Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
''Oen Styrande Magtcn är i alla Samhällen ben mäst kraftfulle, ven kan genom nägra fä enkla och fast sammanbundne anstallter af control, hällas >- inom missa allNiänna former. Me„ att söka genom wäng - Den 19 October. 44^3 mängfalldiga smä kraftlösa motständ instränka drtz werksamhet, dä dell alltid mäste med en witz ledighet werka, är att sätta denne Magt i nödwändighet, att omsider söndeorycka Stats. författningen. I denna öfwertygclse önstar man, att de medel att bcwaka Styrande Magten, som Rcge . sFormen bestämmer, icke mätte utwidgas och onödigt förökas/' Grefwe körner fortfor: Härtill fär jag allenast tillägga, att i följe af detza anmärkningar, hwilka man ej kunnat neka all toiiciilö, har Ulstottet sökt att rätta bristerna och omarbeta denna Z. Oct första Mome.ntct är nästan afstrifwit ur Regerings. Formen. Det andra Momentet bestämmer närmare mcthoden att öfwerse räkenskaperna efter anordningar och hufwudtitlar, samt huru i händelser af afwikclser jfrän föreskrifter ätal dcrä bör göras. Den tredje punctcn ifrän kunnandeö, angär de Embetsmän hwilka ej höra till Stats - Contoirct, men dock äro redowisande för Stats« Utskottet. När Utskottet fölunda förfarit och sökt förena wärdén öfwer Ständers rätt med agtning för Regerings-Formens föreskrift och anda har det trodt sig till alla delar hafwa uppfyllt sia pligt och böra winna sina Principalers bifall. Grefwe O e la 6 2 rst ie : Instämmande k Friherre ^stellvareis anmärkning, fär jag yrka att äfwen l denna § ordet äge mätte förändras till skall. Hans Excellence Herr Grefwen och Ordföranden gjorde proposition pä första Momentet med den af Utskottet förestagne tilläggning, hwilken bifölls.
Af sådan na. tur är ali politik, kretsen för den sammi och för suppositionerna må vara inskränkt eller »58 Den jo Julli f. m. vidsträckt; den må vara modifierad af tids och localförhållanden, eller sådan den af evighet varit, den må inskränka sig inom den trånga kretsen af en enskild mans famil], eller hafva vidgat sig till den stora familj som Staten i bild framställer eller borde framställa. Jag menar den politik, hvilken utan att lemna ur sigte det afseende och de åtgärder som den mtnskliga svagheten, så från en som från en annan sida påkallar, dock antar såsom rådande den princip hvarpå alla familjeförhållanden äro grundade och beräknade, principen af en inbördes välvilja , från hvilken ingen så bör kunna aflägsna sig, att icke det ges eQ möjlighet att dit återvända. När jag säger att politiken förbjuder att till sin yttersta gräns sträcka den rätt sorn 107 §. tillerkändt Riksens Ständer, är jag långt ifrån att mena den art af politik , som visserligen också bygges på suppositioner, men på suppositioner allena och på beräkningen afsa beskaffade gemensamma intressen, att till deras ömsesidiga befordrande ingen inbördes välvilja behöfs, hvarföre den ock, om den hos en eller annan skulle någon gång finnas, med fog kallas dåtskap. Må väl kännedomen af dylika förhållandens tillvarelse mana den enskilte Riksdagsmannen att moget öfverväga, innan han besluter den åtgärd som rikets sanskylldiga nytta kan synas honom kräfva; men illa bevandrad skulle han visa sig vara i den äkta politiken, sorn är ädla naturers tillhörighet; misskänna skulle han de anspråk på akt - Den iö Julii f. m. ring som medborgerlig värdighet ger; sig sjelf skulle han göra förlustig all rätt till aktning och välvilja af likar, högre och lägre, om, genom bevekelsegrund, främmande i alla &fseenden för ett lagligen fritt folks Representanter, han ville ens försöka att verka på deras beslut. Jag har afstyrkt håda ytterligheterna.
Sr göra de rättelser och förändringar, som erfordras till följe af inflyttningar o. s. v. Jag slutar således med att i allo tillstyrka antagande af det förslag Hr von Hartmansdorff afgifvit, och anhåller att bland alla de proposir, som torde komma att göras, äfven härom må framställas propos., hvilken jag för min del är fallen för att bifalla. Hr von Rosen, Georg: Jag tycker mig finna, att antingen har jag missförstått de talare, som yttrat sig om taxeringen, eller hafva de missförstått Utsk:ns förslag. Såsom jag fattat Utskms betänk., så rörer denna taxering hvad livar och en person skall betala. Den är för året; men den afgift eller summa, som communen eller församlingen bestämmer för ett visst ändamål, kan fortgå så länge behofvet fortfar inom socknen. Om jag antager t. ex. en skolmästare, en fäherde, en grindvaktare, eller hvad jag må kalla honom, som är gemensam för socknen, så måtte väl sockneu kunna antaga honom och säga hvad han skall hafva i lön årligen. Detta är en afgift, som sockenstämman bestämmer, och den måste fortfara så länge denna funclionär finnes eller socknen finner nödigt att hafva honom. Annat är att taxera en hvar till hvad han skall betala. Det måste ske årligen. Om jag då har en taxeringslängd efter de grunder, som författningarne bestämma, så måtte det väl ej vara så mycket besvär alt genomgå denna taxeringslängd en gång 0111 året och rätta afgifterna efter de förändrade omständigheter, som för året kunna uppkomma. Jag laxeras efter min rörelse, efter min lön, efter min förmögenhet, eller hvad grund som då må gälla. Deruti kan förändring ske hvarje år. Så sker till och med nu vid bevillningens påförande. En köpman eller en handtverkare taxeras för hvarje år, och så måste det ske att man går igenom taxelingslängden och gör förändringar individuell för hvar och en. DeLta är icke att uppgöra en ny taxeringslängd utan att rätta den förra årligen efter de förändringar, som kunnat inträffa.
119 tle stadens mest ansedde industri-idkare, som finnas uppförde å en af Kongl. Maj:t för sådant ändamål fastställd lista, hvilken livart annat eller hvart tredje år kunde förnyas. 1 mera öfverensstämmelse med Franska lagen kunde oek, i fall det anses bättre, stadgas, att Konungen endast fastställde en lista å elektorer, som sedan genom val utsåge de adjungerade domarne; och tror jag alt, genom det ena eller andra af dessa alternativer, det sökta ändamålet skulle bättre vinnas, än genom alldeles serskilda domstolar, helt och hållet bestående af icke lagfarne män. Deremot erkänner jag, att ganska många andra stadganden, som innefattas i de nämnde delarne af Franska lagen, synas väl förtjente alt anmälas till Kongl. Maj:to nådiga öfvervägande, såsom lista bok. 2:dra kap. om handelsbok, hvarigenom säkerhet skulle vinnas mot det oskick, sorn uppgifvits hos oss understundom ega rum, att handeisböckerna upprättas kort före konkursen och så ställas, att de visa det förhållande, som dervid för gäldeuären kan vara i möjligaste måtto fördelaktigt. Enligt Franska lagen skall journalen oell ingående balansen årligen af offentlig embetsman åtecknas (parapheras). De skola af köpmännen förvaras i 10 år, allt vid äfventyr att annars, om han under tiden råkar i konkurstillstånd, blifva dömd såsom vårdslös gäldenär. I ^sjelfva konkurslagen är del, att börja med, vackert alt alldeles olika benämningar blifvit gifne ål det oskyldiga cessionstiilståndet (faiilite) och det mer eller mindre brottsliga (banqueroute).
Dock som jag af detta skal icke kunnat öfvertyga» om olämpligheten och öfveiflödigheten af en dylik upplysning för RiksStånden, innan de gått att genom valsedlarne afgifva det slutliga yttrandet öfver sina Fullmäktige, så har jag trott mig höra i reservationsväg anmäla min från Utskottet skiljaktiga åsigt, för hvilken jag hemtal ytterligare stöd af hvad JustilicC-Ombudsmannen ansett sig böra iagttaga på de Ledamöter af Högsta Domstolen, hvilka deltagit i de uti hans Embets-Berättelse anförde Utslag och Domar.” Af Herr Bogeman: ’TIvad beträffar Utskottets beslut att anmoda Banco-fullmäktige alt, som orden lyda, vid vederbörligt forum anställa rättegång emot den eller de, hvilka anses skyldige ansvara Banken för den förlust, som Banken tillskyndats, i följd af den uragtlåtne bevakningen i Grosshandlaren Anders Broberg Anderssons concurs, så får jag förklara, att jag deri instämmer, endast så vidt det afser rättegångs anställande emot Commissarierne A. Gyllencreutz och A. Toran; men deremot, och hvad rörer ersättnings-anspråken emot afl. Commissarien von Hofstens sterbhusdelegare, delar jag, i detta hänseende, i allo 183^ års Herrar Revisorers åsigt.
Lika viii som man säger, att man icke bör inskränka denna rättighet, emedan den af ålder tillhört gästgifverierna, lika väl kan man säga, att som bränvinsbränningen af ålder tillhört jordbruket, så bör man icke inskränka densamma. Man har det oaktadt på denna näring lagt mera tryckande lagar än på någon annan, och detta till fördel för landet. Med samma skäl kan man fråntaga gästgifvarne denna deras sjelfskrifna rättighet, isynnerhet som de icke förmenas att i laglig ordning förskaffa sig denna samma rättighet, och om gästgifvaren är en hederlig och redbar man, skall sådant troligen aldrig honom förvägras. Jag medger, att det på sina ställen kunde blifva svårt att erhålla gästgifvare, om man borttoge denna rättighet, men jag anser ieke, att man fördenskull bör förbise den allmänna nyttan. Hr Printzensköld, Carl: Jag erkänner det välmenande syftemål, som uppenbarar sig i Hr Arnells reservation, men jag kan 396 Den 17 Juni e. m. derföre icke instämma i densamma. Jag tror nemi. att den förändring, som motionären föreslagit i den ifrågav:de punkten af Eörfattmn, är stridande mot all rättsgrund. Vi veta, att enl. den gamla Författmn, så hade gästgifverierna icke allenast en rättighet, utan äfven en skyldighet att tillhandahålla resande spirituosa. På grund af denna skyldighet, hvilken understundom ansågs för ett onus, och äfven till följd af andra besvär, som gästgifveri-skyldigheten medförde, hade gästgifverierna flera fördelar, hvilka icke tillkommo andra hemman, ehuru de för öfrigt voro i samma kategori. Nu har man förklarat giistgifvarne berättigade att afsäga sig den skyldighet de hade, att tillhandahålla resande spirituosa. Derigenom har man redan till en del löst på privilegiet, men på ett sätt, som är med rättsgrunder-förenligt; ty när man ålagt, någon en skyldighet, men gifver honom rättighet att afsäga sig densamma, så har man gått så långt, som man bör och med fog kan gå.
Ridderskapets och Adelns beslut, att, med godkännande i öfrigt af Utskottets i afseende å samma Tariff afgdna förslag, artikeln Tjära icke bör åsättas högre transito-afgift, än öfriga i Tål iden uppräknade varor, eller 1 procent al värdet, voterar ja; den, det ej vill, voterar nej; vinner nej, antages lill contra-proposition Borgare-Ståndets beslut, att in briken bör blifva: ”Tariff' för Credit-upplaget”; att ali afgift, för credit upplaget försvinner; samt att således i Tariffen endast bibehållas varorna , enligt den specification, sorn der finnes , och det utförda miniini-tullvärdet för samma upplag. I hufvudsaken torde sedermera komma att voteras enligt följande proposition: 348:o. Den, som godkänner Utskottets förslag, att rubriken bör blifva: ”Tariff för Credit-upplaget och transitoaf giften”; att för hvar oell en af de i samma förslag under denna rubrik uppräknade varor bör antagas ett minimi tullvärde för upplaget af 3oo R:dr och en transi lo-a (gift derå af t procent eller 3 R:dr, utom lör Tjära, tiva rå samina afgift antages till 5 procent, eller i5 R.dr pä 3oo R.drs tullvärde, voterar ja; den, det ej vill, voterar nej; STOCKHOLM, ecksteinska boktryckeriet 1841. Hör till Bevillnings-Utskottets Memorial s JY:o /[i. i Underrättelser om hvad vid Tull-Taxans verkställighet iagttagas bör. I afseende härå har endast Bonde-Ståndet utan inskränkning gillat, hvad UlskoLtet föreslagit. Ridderskapet och Adeln har visserligen också förklarat sig godkänna Utskottets förslag i berörde hänseende, men likväl med det tillägg, att, i fall någre af de deruti införde bestämmelser icke skulle finnas vara fullt lämplige till de beslut, Ridderskapets och Adeln redan fattat och här ofvan blifvit omförmälde, Bevillnings-Ulskottet då måtte föreslå de ändringar uti Underrättelserna_, sorn deraf kunde anses böra blifva en följd.
Elin var i hög grad god och eftergifvande samt utan allt obehörigt sjelfförtroende, och som Lena dessutom ofta ändå hade moderns röst och moderns blick, fast dessa nu voro skarpa och hårda, så teg Elin och lydde, men med sorg i hjertat, helst hon äfven oupphörligt tänkte på Gunnars förvandling, och grubblade öfver den oförklarliga orsaken dertill, ofta troende sig på något sätt gjort honom emot, utan att veta det, hvilket allt grufligen smärtade henne. En dag kom Lena in och upptäckte att «väfven gick snedt, stod snedt, väfdes snedt», m. fl. snedheter. Hon tog med domkrafter tag i väfstolen och ryckte den fram och åter, och vreden gaf henne en alldeles förvånande styrka att flytta och ruska den stora tunga väfstolen hit och dit. Tråd efter tråd smattrade utaf, och Elin – som visste sig skola laga dem alla – suckade blott. – Ja, intet blir det bättre för att du står der och suckar och ser på – sade Lena flygande upp och ned, kors och tvärs i väfstolen – utan tag tag i det der; ah nej! det der då! Asch! så’na mjölknyper! Gack efter Gunnar, som står bort i skjulet och slöjdar. I hällande regn sprang Elin ut efter Gunnar, och kände ändå en lättnad af detta himmelens regn, jemfördt med vredens åska och ett regn af ord. – Käre Gunnar! – sade Elin skyggt – var så god och kom in till Lena och hjelp oss litet på väfstolen. Der felas något som Lena ej kan hjelpa sjelf. – Skall jag taga några verktyg med mig – frågade Gunnar, utan att se upp. – Jag vet intet – svarade Elin, och hjertat slog så att hon visste ingenting. De följdes åt in, fast ett långt stycke ifrån hvarandra. – Se här! – började Lena, så fort hon fick ögonen på Gunnar. – Se här ska’ du få se hvad Elin suttit och bråkat till väfven! Hade jag intet kommit, så hade hon väl förderfvat ’en.
Nej tack, nej tack drack nyss en kopp VALBORG. Kan jag på något vis vara till tjenst? Ni kan hjelpa mig att packa upp. VALBORG. OLOF. GERTRUD. HILMA. GERTRUD. Säg, vill ni det? Gerna. Och jag med! Nej tack jag menar Att herrar bara äro till besvär vid sådana Olof får hålla mig tillfällen. Ja, det är sant. sällskap i stället. Jag är alldeles för trött, för att börja med några uppackningsbestyr. Men OLOF. IVAR. snäckor. (Gertrud, Valborg, Ivar gå till höger 1). Kom och sätt dig här, Olof. Jag har någonOLOF. HILMA. Jag följer med Gertrud: hon har lofvat mig ting att säga dig. Någonting särskildt? Jaså, du Lisen. Vill du vara snäll och se till så att packningsvecken gå ur. Ja, någonting särskildt. (Lisen kommer från höger HILMA. att Gertrud hänger upp sin blå sidenklädning, LISEN. OLOF. Ja ha, jaha, genast.. (går till höger 1). Hvad har moster att säga mig? Du vet, Olof, att vi alltid betraktat dig som Också är jag öfvertygad, att du som HILMA. vår son. son med glädje skall emottaga den nyhet jag har att meddela dig. OLOF. HILMA. OLOF. Hvilken. nyhet? Gertrud är förlofvad. Gertrud! Det är det får inte vara sant! Och hvarför inte? HILMA. OLOF. Det vet moster mer än väl. Nej, det vet jag inte. HILMA (lugnt). OLOF. jag älska hvarandra och att hon lofvat blifva min? Min kära gosse, sådana der barnsligheter HILMA. Jaså, moster vet således inte, att Gertrud och förekomma ju ofta emellan kusiner, som äro uppfostrade tillsammans. Barnsligheter! OLOF. ton år. Ja, hvad annat? Du är tjugufyra, hon sjutOLOF. HILMA. förhoppningar, gjorde moster mig den äran att HILMA. OLOF. När jag i våras talade med moster om mina anse dem för någonting mer än barnsligheter. Det är möjligt men nu är inte då. Såå!
Maj:ts nådiga bifall eller eljest i någon mån ändras utan bolagets medgifvande; c) att, efter gällande lag och författningar, till sig lösa och med full eganderätt bibehålla den enskilda personer eller korporationer tillhöriga, för jernvägsanläggningarne behöfliga jord, samt att af statens lägenheter jemväl erhålla upplåtelse af den mark, som för samma anläggningar erfordras; d) att, för jernvägsanläggningarnes behof, deras byggnad och underhåll, under de i författningarne föreskrifna vilkor, anlägga och, på sätt tjenligast finnes, drifva erforderliga verkstäder till förfärdigande af gjutgods, smiden, verktyg, redskap och allehanda nödiga materialier, med användande dervid af de råämnen, hvartill bolaget kan inom riket skaffa sig tillgång; e) att, uppå skeende underdåniga ansökningar, åtföljda af bestämda uppgifter å behofvet, få, under kontroller, som då komme att föreskrifvas, till riket tullfritt införa de machinerier, vagnar och verktyg, hvilka såsom modeller erfordras, äfvensom sådana för jernvägen behöfliga rails, lokomotiver, stående ångmaschiner och så kallade turnplates, som ej af inhemsk tillverkning kunna fås till lika lågt pris och samma godhet; f) att för ifrågavarande jernvägar erhålla arbetsbiträde af krono-arbets-korpserne, i mån af tillgång, och uppå de vilkor, som vid deras användande för dylika arbeten vanligen bestämmas; samt g) att för enahanda ändamål jemväl få använda manskap utur arméen, så vidt aftal med vederbörande rotehållare och manskap om frivilligt arbetsbiträde kan träffas, och trupperne icke äro af militärtjenstgöring eller arbete för kronans räkning upptagna; och 0:0 att, hvad anginge sökandens underdåniga anhållan, att upplåtelsen för jernvägsanläggningarne af statens mark måtte ega rum utan kostnad eller årlig Slals-Utslcottels Utlåtande, N:o 262. ersättning; att från kronans parker och allmänningar måtte, för jernvägarnes behof, efter utsyning, kostnadsfritt lemnäs tjenligt virke; att för samma behof måtte få begagnas disponibla, å kronans egor belägna kalkoch stenbrott; att enahanda skattefrihet, som Götha kanalbolag och andra dylika bolag erhållit, målte bestås det eller de bolag, som komme att jernvägsanläggningarne utföra, och att, i förhållande till företagets utsträckning, ett betydligare antal aktier måtte för allmän räkning tecknas, eller ock ett visst årligt bidrag under byggnadstiden lemnäs, Kongl.
Nattmössan“. Marianne blef först mörkröd, därefter åter blek; men öfver hennes af förtviflan fördystrade drag flög en ljusning, och hon hviskade: “Anna Maria, ja, hon – hon skall hjälpa mig!“ Åter inlades den lilla brända pappersbiten på botten af skrinet, tillika med de öfriga sakerna, hvarefter hon tillslöt locket och läste låset. En stund därefter satt Marianne och skref. Klar och lysande sken vintersolen ned på Stockholms snöbetäckta gator, som vimlade af folk. Det var dagen före julaftonen. Marianne satt vid sitt sjuka barns bädd, oroligt lyssnande till hvarje pinglande bjällra, för att urskilja, om det möjligen kunde vara ringklockan till hennes köksdörr, som rördes. Hon hade redan för en timme sedan afsändt det bref, hon skref den föregående aftonen. Hon väntade nu med spänd ångest på att budet skulle återvända. Hjärtat bultade oroligt i bröstet, och blodet brann i hennes ådror. “O, om hoppet äfven nu skulle svika mig,“ mumlade den olyckliga och tryckte de sammanknäppta händerna till sitt hjärta, “då, då vet jag icke hvad jag gör i min förtviflan. O Gud, förbarma dig öfver mig och mitt arma barn!“ Dessa ord hade icke väl halkat öfver hennes läppar förrän ljudet af ringklockan kom henne att flyga upp och ila ut i köket. Med feberaktig otålighet öppnade hon dörren. I den skumma förstugan stod ett fruntimmer, enkelt men väl klädt, med ett ansikte, hvaruti uttrycket af godhet var det mest öfvervägande. “Anna Maria!“ utropade Marianne, och tårarna störtade utför hennes kinder. Anna Maria Lenngren var för mycket upprörd att kunna tala, hon slöt den forna lekkamraten till sitt bröst. I denna stumma omfamning låg ett tyst, men bestämdt hopp om hjälp i nöden och tröst i sorgen. Den bedrog icke heller; ty då Anna Maria fått makt öfver sin rörelse, voro hennes ord en vänlig försäkran om att hon kommit, för att så vidt i hennes förmåga stod hjälpa Marianne. Hon sade detta så hjärtligt och grannlaga, att det gjorde Marianne godt in i själen.
Om de skadliga rofdjurens utödande. §§ 8—10 och 19. Förslaget åsyftar till en början en förändring i rofdjurens klassifikation. 1 Art. § 2 i 1808 års Jagt-stadga lyder, som följer: »Till rofoch skadedjur räknas björn, varg, lo, filfras, räf, bäfver, mård, hiller, utter, lekatt, skäl, med flere; samt ibland foglar: örn, uf, uggla, hök, glada, falk, och andre dylika roffoglar.» I detta stadgande finnes icke bestämdt uppgifvet, hvilka slag af vilda djur böra anses för rofdjur. Detta är emellertid af behofvet påkalladt; ty eljest har man skäl befara, det månget för menmskan nyttigt djur, som räknas för rofdjur, såsom sådant blir förföljdt och utrotadt. Benämningen »rofdjur», som stödjer sig på vetenskapliga grunder, innefattar under sig flera slag af djur, hvilka äro för den menskliga ekonomien mera nyttiga, än skadliga; så t. ex. hafva nyare vetenskapliga forskningar ådagalagt, alt ugglan, som enligt 1808 års Jagt-stadga räknas till de djur, hvilka böra förföljas, i sjelfva verket är för jordbruket och trädgårdsskötseln särdeles gagnande. Då fråga icke kan blifva att söka utrota rofdjur af denna beskaffenhet, har Utskottet, för att tillika undvika den otydlighet, som kunde blifva en följd af kollisionen med det vetenskapliga begreppet af »rofdjur», i stället för detta ord, i fråga om de fridiösa djuren användt benämningen »skadliga rofdjur», hvilket föranledt ändring i 2, 6 och 10 §§. Stora svårigheter möta vid afgörandet af frågan, hvilka rofdjur företrädesvis äro skadliga, och hvilka nyttiga, och har det vid sådant förhållande ansetts rådligast att, så vidt möjligt är, inskränka antalet af de djur, som borde lemnäs till pris åt allmän förföljelse och utrotning.
Men skyndsamheten torde likväl icke vara det enda mål, lagstiftaren uti nu förevarande fråga har att eftersträfva; ett annat icke mindre vigtigt förefinnes, nemligen sakkännedomen hos lagskiparen. Sakkännedom erfordras visserligen för ett rigtigt bedömande af tvister i allmänhet, men sjörätts-målen kräfva en särskild; och det återstår således att tillse huruvida, äfven i afseende å denna omständighet, stadsdomstolarne för behandlingen af ifrågavarande mål kunna anses ega det företräde, Utskottet tilltrott dem böra tillerkännas. Organisationen af dessa domstolar torde redan vara bestämmande för rigtigheten af Utskottets åsigt härutinnan. Rådstugurätten utgöres af en lagfaren ordförande, med ett i förhållande till stadens storlek afpassadt antal ledamöter, af hvilka, i de större städerna, flere äro lagfarna och i de Gesta mindre af åtminstone en sådan samt de öfrige af ståndspersoner eller borgare. Desse sednare, i synnerhet i stapelstäderna, — der man ock torde kunna antaga att det relativt största Bih. till R. St. Prot. 18G2 & 1863. 7 Sami. 3 Afd. 2 Hä/t. 4 26 Särskilda Utskottets Betänkande M 2. antalet sjörättsmål förekommer, — besitta ofta kunskaper i bärle handel, sjöfart och skeppsbyggeri m. m., något som endast undantagsvis torde vara förhållandet med häradsnämnden. Stadsdomslolarnes bisittare liro äfven, i motsats till Häradsrätternas, vanligtvis ständiga eller åtminstone för längre tid valde tjenstemän, hvilka under en oafbruten utöfning af ledamotskapet i Magistrat och Rådstufvurätt måste blifva i tillfälle att öka sin erfarenhet och sina insigter. Dessutom finnes i städerna vanligen tillgång på personer, hvilka ega den kunskap och erfarenhet, som företrädesvis erfordras för utredning och bedömande af sjörättssaker.
Likets 8tän<ler pröfvacl oek akgjorcl, af tillförorclnacle tjenstemän förrättas, clervicl clen person, som klefve till Lronofogcle förorclnacl, skulle la i aflöning såsom arlvocle uppkära elen inclelacle limén af 00 Ii:clr, som ä 8tat varit anslagen för uppkörclsmannen, mecl kegagnancle clerjemte af kostället 3krsta, som i taxerings värcle upptagits till 900 L:clr kaneo samt clen klifvancle kläracls-kkrifvaien cleremot uncltä ett ärligt arlvocle af 3oo L:clr, att utgä af ^n<1ra Klufvucl-litelns kesparingar; att Longi. IVIaj:t seclermera, mecl anleclning af Dess Lelallningskafvancles i Länet, uti kkritvelse clen 9 lXovemker i83g, kos Longi.