Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Förf. synes omsider lin funnit sin egen vag. Haftet innehåller en cykel wBild ocli verklighet::, lirars dikter iiiycket afgjordare iiii Nycanders mann ni sko öden^ i dlinänhet äro samlingeiis bästa. E t t verkligt underlag, en bestamd, i ett par fall tydligen iipplefvad situation frigör den lyriska idran hos Risberg p&amp; ett helt aiinat satt än då lian diktar öfver ett enbart lyriskt stamningsintryck. Därför iiro hans i ini in ni sko öden^ utan den strängare objektivitet, soin vi sågo t. ex. Iios Sycandeis skeppar Hansea; deras värde ligger ganska niycket i den lyriska medkänslan. Har liar man nu dikten, Gamle Pers, en enkel och trohjärtad skildring iir folkets lif, för hvilke ' t Risberg har bide öga och hjärtaen hyllning af vacker fijrsakande kärlek. 3 3Iodersvän tan » varierar telnat 011.1 tyst, iiiidangönid tillgifvenhet, som alltjiinit hoppas och tror. Förf. alskar den, tysta kraftena vare sig till dåd - i dess mest ansträngande forni, nämligen soin hardt dagligt slit - eller till kärlek. Det står i samband med den frånvaro af allt larmande och pretentiöst, som fördelaktigt iitinärker sl&lt;alden. 31en isynnerhet märkes den alltigenom erso on liga dikten » Venus på skäretv, säkert ett af de basta poeiii som skrifvits i Srerige under de senare hïeii En något iitförligiire granskning daraf a r lämpligare iiii ett iippeliåll vid saiiilingens obetydligheter. I &gt;Venus på skärets liar en poetisk beghfniiig slagit ut i en stor karakteristisk blomma. Dikten, ett hjärterop efter iiatur, bör ses i relief iiiot de bleka och:) litterärav akademiska festdikterna! Här i samlingen st&amp; de senare da nästan som uttrycket för det ensidiga kiiltiirlif, f&amp;ii Ilvilket skalden trängtar ut.
Jag kan icke annat än vördsamt vidhålla hvad jag yttrat, då detta betänk, återremitterades, alt nemi. Konungens propos, måtte bifallas, och alt sålunda fyllnaden från de 23,ooo r:dr, som finnas, till de 5o,ooo r:dr, som Konungen begärt, ytterligare beviljas. Man kan visserligen säga, att årstiden nu är långt framlidet) för de arbetens företagande, för hvilka anslaget äskats, men det kommer deraf, att StatsUtsk. uppehållit målet 2 till 3 månader, för ali besvara återremissen. Men jag är förvissad, att om medel erhållas, så är det en mängd arbeten, som dermed kunna och böra verkställas, och hvilket uppskjutande skulle vara till skada för landet. Jag önskar alltså, att R. o. Ad. måtte, med afslag å Utskrs betänk., bifalla K. M:s nåd. proposition. Frih. Cederström, Jacob: Hvarje sådan utgift, sorn den ifrågavar., hvilken afser ökad production och lättade communicationer orter emellan, och hvilken utgift sedermera verkar gagneligt för Staten och vissa provinser, är af beskaffenhet att icke böra afslås. Jag instämmer med den föregående talaren, begärande, att, med afslag å förevar, betänk. de 27,000 r:dr, som erfordras att fylla de 5o,ooo r:dr, som Konungen begärt, mätte af Ständerna bifallas. Frih. Tersmeden, Wilh.: På de skäl, som redan förra gången anfördes, och hvilka Flsk. vidblifvit, får jag deremot anhålla om bifall å Utsk:s betänkande. Gr. Frölich, David, förenade sig med Frih. Tersmeden. Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla StatsUlskts utlåt. N:o lo/p Ropades ja och nej. Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om Ståndet behagade afslå samma utlåtande. 434. D eu 3o Maj e. m.
— Då man vili hindra fattige personer, att gå omkring och tigga sin föda, bör inan vara pligtig att föda dem, antingen genom tjenliga Arbets-Inrättningar, eller ock genom årligt underhåll. -— Jag känner iner än ett ställe, der förbud ägt rum för den fattige, att icke gå omkring och begära tili sitt lifs uppehälle, och hvarigenom man velat tvinga dem att förblifva inom thess församling; men skulle de det 0- akladt icke begifvit sig af, hade de visserligen svultit till döds; oe-h mycket strängare författningar i denne del läradeicke kunna hafva i Barbariet.— Med Utskotten är jag ense der uti, att minderårige barn, sorn ej hafva under' stöd af sine föräldrar, äro lika berättigade och förtjente att få begagna sig af fattigvården, som ålderstegne och utfattige, och I)c a i" November e, m, 87 det s-å mycket häldre, som de sednare ofta, genom liderlighet och lättja, elier 0- försigtigt lefverne sjelfve äro orsaken , hvarföre de behöfva njuta fattig-forsörjning. —■ Man har ej rikligt begrepp om fattig-vården i England, man fasar för den enorma summa1 af 10 millioner pund sterling, som dertill åtgår; — men då man vet. att den lill en stor del betalas, för att derigenom nedsätta arbets-dagspenningen, är den ej så tryckande. — Då nemligen kriget i England böljades för 3o år sedan, föresåg man att dagspenningen skulle okas, och att när, sedan fred inträffade, det icke skulle blifva så lätt, attåter nedsätta den; Man beslöt derföre att icke föröka dagspenningen, ehuru prisen på födoämnen siego, utan i dess ställe öka fattig afgiften , så att dagsvärkskarlen erhöll af fattig kassan ett visst understöd, då äfven ett vist antal personer inom hvarje familj voro födde. — Man ser väl desse fattiga persöner dricka The, men det kommer alldeles icke af Öfverflöd, ulan deraf att det är dåligt The', och så dåligt, alt jag tror det ingen här i Sverige ville dricka det.
Den 1 December f. m. 37 Liksom (let är ett erkändt faktum, att i bredd med en stigande nationalvälmåga och yttre civilisation alltid gått en tillvexande njutningslystnad, så visar sig ock, att jernvägarne, i samma mån de äro en häfstång för materiel utveckling, mäktigare än någon tillförene, i samma mån kunna de ock blifva de vådligaste medel till förstöring af ett folks sedliga kraft och utveckling, af ett obejdadt, ifrån alla band frigjordt begär efter njutning och sinnlig förströelse. Detta blir i synnerhet fallet, då jernvägarne fa begagnas på söndagarne. Vårt land med sitt hårda klimat fordrar att bebos af ett idogt, tarfligt och försakande folk, och den stränga fostermodren liar ock sökt lura sina söner dessa dvgder; men af naturen äro vi benägne för omåttlighet och njutning, och det är vådligt, att | å ett oförsigtigt sätt framkalla dessa laster. Intill sednare tider har, under det sedesiöshet.en tillvext i städerne, vår allmoge i de aflägsnare bygderna merändels bevarat forntida allvar, måttlighet och försakelseförmåga. Jernvägarne borttaga nu allt afstånd, sätta med ens de aflägsnaste byggder i den närmaste beröring med den högsta civilisation och högsta sedeslöshet. Under söcknedagarne, då den idoge måste arbeta i sitt anletes svett, kan han dock merändels undvika de genom jernvägarne honom nalkande frestelserna; men om söndagarne och då varande ledighet blifva frestelserna öfvermiiktiga. Då hastar städernas befolkning ut på landsbygden, att der få nya fält för sin sedeslöshet, eller ock der vinningslystet utbjudande sitt gyckelverk och sitt kram, att dermed locka ett förut fiärdlöst folk; och då hvarje station blir en hemlig eller uppenbar krog, så kunna städernas och landets inbyggare der förena sig i dryckeslag och orgier. I följd af de om söndagarne nedsatta jernvägspriserna lockas landets inbyggare, att i tusental fara in i städerna, att der frossa af allt, som der utbredes för den skådeoch njutningslystne.
Det. slår i i:sla punkten: "skall "ock all annan efter lag tillåten upplåtelse af nyttjanderätt till fastighet, härunder jemväl inbegripen lifstidsslädja ”hvarom stadgandet i sista punkten af 1 5 §:n 16 cap. Jorda-b:n ”således upphäfves;” men delta kan jag icke finna vara någon riktig mening. För att få delta upplyst, anhåller jag om återremiss. LagXJlsk:s betänk. N:o 35 Lief af R. o. Ad. återremitterad!. Föredrogs ånyo Hr af Grubbens’s, Nils Wilh., den 5 dennes e. "in. på bordet lagda yttrande, i anledn. af StatsUtsk:s utlåt. N:o3i, ang:de regter:n af utgifterna under liksstatens i:sta hufvudtitel. De n 16 M a j e. m. Gr. Taube, Gustaf Joli., hade inlemna! ett anförande, sorn upplästes, så lydande: Vid de af Hr af Grubbens i plenum den 5 innevar. månad gjorda anmärk:r vid SlatsUtsk:s betänk. JV:o 3i, rör:dc i:sta Ii u (V lid titeln, får jag göra följande erinringar: Hr af Grubbens anser, dels att anslaget af 20,210 r:dr b:co lill ved och kol för K. bofliållningen bör kunna nedsättas till i5,ooo r:dr, oell dels alt den till polis-, lysneli renhållning bestämda summan 16,100 r:dr b:co bör kunna minskas med 6,100 rtdr oell således nedsättas till io,poor:dr b:co.
Vid pröfningen af Frih. Klinckow ströms nyss omförmälda förslag, ansåg Stats-(Jtsk:t det icke vara rätt att nu infordra kontraktet, helst Fullrmge i Riksg.-Kont:t upplyst att detsamma skulle hållas hemligt en viss tid, och det var endast på denna grund Stats-Utsk:t motsatte sig Frih. Klinckowströms förslag. För min del anser jag äfven att, då lånet redan är afslutadt, skulle låneko ntraktets framläggande endast tjena till ledning för att bedöma Riksg.-Kont:ts förmåga som lånalslutande verk, men detta lärer icke behölvas, ty vi hafva här i Betänk:t fullständig ledning för vårt omdöme i detta afseende. Som vid detta tilllälle diskussionen förunderligt nog icke vidrört den frågan huruvida Riksgälds-kontoret fortfarande bör anförtros att upptaga statens lån, anser jag mig endast böra nämna att det allmänna omdömet i detta afseende af erfarenheten vunnit en stadga, som såmedelst föranleder en kommande representations bedömande att bättre ordna denna för landet vigtiga angelägenhet. Som en allmän regel ber jag dock få nämna att ett kollegialt verk, i de flesta fall, omöjligen kan lyckas att på ett tillfredsställande sätt afsluta statslån, och att detta förtroende bör öfverlemnas till en med full frihet handlande, ansvarig negosiatör. Jag vill icke längre uppehålla R. o. Ad:s tid, utan blott hemställa om bifall till det sätt, hvarpå Utsk:t afgjort frågan. Den 3 Februari f. ni. 271 Hr Åke rman, Fredrik: Med anledning af hvad som förekommit i nu föredragna punkt, hvari det talas om förberedelser till lånet, ber jag få uttala min tanke, som öfverensstämmer med den siste värde talarens, eller att om man vill upptaga ett lån, hör man icke gå till väga såsom man vid de sednare jernvägslånens negocierande gjort,eller genom kungörelsers utfärdande uppmana spekulanter alt bär i Stockholm framställa sina anbud, så vida man vill vinna ett gynsamt resultat.
Rikets handel och sjöfart hafwa wnnnit tillwäxt och förkofran Handel, och under en, med jemna men warfamma steg fortsatt, öfwergäng till ett friare handelssystem. Flere större fartyg af förbättrad construction hafwa under de sednare arén blifwit bygdå och, i följd af de förmäner, som i reci» procitets-wäg Swensta flaggan pä utrikes orter åtnjutit, funnit i fraktfart en lönande sysselsättning. Dä af de 4,912 fartyg om 182,920 läster, som är 1838 anwändes i exporten ifrän Swerige, och utgjorde omkring 26,000 läster mera än för 10 är tillbaka, 1,777 fartyg om 93,473 läster wörö sa wäl främmande som förnämligast Norrsta fartyg, hwarmed största delen af wära trädwaror utföras; sa synes deraf att ett ^vidsträckt fält ännu äterstär för Lnhemsta steppsbyggerierna. Dä Kongl. Mast inhemtat, att flere för fartygs byggnad och utrustning erforderliga artiklar, dels ej till enahanda fullkomlighet och pris som i andra länder, dels ej utan omgäng och swärighet, kunde inom Riket erhällas, samt att införsel af dessa artiklar hufwudsakligen befunnes antingen förbjuden, eller, i motsatt fall, belagd med sä hög tull, att deras anskaffande frän utrikes ort wore med öfwerdrifwen kostnad förenadt, har Kongl. Maj:t, för att undanrödja dessa hinder för sjöfartens förkofran och underlätta steppsbyggeriet, ansett lämpligt och nödigt att uphäfwa införsels-förbuden, och bestämma eller skäligen nedsatta tullumgälderna a dylika skeppsförnödenheter, dock under akt - gifwande pä inhemska tillwerkares rätt att njuta ffydd mot utländsse medtäflare. Wärdet af utförda waror ifrån Swerige beräknades, ar 1834, Wärdet af införda waror fran främmande orter beräknades, är Sjöfarten, inrikes orter emellan, har äfwen warit i tilltagande.
Fordringar, hvarom här nedan förmäles, ega sinsemellan i följande ordning rätt till betalning ur inlastadt gods, som för fordringarne häftar, nemligen: 7 etc. Häraf skulle följa, att, så länge lagstiftningen bibehåller den förmånsrätt för sjöfolks lön till gods i skepp, som HanJels-Balkens 17 Kap. 5 § stadgar, och hvilken ej eller Förslaget finnes vidröra annorlunda, än att den, likasom alla andra förmånsrätter, skulle vika för bodmerilån, haveribidrag och fraktfordringar, komma dessa tre sistnämnda slag af fordringar att utgå enligt sisla punkteu i nyssberörde g, men, såsom hittills, näst efter sjöfolks lön, och med iakttagande sinsemellan af den ordning, Förslaget innehåller. Nämnde kapitel omtalar val fraklfordran redan i 5 § sista punkten och lån på bodmeri först i 7 § andra punkten, hvaraf kunde synas, som om förmånsrättsordningen blifvit i Förslaget omvänd; men så är ej förhållandet, emedan sistnämnde lagrum handlar endast om förmånsrätt till fartyg, i afseende hvaiå någon kollision emellan fordringar för frakt och för bodmerilån ej kan uppstå, och, hvad förra lagställe! åter angår, det måste instämma med en rigtig tillämpning af detsamma, att, då bodmerilånet är taget för fartygets skull, fraktfordringen viker för bodmerilånet samt till och med utgör säkerhet för betalningen deraf. Hvad särskildt angår fordringar pä haveribidrag, så är deras plats i förmfinsiättsordningen för närvarande ej uttryckligen bestämd, men den biifver det, och, såsom det synes, på ett antagligt sätt, genom hvad nu är vordet föreslaget. § 293. Justilieråden Alexanderson, Qviding och Cramér framställde den redaktions anmärkrting, att tillägg syntes böra göras* dels i I mom. efter ordet: »upphöra» 48 af orden: om de ej genom stämning eller lagsökning göras gällande inom etc. och dels i andra inom. efter ordet »prsescriptionstiden» af orden: för anställande af talan om betalning eller återbäring etc. % 294.
Han framträdde och lemnade Mannerstedt ett bref. Frans häpnade; den starke ynglingen darrade lik ett af vinden skakadt löf. Gossen gick; han hade instinkt nog för att begripa, det han nu förgäfves skulle vänta på någon slant. Mannerstedt nedsatte sig, med brefvet i handen, på sängkanten. Hans blick var skum. Utanskriften urskiljde han knappt; men födelseortens poststämpel, det svarta sigillet, de svarta kanterna, sorgens dystra budbärare, dessa tecken märkte han alltför väl. Smärtan och den skakande rörelsen hade nästan betagit honom förmågan att andas. Slutligen bemannade han sig med hela sin själs kraft, och bröt sigillet. Omslaget inneslöt tvenne bref; det ena var af hans mors hand. Frans’ blick ljusnade till ett uttryck af salig fröjd; han uppvecklade brefvet, och sköt det andra, betagen af mörka aningar, åt sidan. Genom den dunkla tårslöja, som skymde hans öga, läste han följande: Min Frans, min ömt älskade son! Förlåt din gamla mor, att hon så länge som möjligt velat bespara dig underrättelsen om hennes allt mera försämrade helsotillstånd. Mitt barn, min gode, dyre son, du som under hela ditt lif utgjort min stolthet och mitt hopp, min fröjd i hvarje smärta, min tröst i alla motgångar, mottag min välsignelse, min sista, rika välsignelse, den jag tecknar med svag och darrande hand! Min välsignelse för den outsägliga och varma kärlek du egnat din gamla mor, för all den glädje du gjort henne, derigenom att du alltid vandrat på dygdens väg, aldrig föraktat hennes råd, samt oupphörligt bemödat dig att förljufva hennes lif. Allt detta gör, att min bortgång, långtifrån att förefalla mig bitter, fyller min själ med den högsta frid och salighet. Jag går att förena mig med min evigt saknade make, i det hem der vi båda skola bedja för vår älsklings välgång, bedja att han med samma styrka som hittills bär de stormiga dagarne, liksom de ljusare, – aldrig glömmande att det gifves ett mål, ett herrligt, ljust mål, hvartill det är skönt att sträfva.
Ellen hade kastat sig till Suenonii fötter ... med förtviflans vilda vältalighet hade hon bestormat hans hjerta, men derinne fanns en dämon, som hårdnackadt tillbakaslog hvarje anfall af menskliga känslor: Fanatismen. Ellen hade från Suenonius vändt sig till den andre prestmannen: denne, som med svårighet uthärdade anblicken af så mycken grymhet och så mycket lidande, men hvars öfvertygelse likväl var orubbad, sökte enträget beveka Ingrid till bekännelse och uppmanade Ellen att förena sina böner med hans, på det att hennes mor måtte undslippa plågorna. Men Ingrid befann sig i ett halft medvetslöst tillstånd: hennes ögon voro slutna, och endast de spridda ord, som undföllo hennes läppar, vittnade, att hon ej försjunkit i fullständig dvala. – Nej, nej, jag är oskyldig ... jag svär det vid Kristi sår ... Herre, förbarma dig! Hjelp mig, hjelp mig! Dessa och dylika ord visade, att hon ännu hade medvetande om sin rysliga belägenhet. Adolf behöfde blott ett ögonblick, för att öfverskåda denna scen. Suenonius ryggade tillbaka vid hans åsyn, bödeln höll upp med sitt arbete och fäste, likasom alla de öfriga innevarande, sina häpna ögon på ynglingen. – Hvad ... hvad ... hvad vill ni här? Huru har ni kommit hit? Dessa ord sväfvade ohörbart på Suenonii läppar, och en plötslig skiftning i hans små mörka ögon tillkännagaf, att öfverraskningen hastigt började vika för en helig vrede. Men den unge Skytte stod med några hastiga steg framför bödeln, stötte denne tillbaka och emottog samma ögonblick i sin famn Ellen, som stum och dödsblek kastade sig till hans bröst. – Hvad ... huru? utbrast nu Suenonius, och öfver hans ansigte flög en svart skugga af det fanatiska raseri, som började koka i hans ådror; – hvad, du förlorade son, du gudahädare, du tempelskändare, vågar du äfven visa ditt ursinne här i Herrens helgedom? Vågar du med brottslig hand ingripa i lagens gång?
Dalarne, om upphäfvande af Kongl, resolutionen den 13 November 1747, angående inskränkning i rättigheten att använda skog för en del socknar derstädes. IX. B. 620. A. 686. X. E. 461. Danckvardt, Magnus Georg, yttranden. I. 147, 231, 269. Danviks HospilalsDirection, om upplösande af, samt dess ställande under Serafimerordensgillets förvaltning, m. m. VII. Debitering och uppbörd af Bohusläns regementes indelningar, om förändrade stadganden för. Se Bohusläns Regemente. De Geer, Friherre Guslaf, yttranden. VIII. 513. De Geer, H. Ex. Herr Grefve Carl, yttrande. I. 25. ( 44 ) De Geer, fl. Ex. Herr Grefve Carl, ulsedd till Ledamot i Talmansconferencerne. I. 11. Depositionsmedel, rörande användande af de under Kongl. Statscontorets förvaltning ställde. E. 335. — angående inleverering till Riksgäldscontoret af de till Kongl. Statsconloret ingående. VI. B. 436. A. 651. Deputation, Helsnings, om anteckning till den, som komme alt afgå för att helsa de öfriga RiksStånden. 7. — om anteckning lill den, som komme alt afgåVtill Hans Majit Konungen och de öfrige Kongl. Personerne. I. 10. — om anteckning till den, som komme att anhålla, det täcktes Kongl. Majit låta sin och Hennes Majit Drottningens kröning för sig gå under Riksdagen. I. 129. Deputationer, BondeStåndets. I. 8. II. 40. X. 695. — BorgareStånriels. I. 13. II. 63. X. 696.
nande ur ett mörkt snår, att de vore dolk eller gift och hade makt att förgöra denna usla kropp samt gifva min själ friheten. » Hon var åter lugn och småleende. » Barnsligheter », sade hon och tog hans arm för att bege sig ut bland gästerna. De bibehöllo sina kostymer, och deras triumfer förnyades, då de visade sig utom scenen. Alla berömde dem. Ingen misstänkte något. Balen började åter, men Gösta flydde bort från balsalen. Poeten begaf sig in i rökrummen till de gamle herrarne och tog plats vid ett af spelborden. Han råkade slå sig ned vid samma bord, där den väldige herrn till Björne satt och spelade knack, omvexlande med det att han höll polsk bank och samlade en stor hög af sexstyfrar och tolfskillingar framför sig. Spelet gick redan högt, nu satte Gösta än värre fart i det. De gröna banksedlame kommo fram, och alltjämt växte penninghögen framför den väldige Melchior Sinclaire. Men äfven framför Gösta samlades både slantar och sedlar, och snart var han den ende, som höll ut i kampen mot den store brukspatron på Björne. Snart vandrade till och med den stora penninghögen öfver från Melchior Sinclaire till Gösta Berling. » Gösta, min gosse », ropade brukspatronen skrattande, då han spelat bort allt, som fanns i plånbok oeh börs. » Hur skola vi nu bära oss å t? Jag är pank, och jag spelar aldrig med lån ta pengar, det har jag lofvat mor min. » » Jag förstår mig ej själf, » sade hon. » Fy skam, fröken Marianne, » sade han, grimaserande, och slog ut med händerna. » Kyssa Gösta Berling, fy skaml » Han fann. dock på råd, han spelade bort klockan och bäfverpälsen och var just i färd med att sätta ut häst oeh släde, då Sintram hejdade honom. Marianne måste skratta. » Eo och hvar vet ju, att Gösta Berling är oemotståndlig, mitt fel är ej större än andras. » Och de kommo i all sämja öfverens att hålla god min, på det att ingen skulle misstänka sanningen.
Men de unge, som med honom uppväxte voro, talade med honom, och sade: Så skall du säga till folket, som till dig talat hafver, och säger: Din fader hafver gjort vårt ok allt för tungt, gör du vårt ok lättare; och säg till dem: Mitt minsta finger skall vara tjockare än mins faders länder. Hafver nu min fader för tungt ok lagt uppå eder, så skall jag ännu göra edart ok tyngre; min fader hafver tuktat eder med gisslar, men jag med scorpioner. Som nu Jerobeam och allt folket kom till Rehabeam på tredje dagen, såsom Konungen sagt hade: Kommer igen till mig på tredje dagen; Svarade Konungen dem hårdeliga; och Konung Rehabeam öfvergaf de äldstas råd; Och talade med dem efter de ungas råd, och sade: Hafver min fader gjort edart ok för svårt, så skall jag ännu göra det svårare; min fader hafver tuktat eder med gisslar, men jag med scorpioner. Alltså hörde Konungen folket intet; ty det vardt alltså vändt af Gudi, på det Herren skulle göra sitt ord fast, som han talat hade genom Ahia af Silo till Jerobeam, Nebats son. Då nu hele Israel såg, att Konungen intet hörde dem, svarade folket Konungenom, och sade: Hvad del hafve vi med David, eller arf med Isai son? Hvar och en af Israel drage till sina hyddor: Så se du nu till ditt hus, David. Och hele Israel gick i sina hyddor; Så att Rehabeam regerade allenast öfver de Israels barn, som bodde i Juda städer. Då sände Konung Rehabeam Hadoram räntomästaren; men Israels barn stenade honom ihjäl. Och Konung Rehabeam steg med hast på sin vagn, och flydde till Jerusalem. Alltså föll Israel af ifrå Davids hus, allt intill denna dag. Då Rehabeam kom till Jerusalem, församlade han Juda hus och BenJamin, hundradetusend, och åttatiotusend unga män, som stridsamme voro, till att strida emot Israel, att de måtte komma åter riket under Rehabeam. Men Herrans ord kom till Semaja, den Guds mannen, och sade: