Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I afseende å öfriga punkter af betänkandet vill jag börja med att öppet erkänna, det jag verkligen hyst ovilja för det Judiska folkslaget, ehuru jag blyges för denna känsla, hvilken ingalunda är enlig med den fördomsfrihet, sorn man i våi' tid äger ratt alt påräkna hos bildade menniskor; men emedlertid kan jag icke vara nog orättvis att, om jag förbigår att bestämma mig i frågan, huruvida vi borde hafva tillåtit Judar att vistas i landet, jag icke, då dessa nu få finnas här, skulle påyrka, att man icke genom en obillig undanlags-lagstiftning må tvinga dem till sådana sysselsättningar, som de fria medborgarne i landet icke behöfva välja för sin utkomst, såsom procenteri och hvarjehanda annan neslig födkrok. Sådan blir likväl följden, då man icke vill lemna dem tillfälle att använda sina capitaler på sådana vägar, som hvarje annan medlem i staten ager rättighet till. Jag har lärt känna åtskilliga personer af denna folkclass, hvilka åtnjuta och förtjena allmän aktning; och jag är öfvertygad, att antalet af sådana skulle ökas i den män man lossade onaturliga band, som hittills hindrat dessa medborgare att dela fördelarna af uppfostran och de allmänna utvägarna till en redlig bergning och förkofran. På grund af hvad jag nu anfört, ar jag färdig atl bifalla den del af Utsk:s betänk., som tillstyrker rättighet för Judarna att deltaga i våra undervisningsanstalter; men jag begär likväl återreoiiss ä hela betänk., på det disk. ina öfverväga, huruvida icke fullt skäl finnas att medgifva Judarna, om än icke rättighet att besitta jord på landet, åtminstone tillstånd att bosätta sig i flera städer och der bedrifva all slags borgerlig näring. I afseende å föreskriften om borgare-ed föreställer jag mig, att några hinder icke i denna omständighet kunna möta, emedan Judarna äga en ed, som uti borgerliga förhållanden här i landet stundom affordra» dem, såsom motsvarande våra eder. Jag skulle likväl icke vilja tillstyrka, att Judarna medgåfves riksdagsmannarätt; men sådant kan särskildt bestämmas i reglementet.
Ingen väsendtligare utvecklings-anstalt lärer kunna finnas, än en skola, och om Staten dertill bidroge med något särskildt anslag utöfver det, som i allmänhet är anslaget åt församlingarne, så tror jag man gjorde rätt. Det är icke skäl att anse en köping på samma sätt, som en landsförsamling. Köpingen beliöfver utan tvifvel betydligare anslag , beliöfver det förr och hastigare iin landsförsamlingen. Jag skulle således vilja li e ms till la till R. o. Ad., att detta betänk, finge återremitteras, på det att Utsk. måtte toga saken i närmare öfvervägande. Statsoch Ekon-Ulsk:ns betänk. N:o 42 återremitterades. Företogs till pröfning Statssamt Allm. Besvärsoch Ekon.Utsk:ns den 7 dennes på bordet lagda utlåt. N:o 43, i anledn. af väckt fråga, att säterier äfvensom rå och rörs hemman måtte deltaga i fjerdingsmans aflöning. På begäran af Hr von Hartmansdorff, Aug., blefvo reservationerne uppläste. Hr von Hartmansdorff: Jag anser detta förslag vara ett ingrepp i äganderätten. Det åsyftar nemi. att ålägga de hemmansägare, som hittills varit befriade från detta besvär, skyldigheten att deruti deltaga. Man säger det vara ett municipal-beslyr, som bör uträttas för intet. Jag har förut under denna riksdag anfört skäl, för att visa olämplighelen att fordra dessa bestyrs utöfvande för intet, och ansett riktigt vara, att bibehålla aflöningen för fjerdingsmännen, der en sådan finnes. Min mening har icke blifvit rådande, men jag befarar att den tid kommer, då man icke får fjerdingsman, som fullgöra sina skyldigheter, med mindre de derföre undfå någon vedergällning. För denna händelse, och i alla fall, måste jag bestrida detta förslag, såsom, enligt hvad jag redan yttrat, ingripande i äganderätten. Man svarar måhända, att detta är en obetydlighet; men det är grundsatsen man måste bevara.
Hvad den begärda återremissen angår, kan jag ej med den siste talaren inse någon nödvändighet deraf, ehuru jag icke heller skall sätta mig deremot. Men sedan 2 RiksSt. redan bifallit betänk, och deribland ett, hos hvilket man ej är van att finna någon benägenhet att medgifva magtutvidgning åt Styrelsen, synes ingen opartisk behöfva frukta för de farhågor, man velat förespegla, och jag tillstyrker på grund häraf, att R. o. Ad. instämmer med dessa 2:ne RiksSt. Hr Cederschjöld, Pehr Gust : En talare har betygat sitt missnöje med de liberala tidningarna för det larm, de gjort om denna fråga. Jag kan icke dela en sådan åsigt, Utan håller tidningarna snararp räkning derför, att de uttalat sitt gif akt! till Representationen, helst jag tillstår, att saken lätteligen skulle hafva undfallit mig, om jag icke hört dessa rop på aktgifning. De ledamöter, sorn försvarat Utsk., hafva stödt sig derpå, att ntivar. stadgandet skulle vara ofullständigt i så måtto, att det blott ålägger Riksg.cont. att fylla den brist, sorn kan uppkomma i de beräknade inkomsterna, och dessa ledamöter hafva sökt visa nödvändigheten deraf att äfyen fylla de brister, som kunna uppstå i sådana utgifter, som R. St. endast förslagsvis i statsregleringen upptagit. Detta finner jag ganska riktigt, nemi. att en ofullständighet i nuvar. stadgandet förefinnes, som bör rättas; men jag anser rättelsen hafva gatt för långt, då ingen gräns blifvit satt förRiksg.- contts skyldighet att fylla uppkommande brister af hvilket slag som helst. Man liar väl hänvisat till den controll, sorn grundlagen nedlägger hos Constit.Utsk.; men jag hemställer, liyad säkerhet man deri har. Först och främst kan ConStit.
Ofta skulle då hafva inträffat, att utgifvaren af en sådan förbindelse ej kunnat inlösa densamma, och vid den tvungna försäljningen, sorn han i sådant fall måste underkasta sig, skulle icke sällan den förenade fastigheten knappt hafva lemnat full godtgörelse af löseskillingen, så att begge hushållen, med uppoffring af mer eller mindre af sina tillgångar, genom lott ningsåtgärden kommit att skiljas från den jord, hvars besittning dessförinnan likväl grun dat möjligheten för dem att i fädernebygden fortlefva samt uppfylla Statens och samhällets fordringar. Till afbjelpandc af dessa olägenheter och för att hringa verkställighet åt samt befordra uppnåendet af ändamålet med storskiftesverket i Dalarne har E. K. M:ts Befallningshafvande föreslagit åtskilliga stadganden, genom hvilkas behöriga handhafvande samma mål skulle kunna vinnas, — öfver hvilket förslag, äfvensom öfver en af Rikets Ständer vid 1850—51 årens Riksdag i underdånig skrifvelse gjord hemställan, att lagfart å obesutne hemmansdelar må beviljas, underdånigt utlåtande blifvit i Nåder infordradt från Kammar-kollegium, som lärer dermed ännu icke inkommit. Onder tiden har likväl ett af de för lösningsrättens ulöfvande förut befintliga hinder, eller bristande tillgång på medel, försvunnit eller åtminstone förringats. Genom den 268 ExpeditionsUtskottets Förslag till underd. Skrifvelse N.-o 117. liflighet, sorn, i följd af underlättade kommunikationer och andra dertill verkande omständigheter, uppkommit i handeln med Dalarnes skogs-produkter, är penningetillgången bland Dal-allmogen blefven ymnigare. Stegrade pris A åkerbruksoch ladugårds-alster hafva gifvit jorden ett högre värde, som utgör en alltför frestande uppmaning för den bemedlade alt lill sig lösa obesutenheter.
På grund af Adelns oinskränkta dispositionsrätt öfver säteri och frälsehemman, och då klyfning of sådana hemman samt jords afsöndring derifrån icke ansetts, för säkerheten i de deraf till Staten utgående utskylder, äfventyrligt, hade hittills gällande författningar om hemmansklyfning icke angått säteri-, rå- och rörsoch lrälse-hemman, utan sådana hemman endast med den inskränkning vid frågor om arf, 12 kap. 6 och 7 §§ Ärfda-Balken innehålla, obehindradt fått i mindre delar sönderklvfvas, äfvensom något hinder af förfaltningarne icke ansetts förekomma, att, från säterier-, rå- och rörssamt insockne frälse-hemman jord utan afgäld till stam-hemmanet afsöndra, enär sådana hemman icke efter 4 kap. 9 § Jorda-Balken blifvit under egenskapen af skattskyldig jord hänförde. Rättigheten alt allmänligen och utan särskildt tillstånd få förvärfva frälse-hemman uppkom mot slutet af förra århundradet; men säterierne lingö först efter 1809 äfven af ofrälsemän besittas. Uti en Nådig Proposition till Rikets år 1828 församlade Ständer förmäles: att det dittills icke synnerligen försports, att säterioch frälse-hemman i allt för små delar blifvit sönderstvckade, men deremot hade den utvägen alt från säteri-, rå- och rörssamt insockne frälse-hemman, utan all afgäld till sjelfva stam-hemmanet, torp och jord-andelar afyttra, så mycket mera, särdeles under den sednare tiden, vid de då skedda många fastighets-köpen samt styckningar af egendomar blifvit begagnad. Bih. till B. St. Bet.
— Man föreställer sig att det hädanefter icke skall blifva mera omöjligt än hittills, att till verkställighet befordra de beslut, i afseende på ådömda arreststraff, som kunna drabba gemenskapen vid stående arméen, utan att särskildt för della ändamål öfversålla riket med ett större antal militär-arrester, ty sällan händer alt manskapet, under vistelsen på rotarne, ådraga sig så svåra straff, alt icke verkställigheten deraf kan uppskjutas till dess molé eller annan samling inträffar, der arreslrum stå att anskaffa på billigare vilkor. — Det torde dessutom icke böra lemnäs oanmärkt, alt på nästan alla regementens mötesplatser linnas mer och mindre rymliga sjukhus, med redan engagerade vaktmästare, hvilka lokaler särdeles väl lämpa sig lill begagnande såsom arreslrum, utan statskassans onödiga betungande; så är åtminstone förhållandet vid första och andra Lifgrenadier-regemenlenas mötesplats Malmen i Östergötland, hvadan åtgärden alt derstädes uppföra icke mindre än Ivänne nya arrestlokaler alltid skulle betraktas sorn den oförståndigaste misshushållning och de för berörda ändamål äskade 16,700 Hulr vara helt och hållet bortkastade penningar. Skulle nu, såsom jag förmodar, förhållandet vara enahanda vid öfriga regementen inom riket; så blefve det cn ansenlig summa Ständeme så onyttigt förspillde under eti tid, då Statens medel lagas i anspråk för så många andra ädlare och nödvändigare ändamål.
Och hvad skulle all smärta kunna vara för henne, i jemförelse med det enda, att hon är hans hustru! ”Om jag kunde hypnotisera,” sade han en gång, ”så skulle jag göra min omgifning lite blidare och mera mild till lynnet.” Hon är icke allenast svartsjuk på de qvinnor hon misstänker för att stå i kärleksförhållande till honom; hon är också svartsjuk på hans mor. I början när de voro gifta hade han en dag sagt: ”jag skall hålla ett par föredrag, jag skall gå hem till mor och diktera dem. – Hustrun kunde ju icke ens danska, hon kunde således icke göra det. Hon stälde till en sådan scen, att han måste afstå från att begagna modern som handsekreterare, hvilket han alltid förr brukat. Hvilken mor! Jag beundrar henne, jag dyrkar henne; hvad har hon icke varit för honom! Jag skulle vilja böja mig i stoftet för henne Åh, herre Gud, hvilken qvinna, – som inte kan begripa hur en sådan son håller af en sådan mor! Strax efter jul nämde ju Brandes att ett af mina bref, tillsammans med all hans öfriga post, genom ett misstag blifvit sändt till Berlin. Dermed förhöll sig så: Fru Brandes skulle för en process, som Brandes har, resa till Berlin på en veckas tid. Hon gick till posten och bad att alla bref till ”G. Brandes”, måtte returneras till Berlin. Hon heter nämligen Gerda och kunde genom initialernas likhet få ett försvar för sitt tilltag. Så hade hon äfven gjort i fjor sommar, då hon med barnen låg vid Skagen och badade. Hon trodde att de som hade bref att skrifva till honom, hvilka hon icke borde få se, snarast skulle passa på när de visste henne vara borta. – ”Men är det någon stil man vill hon icke skall se, så låter man den naturligtvis aldrig komma in i huset,” tillade han slugt. Det fins nog någon sådan stil. Hvems? Det är klart att han har en ordinarie älskarinna. Hon hinner med allting – En fru i Berlin har hon i årvis haft under ett slags polisuppsigt. Hvarje gång Brandes reser genom Berlin skrifver hon till den tyska fruns man och varnar honom. Nu måste han se upp.
”såsom ”han sjelf säger, ingen bättring gjort och intet återkallar-, så måste de irrläriga skrifterna icke blott afräknas från hans förtjenster, utan ock derjemte läggas honom "till last, hvarigenom hans ställning till medsökande väsendtligen förändras.” Svårligen har Linköpings Domkapitel, då det dock ville utesluta Ignell från förslag, otvetydigare kunnat erkänna hans verkliga öfverlägsenhet i lärdom samt härigenom tillika förklara att det icke är på grund af hans underlägsenhet i detta hänseende, utan endast till följd af den honom påbördade irrlärigheten han blifvit eftersatt den på förslaget uppförde medsökanden. Emellertid, på detta Domkapitlets bedömande, har Regeringen grundat sitt utslag, enär hon ordagrannt stödjer detsamma på ”jemförelsen mellan Ignells och Prosten Loenboms hvar för sig ådagalagda lärdom, såvidt den bli/uit af vederbörande — d. v. s. här af Linköpings Domkapitel — bedömd och vitsordad”. Nu lemnäs till hvars och ens bedömande, hvarthän det skulle leda, om, under uppkommen olikhet i religiösa åsigter, Domkapitlen skulle ega att på grund af obestyrkta beskyllningar för irrlärighet utesluta någon ifrån förslag och derigenom beröfva honom hans honom lagligen tillförsäkrade befordrings-rättighoter, samt skulle för detta sitt förfarande finna ett stöd uti regeringsmakten, som dock bör vara upphöjd öfver alla partier. liih. till K. St. I sanning, jag finner för min del prejudikatet så vådligt, att jag icke kan annat, än kraftigt protestera mot undertryckandet af den i denna sak mot den då föredragande Ecldesiastik-ministcrn samt öfriga i denna fråga deltagande konseljledamöter väckta anmärknings-anledningen. Dock denna sak liar ännu en annan sida. Vetenskaperna — oell detta icke ensamt naturvetenskaperna, utan äfven den historiska vetenskapen, språkoch fornforskningen — hafva under loppet af frenne århundraden gjort icke obetydliga framsteg. Tänkesättet har härigenom icke litet förändrat sig.
»Hu! hu! det är så kallt i hafsens djup.» Tredje natten var konunga-sonen tillstädes, och samtalade med henne. När det nu led emot ottemål, ville jungfrun återvända till hafvet. Men konunga-sonen höll henne fast, oaktadt hennes många förvandlingar. Då löstes trolldomen, hvarefter styfmodern och hennes dotter fingo till straff, att kokas i sjudande bly. En märklig, ehuru ofullständig öfverlemning ifrån ~Vestmanland~ förmäler, att konungen lät sätta ungersvennen i en orma-gård. Men hans syster, den sjö-tagna jungfrun, gick tre Thorsdags-nätter upp ur hafvet, och kom till kungsgården. Här stadnade hon i rummet utanföre konungens sof-stuga, öppnade sitt guld-skrin, kammade sitt långa, fagra hår, och qvad: »Jag kammar mitt hår och fäller mång tår: min broder ligger i orma-gård.» Tredje natten var konungen sjelf på vakt, och afhögg länken, som höll jungfrun fängslad. Då häfdes förtrollningen, hvarefter konungen tog mön till sin drottning. I en öfverlemning ifrån ~Upland~ berättas, huru den fagra mön lade sitt hufvud på styfmoderns knä, och lät henne löska sig. Men när jungfrun hade somnat, passade den falska qvinnan tillfälle, kastade sin styfdotter öfver bord, och satte sin egen dotter i hennes ställe. Sagan tillägger, att när den sjö-tagna flickan om nätterna gick upp ur hafvet att samtala med sin hund, satte hon sig vid vind-ögat och kammade sitt långa hår, hvarvid de skönaste perlor föllo derifrån ned på marken. Men perlorna hade fastnat i jungfruns lockar, medan hon var i hafvet. En annan uppteckning ifrån ~Upland~ inleder sagan sålunda, att styfmodern skickade sina begge döttrar till källan efter vatten, hvarvid hennes egen dotter fick ett ämbar; men styfdottern erhöll ett såll. Fortsättningen öfverensstämmer med den ofvan meddelade: »Jungfrun Svanhvita och Fröken Räfrumpa».
Dan från Banken, hvilket, enligt Riksens nu församlade Ständers beslut, får tills vidare fortfara, allmänna Discontexne äfven måtte af Banken skyndsamt biträdas med tempolaire lån till erforderligt belopp, för att efter bestämda af Banko-Utskottet meddelte föreskrifter nyttjas endast till den inre rörelsens underlättande och till understöd för dem, som i nyttiga näringar deltaga; hvarefter och då behofvet i denna väg framdeles upphör, Disconterne skulle åligga, att de erhållna försträckningarna till Banken succés-» / Den s/p Juni. 847 successive återbetala; och torde Riksens Ständer finna angeläget, att hvad Utskottet rörande dessa åtgärder nn föreslagit,; ina, så snart möjligt är, öfverlemnas till Riksens Ständers Banco-Utskotts handläggning, på det att den hjelp, som närvarande omständigheter påkalla, ej må allt för länge fördröjas. För öfrigt lärer det äfven blifva nödigt, att någon amortissement eller indragning af dea nu utelöpande Sedel-stocken ej må äga rutn, förr än en mera liflig rörelse inom landet återställt den rubbade ordningen i Rikets inre hushållning. Slutligen och då Utskottet nogsamt inäér den fördelaktiga verkan till nyttiga upplysningars utspridande i ämnen rörande Rikets angelägenheter, som vore att förvänta, om Riksens Ständer skulle finna godt, att genom en utsedd skicklig, för patriotism och moderation känd person, låta besörja om utgifvandet af en Stats-Oeconomisk Journal, ämnad att fästa Nationens uppmärksamhet på föremål af allmänt och Nationell: intresse och Styrelsens på Nationens önskningar i afseende på sådana ämnen; så får Utskottet med anledning häraf föreslå: 1:0
I lyckliga ögonblick har också hon jublat som en lärka eller suckat som en vestanvind öfver vårliga fält eller bland löfklädda lundar, men får ändock lof att kännas vid det hon icke så sällan bortförts af stormby och stormsky.» Efter denna skildring öfvergår Ridderstad till de intressanta episoderna från sin barndom och det nyväckta själslifvet såsom icke varande den vigtige sonen. I början af detta århundrade var det ganska vanligt, säger han, att familjefadern i en adlig familj kallades för hans nåd och familjemodern för hennes nåd. Dervid hade mina öron tidigt vant sig och några anmärkningar föllo mig ej in. Men ehuru väl ännu en liten pilt, hörde jag snart huruledes främmande barn, lekkamrater till min bror och mig, alltjemnt kallade honom för – »lille hans nåd». Och alldenstund jag förmodligen tyckte att vi voro alldeles af samma skrot och korn, började det att förefalla mig ovänligt, att ensamt han skulle på det viset benämnas, under det att jag blott nämndes vid namn. En vacker dag frågade jag min mor härom. Hon såg på mig med en stor blick. På min förnyade framställning svarade hon mig omsider: »Man kallar din bror så der, emedan han en dag skall bli herre och husbonde här.» »Herre och husbonde?» »Naturligtvis. Han skall efter din far ensam ärfva Riddersholm.» »Ensam?» »Riddersholm är af fideikommissnatur.» »Hvad vill fideikommiss säga?» »Du är för ung att begripa det. Låt oss derför nu sluta härmed.» Vid den tiden hade jag hunnit så långt fram på den höga bildningens väg, att jag höll på med bibliska historien; och jag erinrar mig granneligen, att jag just då läste om Jakobs stege. Efter mitt samtal med min mor började jag att drömmande tillämpa denna stege på mig sjelf. Den Jakobs-stege likväl, hvarom jag drömde, var sammansatt af idel frågor, den ena ofvanpå den andra, alldeles som pinne ofvanpå pinne, och då jag vid äldre år sedermera tänkt på den, så har den icke synts mig så alldeles dum. Ty nog är det väl ändå alltid på frågornas Jakobs-stege som englar vinka oss till högre ljus och sanning.
* I fråga åter oin den framställda anmärkningen, att närmare bestämmelser vore beböfliga angående anteckningen i kyrkoboken oell kontrollen deröfver, tror jag visserligen, alt nu gällande föreskrifter i ämnet böra vara tillräckliga för ifrågavarande förslags tillämpning. Ty jemte det att Kongl. Brefvet den 17 Oktober 1 7 78 stadgar, att qvinna, som å okänd ort vill framföda foster, må lemnäs ostörd utan någons åtal eller efterfrågan om bennes person eller tillstånd, samt Kongl. Reglementet för Barnmorskor den 28 November 1858 i § 22 meddelar föreskrifter, huru anmälan om barnets födelse skall bos preslerskapet ske, utan att modrens namn yppas, då bon önskar bålla del bendigt, innehåller Kongl. Cirkuläret den 27 April 1880, dels i 9 mom. del allmänna stadgande, alt rätt anteckningsort för qvinnas nedkomst med barn är den församling, der qvinnan vid tillfället är kyrkoskrifven, och dels, i nästpåföljande 10, 11 och 12 inom., bestämmelser, som åsyfta att åt berörda stadgande bereda verkställighet. Att i afseende å anteckningar i kyrkobok angående oäkta barn fordra andra kontroller än sorn anses beböfliga för kyrkobokens vitsord i fråga om äkta barn och andra ämnen, synes icke fullt lämpligt. Men för att dels göra ilen ifrågasatta arfslagen för oäkta barn mera oberoende af reglementariska föreskrifter och dels fästa uppmärksamheten på vigten deraf, alt anteckningarne om oäkta barn noga kontrolleras, torde det vara nyttigt alt i sjelfva lagen utmärka så väl att ingen annan bevisning om modrens erkännande gäller, än anteckning i kyrkoboken för den församling, der modren var kyrkoskrifven, som ock att denna anteckning skall hafva tillkommit med modrens begifvande, hvaraf måste följa, att den icke gör tillfyllest, om det kon visas, alt anteckningen skett emot modrens önskan. På grund af det nu anförda hemställer jag i underdånighet, att Eders Kongl. Majit täcktes godkänna och till Rikets Ständer aflåta Proposition om antagande af en Förordning af följande lydelse:
;— attden gamla grundsattsen om äktenskapets oupplöslighet blifvit bibehållen i hela sin kraft , med försvårade, men icke lättade utvägar til! upplösande af olyckliga äktenskap;— att det lilla Cornitén gjort i den stora frågan omen bättre Domstols-Inrättning ej är bygdt på någon märkbar grundsatts; — att man i första instancen bibehållit Domare med Nämnd, i en tid, då man ej kan återgå till den verkliga domsrätt hos Nämnden, som i dess upp-, rinnelse utgjorde dess väsende; — att förslag till en hufvudsakligen bättre och ända2 målsenligare organisation af Domstolarne i allmänhet ej kommit i åtanka; — att den vidlyftighet i behandlingen af utsökningsmål, sorn , enligt nu gällande Lag , eger rum , är oafhulpen ;— att man infört den nyhet, att Domar, som hos högre
Vinner Nej, hafva Rikets Ständer antagit (l:a alternativet) Borgare-Ståndets beslut; (2:a alternativet) Bondc-Ståndets beslut. 1 fall ettdera af de inbjudna Stånden bifaller inbjudningen, erfordras naturligtvis icke någon omröstning om contra-proposition, hvartill då anlages det andra Ståndets beslut. Stockholm den 23 Oktober 1854. Reservation: Herr Henschen har hegart få här anteknad!, att han, rörande hvad i förestående memorial föreslagits och uti åtskilliga i sammanhang dermed väckta frågor, varit af annan mening än den Utskottet antagit. STOCKHOL M, TRYCKT HOS JOII. BECKMAN, 1854. \ Särskilda Utskottets Betänkande, Avo 24. i N:o 21. i nk. lill Exp.-Utik. d. SG Okl. 1854, kl. 1 c. ra Betänkande, om användande af en del utaf den för Bränvin s-tillverkning inflytande skatt till kostnaders bestridande för kontroll och tillsyn å eflerlefnaden af författningarna, angående wikaren för Bränvins-lillverkning och försäljning, tm m. Utr Kongl. Förordningen den 10 Oktober 1851, angående vilkoren för tillverkning och försäljning af Bränvin, förekommer, nti 62 § ett stadgande, af i natell ali att en procent af den summa, som genom bevillning å Bränvins-bränning och försäljning inflyter, skall innehållas och till Stats-kontoret ingå, för att, enligt hvad af Kongl. Majit., efter Pröfnings-kommittéens förslag, för hvarje Ilin fastställas, användas till ersättning1 för do ökade besvär och kostnader, hvilka' med debiteringen och redovisandet af denna bevillning äro, förenade. Då Utskottet afgaf Betänkande i anledning af Kongl. Majrts Nådiga Proposition och väckta motioner om vilkoren för Bränvins-tillverkning, tillkännagaf Utskottet (i Bet.