Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
“Den 1 Januari 1865“, heter det i en uppsats som fanns aftryckt i alla svenska tidningar för Februari samma år, “hade en bonde aflidit i Maukjärvi i Finland. Samma afton hade liket blifvit upprättadt och svept och, efter bruket, utburet i en bod. Den dödes anhöriga hade gått till hvila; men tidigt på följande morgon väcktes de af en häftig knackning på dörren. När den öppnades, steg den gamle mannen in, klädd i svepningslakanet, och begynte gråta och beklaga sig öfver att de lagt honom i ett oeldadt rum. Lyckligtvis hade kölden om natten varit lindrig, eljest hade väl mannens död blifvit verklig. I svenska kyrkan i Petersburg tilldrog sig i Juni månad 1869 följande besynnerliga händelse: En finsk sjöofficer hade nyss blifvit enkling genom sin hustrus plötsliga frånfälle. Men som hennes kropp under tre dygns förlopp efter dödsfallet icke undergick någon förvandling, så hade han grundade anledningar att tro, det hon endast var skendöd. I denna förmodan låter han bära henne till svenska kyrkans grafkor. Ljus anskaffas, och placeras ett på hvardera sidan om kistan, för att hålla likrummet upplyst under natten. Men icke nog härmed, han leger äfven tvänne utaf kyrkobetjeningen för att mot betalning hålla vakt invid den döda, i händelse att hon skulle vakna upp. Nå väl, två nätter förflyta på detta sätt. Liket ligger lika stilla som förut, utan att i yttre måtto vilja undergå någon förvandling. Men tredje natten, kl. vid pass 2, får betjeningen i det midtför kyrkan liggande hofstallet se ett starkt flammande sken inuti kyrkan. Ropen “poschar u tserkvi“ (elden är lös i kyrkan) väcka i hast upp invånarne i de nästgränsande husen samt sätta skaror af folk i rörelse. Alla skynda till, alla vilja se och erfara, huru elden kunnat komma lös i ett tempel, der faran för någonting dylikt allra minst borde kunna komma i fråga. Man bultar på kyrkportarne, man skriker och ropar, troende att någon af de tvänne kyrktjenarne skulle komma och öppna. Men allting är tyst. Endast det flammande skenet synes vara i tilltagande.
St:r skulle ingå med en skrifvelse, deruti de anhölle, att K. M. måtte genom utsända emissarie!- motverka densamma? Medan jag har ordet, kan jag icke underlåta att till besvarande uptaga ett yttrande af Hr Robert Cederschiöld. Han har nemi. på ett sätt, som åtminstone för mig syntes vittna om en sann rörelse, uttalat ett slags ömhet om vårt folk med afside på våra fäders tro. »Våra fäders tro» är ett högst sväfvande begrepp, som jag föreställt mig icke kunnat framkomma af en så uplyst person, som Hr Cederschiöld. Ty när man talar om våra fäders tro, månne man menar Odens, Olof Skötkonungs eller Gustaf lis. Jag kan icke annat än beklaga om Hr Cederschiöld med afside å sina trossatser håller sig vid något så sväfvande; men jag vill dock icke missunna honom att dö i sina fäders tro, vore det ock Odens eller Kettil Okristens; ty äfven desse voro våra fäder. 1) e n 4 Febr uar i. 221 Hr Lefrén, Joh. Pehr: Jag hade icke ämnat yttra mig i denna fråga, emedan jag redan under öfveriäggningen i går hade tillfälle att yrka bifall till Hr Brångs reservation. Men jag har blifvit upkallad att yttre några ord om den sorgliga fanatism, sorn jag hör vara rådande hos företrädesvis ömtåliga personer. Man ingår i menniskans inre och tillägger sina motståndare biafsigter. I religionsfrågor tror jag dock, att man borde iakttaga den regeln att vara tålig mot sin nästa: det lärer vårt presterskap hvarje medlem inom den Lutherska församlingen. Jag är en gammal man, och har min enkla tro i behåll; jag är derföre öfvertygad om att det är bättre att följa den ledning, som vårt uplysta presterskap gifver, än att ställa sig utanför detsamma. Man behöfver derföre icke krypa in under någon prestkåpa. Skall man dock välja emellan ett öfvervälde af prestkåpdrna i Sverige och de kåpor, som utan prestvigning kläda vissa individer, så torde det förra vara bättre. Jag följer åtminstone hellre Rikets presterskap än proselytmakarne.
Ledamöter at Oeconomiffa Utskottet, til lidens winnande, antaga desamma Herrar och Man, som redan wörö walde at förstärka Stars-Utskottet. Grefwe De is 6sräie erindrade, at, som han trodde, antalet af Oeconomi?-Utskottets Ledamöter wörö olika med Stats-Ut,kottets, hwaraf följde, at ancalet af Förstärknings-Ledamöterna äf» wen mäste wara olika Herr 8lIverstoipe, I^reäric 8smuel, gjorde den anmärkning, at dessutom de förut til Nämnd walda Ledamöter wore der endast för Statsutskottet. Grefwe körner medgafdenna anmärknings rig - Den i? Mars. 8iz rigtigher, men föreflog Deremot, at dr Ledamöter Ridderffaper och Adeln nu kundr behaga wälja, för ar ril en Nämnd förstärka Occououus - Urjkotter, marle äfwen anses walda i samma ändamål för de öfrige Utffott, som framdeles under Riksdagen kunde behöfwa formeras lil Nämnd, Stats» Utskottet härwid likwäl oberäknadt. Herr Grefwe» och Landtmarskalkerr xroponer-lös, al Ridderffaper och Adeln mätte behaga til Oeconomi Utskottets förstärkande ril en Nämnd utse 12 Orclinsiie Ledamöter och 6 8uxpleLuter, och at de salunda walda Ledamöter matte, enligt Grefwe l^oruerg lvlotion, afwen anses walds til förstärkning af andra Utskott, undantagandes Stars-Urffbttet. Bifölls. Grefwe De la 6s röie gaf afwen hartil sitt bifall, men hemställde, huruwida något wal hos Ridderffaper och Adeln kunde företagas, innan Ridderffapet och Adeln erhållit underrättelse, huruwida de andre Sranden fattar denna fraga pä lika sätt.
M:t vill ordna veterinärväsendet; och svårligen torde behofvet vara så trängande, att med åtgärders vidtagande ej kan anstå den korta tid, som återstår innan riksdagen sammanträder. Jag yrkar bifall till Utsk:ts hemställan. Hr Tornerhjelm, Rudolf: Jag deltog icke i Stats Utsk:ts förhandlingar rörande 8:de Hufvudtiteln och var såledeej i tillfälle att förorda tillstyrkande till den ifrågavarande mos tionen; jag anser mig derför, utan att göra mig skyldig till någon inkonseqvens, kunna yrka bifall till motionärens framställning. Det är i sanning ett ganska smickrande omdöme, man hört vissa talare yttra angående Stats-Utsk:t, nemligen att när Utsk:t, som naturligtvis bör ega bästa kännedom om Statsverkets tillstånd, icke anser sig kunna tillstyrka ett begärt anslag, så bör man ej latta beslut i motsatt rigtning. För min del anser jag dock, att denna regel ej bör vinna tillämpning. Jag tror, att man först bör undersöka, om elt. hegardt anslag Jeder till ett nyttigt och vigtigt ändamål, och om så är förhållandet, bör man bevilja det. Hvad nu särskildt det ändamål beträffar, som med ifrågavarande anslag åsyftas, så anser jag det vara högeligen nyttigt, synnerligast i denna tidpunkt, då en svår boskapspest botar landet. Då för närvarande man är sysselsatt att ordna veterinärväsendet, är det naturligt, att man på samma gång ämnar anskaffa ett större antal lärare vid veterinärinrättningen, och man behölver således ej befara, att ifrågavarande anslag ej skall finna användning. Jag förenar mig med dem, som yrka bifall till motionä rens framställning. Hr Huss: För min del anser jag, att om man anser ett hegardt anslag vara nyttigt eller nödvändigt, så bör man bevilja det, oberoende deraf, om det grundar sig på framställning från K. M:t eller af enskild motionär. I öfverensstämmelse härmed och då jag finnér det ifrågavarande anslaget vara uti åtskilliga hänseenden behöfiigt, anser jag mig ej böra motsätta mig detsamma.
Några ledamöter hafva försökt att förena tankarne på det sätt, att de velat anslå 250 Den 23 September e m. penningar till byggande af båda de banor, som egentligen kommit i fråga, nemi. den emellan Stockholm och Götheborg och den emellan Malmö ocb Jönköping. Delta sätt att tillvägaga mäste jag helt och hållet motsätta mig. Det är nemi. gifvet, att landets kapitalstyrka och öfriga förhållanden icke medgifva att i jernvägarne nedlägga utöfver ett visst qvantum arbete hvarje år; men om nu detta arbete nedlägges på en af banorna, så kan densamma efter t. ex. 6 år vara färdig, hvaremot, om arbetet delas på tvenne bansträckor, man efter samma lid endast har tvenne ofullbordade delar. Då synes det mig vara vida nyttigare att hafva en bana fullfärdig, antingen emellan Orebro och Götheborg eller mellan Malmö och Jönköping, än att efter ti år endast hafva färdigt etl stycke af hvardera af dessa banor. Har man dertill tillräcklig styrka, så kan man då heldre börja på två punkter af den ena banan, t. ex. ifrån Malmö inåt landet och från Jönköping ned åt landet, om den banan valdes, eller ifrån Örebro ned åt laiidet och ifrån Götheborg inåt landet, om den banan först företogs, och derigenom blir då den bana, som bygges, så mycket £prr färdig; men att man skulle hafva sä mycket medel att .tillgå, all man med den fullaste kraft, som med fördel kan användas, skulle kunna arbeta på båda banorne, det vågar jag bestrida och del på många skäl. Om man skulle på en gång upläna så mycket penningar, som till så stora arheten erfordrades, så är klart, att penningarne blefve dyrare för Staten, än om de kunde något mindre - forceradt uptagas. Det är äfven gifvet, att ett så starkt, forcerande af Ivänne arbeten på en gäng skulle förorsaka stegring i priserne på både malerialier och arbeten, så att, om man äfven egde medel till ett forceradt arbete på båda linierna, så vore det icke för det allmänna nyttigt.
Författning, om Militiae-Bostä Ilens Utarrenderande, vara på rigtiga och sanna grunder fotad, ehuru den tarfvar rättelse och förbättring, i anseende till verkställighctsåtgärderne, och i sådant afseende täger jag mig friheten åberopa Inkomst-Afdelningens Förslag, såsom häfvande de olägenheter, hvilka hitintills öfverklagals. 536 S tats-TJ t s k o tt<s ts Betänk an dea. Jag, anhåller alltså att få mig förena med Herr Hjertås anförande, såsom liufvudsakligast med Afdelningens förslag i öfverensstämmelse. ” Herr Landshöfdingen Friherre Jacob Cederström, som jemn val förut reserverat sig i denna fråga, hade lill Protocollet aflemna t följande skrifteliga anförande: ”Sorn jag anser det vara alldeles oförenligt med Armeens ändamålsenliga organisation, alt Dess befäl skall återtaga sina Boställen, och tror, att de, vid tillämpningen af i<So5 års författning, om dessa Boställens utarrenderande på 3o år, öfverklagade olägenheter, kunna afhjelpas, om endast den förändring vidtages, att Arrendator af sådana lägenheter fÖrpligtäs, att ställa säkerhet för Arrendets årliga utgörande under hela Arrendetiden, så får jag reservera. mig emot Kögloflige Utskottens nu fattade beslut, såsom, i min tanke, stridande emot Armeens sanskyldiga nytta, och anhåller alt detta mitt yttrande må få åtfölja Utskottens Betänkande till de Respeelive Riks-Stånden.” Och skulle desse särskildte meningar åtfölja det afgående Utlåtandet till Riksens Ilöglofl, Ständer. Som ofvan Ex Protocollo. J. C. LORICH, '"'V Utdrag Stat s-tf tskottets Betänkan den. 537 Utdrag af Protocollet hållet uti Riksens Högloft. Ständers Lag-f/tskottet den 25 Cctober 1823. S. D. Upplästes till justering
Enär nu, efter utländsk salpeters befriande från införselstull vid 1859 års ingång, erfarenheten visat, att sådan vara af fullgod beskaffenhet kan härstädes erhållas för ett inköpspris af 30, högst 40 R:dr centnern, under det inlösningspriset för enahanda vara af svensk tillverkning varit alltifrån år 1854, såsom uppmuntran för denna tillverkning, bestämdt till 45 R:dr, hvarjemte upprätthållandet af den sålunda uppmuntrade binäringen medfört äfven andra kostnader för uppbördsoch förvaltnings-personal, transporter m. m. till så betydligt belopp, att kostnaden för hvarje inlöst centner under åren 1858 och 1859 i medeltal uppgått ända till 57 R:dr 85 öre, enligt hvad Komitén för Salpeter-ärendena, i underdånigt utlåtande af den 15 December 1860, upplyst; men de uppoffringar, hvilka Statsverket sålunda underkastas, icke blott genom den för krigskrut behöfliga varans inlösande till vida högre pris, än det i handeln allmänt gällande, utan äfven genom förluster vid den för Kronans behof öfverflödiga varuqvantitetens föryttrande eller genom omöjligheten att för densamma finna köpare, äro alltför betydliga att längre tid böra fortsättas; helst Kronan, i händelse af ett fredsbrott med deraf uppkommande afbrott i salpeterhandeln, vore genom reservförrådet af 2000 centner betryggad mot brist på salpeter under den tid, som kunde erfordras för hopsamlande af det öfverallt i landet spridda råämnet dertill och detsammas förarbetande för kruttillverkning; anser jag, att, om lösningspriset för inhemsk salpeter nedsattes från 45 till 40 R:dr centnern samt således komme att för de till krigskrut påräknade 2000 centner utgöra 80,000 R:dr om året, och öfriga kostnader för salpeterverket jemväl, från nästa statsregleringsperiods början, inskränktes till hvad, efter den minskade rörelsen, blefve oundgängligt, samtliga utgifterna för ifrågavarande behof 52 Bil. N:o 3 lill Kongl. Maj:ts Nåd.
Han presenterade sin fästmö för vänner och slägtingar, han uppvaktade henne med presenter och buketter – himlen vete hvarifrån han fick penningar dertill – man gjorde fester för dem och höll vackra förlofningstal, kamraterna fylde hans öron med afundsjuka suckar, som kommo honom att le af stolthet – allt under det man tyckte, att Constantin var en galning, som, sjelf fattig och skuldsatt och icke längre i sin första ungdom, förlofvat sig med en flicka, som icke egde ett öre. Men då det första glädjeruset var förbi, måste Constantin börja att med allvar tänka på framtiden, som just icke stälde sig så lysande. Vi resonnerade härom, och han framlade då tvenne alternativ – antingen att taga afsked och slå in på en annan bana, eller ock stanna qvar vid regementet och vänta på att bli kapten och få kompani. Jag rådde honom till det förra, ty jag ansåg – och jag tror att jag hade rätt häri – att såsom skuldsatt gardesofficer skulle han på många år ej kunna gifta sig. Men ehuru han vid början af vårt samtal bedyrade, att han i allt ville följa mina råd, gjorde han naturligtvis motsatsen och qvarstannade vid regementet. Saken var nemligen den, att Constantin ej kunde försaka uniformen. Den fåfänga och svaghet för utseendet, som tillhörde hans romantiska lynne, gjorde att han ej kunde afstå från sin sabel och sina epåletter. Han stannade således qvar och lyckades genom förmäns välvilja få några små militära befattningar, som något ökade hans inkomster. Ett par år förgingo. Constantin såg fortfarande lifvet i rosenrödt, termometern på hans lynne stod alltid högt, uppvärmd af kärlekens och förhoppningarnas solsken. Men så småningom inträffade en liten förändring med honom, han såg blek ut, frågade icke så ofta som förr de gifta kamraterna hvad deras hushåll kostade och blef mer och mer tyst och inbunden. Slutligen en dag öfverraskades man af att Constantin lemnat in sin afskedsansökan, och att han i stället skulle börja tjenstgöra i en bank, der han genom en slägtings åtgörande lyckats få en befattning. Constantin i en bank!
J sen således, mine Hrr, hvad man vågar, när man har makten i sina händer. Fruktlöst har man hitintills försökt att skaffa rättelse deri. En deputation vågade visserligen i Frankrike år 1848, när friheten fått nog mycken luft, alt begära kapilalernas beskattning, och ingenting skulle naturligtvis vara lättare, än att, från de räntor Staten betalar, afdraga den skatt, som derpå lades. Men den deputation, som vågat sälla sådant i fråga, var nära att blifva personligen misshandlad, och saken förföll. Det skedde äfven derföre, att regeringen icke tordes stöta kapitalisterna för hufvudet, ty de stora skulle då icke hafva velat, mot drägliga vilkor, lemna de penningelån, som regeringen alltid behöfver, och de små, som äro många, hade ej blifvit mindre förbittrade. Frågan är följaktligen så beskaffad, ali hon sannolikt leder till en Statshvälfning, derföre att hon å den ena sidan icke kan falla, och emedan hvarken landtbrukare eller andra näringsidkare kunna, å sin sida, i längden uthärda detta förtryck. Hon är sådan, att det icke äro några rofgiriga socialister, som vilja plundra andras egendom, utan det är den stora mängden af Franska folket, som vill skydda sin förmögenhet och sin arbetskraft mot andras prejeri. Om af denna, eller någon annan anledning en Statshvälfning utbrister i Frankrike, så är vanliga förhållandet, att man, äfven i det öfriga Europa, följer efterdöraet. Då önskar jag att vi ej måtte hafva nu fattat sådane beslut i statslåne-frågan, alt allmogen eller de landtman, som 1848 voro i fr igast alt qväfva de oroligheter, som här utbröto, icke mätte understödja dem, utan äfven då medverka till deras undertryckande. Viljen J, att så skall ske, så börén J ock se till, att J ej öpnen porten vidare, än att J kunnen tillsluta honom, när det behöfves.
Krono-Uppbörds-Commissarierne i Stockholm, tillsatte af Öfver-Ståthållaren, äro Stadens Handels-Collegium, som utgör en del af Magistraten, för sin uppbörd ansvarige och hufvudsakligen (med 12 å i3,ooo R:dr Banco årligen) af Staden aflönade; således icke stående i paritet med Kronans Uppbördsman i landsorten, till hvilka det kan vara i sin ordning att hon afstår mer eller mindre af sin rätt till fallande böter. Anses fö renämnde tjenstemän vara för litet vedergällde, torde rättelse häruti böra sökas bos vederbörande; men i intet fall på det sätt, Utskotten tillstyrkt, dels icke ur ofvananförde, dels icke af det skäl, att om ifrågavarande tjenstemän linge andel i de till 3 sk. pr Riksdaler uppgående bölerne för uragtlåten betalning af utskylderne inom uppbördsliden, så skulle de af omtanka för siLt eget interesse finna sig uppmanade att gå långsamt, trögt, kanske ogent tillväga vid expeditionerne för de skattskyldige, och för dessa åstadkomma tidspillan och skada, synnerligast under de sista dagarne af stämman, då vanligen största antalet betalande infinner sig och bland dem just de, som af medellöshet varit hindrade att förr afbörda sina skulder. Det gjorda tillstyrkandet synes mig sålunda ur alla synpunkter böra af Rikets Ständer lemnäs utan afseende.” Uti ofvanstående reservation instämde Ilerrar A. TV. Berg och C. G. Gustafsson. STOCKHOLM, tryckt hos P. G. Berg, i845. Stats• och Bevillnings-Utskotiels Utlåtande, N;0 38. Ank. till Exp.-Ulsk. den 20 Jan. kl. 1 e. m. Utlåtande, i anledning af vackt motion, angående personliga Skyddsafgijtens användande till Folkundervisningens befrämjande. Inom Högv. Preste-Ståndet har Herr Doctor Sandberg, med afseende å svårigheten att erhålla nödige medel för ett ändamålsenligt ordnande af folkundervisningen på det sätt, som Kongl.
Grefwe Hjärner, Larl Qabr-iel. Hvad NU tiden til BewÄningen angar, sä har jag sätt af de Herrar, som sulit i .Bewillmnzs - Utstot tet, den uplysning, at i hela Bewillmngs-summan cj inbegreps nsgot mera (sedan Hans Kongl. Majtt allemädigst behagat afsäga Sig de Tolf Tunnor Guld, som til Staten warit anflagna), an det som sordraS til Riksstadens betalande och de Zoo,000 Riksdalerna til ^.mortiZkements-summan; hwad nu det angär, som fordras til RikSstuldenS betalande, sä har det sin tid at uphöra, nämligen dä ffuldcn ar betald; och gör jag mig det glads Hopp, at Kongl. Majtt, dä Han finner angeläget och nyttigt för Dest trogna Ständer at öswerfe och ändra de af dem utstakade grunder til RiksffuldenS betalande och Bewillnings utgörande, Han da sammankallar dem til denna för hela Riket sä anAelägna förrättning. H^vad äler de 302,000 Riksdaler angar til ^mortisksments-summan, sä har tzm sin utsatta tid, nämligen iZ är; me» vm nä - IL7Y gon. Bevillning til Stats-Werkst»? behof '.vors anslagen , sä more det wiflerligen Ridderffapets och Adelns räts, autsätta bade tiden och summan, och i det affeendct con formerar jag mig alldeles med Baron ^cleltvärä, och bisalier Betänkandet med samma sörbehc ll r anseende til tiden, som skedde tvid 1789 ars Riksdag. Friherre von I.antinA5lianl'en uplaste följande: " Annat ar at äga en rättighet, och annat, at godwilligt Lukpenäera utöstungen deraf.
Tro mig: det allra bästa för mig vore att få dö, falla ner nu, som jag sitter bredvid er. Jag försäkrar er — det allra lyckligaste. — Hur kan man säga något sådant? svarade jag irriterad. Ni känner det så, därför att ni inte har någon allvarlig sysselsättning att ägna er åt, utan efter allt att döma lefver ett egoistiskt och innehållslöst lif i trots af alla resor och förströelser. — Säg mig något jag duger till — ett arbete, som kan fängsla och intressera mig och få mig att glömma — och jag skall välsigna er till min sista stund. Hon kramade hårdt min hand, som hon höll i sin. — Det kan aldrig en annan säga. Det måste man ge sig själf. Jag menar arbetslusten och ihärdigheten och viljan. Men när man, som ni, fått så många gåfvor, bör man blygas att inte lägga sitt till, — lägga till det man inte fått till skänks. — Ni kan lika gärna sätta mig uppe på Etna och bedja mig sysselsätta mig med slöjd eller handarbete, medan jag väntar på en eruption. När man lefver på en vulkan, kan man inte lefva för någon eller något. — Det göra vi väl till litet hvar. Men medan man väntar på utbrottet. — Vet ni hvad ångest vill säga? frågade hon plötsligt. Jag nickade. Jag ville ej tala om mig själf och undvek det genom att säga: — Ni är ju ännu så ung. Hur gammal är ni egentligen? — Tjugotre. Det är väl inte ungt. — Jo. Ni har ju hela lifvet framför er. När kärleken kommer Hon ryckte till: Bed för mig, att den inte må komma! Om den kommer, är jag förlorad — på det ena eller andra sättet. Men den skall inte komma. Jag låtsade, som om jag ej hörde: — Med kärleken komma plikterna och intressena och innehållet i lifvet — med mannen, som man älskar och ser upp till och sträfvar att följa, med de små barnen — Aldrig, aldrig för mig! Jag är inte som andra unga flickor. Om ni visste — Ni sade ju, att ni talat om för mig er historia. — Det var inte sant. Det är något, som jag inte talat om. Detta något fick jag aldrig veta. Följande dag reste vi. Sedan dess har jag aldrig mött henne, aldrig ens hört talas om henne; men hon har ofta varit i mina tankar.
Säkerheten för det närvarande är icke stor, men kan blifva det i följd af Landets uppodling. 10:0 Fabriqueme böra ytterligare fredas från utländsk Medtäflan. Hvar patriotisk man och qvinna bör endast finna värde i hvad som är Svenskt. Öfveiflödets flera missbruk äro redan på Landsbygden i märkligt aftagande, i åtlydnad af vär gode Konungs faderliga förmaningar till sina förvillade barn, och man bör hoppas att National-lynnet förbättras, om efterdömen af sparsamhet, gifvas frän dem de tagas begärligt. Deras verkan, fastän långsam, är mera säker och varaktig än af en Öfverflöds-Förordning, som genast elluderas, snart Den 3 o December. föråldrades, beröfvade Kronan Tull-Inkomst, och ökade Lurendrägeriet. Större delen af våra Manufakturvaror hafva nått den godhet, att de Utländska kunna umbäras. Alfvarliga föresatser, i alla Landsorter, till a flaggande af utländsk Tillverkning, böra underhållas. I i:o Handeln och Sjöfarten böra förnämligast grundas på Export: Ali afgift å våra Export articlar upphäfvas; saknade nödvändighetsbehof hämtas ur första hand", all Spannmål och alla Victualie-varors Import beläggas med hög Tull, hindras och förbjudas, i samma mån Landet deraf ägde tillgång, och Importen af Luxe-articlar skulle minskas i samma mån de saknade afsättning. 12:0 Jordbruket bör framför allt skyddas! Vid hvarje handling bör icke förgätas; att all Landtmannens förlust, eller vinst, är tillika Statens; att ifrån ett förmonligt Jordbruk leder sig Manufacturernas, Handelns och all annan Samhällsstyrka , och att goda Financer blifva deraf en otvungen följd. En Forntid har gifvits då Sverige var mägtigare än sjelfva England. Häfderna vittna huru vi förlorat jemförelsen; huru, efter menliga Författningar, alltid följt Jordbrukets förfall; och huru, efter förlusten af Nationens frihet, alltid följt vådan af Rikets undergång. Vår milde Konung har återskänkt Nationen : högsta väl. Vår store Kron. Prins har återskänkt