Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag ber derföre äfven att få betrakta frågan både om bibanorna och om den rörelse, som på stambanan kan förväntas, utur en synpunkt, sora jag ej funnit af någon reservant framställd, jag menar utur synpunkten af landets naturliga skaplynne. Hvarje laud består, så snart vi betrakta detsamma i stort, af ett visst antal större vattenbäcken, åtskiljda af mellanliggande höjdsträckningar. Inora hvarje sådant vattenbäcken är kommunikationen, om äfven understundom besvärad af mellanliggande höjder, likväl i allmänhet vida lättare, än öfverfarten ifrån det ena vatten - D-en 25 April e. m. vattenbäckenet till det andra. Det är då man skall förflytta sig utur den ena-stora dalbottnen i den andra, det är då som svårigheterna, synnerligen vid transport af större och tyngre gods, egentligen vidtaga. Huru är nu det Småländska höglandet, den trakt hvarigenom så väl den ena sorn den andra af de båda omtvistade banorna skulle framgå, huru är detta Småländska högland af Skaparens hand bildad t. Jo! det är fördeladt i fyra sådana stora vattenbäcken .- — Wetterdalen, Emmådalen, den stora bassin, som i sig upptager Helgasjöns, Asnens och Möckelns vatten, och hvilken bassin egentligen skulle kunna fördelas i 2 vattenbäcken, det vestra som söker sig utlopp genom Helgeån förbi Christianstad, och det estra som genom Mörrums å utrinner icke långt ifrån Carlshamn, samt slutligen Lagadalen eller Bolmens, Vidösterns och Flårens tn. fl. sjöars vattenområde. Wetterdalen begränsas i söder på omkring 2:ne mils afstånd af en höjdsträckning, hvars högsta punkt befinner sig vid Almesåkra på omkring 1 mil sydost ifrån Nässjö. Almesåkra-trakteu utgör den stora bergsknuten, hvarifrån de höjdsträckningar utgå, som bilda alla de öfriga vattenbäckena. Sålunda utgår derifrån i ost nordostlig riktning den bergskam, som skiljer Wetterdalen ifrån Emmådalen. Ifiån AImesåkra sträcker sig ytterligare en bergsrygg i sydlig riktning, som utgör gränsen emellan Lagans och Emmåns vattenbäcken.
Den särskilda bevillning, som i denna § är stadgad för utländske handlande och handelsexpeditör, har Utskottet ansett böra upphöra att vidare utgöras. Stadgandet, som synes hafva tillkommit hufvudsakligen för att förhindra utländska krämare att, under förevändning af profvers utbjudande, på landsbygden afyttra sina varor, innefattar på sätt och vis legalisering af en handel, hvilken så väl i allmän lag som särskilda författningar är förbjuden, och tillämpadt på utländningar, som ankomma till riket för inledande af handelsförbindelser eller afslutandc af redan 20 Bevillnings-Utskottets Betänkande JV? 9. påbörjade affärer, är det otillbörligt, såsom försvårande den fria samfärdseln nationerna emellan samt för öfrigt till sin beskaffenhet försåtligt och inqvisitorisk!, sedan numera passförfattningarne blifvit upphäfda. Det förutsätter dessutom omständliga, och invecklade kontroller öfver så väl sjelfva afgiften, som de särdeles dryga böterna, utan att medföra någon egentlig inkomst för Staten. På grund af allt detta hemställer Utskottet, att Rikets Ständer måtte besluta, att den särskilda bevillningen af utländske handlande och handelsexpeditör skall upphöra att vidare utgå samt hela § 16 ur Bevillnings-stadgan således uteslutas. § 18. Om upphäfvande af nuvarande stadganden om bevillning af gåfva, testamente, fideikommiss och arf har, uti motionen N:o 70 hos Ridderskapet och Adeln, yrkande blifvit gjordt af Herr Grefve Hamilton, M. W., som ansett denna beskattning icke eg a någon rättsgrund, utan endast stödja sig på det godtyckliga antagandet att den, som tillfälligtvis erhållit en gåfva, ett testamente, eller fideikommiss, utan afsaknad kunde afstå en del deraf till Kronan. Hvad särskildt beträffade fideikommiss, vore afgiften så mycket orimligare, sorn den fideikommitterade egendomen icke kunde pantsättas eller försäljas för beredande af utväg till skattens anskaffande och fideikommissarien dessutom vid samma tid måste använda alla de tillgångar, han möjligen kunde ega, till uppsättning af inventarier.
Maj:t läcktes, enär, oaktadt kungörelse varit, i öfverensstämmelse med Kongl, rörordningen den 30 Maj 1835, uti allmänna tidningarna införd, inga arfvingar efter bemälde Wippel sig anmält eller kunnat blifva till namn eller vistelseort kända, samt fördenskull qvadåtenskapen komme att, jemlikt XV 16 Kongl. MajUs Nåd. Proposition N.o 3g. kap. ärfda balken, tillfalla Kongl. Majit och kronan såsom dana-arf, i nåder tillerkänna Malmö stad kronans rätt lill berörda arfsmedel, under vilkor, att kapitalet, förvaltadt af stadens fattigvårds-direktion, alltid bibehölles för att, i händelse några arfvingar efter aflidne trumpetaren TVippel skulle förr eller sednare sig anmäla och göra arfsrätt dertill lagligen gällande, kunna tili dem utbetalas, men alt den årliga räntan deraf finge till understöd för den med stadens fattigvård i samband stående arbets-inrättning användas. Vidare har Beata TVipptl, såsom efterlefvande dotter efter ofvanberaälde JVippels år 1837 aflidna hustru, uti en serskildt ingifven underdånig skrift anhållit, att Kongl. Majit måtte af gunst och nåd förunna henne, såsom varande enda anhörig efter afledne trumpetaren Wippelj rättighet alt tillträda hans qvarlåtenskap, eller att åtminstone få deraf under sin lifstid åtnjuta räntan, helst Beata TVippelj som under flera år förestått stjuffadrens hushåll, skall genom sin flit oeh idoghet hafva bidragit dertill, att den ifrågavarande förmögenheten, hvaraf trumpetaren Wippel bekommit en del genom gifte med sökandens moder, blifvit i hennes sljuffaders ego samlad och bibehållen.
Skrifvelse, angående gjord underdånig framställning om statsbidrag för anlägg ning af kanal med bassin emellan staden Carlstad och dess hamn vid Kanikenäset. 69. dito angående tillhandahållande, äfven för nästkommande stafsreglerings period, af det till bidrag vid inrättandet af pensions-anstalter för Folkskolelärare beviljade anslag. 70. Proposition, angående anvisande af statsbidrag till en väg-anläggning mellan Öfver-Torneå och Pajala socknar i Norrbottens län. 71. dito i fråga om inrättande af ett Landtbruksinstitut i Skåne. 72. dito angående en med Danmark afslutad traktat om upphörande af Öresundska tullen, m. m 73. dito angående grunden för utgörandet af de till båtsmans-indelningen i Blekinge län anslagna s. k. öfverskottsoch reserv-räntor. 74. Skrifvelse, om anvisande af medel för fortsättning under år 1857 af arbetena å vestra och södra stam-jernbanorna. 75. dito angående väckt fråga om förhöjning i beklädnads-hjelpen för Under officerare med vederlikar vid Lifgardes-regementena till fot och Artilleri-regementena. 76. Proposition, angående utbetalning af innehållen och till stats-verket indragen aflöning för de under krigs-åren 1806—1810 fångne ogifte Officerare och Under-officerare med vederlikar. 77. dito om beviljande af anslag och lån för tomtreglering i den afbrända delen af staden Ekesjö, äfvensom af ett byggnadslån åt nämnde stad. 78- dito angående uppförandet af en hufvudsakligen för Postverket afsedd byggnad å Kongl. Maj:ts och Kronans intill Kongl. Operahuset i Stockholm gränsande tomt. 7 M 79.
Att tillsätta denne under namn af Lagutskott, torde icke vara enligt med Grundlagarne, då någre Riksens Ständers Utskott emellan Riksdagarne ej lära kunna finnas till, och i alla fall torde det vara svårt att organisera ett sådant Utskott, att ändamålet dermed blefve uppfyldt. Det torde då vara bäst, att Coinmittén på annat sätt utses, antingen af Konungen ensam, eller af Konungen och Riksens Ständer gemensamt, då man kunde kalla den Konungens och Riksens Ständers Committé. Emedlertid tyckes det vara gifvet, att endera utvägen bör vidtagas. Att nu ingå uti bestämmande, som man säger, af vissa principer, hvarpå lagen grundar sig, det synes mig vara förenadt med många svårigheter och ej leda tili något verkligt resultat. Man torde ej heller hafva gjort sig rigtig reda för hvad man förstår med dessa principer. Den, som skrifver Lagen, måste nödvändigt för sig hafva vissa grund - 60 Den 29 December f. m. satser bestämda, hvarpå Lagen skall stödjas; men dessa grundsatser stå icke skrifne i Lagen. Det är genom sammanfattningen af Lagens alla Stadganden, som man vid tillämpningen måste utfinna de grundsatser, som iedt Lagstiftaren, men på annat sätt finnas de icke i Lagen beskrifne. Skulle vi nu ingå uti bestämmande af sådane grundsatser för Lagens stiftande, så skulle vi komma in på sjelfva Lagstiftningsvetenskapen, och jag fruktar, att denna egentligen icke är föremål för discussioner hos Riksens Ständer. Hvad man således i sjelfva verket under benämning af principer nu vill underkasta Riksens Ständers pröfning, torde vara vissa hufvudsakliga stadganden i Lagförslaget och förnämligast sådane, som innefatta förändringar i nu gällande Lagar. Att ingå i en sådan granskning är visserligen möjligt. Det vore äfven väl, om det på förhand vore afgjordt, om dessa ändringar böra vidtagas eller icke, eller åtminstone Nationens omdöme härutinnan så uttryckt, att Lagstiftaren deraf kunde äga en ledning.
Porslin. sjelf ostproducent, likväl ansåg någon förhöjning i tullafgiften, lika litet som nedsättning deri, böra nu komma i fråga. På de sålunda af Friherre Raab anförda skäl, i hvilka Utskottet helt och hål let instämmer, hemställer Utskottet, att nu stadgade införselstullen å ost må oförändrad bibehållas. Pailletler, upptagne i den af Utskottet föreslagna nya rubrik gulddragarearbeten, torde således böra i noten hänvisas till denna rubrik. Uti meranämnde motion har Herr Hjerta föreslagit, att införselstullen å tryckpapper, nu 2 sk. 6 rst., måtto nedsättas till 1 sk. skålpundet, hvaraf inhemska pappersfabrikerna icke kunde lida något mehn, men boktryckerierna tillskyndades den fördel, att då, såsom under sednare 2 åren skall varit fallet, verklig brist inom landet uppstode, tryckpapper kunde införskrifvas utan allt för tung afgift, en fördel desto billigare, som utomlands tryckta böcker fingo tullfritt införas. Då pappersfabrikationen inom landet redan är ganska högt uppdrifven och nya anläggningar till vidare utveckling af denna industri nyligen i stor skala uppstått, synes behof icke vara för handen att, genom nedsättning af den åtminstone för bättre slag tryckpapper redan ganska låga tullen, befrämja införsel af detta varuslag; hvarföre Utskottet ock hemställer, att införselstullen å tryckpapper, likasom å öfriga pappersslag, må förblifva oförändrad. För beredande af billig jemkning i nu stadgade afgifter å paraplyer och parasoller samt till undvikande af värdeförtullningen för delar af dessa artiklar, har Utskottet funnit sig böra, med hufvudsakligt godkännande af Herr Rosenblads förslag, tillstyrka den förändring i redaktion och tullsatser för paraplyer och parasol ler, som bilagde taxeförslag utvisar. Måladt eller tryckt oäkta porslin är nu bclagdt med införselsförbud.
BondeSbåndet. 8:0 Memorial af RiksdagsFullmägtige, från Carlstads Län Olof Olsson, jonas Nilsson» Anders Nilsson och Olofsson, hvilka i anledning af de väckta motionerne om återförande af tjenstehjons flyttningstid tili den 29:de September, med afseende derå, att skörden i deras ort sent inträffar och höst* göromålen i följd deraf utdragas längre fram på året, än i de sydligare orterne, helt och hållet bestrida en sidan förändring, med anhållan, att vid den nu fastställde flyttnings» tiden må förblifva. Men, om möjligen någon rubbning deraf skulle påtänkas, anse bemälde RiksdagsFullmägtige den 2 Januari vara lämpligast, di både föret till sjöss och lands p’ägar vara bäst, Landtmannens angelägnare göromål hvila, samt visthus och skafferier äro bäst fötseddej Och skulle mantalsskrifningarne detta oaktadt kunna bibehällas på samma tider, om blott de flyttande tjenstehjonen i October öFversände sina Prestattester till de nya husbön» derne; hvarefter husförhören kunde lämpligen i Januari och Februari månader för» rättas. RiksdagsFullmägtige Anders Danielsson och Johan Longberg hafva deremot, enär flyttningstiden för tjenstehjon redan blifvit. Piesv. och Ekon. Utsi;. Betänfcanden. S57 efter allmänhetens enstan förändrad, och det så nyligen, att man knappt haft tid eller tillfälle, att rigtigt bestämma verkan af denna förändring, i jemnförelse med fordna förhållandet, ansett öet vara oförsigtigt, att åter villja rubba denna ekonomiska författning, hvars bibehållande i dess närvarande skick de alltså yrkat. Uti hvilket yttrande f. d. Talemannen Lars Olsson samt Ståndet iallmänhet instämt.
Besn. och Ekon.-Utskottens Utlåtande, N.-o 3. 23 forburfet hindrad att antaga det honom gjorda anbud, såvida han icke ville underkasta sig det i §:n stadgade ansvar; att, enär af förbudet att å helgedag försälja bränvin i minut annorledes än vid måltider, jemfördt med hvad 56 §. innehöll derom, att hvad i författningen fanns stadgadt om utminutering af bränvin gähle äfven för andra brända och distillerade drycker, följde, att å belgedags-eftermiddagarna all beskänkning af punsch, toddy m. in. dylikt å värdshus och sclnveitzerier vöre förbuden, men ett sådant förbud, såsom stridande mot seder och bruk, vore omöjligt att genomföra, en viss tid, t. ex. klockan 5 eller 6 eftermiddagen, måtte bestämmas, efter hvilken utminutering af spritdryck finge ske utaf den, som i öfrigt var till en sådan minu tering berättigad; samt att, i fall den i början af förevarande §, till förbud mot partihandel med bränvin å helgedag, föreslagna nya redaktion antoges, nödigt vore att §:n vid slutet erhölle en förändrad redaktion, så alt partihandel å helgedag icke ansåges medföra förlust af näringsrättighet. Efter öfvervägande af hvad sålunda blifvit anfördt, få Utskotten, under erinran hurusom med partihandel af bränvin, enligt förevarande förordning, förstås hvarje försäljning af sådan vara, endast den ej lill qvantiteten understiger en kanna, med vidblifvande i sak af sitt förra förslag, deri tillstyrka endast den redaktionsförändring, hvartill den sista bland anmärkningarna föranleder, och alltså för 47 § föreslå följande lydelse: Under sönoch andra helgdagar må bränvin ej försäljas i parti, och i minut endast å gästgifvareg år dar och andra tillåtna minuleringsställen vid måltider; och böra alla minutering sställen under gudstjcnslerna vara tillstängda. Bryter någon häremot, plikle första gången 20 r.-dr.
Då emellertid, i följd af Rikets Ständers beslut, Widbom från och med 1858 års början kommit i åtnjutande af en ifrån 600 R:dr till 1,000 R:dr R:mt förhöjd aflöning såsom Fält-sekreterare och Registrator i nyssnämnda Kommando-expedition, förklarade, med stöd af ofvanåberopadé nådiga bref den 22 Mars 1826, Kongl. Stats-kontoret, jemlikt beslut den 20 April 1858, att ofvanberörda från skogsplanterings-kassan utgående arfvode icke kunde utan Kongl. Maj:ts särskilta nådiga tillstånd vidare utbetalas. Sedan Widbom öfver detta beslut hos Kongl. Majit anfört underdåniga besvär, har, efter hvad Revisorerne inhemtat, Kongl. Maj:t, enär upplyst blifvit, att klaganden, hvilken den 29 April 1816 erhållit nådig fullmakt att vara Sekreterare vid Ofver-hofjägmästare-embetet, blifvit, efter upphörande af bemälda embetes allmänna uppsigt öfver krono-parker, gehäg och djurgårdar i riket, genom 1826 års nådiga bref tillförsäkrad att vid det årliga arfvode af 248 R:dr 16 sk.
Härvid är en hufvudvigt lagd på den ”real-kritik”, som i sjelfva Språkets beteckningar, såsom sådana, innebor; och hvars verkställning här åsyftas genom den sällspordaste fyndighet af etymologiska ljudspel och combinationer. Men om dessa ock äro långt ifrån, att alltid vara lika profhaltiga, som qvicka: så har likväl försöket, ehvad än derom i objectif hänsyn må dömmas, i subjectif lyckats till fullo. Och har man engång bemäktigat sig grundtanken af Thorilds verldsåsigt, så erfar man vid förevarande boks läsning ett trefaldigt nöje: af genialiteten i författarens egendomliga sensualism; af sinnrikheten i hans egendomliga formalism; och icke minst af hans naiva tro, att, genom denna, omsider hafva för alltid tyglat Poesiens och Qvickhetens andar, eller ändtligen hafva bragt dem att i Vetenskapens, i Vishetens tempel göra tjenst med all dertill erforderlig laglydnad, tukt och stadga. Genast efter titelbladet, som helsar oss med det betydningsdigra valspråket εκ παντων ἑν και εξ ἑνος παντα, följer Cap. I: Ratio (Förhållande, Rigtighet, Förnuft); hvari visas nullam rationem dari nisi mathematicam, seu divinam rationem Tanti et Totius. Derefter Cap. II: Fides (Redlighet och Tro; den på Rigtighet211 grundade Uppriktigheten); – nullam fidem dari nisi mathematicam, seu ipsam sanctitatem rationis. (Dessa båda capitel tillsammans innehålla, säger Thorild, Archimetriens Logica realis, theoretica et practica). Cap. III:
Det enda man håde att göra vore kanske att söka något correetiv emot de obildades och obemedlades alltför stora inflytande på valen; hvarföre raan kunde t. ex. i st. f. att låta hvar och en välja särskildt, låta dem välja collectivt. Deremot torde hufvudsakliga felet hos detta förslag vara sättet att formera andra kammaren. Const.Utsk. hade bort vara betänkt på en sådan, som, på samma gång den gifvit mera fulländning åt rådslagen, tillika kunnat vara en förmur för Styrelsen; ty så som 1111 Emopeiska statcrne äro formerade, med många millioner, styrde af några få, hafva dessa alltid att frukta anarkiens och passionernes förvillelser. Denna kammare bade bort utgöras af embetsman och eljest personer med stadgadt anseende och erfarenhet. Const.Utsk. har deremot låtit första kammaren välja den andra, hvilken således blifvit snarare en emanation af den första, än någon egen del af statsmakten. Dessutom vill jag påminna mig, att förslaget innehåller, alt en del af andra kammaren efter viss lid skall afgå och denna då åter completteras af den första. Härigenom ägde första kammaren genom sina anhängare ett ständigt inflytande på den andra. Ifall ifrågavar. förslag ej går igenom, förmodar jag, af allt som blifvit yttradt föreg:de riksdag och äfven nu, ali ståndsval blifva den representationsförändring, som blir föreslagen och troligen antages. Härvid får jag anmärka något, som jag hört af ingen bland dem som yttrat sig deröfver, nemi., att II. 0. Ad. ej alldeles utgör ett Stånd sådant som de öfriga. Hvar och en kan blifva prest, hvar och en kan blifva borgare, äfvenså bonde, — det beror på ens fallenheter; men 11. o. Ad. utgör eliten af de öfriga Stånden, de som genom sin förtjenst gjort sig värdiga att. af Konungen nises till deltagande uti rikets lagstiftning och angelägenheter. Ett val bland dem som Konung en gäng ansett fört jenia, vore olämpligt; det vore, för att så säga, förtjenst på förtjenst och ginge Konungens prerogativ för nära.
Flere vore ännu att närmare omnämna: fru Rundbergs friska Mandanika, Vasantasenas väninna, hr Personnes förträffliga Maitreja, Karudattas vän och en maskulin pendant till den förra, hr Bœckstrôms humoristiske badare-tiggarmunk, hr Skånbergs manlige Ariaka, men både utrymmet och den sena tiden, med pressläggningen förestående, hindra oss härifrån. Framhållas måste emellertid ' hurusom intrycket af det intressanta stycket verkningsfullt förhöjes af en synnerligen praktfull iscensättning. De alltigenom nya dekorationerna äro en heder för hr Grabow; särdeles slog tredje aktens tropiskt yppiga trädgårdsdekoration högeligen an. Och kostymerna stå ej efter i gedigen prakt. Aftonen blef till en afgjord och välförtjänt succés, och det ur så många synpunkter beaktansvärda skådespelet bör helt visst vara tillförsäkradt en varaktig framgång. Fru Dina Edlings konsert hade i lördags till sista plats fyllt Musikaliska akademiens stora sal med en publik, som på det lifligaste sätt och med det mest entusiastiska bifall lade i dagen sina känslor för den framstående och allmänt aktade konsertgifvarinnan. Fru E. utförde Jlere nummer med sedan gammalt känd och erkänd förmåga. Värdefullt biträde lämnades framför allt af professor Neruda samt därjämte af hr Book, fröken Ek, fru Soedbom, fröknarna E. Claëson och A. Larson samt en musikälskare. Konserten — den första som fru Edling gifvit för egen räkning härstädes — var i sin helhet mycket lyckad. Fröken Tora Hwass ' konsert, hvilken uppskjutits sedan i höstas, ägde rum sistl. tisdag i Musikaliska akademiens stora sal inför en ganska talrik publik. Programmet var väl valdt, ehuru något för långt, och konsertgifvarinnan visade sig vara i besittning af en mycket aktningsvärd 63 teknik och god smak i tolkningen af såväl Beethoven (sonate, op. 26) som Schumann (Wienerkarnevalen) och Chopin. Föredraget — i öfrigt som sagdt förträffligt — föreföll dock stundom något kallt. Fröken Hwass har emellertid gått betydligt framåt och nu trädt i främsta ledet af våra inhemska pianister.
Och Presten skall taga cedreträ och isop, och rosenröd ull, och kasta på den brinnande kona; Och skall två sin kläder, och bada sin kropp med vatten, och sedan gå i lägret, och vara oren allt intill aftonen. Och den som uppbrände henne, skall ock två sin kläder med vatten, och bada sin kropp i vatten, och vara oren allt intill aftonen. Och en ren man skall upptaga askona af kone, och slå henne ut på ett rena rum utan lägret, att hon varder der förvarad åt menighetene af Israels barnom till stänkevatten; ty det är ett syndoffer. Och den som askona af kone upptog, skall två sin kläder, och vara oren allt intill aftonen. Detta skall vara en evig rätt Israels barnom, och främlingomen, som bo ibland eder. Den som kommer vid ena döda mennisko, han skall vara oren i sju dagar. Så skall han härmed rena sig på tredje dagen, och på sjunde dagen, och så varder han ren. Och om han icke på tredje och sjunde dagen renar sig, så skall han icke ren varda. Men om någor kommer vid ena döda mennisko, och icke vill rena sig, den orenar Herrans tabernakel, och sådana själ skall utrotad varda utur Israel; derföre, att stänkevattnet icke är stänkt öfver honom, så är han oren, så länge han sig icke rena låter. Detta är lagen, om en menniska dör i tjället: Den som går in i tjället, och allt det som i tjället är, skall vara orent i sju dagar. Och hvart och ett botyg, som öppet är, det intet öfvertäckelse eller band hafver, det är orent. Desslikes den som på markene kommer vid någon, som slagen är med svärd, eller eljest en dödan, eller ene menniskos ben, eller graf, den är oren i sju dagar. Så skola de nu för den orena taga af desso uppbrända syndoffers asko, och låta deruppå rinnande vatten uti ett käril.
Domainerne ej tillkommer Konungen längre än för Dess lifstid, synes ock deraf följa, att samma Magt endast äger sanctionsrätt öfver hvad Ständerna i en dylik fråga besluta. Att ledige och framdeles ledige blifvande Kungsgårdar, som utan Konungens och Ständerues sammanstämmande Beslut blifvit disponerade, kunna återtagas, bevisar tydligen, att Lands-Lagen och Konunga-Balken än i denna stund äger sin kraft, och att det är Ständernes rätt att säga, huru användandet af dessa lägenheter bör ske. Då nu Riket blifvit igenom mindre försigtig hushållning försatt i en ganska brydsam ställning, och Ständerne fant sig i behof att om Kungsgårdarnes förvaltning taga det Beslut, som Stats-Utskottets Memorialer utsätter, anser jag ett slikt Beslut som dess rätt, och hvars sanction igenom Konungens Nådiga stadfästelse blef Lag i samma stund, det sammanstämmer. Då nu Kongl. Maj:t behagat i Nåder pröfva, att dessa lägenheter borde bortarrenderas, och Ständerne, att de borde säljas, uppkommer deraf tvist emellan Lagskipande och Lagstiftande Magterne, och fråga blir, huru den bör afgöras; och då dessa Arrenden, efter hvad förut är sagdt, ej äga bestånd, om Ständerne neka att härtill samtycka, längre än i Konungens lifstid, uppkommer deraf den vigtiga frågan, huru det blir möjeligt, att någon Arrendator kan våga på denna osäkra grund gå in på något dylikt. Vi håfve på 10 år blifvit satte i nödvändighet af Näringarnes förfall och andra händelser att tänka på denna utväg. Vid Constitutionens underskrift kände vi föga af vårt financiella tillstånd, som först efter slutad fred blef utrönt; det var således omöjeligit att förutsätta de utvägar, som för hehofvet borde tjena, och då de funnos, monne ej ett sednare af Ständerne tagit nödvändigt Beslut bör kunna anses, i fall 77 § RegeringsFormen skulle innebära i frågan om förvaltningen en absolut föreskrift, som en förklaring af sättet, hvarpå förvaltningen berodde?