Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Uti denna sistnämnda summa ingår dock det före sistlidet års slut lyftade beloppet, 2,510,000 R:dr, utaf kreditivet till kostnader för fullständigare ordnande af rikets försvarsverk, hvilket hittills balanserade kreditivbelopp torde efter derför afgifven redovisning komma att ur räkenskaperna a floras. Enligt den Kommissariatets berättelse för innevarande års förra hälft bifogade uppgift å Riksgälds-kontorets skulder och tillgångar, utgjorde vid sagda halfårs slut Riksgälds-kontorets fordringar, för hvilka ränta erlägges R:dr 12,623,985: 78. och ännu räntefria, men framdeles räntebärande lånefordringar » 7,632,013: 34. deraf de för enskilda jernvägsanläggningar utgifna lånen uppgingo till „ 6,455,903: 34. samt alla öfriga fordringar och tillgångar till » 20,376,422: 5. Den å Riksgälds-kontorets egentliga inkomstoch utgiftsräkning i Rikets Ständers Bank innestående, i nu uppgifna tillgångar inbegripna, kontanta behållning utgjorde vid 1862 års början R;dr 419,531: 28. vid 1863 års » „ 202,760: 39. vid 1864 års » „ 1,793,958: 68. och vid 18.65 års början » 365,984: 71. samt vid slutet af Juni månad sistnämnda år „ 786,718: 49.
Stämmer denna skildring också i detalj med din egen erfarenhet?» »Ja ... Trodde du jag lefde som en munk?» »Åhnej ... men det är så stor skilnad ...» »Det är ingen skilnad alls», sade han kort och kärft. »Vill du lofva mig att vara fullt uppriktig? Ser du, jag ville så gerna komma till klarhet i detta fall och det fins ingen annan möjlighet än att tala öppet och fördomsfritt som två bildade menniskor kunna göra det. Du förstår ju att det icke är någon simpel nyfikenhet från min sida, utan ett verkligt begär efter klarhet ...» »Det behöfs inga preludier», sade han vänligt. »Du kan fråga mig om allt och jag skall svara dig på allt utan betänkande.» »Jag vill så gerna veta något om ditt lif.» »Mitt lif har varit som andra unge mäns; hvarken bättre eller sämre.» »Med köpta glädjeflickor?» »Ja.» Tonfallet och tystnaden som följde efter var så uttrycksfull; der låg en tröttkörd smärta på bottnen af bådadera. »Detta är något som vi kvinnor aldrig kunna förstå heltut; hur det är möjligt för en finkänslig man att lefva ett sådant lif.» »Kan du tänka dig en finkänslig man äta drafvel för att stilla sin hunger?» »Jag vet icke.» »Var säker på att nittionio af hundra göra det. Sjelfuppehållelsedriften är så stark och slägtuppehållelsedriften är det icke mindre. Man kan vrida sig i äckel – men man stillar sin hunger med draflet till sist. Var säker på det.» Han bemödade sig synbart att tala i sin vanliga sarkastiska ton; men röstens lätta skälfning förrådde honom. Han fortsatte: »Det fins ju ingen räddning; vi tvingas ned i smutsen. Åh, tror du inte, att de fleste af desse unge män från början ja, kanske allt framgent – gå och bära på en längtan så fin och vacker som trots någon af de kyske unga damerna. Men denna längtan är på förhand dödsdömd – och surrogatet hålles oss så nära för munnen ...» Modern satt stilla och lyssnade till denna röst, som ville vara så uttryckslös men dock röjde så mycket.
Och på samfäld räkning fortgått, hafva hvar för sig utgjort så ganska betydlig summa, egde Herrar Commissarierne jemväl föranstalta, det sådane detaillerade sammandrag Öfver hvardera af desse 3:ne rubriker blifva till upplysning för Högloft. Banco Utskottet uppgjorde, hvaruti åtminstone de hufvudeakligare artiklarne deraf särskildt för reparationsoch särskildt för byggnadsarbetet, upptagas och specificeras.” Och blefvo desse omförmälde Uppgifter korrt derefter till Högloft. Banco - Utskottet aflemnade. In fidem G. Helsingitis. Banco-XJtskotHts Éetähkanden. 1823 deri 14 Junii hos Herrar Cömmis Safier föredragen; och skulle Memorial härom, afgå, enligt Protocollet, ‘Till Höglo fl. Banco-Utskottets Revisions Fördelning. Högloft. Utskottet har behagat låta in ford ra min förklaring uti följande afne omständigheter : 1:0 Ofver orsaken och anledningen der* till, att kostnaden för de vid Banquen före* tagne Byggnader och Reparationer så mycket öfverstiger de upprättade kostnadsförslagen , och 2:0 Hvarföre icke handtverks-räkningarné blifvit med påskrift af Architecten försedde. Till förklaring öfver usta puncten får jag ödmjukast andraga, att Arcllitectens i:ä eller det under den 2i Maji 1816 upprättade förslag endast innefattar den kostnad, som ansågs erforderlig för uppförandet af en våning på Archivhuset , hvarvid utom Täckningskopparen 1 hela gamla takredet troddes kunna begagnas, och den gamla brandbotten med dess fyllning och bjelklag
Ljus lyste det äfven i menniskornas boningar, särdeles ur några fönster; ett af de största och vackraste husen, beläget vid strandgatan, med utsigt åt den vackra, breda elfven. Det var en fridens boning, dit ännu ingen giftig Samum förstörande inträngt. Huset ägdes af en ung, förmögen handlande, sedan några år gift och bosatt i samma stad, och i hvars stilla boning vi för en stund vilja införa den gunstige läsaren. I ett enkelt, men smakfullt möbleradt rum, satt en ung qvinna vid den glada, trefliga brasan, och på golfvet vid hennes fötter lekte tvenne barn, en gosse och en flicka, två ljusalfer med gullgula, lockiga hufvuden; ett tredje helt spädt låg jollrande i modrens sköte. Hela denna tafla, upplyst af det klart flammande skenet från kakelugnen, såg glad och fridfull ut; de vackra barnen med sina lifliga åtbörder och modren med det ljufva leendet på sitt ungdomliga anlete, framställde en intagande målning af lif, helsa och lycka. Dörren öppnades till rummet och tvenne personer inträdde. Den första var en ung, högväxt, smärt qvinna, den andra en ung, blek man, hvars drägt och allvarligt milda drag betecknade en andelig. ”Ferdinand! Virginia!” utbrast den unga modren gladt och räckte, utan att uppstiga, båda händerna åt de kärkomna gästerna, ”välkomna, välkomna!” ”Tack Elisabeth,” sade den unga mannen alfvarsamt, men vänligt, ”du är ensam, är din man ej hemma?” ”Nej, han gick bort på en stund, men nog är han snart tillbaka; dessutom är jag ej ensam, man har sällskap nog af dessa,” dermed kysste hon leende den bredvidstående dottrens hvita, höga panna. ”Det är sannt! och jag glömde nästan att helsa på er, lilla Helena och Otto,” sade mannen svagt leende, i det han ömt kysste de båda barnen och lät sin magra hand smekande halka öfver deras små hufvuden. ”Ack det vore icke under, om du skulle glömt dem, gode Ferdinand, då det är så många år du varit skild ifrån oss; dock Gud ske lof! att du nu åter är här.”
Om barnet något mer betonats i första akten och värj-kupletterna orsakat en liten tragisk skiftning i sista akten, hade vi platt intet haft att anmärka, allt att loforda, ty den indisposition, Bom kom krigsarian att vid premiéren snubbla, var alldeles tillfällig och hade kanske förmildrats om frk. P. ej rusat in omedelbart före sin första takt, hvilket alltid är farligt för andheint-oing och intonation. Eo rask entré kan ju göras, men minst två minuter före sångstämmans infallande, särdeles då riturnell-kör öppnar scenen. Detta är ett teaterknep, som ej är att förakta. Att Pettersson är Europas främsta operettsångerska, är något som Stockholmsjargonen roar sig med att pladdra. Nåväl, i Lille Hertigen är detta ej dess mindre sannt, ty Pettersson öf-verträffar här t. o. m. rolens skaparinna i Paris, Granier, särdeles i röst, nobless och yta. I sången har hon delikata nyanser af ömhet och eld, såväl i F: dur som E: dur-kuplctterna och kärleksduetten i första akten får genom hennes spirituella detal-jering en nästan hänförande liflig kolorit. Den syperba ynglingagestalten uppbäres härunder med lika syperb aristokratisk elegans. I andra akten kommer frk. P. till burlesken, der hon gör stora ting, men med förtjusande finhet trots all humoristisk saft. Hennes äggoch soldatvisor äro här mästerverk af schatterings-talang, lifFullhet, ysterhet, af äkta komisk metall. För resten, sedan hon fått af sig bondkostymen, hvilken öfverste! Ja, hon sjunger sjelf: » Den vackraste off ’ ser i verlden! » Fröken Pettersson borde med denna triumf onekligen vända Ur Dagen * Krönika. 1 5operetten ryggen, Lon har nu varit för den allt hvad hon kunnat och den för henne allt hvad den förmått, det är ju bäst att sluta när kulmen nåtts. Och börja på operan och Operan. Marie i Reg: s dotter lär der ligga och vänta på frk. Pettersson. Till och med Carmen vänder sina svarta ögon mot henne.
H. Si:rs pröfning och afgörande. N:o 49- Utlåtande, angående uppförande af ett KronoMagazin vid MörbyLånga Köping på Öland. (U.-A.) Hederv. BondeStåndet har under d. j8 sisth December till Utskottet remitterat ett Memorial af RiksdagsFullmäkligen Per Jonsson från Öland, deruti, med anmälan, alt i det för några år sedan på Statens bekostnad uppbyggda Magazin i Borgholms Stad, Ölands Norra Mots Innevånare aflemna deras Afradsoch KronoTionde-Spannemål, hvaremot andra hälften af Ön, eller Södra Mötet, bestående af 3:ne Härader eller 185- Socknar, måste, utan afseende på de dermed förknippade svårigheter, transportera sådan Spannemål till Calmar Slotts Magazin, hemställes, att Södra Mötet, som med det Norra har enahanda skyldigheter i öfrigt, äfven måtte komma i åtnjutande af lika fördel och beqvämlighet eller att på Ön få aflemna Spannemålen, samt att i sådant afseende ett Magazin på Statens Y-f 138 Stats-Utskottets bekostnad må uppföras i Mörby Långa Köping och KronoTionden från Södra Mötet der få aflemnas. Utskottet bar icke ansett sig kunna tillstyrka bifall å hvad Per Jonsson sålunda hemställt, enär Ölands Innevånare sjöledes kunna transportera Afradsoch TiondeSpannernålen och dymedelst äga en väsendtlig förmån framför andre Skattskyldige å de fleste ställen i Riket, hvilka längre än de i Ölands Södra Mot varande måste landvågen transportera sådan Spannemål. Utlåtande, angående inrättande af ett Rikets Ständers Archiv. (U.-A.) Höglofl. R. o. A. bar till Utskottet remitterat ett så lydande Anförande: Riddarhuset har ett större Archiv af Riksdagshandlingar, dels enskildta för Ridderskapet och Adeln, ^dels gemensamma för samtelige RiksStånden; och dessutom hafva äfven de öfriga Stånden hvart för sig ett särskildt.
Widare anmärkte ock Borgare-Standet, att da i meranamnde Expeditisn omnämnes de Stats - Contoirets Ob - Den 16 April. 5Z? Obligationer, hwarmed Accords ersättningar till reducerade Corpsers Officerare skola betalas , icke ar utsatt, det samma Obligationer komma att innehålla 6 ars betalningstid, hwilket alitsa Ständet jemwal ansäg fordra behörig rättelse. Och skulle desie anmärkningar de Respective Med-Standen samt EtpeditionS - Utffottet wördkamt och manligen genonr detta Prolocolls - Utdrag kommuniceras. blt suxrs. blx krotocollo il. H. Helsr5vn. Utdrag af Protocollet, hållit uti Borgare-Ständets Plenum wid Riksdagen i Stockholm den 24 Februarii 18 lo. S. D. Företogs till afgörande Högloft. Stats-Utffottets den 19 dennes pä bordet lagda förnyade yttrande, rörande Stats - Werkets förwaltning, inkomster och utgifter. Sedan detta Utlåtande punctwis blifwit granffadt, förenade sig Borgare-Standet om följande beslut : 1:0 Gillades Utskottets utlåtande öfwer första puneten, med det tillagg, Högloft.
Financeoperation som möjligtvis för några år kan gifva stadga åt vårt mynt, — men äfven lika möjligt för secler förstöra Svenska Inbyggarnes val. Den önskan att från Landsortertte få Rid; derskapet och Adelns antal ökadt då nämnde vigtiga sak förekommer, hoppas jag är billig» då vi ha full anledning att förmoda det de i provincerne boende känna säkrare Rikets oeconomiska ställning än hufvudstadens invånare, af hvilka det kan gifvas den sorn nekar all förlägenhet för det han under sina sommarre^ sor ej finner allmogens physionomier utmär* ka svält* N:o 4* Herr Cederschjöld, Pehr Gu fia/: Hvarföre jag begärte Herr Friherre Björn? stjernas motion på bordet, anser jag för min pligt att redovisa meddelst framställningen af följande anmärkningar. Allmänna grunder för en FinancePlarl skulle Utskotten ej kunna uppgifva förrän de stadgat sin idé om planen i alla dess delar: och då kan jag ej inse, hvarföre ej sjelfva planen lika så gerna kunde framläggas i hela sitt sammanhang. Ty att uppgifva några allmänna grunder, innan hela planen voro fullkomligt genomtänkt* skulle vara lika sorn Den i April fs m, ville en Författare trycka innehållet till ett vettenskaplig afhandling, innan denna vore utarbetad. Det skulle blifva Riksens Ständer omöjligt att bedöma de allmänna grunderna och deröfver besluta, utan att tillika veta, huru desse grunder skulle tilämpas och utföras. Troligen skulle derfqre hvilka på förhand framställde allmänna grunder sorn helst blifva förkastade; emedan derom borde förena sig ej allenats alla de hvilkas opinion vore ovillkorligen stridande deremot, utan äfven många, sorn väl * ville sjelfva ändamålet, men likväl trodde sig hellre böra genast försaka det', än äfventyra att sedan blifva öfverröstade, vid bestämmandet af sätt och medel till dess vinnande. Och om några allmänna grunder än blefvo bifallne, skulle det. lätt kunna hända, att de likväl komme att sakna verkställighet; emedan man tilläfventyrs ej kunde förlikas om sättet att utföra dem.
I händelse dessa åsigler af Kongl. Maj:t i Nåder gillas, lärer Förslaget i vissa delar böra omarbetas, hvarvid äfven torde komma i öfvervägande, om vittsord till stängsels erhållande må tillkomma annan delegare i hemman, än som enligt * Cap. 5 §. i Skiftes-Stadgan är berättigad att söka skifte. I alla fall hafva vi ansett oss böra fästa uppmärksamhet å . följande mindre väsendtliga omständigheter: ”Om uti 3 §. ej kunde utmärkas, att grannar, som äro skyldige hålla grind, böra sig emellan fördela detta åliggande, antingen så, att den uppskattas högre än annan hägnad, eller så, att hvar för sig viss tid ansvarar för grindens underhållande;’ — Om uttrycket i början af 6 §. ”Nu kan det hända, att granne i Skifteslag” — icke kunde, till vinnan - 38 Bil. t. K. M. Nådiga Propos. fao 43. de af mera tydlighet, förändras till sådan lydelse: ”Nu kan det hända, att delegare i Skifteslag;” Om icke i 11 §. kunde borttagas förbudet att till stängsel nyttja rishag, helst det är det enda stängselsätt, som, utan större kostnad, på vissa ställen kan användas, och serdeles i större skogar, der mycken tillgång finnes på vindfälle, det icke eller kan kallas skogsödande. Högste Domstolens öfrige Ledamöter, -Justitife-Råden Temptander, von Rosén, Örbom, Grefve Strömfelt och Friherre Kurck, förenade sig om detta utlåtande:
R:dr för år räknadt, på sätt bifogade beräkning (Bilagan N:o 22) närmare utvisar, och undersöker man nu, huruvida det gagn, flottan har af Kanoniercorpsen, kan anses motsvara denna kostnad, så visar det sig, att af hela corpsen, som består af 200 man, hafva i medeltal årligen 38 afgått och 15 slutat sin kurs i exercis - 36 skolan samt aflagt fullständig Underofficers-examen, af hvilka likväl de fleste, efter slutad kapitulationstid, begärt sitt afsked, sedan de erhållit betyg om ett kunskapsmått, hvarigenom de med lätthet kunnat vinna förmonlig anställning å annat håll, så att öfver hufvud endast 2 ä 3 årligen blifvit till Underofficerare vid flottan befordrade. Den andel af corpsen, som sålunda verkligen kommer flottan till godo, synes Komitén alltför ringa i förhållande till de kostnader, flottan för denna corps får vidkännas, och det måste alltså ur ekonomisk synpunkt vara fördelaktigare, likasom äfven, enligt Komiténs tanke, ur militärisk, om de för flottans härvarande station erforderliga Underkonstaplar blefve befordrade från Matroscorpsen vid Carlskrona station, såsom redan vanligen eger rum med Understyrmän och Underskeppare, helst Matroserne genomgå samma theoretiska kurs, sorn Kanoniererne, och numera äfven i det närmaste samma vapenöfningar, men förvärfva dessutom mera arbetsduglighet Och sjömanskap, hvilka sistnämnde egenskaper alltid måste vara nyttiga, huru än försvaret i skärgårdarne organiseras, samt måste blifva det mera i samma mån beskaffenheten af detta försvar mera närmar sig den af det öfriga sjöförsvaret. Kanoniercorpsen har visserligen varit påräknad att, vid inträffande krig, lemna ämnen att konstitueras till Underofficerare, för att användas såsom befälhafvare på de talrika roddkanonbåtarne; men om ett sådant behof varit för handen så länge dessa utgjort skärgårdsflottans hufvudvapen, måste det upphöra, när ett jemförelsevis mindre antal ångfartyg och batterier ersätta nämnda fartyg.
Går man till TaxeringsKomitéen i en stad, så finner man att den är sammansatt dels af embetsman, som betala 1 proc. och dels af näringsidkare, som betala 2-J. Det är temligen klart att de magistrats-personer, som sitta i TaxeringsKomitéen, icke kunna, så länge grunderna äro orättvisa, drifva näringsidkaren att upgifva sin verkliga inkomst. Näringsidkarne åter lugna sitt samvete, när de upge för låga inkomster, med det inkastet att de för sin inkomst betala proc., då deremot embetsmännen blott betalar 1, Det kan möjligen vara rättvist att frikalla embetsmännen från all bevillning, jag vill derom ej yttra mig,.men om lian skall betala bevillning, så bör han utgöra den efter samma grunder som hvar och en annan. Som BevillmsFörordmn nu är upställd, upmanar den till osanna upgifter, och derest icke Bevilln.Utsk. kan förmås att framlägga enklare och rättvisare grunder för bevillningens utgörande, så befarar jag att det oefterrättlighets-tillstånd, som f. n. äger rum, kommer i ali evighet att fortfara. Jag anser äfven att de tariffer, som nu finnas i BevillmsFörordmn, borde utgå; ty så snart grunden är rättvis, är det äfven möjligt att få en rättvis taxering, men om grunden är orättvis, blir taxeringen det också. På ofvan anförda skäl anhåller jag om åtterremiss så väl af den nu föredragna punkten som af Betänk:t i sin helhet. Hr Gr. o. Landtm, yttrade att han då åtskillige talare tycktes hafva missförstått hans första framställning, ang:de sättet hvarpå D en ‘26 Mars. 425 besluten borde fattas, finge fästa upmärksamlieten derpå att den punkt, som nu var föredragen, innehöll endast Utsk:s hemställan att åtskillige motioner, så vidt de afse uphäfvande af all bevillning, enl. l:sta och ;2:dra artiklarne, f. n. må lemnäs utan afseende. Det vore således klart att om K. o.
Då emellertid statsanslag till arbetskostnadernas bestridande icke syntes kunna påräknas, så framt icke staden till någon betydligare del i samma kostnader deltoge, men stadskassan icke förmådde att för detta ändamål vidkännas någon uppoffring, ansåge Magistraten och Borgerskapets Äldste ingen annan utväg för frågans nöjaktiga lösning återstå, än att trafiken sjelf återgäldade någon del af de kostnader, som blefve till dess nytta använde. I sådant afseende och för att kunna bedöma omfattningen af den trafik, som å den nya kommunikationsleden vore att emotse, hade, med ledning af från stadens Hamn-kaptens-kontor erhållne uppgifter dels öfver antalet och storleken af de ångfartyg, som under sednast förflutna fem år till hufvudstaden inkommit från söder om Landsort belägna orter, dels å de under,samma år inoch utgångna segelfartygs drägtighet, beräkning blifvit uppgjord öfver det antal fartyg, som kunde påräknas komma att 38 Kongl. Maj-ts Nåd.
De bytte tysta om plats, gingo från fönster till fönster, och när de vände sig inåt, lyste hela ruinen af ett blekrödt skimmer med mörkare skuggor mellan fönstren. »Jag tror, vi måste gå nu», sade Grane. »Ja», sade Agnes, »de vänta säkert på oss.» Efter supén promenerade sällskapet två och två. Herrarne bjödo damerna armen, Grane och Agnes först, de öfriga efteråt. Det var full skymning, ljumt och lugnt. Mellan de höga hagtornshäckarna i den gamla parken gingo de, togo af på slingrande gångar och vände åter igen, utan en tanke på hvart de gingo, eller hvad de talade om. Ty de talade länge i stöten och mycket, hviskande nästan för att ej störa tystnaden, som förde dem mot hvarandra och lät deras blickar mötas länge och strålande, utan tvekan och utan bryderi. »Är ni trött?» »Nej då.» De gingo igen. Det blef mörkare i gångarna, himlen alltmera djupblå, och ur tystnaden drillade klart och fulltonigt en näktergals sång. Agnes trodde knappt sig sjelf, hon talade, som hon aldrig hade talat, om bagateller, smådrag från sin egen barndom, ställen, som hon tyckte om, dit hon brukade gå, och hon stödde sig mot honom, när hon talade, och såg upp i hans ansigte, så att han kände hennes axel hvila emot sin arm. Hela hemvägen gingo de tysta. Och tystnaden var så rik, kvällen så vacker, himlen så blå och vattnets skvalp på afstånd så friskt. Det var som en lång kysk omfamning. När Agnes lade sig, hade alla hennes gamla, tankar vikit. Hon tackade Gud som ett barn, att hon haft så roligt, och somnade lugnt och godt. Grane tänkte öfver kvällen. Han sökte sätta sig in i Agnes’ tankegång, och ju mer han gjorde det, dess mer blef det honom klart, att hon älskade honom, men att hon aldrig skulle blifva hans. Han skulle ej vinna de två i lifvet – sin lefnads arbete och lyckan. Det blef tyst emellan dem efter den kvällen. Grane höll sig på afstånd. De hade talat ut alt, som kunde sägas, utom deras kärlek själf. Nu fattades blott detta, och det skulle ej komma.
Det säger sig sjelft, att for-fafctaren con amore skrifvit denna uppsats, hvars ämne han säger vara, i sia nuvarande form, mera ärfd natur Un förvärfdt medvetande. Läsaren erhåller en fyllig framställning af folkvisans karaktäristiska kännemärken, af historiken om upptäckterna ooh insamlingarna af folkvisan i olika länder. Författaren glömmer naturligtvis ej den afgörande inverkan, folkpoesien utöfvat på konstdikten i våra dagar (och genom sitt nära samband med nationaliteten äfven på politiken). Påståendet, att folkmelodierna skulle härstamma från kyrkosången, har ej bekräftat sig vid undersökning; snarare kan den senare sägas ha lånat af de förra. Liksom folkpoesien pånyttfödt konstpoesien, har folkmelodien ingripit epokgörande i tonkonstens utveckling genom natur och innerlighet. Icke minst intressant är redogörelsen för sagosamlingarna och de vetenskapliga teorierna om sagans uppkomst: bröderne Grimms mytologiska, Max Müllers etymologisk-natursymboliska, Benfeys historisk-indiska, Köhlers och Casquins individualistiska, Tylers och Langs primitivt-psykologiska, hvilken sistnämda synes oss i sjelfva verket återföra förklaringen till den mytisk-symboliska. Det är nämligen ett psykologiskt grunddrag hos den primitiva sagan, att hennes innehåll uppfattas och framställes som verklighet och sanning. Hvad som för oss bildade — och numera för många, ehuru ej alla, folksagoberättare — framstår som en diktad verld, en fantasiverld, var ursprungligen föremål för en naiv tro. Men det samma var äfven myten. Sagan och myten ba samma källa: menniskans uppfattning af naturfenomenen som personliga makter. Ingendera uppfann afsigtligt. Dikt och fantasi äro senare begrepp. Myt och saga lågo förenade i samma uråskådning, innan de skildes, och ha äfven sedan spelat in i hvarandra. Hvad gifver väl nutidens folkläsning i ersättning för den traditionella sagan? Mycket godt utan tvifvel — äfven tryckta sagor och visor i stället för berättade och sjungna — men Ufven en hårresande litteratur af vansinnig smuts och rafflande ohyggligheter. Författaren har sett den hopas i högar i biblioteket.