Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
danske kammarsångaren hr Simonsen, en af sångkonstens mest framstående och gouterade berömdheter i vårt grannland vid sundet. Han har här börjat sitt gästspel såsom Figaro i Kossinis » Barberaren i Sevilla » och rönte vid sitt första uppträdande i fredags för fullsatt salong och med konungen jämte stor uppvaktning så- som åhörare rikligt bifall. Om, såsom det föreföll, den uppmärksamhet, som ägnades den danske gästen, var mera aktningsfull än egentligen entusiastisk, torde detta möjligen kunna skrifvas på valet af rol, som icke syntes låta vare sig det dramatiska eller det vokala i hr Simonsens konst komma till sin fulla rätt. Dock ådagalade han, hvad det förra beträffar, en viss dansk smidighet och behändighet, som endast behöft något mer af uppsluppet humör för att gifva den glada Figaro-typen, och hvad sången beträffar, fick man göra en angenäm bekantskap med en vacker och omfångsrik röst och, framförallt, en mycket utbildad rutin, som höjde denna Figaroprestation öfver fiere af hans närmaste föregångare på vår scen. Hvad de öfrige uppträdande beträffar, så sparade hrr Odmann (Almaviva) och Johanson (Bazil) ingalunda på färgläggning af sina roler, fru Edling var den mest sympatiska Bosina och hr Strömberg den munvigaste Bartholo. Bossinis lekande musik rönte redan vid uvertyren publikens lifliga bifall. K. Dramatiska teatern har, såsom omvexling och lockelse under den svåra täflingen med de ljusa vårkvällarne, tagit upp Oskar Blnmenthals af O. W i j - kander öfversatta lustspel Profpilen. Den tyske författaren, som här tagit den franska salongskomedien till mönster, har onekligen i Profpilen presterat ett rangstycke med afseende på stridbar och tillspetsad dialog, spirituella arrangement och — ej minst — en intrigernas konstväfnad, som, om färgvalet icke framstode så minutiöst och pedantiskt uträknadt, skulle vara af än mer slående effekt.
Utlåtande öfver en i Högrör dige PrestStåndet gjord motion om vidtagande af vissa provisoriska anstalter till befordrande af mera enhet och likstämmighet i afseende på Fattigvården. Tiu detta Utskotts åtgärd har blifvit remitteradt ett af Primarie Tlieologiae Lectorn Doctor Knös författadt Memorial, deruti, med erkännande af den landsfaderliga afsigt, och de visa grunder, som innehållas uti Kongl. Kungörelsen af der. 14 Februari 18U» angående den allmänna skyldigheten att bidraga till de fattigas vård och försörjande, anföres, att de Asta församlingar, åtmindstone i Författarens hemort, hafva väl velat fatta beslut för att afhjelpa ögonblic* kets behof, men icke ingå i sådana förenin* gar för längre tid, hvarå de kunnat söka stad* 49* Besv. oeh Ekon. Ut sk Eetänkanclen. fästelse; i anledning häraf, och sorn ännu icke den Lagtima fiiksdag inträffat, vid hvilken, enligt ofv an terörde Nådiga Kungörels s föreskrift, en allmän Fattigyårdsförfattning skall pröfyas och antagas, Herr Doctorn anser, att vissa provisoriska stadganden tills vi* dare böra vidtagas till befordrande af den enhet och likstämmighet, hvilken nu, mera än man förmodar, skall sa knas 5 och i sådant afseende föreslår: 1:0 Att en bestämd anvisning på fatligcassornas ständiga o h säkra inkom: t-t må stadgas, och en ringa fattigprocent erläggas, äfven vid fastighetsköp, likasom öfligt är vid Bouppteckningar5 och alt det bör bestämmas, under hvilka villkor fattigunderstödet får åtnjutas, Samt i hvad förhållande församlingens invånare äro skyldige att dertill bidraga. 2:0
Vid Hälleröds kungsgård i Finja socken och vestra Göinge härad, förut indelad till boställe åt Kapiten-löjtnanten vid Norra kavalleriet, men numera, anslagen till Ryttmästare-boställe vid Skånska hussar-regementet. Då, efter hvad sålunda föregått, detta ärende inför Kongl. Maj:t i underdånighet anmäldes, fastades Kongl. Maj;ts uppmärksamhet derå, att de till utgörande af hjelpedagsverken eller så kalladt hofveri, dels vid Öfverste-bostället lilla Bjurum i Skaraborgs län, och dels vid förenämnde kungsgårdar och boställen i Malmöhus och Kristianstads län anslagna hemmans arbetsbiträden utgjorde en väsendtlig del af indelningshafvarnes påräknade löneförmåner, samt att, genom indragning deraf, om icke allestädes, åtminstone på flera ställen, särdeles å de större kungsgårdar, som till boställen blifvit anslagna, med vidsträckta ägo-områden, svårigheter kunde uppstå, att, efter mistningen af arbetsbiträdet in natura, behörigen och i rätter tid bruka och sköta dessa egendomar, hvilket kunde leda, å ena sidan, till en, dagsverkenas värde efter markegång öfverstigande, minskning i de för hvarje boställs-hafvares utkomst och skäliga belåtenhet vid skedda löneregleringar afsedda nödiga inkomster, och å den andra, till möjlig vanhäfd å dessa Statens betydliga fastigheter, så framt icke ändamålsenliga anstalter deremot före indragnings-åtgärden blefvo vidtagna.
- Till dig, sin herde och biktfader, skänker hon sina reda penningar, samt allt sitt guld och silver - Jag är ovärdig en sådan godhet, sade biskopen, medan han gick fram och åter över golvet, men förbigå detta och fortsätt! - Släktingarne, som äro en gammal syster, en ogift brordotter och en femårig brorson, äro ihågkomna med hennes övriga lösegendom: möbler, bohag och en slavinna. - Och du själv? inföll biskopen icke utan otålighet i tonen, i det han ånyo stannade framför Eufemios och mätte honom med ett granskande ögonkast. Det vore omöjligt att skildra uttrycket i den korthalsade presbyterns ansikte, där han i detta ögonblick satt med armarne lagda i skötet, huvudet sänkt och de besynnerliga ögonen uppåtriktade, mellan ögonhåren fästa på Petros. Dessa ögon sköto en blixt om av harm eller glädje är svårt att säga. Han suckade och svarade: - Ack, min älskade biskop, din ringe tjänare blyges över sin ovärdighet. Jag kunde icke ana en sådan lycka. Men jag skulle känna dig illa, om jag kunde tro dig vara i stånd att misstänka, det jag genom övertalning eller andra medel tubbat den goda änkan att till kyrkans eller ditt förfång, men till min egen förman - Gott, gott! inföll biskopen; vad skänker dig änkans testamente? Med en ny suck svarade den korthalsade och slog ned ögonen: - Den ädla Apollonia har för de ringa, men hjärtliga omsorger, varmed jag omgivit hennes sjukbädd, gjort mig till ägare av hennes yppersta skatt tre i en kristallflaska förvarade skäggstrån av martyren, den helige Polykarpos. - Avundsvärde! utbrast biskopen, medan ett löje, som han ej kunde tillbakahålla, spelade kring hans läppar. - Ja, jag är i sanning avundsvärd, instämde Eufemios och tuggade på sina naglar. - Jag skulle vilja byta med dig, fortfor biskopen, om ej det punktliga uppfyllandet av den fromma Apollonias testamente vore oss en helig plikt. - Nej, nej, jag byter icke. Du får ej fordra för mycket av mig, o fader! Jag byter icke.
Den andra – Fru B. nemligen – som sökte mig, och ofta, utan att egentligen finna mig, var tyst, särdeles i de stora samqvämen, men meddelade sig temligen otvunget och ledigt när vi voro allena, eller bland några få. Dock tyckte jag mig tydligen märka, att af hvad som fins och sker i denna verlden, tre fjerdedelar åtminstone, var henne fullkomligt obekant, och att hon kanske litet eller intet tänkt öfver den fjerde fjerdedelen. Hennes blickar sade just ingenting, ty hon såg icke ofta upp, utan lekte merändels med en törnros eller en annan blomma, under det att hon talade, och hennes ord voro ofta behagliga, men aldrig just särdeles originella. Uppstod någongång dispute, så gaf hon väl icke med sig, men förblef tigande vid sin sats. Ibland bekände hon helt öppet att hon väl tänkte helt mycket i saken, men icke med ord förmådde reda sig, och, jag medgifver gerna min orättvisa – att jag då egnade henne en liten gnista af förakt, och hvarföre? Jo just för att hon erkände sig ega samma brist som vidlådit mig i alla tider, från vaggan som varit, till grafven som blir – att alltid hafva tänkt långt, långt mera, än hvad mina fattiga ord förslagit att redogöra, och jag – synderska! jag föraktade fru B. för att hon i enkla ord sade, hvad George Sand säger i så granna: »La vie des trois quarts des artistes se consume à produire les parties incomplètes d’un tout, qui reste et meurt à jamais, enfoui dans le sanctuaire de leur pensée.» Fru A. var alltid oändeligen väl klädd. Alla beundrade hennes toilett. Der framlyste både god smak och den skimrande rikedomens hela glans, samt varierades för hvarje dag. Fru B. var äfven alltid väl klädd, men oftast i samma kläder. Någon, som icke sett dessa båda fruntimmer förut, och som för första gången fått se dem tillsammans i sällskapsrummet, skulle måhända sagt: Fru B. är bättre klädd än Fru A., men hade då någon yttrat:
Det gläder mig likväl, att grundsatsen om jordbrukets rätt att slippa detta onus har blifvit principielt erkänd af de flesta bland dessa talare. Ingen finnes väl, med kännedom om ämnet, som ej inser, att någon juridisk rättsgrund ej förefinnes, som skulle ålägga jordbruket att bära denna börda. Skyldigheten har uppkommit på samma sätt, som om i våra dagar en skyldighet uppstode för hvar och en, som har en häst och som kan föda densamma, att hyra ut den åt hvilken som helst, som har råd eller är road af att rida den; eller om en förpligtelse skulle stadgas för egaren af en jagthund att uthyra densamma. Jag erkänner riktigheten deraf att, hvarest juridisk rättsgrund saknas, der bör gammal häfd kunna åberopas, och jag medgifver att 4 sekler kunna anses såsom gammal häfd, men blott i princip. Då jag hört talare har säga, att den, som köper ett hemman, köper det med den af häfd pålagda skatten, får jag till deras upplysning omnämna, alt detta ej innebär någon sanning, ihy att förhållanderna hafva så kunnat förändras, att hemman, som för 10 år sedan skjutsade högst obetydligt, nu få, under samme egare, skjutsa 5 gånger så mycket. Om det är rätt 352 Den 28 Msrs f. m. att jordbruket är belastadt med ett sådant servitut, är det då äfven rättvist att detsamma fördubblas 5 å 10 gånger. Jordbruket har i våra tider så småningom fått sig tillerkänd den rätt, som det förtjenar och kan fordra; jordbruksvetenskapen har såsom vetenskap blifvit aktad och ärad och har uppdragit andra vetenskaper till hjelpvetenskaper åt sig. Jordbruket liar förvärfvat sig rang af modernäring, i stället för bergsnäringen. Jordbruket har vunnit anseende, derföre att R. o. Ad:s söner egnat sig deråt, i stället för åt statens tjenst. Kan det då icke rättvisligen begära att blifva befriadt från ett förnedrande onus, hvars orättvisa är så stor, att ingen annan kan bestrida den, än den, som har lust att åka på andras bekostnad.
En god gödselhög är ju en bondes guldgrufva, och den tillkommande svärfadern ville icke gärna se sitt guld förskingradt. Friaren stred för sin fördel, fadern höll på sin. Föremålet för frieriet satt i storstugan med förgråtna ögon och såg från den ena till den andra, medan dispyten varade. Gubben blef mer och mer halstarrig, friaren mer och mer kylig. Han gick långsamt mot dörren oeh tog i låset; så vände han sig en gång till och sade: &gt;Nåå, — får jag halfva gödselhögen? » Men nu kände gubben det, som om han skulle taga afsked af något allt för kärt, oeh svarade ett bestämd! : » nej! » » Ja, så får det vara det samma, » och dörren föll igen efter kärleken. Antingen det nu gäller en gödselhög eller ett familjegods, så kommer det ju egentligen ut på ett. När de yttre fördelarne afgöra en förlofning, så är den i alla fall något helt annat, än hvad den borde vara: en förbindelse mellan två människor, som älska hvarandra och önska alt lefva hela lifvet tillsammans i nöd och lust. En annan sak är att alldeles se bort ifrån yttre omständigheter, och i den riktningen gå nog ofta unga människor för långt. När en helt. ung man, som alldeles icke har några utsikter att kunna försörja sig, långt mindre en familj, binder en flicka vid sig, som i åratal skall vänta på, att de skola kunna skaffa sig ett hem, påtager han sig ett stort ansvar. Det är många, som på- taga sig ett dylikt ansvar, för hvilka det är sporren till att med dubbel energi gripa sig an med arbetet. Äro de båda säkra på sig, är kärleken en makt, som kan öfvervinna alla svårigheter. Men ofta tages saken ganska lätt, och en förlofning är en följd af ett ögon blicks stämning, en flyktig böjelse, som sedan visar sig allt för svag att kunna uthärda en lång pröfvotid. Man fladdrar åstad på en bal. Han ser bra ut och är en utmärkt dansör.
Majrts Nådiga befallning, under den 6- M..j iR3p> derom utfärdade Kungör else. I sammanhang härmed förekommer till handläggning en af IlenMöllerhjelm, . Axel, inom Högloft Ridderskap.-1 och Adeln, Väckt samt till Utskottet remitterad motion, att, då Curhus-afgift, tilldet nu gällande maximum af fem skillingar på hvarje mantalsskrifven person, ingalunda vore för behofvet inom hufvudstaden ändamålsenlig eller tillräcklig, den rättig - Bevillnings-Utslottels Betänkande, i\r.-o ir. het för Stockholms stads invånare målte af Rikets Höglofl. Ständer bestämmas, att, äfven till belopp utöfver det för Länen i allmänhet fastställda maximum af 5 sk. för hvarje mantalsskrifven person, öfverenskomma om alt åtaga sig en efter behofvel lämpad Curhus-afgifl, hvilken bestämmelse motionären ansett desto iner nödvändig, sorn i annat fall vederbörande Kmbetsmyndighels li amsiä 11 ning skulle mötas med den erinran, alt någon högre afgift, än den af Rikets Ständer till Cm linsén åtagna, icke kunde, med afseende på ärendets beskaffenhet af beskattuingsfråga, göras till föremål för öfverläggning och beslut; hvaröfver Herr von Hartmansdorff, August, och Herr Rosenblad, Bernhard, sig yttrat. Utom det att medgifvande! af en så obegränsad beskattningsrätt i förenämnde afseende, som motionären föreslagit, vore stridande mot ordalydelsen i 57 §. Regerings-Formen, skulle en förhöjning i Curhus-afgiften, utöfver det hittills bestämda maximi-beloppet för hvarje mantalsskrifven person, tungt drabba den fattigare foik-classen; hvadan och då af föreskrifterna om Curhus-afgiftens utgörande icke förefinnes något hinder för hufvudstadens invånare att på lämpligt sätt inom sig öfverenskomma och besluta om de tillskott, som för allmänna sjukvårdens besörjande finnas behöflige, Utskottet anser sig icke kunna tillstyrka bifall å Herr Möllerlijehns ofvannärnnde motion.
Vid det första yttrandet lät Ståndet bero, och det sednare bifölls. § 4. Yttrandet, sid. 11, bifölls. § 6, morn., 1. Första yttrandet, pag. 13. Med afslag derå, beslöt Ståndet, att Rikets Ständer må i underdånig skrifvelse anhålla om det stadgande, att i salubod på landet får idkas handel med alla slags inhemska och lofligen införda utländska varor, under iakttagande af de i 2 § 3:dje mom. stadgade förbehåll. Det sednare yttrandet, eller det, hvilket bestämmer, afstånd ifrån stad eller köping för salubod å landet. Utskottets trenne yttranden, nemligen: ett, sid. 44, och tvänne, sid. 45, godkändes. § 25. Yttrandet, sid. 49, i anledning af Tobias Linds motion. Bifölls. Det andra yttrandet, sid. 49. Lades till handlingarne. Det tredje yttrandet, å samma sida. Bifölls. S. D. Föredrogos ånyo Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkanden: N:o 98, i fråga om kristendoms-undervisningens besörjande i folkskolorna och i församlingarna. Återremitterades. N:o 400, i anledning af väckt motion om upphörande af den allmogen i sju härader af Elfsborgs län samt städerna Borås och Ulricehamn beviljade han delsfrihet. Bifölls. N:o 404, i anledning af väckt motion om föreskrifters meddelande till förekommande af missbruk af allmogens rättighet att försälja sina tillverkningar, m. m. Bifölls; och N:o 402, i anledning af väckta motioner om ändring i Fabriksoch Handtverks-ordningen den 22 December 4846. Bifölls. S. D. Föredrogs ånyo Siats-Utskottets Utlåtande N:o 8 4, i anledning af erhållna återremisser å Betänkandet N:o 44, angående en med stats-regleringen gemenskap egande fråga. Härvid förekommo: - Första yttrandet, sid. 2. Bifölls. Andra yttrandet, sid. 2.
Dessutom torde, efter all sannolikhet, tidpunkten för det nya kriminal-lagförslagets antagande icke vara så nära, att de, som olyckligtvis annu måste vara beroende af den behandling jag önskat mera kontrollerad, föga få hugna sig af den närvarande lagstiftningens omtanka och förutseende i denna så vigtiga angelägenhet. Ank. till Exp. Utsk. d. 13 Okt., kl. 1 «. m. Memorial, i anledning af dtermiss utaf Utskottets Betänkande JV:'o 86 öfver väckt motion om upphäfvande af den Akademiska Jurisdiktionen. På grund af deremot framställde anmärkningar, har berörda Betänkande blifvit af Vällofl. Borgare-ståndet till Lag-utskottet återremittera dt; men som, enligt till Utskottet ankomne protokolls-utdrag, öfrige Riks-stånd samina Betänkande bifallit, och tre Stånds mening i frågor af förevarande art utgör Rikets Ständers beslut, lärer något yttrande i anledning af omförmälde anmärkningar icke erfordras; hvilket för A^ällofl. Borgare-ståndet vördsamt lillkännagifves. Stockholm den 13 Oktober 1848. Mi. till n. Sl. Prot. 1817 och 1848. 7 Sami 1 Afä. X liäft It STOCKHOLM, w. f. dalman, 1848. Memoria./, N t 103. I N:o 103. Ank. till E.ip-Utsk. den IS 0btkl. 2 f. m. Vördsamt Memorial'. Sedan Lag-utskollet i dess Betänkande N:o 5y till Rikets Ständers pröfning framlagt elt af Utskottet ntarbetadt förslag till förordning angående inteckning i fast egendom, oell samma förslag blifvit af Rikets Ständer bifallet, hvarefter underdånig skrifvelse i ämnet är vorden under N:o 160 lill Kongl. Majit afbiten; så bar Herr Eklund_, J.
Jag har hemlat min åsigt i frågan endast från grundlagens ordalydelse och icke ansett mig behöfva uppgå till lagstiftarens grunder, ännu mindre till att föreställa mig hvilka följder kunde uppstå i ett eller annat fall; jag har icke ansett detta vara mig tillåtet, då vi hafva grundlagens tydliga föreskrift. Jag anser behörigt att, när R St. fattat ett beslut om ordinarie skatters upphörande, en anmälan derom göres till K. M. Det är alltför möjligt , att K. M. betraktar sin rättighet annorlunda; men så länge 57 §:n Reg.F:n ännu qvarstår, så länge 6y §:n Reg.Ftn och 75 §tn Riksd Ordn. äga någon betydelse; så tror jag icke, att R. St. kunna till en sådan åtgärd, som den ifrågavar., begära K. M:s samtycke. Det är möjligt, att en annan praxis vid föregående riksdagar ägt rum; men då man erinrar sig, att praxis aldrig får åberopas såsom grundlag , så torde intet annat skäl behöfva anföras till försvar för Utskts åtgärd att, ulan afseende på praxis, endast hafva ställt sig till efterrättelse grundlagens föreskrifter. Hr Anckarsvärd, Aug.t Man hade lätt kunnat förutse, att discussionen skulle taga denna vändning och mera sysselsätta sig med en vigtig principfråga, än med sjelfva saken. Sedan D t n 8 April f. m. 121 Sidan Gr. Horn oell Frih. Sprengtporten ytlrut si", borde jag icke hafva mycket att tillägga. Jag instämmer till alla delar med Frih. Sprengtporten, och i sjelfva hulvudsaken afven med Gr. Horn, samt anhåller endast, att vid detta tillfälle, då grannlagenhet för del K. praei ogativet så tydligt uttalar sig, få förklara, att jag, hvad mig sjelf vidkommer, är lika grannlaga om delta prerogativ, som någon annan. Då jag i detta speciella fall vill redogöra för mitt handlingssätt inom SlalsUtsk., så har det just varit med afseende på en sådan grannlagenhet, som jag tillstyrkt, att TJtskts beslut ang:de Nummer-lotteriets upphäfvande skulle lill K. M. anmälas.
St. Just.-Omb. Emb.-Ber. cl. tS Januarii i834. 9 dragmogsmagten blifver en verklig censur och Tryckfriheten försättes, i afseende på periodiska skrifter, i ett afgjordt beroende af Regerings-magtens större eller mindre undseende för tidehvarfvets och allmänna tänkesättets fordringar. I lagbudet angående lögnagtiga uppgifter och vrängda framställningar, bar, genom Tryckfrihetsförordningen af år 1812, ett stadgande, med bestämmandet af böterna blifvit tillagdt med de orden: ”eller motsvarande ”kroppsplikt, efter brottets beskaffenhet, böterna förvandlade enligt 5 §. g mom. af denna Lag, och skriften confisqueras.” Derigenom har detta tade moment i 3:dje §. blifvit ytterligare besväradt med både en otydlighet Gch en origtighet. Det otydliga ligger i ordet: ”kroppsplikt,” som på detta ställe anses ega dubbel mening: den ena att emot böterna, hvilka skola mätas efter Tryckfrihetslagen, icke svarar annat straff, än fängelse på fästning, och den andra, att sådant fängelse, såsom icke varande corporelt straff, ej heller utgör kroppsplikt, så att i detta fall, der det ankommer på Domaren, alt efter brottets gröfre beskaffenhet, då det icke får försonas med böter, om hvilkas förvandlande således icke är fråga, bestämma deremot svarande kroppsplikt, gifves dertill ingen annan grund, än den, som i Allmänna Lagen, 5 Cap. Straff-Balken, är lagd. Såsom en origtighet qvarstår citationen af g mom. i 5:te §., sedan detta moment genom d® af Lagstiftande Magten vid 1815 års Riksdag gjorde tillägg i 5 §. blifvit det i5:de, så alt tillämpning efter ordalydelsen af förstnämnde grundlagsmoment gifver oväntadt resultat.
Bör man icke vara berättigad att tro, det en person, som bekläder ett Embete, som kan vara Fader och förestyr för en famille, Den 7 Maji e. m. sorn innehar och brukar fastighet, antingen sora egen eller i och för sin tjenst, äfven är berättigad, att göra skuld, och må kunna vid undandragande deraf lagligen tvingas att den betala? Och om dessa förnuftsslut äro riktiga, som jag vågar tro, huru mycket står då åter till stöd för Höglofl. Lag-Utskottets Argumentation: att det beror på hvars och ens försigtighet att ej ingå aftal med andra, än hvilkas medborgerliga förhållanden man känner, och att föreskriften i 1774 års Förordning är tillräcklig för möjlighetenj att vinna kännedom ora en persons omyndighets-tillstånd. Jag har, såsom Domare både uti Kongl. Svea Hof-Rätt och vid Under-Rätter, sett huru oförsynt, och det icke sällan, en fordringsägare blifvit gäckad vid utfordrandet af sin lagliga rätt, genom en tillkommen förmyndares bestridande af skulden; och det har alltid varit med en ömmande känsla, jag nödgats hära ett offer åt den vördnad Lagens bokstaf i synnerhet af Domaren kräfver, då jag med min hand gifvit sanction åt ett Domslut, som skiljer den redlige fordringsägaren från sin rätt derföre, att skulden tillkommit utan förmyndarens vetskap. Jag skulle på dylika händelser kunna framdraga flera exempel; men jag tror ett enda vara tillräckligt för att fullständigt upplysa ämnet; lika godt om exemplet har sia urbild i verkligheten eller till 238 Den *j Maji e. fth större eller mindre del blifvit dramatiseradt. En man, uppstigen må hända till äreställen, hvilka gifva anseende, äfven om de mera genom gunst än genom arbete vinnas, tillbringade inom sitt hus sorgliga dagar, hvartill han dock, genom sin oordentlighet i penninge-affairer i icke ringa mån sjelf bidrog, och omsider sedan varningens alla grader voro uttömda, fråntogs honom vården af hans angelägenheter, och uppdrogs i egenskap af förmyndare åt en person, hvilken tillhörde honom närmast.