Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Prot. 1850 $ 1851. 4 Sami. 1 Afd. 2 Band. 33 Häft. 3 \ 8 StatsUtskottets Utlåtande, N:o 272 länet afslagit all derstädes sökt förmedling eller nedsättning uti räntorna för de hemman, som höra under gamla båtsmansindelningen, så att någon brist för tillskottstagande rusthållare icke uppkommit eller behöfl med de för de nya rotarne influtna vakansmedlen godtgöras, hade väl besvär öfver Kongl. Maj:ts befallningshafvandes beslut härutinnan blifvit hos Kammar-kollegium anförde och vore på dess pröfning beroende, men att de rusthållare, hvilka i denna del klagat, voro så få, att, om än deras besvär skulle vinna afseende, sådant icke kunde inverka på bedömandet af frågan i dess helhet; vid hvilket förhållande Kollegierne, på sätt Kongl. Maj:ts Befallningshafvande äfven yttrat, ansett någon förlust för räntetillskottstagarne icke uppkomma, ehvad nedsättning i beloppet af den ifrågavarande vakansafgiften må de nya rotarne förunnas; men jemväl, utan afseende derå, om någon så beskaffad förlust skolat inträffa eller ej, funne Kollegierne skäl icke vara för handen att i underdånighet tillstyrka någon nedsättning uti ifrågavarande vakans-afgift, helst den nyberustade jorden inom Blekinge län stöde i samma kategori, som den nyroterade jorden i öfrige delar af riket, eller att den nu blifvit belagd ined ett onus, hvarifrån densamma förut, af en eller annan anledning obehörigt njutit befrielse, samt i följd häraf stadgandena för den ena äfven borde gälla för den andra, på det att ett motsatt förfarande ej måtte föranleda antingen lill obillighet för den, hvilken icke hnge någon eftergift, elier ock till rättighet för denne att äfven deraf komma i åtnjutande. Kongl.
Utskottet, som icke eger anledning att nu frångå denna åsigt, kan icke heller biträda det af Professoren Agardh framställda alternativ, såsom stridande mot stadgandet i 1 mom. under rubriken fullmakter i 5 § och hemställer alltså, att ifrågavarande, endast inom ett Ständ gjorda, förslag må lemnäs utan afseende. 8 §, 4:de punkten. Utskottets, i anledning af en utaf Herr grefve Mörner C. G. väckt motion, afgifna förslag till stadgande rörande kartering af sådana köpe-, bytesoch gåfvobref å fast egendom, hvilka, innan lagfart derå skett, blifvit å annor man transporterade, enligt hvilket förslag dylika handlingar skulle komma att beläggas med serskild karta för hvarje transport eller öfverlåtelse, har af så väl Höglofl. Ridder skåpet och Adeln som Högvördiga Preste-ständel blifvit återremitterad} på grund af gjorda anmärkningar, dels mot Utskottets antagande, att ifrågavarande öfverlåtelse-aftal vore att anse såsom serskilda afhandlingar, dels mot obilligheten deraf, att den slutliga innehafvaren af en sålunda flera gånger transporterad handling vid lagfarls-sökandet finge vidkännas till flerdubbelt belopp den redan i och för sig serdeles betydliga karte-afgiften vid fastighetsköp. Utan att ingå uti undersökning om det rätts-begrepp, som bör fästas vid dylika transaktioner, får Utskottet vördsamt erinra: att, då berörde transaktioner kunna utgöra föremål för vinstgifvande spekulationer, desamma äfven böra träffas af beskattning; att erfarenheten gifvit vid handen, det statens rätt till den stadgade karta-sigillata-inkomsten blifvit förnärmad genom under en följd af år Bevillnings-Ulskottets Utlåtande, N:o 17. 11 fortsatt uraktlåtenhet att lagfara dylika, man och man emellan transporterade, köpe-afhandlingar; samt att, vid ingående af ett öfverlåtelse-aftal, kontrahenterna icke lära underlåta att sins emellan betinga om godtgörelse för belöpande karteafgifter.
IIof-Rätlens gifna utslag i hufvudsaken, som anginge Enkan Alfwedes mer eller mindre vållande till hennes 2:ne barns innebiännande, funne Consistorium, att, så länge sådan undersökning ieke skett, och Köhler följaktligen då ännu icke vore att anses såsom lagligen förvunnen att i -Preslbetyget hafva gjort Enkan Allwede ogrundade angifvelser, något ansvar ej kunde Kyrkoherden Köhler i detta mål åläggas. Sedan jag, efter erhållen del af delta Utslag, remitterat detsamma till Ad vocal-Fiscals-Embetet i Kongl. Svea Hof-Rätt, med anmodan att ändring deri söka, och nuvarande Assessoren Hr C. F. Ungberg, å Advocat-Fiseals-Embetels vägnar, deröfver anfört besvär, öfver hvilka Kyrkoherden Köhler sig förklarat; sa har högbemälde Kongl. Hof-Rätt, genom Utslag under den ig Junii i832, sig sålunda utlåtit; att alldenstund i afseende på de bevis, hvilka det åligger Presterskapet att meddela, angående för brott tilltalade personer, Kongl. Förordningen af den 11 Julii 1753 förmår, att samma bevis böra upptaga intygande om den R. St. Just.-Omb. Emb.-Ber. d. i5 Januarii 1834• tilltalades kunskap i Christendomen, samt huru hans lefverne och förhållande varit, och för att i sistnämnde ämne lemna preslerskapet tillförlitlig kännedom, vidare är vordet, genom Kongl. Kungörelsen den 27 Augusti *823, påbudet, att förteckningar öfver dem, som blifvit för grofva brott dömde böra meddelas presterskapet i de församlingar, der de sakfällde hafva deras hemvist, hvarefter det åligger presterskapet att hålla och förvara noggranna anteckningar öfver de underrättelser, som till dem blifvit, i följd af högstberörde Kongl.
M:t i Nåder ■framställda förslag till R. O., äfvensom till ändringar uti II. F., uttalades, eller att R. F:ns 37:de § borde utur våra Grundlagar utgå: Den rättighet för Konungen således försvinna, som 37:de §:n R. F. innehåller, eller: »Konungen eger, att i Adeligt Stånd upphöja män» etc. —»värdighet». H. II. 10 146 Den 20 Januari. Jag hyser deremot den innerliga öfvertygelse, att denna rätt, icke allenast må H. M:t Konungen tillkomma, utan ock må af H. M:t oftare, än hvad i allmänhet, serdeles under sednare tider skett, utöfvas. Till följd af denna min åsigt tror jag det hafva varit väl betänkt, att denna del af 37:de §:n R. F. blifvit bibehållen; hvaremot jag anser att 3 och 5 mom. af besagda § böra utur densamma försvinna. Enligt min förmening vågar jag anse, det 3:ne stora misstag blifvit begångna af sednare tiders lagstiftare i afseende å R. o. Ad., dess ställning inom samhället och fortfarande bestånd. Dessa misstag synas mig vara: 1) 3:dje mom:t af R. F:ns 37:de § med deraf följande 5;te tnom:l; 2) Säteriernas, så att säga, friköpande, eller medgifvandet att äfven icke adliga personer må besitta egendom af säteri och s. k. bättre frälse-natur; samt 3) Upphörandet af rättigheten att stifta fideikommisser. Skälen för denna min yttrade åsigt äro så i ögonen fallande, att deras blotta påpekande torde vara tillfyllest.
Också synes mig den omständighet tala för någon upoffring å statens sida för Grenna och Wisingsö, att Konung och Ständer år 1811, efter mitt förmenande utan all giltig rättsgrund, genom den alltid anmärkningsvärda åtgärden att indraga det å Wisingsö genom enskild stiftelse anlagda gymnasiet och de dertill anslagna donationernas användande till understöd för statens läroverk i Jönkoping och Wexiö, fråntogo Wisingsö och Grenna fördelar, som kunnat i icke ringa mån bidraga till deras ekonomiska förkofran. Jag röstar således för att Grenna må till sin hamnanläggning bekomma 37,500 rdr rmt såsom anslag utan återbetalnings-skyldighet, och ett lika belopp såsom lån. Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Hjärne, med anledn. af H. Exc. Hr Gr:s o. Landtnäs uptagande af hans under diskussionen gjorda yrkande, begärt ordet och förklarat sig derifrån afstå, framstäldes först propos. å bifall till Utsk:s hemställan, dervid svarades många nej jemte några ja; hvarefter propos. gjordes derå, att R. o. Ad., med afslag å Utskrts hemställan, skulle bevilja det af K. M. för hamnbyggnad vid Grenna äskade anslag, 75,000 rdr, hälften såsom anslag och hälften i egenskap af lån; och sedan denna sednare propos. blifvit med mångå ja Den 27 Juni e. m. jemte åtskilliga nej besvarad, Förklarades ja nu kafva varit öfvervägande. Utsk:ts hemställanden bil ollos. 18:de punkten. Gr. Sparre, Erik: Sedan R. o. Ad., genom dess beslut vid den föreg:de 14:de punkten ang:de staden Grenna, ådagalagt, att det Högloft Ståndet icke gillar en oeftergiflig tillämpning af den grundsats, StatsUtsk:t vid detta riksmöte omfattat, att nemi. icke bevilja några anslag utan återbetalnings skyldighet, vågar jag hoppas, att R. o. Ad. äfven i detta fäll skall följa samma princip. Det torde vara så mycket mer skäl dertill, som den lilla staden Amål redan nedlagt betydlig kostnad på detta arbete, men icke förmått att utan understöd fullfölja detsamma.
I stället tog jag plats i det bortersta soffhörnet, som lampans skärm sänkte i skugga, och utan att veta det sjönk jag ihop där, grubblande på allt det, som aldrig lämnade mig ro. Jag visste ej, hvad tiden led, men i den fullkomliga tystnad, som härskade, och som endast afbröts af de ljud, hvilka dämpadt stego upp från gatan, som låg fyra våningar under mina fötter, hörde jag namnet på den saga, min hustru läste. Jag hörde blott ordet »Gråkappan», hvilket hon uttalade med något högre röst än de öfriga. Men detta enda ord grep in i mina tankar och länkade sig samman med den kedja af föreställningar, som förut måtte hafva sysselsatt mig. Ur mörkret, när husbonden kom och skulle åka hem, reste sig plötsligt denna skugga och hejdade hästarna. Mörkret var så tjockt, att mannen i vagnen ingenting såg, utan grep tyglarna och svängde piskan för att tvinga djuren fram. De stegrade sig under slagen, och vagnen stöttes baklänges. Men de gingo icke ur stället, ty den gråa skuggan hindrade dem, och när husbonden ansträngt sina ögon för att genomtränga mörkret, såg han denna gråa skepnad afteckna sig mot det svarta, färglöst och matt, men tydligt och skarpt, och när hans ögon upptäckte skuggan, fick dess stämma ljud, och dess ord hunno hans öron genom natten. Jag sökte länge i min erinring, innan jag kunde finna, hvarför denna saga, som jag hört många gånger förr, syntes mig uppväcka ett alldeles särskildt minne af något, som länge sedan passerat. Jag kunde också fortsättningen på sagan, men jag mindes den icke på samma sätt. Det var, som om denna episod, hvilken är äfventyrets begynnelse, på ett hemlighetsfullt sätt setat dold i min själ och hängde samman med de mörka bilder, hvilka i ensamheten växte för min inbillning. Jag tyckte mig känna denna egendomliga fasa, hvilken fyller oss i mörkret, när vi stå ansikte mot ansikte med det okända, som hejdar våra steg och tvingar oss att stå stilla, medan vi med ansträngning af alla krafter vilja tvinga oss förbi den makt, som tager gestalten af en människa, hvars anlete vi ej kunna urskilja, men hvars röst når oss i ensamhetens tystnad.
Hon visste nog att detta var ogudaktigt; men hon kunde icke bli den förnimmelsen kvitt. Hon upprepade för sig själf, att de skulle återse hvarandra en gång, kanske snart, ty i evigheten skulle år vara som sekunder; och medvetandet därom låg som en varm trygghet på djupet af hennes sinne. I de ögonblick då hon kände det starkast, längtade hon efter slutet. Då jublade det inom henne; lifvet var icke slut, om också hennes kroppsliga jag blef liflöst och kallt. Det fanns någonting inom henne, som icke kunde dö, som var af ädlare stoff än materien och därför icke underkastadt materiens lagar. Det var själen — det var hennes kärlek. Maria hade alltid varit religiöst anlagd; men hennes gudsfruktan hade sin egen karakter. Hon behöfde icke dogmerna, icke de teologiska spetsfundigheterna, och hon hade aldrig funnit sig tillfredsställd hvarken af statskyrkan, sådan den är, eller af de frireligiöse apostlarnes ihåliga svada. En gång i sin ungdom — i Paris — hade hon träffat en katolsk präst, som tycktes henne ha förverkligat kristendomens anda i sitt lif och som påverkat henne genom en karakterens skönhet, hvars like hon aldrig sett. Det var en italiensk prins, som dolt sin furstliga värdighet under Pére Carinis kåpa, sedan han skänkt bort allt sitt gods för att obehindradt kunna ägna sig åt kyrkans tjänst. Han var biktfader i en familj, där hon umgicks, och hon hade ofta talat med honom om lifvets viktigaste frågor. Genom allt hvad han sade skimrade något af den mildhet, det höga frisinne, som hon drömt om att finna hos hvarje förkunnare af den kristna läran. Hans religion hade en öppen famn, och hon kunde sluta sig till den utan att afsvärja den bekännelse, i hvilken hon vuxit upp. Han försökte aldrig att omvända henne; han hade förstått, att hennes religiösa känsla icke kunde fördraga trycket af en dogm. Hon föreställde sig det högsta väsendet som den oändliga kärleken och den eviga rättvisan. Inför hans ansikte kunde hvarje god människa träda fram med öppen panna och frimodig blick, att återlämna det pund, hon fått, och redogöra för dess förvaltning.
Utskottet har gått ett stort steg ifrån den hittills antagna, i min tanka högst korttänkta, administrationsmethoden för Cassör, genom föra slaget i 4 §., att ej bestämdt fordra någon Skuldsedel efter visst formulaire, utan tillåta Directionen emottaga hypothejter, sådane de vanligen brukas man och man emellan, och endast afse, att det som kunde inteckna9, och behöfde inteckna», verkligen var intecknadt, samt dessutom pantens säkerhet, som alltid är det hufvudsakliga. Concurrence af ^.ånsökande, att välja på, skall härigenom betydligen ökas, och de fall, då Tinget behöfver afvaktas, blifva mindre täta än hittills. Men efter alldeles samma princip synes det mig orätt,att utestänga hela det stora antalet egendomsägare, sorn kunna ha sin egendoms äldsta inteckning pantsatt hos enskildte, och icke tillåta concurrence af andra än dem, sorn lyckats få förut ett annat Cassalån. Jag tror derföre, att, om med anledning af den olägenheten, sorn uppsägning af ett äldre lån medför för sena - 36 Den 3 Oclobcr e. ml re inteckningshafvare, man för denna händelsen, att Lån söktes efter ett annat, som ansågs mindre stående, nyttjade det correctiv, sorn Utskottet föreslagit äfven för Lån efter andra stående, enär de lemnate af Cassör utom Banken, skulle man ha mycket mer afsett Cassans säkerhet, än som Utskottet har föreslagit.
Kollegium får, med anledning häraf, i underdånighet anmäla att, sedan Kongl. Maj:t, uppå Ivollegii i ämnet gjorda underdåniga hemställan, genom det af Revisorerne åberopade nådiga bref den 6 Februari 1S39, tillåtit att, bland andre under Kollegii förvaltning ställda allmänna medel, jemväl Eskilstuna fristads-medlen finge på korta uppsägningstider och mot den ränta, som i förening med fullgod säkerhet kunde erhållas, utlånas, så hafva sistnämnde medel under största delen af den tid, som sedermera förflutit, varit mot ränta till enskild person utlånte och äro jemväl för närvarande under föreskrifne vilkor förräntade, samt att anledningen hvarför medlen under någon mellantid, hvilken jemväl omfattat år 1856, kommit att förblifva oförräntade, varit att Kollegium under denna tid saknat tillfälle att samma medel i enlighet med de i ämnet gifne föreskrifter utlåna. Den nådiga paste vördnad, — 23 — remissen återställes i underdånighet, och Kollegium framhärdar med dju Stormäktigste, Allernådigste Konung! Eders Kongl. Maj:ts underdånigste, tropligtigste tjenare och undersåter, E. ÅKERMAN. J. N. BORELIUS. Stockholm don 7 December 1858. L. S. Vict. Melin. BERÄTTELSE TILL RIKETS HÖGLOFL. STÄNDER, ANGÅENDE BANKO-VEBKET, AF RIKETS STÄNDERS REVISORER. STOCKHOLM, TRYCKT HOS ISAAC MARCUS, 1858. Till Rikets HOgloll. Ständer.
Rikets Högloflige Ständers Statsoch Banco-Utskotts Utlåtande Öfver de inom Vällofiige Borgäre-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet gjorde anmärkningar vid Utskottens Betänkande, i anledning af förekommen fråga om Lånerätt uti Rikets Ständers Bank för Allmänna Brandförsäkrings Verket. Rå salt Utskotten meddelade ProtocollsUtdrag från Välloflige Borgare-Ståndet af den 3o och från Hedervärda Bonde-Slåndet af den a5 Augusti närmare omförmäla, hafva bemäldle Stånd till Utskotten återremitterat det af Utskotten under den id i samma månad afgifne Betänkande i Stats-Utskottets Betäukanden. i3l>. anledning af förekommen fråga om Lånerätt uti Rikets Ständers Bank för Allmänna Brandförsäkrings-Verket, hvaremot inom hägge Stunden enahanda anmärkningar blifvit gjorde, syftande uppå att ådagalägga nödvändigheten af beviljandet åt nämnde verk utaf den sökta Creditiv Lånerätten i Banken, om icke tili det falla belopp, som blifvit sökt, likväl till 200,000 R:dr Banco, såsom högsta Lånesumma; att under ytterligare upprepande af de skäl och anledningar dertill, hvilka Pluraliteten af Verkets Direction, anfört uti den till Kongl. Maj:t stälde underdåniga skrifvelse som till Utskotten blifvit i Nåder öfverlemnad, och uti Utskottens förra Betänkande finnas vidlyftigt upptagne; Varandes dessutom inom Hedervärda BondeStåndet särskildt yrkat, att då den ifrågasatte Låijerätlpn icke annorlunda än vid högst sällsynta tillfällen kunde komma i fråga att begagnas, och i alla fall hvad som i följd af densamma från Banken utginge, ofelbart inom ett års förlopp Liefve åter inbetaldt, detta Creditiv icke heller borde blifva beräkna It vid fastställandet af B i noooch Riksgälds-Sedelstockens Maximum till 3o Millioner, Vid förnyad öfverläggning i ämnet bafva likväl Utskotten icke funnit auled - iJa Stats-Utskottels
I det åt Sällskapet för vexélundervisningens befrämjande anvisade belopp har Kongl. Majit äskat tillökning med 1,500 Ridr; och då, enligt hvad af Staisråds-protokollet inhemtas, denna anslagsförhöjning, hvilken är beräknad att utgöra ersättning för de kostnader, som nämnda sällskap nedlagt å inredning och utvidgning af den numera till lokal åt seminarium för folkskolelärarinnor upplåtna Statens egendom, dessutom är afsedd att användas för vidare utsträckning af sällskapets verksamhet till folkbildningens befrämjande i allmänhet, tillstyrker Utskottet, att det åt sällskapet för vexelundervisningens befrämjande anvisade anslag, nu utgörande 3,000 R:dr, måtte till 4,500 Ridr årligen förhöjas. 77:o. Slutligen har Kongl. Majit begärt att tillförordnade föreståndai-en för folkskolelärare-seminarium i Lund C. L. Wåhlin och tillförordnade hufvudläraren vid folkskolelärare-seminarium i Linköping K. W. Kastman måtte, vid bestämmande af lönegrad vid seminarium, tillgodonjuta den af dem såsom ordinarie lärare vid elementarläroverk förvärfvade uppflyttningsrätt. Stats-Utskottets Utlåtande N:o 66. Med hänseende till hvad beträffande denna fråga är i Statsråds-protokollet (pag. 45 och 46) anfördt och då Utskottet anser rättvisa och billighet påkalla beviljandet af den utaf Kongl. Majit för bemälde lärare äskade förmån, tillstyrker Utskottet, att förevarande nådiga framställning måtte al Rikets Ständer bifallas.
Att dessa samma slags varor äfven till införsel i Riket böra förbjudas, är ganska naturligt; men dä grunden till detta sednaxre förbud ligger i det förra, så synes mig, att i ett förslag till en öfverflöds-förordning alla till bruk och nyttjande otillåtliga varor böra uppräknas oell noga bestämmas. Detta synes åtmindstone, efter mitt begrepp, vara den naturliga ordningen vid detta målets behandling. Men, då af Höglofl. Utskottet den Besv. och Ekon. Utks. Betänkanden. 439 grundsats synes blifvit antagen, att, utan någon cl tai lerad beredning, hos Kongl. Ma':t Riksens Högloft. Ständer i underdånig et skulle anhålla om utfärdandet af en Öfverflödsförordning, sådan som Han i sin v«s'et linner nytti 9, anser jag åter för min del ieke vara lämpeligt, att, då i detaille ingrn annan slags inskränkning i Betänkandet blifvit omnämnd, föreslå, att nyttjandet af kaffe endast i offentliga samqväm skall förbjudas. En sådan slags inskränkning synes mig utomdess vara en verklig småsak; ty om nyttjand t af kaffe för öfrigt blir tiMätet, så vinnes genom denna inskränkning al t för litet, emedan förbrukningen af denna vara vid dessa högtidliga samqväm är allt för obetydlig emot hvad som under det dagliga nyttjandet i den enskilda lefnaden åtgår. Besynnerligt torde det äfven förefalla, att, då vid högtidliga måltider så myck t annat öfverflöd af dyrbara viner och kostsamm?, af utländska varor tillredda rätter nyttjas, det icke skulle vara värden tillåtet, att efter måltiden undfägna sina gäster med en kopp kaffe, Som de likväl, om de varit hemma i sina hus, haft rättighet att nyttja. Min tanka är derföre ingalunda den, att bruket af kaffe skal! blifva tillåtet, utan får jag åberopa mig hvad jag under första öfverlaggningen vid detta mål yttrat, nämligen att, om det åsyftade ändamålet med en öfverflödsförordning skall kunna vinnas, anser iag för min del de af Kongl.
Hr Gyllenskjöld har äfven sagt, att den som sätter sig upp emot öfverheten, han skall få en dom öfver sig; jag vet att skriften säger sä, men hon säger ock att den som mera lyder öfverheten än Gud, han skall ock få en dom öfver sig. Hr Gyllenskjöld har sagt, att den verldsliga öfverheten skall skydda kyrkan; detta är sant, den skall skydda, men icke öfver densamma herrska såsom Hr Gyllenskjöld synes åsyfta. Vidare har Hr Gyllenskjöld anfört Jeremia: ord: ”Görer portarne vida att ärones konung må draga derin”. Detta synes mig att 342 Den 19 December. Öfverheten borde lägga pä hjertat, äfven beträffande vära Svenska förhållanden; det är just hvad jag i min motion yrkat, att öfverheten måtte göra portarne vida så att ärones konung måtte kunna draga derin. Portarne äro icke vida, så länge vi hafva lagbud, de der strida emot skriften, och som stänga vägen för Evangelium i stället att befordra den. Hr Gyllenskjöld har sagt att i Sverige finnes ingen religionsförföljelse; det förefaller mig märkvärdigt att han kunnat yttra något sådant, då man har så färska minnen af Svenska män, som blifvit så att säga martyrer för sin tro. Jag vill ibland flere andra blott nämna Tollstadius, som blef förföljd och lagförd derföre att han predikat det sanna Evangelium att menniskan blifver salig endast af tron, icke af gerningarne. Hr Gyllenskjöld har vidare anfört ett yttrande af Luther med afseende på Petrus, då denne drog svärdet vid det tillfälle då vår Herre Jesus Christus fängslades; Luther skulle hafva sagt att Petrus handlade orätt, hvilket han äfven efter vår Frälsares eget ord gjorde, men Luther säger att den verldsliga öfverheten borde hafva gripit till svärdet och icke Petrus.
— Två stop mumma, men af bättre sort, mor lilla! — ropade mäster Kinkel från dörren, vinkande åt Anders att följa sig. — Liten kan han vara sjelf, mäster näslös, — svarade den värdiga matronan bakom skänkhyllan. — Och hvad bättre sort vidkommer, — tillfogade hon med en rynkning på öfverläppen, — borde han veta, att på “Tre tunnor” fins ingenting sämre, märk det till en annan gång. — Hå kors, så rar mor blifvit på sista tiden! — svarade mäster Kinkel, skrattande, medan Anders tog plats vid bordet. — Annat till käft var det, ska' jag säga, när mor sålde spickefläsk på röda slussen och helsade god morgon på mig för en trestyfversslant. Han hade sänkt sin röst, när han yttrade de sista orden, dock icke så mycket att icke flere af gästerne hört dem och drogo på munnen deråt. Mor Kerstin vardt pionröd i ansigtet. De ögonkast, hon då och då sände mot det hörn, der mäster Kinkel tagit plats, medan hon, med sina bara, köttiga armar korslagda öfver den bruna redgarnströjan, vägde af och an på trefoten, voro icke heller de allra mildaste. Det var tydligt, att droppen, som skulle komma hennes vredes kärl att frusta öfver, icke var långt borta. Mäster Kinkel var emellertid icke den, som gaf sig, som man säger, i första hugget. Han syntes tvärtom finna ett stort nöje i att betrakta hennes argsinta min, dervid långt ifrån sparande sina reflexioner. Hon märkte det äfven, äfvensom hur han förnämt läpjade på drycken, som skänkflickan satte fram, och spottade ut den gång på gång öfver golfvet. — Åh ja, drick han mäster, — utbrast hon slutligen, ur stånd att längre återhålla sin vrede. — Drick han på bara, mäster nosgrann! Sämre kost smakade jag förr, sa' han, som satt på vatten och bröd. — Det har hon nog rätt i, mor lilla, — svarade mäster Kinkel, smackande med munnen, — vatten som vatten! — Åh ja, får han alltid sådant, der han är, kan han vara nöjd. Mäster Kinkel vardt den gången svaret skyldig och detta tycktes gräma honom.