Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessa två stadganden, af hvilka det senare härieder sig frän den, enligt Utskottets tanka, med intecknings-rätlens natur öfverensstämmande och för densammas betryggande högst vigtiga grundsalts alt den i concursmål uteblifna inteckningsegaren skall, oberoende af inteckningens löpande egenskap, hafva sin rätt förvarad. då han ej blifvit om coucursen serskildt underrättad, och att således någon skillnad ej bör ega rum, ehvad den intecknade handlingen iir ställd till viss man eller lill innehafvarenj eller till viss man eller ordres, hafva sedermera influtit i Concurs-lagen den 13 Juli 1818, 5 Capitlet 3i samt slutligen i nu gällande Concurs - Lag-Utskottets Betänkande, N:0 i 74» 5 lag af den 12 Mars j83o, men blifvit der sammanställde på det sätt, alt tvetydighet numera kan anses hafva uppkommit, huruvida den borgenär, som eger inleeknadt löpande skuldebref, genom underlåten bevakning förlorar all rätt, änskönt han icke blifvit serskildt kallad, eller 0111 han i sådant fall har sin rätt qvar» Utskottet anser denna tvetydighet böra undanrödjas och hemställer derföre vördsamt, det Rikets Ständer måtte, för deras del, besluta, att en förklaring varder utfärdad af det innehåll: att det uti 88 di', af Concurs-lagen den 13 Mars i83o meddeldta stadgande, enligt hvilket intecknings-egare, som ej erhållit serskild underrättelse om offentlig stämning i concurs, skall hafva sin rätt för varad, der han ej försutit tiden till inteckningens förnyande g rätteligen bör sålunda förstås och tillämpas , att in t e c k n in g srätt en , uti der nämnda fall, skall anses på enahanda sätt förvarad, ehvad den intecknade fordran är grundad å handling eller förskrifning, som blifvit till viss man ut gifven, eller å handling eller förskrifning, som blifvit till innehafvarén eller till viss man eller ordres ställd.
Hvartill båta alla lagliga friheter, om det ej finnes män, som äro redo att försvara dem, ej med klingande och varma ord, utan med kraftigare bevisningsmedel, öfvertygande äfven för frihetens argaste vedersakare, när de komma med kanoner? Ett folk har nätt och jämnt så stor yttrandefrihet, som det tror sig om att kunna häfda med vapenmakt emot en ömtålig granne. Det är förödmjukande, men det är sant, att vår militäriska svaghet, vår isolering i Europa, faktiskt måste hindra oss att i fulla drag njuta af den frihet, som vi proklamerat i våraLÄRDOMAR FRÅN FINLAND. grundlagar. I Finland är visserligen tvånget omedelbart mera tryckande, men det lönar icke mödan att dölja för sig, att äfven Sveriges press ej får yttra sig om främmande makter lika fritt som den engelska eller den tyska, att obefogade reklamationer ej kunna mötas med samma obesvärade lugn i Stockholm som i London. Det finns blott en väg att något så när afhjälpa detta missförhållande, men den vill förmodligen hr Palme icke vandra. Omsorgen om vår nationella värdighet torde således ålägga oss någon måtta i våra känsloutbrott. Men det lär ej förmenas oss att » med kallt blod » betrakta hvad som är på färde i Finland och däraf hämta vissa nyttiga lärdomar för oss själfve. Hr Palme har för dem, som icke äro i tillfälle att studera professor Danielsons bok om Finlands förening med Ryssland, på ett ganska tillfredsställande sätt utvecklat den finska uppfattningen af storfurstendömets konstitutionella rättigheter. På grund af sina finska källor har han likväl yttrat sig med något större devotion, än hvad en svensk författare behöfver göra, om de olikartade kejserliga manifest och utlåtelser, som spela en så betydande roll i den finska statsrättens ursprungshistoria. Det är också skada, att han utan närmare pröfning obetingadt underskrifva (sid. 56) finnarnes allt för nedsättande omdömen om ryssen Ordins arbete. Ordin är visserligen ingen mönstergiltig forskare, och han skrifver med en skarpt utpräglad tendens, liksom för öfrigt äfven Danielson å sin sida. Men Ordins bok är i hög grad lärorik för den, som vill göra sig förtrogen med ryskt åskådningssätt.
Den vokala delen sköttes delvis förträffligt, ehuru här och hvar smaklösheter före-kommo, såsom det banala sforzandot på hvarje höjdton (utom i duon, som sjöngs bra), men det var egentligen det dramatiska, som var af en stötande ytlighet och onatur. Hvart hade Margareta tagit vägen? Hvad var det för en dam, som kommit in i hennes trädgård, och som der tog emot presenter och visiter af sin älskare? Och hvilken juvelaria, icke sången, som var oklanderlig, men spelet! En slug mamsell, som vet att älskaren står och kikar i nyckelhålet till porten, och nu till hans båtnad agerar en glädjeoch koketteriscen af den mest dubiösa naivetet och ined en raffinerad beräkning i blick, min och misslyckade hof-nigningar, som var rent af förargelseväckande. Den vackra Anna KlemmiDg utbytte med den älskliga anspråkslöshet, som var henne egen, i texten ordet » söt * mot » grann », fröken Oselio gick oför-faradt på: » Såge hur söt (täck) jag är » o. s. v., hvilket bevisade att kurage åtminstone ej tröt. Denna dåliga tredje akt öfverstånden, repade sig prestatio nen i det följande, utan att dock i nämnvärd mån öfverträffa Selma Ek, som var afgjordt framom i den tredje, hvilken akt väl aldrig förr i Stockholm fått ett så cocotte-artadt utförande. Kyrkscenen gjordes med rätt mycken verve, men stod dock vida under t. ex. Pauline Luccas. Konstnärinnan hade redan från början icke fått magt med figuren, och detta preglade dess alla facer, ehuru mer eller mindre intensivt. I scenen med Valentin markerade Selma Ek bättre det framsmygande vansinnet i slutet, som då osökt förbindes med 5: te akten och ger åskådarne en aning om Margaretas öden under mellanakten. Oselio påminde här mer om Lucca i denna scen, som dock af denna gjordes långt mer öfverväldigande smärtsam.
Att bryta ned detta hus var som att slå sönder en välkänd gammal cremonesare för att i stället hoplimma ett opröfvadt, men med många sirater utsmyckadt nytt instrument. Nu skall där resas ett modernt grosshandlarpalats, en närmare eller fjärmare efterbildning af de många dylika, som vi gäspande betrakta i nästan alla större och banaliserade städer. Det nya huset skall stå grannt och dödt utan minnen. Hvarje byggnad är ett afrundadt helt, är liksom ett väsen, men den själ, som skall komma att stirra ut genom dessa tråkiga spegelfönster, den spekulationens anda, som kommer att fylla denna bebådade stenkoloss med lif, skall ej längre locka oss till den öfverseende förtrolighet, med hvilken vi fordom kommit. Och den obetydlige och löjlige lille utländingen, som dåsögd far på bröllopsresa, men för hvars omdöme svensken har en så bugande vördnad, skulle hedra vår hufvudstad med en vaknare blick, om denna ej så enträget vinnlade sig om att bli en efterhärmning, att bli Hamburg och Hannover i stället för Stockholm. Det är emellertid icke afsikten att längre dröja vid en jämförelsevis så ung byggnad, hvars nedrifvande ju dessutom möjligen kan anses ha goda och öfvertygande praktiska skäl. Dock är det praktiska icke det förnämsta. Här skall i sammanträngda ord antecknas några generella invändningar mot dagens ifver att ombygga och restaurera – en ifver, som andra haft före oss och hvilken skall bringa framtidens arkeologer i förtviflan. Ena morgonen höra vi om en vacker renässansgafvel, som i stilrenhetens fadda namn nyss fått bita i gräset, den andra om en gotisk predikstol, som, för att icke svära mot den schablonmässiga enheten i restaurationsplanen, brytes bort och ersättes med en misslyckad romanisk. Långt innan ännu Upsaladômens murställningar fallit och kritiken upptäckt att förhållandet mellan detaljernas storlek och det helas ej var det gunstigaste, tisslade rykten om en sammansvärjning mot den smäckra tessinska predikstolen – denna som just vederkvicker och fröjdar midt bland alla dessa massor af intetsägande stilrenhet utan ande och hjärta.
Detta sednare remurerääes til Oeeonomiska Uks ffstttt. »26 -^7 Herr Grefwe» och Landt-Marskalken an» malte at åtskilige Utskotts Ledamöter, dels för sina tjensters, dels för enskrllda angelägenheters skull, borrtrest eller anmält sig at resa. Deste Herrar wörö Grefwe IHsen, k^äbisn, Ledamot af 6-»ncn-Ucskotlet; Grefwe ikermsnsson, (!gll> Herr ^villebrancl, polian krsclric, Herr I^fungtelk, kkenric, Ledamöter af OcconomieUiskottet; Herr Ooclr > Leor^ klerman, Herr Qripensteär, ^fobsn Dbsoäor, och Herr von Lbristjerslon, Fulimagtig Herr Lsr^enstrZIs, ^nban, Ledamöter af Riddarhus-Ulskottet; och wille Herr Grefwe» och LandtMarskalken nu anmoda Herrar LleLkorerna at i eftermiddag sammanträda til förrättande af nya Wal i bemalte afgående Ledamöters ställe. Hans klxcellsnLs tilkannagaf dersamte, ak Friherre IHörlrlL kljerta, Fullmägtiq för Adeliga Ätten kauli i Andra Gasten och Ledamot i Osconomie Utskottet, chade för någon tid sedan borrtrest; under tiden hade en Alteman af k^smillen kauli sig ivid Riksdagen in» ställt och intagit sin ätts sate pä Riddarhuset; nagra dagar derefter hade Friherre kkjerra återkommit och försedd med en annan Fullmagt hos Riddarhus - Utskottet sig anmält och erhållit anteckning för Adeliga Utke» LicekrZ, äfwenledes i Andra Gasten.
Hvad det beträffar att längre bort boende parter skulle sakna tillfälle att skaffa sig ombud, så låter det sig lätteligen afhjelpa derigenom, att hvarje landsh. aflåter till samtlige öfrige K:s Bef:de ett circulär, hvaruti meddelas anvisning å lämplige ombud. En olägenhet lill, som en genom lag stadgad promotorialrätt skulle medföra, vore den, att landssekret:ne derigenom skulle tillskyndas ökadt besvär ofta till den grad, att de icke kunde medhinna de många andra dem åliggande angelägna göromål, oberäknadt den tillökning i uppbörd, som derigenom för dem uppkomme, och hvilken uppbörd måhända redan i flera län är förenad med äfventyr; och jag får således fortfarande tillstyrka afslag å den väckta motionen. Ilr Hammarberg: Så länge det icke är styrkt att tilllfälle är inom hvarje län beredt för sökande, att skaffa sig ombud, anser jag mig hafva haft fullt skäl till min motion. Jag tror att Hr Åkerman missförstått min mening, då han kunnat yttra, att K:s Bef:de skulle i promotorialmål blifva både domare och ombud. Så är dock icke förhållandet. Med promotorialer tillgår för närvar, sålunda, att K:s Bef;de i det län, der sökanden bor, emottager sjelfva lagsökningshandlingarne, samt afsänder dem till den länsstyrelse, der gäldenären vistas, och blir sålunda den sednare länsstyrelsen domaren, samt skyldig att redovisa på samma sätt, som nu tillgår med lagsökningar inom det län, der så väl 126 Den 4 December kärande som svarande bo. Jag vet ali på några ställen emoltagas proniotorialmål och jag liar rådfört ntig med landssekret., hvilka förklarat, alt de ansåge sig emot skälig vedergällning vara pligtige att sådane, mål upptaga. Jag frågar hur det står tillsammans med ett väl ordnadt kredit-system och ett allmännyttigt exsecutionsväsende, att man, i följd af former samt i saknad af ombud å fjerran ort, icke kan utsöka en fordran i ett annat län än der man sjelf hor, utan att sjelf der infinna sig.
1 förevarande fråga kan jag åberopa, hurusom vår civillag, fastän i dess Rättegångs-Baik särskildt afhandlas läran om bevisning, i andra Balkar för vissa fall, der genom personers ord och utfästelser vigligare rättigheter skola bestämmas, i sina stadganden derom tillika inlägger föreskrifter om de bevisningsformer, som skola förekomma osäkerhet och missförstånd, t. ex. i 3 Kap. 1 § Giftermåls-Balken angående fästning, 8 Kap. 1 § samma Balk angående äktenskapsförord, 4 4 Kap. 1 § samma Balk angående försäljning af hustrus fasta gods, 9 Kap. 4 § Ärhla-Balken angående bouppteckning, 42 Kap. 4 4 § samma Balk angående arfskifte, 46 Kap. 4 § samma Balk angående testamente, o. s. v, — Väl kan anmärkas, att nämnda Kongl. Maj:ts Nåd. Proposition N:o 35. 15 lag i 5 Kap. 10 § Giflermäls-Balken later häfdad qvinnas rätt vara beroende, bland andra fall, derpå, att mannen, såsom orden lyda, ”låtit inlaga henne i kyrkan såsom sin fästeqvinna”, utan att härvid någon föreskrift i afseende å kontroll öfver rigtigheten af anteckningen i kyrkoboken blifvit meddelad. Men jag vågar icke tro det hafva varit lagstiftarens mening i delta fall, att om den åberopade tillåtelsen vore af mannen förnekad, han endast på grund af anteckningen i kyrkoboken skulle, emot detta sitt nekande, antagas hafva gifvit tillåtelsen. På lika sätt kan visserligen den nu föreslagna lagen, ulan någon närmare anvisning om sättet att för framtiden betrygga de oäkta barnens på maternilets-erkännandet grundade rätt, inskränkas till ett bestämmande, huru förhållandet blefve, der ett sådant faktum vore ostridigt. Men jag befarar då, att denna lag kunde komma att i rätt många fall föranleda skada för den i civillagens bevisningstheori mindre kunnige, och att derför bättre vore, om ändring icke gjordes i den nu varande ordningen, att de oäkta barnens rätt till del i mödrarnes egendom beror på testamenten.
GeneralTullstyrelsen föranleda; och att ehuru, beträffande den emot Kongl. GeneralT ullstyrelsen anmärkta underlåtenhet i afseende å kungörande af ledigheten utaf ofvanomförmälda två tjenster, Kongl. Hofrätten ansåge att, enligt rätta förståndet af 6 § i Kongl. Instruktionen för Kongl. GeneralTullstyrelsen af den 15 Juli 1825, det ålegat Kongl. GeneralTullstyrelsen att,’fastän berörda tjenster icke genom innehafvares afgång blifvit lediga, låta före tillsättandet af desamma genom anslag, i den ordning nämnde § föreskrifver, meddela underrättelse om den förestående tillsättningen, Kongl. Hofrätten likväl, med afseende å den tolkning och tillämpning af berörde §, som, enligt hvad Herr GeneralTulldirektören samt Herrar Departementchefer uti förklaringen åberopat, jemväl före deras embetstid uti Kongl. GeneralTullstyrelsen gjort sig gällande, funne något ansvar icke heller i denna del af åtalet kunna Kongl. GeneralTullstyrelsen ådömas; men emedan upplyst och medgifvet vore, det Kongl. GeneralTullstyrelsen, i anledning af Friherre Å:s förfarande, att ifrån packhuset i Sölvesborg till vederbörande godsägare utlemna tullbehandlade varor, innan faststälda afgifter derför blifvit erlagda, — för hvilket förfarande Friherre A., jemlikt 169 § af det för Tullverkets tjenstemän gällande Reglemente af den 1 Oktober 1831, gjort sig till tjenstens förlust förfallen, — allenast ålagt honom förflyttning till annan sämre tjenstebefattning; ty pröfvade Kongl. Hofrätten, jemlikt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken samt 1, 2 och 3 §§ i nyssåberopade Kongl Instruktion, rättvist, det skulle Herr GeneralTulldirektören samt Herrar Departementchefer, för hvad under deras utöfning af styrelsen öfver Tullverket i sistberörda hänseende dem till last kommit, böta hvardera Femtio Daler Silfvermynt med Tjugufem Riksdaler Riksmynt, till lika fördelning emellan Kongl. Maj:t och Kronan, Stockholms stad samt t. f. Advokatfiskalen, som åtalet i Kongl.
” ”Af föregående täcktes E. K. M:t Nådigst inhäm”ta, att driften af Löfås Silfververk under de senare ”åren visserligen icke lemnat något fördelaktigt resultat; trien sådant lärer härleda sig egenteligen från ”Grulvornes svaga och spridda malmtillgångar som ”ännu gifva föga hopp om någon lönande Bergsrörel”ses igångbringande'derstädes.” Varandes vid denna underd. Berättelse bifogade så väl afskrift af Kongl. Collegii deri åberopade Bref till Bergmästaren i orten, som Utdrag af de till Kgl. Bergscollegium insände Geschworner-relationer från Österoch Vester-Bergslagens Bergmästaredöme åren från och med 1822 till och med år 1828, rörande driften vid Löfås Silfververk, äfvensom vederbörande Geschworuers uppgift om förhållandet med arbetets gång derstädes sistlidet år. Af desse Handlingar har Utskottet väl funnit anstaUter vara vidtagne i ändamål, icke allenast att Silfver-tillverkningens fall, till ytterligare förlust för Staten, utöfver hvad den får vidkännas genom saknaden af de betydliga räntor, hvilka till Verkets upprätthållande äro anslagne, i möjligaste måtto må förekommas, utan ock att en högre metall-tillverkning derstädes för framtiden må kunna vinnas; hvarjemte af ett K. Utslag den 18 Mars sistlidet år inhämtats, att, med gillande af K. KammarRättens i Betänkanden, N:o 3yi. denna del meddelade Beslut, Bergsfogden Forsslind i lifstiden, såsom innehafvare af Löfås SilfverVerk, blifvit förklarad skyldig till K. M:t och Kronan betala skillnaden emellan hvad i Sedelmynt nedan voré erlagdt och hvad i Specie-Silfver-lliksdaler, efter i B:dr för T:n och gångbar cours bordt i lösen erläggas för den till Verket upplåtne KronoTionde-Spannemå! uti Säthers och Näsgårds Läns Fögderier. Och ehuru, genom R.
Komiterade hafva nödgats hos särskilda Statsoch Kommunal-myndigbeter samt enskilda föreningar och personer söka upplysningar, fördelade »efter hvart och ett ämnes olika beskaffenhet och de mångfaldiga omständigheter, hvilka, betraktade hvar för sig och i sitt inbördes förhållande, endast kunna gifva en trogen bild af tillståndet vid särskilda lidsmomenler under den period, utredningen skulle omfatta. Utan så beskaffade upplysningar är det icke möjligt att med någon tillförlitlighet bedöma den successiva utvecklingen. Emedlertid har, så vidt Komiterade skulle kunna fullgöra sitt uppdrag, icke kunnat vid Komiterades forskningar undvikas en vidlyftighet, som vid flygtigt betraktande kan synas ganska stor, men hvars nödvändighet, likasom ändamålet öfverhufvud med Komiterades arbete, torde hafva blifvit missförstådde. Delta och ännu mera en först på aldra sista liden, 3 fast ännu långt ifrån allmänt spridd, insigt om beliofvet af en noggrann och fortgående kännedom om sådane förhållanden, som mäktigt inverka, så väl på den enskilda hushållningen, som på kommunernas och hela samhällets förvaltning, hafva, i förening med bristande vana vid statistiska uppgifters meddelande, föra n led t dertill, att de af Komiterade äskade upplysningar först sent och beklagligen stundom ofullsländigt blifvit meddelade. Landets stora utsträckning med dess af olika naturförhållanden och mångfaldiga andra omständigheter beroende skiljaktiga utveckling har också i icke ringa mån bidragit dertill, att de af Komiterade efter en för hela riket gemensam plan uppställda frågor, i synnerhet angående den mest betydelsefulla af alla näringar, jordbruket, blifvit någon gång missförstådda, oftare dock dels ofullständigt, dels uppenbart oriktigt besvarade. Detta förhållande har desto mera försvårat Komilerades arbeten, som bristen på oflisiel statistik ingenstädes är större än just i hvad som angår jordbruket. Mångfalden af de ämnen, som endast tillsammans kunna gifva en sann uppfattning af landels ekonomiska och finansiela ställning, sådan den under ett fjerdedels sekel utvecklat sig och nu befinnes, samt ordnandet och sammanställningen af härom infordrade och eljest tillgängliga upplysningar, efter en kritisk undersökning af deras värde, lager i anspråk ett lika grannlaga som vidlyftigt arbete.
Jag gifwer en wink af min förmodan, at de 3 Ständen, som wörö ägare af grund, skulle, genom sin enstämmighet och Medes m^joritet framför de Ständ, der et beroende är tänkbart, efter en uprepad erfarenhet af de senares oförmögenhet at motwäga de förra, förmä de senare at sammangjuta sig med de förra til et orda, som med rättwis eftergift för Regerin - Den 19 Maj. 191 gen säsom odelad werkställande magt stadgade sitt orubbliga bestånd af lagstiftande och ffelfbestaltande <öoi-p8, Pä detta sätt skulle i en tid dä politisk kunskap hunnit blifwa djupt och jepmt fördelad, det bästa iepi-68 nations sätt af uplysningen, gynnad af omständigheternas tryckning, sättas i werket. Man möter mig sannolikt med et uttryck, som lrka ofta är den alt ädelt förslappande ill» wiljans, sorn moclerLuoriens spräk: at förändringar icke äga opinionen til sin fördel. Jag instämmer, at en wett i-ttor-n, som icke blir willigt antagen, och icke är tilbörligt förberedd af uplysningen, icke betryggar sit sjelfbestånd, wore den äfwen i sig sjelf förträfflig; men detta gäller icke om wista delars jemkning, hwilken twärtom är önstad och förarbetad. Jag frägar ock om denna allmänna opinion ännu ägt tid, efter en sä nyst timad sakernas brytning, at fästa sig, och fäsom stadgad sig yttra; om de gränsor den utstakat för Nationens nuwarande Ki-prg8entLnter8 ätgärb, äro skarpt updragne; om icke denna sä kallade opinion i flera fall är et obestämdt ljud, under hwilket en enskild sticker sin förmodan, och hwilket sedan såsom 8Lncuonc-i'L:!t fortplantar sig frän mun til mun inom hans krets, och mä hända förbredcr sig äfwen utom den til andra, som med upoffring af egen vfwertygelse, böja sig för desta magiska ord: om rck"
Företogs till afgörande BancoUtskottets, sedan den 19 Juni på Bordet hvilande Memorial, angående publicité af Bankens Sedelrörelse, hvarjemte upplästes Grefve Lilljencrantz’s Yttrande i Ridderskapets och Adelns Plenum, den 19 Juni, samt BancoUtskottets Memorial, rörande infor» dradt Yttrande af BancoFulhnägtiga. D»n £, Juli f. m. 157 Herr von Schultzenheim, David, uppläste till Protocoliet: Vördsamt Memorial. Mitt vid alla Riksn ■ ten och Revisorer för Sveriges Bank visade nrt mäste icke af Höglofl. BancoUtskottet eller af Herrar BancoFullmägtiga kunna misskännas , eller förmodas, att af mig något skulle tillstyrkas, sorn kunde lända Bancoverket till skada. Välbemäldta Utskott behagar linna betänkligt att ändra Författningar, som öfver l/jo är blifvit efterlefda, och gifvit Banken styrka. Ingen erkänner heldre än jag, att Riksens Ständers Bank vid flera äfventyrliga tillfällen understött och räddat Riket; men förändrade omständigheter föranleda till ändrade författningar. Ej må heller nekas att Bancoförfattningarne sedan år 1668, vid flera tillfällen, blifvit förändrade. Ej föreställde fordom Bankens Sedlar eller förskrifningar Statens skuldsummor. Till följe af BancoOrdningens aldraförsta §. skulle Bankens medel alltid för Kongl Majit och Kronan blifva orörda, och ej till Dess nödtorft användas; så ock skulle den, som i Banken insatt några penningar, ofelbart kunna de samma commendera, som hade lian dem i sitt eget hus , Contoir eller Låda; och enligt 55 §., 0111 någon förändring klefve på myntet, så skulle dock hvar och i58 r>en 5 Juf‘- /• wi en få uti Ranken sådant mynt af vigt öcti värde igen som der vore insatt.
"Ja, det blir allt vårt sista farväl", sade Gustaf med låg stämma, och då prinsessan yttrade den förmodan, att sjukdomen kanske skulle gifva med sig, sade prinsen vemodigt: "Ah nej; jag känner att döden redan börjat gnaga på lifstråden. Den skall ej länge motstå angreppen. Men, hvem är det som kommer der? En krympling. Hvad kan han vilja? Han närmar sig." Gösta Berlings saga FÖRSTA KAPITLET. Kusin Kristoffer. De hade en gammal roffågel uppe i kavaljersflygeln. Han satt alltid i spiselvrån och gaf akt på, att ej brasan fick slockna. Ruggig och grå var han. Det lilla hufvudet med den stora näbben och de slocknande ögonen lutade sorgset på den långa, magra halsen, som stack upp ur en yfvig pälskrage. Ty den roffågeln gick i päls både vinter och sommar. Fordom hade han hört till den svärm, som i den store kejsarens följe jagade fram öfver Europa; men hvad namn och titel han då bar skall numera ingen våga säga. I Värmland visste man blott, att han tagit del i de stora krigen, att han farit väldigt fram i de dånande striderna, och att han efter 1815 måst ställa sina vingars flykt bort från ett otacksamt fädernesland. Han hade funnit skydd hos den svenske kronprinsen, och denne hade rådt honom att försvinna i det fjärran Värmland. Sådan var tiden, att den, hvars namn bragt världar att darra, nu måste vara glad öfver, att ingen kände hans en gång så fruktade namn. Han hade gifvit kronprinsen sitt hedersord på att ej lämna Värmland och att ej onödigtvis omnämna, hvem han var. Och så sändes han till Ekeby med en handskrifvelse till majoren från kronprinsen, som rekommenderade honom till det bästa. Då öppnade kavaljersflygeln sina dörrar för honom. Till en början undrade man mycket, hvem den ryktbare var, som gömde sig under hans antagna namn. Men så småningom blef han förvandlad till kavaljer och värmländing. Hvar man kallade honom kusin Kristoffer utan att rätt veta, hur han fått just den benämningen.