Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Göta Hofrätt dömde i denna sak den 10 Juni 1853 och fann lika med Häradsrätten, det af säljarne uti 1773 års salubref gjorda förbehåll om frälserättigheten för sig och arfvingar och om laglig hembudsskyldighet, i händelse skatterättigheten af skattemannen eller dennes arfvingar utom börden försåldes, icke kunna, i deras sammanhang betraktade, tydas annorlunda, än endast såsom ett under förutsättning om säljarens och hans arfvingars fortfarande frälserätt upprepadt stadgande om bibehållande af den lösningsrätt, som lagen i 4 kap. 5 § Jordabalken tilläde frälserätts innehafvare till utom börden föryttrad frälseskattejord; och att, ehuru upplyst vöre, det käranderne såsom säljarens arfvingar ägde frälserätten till hemmanet och detsamma numera frångått förste köparens börd, utan att hembud till frälseägarne skett; likväl, enär nuvarande skatterätts innehafvares åtkomst blifvit, efter föregången oklandrad lagfart, genom fastebref bekräftad, utan att, så vidt visadt vore, verkan deraf sedermera är vorden i laga ordning undanröjd, samma fastebref utgjort lagligt hinder för Häradsrätten att det instämda Iösningsanspråket till pröfning upptaga, hvarföre Hofrätten fastställde det slut, deri Häradsrätten stannat. Käranderne sökte i underdånighet ändring, med anhållan tillika, att, derest för pröfningen af deras instämda talan hinder ansåges möta deraf, att vederparternes köp blifvit med fastebref bekräftade, Kongl. Maj:t måtte i Nåder täckas bryta de å köpen, efter hemmanets år 1773 skedde försäljning komne laga stånd och meddelade fastebref, så att Häradsrätten finge till pröfning upptaga sökandernes väckta lösningsanspråk; och följde härpå Kongl. Maj:ts Nådiga dom den 2 April 1855, deruti Hofrättens dom faststäldes, och Kongl. Maj:t ej fann skäl att bevilja den af sökanderna gjorda anhållan om resning.
Statssamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande M 46. 21 egare och dessas arfvingar, i hvilkas hand egendoms-värdet derigenom höjdes, utan att roterings-besväret i någon mån minskades för blifvande egare, hvilka genom köp eller annan afhandling korn me i besittning af hemmansdelarne efter de genom ifrågavarande godtgörelse derå stegrade värden, och voro, enligt Kollegiernes tanke, alla åtgärder, hvilka hade till föremål att bringa rotarnes styrka till likhet sins emellan så väl inom hvarje län, som inom de särskilda länen, helt och hållet öfverflödiga och icke ledande till annat än onödiga uppoffringar af Staten, till visserligen ett stort antal nu lefvande hemmans-egares fördel, men på bekostnad af öfriga skattdragande, som dertill direkte eller indirekte finge bidraga, utan att erhålla någon motsvarande förmån. Sedan Kongl. Krigsoch Kammar-kollegierne sålunda sig utlåtit rörande förhållandena med Småländska roteringen. har Kongl. Majit, den '13 Januari 1857, enligt Kollegierne meddelad nådig underrättelse, funnit frågan om lindring eller jemkning för provinsen Småland i roterings-besväret då icke erfordra någon Kongl. Majits åtgärd.
Boije: I det bedömmande af min motion Herr Mannerstam nyss framställt instämmer jag fullkomligen, och får i anledning deraf nu den åran förklara, att om Friherre Cederströms förslag af Ridderskapet och Adeln antages , afstår jag från vidare fullföljd af min motion. Herr Silfverstolpe, Gustaf Abraham : I afseende på Friherre Boijes motion vill jag endast anmärka, att jag så mycket mindre har något deremot att invända, som jag är öfvertygad, att frågan ej annorlunda, ån sedan LagUtskottet blifvit hördt, kan till afgörande företagas. Men jag tror ingalunda, att berörde Motion kan hindra antagandet af 2:dra puncten. Den år generel, säger ingenting om sättet, utan inskränker sig blott till det stadgande, att Discontskulderne inom 5 år skola vara indrifne. Om Kongl. Majit och Riksens Ständer sedermera skulle finna för godt att ändra allmänua Lagens föreskrift rörande utsökning, tror jag visserligen, att vågen dertill år lika fri, oagtadt vi nu utan förbehåll antaga ifrågavarande punkt af Betänkandet. Friherre Wrangel: Jag kan alldeles icke instämma med Herr Mannerstam deruti, att Lånomsåttningsråttigheten endast skulle tillgodonjutas af dem, hvilka icke utan utmätning förmådde betala deras skuld i Disconterne, utan tror att det vöre för det allmänna nyttigt, om denna rättighet finge begagnas af Disconternes alla Gåldenårer, med undantag allenast af dem, 6o Den 2 Junii. som äga 200,000 R;d., eller derutöfver i fai stighet. Hvad dea af mig föreslag ne Ränta och Capitalafbetalning beträffar, så medger jag gerna, att detta torde vara nog lågt beräknadt; och jag får således hemställa, att råntån må fast» stållas till två och en half procent, samt Capit.dafbetalningen till en och en half procent, allt! silfver. Grefve Ds la Gardie, Jacob:
Hvartill tjenar det då, att besluta på förhand pantsättning af medel, som ej inflyta; ty man kan hålla två mot ett, att, i händelse af krig, Tull-intraderna betydligen förändras, och Rikets Ständer få då på annat håll söka skaffa ersättning åt Banken. Jag tror derföre det vara enklast att säga, att hvad af stora Crediti vet blir lyftadt, skall af näst derefter sammanträdande Ständer ovilkorligen ersättas. Herr Rosenblad: Det är väl sant, att en liqvid af Stora Creditivet kunde ske bättre för Slaten, än här är föreslaget; men den svårighet uppstår dock icke, som Herr Hjerta omtall, emedan Tullmedlen för ett år ganska säkert utgöra denna sum - Den 21 O c t o b e r e. in. ma. Sätter man det så obestämdt, som Herr Hjerta föreslagit, äger punkten icke den säkerhet, som torde erfordras. Enär derföre 3 Stånd redan bifallit Utskottens Utlåtande i denna del, tillstyrker jag, att vi äfven må göra detsamma. Herr Lefrén förenade sig med Herr Rosenblad. Herr Skogman _, Carl David: Jag erkänner riktigheten af den grundsatts, att ett bestämdt anslag bör uppgifvas till ersättandet af Stora Creditivet. Jag vill ej eller bestrida, att Tull-inkomsterna må dertill anvisas, under förbehåll, att Rikets Ständer vid deras nästa sammankomst godtgöra Statsverket den brist i påräknade inkomster, som derigenom kan uppstå. I alla fall är Creditivet, i händelse af ett krig, ganska otillräckligt för de dermed förenade utgifter, så att andre utvägar till deras fyllande genast måste af Rikets Ständer vidtagas. Herr Hjerta: Jag anhåller att få veta, om 3:ne Stånd redan bifallit denna punkt, ty i sådant fall har jag ingen ting emot, att vi äfven bifalla densamma. Undertecknad Ri ddarhusSecr eter are : Denna Punkt är bifallen af Högvördige PresteStåndet och Hedervärda BondeStåndet, samt af Välloll.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 23 Sept. 1840, Preste-Ståndet den 26 Borgare-Ståndet den 3o —- Bonde-Ståndet den 3o * Rikets Ständers underdåniga Skrifvelsej (ingående öfverlåtelse till Kyrkoherde-bostället i Westra Tollstads Socken af Kronoängen Skinnarvrån. (Stats-Utsk. Uti. N:ris 176 och 295.) K A. K. Sedan den uti Östergöthlands Län och Linköpings Stift belägne Westra Tollstads församlings kyrkogård, innehållande omkring 8 kappland, befunnits otillräcklig för den derstädes beslutade nya kyrkobyggnad med tillhörande grifteplats, och alltså borde tillökas med jordegor af Kyrkoherde-boställets område till A tunnland bördig mark, men församlingen saknade utväg att gälda Kyrkoherde-boställets, genom en sådan jord-afsöndring, uppkommande förlust, samt socknemännen hos E. K. M. i underdånighet anhållit om Nådigt samtycke dertill, att Kronoängen Skinnarvrån, utgörande 2 tunneoch 28 kappland mindre bördig jord, i ofvannämnde församling, finge, till ersättning för Kyrkoherde-bostället, i omförmäldte afseende, för everdliga tider öfverlåtas, har E. K. M., enär ifrågavarande Kronolägenhet y@- Expeditions-Viskottets Förslag till und. Skrifvelsej N-o io5. re Liand antalet af dem, hvilka icke kunna, utan Rikets Ständers medgifvande, Kronan afhändas, jemlikt Regerings-formens 77 §., uti Nådig Proposition af den 15 sisth Februari, till Rikets Ständer öfverlemnal,huru vida och med hvad vilkor den sålunda gjorda underdåniga anhållan må kunna bifallas.
13 de ämnen eller uti Lagens stadganden täckts i Nåder utfärda, finna Utskotten blifva be» tänkligt. Den som förmenar sig icke kunna fatta rätta begreppet af otnförmälde utfärdade författningar, kan, vid den tillämpning deraf, hvilken af dem, sorn skola desamma handhafva, antages, derom vinna upplysning, och i händelse någon tror en sådan tillämpning icke vara behörig , är honom öpnet, att deröfver i vederbörlig ordning framföra klagan. Deremot skulle följden af ett annat så beskaffadt förfarande härvid, sorn förenämndt är, otvifvelaktig! blifva, att de Statens Embetsmän, hvilka det åligger, att de till Kongl. Majit inkommande ärenden, bereda och i underdånighet föredraga, med så flerfalldiga göromål öfverhopades, att derigenom tillfälle desse betoges för behandlingen af dera, hvilka i öfrigt skyndsamt fordra deras åtgärd , äfvensom att Kongl. Majit skulle; troligen ofta utan verkligt behof, besväras med Nådig pröfning al utan urskiljning framställde underdåniga förfrågningar och förslag , samt att Regeringsbördan än .•» era deraf blefve ökad och försvårad. På dessa skäl tro Utskotten sig icke böra med tillstyrkande beledsaga ofvan ornförmälda hemställan.” Detta allt har Utskottet i öfvervägande tagit; och som Utskottet funnit de i nu a 4 LagUtskoitets Utlåtande N;o 27. ’ upprepade Betänkande framställde åsigter öf»; verensstämmande ined Utskottets eget! omdöme ofver Motiunairens förslag , så anser Utskottet sig endast böra åberopa hvad i samma Betänkande blifvit anfördt , såsom grund för sitt tillstyrkande , att Rikets Ständer måtte förklara förslaget ej vara antagligt. Dock hemställes detta vördsamligen till Rikets Högloflige Ständers närmare pröfning.
När i gamla handlingar talas om » standekista », får väl detta förstås såsom en kista förfärdigad för att stå upprätt — och på detta sätt uppkom skåpet. Skåp, inbyggda i väggarne såsom nicsher, torde för resten ha varit en uråldrig uppfinning. Med tiden erhöllo skåpen mycket olika form och utstyrdes med det yppigaste snideri, fördeladt i olika fält. Bordet hörde icke till den ständiga inredningen, ej heller funnos den tiden i allmänhet bord afsedda för särskilda ändamål. För skifbordet fanns 1897 ju föga användning och i dess ställe brukades ofta träskifvor, som höllos i sned riktning framför skrifvaren; den nedre kanten kunde sättas i hakar, anbragta längst fram å stolens armstöd, och den öfre kanten hölls upp med tillhjälp af snören, som voro fastade vid stolens rygg. • — Matbordet framsattes vid måltiderna och torde i regeln ha varit helt enkelt, men betäckt med en duk. Denna var af olika beskaffenhet och finhet allt eftersom den var afsedd för herrskapets bord eller för tjänarnes. Utom den egentliga bordsduken begagnades äfven vid måltiden den s. k. knifvaduken, som användes dels såsom namnet antyder, för att torka knifvarne på, dels ock händerna under spisningen. För sistnämnda ändamål hade man ock det s. k. handaklädet att gemensamt begagnas efter den vid måltiden öfliga handtvättningen. — Till bordet hörde för öfrigt tallrikar, vanligen af trä, sedan af tenn, samt af enklaste beskaffenhet; den upphöjda kanten, hvarigenom spadet hindrades att rinna bort, förekom icke ens alltid. Vidare saltkar och bordsknifvar (ehuru vanligen hvarje gäst medförde och begagnade till ätningen sin egen arbetsknif), men först kanska långt fram i tiden gafflar. Skedarne voro tidigt i förnäma hus af silfver, men annars vanligen af trä, de hade till att börja med formen af en rundkopp som fördes med handtaget till munnen och som man drack ur från sidan. Silfverskedar voro emellertid en sådan lyx, att förmodligen gästerna merändels medförde sin egen likasom knifven. — Med tiden stegrades emellertid lyxen så att en stor mängd bordskärl, främst olika slags bägare, voro af silfver.
Alven härå har jag fått afslag genom nådig Skrifvelse af den 22 Augusti 1851, som innehåller, atl Kongl. Majit icke funnit skäl att i anledning af hvad jag anfört och hemställt någon åtgärd vidtaga. Från iildre författningar har en tillåtelse för löftesmän att uppsäga deras för Kronans uppbörd ingångna borgensförbindelser blifvit öfvertlyttad uti Kammarcollegii cirkulär den 10 April 1805, der samma tillåtelse dock oj annorlunda uttrvckes, än genom föreskrift, huru vid sådan uppsägelse skall förtäras med kontrollerande af sjelfva uppbörden, för hvilken löftesmannen slår i ansvarighet. I)å jag i nu gällande uppbördsförlättningar ej kunnat utröna grunden tiil ett så beskaffadt förordnande, hvarigenom uppbördsmäns kautionister lemnäs obegränsad frihet att efter eget behag entlediga sig från förbindelser, ingångna utan något derom gjordt förbehåll; har jag, efter den upplysning i ämnet, som ur de äldre författningarna varit att hämta, funnit mig föranlåten till en af mig uti underdånig skrifvelse den 50 Maj 1851 framställd anhållan, att Kongl. Majit måtte täckas fästa nådig uppmärksamhet på förhållandet, för att deruti tillvägabringa den rättelse, hvaraf behof kunde anses vara för hand. En ovilkorlig rätt att efter välbehag uppsäga sin löftesförbindelse syntes mig blifva just detsamma, som hela denna förbindelses tillintetgörande. Vid utnämning till en uppbördstjenst affordrades uppbördsmannen en sådan, med oinskränkt ansvarighetstid. Om det nu likväl, så snart utnämningen skett och innan uppbördsmannen hunnit få någon uppbörd om händer, stöde löftesmänneu fritt att genast afsäga sig sin borgen och dermed vara från dess förbindelse befriade; så ansåg jag dem aldrig hafva genom hela löftesutfästelsen i sjelfva verket varit till någonting förpligtade; och i ren beräkning att sålunda lör ingen förbindelse blottställas, kunde de hafva ingått en dylik meningslös utfästelse för en person, på hvars vederhäftighet de i sjelfva verket ingenting velat våga.
Presteoch Borgare-Stånden hafva deremot, på grund af gjorda anmärkningar, återremitterat §:n till Utskottets vidare behandling. Den fråga, hvarom skiljaktiga meningar sålunda uppstått, är den, huruvida till konkursbo skall räknas endast, på sätt nu är i lagskipningen antaget, den egendom, gäldenären vid konkursens början äger, eller, såsom Utskottet föreslagit, jemväl hvad gäldenären under konkursens lopp tillfaller af sådan beskaffenhet, att det för gäld kan i mät tagas, dock med det undantag, Utskottets förslag till förmån för gäldenären innehåller. Det är denna Utskottets åsigt, hvars riktighet blifvit jäfvad inom Borgare-Ståndet af några dess ledamöter samt inom Preste-Ståndet hufvudsakligen af en dess ledamot, hvilken, med åberopande af dock ej namngifna kommentatorer, beskyllt Utskottet för ett »stort missförstånd ej mindre om sakens rättsenliga betydelse, än om de utländska lagstiftningars anda och rälta mening», dem Utskottet till stöd för sitt förslag åberopat Oaktadt detta stränga domslut samt ett noggrannt öfvervägande af de skäl, som för den motsatta åsigten blifvit anförda, kan dock Utskottet icke frångå den mening, som i dess förra Betänkande blifvit yttrad. Skulle Utskottet hafva missförstått de utländska lagstiftningarnas rätta mening ■ . ^ härutinnan, så är detta ett missförstånd, som Utskottet delar åtminstone med några af de utmärktaste rättslärde, hvilka öfver dessa lagstiftningar utgifvit kommentarier. Den yngsta af nyare konkursordningar, nemligen den Preussiska, uttalar dock i sin \ § ifrågavarande af Utskottet omfattade grundsats på ett sätt, som icke kan misstydas och som ej heller blifvit inom Högv. Preste-Ståndet missförstådt.
I Hardemo härad tillverkas så kallade längåsplogar, allt detta dock i mindre skala. I samma härad, äfvensom i Kumla och Wiby socknar, förfäi’digas skodon i stor mängd och afsättas på Örebro, Köping och andra orter. Den fattigare befolkningen i Halsbergs socken sysselsätter sig med halmflätning. Vid Rå numera upphörda skeppsvarf i Hammars socken byggdes 1858 en galeas för 15,000 R:dr, hvarjemte åtskilliga mindre farkoster förbyggdes för 6,000 R:dr Runt. Af hvad nu blifvit anfördt visar sig nogsamt, att länets befolkning icke saknar idoghet och konstskicklighet, men någon betydande utveckling af någon bland förenämnde näringsgrenar, med undantag af handsmidet i Lerbäck, har icke ägt rum. Fiske idkas i Wettern och Hjelmaren samt i andra sjöar och strömmar, men icke af någon betydenhet, och med jagt sysselsätter sig en och annan i skogsbygden boende person, dock mera för nöjets än afkastningens skull. Den transportled, som mest begagnas för malmförsändningar från Nora bergslag till hyttor både inom. och utom länet, är jernvägen från Nora till Örebro och Arboga. Till Nora föres då malmen med dragare. Från Stribergs malmfält begagnas den såkallade Stribergs jernväg till sjön Saxen, hvarest åter vidtager båtled, dels till Gyttorp, vid norra ändan af sjön Wickern, och dels till Wickersvik, vid södra ändan af sammar sjö. Från Gyttorp föres malmen landvägen \ mil till Nora. Från upplagsplatsen Wickersvik begagnas deremot en egentligen så kallad malmväg, som endast är farbar om vintern och går öfver eller förbi sjön Elf lången till Snöbergshyttan vid sjön Rösimmen, der vägen delar sig åt vester till Carlskoga och åt söder till Lekhytte gästgifvaregård, hvarest stora landsvägen genom Lekebergslagen träffas. Efter denna led forslas äfven en stor del af malmen från Dalkarlsbergs betydliga grufvor, som äro belägna i grannskapet af Wickersvik.
Hvad beslut beträffar, som vore mot allmän lag stridande, skulle jag tro, alt det ofta vore angelägnare förekomma ett sådant, än om det mellanåt inträffade, att ett beslut vore i mer eller mindre mån stridande mot Reg.F. Ett beslut mot allmän lag inverkar både på personlig frihet, lif, ära och gods; jag tror verkligen, alt det kan vara angelägnare för medborgaren, än bibehållandet af en eller annan mindre vigtig grundlagsform, och jag skulle tro, alt meningen med att hafva ansvarige rådgifvare, hvilka skola söka leda Konungens beslut till hvad som är rätt och sant, bör vara det, att förekomma att Konungen aldrig må kunna fatta ett beslut, som är stridande mot hvad Sländerne sjelfva hafva förklarat vara vår allmänna lag. Således anser jag det vara ett nyttigt tillägg, att ordet ”allmän lag” införes i 38 §, och alt det blir en skyldighet för den föredragande att vägra sin contrasignation, när lian finner Konungens beslut stridande mot allmän lag, för att derigenom förekomma att ett sådant beslut icke må gå i verkställighet. Någon inconseqvens genom detta tillägg i den 38 § uppstår ingalunda sedermera genom, jemförelsen med den 106 §, emedan der endast nämnde 38 § åberopas med orden: ”eller häfver den föredragande underlåtit att, i de fall, som 38 § af denna Reg.F. förutsätter, sin contrasignation på ett Konungens beslut vägra.” För närvar, afser denna 38 § endast vägran af contrasignation i händelse Konungens beslut vore stridande mot grundlag, men genom tillägget skulle contrasignation äfvenledes kunna vägras vid beslut, stridande mot allmän lag, och således skulle inträffa, att när i den 106 § en hänvisning finnes till den 38 §, så kan icke någon stridighet genom tillägget uppstå emellan förenämnde §§. Jag röstar följaktligen till bifall för förslaget. Frih. Cederström, Jacob:
S. D. Föredrogs ånyo Lag-Utskottets utlåtande N:o 124, i anledning ai gjorda anmärkningar vid Utskottets betänkande N:o 62, öfver väckt motion, angående gemensam Lag för inrikes och utrikes vexlar: afslogs. S. D. Föredrogs ånyo Stats-Utskottets memorial JN:o 330, i anledning af Riks-Ståndens skiljagtiga beslut, rörande Riksarchivels och Riksgälds-Contorets framtida iocaler: Memorialet godkändes och voteringspropositionerna gillades. S. D. Föredrogos ånyo Statssamt Banco-Utskottens utlåtanden: jNio 135, i anledning af Herr Friherre C. O. Palmstjernas motion, att Rikets Ständer, när de begära Konungens garanti för de lån, Bancolullmägtige kunna blifva nödsakade att upptaga, jemväl mätte tillförsäkra Konungen om ovilkorlig tillgång lill det, som för återbetalningen erfordras: Bifölls; N:o 137, i anledning af väckta motionor om åtgäi'ders vidtagande till skyndsam nedsättning af Taxan för farten å Götha Canal: Bifölls. S, JD. Föredrogs ånyo Banco-Utskottets utlåtande Nto 75, i anled - Prot.-Utd.ra 959 ning af väckt fråga om beviljande vid Handelsoch Näringsdisconterne af oundgänglige kostnader i och för införandet af vexlars discontering: Bifölls. S. D. Föredrogs ånyo Stats-Utskotlets memorial N:o 331, med förslag lill sammanjemkning eller voteringsproposition, i anledning af skiljagtiga beslut uti frågan om afyttrande af den så kallade fatebursegendoinen: Preste-Ståndet godkände för sin del Utskottets i detta memorial framställda förändrade förslag till Rikets Ständers beslut i detta ämne, samt gillade äfven den i memorialet föreslagna voteringsproposition för den händelse, att votering ifrågakommer. S. D.
Vi arbetade samman och delade sysslorna, ty jag tillät ej någon som helst öfveransträngning för henne, och det var eget att se, hur hon, såväl hemligt som uppenbart, sträfvade att bespara mig så mycket arbete som möjligt. Och arbete saknades ej. Kegelbundet hvart eller hvartannat år kom storken med en liten rosenkind och slutade ej förrän dussinet var jämnt fullt, sju gossar och fem flickor, alla friska, raska och duktiga. Min mans inkomster kunde visserligen mycket väl tillåtit mig att taga ännu en tjänarinna, men blotta talet därom gjorde Elna utom sig, och sanningen att säga — jag hade så vant mig vid att blott hafva henne till hjälp, att det helt visst varit otrefligt att få se ett främmande ansikte midt i vårt lyckliga och, trots de många barnen osh arbetet, lugna och fridfulla hem, och därför blef det vid det gamla. Jag hade till en början förvånat mig öfver, att Elna aldrig haft någon kärlekshistoria, eller att det ej blef fråga om giftermål för cn så ovanlig flicka, men slutligen, då hon ej längre var ung, tyckte jag, att allt var, som det borde vara, att det var rätt och naturligt, att hon egnade hela sitt lif och sitt hjärtas alla varma känslor åt oss. Men det var ej naturligt, det kommer ett ögonblick i hvarje människas lif, då hennes öga och bjärta öppnas för kärleken, och det förhåller sig härmed som med mässlingen: den måste komma, och det blir svå- rare, ju längre det dröjer. Som ung är det lätt att genomgå och öfvervinna bådadera, men vid mogen ålder kunna följderna blifva ödesdigra. Jag trodde ej ens för ett ögonblick, att Elna kunde vara utsatt för kärlekens frestelser, ty då hade hon måhända i tid lydt min varnande röst, som nu, tyvärr, kom för sent. Då hon för mig omtalade sitt val, var hon redan så snärjd i kärlekens garn, att alla föreställningar voro förgäfves. Jag såg klart, att allt blott var en spekulation på Elnas sparbanksbok, som representerade en ej så liten summa, dels sammansparad af lönen och dels små- summor, som jag insatt åt henne vid åtskilliga tillfällen, då hon särskildt gjort sig förtjänt af litet extra. Men att dessa spekulationer voro grund till hennes fästmans ömhet, hvarken kunde eller ville hon inse.