Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Förr skall denna torkade rörstaf, som jag håller i min hand, grönskas och blomstra än du får förlossning.“ Den olycklige bedröfvade harpspelaren kastade då sin harpa mot vattnet och satt bitterligen gråtande på floden. Presten vände sin häst och for sin led; men se: hunnen ett stycke väg, märkte han rundt omkring sin gamla vandringsstaf, som han höll i handen, gröna skott och blad hafva gått ut och de herrligaste blomster deremellan. Då tycktes honom detta vara en vink från himmelen att annorlunda predika försoningens trösteliga lära, och han skyndade tillbaka till den ännu alltjemt klagande flodmannen, visade honom den grönskande stafven och sade: “Ser du, nu grönskar och blomstrar min gamla staf såsom en telning i rosengård – så må ock hoppet blomstra i alla skapade väsendens hjerta, ty deras förlossare lefver!“ Häraf tröstad, tog Näcken åter sin harpa, och glada toner ljödo kring stranden hela den långa natt. Många vidunderliga sagor äro i svang om bergtroll, hur de bergtagit menniskor, hur de legat i fejd med dem, samt hur de visat dem största fiendtlighet mot den inbrytande kristendomens ljus och mot kyrkobyggnader. Den äldsta berättelsen om bergtagning hafva vi funnit i boken Miracula Sanctæ Crucis, så lydande: att en gosse från Östens by i Bygdeå socken af Westerbotten blef bergtagen; men igenfunnen efter löfte af föräldrarne till Kristi kors (ad defixionem Domini). Hur trollen fira julnatten, derom äro sägner i hela vårt land. Då är ej godt för kristen man att färdas ute. De tåla ej “lukten af kristet blod“. Tillfällen gifvas dock, då de visa sig tacksamma mot menniskor, som gjort dem någon tjenst. Så ha de förärat dem präktig boskap, stora kopparkitlar, silfver och guld o. s. v. Trollen sägas afla mycket af sig, men affödan dör mest, när åskan går. Deraf ordspråket: “Vore ej thordön till, lade troll verlden öde.“ Några sagor om jättar må här finna plats.
Bilaga till Stats-Utskottets Memorial vid Riksdagen åren 1828—3o IV:is 4o8, 4aa och 433. STOCKHOL M. Tryckt hos Johan Hörbergs i83o. / li iks gä läs Contoir et s beskaffenhet och föremål. S!• R iksgäldsContoiret, som är ett Rikets Ständers Verk, förblifver, såsom hittills, under R. Strrs styrelse, inseende och förvaltning (66 §. R. F.) §• 2. De till RrgsVerket hörande och dit anslagne medel må icke, under någon förevändning, eller med hvad vilkor, som helst, derifrån ryckas eller användas till andre hehof, än dem R. St:r bestämt. — Allt förordnande, som deremot strider, vare kraftlöst. (68 S. R. F.) S3. Detta Contoir har till föremål: a) Att ombesörja Jiqviderandet af den Rikets Gäld , för hvilken R. St:r tillförene eller vid innevarande Riksdag ansvarighet sig iklädt; b) att bestrida de till andra ändamål anordnade utbetalningar; c) att emottaga och redovisa för de till R:gsContoiret anslagne Fonder och Inkomster, samt, i händelse af öfverskott derå, hålla dem R. St:r tillhanda; och cl) alt utföra de serskilde uppoch utlånings-förrättningar, hvilka åt Contoiret blifvit uppdragne. * ( 4 ) Första Afdelningen. RiksgäldsContoirets Skulder samt pä Contoirct anvisade utbetalningar. Äldre, ännn outredde KronoFordringar och Anspråk, hvilka, enligt förra Reglementen och Författningar, skola utaf R:gs-medel Iiqvideras.
Disconternes reglering subordinera under den principe, som i sådant fall kommer att uppställas, än att, på sätt Utsköttet , sid. 1. yttrat sig, låta alla Financiella förhållanden, så val Statens och Nationens, som sådana enskilta Corporationers, hvilka hittills statt i gemenskap med Banquen, subordinera under den principe, som för bevaq randel af Banquens så kallade Credit kan anses nödvändig. Jag frågar; är det rättvist 6chJ Dén 17 Martil, r. m. går det an , att låta Banquens förhållande till sina G.ildenärer och sinn Borgenärer, sådant det nu är, eller genom operationer kan blifva , ovilkorligen och alltid blifva måttstock för föi hålland t emellan Gäldenärer och Kor. ge. ärer i allmänhet, och med detsamma den måttstock,- som bestämmer värdet af våra Hus, af vår jord och af våra Utlagor tili Staten. Ridder kapet och Adeln torde icke nu mera ogilla, att jag så envist bestridt, det frågan om FiiialDiscöntemes reglering skulle tiil slutligt afgörande få företagas, annorlunda än i förening m d frågan om regleringen af allmänna Penning^- rörelsen. Jag har länge hyst den tankar» , att Statens och Panquens Fin^nce böra åtskiljas: Långt innan jag initierades i Banquens så kallade hemlighet, förstod jag atf Banquens röre*se icke kunde vara annat än en Credit-rörelse, icke mindre äfventyrlig under dess Contanta, än under dess Sedel perioder Genom noggranna unders. kningar har jag öfvertyga^ mig, att denna Banquens Oedit rörelse yttrat en högst ojämn och således , i det hela tagit , menlig verkan uppå Näiingarne, ålit efter som den va-it mer eller mindre utsträckt. Det är i synnerhet på Jordbruket och de dermed i förening stående Naringar, som variationerna i denna Creditrörelse yttrat en föiderflig inflytelse.
Jag har intet hopp, att min röst kan gifva någon ledning åt R. o. Ad:s beslut, men jag har likväl ansett mig böra uttala min öfverlygelse i detta vik tiga ämne. Skulle R. o. Ad. förena sig i PresteSl:s beslut, kommer det att medföra ganska betänkliga följder, dem jag velat motarbeta. Hr Gripenstedt, Joli. Aug.: Afven jag kan icke tyda R. o. Ad:s beslut i fråga om Bevilln.Utsk:s utlåt. N:o 11 annorlunda än den siste talaren nemi. atl det innefattar ett gillande af de åsigter, som i samma betänk, voro framställde, och jag hoppas, att R. o. Ad. äfven vid detta tillfälle vidhåller denna åsigt. Den talare, som först yttrade sig i ämnet, ansåg frågan böra betraktas på ett annat sätt, och hans skäl härföre voro, att hon influerade på tullupbördens belopp, hvilket åter skulle vara ett criterium derpå, att frågan vore en bevillmsfråga. Jag anhåller då att fä bemöta dessa inkast, och torde kanske tydligare göra detta genom framdragande af exempel, i hvilket afseende jag tillåter mig, att erinra Hrr:ne derom, alt t. ex. frågan om borttagandet af förbuden är fullkomligt analog med denna, men icke destomindre har R. o. Ad. aldrig ifrågasatt, atl denna fråga icke skulle vara afgjord genom 3 Stånds beslut, emedan hon är af ekonomisk natur. Förbudsfrågan behand8 H. 32 498 Den 19 Juli f. m. lades äfven blott af Bevilln.Utsk. och i grundlagen står föreskrifvit, att endast frågans beskaffenhet, men alldeles icke behandlingssättet skall bestämma hennes art. Att förbudens uphörande eller bibehållande inverkar på tullinkomsterne torde icke kunna bestridas och således måste uti förevar:de fall samma skäl gälla, som vid förbudsfrågan nemi. att det är en ekonomisk fråga, och såsom sådan har hon äfven blifvit betraktad och behandlad.
Nyhnämnde frän KrigsR:d. tz. r. förwaltningen tilpäräknande Summa g 50,000:41.7. 2:0. Mazarins-Inrättningens Lager af Spannmäl och proviant för -297,940:41.1. z:v. Lontante medel 96,0)4: 6. 5. 4:0, ' - 712 Den 15 Mars» N:d. H. r. 4:0. Utffoktens första Förslag ffullr härifrän afgä kD^ins-Jnrattningens hela Skuldsumma 325,621 R:d.; men enär, efter Utssott-ets sednare förslag, Inrättningens under förenämnde Summ» innebegripne ffuld til framlidne Herr Lancellie-Rådet ^verkoiis Sterbhus i Hamburg, stor 209,159 N d., warder af Riksgälds-(mntoiret licjuiclk-r-rct, sa blifwer den återstående SkuldSumman, som, pä ofwanstaende konä kommer at afgä - s r 116,462 R:d. Pa detta sätt skulle wäl Allmänna iVlsgasmsInrartningens kon6 blifwa tilhopa räknadt 900,167 R:d.; men i anseende til osäkerheten, när och huru större delen af ofwanberörde Summor, hwaraf endast omkring 100,000 R:d. bestå uti Lontanm Medel, kunna blifwa at clisponeras; hade det wisserligen warit til önskandes, al Högloft.Lsnco-Utskottet icke funnit betankeligt bifalla Högloft. Utskottens Förslag, at ^»gar-ms-Inrättningen matte, för deh Riksgagneliga behof, bewiljas rättighet, at ifrån Lancken i Discont-wag warda understödd med zoo,ooo R:d.
Den kan nu lika så litet cureras genom hastig indragning, sorn en öfverlaslad menniska kan genom svältcur cureras genast, utan måste så småningom återhämta de genom öfverflödet förlorade krafter. Jag uppskjuter med vidare yttrande i detta ämne, till dess 9 punkten i Betänkandet till pröfning förekommer, samt vill endast anmärka, att alia de uppoffringar, sorn nu göras, för att förbättra Sedelmyntets värde, ske blott eller åtminstone mäst lill förmån för utländningen, som har en stor del af vår Sedelstock i sina händer. Intill dess denna del af Sedelstocken återkommit, bör Realisationen uppskjutas. Utskotten halva ej gjort skillnad emellan Bankens Sedelstock och den i Landet verkeligen befinleliga. Om man ock skulle taga det be - Den 6 Junii f. m. 227 slut, att 1814 års RörelseCapital bör bibehållas, är likväl detta beslut icke verkställbart, ty en betydlig del af nyssnämnde RörelseCapital är utvandradt dels till Finland, dels till andra Utländska orter. Man bör således menagera Nationens resourcer, och icke söka, att bereda en Realisation på annat sätt, än gei nom ökning af productionen. Friherre Boijej Ludvig, uppläste följande: Till hufvudsakligt föremål för denna Riksdag antaga vi omsorgen, att förbättra vårt pappersmynts värde; och det är då angelägit, att vi äga ett rigtigt begrepp om hvad som ar pappersmyntels värde. Med pappersmyntets värde förstå vi stundom pappersmyntets förhållande till sin Regulator, metallen, ett förhållande, hvars resultat vi se i Cours och Agio, —■ och stundom pappersmyntets förhållande till varumängden; ett förhållande, hvars resultat vi se i varupriserne.
Det förekommer mig oförklarligt att både Regeringen och Ständerna visat en så stor likgiltighet för sparbankerna. Hvarföre så många formaliteter för banker, sorn vilja emottaga de rikes eller mera bemedlades tillfälliga besparingar, som oftast endast utgöra en ringa del af deras förmögenhet, då man icke bekymrar sig om de banker, der den fattige eller mindre bemedlade ofta insätter allt hvad lian eger? Föreställer man sig måhända att inga kontroller här äro behöfliga? För att häfva en sådan villfarelse, torde det vara skäl att upplysa, att medan vid 1859 års slut i landets alla enskilda banker fanns på depositionssamt uppoch afskrifningsräkningar insatt ett belopp af 16,738,337 R:dr, insättningarne i sparbankerna vid samma tid uppgingo till 27,259,202 R dr. Af detta belopp voro icke mindre än 10,437,610 R;dr utlånta mot borgen och 1,413,939 mot annan säkerhet, som icke kunnat hänföras till inteckning, aktier eller publika papper och således väl icke får anses bättre än borgen. Nära hälften af sparbankernas medel var således utlånt mot borgeneller dermed jemförlig säkerhet. 1 andra länder har man varit särdeles angelägen att för placeringen af sparbankernas medel föreskrifva den största möjliga säkerhet. Der sparbankernas medel icke läggas i Statens händer, utlånas de vanligen till största delen mot inteckningar i fast egendom och statspapper. Endast ett mindre belopp lemnäs mot borgen. Detta belopp utgör i Preussen omkring 10 och i Danmark endast omkring 8 procent af det hela. Det första vilkoret för ett ändamålsenligt ordnande af vårt sparbankssystem är att en lag för sparbankernas inrättande och förvaltning utfärdas, hvarefter reglementenas fastställande saklöst kan lemnäs åt landshöfdingarne. Om Regeringen, som ofta sysselsätter sig med de största bagateller, icke hyser tillräckligt intresse för sparbankerna, för att härom göra framställning till Ständerna, hoppas vi att vid nästa riksdag någon enskild motion derom skall framkomma. Sparbankerna äro foster af vår tid och en af hennes vackraste skapelser.
Hofstats-personalens pensionerande, bifogade reservation, nu hemställt, att inga vidare anslag måtte beviljas för pensionerande af bemälde personal, helst Hofvets tjenstemän och betjening icke, i likhet med Statens tjenstemän, genom någon mödosam embetsbana, förvärfva! sig anspråk alt af det allmänna påräkna en nödtorftig bergning på sin ålderdom; uti hvilken motion åtskild ige af Bonde-Ståndets ledamöter instämt. Stats-Ut skottets Utlåtande, N.o 112. Då emedlertid för Hofstats-personalen ingen pensionsrätt finnes genom Författningar bestämd, utan densamma torde hädanefter som hittills komma att hero af Rikets Ständers pröfning vid hvarje serskildt tillfälle; i följd hvaraf Rikets Ständer äfven vid senaste Riksdag, uti underdånig skrifvelse af den 123 Mars 1835, hos Kongl. Majit anmält, att Rikets Ständer, i anledning af derom vid nästförutgångne Riksdag väckte förslag, icke funnit skäl att bestämma några grunder för Hofstats-personalens pensionerande, anser Utskottet den nu väckta motionen icke till någon åtgärd föranleda. Stockholm den 11 Maj 1840. Ank. till ExpUtsk den 12 Maj, kl. 1 e. m.
Provinser och å andra orter äger ruin, för framtiden utgå efter deras värde in natura; men att likväl afseende borde fästas derå, att Räntepersedlarnes utgörande i Skåne, Blekinge och Bohus Län, på sätt nu sker, tillkommit i behörig ordning och är vordet faststäldt vid de nya refningar och skattläggningar, som, sedan dessa orter blifvit åter vunne till Sverige, föregingo de derstädes upprättade IndelningsVerken; på hvilka grunder och då hos StatsUtskottet förekommit, dels att de hemmansägare, hvilka nu i penningar utgöra Räntorne, voro berättigade att blifva hörde, i afseende på en förändring af så stort inflytande på deras skattskyldighet, dels ock att för öfrigt undersökas borde, i hvad nion den ständiga Rotering, sorn i sednare tider blifvit verkställd i Skåne, medförde ett särskildt åliggande för denna Provins, utöfver hvad andra orter af den allmänt åtagna Extra Roteringens utgörande under krigstid vidkännas, samt huruvida Räntornes erläggande in natura borde föranleda lill lindring i detta Roteringsbesvär, StatsUtskottet hemställde, alt Rikets Högloft. Ständer ville till Kongl. Maj:t framföra en underdånig önskan, alt otnförmälde förberedande åtgärder, till ärendets ytterligare utredning i hela dess vidd, måtte vidtagas, samt Kongl. Maj:t täckas, i anledning deraf och med afseende å frågans öfriga be - Den i5 December e. m. 333 skaflfenhet, Rikets Ständer vid nästa Riksdag Dess Nådiga Proposition meddela. Vid frågans pröfning stadnade de respective RiksStånden uti skiljaktiga meningar i så måtto, att StatsUtskottets ofvanupptagne yttrande förkastades af Höglofl. Ridderskapet och Adeln samt Hedervärda BondeStåndet, men gillades af Högvördige PresteSlåndet och Yällofl. BorgareStåndet; vid hvilket förhållande, och i öfverensstämmelse med 75 §. af Riksdagsordningen, målet förföll, och sådant uti underdånig skrifvelse hos Kongl. Maj:t anmäldes.
Att om sådane aftal stadga, det de, för att vara gällande, ovilkorligen måste intecknas, samt inteckningen inom hvart io:de år förnyas, befarar Utskottet medföra den påföljd, att mången undantagshafvare skulle gå i mistning af sin ostridiga rätt, och blottställas för armod och nöd på gamla dagar, helst det ligger i sakens natur, att denne, som oftast både ålderstigen, sjuklig och fattig, lätteligen kan komma att åsidosätta en dylik bevakning. En annan, efter Utskottets tanka, tjenligare utväg gifves, att åt dessa aftal meddela nödig offentlighet, nemligen att föreskrifva, det de, för att vara med säkerhet gällande, böra intagas uti den nya egarens åtkomsthandling, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med hvad Rikets Ständer vid sisliidne Riksdag beslutade, ehuru så sent inpå Riksdagens slut, att frågan icke hann hos Kongl. Maj:t till pröfning förekomma. Att i berörde handling införa öfverlåtelsé-vilkoren, instämmer väl redan med 2 § i i Cap. Jorda-Balken; men då det likväl blifvit ett antaget bruk, att från köpebrefvet utesluta åtskillige i köpecontractet omförmälde vilkor, lärer ett nytt mera bestämdt stadgande härutinnan, som jemväl utstakar påföljden för underlåtenheten deraf, finnes både nyttigt och behöfligt. I följd af ett sådant stadgande skulle det i allmänhet blifva möjligt för den, som ville köpa fastighet, eller emot intecknings säkerhet gifva lån, att förvissa sig, om egendomen vore med undantag besvärad eller icke, för hvilket ändamål han endast behöfde se egarens åtkomsthandling. Det är väl sannt, att, derest egendomen, efter det undantagsmannen sålde, gått i nya köp, och undantaget, vid dessa senare tillfällen, icke blifvit af säljarne uppgifvet och i köpebrefven omförmäldt, sådane fall kunde inträffa, då förlust för köpare eller inteckningshafvare uppkomme; men dessa händelser förmodar
Fredrik, Joseph och Catharina hade i Pohlen och Turkiet visat Europa, att de i Politiken icke erkände några rättsgrundsatser 176; och de svagare staternes öde hängde hädanefter på de mäktigares värjspets.” Hvilken frestelse kunde alltså närmare påtränga sig, än att försöka göra sig sjelf mäktig – på grannens bekostnad, genom att följa dess eget föredöme. ”Man måste medge, att en Svensk Konung ej utan stora farhågor för landets framtid kunde se, huru jätten i öster alltmera stärkte sig med rof från sina grannar. Dertill kommo de stämplingar, både i Finnland och det öfriga Sverige, som från detta håll underblåstes. – Först hade Gustaf länge påtänkt att eröfra Norrige och Seeland. Toll och Ehrensvärd voro mycket för denna tanke. ”Den snillrike Ehrensvärds favorit-idée var, att Sverige borde genom Seelands besittning vara herre öfver Sundet och derigenom stänga Ryssland från de andra europeiska farvattnen”. Sedermera riktade Konungen sina planer åt de förlorade Östersjölandskapen, och uppmanade (ehuru fåfängt) Danmark till ett skandinaviskt förbund emot Ryssland. – Må man för öfrigt nu, då man bör kunna det opartiskt, återläsa Gustaf III:s Tal på rikssalen den 3 Febr. 1789.177 Det förtjenar i alla afseenden att läsas, och de uppgifter, hvilka der förekomma om det gynnsamma ögonblicket för krigsföretaget, finnas nu till fullo bekräftade i skriften ”Anjalaförbundet af Maunu Malmanen” (sidd. 11, 12), genom de anföranden, som derstädes meddelas ur Grefve de Ségurs memoirer och Baron v. Nolckens depecher. Huru snillrik Toll sjelf var, visar sig nogsamt i den profetiska blick, hvarmed han redan 1782 betraktade den då allbeundrade Fredriks militär-system178. Lidner. Lidners Enka har berättat, att han under sina ungdomsår jemväl studerade någon tid i Upsala. Men hans namn finnes, så vidt jag vet, ingenstädes i Göteborgska Nationens matrikel inskrifvet. I annat fall hade vi knuten om hans rätta födelseår upplöst.
Ridder - Dcn Z November. 535 Ridderffapet och Adeln hördes öfwer allt detta yttra sin tillfredsställelse. Herr Baron och Landt-Marffalken begärte, i anledning af det uppdragande han i sista kwllum erhållit i afseende pä utdelningen af de iPlikdCasian influtne medel, att honom mätte trllätas dcrwid asiociera sig Riddarhus-Secreterarcn och en annan Ledamot af Ridderjkapet och Adeln. Bifölls. Herr Baron och^andt-Marffalken hemstälde om icke sedan i Orebro blifwit afgjordt det icke nägra beflut efter Riksdagens flyttande hit till Huswudstaden ffulle fattas, utan endast justeringen här för sig gä af dcn enda äterstäende af Riksdags-beflutet, den, rörande Hans Kongl. Höghets Ktton-Prinsens utkörande samt desi hyllning, hwilken sednare i dag pä RiksSalen ffulle werkställas. sä att justeringen i morgon kunde för sig gä, Herr Landt-Marffalken tillätes att enligt 81 §. Riksdags-Ordningen, gemensamt med de öfrige Talemännen hos Kongl. Majtt i underdänighet anhälla om Riksdagens afflutande. Bifölls. Sedan twänne Härolder ankommit, aftägade Högloflrge Ridderffapet och Adeln af dem föregångne, och under Herr Baron och LandtMarffalkens anförande, klockan inemot 12 tilt Rikö-Salen, hvarest efter uppläsandet af den Act, hvarigenom Hans Kongl. Majtt ttll sin FZS Den 5, 6 och 10 November. San adopteradt Hins Kongl. Höghet KronPrinsen, sist Högbemält Furste aflade sin Trooch Huldhets Ed ät Kongl. MajN, och Riksens Stander samfält Hans Kongl. Höghet Kron? Prurlen Larl jokan byltade, samt siuteligen afhörde Hans Kongl. Höghets
Härmed tror jag att all nödig försigtighet emot öfverrasknifig blifvit iakttagen; ty hvad Frih. v. Schulzenheims anmärkning beträffar, att Regeringen skulle kunna i4 dagar efter en lagtima riksdags upplösning sammankalla en urtima riksdag för att få ett grundlagsförslag antaget, anser jag ett sådant förfarande lika otänkbart, som alt man vid en fiendes öfverrumpling skulle på förhand ropa till honom? akta eder, nu kommer jag. Säkert skulle äfven den trögaste nation genom en så utomordentlig riksdagskallelse blifva vaken och vara på sin vakt emot öfverrasknjnsr. Frih. Ehrenborgh: Med den bitterhet, som vanligen stämplar både personen och det tidningblad, hvars utgifvare han är, har min del är jag temligen likgiltig för detta tadel, och skall utan afseende derå följa min pligt att föreslå såsom utsk:sledamot, hvad jag anser som nyttigt, man må anse det sorn magtutvidgning eller icke. Denna gång tror jag emedlertid, att anmärkaren icke rätt väl betänkt sin utflygt, och jag förmodar, attoni han öfvervarit öfverläggningen från början, skulle han funnit sig vederlagd i en anmärkning, som är lika obefogad som det klander, hvari han på förskott ingått öfver ett annat betänk., som lian ännu icke känner. I öfrigt ber jag att få erinra, att jag icke lagt mig emot Hr v. Troil* förslag, utan blott redogjort för Utsk:s åsigt, enligt hvilken man ansett grundlagsfrågor icke böra behandlas med större skyndsamhet, än som står tillsammans med en nödig besinning och ett moget öfvervägande. Hr v. Troi Is sednare förslag synes dock gifva samma garanti, och jag är således för min del dermed nöjd. Hvad åter Frih. v. Schulzenheims anmärkning beträffar, bör jag nämna, att det visserligen inom Utsk. var föremål för öfverläggning, huruvida Just.ombudsm. skulle kunna omväljas vid urtima riksdag; men Utsk. tvekade att föreslå detta och ansåg bäst att afvakta de anmärkningar, som i RiksStm skulle göras, ehuru Utsk. väl insåg, att det härigenom blottställde sig för förebråelsen af inconseqvens.
För en bildad man är det nödvändigt att äta förnämt och hafva en utsökt smak. Men befinner man sig i förtroliga kretsar, så förstås, att man äter det, som smakar väl, och ej vidare ålägger sig något tvång. I mindre sällskaper, der värden noga öfverser sina gäster, låter man icke märka, att man icke gerna äter en eller annan rätt. Man sätter honom i förlägenhet, och lätt händer, att han dervid förlorar sitt glada lynne. I sällskaper, der det tillgår med stel formlighet, utbeder man sig aldrig för andra gången af en rätt; i större och mer otvungna kan man vara något dristigare, och gör det då genom betjenten. Men bjuder denne på nytt omkring, så behöfver man icke hysa någon betänklighet, utan taga för sig. Önskar man något vid bordet, t. ex. bröd, vatten, vin, salt, så vänder man sig till betjeningen; man gör det sakta, eller genom ett tecken, och bäst då, när de bjuda oss något. Man må icke begära af någon rätt förr, än mer ansedda och äldre personer tagit för sig deraf. Vid en måltid, der ingen uppassare är till hands, vänder man sig till den, som sitter närmast fatet och lämpar höfligheten af sin begäran efter den grad af aktning, man är skyldig den person, till hvilken man vänder sig. Aldrig lägger man före med sin egen knif, sked eller gaffel för andra, utan utbeder sig härtill antingen gaffeln &c. af den, som bör få, eller hviskar åt betjenten att skaffa en ren. Vid bordet visar man sig väl såsom förekommande sällskapsman, men spelar aldrig rolen af betjent; man borttager icke tallrickarna, och uppstiger ännu mindre sjelf. Så ofta man räcker oss en tallrick, mottager man den och afböjer den icke, emedan vår egen ännu är nog ren; ej heller tackar man betjenten, som ömsar tallrickarne. Öfverhufvud borde den sed allmänt införas, att efter hvarje rätt ombyta knifvar och gafflar, och lemna andra, rena, i stället. Man kommer någon gång till bord, der drickandet ännu hörer till den rådande tonen, heldst på landet, och i vissa borgarfamiljer.