Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Man gör då, hvad den siste talaren antydde att man borde göra, nemi. under de 7 feta åren sparar för de 7 magra.— Hvaremot, om man nu skulle reservera, icke i rörelsen återutsläppa Bankens vinstmedel, det skulle vara att såsom en annan talare uttryckte sig, att samla in och lägga up på magasinerne under missvextår. Dessa tvenne liknelser, ställda emot hvarandra, innefatta och åskådliggöra skillnaden mellan det system, den siste talaren förordat, och det system en annan talare här bakom mig, jemte mig försvarat. Det är likväl alt märka, alt de äro ganska få som hafva yrkat, hvad den siste talaren tycktes åsyfta, eller att om man reserverar vinsten i Banken, eller rättare låter Banken behålla sin vinst och icke öfverlemnar den till Statsverket, densamma då på det sättet skall reserveras, att den icke återutsiäppes i rörelsen utan lägges up pä Bankens hyllor; — utan de flesta, som velat att Banken skulle sjelf behålla sina vinstmedel, hafva antagit att Banken dermed skulle verkställa en utvidgning af sin lånerörelse. — Men derigenom blir Banken blott förstärkt i dess egenskap af Lånebank, emedan den får flera tillgångar, att utlåna än den förut hade; ■—• då deremot Bankens rcalisationsförmåga på sådant sätt icke blir det ringaste stärkt, utan snarare motsatsen. Ty, så länge Bankens utlåning är så ställd, att den mera befrämjar konsumtionen än produktionen, så tjena de länetillgångar, som från Banken utlemnas, ofta lika mycket lill att befordra import och förbrukning af utländska varor, som de komma den Svenska industriella rörelsen till godo; — och alldraminst konsoliderar man derföre Banken, om man genom utvidgning af Bankens lånerörelse underhåller importen och förbrukningen af främmande produkter just vid en tidpunkt då Bankens mindre goda ställning bör upmana till att söka motverka företrädesvis de orsaker, som mest bidragit till de starka påkänningarne å Bankens silfverförråd. Likaledes har man föreslagit, att Banken för sina vinstmedel skulle köpa obligationer af Hypotheksföreningarne.
Stånd bar vid flere tillfällen bestridt och protesterat emot de öfrige Ståndens beslut, då desse ansett sig böra vidtaga en sådan åtgärd, som den, hvarom nu här är fråga; och synnerligast har det exempel, som af en värd talare här midt emot blifvit anfördt, nemi. då RorgareSt. i näringsfrågan ingaf en und. protest, af' della Stånd vid mera än ett tillfälle blifvit bestridt och klandradt, och detta just på samma grund, på hvilken vi nu vilja basera vår protest, nemi. att frågan icke var af privilegii natur. Ett annat dylikt exempel förekom vid föreg:de riksdag, då BondeSt. föreslog och inbjöd Medständerne att deltaga i en und. adress till K. M. Detta Stånds öfvervägande majoritet, till hvilken äfven jag hörde, ansåg då, att R. St., såsom Ständer betraktade, icke hade någon rättighet att på annat sätt nalkas K. M., än på det sätt, som i grundlagen är medgifvet, d. v. s. collectivt och i vissa föreskrifne 7 H. t. 22 170 Den 8 Februari f. m. former. Jag skulle önska och hoppas, att R. o. Ad. äfven nn ansåge sig bundna af grundlagen i delta fall. Jag medgifver nemi. icke, alt uti en allmän fråga minoritetens röst får göra sig gällande bredvid majoritetens, och således söka upprifva ett redan fattadt beslut. Utsk. har lika med de tre öfriga Stånden ansett denna fråga vara af allmän natur. Jag skall sedermera söka så godt jag förmår utveckla, att den det är; men lill en början har jag för denna mening ett godt stöd deruti, att just detta Stånds majoritet hittills alltid måste hafva ansett denna fråga såsom varande en allmän civillags-fråga, då det aldrig annorlunda har be handlat densamma. Vid 3:ne föreg:de riksdagar har frågan om lika arfsoch giftorätt varit före, och H. Ståndet har alla 3 gångerna i den afgifvit sitt votum, såsom uti en allmän civillagsfråga. Om man också skulle kunna säga, alt den generation, som nu utgör U. St., icke anser sig bunden af R.
Allt nog: om en sådan lära, som denna, griper in i ett helt tidehvarfs bildning och blir allmän ton, och likväl ej lemnar efter sig ett kraftlöst och förderfvadt slägte, så är detta det största bevis att mennisko-naturen är starkare än alla moraliska sjukdomar. Otvifvelaktigt äger den i sig en stor helande förmåga; men att brytningen i det onda är åtföljd af de häftigaste symptomer bestyrker all Historia, och äfven dagens. Låtom oss blott efterse hvad förändringar häraf följde i de Religiösa begreppen! Religionens urgamla Lära, att sjelfva sinnlighetens bojor äro en följd af ett menniskans fall, af en förut åsamkad och ständigt vidlådande skuld, den fanns nu mera så afgjordt olämpelig, att man väl kunde tillåta sig ett oskyldigt löje öfver denna dogm, såsom en lemning från mörka, barbariska tiden. Ty, sedan den egennyttiga principen i mennisko-naturen blifvit förklarad för den rättmässigt ledande, och det förut ej var fråga om att kufva någon annan är just den, hvad var då naturligare än att menniskan nu af naturen befanns vara god och begåfvad med de bästa böjelser? – Religionen säger, att menniskan af egna krafter ej förmår göra det goda – blott det rena uppsåtet är i hennes magt. Det verkligt goda kommer ofvanefter från en högre hand. Den dygdiges gerning är således altid utan egen förtjenst. Hans förbindelse, hans högsta mål uppfylles alltid af en Gud i hans ställe. – Nu skulle ju dessa läror vara orimliga, obegripliga, på det högsta stridande mot allt begrepp om mennisko-naturens värde? Genom en besynnerlig förväxling af begrepp hade det nyttiga, i stället för det goda, och med namnet deraf, blifvit satt till menniskans mål. Men den som söker det nyttiga, söker ju ett mål som allt för lätt kan vinnas? Hans gerning har således förtjenst, och för honom behöfves ingen Försoning. Han tviflar ej att man ifrån det nyttiga skall hinna till det ändå nyttigare och sluteligen till det aldranyttigaste – den gyllne tiden då alla menniskor äro nyttiga af alla krafter, och mensklighetens högsta mål är hardt när.
Jag skulle derföre önska, att man ville genom antagande af Utsk:s förslag minska den del af det onda, som af lumpsamlingen beror. Gr. Gyldenstolpe: Hr Oxehufvud har sagt att Utsk. icke afsett att förbjuda insamling af lumpor, utan att man endast borde förbjuda landsh.-ne att utfärda pass att resa för dylikt ändamål. Jag medgifver att betänk, dertill föranleder; men om man tänker sig huru det i verkligheten skulle tillgå ifall ett sådant förbud utkomme, så finner man genast att det vore illusoriskt. Ty om lumpsamlaren vägrades pass då han uppgaf sig ämna kringresa i afsigt att samla lumpor, så kunde han ju uppgifva något annat ändamål, och då kunde, enligt nu gällande författningar, pass honom icke vägras. Under en sådan färd, ser jag icke eller att det kan vara honom förbjudet att köpa lumpor af den som vill afyttra sitt förråd, lika litet som det kan förmenas honom att köpa sig mat under vägen. Resultatet blefve således enahanda. Det vore då bättre att låta förblifva vid hvad som är, hvarigenom man åtminstone hade kontrollera qvar. Frih. Raab har redan före mig fästat uppmärksamheten derpå, att de öfverklagade olägenheterne af tiggeri, allmogens trugande att köpa en hop kram, m. m. skulle likaväl fortfara, äfven om lumpsamlarne förbjödos att handla med lumpor. Då är det bättre att låta dem få behålla denna lofliga näring. Hr Oxehufvud har vidare omnämnt slutmeningen i 1824 års merberörde kungörelse, hvaruti K. bef:de anbefalles att uppmana pappersbruks3 H. 7 98 D c ri 8 Mars f. m. ägaren att låta insamla sina lumpor på det sätt Utsk. nu föreslagit, och har den värde ledamoten i anledn. deraf sagt, att ändamålet med den föreslagna författningen endast vore att få såsom lag stadgadt, hvad som förut blott var en uppmaning till vederbör. Men hvad har väl följden blifvit af dessa uppmaningar, som nu i öfver 20 år ägt rum ? Jo alt högst fä efterkommit dem.
19 sta /ätthet och redighet; i anledning hvaraf komitten ock förklarade, att den icke kunde föreslå till införande i Sverige det Fransyska metriska decimal-systemet, oaktadt detta systems stora fullkomlighet, oaktadt alla de jördelar, det erbjuder åt ett folk, som redan vant sig dervid, pch oaktadt detta system är till alla sina detaljer redan gifvet. Detta förslag hade dessutom icke blifvit eller kunnat blifva satt i sammanhang med mynt-systemet, om förändring hvari fråga då icke blifvit väckt, hvarföre ock denna fråga låg utom gränserna för komitténs behandling. Den långa tid af i sekel, som sedermera förflutit, sannolikheten af den fullständigare utveckling, hvartill ideerna i denna samhällsvigtiga fråga, under tiden hunnit upparbeta sig, de anmärkningar, som emot ifrågavarande förslag till ett nytt system för mått, mål och vigt, äfven helt nyligen i allmänna tidningar blifvit gjorda, torde, efter mitt förmenande, göra en närmare pröfning deraf nödvändig, innan det sättes i verkställighet, och det i synnerhet med afseende på det sammanhang, hvari det i tillämpningen bör sättas med det nu ifrågasatte ordnandet af myntväsendet. Af dessa skäl har jag, för min del, trott att Utskottet Bort hos Rikets Ständer föreslå, att i svaret på den Kongl, propositionen och med hemtad anledning af hvad Kongl. Maj:t deri yttrar om det samband, hvari mynt-enhetens indelning i looldelar står med det på loltals räkningen grundade nya systemet för mätt, mål och vigt, hvilket Rikets Ständer redan år 18std, för sin del, antagit och det Kongl. Majit förklarat Sig vara sinnad att, inom en icke aflägsen tid, bringa i verkställighet, underdånigst uttrycka sin önskan, att förslag till ett helt sammanhängande system för decimal-räkningens tillämpning på mått, mål, vigt, och mynt, hvilande på rationella och vetenskapliga grunder, måtte blifva uppgjordt, samt att förändringen i afseende på alla dessa förhållanden måtte blifva samtidigt satt i verställighet.” Af Herr Doctor Sandberg: ”För min del är jag icke mycket benägen för någon förändring i det antagna sättet, hvarpå Svenska folket är vandt att räkna sina penningar.
Modern gick beständigt i kofta, och alla kusiner och tanter hade konsumerats som faddrar, så att numera bokhållare, ångbåtskaptener och restauratriser måste anlitas. Detta oaktadt tycktes välståndet småningom återvända. Som utrymmet började bli trångt flyttade familjen ut på en malm, der man fick sex rum och kök i en malmgård vid Norrtullsgatan. Samtidigt inträder Johan vid sju års ålder i Klara högre lärdomsskola. Det var lång väg att gå fyra gånger om dagen för korta ben, men fadern ville att barnen skulle härdas. Detta var rigtigt och lofvärdt, men så mycken onödig muskelförbrukning borde ha blifvit ersatt med stark föda, men dit sträckte sig icke husets tillgångar, och dessutom kunde icke det öfverdrifna hjernarbetet uppvägas af den ensidiga gångrörelsen med bärandet på en tung bokväska. Det blef brist på jemvigt i plus och minus och nya slitningar uppstodo som följd. Om vintermorgonen väckes sjuåringen och bröderna klockan sex vid kolmörker af husan. Han är icke fullsöfd, utan har ännu sömnfebern i kroppen. Far och mor och småsyskon och pigor fortfara att sofva. Han tvättar sig i kallt vatten, dricker en kopp kornkaffe med ett franskt bröd, under det han störtar igenom fjerde deklinationens ändelser i Rabes grammatika; durkar igenom en bit på »Joseph säljes af sina bröder» och rabblar opp andra artikeln med förklaring. Så stoppas böckerna i väskan och man går. Utanför porten på Norrtullsgatan är det mörkt än. Hvarannan oljelykta vinglar på sina rep för en kall vind och snödrifvorna äro djupa. Ingen dräng har ännu varit ute och skottat. Mindre gräl om hastigheten i marschtempot uppstår mellan bröderna. Endast bagarkärrorna och polisen äro i rörelse. Vid Observatorium äro snödrifvorna mycket höga, hvilket gör att byxor och stöflar bli genomvåta. I Kungsbacken inträder man hos bagarn och köper frukostbröd, ett franskt bröd, som vanligen uppätes på vägen. Vid Hötorgsgränden skildes han från bröderna som gingo i ett privat realläroverk. När han slutligen anlände till hörnet af Klara Bergsgränd slog klockan, den fatala klockan i Klara.
Utomdess har Utskottet trott sig med största fog kunna här upptaga sådane Handlingar, som, till vinnande af Daga kraft och verkan, måste vid Domstolarne företes, eller derifrån utgå. Således äro Äktenskapsförord, Morgongåfvooch FideiCommissbref, Testamenten, Bouppteckningar, Arfskiften och FasteBref ha* anförde, utan andra förändringar i de förra stadganderne derom, än de som härleda sig från Utskottets försök att förtydliga de derom gällande föreskrifter, jemte det tillägg Utskottet nu får vördsamligen föreslå, i afseende på Testamen. tens Chartering, eller dels, att sådane Testamenten , som gifvas till Makar och Bröstarfvingar, eller hvilka icke innefatta annan förändring » Arfs - Bevillnings-Utskottets Betilnkanden* rättj än att antingen Systrar tilläggas lika lott med Broder, eller ock att Arfvingars anspråk jemnkas, med hänseende till af en och annan förut erhållne förskott, må på sätt RiksdagsFullmägtigen Nils Håkansson , från Christianstads Län, Uti ett från Hedervärda BondeStåndet den <54 sisth Februarii till BevillningsUtskottet remitteradt Memorial, hemstält, vara frie, dels ock att Tjenare, som af sina Husbönder undfå Testamenten för en långvarig och trogen tjenst, måga åtnjuta en dylik förmån, så vida den Testamenterade Summan ej uppgår till och med 300 R:dr. Hvilka undantag från de allmänna föreskrifterna synts Utskottet sd mycket billigare, som i förra fallet någon förändring i de naturliga aVrfsförhållanderne icke genom ett sa beskaffad! förordnande åstadkomrnes) och rättvisan i det sednare fotdrar, alt åldrige samt i en Husbondes tjenst utsläpade och orkeslöse Tjenare, ej skola tilldela Staten en del, af hvad i alla hänseenden icke ens är för deras egen bärgning tillräckligt.
Jag tror icke, att det ligger någon makt derpå, att Bibelöfversättningen går så skyndsamt fram, som icke mera derpå, att den öfversättning, som en gång kommer att blifva Svenska Kyrkans, är fullkomligt trogen, icke blott till bokstafven, utan äfven i andan. Deraf följer äfven, att jag för min del icke kan tillstyrka R. o. Ad:s bifall till den skrifvelse, som Ekon.Utsk. här framstält Man får derlöre icke på något sätt tro, att de arbeten, som af BibelKommissionen förehafts, äro onyttiga; tvertom, de äro högst nyttiga. Hvar enda en af dess skrifter drar liksom ett litet strå till den stora byggnaden och underlättar den tidpunkt, då en enda man framstår, som öfversätter Bibeln i sin helhet, ty min enskilda tanke är den, att aldrig någon Komité kan fullkomligt öfversätta Bibeln, utan det måste vara en enda mans arbete, hvilken anstränger sig, än på studerkammare, än på predikstolen, ty den endast blir arbetet vuxen. En värd talare på detta rum har citerat en lärd mans uttryck, att det vore skadligt för folktron att företaga en trogen öfversättning, i synnerhet af Gamla Testamentet och dess profetior. Jag förstår icke ett sådant uttryck. Sanningen är aldrig skadlig, Den 14 Jamia ri. sanningen tvertom är nyttig och verksam, och jag trotsar den man, som kan troget läsa Gamla Testamentets profetior under vaka och bön och finna en enda gnista, som kan förstöra eller förvilla allmänheten. Deras tro är ett menande, ett rykte, hvilket de gripa fatt i och lika lätt kasta bort, för att komma lill något annat. Hyste jag den öfvertygelse, att öfversättningen skulle blifva förvillande, skulle jag lika gerna säga, att ordet är icke Guds ord, utan menniskors, och jag skulle bedja dem lägga Bibeln under bordet i st. f. på detsamma. Men nu fordrar jag fastmer, att den skall ligga på bordet.
I egenskap af Revisor har jag haft tillfälle inhämta detta förhållande i afseende på Bevillningsmedel i RiksgäldsContoiret. Jag har sjelf der sett en lång Correspondance emellan Konungen, Fullmägtige i RiksgäldsContoiret, och cn Landshöfding , deruti denne understödde LandtRäntmästarens ansökan att få beräkna remisslage, ehuru han icke inom föreskrifne tiden, insändt de uppburne Bevillningsmedlen. Det finnes få Tjenstemän så väl lönade, som LandtRäntmästarne. Man vill tro, att osti de hafva bättre vilkor, 6kola de med mera redlighet göra deras tjenster; men erfarenheten har visat, att Embetsman som varit väl betaldte, sådant oaktadt, begått dåliga handlingar. Betalningen återhåller ingen från u4öfningen af en elak gerning. Herr von Hartmansdorff, Augit fl". Jemte det jag förenar mig med Friherre Cederström uti den af honom yttrade åsigt, får jsg ytterligare till stöd för densamma fästa Högloft. Rid^ derskapets och Adelns uppmärksamhet derpå, att StatsUtskottet i detta fall föreslagit ett dubbelt aflöningssätt, lämpadt efter göromålens äntal och beskaffenhet. Det ena är bibehållandet af en bestämd årlig merändels indelt, lön, med ett visst tillägg, i penningar, på det LandtRäntmästarne, såsom andre Tjenstemän, må hafva något säkert att räkna på om äret. 5i4 Den i4 Junii f. m. Det andra är remisslage hvars större eller mindre belopp bör utgöra vedergällning för ett tillfälligtvis större eller mindre ansvar och arbete. Detta olika och förenade löningssätt är efter mitt omdöme, alldeles riktigt. Statsutskottet har derjemte för uppbörden af remisslaget föreslagit ett ordentligare och jemnare sätt för uppbörden hädanefter än hittills, hvilket ock synes mig böra antagas.
Men härtill åtgå flere veckor, om icke månader, och jag tror derföre, i förlitande på Representanternas rättskänsla, att HufvudTitlarne kunna företagas, utan afbidan på utgången af myntbestämningsfrågan, samt afstyrker alltså bifall till motionen. Herr Munck af Rosenskjöld: Herr Hjerta har ansett frågan om Konungens sanetion icke tillhöra ämnet, men den hör åtminstone till motionen, och om denna bifa 1 les, har Ridderskapet och Adeln uttryckt sin mening, att Konungens sanetion behöfvés, ehvad myntbestämningen sker med eller utan realisation. Så mycket jag i öfrigt biträder Herr Hjertås åsigt, tror jag derföre, att, om motionen bifalles, sådan den nu är, uppoffras en grundlags-*- princip för en åsyftad tillfällig fördel. Men jag medgifver tillika gerna Friherre Cederström, att motionen måste framställas, sådan den blifvit afgifven, och att en förändring deraf utgör, enligt Grundlagens föreskrift, en ny motion. Friherre Anckarsvärd, Carl Henrik: Herr Hjerta har i sin motion efter min 4o IL io 146 Den 7 September f. m. tanka så fullständigt utvecklat grunderna för densamma, att något ytterligare biträde, för beviset om rigtigheten deraf, icke erfordras, och bela frågan inskränker sig således dertill, om man bör välja den formligaste och principenligaste utvägen att komma till en Statsreglering. Härvid bör markas, att då Statsregleringen belt och hållet afser anslag af nödiga medel, måste väl första vilkoret vara att veta värdet af det mynt, hvari anslagen skola utgå, särdeles då myntreglering är i fråga. Jag inskränker mig således till alt betrakta frågan från denna synpunkt, hvars vigtighet jag anser 00mkullkastelig, och biträder till följd deraf Herr Hjertås motion i alla delar. Hvad angår de hinder och den tidsutdrägt, man här omnämt, så bekänner jag, att jag icke kan inse vigten af hela detta inkast, enär jag icke vet, hvarföre det skulle fordras längre tid, att afgöra Statsregleringen efter än före Myntregleringen.
Då, efter hvad Utskottet inhemtat, justeringarne af alla hos Fullmäktige förda protocoll antecknas af ordföranden både å concept-protocollen och i en serskild protocollslista, upptagande dagarne, då hvarje protocoll iir fördt och justeradt; hvarförutan, på sätt Revisorerne äfven upplyst, nu mera i hvart och ett protocoll införes anteckning om den sessionsdag, då det sednast förda protocollet öfver enahanda ärenden blifvit justeradt; så kan Utskottet icke inse, alt för de ännu återstående målen, rörande Discont-utredningen, några serskilda protocoll öfver justeringarnes behöriga verkställighet, hädanefter mera än tillförene, äro behöfliga. Utskottet hemställer derför, att den härom af Revisorerne väckta fråga må förfalla. icy.ö Angående den verkställda förenklingen af de vid Discont-utredningen förda räkenskaper. (i843 år Revisions-Berättelse, sid. 58, 5g\ Beträffande först de härvid bibehållna capital-räkningarne, hvilka Revisorerne ansett hafva kunnat och bordt ur de nya räkenskaperne uteslutas, så får Utskottet anmäla, att Fullmäktige, vid beslutandet af de sedermera iakttagne förenklingarne uti ifrågavarande räkenskaper, förklarat, att, ehuru capital-räkningarne voro föga upplysande, och fastän, genom deras fortsatta intagande i hufvudböckerna, slutsummorna af ingående och utgående balanserna fördubblades, höllö Fullmäktige dock före, att dessa räkningar äfven dädanefter borde bibehållas, enär ett serskildt capitai-conto syntes böra finnas hvarje afslutad hufvudbok, och saknaden deraf i en framtid icke utan skäl ortle kunna anmärkas, såsom en ofullständighet i räkenskapsföringem Stals-U(skottets Utlåtande, JY.-o 21. 13 Med hänsigt till den i Fullmägtiges protocoll sålunda uppgifna anledning till omfönnäIda räkningars bibehållande, och då det härigenom förorsakade besvär vid räkenskapernas uppgörande är af ringa betydenhet, får Utskottet hemställa, att vid Fullmäktiges, rörande samma räkningar, meddelade beslut må få bero.
Och så gick hon in i kammarn, der de båda barnen sofde i deras silkessängar, och hoffröken, som skulle vaka öfver dem, hade ock somnat, och hon smorde deras tinningar med litet olja, men hon måste litet skjuta undan kronan på Velis hufvud, ty den hade skrunnit ned öfver ena tinningen. Men den oljan var sådan, att båda barnen somnade deraf i en dödlik sömn, och när deras fröken vaknade, så trodde hon att de båda voro döda, och så trodde kungen och drottningen och hela hofvet med. Och alla gräto och jemrade sig att den sköne konungasonen Veli hade dött. Och de båda barnen sveptes och lades i silfverlikkistor. Men om natten stal giftblanderskan bort dem, och lade två döda tiggarbarn i kistorna i stället, och så blefvo de begrafna i konungens graf. Men giftblanderskan förde de båda barnen i ett mörkt torn i skogen, dit satte hon mat och kläder åt dem, men lemnade dem helt ensamna i mörkret. Och när barnen vaknade, då undrade de och trodde att de voro döda och begrafna; ty de hade hört allt hvad deras fader och moder hade talat, och hvad hoffolket talat; men de hade icke kunnat röra sig eller säga ett ord. Och så suto de och sörjde och undrade huru detta var. Och Veli grät och jemrade sig och sade: "hvad båtar mig nu mina gyllne lockar och mina fagra ögon, när jag är död och sitter här i mörkret." Men systern lade vänligt sin arm om hans hals och sade: "Veli, Veli, om än det är mörkt, nog ser jag ändå i mitt hjerta huru fager du är." Och så började hon sjunga en visa om en vissnad ros, och hon sjöng så vackert, att Veli glömde sin sorg och sade: "aldrig visste jag att du kunde sjunga så vackert." Och systern svarade: "du hade stora sångare och sångerskor vid hofvet, hvad skulle du då höra din lilla systers sång." Och de trefvade omkring i rummet och märkte att det fanns mat, och undrade att de ville äta fast de voro döda.