Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Du slår Rahab till döds; du förströr dina fiendar, med dinom starka arm. Himmel och jord äro din; du hafver grundat jordenes krets, och hvad deruti är. Norr och söder hafver du skapat; Thabor och Hermon fröjdar sig i ditt Namn. Du hafver en väldig arm; stark är din hand, och hög är din högra hand. Rättfärdighet och dom är dins stols stadfästelse; nåd och sanning äro för ditt ansigte. Väl är de folke, som fröjdas kan; Herre, de skola vandra i dins ansigtes ljus. De skola dagliga öfver ditt Namn glade vara, och i dine rättfärdighet härlige vara. Ty du äst deras starkhets berömmelse, och genom dina nåde skall du upphöja vårt horn. Ty Herren är vår sköld, och den Helige i Israel är vår Konung. På den tiden talade du i en syn till dina heliga, och sade: Jag hafver uppväckt en hjelta, den hjelpa skall; jag hafver upphöjt en utkoradan utu folket. Jag hafver funnit min tjenare David; jag hafver smort honom med mina helga oljo. Min hand uppehåller honom, och min arm skall styrka honom. Fienderna skola icke vara honom öfvermägtige, och de orättfärdige skola icke förtrycka honom; Utan jag skall slå hans ovänner för honom, och de honom hata, vill jag plåga. Men min sanning och nåd skall när honom vara; och hans horn skall i mitt Namn upphöjdt varda. Jag skall sätta hans hand uti hafvet, och hans högra hand uti älfverna. Han skall kalla mig alltså: Du äst min fader, min Gud och tröst, den mig hjelper. Och jag skall göra honom till första sonen, den aldrahögsta ibland Konungarna på jordene. Jag vill behålla honom mina nåd evinnerliga, och mitt förbund skall honom fast blifva. Jag skall gifva honom en evig säd, och hans stol uppehålla, så länge himmelen varar. Men om hans barn min lag öfvergifva, och i minom rättom icke vandra; Om de mina stadgar ohelga, och min bud icke hålla; Så vill jag hemsöka deras synd med ris, och deras missgerningar med plågor. Men mina nåd vill jag icke vända ifrå honom, och icke låta mina sanning fela.
Derefter vandrade vi ännu litet omkring, gingo så in i Nya Magdalena kyrkan, den praktfullaste och pompösaste jag sett, men i en nymodig stil, med trenne stora nästan helt och hållet förgyllda kupoler, ifrån hvilka allena ljuset faller in i kyrkan; för öfrigt på väggarne och pelarne fullsatt med taflor och statyer, alla såsom de förekommo mig i en nyare stil. Skall och kan en kyrka i våra tider byggas, beräknad på att genom prakt imponera, så blir denna säkert oöfverträfflig. Sedan gingo vi öfver Vendôme-platsen och bestego den ofantliga Napoleons-kolonnen, från hvars galleri i toppen man hade nästan samma utsigt som från tornet på Notre dame. Något husligt var att stå der uppe, likaså uppoch nergången på den smala trappan. Vi gingo derefter in i kyrkan S:t Roche, i hvars yttersta bakgrund man utöfver tvenne andra chor ser Kristus på korset med Magdalena knäböjande bredvid i sculptur, hvilket på det långa afståndet tar sig oändligt väl ut. Der invid är Kristi grafläggning i basrelief, äfvenså högst naturlig, och längs väggarne Kristi passions-historia, framställd tror jag i 12 stationer. Derefter voro vi i ännu en kyrka S:t Germain l'auxerrois, hvilken jag ej fann vara något särdeles; men jag var ock nu alldeles uttröttad af det myckna jag sett. Efter middagen, som intogs kl. 5 hemma i vårt hotel, gjorde jag ensam en tour ånyo genom Tuileries-trädgården och Champs elysées, der nu var mycket folk, musik och andra lustbarheter. Jag hörde här på en militär-musik, som var sammansatt af 7 olika sorts horn, 2 klarinetter och 1 piccoloflöjt, som allt tog sig ganska bra ut, ehuru jag tyckte hornisterna ingalunda voro bättre än våra Finnar och ej hade den vackra ton i sina instrumenter som de. Här och under hemvägen såg jag intet anstötligt af glädjeflickor eller annat, allt var anständigt ehuru folkmassan var stor.
Äfven den internationella arbetarkongressen (possibilisternas) i Paris 1889 uttalade sig i samma riktning och yrkade på införandet af en 8 timmars arbetsdag. Denna kongress räknade 600 medlemmar såsom representanter för 700,000 arbetare, tillhörande 370 olika föreningar i 13 länder. Den äfven i Paris samtidigt hållna marxistiska kongressen fattade det beslutet, att framdeles skulle på den 1 maj hvarje år öfver allt demonstreras för en 8 timmars arbetsdag." Agitationen för en åtta timmars arbetsdag för alla arbetare är den nyaste tidens form för normalarbetsdagssträfvandena. Ingenstädes i Europa har åttatimmarsrörelsen haft en så öfverraskande snabb och storartad framgång som i England. Spörsmålet diskuterades första gången af fackföreningskongressen (Englands "arbetarparlament") 1887. På kongressen 1888 upplästes resultatet af en förfrågan bland fackföreningarna beträffande stämningen gentemot en åttatimmarsrörelse. Det framgick, att af de fackföreningsmedlemmar som röstat, 22,720 önskade en åttatimmarsdag, under det 4,097 ogillade densamma. Hvad beträffar spörsmålet, huruvida åttatimmarsdagen borde bestämmas genom lag eller förvärkligas genom arbetarnes fria sammanslutning och fackföreningsrörelse, voro svaren så motsägande, att en ny undersökning måste anordnas. Resultaten af denna framlades för 1889 års kongress. 39,629 fackföreningsmedlemmar hade röstat för och 62,883 mot åttatimmarsdagen. Kongressen förkastade med 88 röster mot 63 en resolution om lagstadgad maximalarbetsdag på åtta timmar. Minoriteten sökte dock påvisa, att hela undersökningen utförts på ett missledande och partiskt sätt af några inflytelserika, mot normalarbetsdagen afvogt sinnade fackföreningsledare.
Blenda med sin aristokratiska lättsinnighet och med sitt i allt sorglösa lif, men goda varma hjerta, hvilket skärpte hennes förstånd vid bedömandet af andras värde, att hon älskade en man, hvilken presenterade sig som en sträng moralist, i förening med ett skönt utseende och öfverlägsna talanger, det kan man ganska lätt, enligt författarinnans mening, fatta och begripa; men att Herrman med hat i hjertat till ett stånd, som var så mycket öfver hans eget, och med en stolthet, som icke tålde någon ting öfver sig, uppfostrad i religionens sköte, med uppsåt att blifva en religionens tjenare, att hans stridskrafter voro så svaga, det kanske man får tillskrifva någon glömska hos författarinnan. Hon säger nemligen att det ännu icke uppfunnits något medel emot onda tankar, och uppmanar filosofin att spana efter ett sådant. – Men i 1800 år och något mer har detta medel redan funnits i christna religionen. Göthe säger om den christna religionen: ”att det är en lefvande lära, som icke uppväcker någon strid, ty det är icke begreppet om det som är rätt eller orätt, det är oemotsägligt sjelfva det rätta eller orätta. Har man då det rätta positift gifvit, så fordras ju blott den egna fasta viljan, för att aldrig vika derifrån – och en sådan fast vilja erhåller menniskan genom bönen; ty bönen är det enda sanna medlet emot onda tankar, och af christna läran uppgifvet såsom sådant. Lamartine säger i sin religiöst poetiska resa: ”menniskans styrka ligger egentligen i bönen.” Om författarinnan varit lika djupt öfvertygad derom, som Lamartine, hade icke Herrman så handlöst öfverlemnat sig åt sin passion. Men låt oss betrakta litet nogare denne Herrman.
Knappt hade Nora hört honom stänga dörren, förr än hon störtade fram ur sitt gömställe. Hon sjönk ned i en fåtölj, obekymrad om att blifva upptäckt. Hon tänkte ingenting, kunde ej tänka någonting. Hur länge hennes dvala varade visste hon inte. Då hon vaknade upp såg hon att lampan ännu brann inne i Brauners rum. Hon skyndade dit och satte sig vid skrifbordet. Hvad skulle hon skrifva? Till hvem? Jo, hon erinrade sig en detektiv polisman, hvilken, efter hvad hon läst i tidningarna, i dagarne utmärkt sig för stort skarpsinne och djerfhet vid undersökningen i ett mystiskt mål. Hans namn var Hammar! Ja, hans namn och adress finge hon taga reda på sedan. Nu gällde det blott att skrifva. Med så stort lugn, som hon med en verklig jätteansträngning förmådde tillkämpa sig, skref hon: »Min herre! Jag befinner mig i en svår belägenhet, etc. etc.» Slut på första delen. SENARE DELEN. Expeditionen börjas. Det första Fridolf Hammar företog sig, sedan han beviljats den trettio dagars tjenstledighet, hvarom han anhållit, var att uppgöra en någorlunda bestämd plan för sin tillämnade expedition. Han drog sig omsorgsfullt till minnet de senaste dagarnes händelser och antecknade dem med minutiös noggrannhet. Han gjorde sig reda för: 1:o hvad han visste, 2:o hvad han antog samt 3:o hvad han kunde och hvad han måste bevisa. Om hans visshet och antaganden tillsammans varit af samma auktoritet som ett justeradt domstolsprotokoll, så hade han lugnt kunnat anse sin expedition fullgjord redan nu. Ty Hammar var djerf i sina antaganden och behöfde ej många fasta punkter för att kombinera ihop händelser, hvilka ingen annan än han försökt sätta i samband med hvarandra. Han måste tillstå för sig sjelf, att han antog allt, medan han i sjelfva verket visste så godt som ingenting, och de bevis han hittills egde voro ej synnerligen bindande. Han trodde sig kunna godtskrifvas en smula tur vid början af sin expedition. Onsdagen den 3 December på förmiddagen hade Hammar fått emottaga ett bref, undertecknadt »Arnold Lindqvist», ehuru efter innehåll och stil att döma, skrifvet af en qvinna.
Liksom hennes fader, hade hon en mycket stark vilja, en så fast vilja man tillochmed sällan anträffar hos män, men liksom för att mildra de skadliga inverkningar den med en uppfostran, sådan som hennes, kunnat utöfva, hade hon af sin moder ärft en ovanligt stor mildhet, hvilken redan som barn gjorde henne till ett föremål för hennes omgifnings beundran. Sin starka vilja använde hon mest på sig sjelf, men hon utöfvade ett förunderligt inflytande på alla som omgåfvo henne, eller som med henne kommo i någon närmare beröring. Alltefter som hon vexte till i ålder och förstånd, vexte hon, så att säga, ur de gamla trotjenarnes händer. All den läsning hon med så stor ifver och utan någon ledning sysselsatte sig med, hvilken dessutom underhjelptes af ett utomordentligt godt minne, gjorde att hon förvärfvade sig ett verkligt kaos af kunskaper. Vi glömde att säga det Abbey-Hall egde ett ovanligt rikt bibliotek, der alla slags arbeten på olika språk voro samlade. Utom sitt modersmål och franskan, som hon grundligt kände, hade hon äfven lärt sig tyska, italienska samt tillochmed roat sig med att studera latin och grekiska. Hon kunde på alla dessa språk läsa de förnämsta skaldestycken och allt detta sammanlagdt gjorde att hennes principer, ehuru fasta och rena, voro en blandning af gamla hedniska och kristna läror; uti sin karakter förenade hon den antika stoicismen med den kristna tron och mildheten. Hennes grundsats var att utforska allting och att icke antaga något som hon ej från alla sidor lärt sig känna. Underbart var att hon härigenom ej förlorat någonting af sin tro på den kristna läran, hvilket eljest nästan alltid plägar vara fallet, då menniskan vill sätta sitt förstånd i främsta rummet. Lucy hade studerat alla de läror som äro mest egnade att förstöra all barnslig tillit och förtröstan på ett högre väsende, på en frälsande Gud, men af allt detta hade hon blott vunnit en mera orubblig tro än om den utan strid och utan pröfning inkommit uti hennes själ. Å andra sidan hade hon äfven med den mest enthusiastiska begärlighet insupit alla idéer om frihet och sjelfständighet.
eller åtminstone med 3, i händelse Adeln, såsom talrikast, finge sitta qvar i det gemensamma rummet. Men om de öfriga Stånden ej ville alltid lemna samlingsrummet, utan R. o. Ad. äfven skulle i sin ordning marchera ut, så fordrades ännu ett lika stort rum som Riddarhussalen för att inrymma 4 siler 5oo personer. Man har sagt, att af remisserna icke annat skulle utskrifvas, än hvad som hörde till saken. Jag frågar då, hvem skulle göra denna urskillning? Kanske skulle, såsom under de s. k. frihetstiderna, en UrskillningsDeputation nedsättas för detta ändamål. Man har medgifvit, att förslaget ej går an, då fråga vore om ett måls slutliga afgörande, och således ej vid beslutet om statsregleringen, utan att sådana sammanträden endast skulle hållas för remisser och återremisser. Jag svarar, att dertill minst af allt behöfvas gemensamma öfverläggningar, på skäl, som jag redan anfört. Som jag ej hort andra förslag till gemensam tanka framställas än Hr v. Troils och mitt, i hvilket förra Hr Dalman instämt, anhåller jag, att dessa förslag må sättas mot hvarandra och vi derom få votera, ifall så behöfves. Hr Dalman: I anledn. af Hr v. Hartmansdorffs yttrande ber jag få upplysa, det jag ej sagt, att Riddarhuset 3(io Den 27 October f. m. slilille blifva samlingsplatsen; jag bär blott velat bemöta de af Hr v. HartmansdorfF framkastade många svårigheterna. Men den saken är 1111 icke föremål för öfverläggning; mitt yttrande syftade emedlertid på den tid, då man kunde hoppas på en ständig gemensamhet i R. St:s öfverläggning»!'.
Drottningens bostad och studerkammare voro i södra flygeln, öfra våningen, men hon disponerade därutöfver elfva rum i västra flygeln, utom andra för kök, husgeråd och betjening. I samma öfra våning, mellan drottningens båda afdelningar, låg stora rikssalen mot väster. I nedra våningen därunder logerade, utom en del hof och betjening, hofrätten, riksoch amiralitetskollegium, lilla rustkammaren, klädkammaren, konstkammaren, slottskyrkan, rikskansliet. I jordvåningen inrymdes räknekammaren, riksarkivet, arkliet, vinkällaren m. m. I detta slott var således oersättligt mycket att rädda eller förlora. Drottningen stod på en trappa vid lilla borggården, betraktande släckningen och utdelande sina befallningar. Röken var kväfvande, hettan af branden knappt möjlig att uthärda, men kvar stod hon, obeveklig för de kringståendes böner. Södra tornet och de närmaste rummen därunder hade blifvit förstörda, men man hade lyckats hejda elden på denna sida. Allt berodde på, om man lyckades släcka sydöstra tornet, som brann invändigt, ty om det störtade eller nedbrann, skulle det utbreda elden öfver drottningens flygel. Drottningens närvaro eldade allas mod. Ser du henne ... där midt i röken? Fröken Kerstin är icke bang. Se, huru hennes ögon glimma i eldskenet! Och hofkavaljererne, nyss komne från dansen, skonade ej sin dyrbara baldräkt; officerare och knektar aktade inga skyar af gnistor eller ramlande bjälkar. Matroser från flottan äntrade som kattor uppför de bågnande takrännorna. Kristina gladdes åt detta djärfva mod. Hennes uppmärksamhet hade en stund varit fäst vid en spenslig yngling, som satt på takkammen af den hotade flygeln och släckte ur en vattenpyts de nedregnande gnistorna. Vind och rök lågo ditåt: det var en plats för salamandrar, icke för människolungor. Herr öfverståthållare sade hon till Klas Fleming, som aflämnade rapport om den första framgången befall pojken på taket att stiga ned! Hellre må slottet brinna, än räddas med förlust af ett människolif.
Herr von Hartmansdorff: Det befinnes således, att de trefaldiga besluten, som inom RiksStånden förut i detta ämne blifvit fattade, ännu qvarstå med den'skilnad, att då så väl Ridderskapet och Adeln som Pre - 70 Den ty December e. m. steStåndet förut instämt med Utskotten, att den SlIfverRiksdaler, som motsvarar 128 sk. i sedlar, bör innehålla 534 ass, under det BorgareStåndet fastställt den till 53o ass, och BondeSlåndet beslutat, att en lämplig myntskatt skulle inläggas i Myntet med öfverlemnande till Kongl. M.aj;t, att efter Vetenskapsmäns hörande bestämma densamma, bar PresteStåndet nurnera förenat sig med BondeStåndet, hvarigenom Ridderskapet och Adeln samt BorgareStåndet hvar för sig stå allena örn sina beslut. Om således Ridderskapet; och Adelli jemväl förenade sig med BondeStåndet, uppkomme ett. sammanstämmande beslut af tre Stånd, till följd hvaraffrågan om slagskatten blefve öfverlemnad till Konungen, hvilket jag för min del tror vara bättre, än att Ridderskapet och Adeln skulle förblifva vid sitt beslut, och derigenom äfventyra, att måhända BorgareStån-. dets beslut, som är mindre godt än BondeStåndets, blefve i Nämnden gällande. Detta om sjelfva saken. Hvad åter formen angår, anhåller jag, att få uppläsa min emot Utskottens förslag afgifne reservation, så lydande: Dä hvarje contraproposition synes böra innehålla motsatsen af Ja-propositio71 enså hade frågan om slagskattens inläggning i myntet , eller huruvida den SilfverBiksdaler , sorn motsvarar tä8 sk. i sedlar, skall innehålla efter Adelns beslut 534 ass* eller efter BorgareStändets 53o ass, bordt framställas under usta punkten, och icke. Den 17 December e. m. 7i linder den iz:te.
Maj:t föreslås till anordnande å medel, som Eders Kongl. Muj:t då ville nåder anvisa.» »Sedan numera, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med af Rikets sednast församlade Ständer föreslagna grunder, Eders Kongl. Majit den 27 September 1861 låtit utfärda nådig Kungörelso angående understöd af allmänna medel till utflyttningar i följd af laga skiften samt inom Stora Kopparbergs län verkställde storskiftes - Bil. N:o 5 till Kongl. Maj:ts Nåd. Prop. N:o 1, om Statsverket 1862. 63 skiftes-förrättningar, och ytterligare gemensamma föreskrifter salunda blifvit meddelade för ulflyttningsunderstöden, efter såväl den ena som andra arten af skiftesförrättning, synes någon giltig grund icke förekomma alt för utflyttningar i följd af storskiftes-förrättningar i Dalarne anvisa medel från annat anslag än för öfriga utflyttningar, utan borde i stället dertill afses det redan befintliga. Jemte det Rikets Ständers medgifvande härtill torde böra äskas, hemställer jag tillika, med åberopande af den utredning, Rikets Ständers år 1861 församlade revisorer lemnat om åtskilliga förslags-anslags otillräcklighet, underdånigst, det Eders Kongl. Maj:t måtte i nåder föreslå Rikets Ständer att ifrågavarande förslags-anslag, hvilket, i händelse af bifall till den nu gjorda framställningen, torde erhålla förändrad benämning till »Utflyttningshjelp efter skiften», blefve förhöjdt med 41,000 Riksdaler.» Stals-Rådets öfrige ledamöter förenade sig uti hvad Departemenls-Chefen sålunda tillstyrkt.
Ocli 110s den fullt friska kvinuan - en företeelse, som ännu är ganska sällsynt - skall det visa sig, a t t könsbestjimningarna icke, sisom soiiiliga tämligen pjmlrigt vilja framställa det - # ro a t t betrakta soin en permanent sjukdom. Uen, afven sedaii inan. sagt och betonat allt detta samt framhhllit, att kvinnans n.uvaramle arbets7craft. a l l s icke betecknar det högsta hon kan nh till, så återstår dock alltid mycket berattigadt i fröken ICeys påsthenden. A t t kvinnan icke kan åstadkomma värdefulla arbetsresiiltaC under sjalfva den tid, d&amp; hennes barn Komina till världen, eller då de behöfva hennes ständiga v h d - detta lär val ingen tankande inanniska bestrida. Vidare måste maii niedgifva, a t t yrkesarbetet, sådant det för närvarande gestaltar sig för kvinnorna., ofta inverkar skadligt både på deras hälsa och deras kvinlighet. A t t, de kvinnor, som p i kontor och byråer skipa lit sig med ett sjiiledödande inekanigt arbete, ofta äro sliende exempel på ~inissbrukad kvinnokraft., har jag länge tänkt. Men saken liar också en annan sida, näililigen glädjen af sjiilfstandigt förvärf, kanske inöjligheten a t t därigenom tillfredsställa det akta kvinliga begäret att visa kärlekstj änster. On1 icke de ekonoiniska förhållandena iore, skulle jag obetingadt. instämma i fröken Keys anklagelse mot kvinnoemancipationen, a t t den har alagt hufvndvikten pH kvinnans arbete, icke pii hennes arbetso~nråde *. Xen tvånget, som har kastat meddellösa kvinnor in på de banor, dar man sar villig a t t taga emot dem, bryter den skarpaste udden af denna anklagelse. X e s t motsvarande kvinnans natur äro onekligen sadana arbetsområden, dar själfva arbetet bringar lienrie in i personliga förhhllanden. Så pass allmänt bör man nämligen fatta detta villkor - fröken Keys fordran p % tillfredss stallande af moderligheten&gt; a r för snäft och trhngt.
Detta allt har Utskottet tagit i öfvervägande; Och som Utskottet, vid aflat tande af dess ofvanomförmäldte Utlåtande , funnit att de Bevis, hvilka Enkling eller Enka, till den Prest, som skall dem till nytt Agtenskap Viga, böra aflemna öfver verkställd Bouppteckning af Qvarlåtenskapen efter hvarderas aflidna Maka, och öfver förrättad delning eller Arfskifte af berörde egendom, kunna, i synnerhet hvad Arfskiftet beträffar, vara af skiljaktig beskaffenhet, såsom till exempel: hvad angar Bouppteckningen , Bevis från Domstolen, att den samma dit blifvit ingifven samt öfver innehållet deraf, och, hvad åter rörer Arfskiftet, ett af samtelige Arfvingarne undertecknadt Delnings-Instrument, af Boupptecknings - männen vid förrättandet af uppteckningen på den deröfver upprättade handling tecknad delning emellan Arfvingarne, af desse sistnämnde meddeldte Betyg, att Arfskiftet för sig gått, med manga flere, dem Utskottet, till undvikande af vidlyftighet, tror sig icke behöfva här upprepa; Så har ock Utskottet ansett sig så mycket mera kunna och böra antaga dessas benämning under den generella Termen af behörige Handlingar, som ett närmare bestämmande skulleefter Utskottets tanka, vara både äfventyrlig! och föranledande till irringar och misstag samt jemväl i det närmaste omöjligt, hvadan ock på Prestens urskilning måste ankomma att bedömma, i hvad mer eller mindre Bihang till Riks-St. Fröt. 1S17 - 1818. 7:de Sami. N'.r j;. 16. 114 Lag-Urskottets Betänkanden. mohn de Handlingar, som för honom uti förenämde ändamål upptes, skola såsom Authentique, samt bevisande, att Bouppteckningen och Arfskiftet för sig galt, anses.
Vi skulle då förlora i dubbelt afseende; våra % penningar gingo utur Landet och Jordbrukaren skulle sakna det nödiga understödet för sin Ladugård, sedan han icke kunde bränna , i brist på afsättning af varan, hvilken olyckligtvis nu mera blifvit en nödvändighets artikel. Att bränna vissa månader af året, och göra uppehåll deremel» 388 Den 10 December e. m. lan, lian ej gå an, ty, sedan Boskapskrea* turen blifvit vane vid Dranken, skulle det omväxlade och afbrutna fodringssättet tillskynda en betydlig minskning i den af Ladugården påräknade vanliga afkastningem De enda medlen att motverka det onda af den öfverdrifna Brännvinsbränningen, äro således, efter min åsigt, inskränkning af Pannerjmden och förbud mot alla Fabrikseller Konstbränner ier. Herr •nora Heynnes Georg: Det är blott en sak i Herr Gvipenstedts anförande, hvarvid jag vill göra en anmärkning, den nemligen att i den stund, då vi alla önska en mera utsträckt näringsfrihet, vi icke eller mätte motarbeta en sådan önskan genom inskränkning för Städerne, att bränna för deras jord. Jag anhåller att denna anmärkning får till vederbörligt Utskott åtfölja Herr Gripenstedts Memorial. Lades på bordet. Grefve Spens j Carl Gustaf > uppläste följande: I anledning af Kongl. Majlis Nådiga Skrifvelse om en ny reglering af postafgiften, utbeder jag mig få fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet på en del af de stora frågor, som härstädes under förra Riksdagen ventilerades. Ridderskapets och Den io December e. ra. 389 Adelns beslut blef då, dels att stadga skyldigheten för Postmästare, att uthänga afgående Brefchartor, hvarmed man, som Protocollerna visa, åsyftade en controll öfver upphörden, och dels att hos Regeringen anhålla, det lösen för recommenderade bref ej utan Ständernas samtycke måtte få höjas. Jag torde få genomgå hvardera frågan särskilt.