Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Åtskilliga år yngre än denne, tillegnade han sig dock en äldre tids teknik — en teknik, i hvilken hans fars mästarehand skapat konstverk af hög rang, men som för sonen alltid blef ettJiinder för ett sannt återgifvande af den lefvande människans drag. Hans konst gick ej öfver den aktningsvärda medelmåttans gräns. Han ägde visserligen förmågan att ganska väl träffa likheten, - han kunde äfven på ett fint sätt gifva förebildens individualitet, men hans karnation är sällan den lefvande människans, hans figurer lida af en tvungen stelhet, och om han äfven genom ständig öfning vann en viss virtuositet såsom stoffmålare, så förmådde han dock aldrig bemästra luftperspektivets svårigheter. De tre porträtten af generalspersoner äro representativa prof på hans konstnärsskap. Med C. G. Hellqvist bortgick väl en af våra bästa historiemålare. Arten är i utdöende, ty vår tids människor sakna ju intresse för det förflutna, fullt upptagna som de äro. af sig själfva, därför äro äfven konstnärerna hänvisade till det närvarande, om de också skulle ha förmåga och tålamod att förvärfva de egenskaper, som fordras för att skildra det förflutna. Dessa egenskaper innehade som bekant Hellqvist i hög grad. Fantasi, lärdom, förmåga att sätta sig in i äldre tiders förhållanden, framträda i alla hans historiska taflor. » Gustaf Adolfs lik i hamnen vid Wolgast » och » Sten Stures död », tvenne härstädes redan förr bekanta taflor, representera konstnären på ett lyckligt sätt såsom historisk kompositör. En annan Stda af hans talang, hittills föga känd hos oss, .framträder i den mängd små akvarellstiidier, som fylla absidens väggar och som till förmån för konstnärens familj bortlottas. Det är exteriörer och interiörer från tyska städer, från Italien och Sverige, studier af blommor och djur samt figurstudier, små eleganta stycken, i hvilka Hellqvist visar sig som en fin iakttagare af den omgifvande verkligheten och en akvarellist af rang. Den yngste af dessa döde, både hvad lefnadsåren och hans konst beträffar, var Carl Flodman. Ingen af våra yngre landskapsmålare har som han förstått att vinna åskådaren.
Det första vilkoret för ett sådant företag är att finna en tomt med tillräckligt utrymme och tjenlig belägenhet, der en byggnad, afsedd för en maktpåliggande bestämmelse, må kunna fylla dennas fordringar äfven i det yttre och lemna af konstens hand Kongl. Ma jäs Nådiga Proposition N:o 87. 25 hand elt bidrag, värdigt motsvarande den naturskönhet, hvarmed Sveriges hufvudstad blifvit så rikt begåfvad. Om någon plats inom denna hufvudstad är genom sitt läge och sin omgifning otvetydigt anvisad för en monumental byggnad, och om saknaden af en dylik för fulländandet af en i öfrigt utmärkt skön tafla måste någorstädes falla i ögonen, så inträffar delta med norra delen af Carl Xlihs torg, hvilken plats för öfrigt redan är från äldre tider genom en regelbunden plantering beredd och ordnad för emottagande af ett sådant byggnads-monument. För bebyggandet af ifrågavarande plats, hvilken äfven är nog rymlig att medgifva byggnadens förläggande pä tillräckligt afstånd frän omgifvande bus, för att do mest tillfredsställande anordningar kunna träffas för rummens upplysning och för säkerhet emot eldfara, hafva åtskilliga förslag varit Kongl. Maj:t underställda. När frågan om en Nalional-musei-byggnad först utvecklades i Öfver-lnlendents-embetets underdåniga memorial den 27 Augusti 1844, förordades dertill norra delen af Carl XIlLstorg, och de kommitterade, som derpå erhöllo Nådigt uppdrag att yttra sig angående den för ett sådant museum lämpligaste plats i hufvudstaden, gålvo, i sill utlåtande den 10 Juli 1845, företrädet åt det ifågavarande bland de tretton ställen, som jemlörelsen omfattade. Den svårighet, som redan af Öfver-lntendents-embetet blifvit antydd, alt derstädes bereda fäst byggnadsgrund, hade Kommittéen ingalunda förbisett, utan grundens beskaffenhet blef undersökt och närmare bestämd genom pålningsprof, anställda ända till dess en hejare af 2J skeppunds viktualievigt icke lörmålt med 40 slag drifva pålen längre, än en åttondedels turn.
• den nuvarande Justitiae-ombudsmannen genom oförtröttadt nit, frimodighet, kraft och verksamhet i sitt mödosamma kall, hafva väl förtjenat det vitsord, som lian äfven vid sista Riksdagen erhöll, att hafva motsvarat Rikets Ständers vigtiga förtroende.” Af Herr Wetterberg: ”Sedan jag i reservation vid Lag-Utskottets utlåtande år 1851 i anledning af Justilias-ombudsmannens då aflemnade allmännna redogörelse sökt ur grundlagens åtskilliga bud svaret på frågan om hans befogenhet att fälla dom olver Högsta Domstolens särskilda domar och derunder kommit lill den mening, alt sådan befogenhet icke lagligen finnes; så anser jag mig nu desto heldre kunna instämma i Herr Professor Nordströms reservation i denna del, som han äfven ur annan, och om jag så får säga, än högre synpunkt, kommit till samma svar. Jag vidhåller tillika min redan uttalade mening att tider kunna finnas, då landet i domares rätt att pröfva lags giltighet eger ett värn, som ej för felande former må uppoffras, och att satsen i sig sjelf är så sann, att den väl förtjenar lif i verkligheten. Af Herr Hasselrot, hvilken ej deltagit i Utskottets yttrande angående Domares rätt att pröfva lagars giltighet och som i öfrigt instämde i Herr Carlesons reservation. Af Riksdagsfullmägtigen Nils Nilsson från Wermland, som instämde i Herr Grefve Sparres och Prosten Melanders reservationer. Af Riksdagsfullmägtige Per Eric Andersson från Westerås län, samt Olof Persson och Eric Ericsson från Gefleborgs län, hvilka instämde i Herr Doktor Säves särskilda mening. STOCKHOLM, tryckt hot N. MARCUS, 1854. Lag-Vtskollels Betänkande, N.o S. \:o An k. till Exp. Utsi,-, ii. 24 Jan. 1854, lil. 12 m. Betänkande, i anledning af väckta motioner angående antagande af Lagberedningens förslag till Civil-lug. I nämnde syftning hafva Herrar Ekholm och Henschen, hvar för sig, väckt förslag hos Vällofl. Borgare-Ståndet.
I min salong kan jag ej få nog m y c k e t. Små trefliga grupper här o c h hvar, piano, skärmar, b l o m m o r, böcker, konstsaker. E n o c h annan liten pärla till tafla, tidskrifter och fotografier, ett förtjusande litet kaos. Tack vare en o c h annan auktion o c h liten und a n g ö m d möbelaffär har jag några små skåp, en sekretär, litet gammalt porslin, gravyrer etc. Plysch och tapisseriarbeten äro alldeles bannlysta. Nu till min mans skrifrum. Ja, jag möblerar, få se o m han gillar. Detta blir visst hvardagsrummet, så det bonar jag o m m e d fönstertäcken, mattor och draperier. Hvarsin skön hvilstol samt vid sidan af den ett litet lågt, åttkantigt rökbord, hvarpå vi kunna hafva vår b o k, tidning, kaffekopp o c h hvarför ej litet rökverk äfven. Ja, naturligtvis kan jag ej räkna upp allt, hvad s o m tarfvas i ett h e m, endast något så när gifva en bild af, hur jag tänkt mig mitt, och finner ni, att jag allt för m y c k e t vändt mig till forntiden för att få- ihop ingredienserna därtill, så svarar jag, att så länge ej nutiden bjuder på något bättre, så är det bäst att hålla sig till det gamla goda. fakta o c h öfvade däri hon hon uthärdade hon med dock börjande angripen, och det var under en hennes regemente beordrats att u n d e r ö f v e r s t e Kiekiernicki hindra ryshandtera s k j u t v a p e n; särskildt sarnes angrepp m o t en strategiskt viktig p u n k t. M e n hennes hälsa blef Det var liksom hon anat den bestämmelse, De tålamod; rörelserna 1830 — 31 års i Polen, frihetskrig, hvilka hade blef hade upprifvet. M a n han kämpade lyder: makten. gifven man med mot man. Hans skrifvelse de Idun.
Emb.-Berättelse för år 48JO. 83 dantag af ett beläget vid en bjs land och strand i Luleå eif, hvilket först år 1832 blifvit af byemännen från Kronan arrenderadt; att redan på 1550 och 1560-talen de byar, hvilkas innehafvare nu för andra fisken deltoge i förevarande tvist, erlagt särskild fiskeskatt; att sedan ny jordrefning i Vesterbotten föregått och 1612 års räkenskapshandlingar, i afseende derå, innehölle, det i socknen 8 tunnors utsäde räknades för ett helt mantal eller en skattebonde, hvarföre årligen skattades i penningar 12 mark, smör 8 U., strömming en fjerding, tjära i fjerding och gäddor 1 U., de särskilda skatterne för laxfisken och öfriga fisken likväl fortfarit, och Konung Gustaf Adolf genom resolution den 12 Mars 1613, uppå klagomål af undersåtarne i Vesterbotten ibland annat deröfver, att fiskestadgarne utfordrades, fastän hemmansägarne utgjorde deras skatt efter nya jord refil ingen, förklarat dem, som hade stadgefisken behållna, böra göra stadga deraf, men de, som voro öde, derföre blifva förskonte, samt att allt sedermera till och med år 1774-, hvilket år vore det senaste, för hvilket landsbok funnes i Kammararkifvet, de särskilda fiskeskatterne utgått till i fiskelängderna anmärkta belopp, derförutan Kammar-Collegium i utlåtandet upplyst, att sjelfva hemmanen i Vesteroch Norrbottens län ej vore skattlagde för något fiske; hvarföre ock då följaktligen från urminnes tider Kronan bibehållit rättigheten till omtvistade fisken, helst ehuru Kommissionen, som verkställde 1695 års rotering i Vesterbotten, för en eller annan by anmärkt, att fiske funnes, deraf likväl så mycket mindre kunde antagas, att detta fiske verkat någon förhöjning i det nu bestående roteringsbesväret, som 1695 års roteringsverk, i förmågo af 77 §. uti Kongl.
B:ko, hvaremot i Säther icke någon afgift erfordrades af de innevånare, som icke tillika egde jord. 1 anledning häraf har motionären yrkat: »att Rikets Ständer måtte behjerta en dylik orättvisa, ehvar den må förefinnas och för sin del besluta, att föreskriften i Kongl. Kungörelsen den 6 April 1810, angående förbindelse för fastighetsegare i stad eller egare af till staden hörande hus och jord, att deltaga, bland annat, i skjutsningsbesvär, blifver efterlefcl och till verkställighet befordrad i alla de städer, der ej redan så skett, eller Borgerskapet på annat för dem tillfredsställande sätt ordnat berörde angelägenhet», och att »intet slags betänklighet dervid kunde ega rum, sedan Kongl. Maj:ts Nådiga Förordning af den 22 December 1846 om näringsfriheten, utplånat de uteslutande rättigheter och förmåner, emot hvilka ett Borgerskap kunnat betraktas såsom förpligtadt att underkasta sig några särskilda bördor»; hvarjemte blifvit antydt, att, om icke lindring uti ifrågavarande hardt tryckande börda för stadens Borgerskap kunde vinnas, någon annan utväg icke stöde detta öppen, än att uppsäga burskap, i hvilket fall den dryga skjutshållnings-kostnaden utan tvifvel komme att drabba de samhällsmedlemmar, hvilka hitintills icke deltagit deri. Hvad sålunda blifvit anfördt liar Utskottet tagit i öfvervägande och anser motionärens hemställan, att ofvannämnde uti Kongl.
Jag får förklara att sådan var åtminstone min afsigt, och sådan är den alltid, och att Hr Gyllenskjöld kunnat tro motsatsen, förundrar mig så mycket mera, som jag icke ofta plägar yttra mig, utan blott i sådana .320 D en 25 Juli f. m. frågor, deruti jag tror mig kunna lemna några uplysningar. Att jag gjort det i förev:de fråga på ett mindre lämpligt sätt, må vara möjligt, oell att jag icke lyckats öfvertyga, derom får jag bedja R. o. Ad. om ursäkt. Jag vill icke ingå i sjelfva bufvudfrågan eller uptaga Hr Gyllenskjölds framställning om homöopathien till vederläggning. Jag förbigår äfven så väl hvad han anfört om sin egen och andras erfarenhet i denna sak, som hans yttrande att homöopatliiens medel vore sådane, att de lättare kunde anskaffas, än andra. Jag har visserligen ganska liten kännedom om dessa medel; men jag vet dock, att de äro ganska svåra att erhålla. Jag vill nu blott fästa mig vid sjelfva anslagssumman. Den visar att motionären gått ganska litet betänksamt tillväga. Han har nemi. alternativt begärt antingen ett årligt anslag af 30,000 rdr för inrättande af ett fullständigt homöopathiskt sjukhus, eller ock 10,000 rdr årligen för en s. k. polyklinik; men hvar han skulle få medel till sjelfva sjukhusets upbyggande, det vet jag icke. Han afser väl ej, att det skall blifva sfi litet, att det kan byggas för några tusen rdr; ty då blir det begärda arsanslaget alldeles för stort. Beträffande de 10,000 rdr för en klinik, så är detta i sanning en alltför allopatisk dosis. Ty om man tänker sig. ändamålet med en sådan klinik, så kan jag icke se annat, än att på sin höjd 3 eller 4,000 rdr kunde behöfvas, emedan blott en obetydlig lokal erfordrades och en lärare, hvilken kunde aflönas i likhet med läraren vid härvarande kurhus, som har 1,500 rdr i lön.
Men innan jag öfverlemnar mig helt och hållet åt detta arbete, måste mina personliga känslor och önskningar tillfredsställas. Det mänskliga står dock främst, och människans jag intager ständigt första rummet. Det är med ett arbete i den riktningen som jag för närvarande är sysselsatt. Det är ett jättearbete, jag vet det mycket väl, svårare än alla andra företag.» Han tystnade och sjönk i eftersinnande. »Och hvilket är då detta arbete?» sporde vännen. »Vill ni förtro mig dess art och mål?» »Det gäller ej att genomborra jorden eller utsläcka vulkanerne,» svarade Oxygen; »ej häller att sätta sig i förbindelse med de öfriga verldskropparne eller att spränga månklotet. För alt det där ryggar jag icke till baka, ty jag vet, att det en gång skall kunna utföras. Men fråga är att kunna tvinga en kvinnas vilja. Det är på den uppgiften jag nu vill rikta hela min uppfinningsförmåga.» »Att tvinga en kvinnas vilja!» utropade vännen. »Kvinnans vilja är väl icke af annan art än mannens?» »Så har också jag förut trott, men jag börjar komma på den tanken, att kvinnoviljan är något vida starkare.» »Så sade man också någon gång i forntiden, i synnerhet i de skaldekväden som vi nu finna så gammalmodiga och föga öfverensstämmande med mänsklighetens egentliga beskaffenhet och verkliga mål. Men i det dagliga lifvet fortfor man likväl att fästa minsta möjliga afseende vid det som kvinnan ville.» »Hvarför tala om forntiden!» utropade Oxygen. »Vi lefva ju nu under helt andra förhållanden.» »Just därför skulle ni,» invände vännen, »icke tänka på att söka tvinga en annan människas vilja, vare sig en mans eller en kvinnas.» »Se så, inga sedepredikningar af det gamla slaget! Mina önskningar måste tillfredsställas, det är hvarje individs sträfvan, och så talar man, i fall man är uppriktig. Aromasia har visat sig äga en vilja som är motsatsen till min, och därför ...» »Därför vill ni böja den viljan i öfverensstämmelse med eder,» afbröt vännen. »Ett vackert forntidsdåd! Och det är nutidsmannen, nej, framtidsmannen som så tänker och vill på det sättet handla?»
Majrt genom nådigt bref den 3 Februari 1824 tillerkänt detta Regemente afskrifningsprocent till det i Reglementet den 11 Aug. 1812 stadgade belopp, för hafre, hö och halm, som vid Regementet utfordrades; att uti den under den 23 Nov. 1824 utfärdade fourageringsstat för Regementet den beviljade afskrifningsprocenten blifvit icke allenast upptagen, utan ock särskildt utförd och tillagd det för hästarnes utfodring beräknade fourrage; att samtidigt härmed fourragerings-bestyret uppdragits åt en särskild Direktion med föreskrift bland annat, att Regements-qvartermästaren skulle besigtiga och imellan sqvadronerna fördela fourraget samt Secund-chefen vara ansvarig derför, att Regementets hästar oalkortadt erhölle sina rationer i enlighet med fouiragcringsstat en; att det deremot ålåge hvarje Sqvadronschef att ansvara för det fourrage han på sqvadronens magasin eller skulle emottoge, äfvensom att derför afgifva redogörelser på de tider Sekundchefen bestämde; samt slutligen att, i öfverensstämmelse härmed, det af Kongl. Majrt den 17 September 1856 fastställda, nu gäl lande Passevolans-kontrakt för Regementet vore affattadt, hvaruti Regementet förklarades berätligadt att om öfverskottet af Afskrifningsprocenten in natura disponera, äfvensom uttryckligen stadgades, att Afskrifnitigs-reglementet af den 41 Augusti 1842, i afseende på fourrageriogen vid Regementet, icke ägde annan tillämpning, än att endast *3i angifva boloppet af den beviljade afskrifningsprocenten; bade Kongl. Maj:t vid sådana förhållanden, lika med Kammarrätten, funnit Justitie-Ombudsmans framställning, så vidt den anginge Lifgardet till häst, icke föranleda till någon åtgärd.
Brot. 1850 $ 1851. 7 Sami. 1 A/d. 5 Raft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, N:o iO. öfverensstämmelse dermed förordnade 173-i års lagstiftare uti 8:de kap. 2 § Rättegåugs-balkeu, att Hof-rätt skall, såsom första domstol, döma öfver „tvistcr om arf efter frälsemän: theras förordning vid dödstimma» om theras egendom: förmynderskap för theras barn och arfvingar, som frälse äro; så ock ther frälseman elier thes arfvinge vil genom offenteligit anslag afstå thes egendom till borgenärer „och om hvartheras företräde ther til; eller then ene maken söker att skilja sin lott i bo från then andras enskilta gäld,; samt vidare öfver the brott, ther frälseman förverkat lif, ära, adelig frihet, gods eller arfvelig rättighet; så ock envigos och andra slagsmål eller förgripelser med skymfeliga ord och gjerningar emellan frälsemän eller theras vederlikar, när domaren i orten, der gjerningen gjord är, först therom ransakadty. Att denna undantagslag leder sitt upphof från förhållanden, olika dem, hvilka höra lill närvarande samhällsskick, torde ej behöfva sägas. Gra den emedlertid under fordna tider kan anses hafva varit en förmån, så lärer man ej kunna betrakta densamma såsom sådan, efter det rättegångsordningen vunnit en, under berörde tider saknad utbildning och stadga samt anspråken och fordringarne på upplysning och rättrådighet hos domare ej äro mindre derföre, att de döma i Under-rätt. Så vidt man pröfvar frågan ur nyttans synpunkt, torde alltså skälen emot vara öfvervägande dem, som kunna åberopas för omförmälte undantagslag. Det lärer nemligen i första rummet vara obesridlägt, att det medför större trygghet och säkerhet, då en sak bedömes af tre än af två domstolar. Berörde undantagslag beröfvar emedlertid hvarje frälseman en dylik fördel i flera fall; och denna afvikelse från den allmänna rättegångsordningen är desto betänkligare, som den jemväl i åtskilliga händelser inverkar på andra medborgares rätt.
Dessutom kunna ju LåneMagazinerne härvid begagnas och af MagazinsDirectionen, med denna förändrade bestämmelse, administreras efter sig yppande omständigheter till detacherade försåljnings-upplag, hvarigenom StatsCassan under en omtänkt öfverstyrelse skulle kunna hår-J leda mycken vinst, åtminstone undkomma all förlust, i synnerhet om deri säd, som för Kronoutskylderne komme att erläggas, skulle vara ritorr , hvilket hvarje Landtman i sådant fall, med mycken beredvillighet otvifvelaktigt verkställde. Sålunda kunna motionairernas berömvärda förslag utan svårighet och risque sättas i verkställighet, Landtmannens penninge-förlägenhet mildras, dess onaturliga beskattning någorlunda tilli ättaföras och med detsamma en allmän nytta och förmon tillvågabringas. Och det ar med Bil. till Ridd, o, Ad, Pr. VIIBand. 4* Den 5 Augusti f. mj sådane förhoppningar jag ännu en gang anhaller att Ridderskapet och Adeln täcktes bevilja återremiss af ifrågavarande StatsBevillmngssaint Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Ulskottens Betänkande, N;o 2. Herr Ankar/värd., Auguft: StatsUtskottet har vid pröfningen af den motion jag väckt, om lindring lör Nerikes Regementes Rotehållare, i de skyldigheter som BeklädnadsFörordningen af 1818 ålägger dem, afstyrkt de reclamationer jag med, öfvertygelse om billighet och rättvisa, ansedt mig höra göra till gemensamt gagn för den province jag bebor. Jag hoppades vid Riksdagens början, attén enskilt motion i detta fall ej skulle behöfvas, då det i anledning af det vid sist förflutne Riksdag fattade beslut om beklädnadens utgörande, äfven fastställdes, att en fullständig berättelse om forhållandet borde vid denna nu pågående Riksdag afgifvas, för att, som orden lyda, Riksens Ständer måtte komma i tillfälle att utlåta sig, huruvida några förändringar i detta beklädnadssätt kunna anses nödige.
Utskotten i allmänhet erhålles annan och närmare kännedom än den, som vinnes genom afhörandet af motionens uppläsning, hvilken kännedom sålunda ofta blir högst ofullständig, hvaremot om motionerna särskildt trycktes och utdelades, tillfälle bereddes icke blott Utskottens ledamöter, utan äfven andra ledamöter af RiksStånden, att taga noggrann kännedom af motionerna, så att de frågor, som motionärerne gjort till föremål för sina framställningar, kunde med vida större tillförlitlighet, än nu är händelsen, öfvervägas och bedömas; att den ifrågavarande åtgärden skulle bereda förenkling i arbetet för Utskottens Kanslier, hvilka då icke behöfde uti hvarje betänkande vidlyftigt upprepa motionens innehåll, utan kunde begagna helt kort rubrik, medelst hänvisning i öfrigt till den tryckta motionen; att ledamöterne i Stånden då ej heller behöfde, såsom nu, lita på den uppfattning af motionens motiver, hvilken Utskottens Sekreterare eller Notarie framställt, ej eller motionärerne sjelfve finna anledning, såsom nu någongång inträffat, till klagan deröfver, att deras motiver icke blifvit uti betänkandet fullständigt upptagne; att då motionerna icke behöfde intagas uti Riks-Ståndens protokoller och Utskottens betänkande!! i allmänhet kunde blifva kortare än förr, härigenom uppstode en besparing, som i det närmaste skulle motsvara den ökade kostnad, motionernas särskilda tryckning komme att medföra; samt att slutligen i en Representation, som består af 4 Kamrar, der man i den ena ej vet hvad som passerar i den andra, vore det väckta förslaget så mycket nyttigare, som de förslag, hvilka i någotdera Riks-Ståndet väckas under motionstiden, blefve i tid kända i de öfriga Stånden, hvarigenom en mängd öfverfiödiga motioner skulle uteblifva, då man såge, att en framställning i samma syfte, som man sjelf ämnade väcka, redan vore gjord. Om remiss till blifvande Expeditions-Utskott anhålles vördsamt. Stockholm den 25 Oktober 1862. J. VI . Stjernstedt.
Jag hemställer, i afseende på dessa frågor, äfvensom hvad angår StatsSecreteraren af Klintberg, huruvida Utskottets utlåtande i dessa delar kan återremitteras. Kan detta icke ske, ser jag ej, att Riksens Ständer kunna deröfver utlåta sig annorlunda än att låta saken förfalla, och detta är ej Riksens Ständers felj utan ConstitutionsUtskottets, som så behand - 1 426 jDen io Jidii c, m. lat ämnet. Den enda anmärkning , hvarå 107 § kunde tillämpas, är den, om indragning af Tidningar. Tvänne värde Talare hafva uti denna sak utgått från olika synpunkter. Friherre Boije har yttrat, att Styrelsen borde hafva indragit flere, och Friherre Anckarsvärd har trott, att Styrelsen i detta afseende öfverskridit sina gränsor, och sålunda väsendtligen skadat. Jag kan ej dela någondera meningen. Jag tror, att det kan vara möjligt, att Rikets väl någon gång fordrar, att Tidningar indragas, på sätt genom 1813 års beslut är öfverlemnadt åt Kongl. Maj:t, så mycket mer som det möjligen kunde hända, att Tidnings-skrifvare comprometterade Riket med utländska magter, smädade medborgare, angrepo folks heder och ära, sökte sprida oro uti Landsorterne, och misstydde Konungens bud och befallningar. Detta kunde vara möjligt, och då vore det visserligen angeläget, att sådana Tidningar indrogos. Deremot tillstår jag, att jag skulle önska, det verkställande magten endast vid desse magtpåliggande tillfällen begagnade sin rätt. Jag tror ock att alla tiders erfarenhet visat, att man genom indragningar utan trängande nöd gjort mera skada än man besinnat. Man förvandlar derigenom en obetydlig journalist till en sort martyr för sanningen. Tidnings-utgifvaren, som oftast skrifver för inkomsten, sällan för Fäderneslandets väl, och som i sednare fället helst formar det efter egna åsigter, är obetydlig om han får vara i fred, men blir betydande, om han, angripen af magten, kan skaffa sig anseende af sanningens apostel.