Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det har blifvit sagt, att StatsGontoiret ej skulle kunna bestrida de ordinarie ulgi{'terne, om det ej får Uppbörden i S§ T)tn 17 Oclobtr f. m. första hand. Den sldste Talaren har tillräckligen upplyst, att StatsContoiret har en ovillkorlig assignationsrätt pl RiksgäldsContoiret. Det har ytterligare blifvit sagt, att StatsContoiret behöfver en summa att förskottsvis disponera. Nå väl, det har öfverskotten på CharceSigillaOs och Postmedlen. Skulle StatsContoiret behöfva en Fond till förskott, så rn.å det då behålla hvad det haft och ej redovist sedan 1820. Det är bättre, att StatsContoiret får behålla detta, än att oredan årligen fortfar. Blott det, som hädanefter blir öfverskott, genast är tillgängligt för RiksgäldsContoiret, så vinnes ändamålet. Jag kan icke förena mig med den tanka, som omtalar osäkerheten af RiksgäldsContoirets uppgifter till StatsContoiret. Jag skulle icke förmoda, att Riksén» Ständer valt sädane Fullmägtige, utan är deremot öfvertygsd, att uppgifterne skola blifva lika pä 1 i tel i ge hädanefter, som hittills; annars hade Riksens Ständer grufiigen misstagit sig i valet. De oordningar som blifvit framställde, såsom följder af det gjorda förslaget, hvila ej på sanna grunder, utan på origtiga framställningar. I öfrigt har jag intet att tillägga, utan förenar mig endast med Herr Hjerta. Herr von Hartmansdorff, Augujt: Jag anser förevarande Betänkande vara oriktigt, så väl enligt grundsats, sorn Grundlag, och utbeder mig få utveckla skälen till min mening. Till Grundfatsen i Statsförvaltningen , synes mig nämligen, uti ett väl organiseradt samhälle, höla att Folket skall bestämma skatteme, men Regeringen uppbära dem, hvarefter åter Folkel* iten 17 Öctoher /. m; sätt kommer att tillse, huruvida Uppbörden ordentligen ingått och medlen blifvit till sina bestämda ändamål använde.
Således kan jag icke annat än fortfarande finna eget, att man förbereder en korps för båtar, om hvilka man ännu icke vet huruvida de kunna flyta, helst när förut finnes officerare fullt mäktiga att sköta dem, i fall de befinnas sjö- och stridsdugliga. Hr Adlersparre har sagt, att jag uppträdt för att störta det ifråg:de förslaget. Hvilka öden, som komma att drabba det, vet jag icke, men det förefaller mig naturligt, att den, som icke kan annat än ogilla det, framhåller de skäl, som skola omkullkästa det Vidare har Hr Adlersparre uppgifvit, att jag med mina nu uttalade åsigter icke står ensam, utan att jag har andra bakom mig. Jag får då upplysa Hr Adlersparre, att detta är ett fullkomligt misstag, att jag i detta ämne icke samtalat med någon flottans officer förr än efter den stund, då jag på detta rum anmälde, att jag ämnade framställa anmärkningar mot 5:te hufvudtiteln. Tillbakavisas måste, om på detta rum framkastas insinuationer, för hvilkas sanning man icke kan gå i borgen. Jag har kämpat för sak och icke för att en viss person, som förstods inunder, skulle få hissa Amiralsflagg på Skandinavisk flotta, ehuru det under hvarje tänkbar synpunkt skulle glädja mig. Hr Adlersparre har framhållit det gamla systemets oefterrättlighet, och uppdragit en ganska sorglig tafla deröfver; men hvad hör det i sjelfva verket hit? Jag har ju icke uppträdt för att bestrida det; utan mina anmärkningar hafva rört den besynnerliga idéen att skapa ett skärgårdsartilleri med utomordentliga kunskaper i alla militärvetenskapens grenar, men med intet bestämdt angifvet verksamhets-område. Besynnerligt är ock i sanning förhållandet med den nya s. k. reserv-staten. Hr Adlersparre har sagt att den är nödvändig för att man skall kunna öfvergå från det gamla systemet till det nya. Det är då beklagligt, att allt inom flottan skall vara så huller om buller, att man nödgas inrätta en serskild korps för att öfvergå från en organisation till en annan, och denna korps, som Hr Adlersparre anser så behöflig, har dock en så ringa Den 8 November.
Pastorn såg litet orolig ut. Han tycktes icke lyssna till domprostens historier med tillbörligt intresse, utan lät sina ögon väl mycket spela omkring och helst åt tamburdörren. Men fru kaptenskan smålog åt honom, gick rakt fram till bordet och tog af locket till soppskålen, som ännu stod kvar. » Ursäkta, snälla pastorn, men buljongen var så god. Lilla Helga har verkligen alltid så utmärkt mat. » Den uppklarnande värden fick den äran att hjälpa henne, och när hon kom till sitt bord igen, narrade hon till och med kyrkoherdens fru att följa sitt exempel. Och när kyrkoherdens fru åt mera, kunde naturligtvis de fyra skollärarne icke heller underlåta att lägga i dagen sin belåtenhet med fru pastorskans där vid smörgåsbordet, » sade den gamla frun med ett grymt ögonkast på de fyra. » Men, mamma. » » Ja, jag skulle bara velat se dig göra det vid nitton år! Herre gud, ett barn på nitton år! Jag får säga, jag tycker hon reder sig utmärkt. » » Hm. , » mumlade fru Hult. » Hm. , » sade gamla kaptenskan, så ond att det lyste om henne. » Man säger inte ' hm ' om värdinnan i huset! » Hennes dotter var röd, hon med, och höll på att svara något, menmed detsamma öppnades dörren för ett stort, rykande fat. Det var fisken, en väldig gädda, som låg i krum, men ändå knappt fick rum inom bräddarne. Helga gick omkring och bjöd tallrikar, och man började äta med en aptit, som var kryddad af den långa väntan. Men nu var det också slut med allt dröjsmat den. Jungfrun hade i sin oskuld burit in fatet och ställt det på smörgåsbordet, utan att Helga visste af det, upptagen som hon var af att göra såsen i ordning. Och de fyra halta, men för öfrigt friska skollärarne hade genast uppfattat det som en tillökning i smörgåsbordet. Och smörgårbordet, det var för dem det. Det fanns inte mer än hufvudet och stjärten kvar af hela den präktiga fisken, som kokerskan hade sagt borde räcka till middag i morgon med, som var kalasets piéce de résistance, och som hon lagt upp så vackert! Ah, om åtminstone prosten hade tagit för sig! Ah, de hade ätit upp hennes heder och rykte!
Uti 4:de punkten, angående föreslagen tillökning uti aflonings-suinman för Police-Inrättningen i Stockholm, har hos Högvördige Preste-Ståndet erindran dervid blifvit gjord, att någon sådan tillökning icke af Utskottet tills Stats-XJtskottetn BetUnkånderi: 4 35^ styrkts, då likväl det vöre ådaPalagdt, att den till Inrättningens underhåll ®r 1812 anslagne Summa af 15,000 R:dr är rör behofvet otillräcklig samt Policens Tjenstemän vid 1815 års Riksdag icke undfått någon Eönförbättring, hvartill de synas hafva varit lika berättigade sorn andre Statens Embetsoch Tjenstemän, äfvensom anmärkt blifvit, att i följd af Kongl. Brefvet den 7 Julii 1796 de vid Policen fallandet Böter skola ingå till Stockholms Stora Barnhus,’ och sålunda ej, som Utskottet förment, medföra någon inkomst för Policen. • Stats-Utskottet får i anledning häraf upp»; lysa, att den vid 1812 års Urtima Riksdag anslagne Summa, svarar emot den Eönförhöjniug som vid 1815 års Riksdag anslogs Embetsoch Tjenstemän i allmänhet, emedaj?. de Eöntillökningar sorn för någre Verk och Stater vid der» förre Riksdagen beviljades, ingingo i beräkning under förbättringen vid den senare, för dem ^lla utom Policen, som då ansågs äga ett tillräckligare anslag än den sista tillökningen skulle utgöra, hvarföre någon fråga derom för Policen icke förekom. I öfrigt kan Utskottet ej närmare utreda förhållandet med Policens sportler af fallande Böter, än att om en del derutaf bör helt och hållit ingå till Barnhus«Fonden; aå finnes dock genom senare allmänna Författningar stadgadt, huruledes Böter för visse förbrytelser delas imellan åklagaren och de fattige, så att Police-Inrättningen, efter Utskottets tanka, icke saknar inkomst äfven härigenom.
Dält-dägare-liegemente tills villars oell intill dess annorlninlii ti» oi ilnas, ett ärligt tlelojlj, as 372 li:dr 31 sli. 2 r:st., säsom ersättning sör vill Inclelllta ^.rineelis löneregleriiig ldand liegementets tillgångar lrerälliiallt, inen sellerinera salrnadt Ilemllail; hvilken ersättning väl tor närvaranlie utgär as 6es^aradt anslag a Ilicielllta iirmeens 8tat till Dördelnings-Däliares atlöning; inen soin den ntgör en llrist nti sulla llelop^et al livad sör liegeinentet rellan lllisvit anvisadt, s^nes rättelse Iiärntinnan vid 8tats-lieg1elingeil llöia ialittagas. 6:o demväl sär 8tats-Lontoret i nnderdänigllet anmäla: n) att, nied anledning at lliliets 8tändei'S medgisvande, i nnderdänig slrril veise den 29 Deeemller 1834, liders li.ongI. Na^t, genom Nådigt lires den 31 dairnari 1835, anliesallt 8tats-(i»iltoii'et, att, rälinadt isian oell med är 1830 oell -nd/nee /lo/e/e,/i/,vd,ge/, nd/ /lege,tts?r^6 /i/i/n/t ntlletala det as lliliets 8tänder vid sörra liilis dagen lleviljade eontanta lioterings-understiid i Vaeanee-algister, llvilka, motsvaiarxle elleetiva liotei ings-llesväret, lin mera inga till 8tats-VVerIi6t; att liders liongl.
Delta mätte väl vara skäl nog för alt söka ett slut på frågan; såvida man vill alt auctoriteternas utslag skola äga det värde de böra. Alan har sagt, alt en sådan undersökning möjligen skulle kunna föranleda anspråk till och med hos frälsehemmans-äboer pä äganderätt lill andras hemman, derföre att de innehaft dem en viss lid. Det är också ganska sant, alt ingen kan hindra dem alt slämma in en sådan fråga, men en sådan stämning kan aldrig blifva farlig för ägaren, och på samma sätt anser jag, att en sådan undersökning icke kan vara farlig för kyrkornas äganderätt, såvida icke någon annan äger anspråk pä dessa hemman, som kunna bevisas. Nu är kändt af betänk., att hemman finnas med olika natur i della afseende. Om nu det ena hemmanet blir föremål, såsom hittills har skett, för eli utslag det andra för ett annat, hvilket mäste blifva följden, om icke alla hemmanen stå i samma förhållande, så skall detta fortfara att blifva en fråga, som sätter Styrelsen i ganska obehagliga förhållanden. Jag kan derföre icke annat än tillstyrka bifall till Ulsk:s betänk. Hr von Hartmansdorff: Gr. Cronhjelm och Frih. Raab hafva önskat, alt en allmän undersökning måtte vidtagas. Den sednare har ansett benne böra lända till efterrättelse sedan hon en gäng vore gjord. Gr. Cronhjelm åter tycktes icke fordra, all undersökningens utgång skulle hända till efterrättelse, men till upplysning. Låtom oss betrakta hvardera af dessa händelser. Om man vill, att en allmän, på förhand gjord undersökning skall lända lill efterrättelse för de fall, som sedermera kunna uppkomma, så vore det ju detsamma, som att på förhand afkunna en dom eller ett utslag för alla efterföljande dylika händelser, hvilket icke må göras. Hvarje kyrka, hvarje äbo eller arrendator kunde förklara, att den icke underkastade sig en undersökning, som pä detta sätt vore gjord i allmänhet. De skulle och äga obestridlig rätt att hvar för sig framdraga de bevis, hvarmed de trodde sig kunna styrka sina anspråk, och vederbörande domstolar voro ovillkorligen torpligtade, att pä sådan grund afkunna sina utslag.
R. O., har det varit StatsUtskottets skyldighet att, för bedömmande af Statens tillgångar, innan eller åtminstone samtidigt med tillstyrkandet af Statsanslag, till Rikets Ständer inkomma med uppgift på Riksgälds-Kontorets ställning; men då detta, lika litet vid denna som föregående Riksdagar, ägt rum, samt något ovilkorligt behof icke synes mig hafva påkallat den nu af Utskottet beslutade tablå af Riksgälds-Kontorets tillstånd, har jag ansett det gerna kunna fortgående hafva fått vara Stats-Utskottet förbehållet att af de äskade anslag, hvilka Utskottet ännu icke medhunnit att pröfva, för sin del godkänna och lill Sländernas beslut anmäla hvad Utskottet, med afseende på de för handen varande tillgångar, funnit sig äga skäl tillstyrka, samt att Utskottet således icke förr, än vid uppgifvandet af den så kallade statsbristsumman behöft inkomma med uppgift på Riksgälds-Kontorets tillgångar. Som emedlertid denna min åsigt af saken icke kunnat tillvinna sig bifall af Utskottets pluralitet, samt jag såmedelst anser min, i egenskap af Slals-Utskottsledamol, hittills ägda rätt att bedöma de tillgångar, som kunna finnas, hafva blifvit afskuren af det beslut, Utskottet nu af Rikets Ständer begärt, och då jag derjemte icke anser mig sakna skäl befara, att beräkningar kunna göras på yttersta skarfven af Statens tillgångar, hvilka alltså, efter mitt förmenande, må, hellre för lågt än för högt beräknade, till Rikets Ständer anmälas, finner jag mig häraf föranlåten att instämma uti Hr Schartaus afgifna reservation. Af Hr Doctor Thomander, Hr Kjellberg, Hr Norin samt Riksdagsfullmägtigen Sven Heurlin, And. Nilsson, Petter Pehrson, Jonas Johansson, Anders Joli. Sandstedt och Mäns Mänsson, som reserverade sig deremot, att det af Riksgälds-Kontoret lyftade belopp utaf dess på Ranken ägande kreditiv icke afdragits från Kontorets nu beräknade behållning. summa af .
S. D. Föredrogos ånyo följande den 22 dennes bordlagda motioner: af Herr Alander, M 57, angående vissa tillägg till de af Kongl. Maj:l nådigst meddelade bestämmelser i afseende å omorganisation af Krigs-akademien vid Carlberg. Remitterades till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet; af samme ledamot, JV2 38, om införande af en preliminär universitetsexamen för blifvande prester samt annan åtgärd till en förbättrad prestbildning. Remitterades till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet; af samme ledamot, JV2 40, angående nuvarande enskilda bankers ersättande, vid oktrojtidens slut, af filial-banker samt andra förändringar i bankväsendet. Remitterades till Banko-Utskottet; af Herr Cygnaeus, M 46, om anslag för läroverkets i Luleå utvidgning till fullständigt högre elementar-laroverk. Remitterades till Stats-Utskottet; af Herr Ridderstad, JVs 49, om anslag lill understöd för sådana äldre från Arméen och Flottan afskedade Officerare, Underofficerare, Läkare och deras veder likar, som i Sveriges sednaste krig deltagit. Remitterades till Stats-Utskottet; af samme ledamot, J\s 50, om periodiska undersökningar af helsotillståndet i fosfortändsticksfabrikerna, till förhindrande af sjukdomen »fosfornekros». Remitterades lill Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet; af samme ledamot, JVs 52, att skarpskytteföreningarne må af Staten erhålla instruktörer, kommenderade ur regementena och aflöriade af Kronan, Remitterades till Stats-Utskottet; 54 Prot.-Utdrag den 26 November 1862 af Herr Sundval/ron, M fil, om förbud mot användande af kroppslig aga vid skolungdomens undervisning, eller ock särskild ansvarsbestämmelse för sådan agas utdelande i annan än derom föreskrifven ordning.
Utskottet har tagit detta ärende under förnyad behandling, dervid Utskottet väl af Stats-kontorets räkenskaper inhemlat, alt nu ifrågavarande församlingars kyrkor äro i saknad af anslag till vinoch byggnads-säd, med undantag af Qvarsebo församlings, som i sådant afseende åtnjuter 4 daler silfvermynt och derjemte uppbär indelda räntor, efter markegång förslagsvis beräknade till 10 R:dr 40 sk., hvaremot vid undersökning af de öfriga förhållanden, hvarom kännedom erfordras för att kunna bestämma det anslagsbelopp, som bör en hvar af dessa församlingar tilldelas, Utskottet funnit så många svårigheter möta, att något förslag i detta afseende, byggdt på riktiga grunder, icke kan af Utskottet framställas. Enligt den af Utskottet förut uttryckta åsigt, synes den rälta ordningen för behandlingen af dylika frågor vara, alt desamma i underdånighet anmälas hos Kongl. Majit, som, sedan* vederbörppde embetsverk, efter förutgångne utredningar, afgifvit yttrande i ämnet, derefter hos Rikets Ständer uti aflåtande Nådig Proposition äskar det anslag, sorn kan finnas lämpligt; och då denna åsigt äfven af ett Riks-Stånd blifvit gillad, anser sig Utskottet böra förnya sin förut gjorda hemställan, att de gjorda framställningarna för närvarande icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Fyrationdeandra punkten, deruti Utskottet afstyrkt bifall lill Kongl. Maj:ts Nådiga framställning om beviljande af ett förslags-anslag å 8:de Hufvudtiteln till bestridande af reseoch träktaments-kosinader, har blifvit återremitterad af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet, hufvudsakligen på grund af samma anmärkningar, sora af Stats-Utskottels Utlåtande, N:o 1 SS. 7 Biskop Annerstedt uti dess, vid denna punkt fogade, reservation blifvit utvecklade; men som Utskottets yttrande deremot är af de tvänne öfriga Riks-Stånden bifallet, får Utskottet detsamma vidblifva.
I sammanhang härmed, ansågo äfven Rikets Ständer, i afseende på den af deras, år 1817 församlade, Revisorer yrkade förändring af räkenskapsmel hoden i allmänhet, så att Landsoch Miiilie-böckerna afslutades den 3i December, lika med den öfriga delen af Krono-räkenskapen, någon åtgärd nödvändig lill skyndsammare slut på denna fråga, hvilken ägde ett väsendtligt inflytande på den enklare och säkrare redovisningen för Statens medel, som genom ett Riks-Hufvudbokslut åsyftades och derforutan icke kunde vinnas. — 24 — Enär återgåendet till iS14 åps räkenskaper och uppgörandet af ett Riks-bokslut för samma år skulle för det inskränkta arbetsbiträde, SlatsKontoret hade att härtill påräkna, hafva fordrat en längre tid och således fördröjt frågans utveckling, då deremot 1815 års Riksbokslut var så vida avanceradt, att detsammas fullbordande, innan tiden för nästa Stats-Revisions sammanträde inträffade, kunde emotses, blef detta sistberörde fortsatt.
Propos. å bifall till Utsk:ts förev:de hemställan blef först framställd, men med nej besvarad, hvarefter propos. pä afslag derå gjordes och besvarades med ja. 66:te punkten. Utskottets hemställan bifölls. 67:de punkten. Hr Montgomery: Som jag anser det vara af särdeles stor vigt för fäderneslandet att en fullständig organisation för helsovården måtte inom en ej allt för aflägsen framtid komma till stånd, så, ehuru jag röstade bifall till 64:de punkten, kan jag ej göra annat nu, än att instämma i det af Gr. Hamilton nyss väckta förslag, eller att R. o. Ad., med förkastande af hvad Utsk:t föreslagit, måtte antaga K. Mits i ämnet gjorda framställning. Gr. Hamilton: Som jag, vid behandlingen af en föreg:de punkt, ansett mig nödsakad att äfven vidröra den nu ifrågav:de och således redan haft tillfälle att uttala mina åsigter öfver densamma, anser jag det nu vara onödigt att återupprepa samma skäl, hvarföre jag inskränker mig i den anhållan, att R. o. Ad. ville, med förkastande af Utsk:ts i ämnet gjorda framställning, bifalla hvad K. M:t i detta hänseende föreslagit. Frih. Alströmer, Carl Jonas Oscar: Utom de af Gr. Hamilton i hans förra yttrande åberopade skäl, finnes äfven en annan omständighet, som, enligt mitt förmenande, talar för bifall å detta förslag. Jag föreställer mig nemi., att bifall till K. M:ts förslag ovilkorligen borde leda derhän, att den så mycket öfver - Den 21 Juli e, m. 265 klagade bristen på sökande till de ifrågav:de provincialläkare-befattningarne icke längre koinme att finnas. Den omständigheten, att 24 platser på en gång ii ro lediga att tillsättas, tror jag bör gifva anledning till att flera personer rigta sina tankar åt det hållet, och derigenom skulle de konkurrérandes antal alltid hålla sig på ungefär samma ståndpunkt. På grund af detta skäl anhåller jag om bifall till K. Mits i detta ämne gjorda framställning. Hr Skogman:
Den 8 Augusti f. m. norn en sådan grundsats fråntager mig ali magt att sedermera, vid pröfning af de andra behofven, finna tillgång att dem fvlla? Eller hvartill tjenar mig min urskillning och pröfningsriitt, om jag vid beviljandet af ett anslag mötes af det inkastet, alt någon tillgång icke finnes derföre, att jag, genom ett förut fattadt beslut, utestängt mig från den tillgång, som finnes. Om den grundsats skall stå i första rummet, att Representationen i förekommande frågor skall äga i behåll sin urskillning och sin pröfningsrätt, kan jag icke frångå, att det är absurdt att på förband bestämma den princip, man här påyrkar. Jag ger all aktning åt andras öfvertygelse; men jag skulle anse mig handla absurdt, om jag frånginge denna min mening. Det är nog, då jag gjort det till en helig lag för mig att vid pröfningen af hvarje utgift använda min bästa urskillning och med min röst icke bidraga till att belasta staten med ett enda öres Utgift, sorn icke bar sin grund i min fullkomliga öfvertygelse derom, att Svenska folkets väl fordrar det. När jag gått in i denna förbindelse, skulle jag anse mig handla absurdt, om jag, innan någon pröfning af utgifterna ägt rum, afstängde mig från möjligheten att på min urskillning grunda mitt beslut om behofvens fyllande. För öfrigt är det likgiltigt, om propos. framställes till afslag å denna punkt eller till uppskof med densammas afgörande. Gr. Frölich: Sedan den siste värde talaren afstått från begäran om uppskof, torde, derest man icke skulle vilja antaga denna punkt, sådan den af Utsk. är föreslagen, hvilket jag helst skulle önska, såsom motsats dertill kunna framställas Hr af Billberghs af Hr Dalman förändrade redactionsförslag. Jag anhåller, att Hr Gr. o. Landtm, härom täcktes inhemta Ståndets tanke. Hr Dalman:
Alice gick, och en tystnad blef åter, under hvilken jag ämnat bryta upp, men nu kommer någon till fönstret, räcker sig litet ut genom det samma, och hviskar tyst men hörbart: »God natt Wilhelm!» – »God natt Fredrika!» svarade det lika sakta från öfra våningen. Fru A. hete Fredrika, men hvem var denna Wilhelm? Mannen hete Adolf – sonens namn var August! – Det kunde väl aldrig vara bokhållaren, en ung, stum person, som först infann sig vid aftonmåltiden, stod djupt bockande borta vid skänken, tills man satte sig till bords, och åt hvilken ingen, och allra minst värdinnan, tycktes gifva ringaste uppmärksamhet. Jag orkade icke gissa, jag ville bara försöka att glömma allt hvad jag hört och förnummit. Nu blef det tyst, och tyst förfogade jag mig hädan och kände mig nöjd, när jag väl inkom i mitt sofrum, utan att hafva mött någon. Mysklukten var borta; en illusion äfvenledes. Fru A. stod der nu framför min inbillning, just som en ful menniska, hvilken nyss aflagt en vacker mask. Jag kunde icke begripa att det var den samma. Hon stod der så mager på behag för mig, så liten, så vanlig, så ingenting, så lik all den grannlåt af bronze och annat, som konsten i våra dagar vet att frambringa, lysande och vackert på afstånd, lekverk och lappri vid närmande betraktande eller minsta probering. Jag sof ganska godt, ty Fru A hade goda, alldeles icke bedrägliga madrasser, ty taglet räckte tvärs igenom; hon hade lätta och tunna filtar, lakan sådana som rikedomen består sig dem. Allt i detta hus var bra utom själen – d. v. s. menniskorna. Huru den kommande dagen aflöpte kan man lätt föreställa sig när man lefvat litet i verlden. Fru A. och jag mötte hvarandra i en konversation – alldeles framkallad af den beställda »slumpen» – om den festivitet på hvilken familjen var bjuden, och som Fru A. »aldrig ens velat nämna, hade man ej händelsevis kommit att tala derom, helst hon aldrig ett ögonblick tänkt derpå, sedan min åsyn och glädjen deraf fördrifvit hvarje annan tanka.»