Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna plan skulle emedlertid ej komma att medgifva utrymme till utläggande af mer än två eller möjligen tre, utefter bangårdens längsta utsträckning löpande spår, hvilket dock ingalunda skulle komma att motsvara behofvet; enär minst fem dylika spår äro härför af nöden. Om nu dessa fem spår skola kunna till hela deras längd utläggas, så är det nödvändigt, att icke allenast de redan verkställda expropriationerne bibehållas, utan äfven den Rergfalkska tomten inlöses. Under sådane omständigheter hemställer jag, om det kan vara skäl att icke nu från början bedrifva arbetet efter den plan, som dock i alla händelser Sedermera kommer att följas. Man har äfven anmärkt, att ett uppskof med inlösen af den Rergfalkska egendomen icke skulle kunna leda derhän, att denna egendoms inlösen i en framtid komme att medföra synnerligen förökade kostnader, enär dessa ej kunde öfverskrida den i expropriationslagen föreskrifna värderingsgrund. Man bör emedlertid ihågkomma, att egendomens läge invid bangården, der en betydlig trafik kommer att uppstå, sannolikt lockar till dess användande till större byggnadsföretag och i icke ringa mån förhöjer dess värde; och denria omständighet måste vid en blifvande expropriation tagas i betraktande. På dessa och de af flere föregående talare anförda skäl, anhåller jag om bifall till Utsk:ts hemställan. Frih. Bildt: (Detta yttrande, som blifvit talaren tillstäldt för justering, har sedermera icke blifvit af honom återlemnadt). Gr. Hamilton: Jag har redan erkänt, att jag saknar de taljkännedom för att med full bestämdhet yttra mig i åtskilliga delar af frågan, och jag vill derföre icke bemöta inkast, som blifvit gjorda, äfven om jag icke blifvit af dem öfvertygad. 64 Den 4 April e. m. Det är mig emedlertid omöjligt att förbigå ett yttrande af den siste värde talaren. Jag fäster mig mindre vid hans tillkännagivande, att oron i Tyskland snart skall upphöra. Detta vore särdeles glädjande, och ville de Tyska börserna handla i öfverensstämmelse med en sådan tanke, vore detta ännu mera glädjande.
En sådan rättighet bör ej Exped.Utsk. äga, ty det är icke omöjligt att ju Ekon.Utsk. verkligen menat 60 §:n Riksd.Ordn., och då tyckes det vara alltför mycken frihet af Exped.Utsk. alt åberopa en annan §. Om likväl förstberörde § verkligen vore den som Ekon. Utsk. vela t omnämna, så går det ändock alldeles icke an att antyda den i sin helhet, då den innefattar flera skiljda ämnen, utan borde man då åberopa sista punkten uti §:n. Bäst torde väl vara, då man ej bestämdt kan veta hvad Ekon.Utsk. menat med sitt anförande af 60 §:n grundlagen, alt detta från det und. skrifvelseförslaget utgår, och på sådan grund har jag uteslutit det utur mitt förslag. Hr Bråkenhjelm: Jag hoppas, att, på grund af återremissen, Exped.Utsk. iakttager, att det ej tillhör R. St. att genom Exped.Utsk. göra anmärknlr emot Regeringens grundlagsölverträdelse eller tillämpningen af deias ordalydelse i regeringsärender. Delta är ej något sådant mål att någon påminnelse hos Regeringen 0111 iakttagande af 60 §:n Reg.- F:n i anledn. deraf kan äga rum, utan det är ganska tydligt, att det är 60 §:n Riksd.Ordn., som här är i fråga. Exped.Utsk. får ej tolka Ständernes beslut. Vill man ej åberopa 60 §:n Riksd.Ordn., så må man då nyttja samma ord, som i beslutet finnas: 60 §:n grundlagen. Exped.Utskls förslag N:o 241 blef af R. o. Ad. återremitteradt. Fortsattes pröfningen af Bancooch LagUtsk:ns utlåt. N:o 5, i anledn. af gjorda anmärkmr vid Utsk:ns betänk. IN:o 1, med förslag till lag för enskilda banker. 5 §: n. Hr von Hohenhausen, Michael Silvius:
Vi finna också att den uteslutande hand - 368 Den 8 Februari e. m. lagts af detfa Stånd, och att det icke förunnats några lekmän att deltaga i komitterades arbete. Följden har också blifvit den, att man så viii utom representationen sorn inom Stånden har föga eller ingen kännedom af detta arbete. Hvarje lag måste utgöra ett uttryck af sin tids rättsbegrepp; om så är. måste också 1684 års kyrkolag vara ett uttryck af sin tids, som var absolutismen. Man finner deraf att Dom-kapitlen föreslå och K. M:t ensam beslutar i alla kyrkliga frågor, och församlingarne blifva icke hörda ens öfver hvad de skola bedja och tro. Vi måste anse detta vara ett tyranni, och det finnes icke något värre sådant, än det som rör tro. Men om Kyrkan skall kunna upfylla sin bestämmelse, måste hon på samma gång hafva en vexelverkan nedåt, som hon styres upifrån. När vi besinna att redan ifrån kristendomens första tid kyrkomöten voro allmänna, t. ex. i Konstantinopel, så måste vi förundra oss öfver, att någon sådan utväg i vår tid icke finnes för församlingarne att få sina tankar och öfvertygelse]- uttryckta. Om vi blicka omkring oss i andra länder, finna vi att der existera synoder. Se vi t. ex. på det mest absolutistiska land i verlden, t. ex. Österrike, så hafva dess protestantiska undersåter hållit synoder; mendell Svenska Kyrkan qvarstår på samma ståndpunkt som under enväldets tider. Likväl har Staten undergått stora revolutioner och senast har den genom händelserna 1809 fått en helt annan form. Bör icke äfven kyrkan i samma mån framgå på utvecklingens bana? Bör den ej hafva en form, som, analog med Statens, inrymmer oss så pass frihet, att vi kunna få kyrkomöten. Med anledning häraf, äfvensom af 59 § Ii.O., vill jag väcka en motion, hvarigenom jag önskar befordra införandet af dylika möten. Men jag ber att få upläsa denna motion, sedan jag först yttrat mig öfver det förevarande förslaget. En talare har berömt detta förslag och sagt, att det har många förtjenster.
Kyrkan uppkomne och med henne förbundne institutioner, samt för detta ändamål garantera de rättigheter, hvilka blifvit Kyrkans tjenare och lärarne vid undervisnings-verken tillerkände; pä hvilken grund Preste-Ståndet icke eller för sin del velat, genom åberopande af previlegierne, motverka en sådan reglering, hvaraf behofvet och fördelarne voro af båda Statsmagterne erkände, då previlegiernes hufvudgrunder lemnäs oförkränkte; och då, såsom skäl för en sådan reform, sig företedde: att Gottlands invånare, utgörande en folkmängd af icke fyllest 3^,000 personer, hvaraf 22,000 mantalsskrifne och endast innehafvande 1096 förmedlade hemman, hittills ålegat, på den inskränkta arealen af 27 qvadrat mil, underhålla 92 kyrkor, 43 Kyrkoherdar, 8 Caplaner och 3 vice Pastorer, förklarade Rikets Ständer, såsom deras gemensamma mening, att previlegierna icke ligga i vägen för den reglering inom kyrkoväsendet på Gottland, som instämmer med Statens och de skattdragandes lättnad, ulan hufvudsakligen rubba Presterskapets fundamentala rättigheter; äfvensom Rikets Ständer förklarat sig öfyerlygade om behofvet al en reglering 6 Allm. Besv.- och Ekon.-Ut skol tes Betänkande, N:o 128. i öfverensstämmelse med Konungens Befallningshafvandes på Gottland och Kammar-Collegii förslag, genom Pastoratens sammanslående, så att religionsvården kunde handhafvas af 24 Kyrkoherdar, Capellaner och 3 vice Pastorer; dock utan rubbning af närvarande presterskapets inneliafvande lagliga rättigheter, och att af Kongl.
Jag vill nu blott å min sida uppmana andra att följa de statuerade exemplen. I stad fordras blott en smula m o d för att bryta med konvenansen. På landet spelar denna faktor en vida mindre roll. Där skall en husmoder, om hon i någon mån hör till de » tongifvande », snart utan svårighet få hela trakten att följa föredömet. 131 Våren har nu i naturen lossat på de bojor, med hvilka vintern fjättrat jorden. Låt den också få lossa på de bojor, som fjättra edra småttingars efter frihet längtande fötter! Låten dem blott försöksvis lägga bort strumporna, och I skolen få se, att I ej behöfver ångra det! * " Uppehållsväder ". Y i hafva » uppehållsväder », det är trots nederbörden — eller just i följd däraf — ett faktum. Och detta inträffar, med längre eller kortare mellanrum, hvarje år, vinter, vår, sommar och höst, tack vare väderlekens och renhållningsbolagens trogna samverkan — äfven detta är ett faktum. Kunde man icke vänta, att tvänne sådana orsaker skulle framkalla en gemensam verkan, nämligen att våra ärade damer lärde sig den svåra konsten att » hålla upp »? Det tycks att så borde vara, men mycket bedrager man sig, om man tror att det är så. Alla » hålla upp », gamla och unga, den eleganta damen, tjänarinnan och arbeterskan, ja, till och med skolflickan i den korta klädningen — hvilket senare naturligtvis måste betraktas såsom en öfverloppsgärning, såvida den icke företages för öfnings skull! Men endast ett fåtal, ett mycket ringa fåtal förstår, hur man bör hålla upp klädningen. Och dock är detta en konst, som borde studeras, både från estetisk, sanitär och ekonomisk synpunkt. Hvad tjänar det till att taga ett litet grepp i ena sidan af klädningskjolen och sedan gå och tro, att man är räddad från alla faror, när dock klädningen släpar bak, hvilket man med den allra minsta lilla eftertanke borde förstå? Mer praktiskt, men rent af stötande fult är, när man tager ett duktigt grepp i alla kjolarna och energiskt drager dem åt sidan. Då är man visserligen räddad från damm, fukt och smuts, men man bereder sin nästa ett skådespel, som icke alltid är så vackert.
Utom det att jag till alla delar instämmer i hvad Hrr Rosenblad och Anckarsvärd anföit, anhåller jag få tillägga några ord. Hade Lemkeske arfvingarne oafbrutet betalt arrendeafgiften i rättan tid, så hade de naturligtvis perpetuel! fått bibehålla arrendet; men nu har en olycklig händelse gjort, att, i följd af förmyndarens insjuknande, arrende-afgiften blifvit betald 8 dagar sednare äu rätteligen ske bort. Hade då Kronans ombud genast deraf tagit anledn. att yrka arrendets upphörande, skulle jag ej haft något att säga, men dervid gjordes intet, utan arrendesumman qvitterades och arrendet förblef under g års tid oklandradt; men då praescriptionstiden det loide året skulle inträffa, då först började Kronans ombud en rättegång, hvilken sedermera på juridiska skäl visserligen måst af arrendatorerna förloras, emedan det var onekligt, att de Den 3o M a j f. m. 463 8 dagarna blifvit öfverskridua; men jag vill fråga om någon billighet och rättvisa ligger deruti? Jag talar nu icke om den juridiska rättvisan, utan om den billighetskänsla, som ligger hos hvarje menniska, denmoialiska öfvertygelsen, som livar och en vid ett sådant tillfälle är skyldig att afse. Då tror jag det vara R. St. tillständigt, att åtminstone till någon del söka lätta hvad lagens stränghet i detta fall åstadkommit. Arfvingarne hafva i alla fall, om också StatsUtskts betänk. går igenom, lidit ganska betydlig förlust. Försl och fiämst gå de miste om det perpeluella arrendet, dernäst få de betala en betydligt högre arrendesumma, nemi. 666 r:dr 32 sk. b:co i stället för 6oo daler silfvermynt, och sedermera äro de ålagde, att, efter det 3o-åriga arrendets slut, lill Kronan afleverera qvarnarna m. m. i fullt lagligt stånd. Dessutom hafva de förbundit sig, att till Kronan öfverlemna de hus, som ligga på Broby skalteköpta hemmnnsägor, och hvilka de äro berättigade att behålla eller genom rättegång kunna tvinga Kronan att afstå eller laga dan.
Eller kunna vi anse oss så miiktiga, vi, ett litet folk af knappa 4 milhr, inträngdt emellan verldsmonarkier, som dagligen tillväxa som laviner till jättestorlek, att vi obekymradt kunna förkasta det stöd, som ett med oss beslägtadt. och förbundet folk kan, om ock ofullkomligt, lemna oss i farans ögonblick? I sanning, Mine Hrr, mitt förstånd är för inskränkt, för att upfatta en sådan orastörtningspolitik. Mitt hjerta är för stort, eller kanhända för litet, för att begripa en sådan Svenskhet. Jag ser i den agitation, som blifvit upväckt mot Norige, i de proportioner, den antagit, och i den drägt, hvari man synes välja kläda densamma, ingen ny, morgonrodnad upgå öfver mitt fädernesland, öfver vår Nord. Hvad jag deremot i allt detta kunnat uptäcka, det är — ett ogenomträngligt mörker. Jag anhåller om afslag å Utsk:ts motiver, och att den redaktion för lt. St rs underd. skrifvelse i denna fråga, som jag nu går att upläsa, måtte blifva i det stället antagen: Då det föreningsband, som blifvit knutet emellan Sverige och Norige, oaktadt ilen långa tidrymd, under hvilken det egt bestånd, icke svnes hafva i önskvärd män förmått framkalla det ömsesidiga förtroende mullan de båda folken, hvilket vid föreningens stiftande varit afsedt att utgöra dess största styrka, oell då det måste vara af synnerlig vigt, att noggranna och fullständiga bestämmelser finnas ang:de sådana ämnen, som röra de båda nationernas ömsesidiga rättigheter och skyldigheter, på det att icke i ats:de pa dem meningsskiljaktigheter må kunna upsla, hvilka skulle förlama föreningens kraft och motverka dess syftemål, hafva lt.
KonglMaj:ts Befallningshafvande i Stockholms Län åter, anförande, hurusom antalet och lästetalet af de större fartyg, hvarmed sjöfart å Norrland idkats, under sednast förflutne 3:ne år så aftagit, att inom Bio och Wätö samt Wäddö och Häfverö skeppslager antalet minskats med 10 och diägtigheten med 63(1 läster, yttrade: att någon annan orsak härtill icke kunde angifvas, än det af de sjöfart/idkande öfverklagade intrånget i deras rörelse genom Finnar och Åländningar, i synnerhet soni skickligheten och hågen för sjömans - Konstitulions-Utskottets Memorial, N‘.o 15 19 yrket och konstfärdigheten i skeppsbyggeriet under tiden icke varit i aftagande; — att, ehuru sjöfarten obestridligen varit lönande för dess idkare, frakttillgången således i sednare tider likväl blifvit förminskad; - att det, i saknad af kännedom om de varuqvantiteter, som årligen fraktades från norra länen, icke vore för Kongl. Maj:ts Befallningshafvande möjligt att bedöma, till huru stor del denna varutransport kunde fullgöras af de för närvarande allmogen i Stockholms Län tillhöriga, dertill användbara, fartyg, 57 till antalet; •—- men att Kongl. Maj:ts Befallningshafvande vore fullt öfvertygad, att, om den Finnar och Åländningar medgifna fraktfart å Svenska kusten upphörde, inom ganska kort tid en sådan mängd fartyg skulle af allmogen inom Stockholms skärgård byggas och utrustas, att transporten af träd varor och tjära från de norra provinserne dermed kunde bestridas, utan oskälig stegring i fraktprisen.
St:r ännu ej är verkställd, och derföre skulle den décharge, som Stäuderne efter Konst.Utsk:ts yttrande meddela, nödvändigt böra vara vilkorlig. Som skäl anföres bland annat att denna fråga har förut varit bragt å bane. Ja väl! år 1850, af ett Utsk., hvilket var af den skärpa, att det, om jag icke misstager mig, framställde i sitt déchargebetäuk. icke mindre än 60 å 70 mål, hvari Utsk:t funnit ani. till anm., och hvilket slutligen anställer en RiksRätt i en massa af ärender. Hvartill skulle väl denna utvidgade granskningsrätt tjena? Den 14 December e. m. Det är svårligen tänkbart att Konst.Utsk:t förbiser något ärende af vigt, men det oaktadt vill man nu, att Revisorerna skola göra anmälan hos StatsUtsk:t om hvad de finna anmiirkningsvärdt, och detta Utsk. således lemna en fingervisning åt ett blifvande Konst.- Utsk., hvaraf skulle följa att samma Utsk. skulle till ny behandling uptaga ett ärende, som det redan handlagt, hvilket synes innebära en orimlighet. Principen för denna granskning är i allmänhet ternligen tydligt uttalad i vår grundlag. Den säger: allt hvad lt. St:r efter granskning godkänt eller lemnat oanmärkt, bör anses hafva vunnit décharge i afs:de på det granskade, och ingen ny granskning af nva Ständer i samma mål vara tillåten. Man vill nu frångå denna princip, som så länge varit följd; — det borde så mvcket mindre nu vara behöfligt, då revision föregår hvart år i st. f. hvartannat. Från en annan sida sedt, hvilken verkan kan väl en utvidgad förlängd granskningsrätt möjligen utöfva på konungens rådgifvare i förekommande mål. De kunna intagas af en viss ängslan vid behandling af hvarje ärende och just derföre förbise den nytta, ett förslag kan medföra, och möjligen för blott formen afslå en nyttig sak. Resultatet blir att K. M. skall mötas af ännu större svårigheter att finna skickliga rådgifvare, för hvilka han har förtroende, Efter It.
Så hade de också, en stilla afton efter en stormig dag, kommit att sitta ensamma på en af bänkarne nere vid hafsstranden och sågo på de hvita brottsjöarne, hvilka blänkte hvitt i månskenet långt utåt sjön. Och dervid hade den paus inträdt, hvilken förr eller senare infinner sig i förhållandet mellan man och kvinna och i hvilken de begge i ena och samma plötsliga upptäckt se den sista slöjan öfver de ömsesidiga känslorna falla. Truls vände sig helt om mot sin granne. «Fröken,» sade han efter ett litet uppehåll, «törs jag göra en fråga? Hon hade instinktivt vändt ansigtet halft bort; det dröjde något, innan hon svarade; hon såg ned och rörde med parasollen i sanden. «Ja, – det må ni ju fråga er sjelf om,» svarade hon något andfådt samt med ett kast på hufvudet, som en smula tog modet från honom. Det blef tyst en stund; man hörde bara vågsvallets monotona brus; Truls satt och tänkte efter, hur i Guds namn han skulle få fram det afgörande ordet, – det alltid så märkvärdigt vanskliga. Ändtligen tog han sig samman. «Tror ni, det kan ligga något under i slumpens tillskyndelser, fröken?» Hon satt fortfarande och rörde med parasollen i sanden, knyckte så der retsamt stolt på hufvudet, men svarade ingenting. Det blef återigen tyst en stund. «Jag menar,» tillade han, sakta och varmt, bäfvande på målet, «jag menar, i den slump, som fört oss samman, två gånger och nu senast här.» Hon satt ett litet, kort ögonblick i sin förra ställning. Derpå höjde hon hufvudet med ett hastigt kast, vände det långsamt om mot Truls samt betraktade honom oafvändt med ett par ögon, hvilka ifrån att fråga skyggt blefvo varma bakom tårar. Der sköt som en varm ström igenom Truls. Med en snabb rörelse lutade han sig fram mot henne och sträckte armarne mot henne; och i nästa ögonblick låg den fasta kroppen emellan dem och ett varmt, mjukt ansigte tätt intill hans eget. Från nu af blef det dem outhärdligt i pensionen.
Maj:t, det icke vara med god ordning förenligt, att möjligheten af deras utbetalning än vidare förblifver af ovissa tillgångar beroende, samt tillstyrker följagtligen bifall till hvad Kongl. Maj:t sålunda föreslagit. 2:o) Likaledes och sedan den del af förslags-anlaget å Riks-Statens Sjette llufvud-Titel tili ersättning för jordförluster genom canal-anläggningar, som utgår till Första Lif-Grenadier-regemenlet, med 245 R:dr 14 sk., lill Andra Lif-Grenadier-regementet med 509 R:dr och lill Skaraborgs regemente med 1,414 R:dr 27 sk. 2 rst, numera blifvit Lill beloppet beklämd, får Utskottet, i enlighet med hvad Kongl. Maj:t i sådant afseende föreslagit, tillstyrka, att nämnde ersättningssumma, tillsammans 2,168 R:dr 41 sk. 2 rst., mätte lill Fjerde från Sjette Hnfvud-Titeln öfverföras; kommande, vid regleringen af utgifterna under sistnämnde Titel, Ulskottet att yttra sig öfver den föreslagna nedsättning i of vanberörde förslags-anslag, som, i följd af denna öfverflyttning, kan anses böra ega ruin. I enlighet med hvad serskilde i Nåder utsedde Committerade för granskning af framställde förslag till reglering och förbättring af Armeens sjukvårdsanstalter, uti afgifvet betänkande tillstyrkt, har Kongl. Maj:t begärt, att, till beredande af Fält-läkare-corpsens närvarande och framtida tjenstbarhet, Rikets Ständer måtte bevilja till arfvoden åt 20 reserv-läkare inom Fält-läkare-corpsen, å 300 R:dr hvardera, 6,000 R:dr, och såsom resestipendium för Bataljonsläkare och Garnizons-Sjukhusets Sjukhus-läkare 1,333 R:dr 16 sk., tillsammans 7,333 R:dr 16 sk.
Härvid förekommer beträffande § 2. Utskottet hade i sitt förra Utlåtande erinrat att pä disponibla tillgångar lärer böra bero i hvad män å de vägar, hvilka såsom postvägar anses, må kunna åstadkommas sådan befordran af post och resande, sorn för dessa vägar blifvit föreslagen, helst i annat fall omöjlighet uppstår, att, innan erfarenhet genom försök i mindre skala blifvit vunnen, med någon grad af säkerhet beräkna hvad kostnad detta befordringsväsende kan för Statsverket medföra. Utskottet har ansett att några ovilkorliga bestämmelser om ordnandet af ett sådant, befordringssätt således ej böra meddelas, utan att, efter orden ”postvägar, å hvilka” torde böra inflyta följande ord i den mån tillgångarne sådant medgifva. Då Utskottet fortfarande vidhåller denna åsigt, hemställer Utskottet till Rikets Ständer, att § 2 må erhålla följande lydelse: De vägar, hvilka för posteller skjutsbefordring begagnas, indelas uti: a) postvägar, å hvilka, i den mån tillgångarne sådant medgifva, medelst kontrakt antagne posthällare skola dels besörja ordinarie postbefordring, hvarmed post och resande pä bestämda tider gemensamt fortskaffas, och dels, efter beställning, ät posten och resande tillhandahålla extra poster; samt b) bipostvägar, ä hvilka genom kontrakt antagne entreprenörer, sä vä! efter beställning fortskaffa resande, sorn ock tillhandahålla den skjuts, som för postbefordringen å dessa vägar kan erfordras. Beträffande % 12. I sitt förra Utlåtande har Utskottet anfört, att då Kommitterade här föreslagit 50 öre för heleller halftäckt åkdon med fjedrar. hafva de otvifvelaktigt dermed afsett tvåbets-åkdon: men Utskottet ansåg detta, till undvikande af missförstånd, böra tydligen uttalas. Statssamt Albri Besv.- och Ekon.-Vtskottets Betänkande N:é 23. 7 Vidare har, enär, så vidt sig göra låter, bör genom bestämmelserna framkallas hos posthållarne den önskan, att kunna erbjuda de resande beqväma och ändamålsenliga åkdon.
Men icke blott i de gäll, sorn sålunda blefve lediga, ulan ock i alla församlingar, hvarest icke, för nuvarande Kyrkoherdes lifstid, frivilliga öfverenskommelse!: blifvit aflslutade, borde, efter Karnmar-Collcgii förmening, den nya löneregleringen genast införas; hvadan det vöre nödigt, att den för Gottlands samtliga hemman, utom Kungsgårdarne och Ecclesiastika boställena, beräknade lerLialliondc, 2,427 tunnor 6 kappar,.skyndsamligen fördelades först på socknarne och sedan på hemmanen inom hvarje socken, efter deras skiljaktiga beskaffenhet. Verkställigheten af en sådan classificalion trodde Collegium kunna uppdragas åt en.. Cöln mission, beslående, under Landshöfdingens ordförande, af Irenne Kyrkoherdar, hvilka Consistorium ulsåge, en lian hvardera tredingen, och Irenne af liondegifvarne efter samma grund valda ombud, liv-ilka, sedan beloppet för en socken blifvit bestämdt, antingen sjelfve fördelade det emellan hemmanen eiler ock föibehölle församlingens hemmansegare att sig emellan en sådan fördelning uppgöra. Den sålunda skeende liondesätlningem å lerlialen trodde Collegium böra anmälas till Kongl. Majlis
Mängsalldiga och grannlaga wörö öfwerläggningarna derom, dä ä ena sidan exemplet af lAlmscruclstka Banc>ncn8 fall, och a den andra Inrättningens ofelbara nytta under en god förwaltuing, likasom wägde stalén mot och med. En tid as nara t ennie mannder framstöt ock, innan något siuteligt stadgande hänni kunde ninnas, och i September mänad, sedan Bonde-Ständet dea 6. förutgående Julli förklarat sig wittja intet ha-wa med Banco at beskaffa, förenade sig Ridder.tapet IZL2 och Adeln, samt Preste-och Borgare-Smnden, ak taga Lun^ueu under deras disposition, samt förbundo stg at densamma försvara, beskydda och. handhafwa. Jnn-e det Kongl. Majrt den 17. September updrog Riksens Ständer förwaltningm af blanco - Wernet, och samma dag gaf Dest Nådiga försäkring pä nagra »vilkor och fördelar tik dest bästa, sträckte äfven Riksens Ständer deras omtanka derhän, ai genom hwarjehanda föreskrifter göra förvaltningen säker, hwarorn wittna ej mindre den för blanco - Käministrationsn ännu såsom Grundlag ansedda Lanes-Ordningen, eller Rik-' sens StanderS Bestnt och Förordning om Lan^usn i Stockholm, äateraä den 22. September 1668, ä?r de flera wid denna Riksdag utfärdade InttruLbioner för Lavco - Futlmägriga, Lanco - Ooiuruislaricrna, Laskeuver, Bokhallare och PemnngeRrknare: och umamnde desta irenne RiksStänd hwart för sig deras Fullmagnga och Lommistarier. Pa grundwalen af RrrsenS Ständers garantis byggdes och underhölls det allmänna förtroendet: snart feck kaninen det erfara. Til penningars emottagande öpnaves Waxel-Lan^uen den Z. November och LaneLancken den 12. i samm» manad.