Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom denna beskattningsgrund, om den vinner bifall, har man den fördel, att till viss summa kunna beräkna Bevillningen af borgerliga rörelsen, och att den förmögnare härigenom beredes den hugnad, Den 3o Ma r s f. ra. att genom en åtagande högre Bevillning hunna directe lindra den mindre förmögnes skattebörda. Herr af Billbergh yttrade derefter mundtligen: Ännu anhåller jag att få tillägga några ord, i anledning af Friherre Boijes önskan, att någon jemförelse emellan olika Classers beskattning måtte blifvit gjord. För min enskilta upplysning har jag uppgjort flera sådane, af hvilka jag vill framställa den mäst frappant», då den skulle antyda, att EmbetsmannaClassen i Sverige har vida större inkomst, än hela Rikets Borgerskap. Förhållandet är det, att då 8i32 Tjenstemän, af hvilka öo/fi hafva en inkomst under 600 R:dr, betala lönebevillning efter en total löneinkomst af 5,458,802 R:dr, betala i3,446 Handlande och Handtverkare deras Bevillning efter en total inkomst af 4>!62,i8o R:dr, som vill säga, att fastän Borgarnes antal öfverstiger Embelsmännens med 5314 j har dock de förres inkomst utgjort 1,296,672 R:dr mindre än Embetsmännens. Huru vigtigt det är, att den större inkomsten rätteligen beskattas, synes af förhållandet med Tjenstemännen, ty, då 5o4r Tjenstemän erlagt i Bevillning å 1 procent endast 17,315 R:dr, så hafva 1960 å 2 procent‘betalt 33,3o5 R:dr, och det ringa an - Den 3o Mars f. m. antalet af ii3i å 3 procent 'ej mindre än 61,894 R:dr. Jag anhåller vördsammast, att, i händelse Utskottets förevarande Betänkande återremitteras, de af mig nu gjorde anmärkningar må till Utskottet medfölja. Grefve Gyllenborgs Johan Hennings hade inlemnat ett Anförande, som upplästes, så lydande:
Med afs:de härå anförde jag uti R. o. Åd:s senaste sammankomst, att jag ansåg olämpligt att utförligt uti ifrågavide skrifvelse afhandla allt, hvad som finnes uti Utsk:ts Betänk, omforma Idt, men derjemte oriktigt att helt och hållet utesluta en uti nämnde Betänk, åberopad omständighet. Man har slutligen anmärkt att jag icke uti skrifvelse!) andragit några motiver för framställningen i afs:de å Ståthållare-frågan. Jag får likväl erinra att, då R. St:r uti en skrifvelse, af den vigt som förev:de, framlägga för Konungen resultatet af sina debatter och till Honom frambära sina önskningar, så torde det vara lämpligast att i korthet omnämna ett förhållande, hvilket måste antagas vara fullkomligt lika väl bekant för Konungen och Hans rådgifvare som för representationen, om icke genom annat dock genom de diskussioner, hvilka uti representant-församlingen förekommit ronde denna fråga, hvilka dessa rådgifvare, efter hvad vi känna, antingen deltagit i eller afhört. På grund häraf kan icke vara lämpligt att anföra någon ytterligare bevisning i en fråga, hvilken sedan flere månader tillbaka blifvit diskuterad uti båda rikenas press. Huru man än upställer denna bevisning, kommer man dock alltid att ge motsidan ani. till anfall. I följd häraf synes mig, — jag uprepar det —, i sanning olämpligt att uti en skrifvelse, som aflåtes till Konungen, intaga ett vidlyftigt ordande om en sak, hvilken redan är inom representationen bevisad oell för hvilken representationen, vid framställning till Konungen af dess underd. önskan, således icke behöfver anföra vidlyftiga bevis, men at.t grunderna för R. St:rs skrifvelse böra i korthet angifvas. Detta är gjordt i mitt förslag. Der säges nemi.: »Under sådana förhållanden, som gifva ani. förmoda, att åt de vid Unionens grundläggande bestämda vilH. IV. 28 434 Den 28 Mars f. In. kor icke gifvits den form, som kunde underlätta möjligheten af dess framtida utveckling, hafva R.
Ikrägavarande förslag äs^ktar, »ti baruti göra den ändring, 3ii för Ilemmen, 8vm i Dänets Lrandstods-Lolag blifvit in8lrrifvei, före8lrrifien i 24 kapitlet 4 oell 5 L^ggninga-Lallren ielre vidare 8lrulle gäll». Derigenom Illefve b varje Ilemmans-sggre, 80m vore omiönlr83m om 8iil egendom, tvingad »ii ingä antingen i Dänets Lolag, eller i gunan körsälrringsanstalt, enär elje8i leii Irunde inträffa, att om, 8edgn 8iörre delen gf bemmanen i en 8oelren lilifvii intagen i n^a Lolaget, eld8ligdg inträffade inom en »f de ännu i 8oelrnen8 Lrandstods-Lörening ^varstäende b^ar, de bemmans-egare, 8om lingö erlöggg lirgnd8iod, derigenom Irunde nära nog utarmas. Dä dei är eii iväng, »ti vgrg delglriig i de Lrandstods-Löreningar, Dagen omtalar, men dei deremot beror ak Ilvars oell eng fria vilja, att ingä i andra lorsälrrings-anstalter, Iran dei ej vara billigt, att meddela eii 8iadgande, derigenom en 8ädan påföljd, som den nyssnämnde, möjligen inträffar. Lättvisare oell mindre betungande vore dei, att ovilkorligen före8lrrifva, att de nuvarande
Våren kom ju dock till sist och smälte snön, så att vägarna blefvo farbara, snön isfri, marken torr och vindarna ljumma. När jag såg den gamla, var hon inne i staden för att sälja garn, som hon spunnit. Dagen var solig, trottoarerna utan skugga, luften fyld med dam och hettan kväfvande. Hela dagen hade hon gått ur hus och i hus, och nu var klockan fyra på eftermiddagen. Hon hade gått, som man går i hettan, tills lemmarna styfna, och fötterna blifva ömma. Hon hade varit inne i köket och fått sig mat. Nu satt hon på stentrappan utanför och hvilade sig. Den sista garnhärfvan hade hon blifvit af med, och om en stund skulle hon vända tillbaka med den lilla ångbåten. Vi stodo omkring och försökte komma i språk med henne. Hon var krokig och grå, med detta på en gång trötta och forceradt vakna uttryck, som kommer af näringssorger. Näsan var böjd mot hakan, munnen infallen och ansigtet rynkigt. Men alt som hon kryade till sig, blef hon meddelsam. Hon svarade på frågor och berättade vidt och bredt med ett eget tungt uttryck och i platta, hvardagliga vändningar, hur hon hade det. »Svårt var det i vintras, förstås», sade hon. »På tre veckor kunde jag inte komma ut för snö. Det var det att jag hade sillen, och mjöl hade jag också. Men till sist tröt bränslet. Och då fick jag gräfva mig igenom snön själf och fram till vedbo’n.» Och sist kom hennes historia eller de bitar däraf, som jag berättat här. Det kom lugnt och simpelt. Det som hade händt, det hade händt. Och nu var det förbi. Men ju längre tillbaka den gamla kom i sina minnen, dess mer förmörkades hennes ansigte. Munnen kneps skarpare samman, och ögonen fingo ett hvasst, pinsamt uttryck. Hon berättade om sitt släp, om tider, när hon ej visste, hvar hon skulle få brödbiten ifrån, om dagar af arbete, när hon om kvällen af trötthet ej förstod, hur hon dagen därpå skulle komma upp ur sängen. Därpå berättade hon om mannens död och om alt det andra. Jag kände mig helt beklämd, där jag stod.
Utsk. yttrar att »f. d. Stallmästaren Habrs verksamhet icke varit af den beskaffenhet att någon särskild gärd af erkänsla från nationens sida derföre bör ifrågakomma. » Jag frågar då: hvilken verksamhet bör belönas af Staten, om icke en utmärkt lärares? Det är sannt att Löjtnant Hahr icke varit lärare i någon högre vetenskap, men han har i sitt ämne, hvilket nödvändigt måste inläras af blifvande Officerare, troget och t. o. m. till sina förmäns största belåtenhet under 27 års tid upfyllt sitt kall; han har tillsatt helsan i denna tjenst; och då kan jag icke finna annat än att det vore Staten värdigt understödja en person som i dess tjenst upoffrat tid och krafter. I denna punkt omtalas visserligen att Löjtnant Hahr innehar en tulitjenst, men med den saken förhåller det sig så, att då han vid afskedstagande icke erhöll pension, blef han nödsakad åtaga sig en Kustsergeants-beställning. Denna tjenst lärer icke vara så afundsvärd, dessutom är den synnerligen ansträngande å den ort der han blifvit anställd till följd af det svåra klimatet, hvilket äfven förorsakat att han ådragit sig en bröstinflammation, hvaraf han ännu ligger sjuk. Han är nu 57 år gammal och har ingenting hvarmed han kan uppehålla sig. Utsk. har vidare yttrat »att allmänna IndragningsStaten i allmänhet icke får betraktas såsom någon barmhertighets-anstalt»; men då man för en Kamrer yrkar 1,200 Rdr, då anses ömmande omständigheter vara på sin plats; om deremot för en förtjenstfull och aktad äldre militär be gäres 300 Rdr, emedan han icke fått den pension hvartill han varit berättigad (ty det är icke en nådegåfva, utan rättvisa som jag begär för Löjtnant Hahr), då anses det vara för mycket! Detta kan icke vara riktigt. X H. 11 162 Den 9 December f. m. Slutligen har Utsk. fästat sig vid ordet arfvode.
Dels ock utdrag af Vållofl. Borgare-Ståndets Protocoll för den iq sisth Februari, innefattande yttranden i åmnet af Herr Falkman, att då alla Filial-Disconterne varit lika authoriserade att, till ett visst för hvardera bestämdt belopp, assignera på Banken och den omständighet, att af Malmö Disconts Assignationer funnits doubletter ingalunda borde kunna minska betalningsgiltigheten af denna Disconts annu oinlöste Anvisningar, så vida de annars funnes rigtige; det dessutom vore kändt, att Riksgålds-Contoiret låtit inlösa Doublette Assignationer samt genom den undersökning, som till utrönande af råtta förhållandet därmed sisth år blifvit anställd vid Särskild tillförordnad Rådstufvu-Rått i Malmö, det skall blifvit utredt, att desse Doublett IStåts-Utskottets Betänka/iden, Assignationer varit falska i så måtto, att un* derskrifterne befunnits vara efterapade; anholle Herr Falkman att i händelse Rikets Stander skulle finna för godt att bevilja betalning för Götha-Canal Bolags och Götheborgs f. d. Disqonters ånnu oinlöste Assignationer, de af Malmö f. d. Discont utgifne måtte til-, låggas enahanda betalningssätt; af Herr Santesson: att sedan Herr Falkman upplyst, att desse doubletter och Tripletter funnits ej af
Ce n'tji que le premier pas qui comte lyder Fransyska ordspråket och det besannas alltid. För att undgå framtida förebråelser ber jag att till Protocollet få dictcra för min räkning Nej till alla vidare Anslag och Nej till StstsObligationerne. Friherre Ankarfvärd, Carl Henrici Den Ellofte punkten uti de Sammansatte Utskottens Betänkande, lemnar ett allt för vidsträckt fällt för uppmärksamheten för att icke påkalla några anmärkningar ; den lemnar efter min tanka ett allt för obegränsadt tillfälle för en ytterligare Statens skuldsättning. Utskotten visa sig ej otydligt derom öfvertygade att de vid denna Riksdag blifvande Anslagen, komma att öfverstiga de vanliga tillgåogarne i 'Z)*r. ra September e, *»,' i rl vanlig väg; och nian föreslär således aft bristen skall fyllas medelst at RiksgäldsContoiret upptagne Lån, emot Obligationer tiil Sedelbafvaren att af RiksgäldsContoiret inlösas vid anfordran jemte Ränta efter Tre procent om året. I anledning härutaf ber jag att å nyo få fästa uppmärksamheten på den frågan, om det är bestämdt afgjordt att de behof som ifrån Folket påkalla så stora skatter, förknippade med så stora enskilta uppoffringar undergått en undersökning, som bordt tillvägabringa öfvertygelsen om derss Qumgängelighet. Då jag nu icke anser denna undersökning vara för sig gången på sätt och ifrån grundsatser som jag hade önskadt, så anser jag mig icke kunna tillstyrka att uti Länsväg fylla dessa föregifne be* hof, hvars riktighet, hvars närvarande eller framtida nytta jag ännu icke erkändt. Genom de föreslagna Treprocenssedlarnes utställande hvilka vid sikt af Banken skola inlösas, skall sedelstocken ökas i och för fyllandet af Statens behof och således samma systémeaf tvångslån ifrån Bancosedetns innehafvare följas, och den en gång oundvikeligen inträffade liqvidationsperioden skall såmedelst ännu ytterligare försvåras.
Det är visserligen sannt, att en större vana vid göromålens behandling skulle finnas hos en större del af riksdagsmannapérsonalen, i händelse riksdagarna oftare inträffade. Men månne icke lika många unga män skulle komma till riksdagarna? Jag anser det vara nyttigt, att de komma; men uti en tid, sådan som den närvar., då ungdomen synes lika mycket vilja visa sig som ålderdomen, tror jag verkligen, att man, oaktadt de täta riksdagarna, skulle få se många oerfarna och nybörjande riksdagsmän. Jag vet således icke, hvad nyttan skulle vara af den förkortade perioden emellan riksdagarna, annat än den alt oftare sammanföra Ständerna och derigenom förorsaka ökade kostnader både för dem, som underhålla sig sjelfva, och för den del af nationen, som betalar sina representanter. Hvad åter angår en förändrad organisation i arbetssättet, lemnar jag det i sitt värde, emedan derom nu icke ur fråga. Men jag tror, att riksdagarnas längd kunde förkortas på annat sätt, nemi. genom andra vilkor för motionsrättens begagnande. Om hvar och en, som väcker en motion, vore förbunden att utarbeta densamma, att framlägga ett helt och omständligen utveckladt förslag, såsom i England, då man framlägger en bill, skulle icke så mångå motioner framkomma och följaktligen Utsktns göromål blifva förkortade och lättade. Det är af dessa skäl, som jag under närvar, förhållanden, och med afseende på grunderna för bestämmandet af den närvar, tidrymden emellan riksdagarna , icke anser det vara nyttigt, att någon förändring göres i den delen. Frih. Palmstjerna, Carl Otto: Jag bar den olyckan att icke kunna dela den opinion, som af så många talare blifvit uttryckt, nemi. att riksdagarnas återkommande hvart 3:dje år skulle leda till någon förbättring i vårt statsskick och förkortande af riksdagarnas längd. I afseende på förbättringen i vårt statsskick, som derigenom skulle åstadkommas, delar jag Hr v. Troils tanke, att andra förbättringar böra föregå, såvida den med förslaget åsyftade skall medföra någon verkan. Då jag i detta fall för närvar, icke äger de ringaste förhoppningar, anser jag mig böra börja med det, hvarmed Hr v.
Man fasar vid tanken på tillvaron af detta gift, dessa förbrytelser, men ingen dristar öppna på sanningens förlåt, ty vid dess sida står konvenansen på vakt och säger: »rör ej täckelset!» Ja, också jag vet hvad HERMAN. ÖFVERSTEN. 135 konvenans är, herr öfverste, fast jag ej kläder den i frack och glacéhandskar. Låt mej derföre tilltala er i konvenansens bilderspråk. Ni är en stor vän af vackra blommor, ni letar upp i de mörkaste vrår, de aflägsnaste hörn af det stora drifhuset, de späda plantor, som lofva en kommande fägring. Ni köper dem, ni låter vårda dem ömt och huldt och varmt; och girigt, som alla blomsterälskare, afbidar ni knoppningens belönande stund. Blomman står der i all sin herrliga fägring, men långt ifrån, att röras vid anblicken af ett naturens mästerverk, vänder ni er triumferande till era vänner och säger: »Min är denna sällsynta blomma, min, ty jag har köpt och vårdat henne, och nu bryter jag dess stjelk, och trampar dess krona i stoftet.» Ni ler åt ert verk, men det är djefvulens leende, då han grep den första fallna engeln i dess hvita, skära vingar. Har ni förstått mitt bilderspråk? Och vågar ni än en gång nämna det heliga ordet: välgörare? Ni blir vältalig, min unge vän. Ni måste vara intresserad af ert ämne! HERMAN. ÖFVERSTEN (något förlägen). Utan vidare ceremonier, herr öfverste, gif mig åter min fostersyster. Hon tillhör inte er. Det guld ni gifvit ut för hennes uppfostran, kan med guld betalas. Har ni då upptäckt någon guldgrufva nyligen? Tillräcklig för att köpa ert ädelmod, ty det är väl inte värdt så mycket. HERMAN. ÖFVERSTEN. 136 ÖFVERSTEN. HERMAN. Ni blir närgången Jag blir det ännu mer, om ni längre dröjer att svara på min fråga: hvar är min syster? Med hvad rätt gör ni då en sådan fråga? Ni är blott hennes fosterbror, och hon har en fostermor, som lemnat henne under mitt beskydd. Ert beskydd?
På en ängsmark i gulröd sagoskymning står en vitklädd och späd prinsessa och lutar sig fram över någonting därnere i gräset, hon böjer sig ned och lyssnar med halvöppen mun och vidgade skrämda ögon, som likväl le, och hon håller upp sin långa klädnad och är rädd att väta sina små fötter, där hon står på tuvan. Vad är det hon ser därnere i det sumpiga, våta gräset, och vad hör hon, vad lyssnar hon till? I gräset vid hennes fötter sitter en liten ful groda och ser på henne med stora, svårmodigt kloka ögon. Och man ser strax, att det icke kan vara någon vanlig groda, eller man anar det dock, ty det ligger en hemlighet och en sorg i hennes ögon. Hon har också något att säga prinsessan, något som ingen får höra mer än hon ensam, och den vita prinsessan böjer sig ned och lyssnar, leende och rädd. Vinden har tystnat, för att hon skall kunna höra bättre. Gräset prasslar icke längre, och trädens grenar kröka sig orörliga upp över synranden. Och omkring dem står kvällen stor och tyst i gulröd sagoskymning. Det var en gång... Greta satt med halvöppen mun, leende och rädd som prinsessan själv. Hon kunde icke taga sina ögon från bilden. Jag är säker om att det är en förtrollad prins, sade hon lågt. Ja, viskade Hall, och han ber henne att lösa honom ur förtrollningen, och hon nickar med huvudet och ger honom sitt löfte. Han viskar till henne vad hon skall göra, för att han åter skall kunna bli prins, och hon står undrande och lyssnar och skälver och ler. Och hon blir rädd och blek och sveper den vita klänningen tätt omkring sig och tror aldrig, att hon skall våga göra vad han säger, ty det är något så besynnerligt, det som han bönfaller henne om, medan han ser på henne med stora ögon, stora och vida av en hemlig sorg. Greta hade tårar i ögonen. Hall tillade lågt: Kanhända likväl, att hon gör det en gång. Ja, kanhända... Det var sagans doft och äventyrets skimmer över bilden, över henne själv och allt omkring henne. Sagans gulröda skymning blev till ett med det matta ljus, som spreds genom lampans orangegula skärm.
För hvarje år som gick, ju kärfvare och besynnerligare blef fadern, och när Ann slutligen vuxit upp till en sextonårig vacker, blomstrande flicka med moderns ljusa hår och mörka ögon, så nästan undflydde han henne. En vacker flicka liknar en vacker blomma; hur mycket hon än må växa i skuggan, drager hon likväl fjärilar till sig. Lugios lilla hus fullkomligt belägrades af kärlekskranke unge män, som sökte tilldraga sig en blick eller ett leende från den sköna flickan, som sjöng och qvittrade hela dagen bakom verandans blomstergaller, alldeles som en fogel i bur, och ibland, när fadern icke såg henne, stack fram det ljuslockiga hufvudet och log och nickade utan att synas det ringaste förvånad öfver den hyllning hon uppväckte. Fadern hade på senare tiden blifvit allt mera karg och häftig, och hennes ljusa hår fördrog han alls icke. Hon måste hafva det täckt af en slöja; »det gjorde ondt i hans ögon», förklarade han. En dag yttrade han helt kort, att han nu gjort dotterns val af make. Hon skulle gifta sig med Pansa, han, som egde det stora vackra huset, de rika vinplanteringarne och de härliga trädgardarne. Ann bäfvade. Hennes hjerta hade redan gjort sitt val. Hon älskade Beppo, korallfiskaren, den fattige Beppo, som hvarken egde hus, vinplantering eller trädgård, men som var ung, vacker och som älskade henne mer än sitt lif, det visste hon. Först vågade hon ingenting säga, men en dag tog hon mod till sig och anförtrodde fadern sitt hjertas hemlighet. Hon knäföll, hon bad, hon gret, men förgäfves. Fadern bleknade ända till läpparne, slog handen i marmorbordet, så att blodet sprack fram under naglarne och svor, att förr än hon fick blifva den strykerns hustru, skulle han dränka henne med egen hand. Men det behöfdes icke, tillade han lugnare, ty inom en vecka skulle hon vara Pansas hustru, och sedan fick »mannen vakta henne sjelf», tillade han dystert. De unga voro förtviflade. Tiden flög, som om den hade vingar. Anns bruddrägt var redan bestäld och Pansa kom dagligen med blommor och presenter.
Denna förändring, som afser, att skifteshandlingarna icke beliöfde vara rensluifne vid skiftets utstakande på marken, synes hvarken nödig elier gagnelig; den står dessutom i strid med stadgandet i nyssföregående' §, rörande Chartas-beskrifningen; och då dessa skiftet angående handlingar äro af högsta vigt samt på deras tydlighet och redighet mången gång beror, om delegarne skiftet rätt förstå eller icke, är det ingalunda skäl att genom en eftergift åt Landtmätarens beqvämlighet gifva anledning till onödiga tvister, som ofelbart blefve en följd af mindre kunnige oell förståndige deiegares origtiga uppfattning af orediga och otydliga handlingar. Utskotten anse sig alltså böra förslaiet härom afstyrka. 4 §. Af Johannes Christoffersson från Kronobergs Län: att utom de uppräknade handlingarne Skiftesmannen bör, om delegarne sådant begära, af Sen för skiftets verkställande upprättade Charta aflemna copia, derå likväl delningslinierne endast med blyertsstreck utmärkas; skolande Skiftesmannen, om lian försummar aflemna de föreskrifne handlingarne inom 3 månader från den dag, han förklarat skiftet slutadt, ansvara, på sätt serskildt är föreskrifvet. Af Lars Rasmusson från Götheborgs och Bohus Län: att, i stället för det Skiftesmannen, enligt 17 Cap. 2 §., är skyldig, inom ett år ifrån den tid, skiftet fastställdt blifvit, renoverad Charta till delegarne aflemna, sådan Charta bör dem tillställas, på samma gång protocoll och andra handlingar öf verlein nas. Af Bengt Gudmundsson: att slutet af §. borde sålunda förändras, att Landtmätaren vore till ansvar förfallen, endast i den händelse, att han utan laga skäl fördröjer handlingarnes utgifvande. Det af Johannes Christoffersson framställde förslag, i hvad det rörer tiden för aflemnande af protocoll och handlingar till skiftet, kan af Utskotten för Lagsamt Allm. Besv. och Ekon. LJtsk. Utlåtande, N.-o i. 25 ten för ingen del godkännas, såsom endast ledande till onödig tidsutdrägt.
Motionären ansåge derföre öfverensstämmande både med billighet och rättvisa, alt, då torpet skal! nybyggas, detsamma förflyttas på annan plats, derom hemmansegarne må öfverenskomma. Hvad täppa beträffade, vore förslaget fullt lämpligt i skärgårdar, der båtsman icke eger rätt till någon betydande jordrymd, utan i det stället uppbär spanmål. Hvad först angar den väckta frågan orri sådan jemkning af håtsmansroteringen, att alla delar af samma rote må kunna blifva indi Ita så nära hvarandra som möjligt, få Stalssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskotten, som för denna frågas behandling samrnanträdt, upplysa, att densamma varit föremål för Rikets Ständers ompröfvande vid flere riksdagar. Vid riksdagen åren 1840 t1841 yttrade Utskotten, sorn då äfven, med anleda Statssamt Allm. BesvärsOch Ekoh.-Utsk.
Nådiga befallning ali skyndsamligen lemna fullständiga uppgifter — dels vinnes behörig control öfver uppbörden deraf, så att ali inqvarterings-tolag varder använd till det dermed afsedde ändamål, eller inqvarte-, rings-ulgifternes bestridande; alt,' i följd deraf, städerne böra till Stats-Contoret, inom tre månader från hvarje års början, ingifva behörigen styrkta räkningar öfver inqvarterings-tolag och inqvarterings-utgifter för det föregående året; att det blifver ålagdt d$ Städer, som åtnjuta inqvarterings-tolags-medel, utan ali hafva inqvartering, att qvartaliter till Stats-Contoret insända samma meidel, samt sådane städer, der inqvartejings-tolugs-uppbörden öP> Stalssamt Allm. B sv. och Oecon.-Uttk. Betänkande