre Boije har framställt den h\ othcs, att missväxt skulle kullkasta realisation \ Den 7 April f, m. 150 Detta vågar jag betvifla. Om myntet är be. stämdt, kullkastas det hvarken genom någon införskrifning af spannmål, eller krig, eller af någon annan dylik händelse. Den enskilte kan derigenom lida förluster , men ipke myntet. Dessa saker böra ej förblandas. Skulle en sådan olycka hända, vore det Riksens Ständer värdigt, att hafva på förhand åt Regeringen öf-r verlemnat medel, att på annat sätt anskaffa spannemål. Men må Gud afvända olyckan Friherre Boije har trott att räntan på de föreslagna nctierne skulle uppgå ej blott till 7 a g pro cent, utan till och med till i>4 procent; innan jag känner claven till denna beräkning, kan jag ej fatta den. Comittéens enkla framställning torde.bäst utvisa, att deruti ej finnes någon dold afsigt. Friherre
Kathegorien, vi komma uti, att få dubbla representanter för våra 8 familjer, vore således icke ny eller enstaka; den vore ej annat än densamma, hvaraf några och 20 andra familjer redan äro i åtnjutande; mer än tillägget af dessa 8 kan det aldrig blifva. Påståendet, att de vid de sednare riksdagarna i grundlagen gjorda förändringar skola gälla såsom vore de gjorda år 1809, är såvida riktigt, att de böra aga samma kraft och verkan, som vore de införda i grundlagens originella text, likasom additionella artiklar till tractater ofta erhålla en sådan utvidgning; men retroactiv tillämpning deraf vore en lika orimlighet, som retroactiv tillämpning af all annan lag. Örn t. ex. Reg.F:s 106 och 107 §§ skulle blifva ändrade vid denna riksdag, får jag vördsamt hemställa, huruvida den nya ordalydelsen möjligen skulle kunna tillämpas retroactivt på de af Statsrådet dessförinnan afgifna rådslag? I fall det af våra söner eller deras Fullmägtige under loppet af flera riksdagar intagna säte på Riddarhuset nu skulle anses vara ett missförstånd eller en misstydning af lagen, huru förhåller det sig då med riktigheten af alla de voteringar, i hvilka de eller deras fullmägtige deltagit, och med riktigheten af sjelfva riksdagsbesluten, de underskrifvit, enär de förra medelst deras vota möjligen kunnat erhålla ett motsatt resultat, och de sednare ett fqrändradt innehåll?
Man har ofta anmärkt, att det finnes naturer, som med en mängd lysande färdigheter dock äro från första början behäftade med ett fel, som gör dem alla om intet och med blind makt griper sin menniska i likhet med de gamles öde. Redan i det första giljareqvalet till Gyllenstjerna, dateradt den 17. augusti 1669, tilläger han till Lucidor epitetet den olycklige, och efteråt blir det vanligt. Äfven häraf finna vi, att den misslyckade debuten i Stockholm ej har utgjort någon brytning i hans lif. Columbus säger, att han spådde sig olycklig i all sin tid, och att han såg verlden uti en dylik gestalt. Några hafva trott, att han kallat sig så för att göra sig intressant och af de stora, som han tillegnade sina poem, få en desto större penningsumma. Intet är dock falskare. Han har aldrig nämt ett ord om egna öden och sorger i sina sånger till andra. Den tiden var ej ömtålig i uppriktighet. Och huru litet han skydde att framställa sig sådan han verkligen var, må följande anekdoter visa, som äro särdeles upplysande om hans karakter. De äro tagna ur Columbi anteckningar om ett och annat, kallade »Målro eller romål». Den första lyder så: »Jag vill nu tala om en svensk Diogenes, som jag har känt. Det var Lucidor eller Lasse Johansson. Han gick på gatan och sjöng. Då bad jag honom, att han intet skulle sjunga. Han frågade: Hvarför icke? Derföre, så var mitt svar, att det icke är tjenligt. Då bemötte han mig, om ej vädret och luften var allmän, och alltså hvar och en hade fritt till att bruka henne, vare sig i sång, spel eller tal. Så vore också tungan hans egen, och visan, den han sjöng, hade han sjelf komponerat. Då ville jag skilja mig vid honom, tog en annan gata, nemligen Svartmangatan. Vi voro just stadde i dess gatumun på Köpmangatan (såsom vid Stortorget, var väl detta ställe då ett af de mest folkuppfyllda i hufvudstaden). Han ville gerna veta, hvarföre jag ej ville hålla honom sällskap. Jag gaf till svar:
Brefvet den 24 Mars 1824, inne - Betänkanden, N:o 287. 29 hafva andre Tjenstebefattningar: att, af de uppgifne personerne, flere ännu icke inträdt i de nya löneförmonerne, utan fortfarande tjena med lön efter gamla Staten; att en ibland dem, efter nära 5 års Tjenstetid såsom Ordinarius ännu tjenar utan lön: att de befattningar någre på andra ställen nu innehafva äro sådane, att hinder af Högstberörde Nåd. Bref till desammas bibehållande för närvarande icke möter; samt att i alla fall fråga skulle kunna uppstå, huruvida meranämnde K. Bref bör på dem, som Ordinarie befattningar förut innehaft, hafva någon retroactiv verkan. Utskottet har, i följd häraf, funnit sistberörde anmärkning af sig sjelf förfalla, och förnyar derföre dess förut gjorda hemställan: att, med fastställande af den för K. StatsContoiret ad interim uppgjorda AflöningsStat, R. St:r måga tillåta, att de föreslagne 3,817 35. 2. med der under beräknade 354 -Ttr Spanneraål å Stat uppföras.
Palmen fortfor att tänka högt, såsom gamla enslingar bruka. »Jag hör en underbart melodisk susning ila fram genom min krona,» sade hon. »Alla flikarna på mina blad måtte ha råkat i dallring. Jag vet ej, hvad som genomfar mig vid åsynen af dessa stackars främlingar. Men denna bedröfvade kvinna är så skön. Hon för mig till minnes det underbaraste jag upplefvat.» Och medan bladen fortforo att röra sig till en susande melodi, påminde sig palmen, huru en gång, för mycket länge sedan, två strålande människor hade gästat oasen. Det var drottningen af Saba, som kommit dit, åtföljd af den vise Salomo. Den sköna drottningen skulle vända åter till sitt land, kungen hade följt henne på vägen, och nu skulle de skiljas. »Till minne af denna stund,» sade då drottningen, »sätter jag nu en dadelkärna i jorden, och jag vill, att därur skall komma en palm, som skall växa och lefva, ända till dess att i Judaland uppstår en konung, som är större än Salomo.» Och då hon sagt detta, hade hon stuckit ned kärnan i jorden, och hennes tårar hade vattnat den. »Hur kan det komma sig, att jag tänker på detta just i dag?» sade palmen. »Skulle denna kvinna kunna vara så skön, att hon påminner om den härligaste af drottningar, om henne, på hvars ord jag växt och lefvat intill denna dag? »Jag hör mina blad susa allt starkare,» sade palmen, »och det låter vemodigt som en dödssång. Det är som om de spådde, att någon snart skulle bort ur lifvet. Det är godt att veta, att det ej gäller mig, eftersom jag ej kan dö.» Palmen antog, att dödssuset i bladen måste gälla de två ensamma vandrarna. Helt visst trodde de också själfva, att deras sista stund nalkades. Man såg det på den uppsyn de visade, då de vandrade förbi ett af de kamelskelett, som kantade vägen. Man såg det på de blickar de kastade efter ett par förbiflygande gamar. Det kunde ju ej vara annorlunda. De måste förgås De hade fått syn på palmen och oasen och skyndade nu ditåt för att finna vatten.