Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid 1761 och 1766 årens Riksdagar ifrade ej mindre Ridderskapet och Adeln än Ilögvördige PresteStåndet för den möjligast fullkomliga öfversättning af den Heliga Srift, hvaraf Resultatet slutligen blef, att till förbättring af Svenska Bibel-öfversättningen år 1773 Konung Gustaf den III utnämde en Commité af 21 både Präster och Lekmän, bland hvilka sednare må nämnas den vidtberömde Linne och den skarpsinte Språkkännaren Ihre. Vid Jubelfesten i Upsala 136 Den 21 Jannaril. 1^3 blef förenämnde Comites öfversättning af hela Bibeln tryckt, och Prästerskapet förelagd. Men ticlerne ändras, och vi med tiden. Nyssnämnde Bibel-öfversättning bl ef väl klandrad, dock utan uppgift af någon bättre. Följden blef, att en ny Commission nedsattes under framledne ErkeBiskoppen Lindbloms Presidium; arbetet af denna Commissions bemödande visade sig deruti, att år 1816 i Strengnäs utkom Nya Testamentets öfversättning tryckt, hvaraf alla Kyrkor fick gratis ett exemplar, i följd af framledne Bikop Tingstadii derom förut gjorde Motion den 12 Junii 180g. BibelComissionens verksamhet i sednare tider , under 2:ne borrtgångne ErkeBiskoppars tillvaro, synes ej kunna öfverlefva den nu varande ErkeBiskopens nitfulla verkningsförmåga. Jag återkommer härvid till hufvfldämnet för min framställning angående befordran af en lika behöflig, som efter^ längtad, ny Evangeliioch Bönebok, såsom ett nödvändigt motstycke till vår uppbyggeligt förträffliga Psalmbok. Tiden är gynnande vid nuvarande Riksdag, dervid alla Biskoppar och hela Svenska Presterskapets Representanter kunna, genom ett särskildt dertill satt Utskott, utreda ämnet, och till Sanction af begge Statsmakterne öfverlemna dess utlåtande; och som de fleste texter i Förslaget till Evangelii-boken äro hemtade utur nya Testamentets skrifter, samt ofvannämde 1816 års öfversättning
I båda fallen kan en glad, frimodig kristen qvinna blifva den själssjuke till stöd o c h uppmuntran, så han får m o d bortkasta sin småaktiga egenvilja och lumpna sjelfklokhet. Blott inga predikningar! I menniskokärlekens och kristendomens namn, inga bibelspråk för dylika sjuka själar! Är det ekonomien, som, så att säga, bildar underlaget för den äkta mannens själssjukdom, då kan en förnuftig hustru lindra denna börda genom att helt lugnt dra ' in på staten; hon kan visa, att hon är mera rädd för en fläck på mannens heder, än för arbete o c h försakelse. Sådant glädtigt qvinnomod blir s o m en sval, frisk flägt öfver mannens feberheta tankar; han får andrum, fotfäste o c h griper ett nytt och säkrare tag i lifvet. Dock, sådant mod o c h sådan lifsglädje har ingen menniska — qvinnan lika litet som mannen — utan lefvande gemenskap med allt lifs outtömliga källa. Skall det lyckas qvinnan alt ingjuta äkta lifsglädje o c h lifshopp i en sjuk verld, då kan det blott ske derigenom, att hon i tro håller sig fäst vid lifvets upphof, så att hon sjelf förnimmer den sanna lifskraften. Ty känner hon, hur denna gifves henne i samma mån, som hon behöfver den i sitt kall, då erfar hon en glädje, som ingen verldslig sorg o c h nöd kan beröfva henne. Då älskar hon allt det ljusa, ljufva, sköna o c h glada, som linnes i lifvet o c h blir ej främmande for något äkta menskligt. Hafven 1 sett och känt sådana lifsglada kristna qvinnor? Jag har det o c h vet, hur deras lifsfröjd o c h lifskraft liksom tränger in i nedslagna, svårmodiga själar o c h upplifvar, styrker o c h stödjer, för att slutligen, blott genom sitt lifs o c h sin verksamhets glada frimodiga predikan, föra försmäktande andar till lif skällan.
Då detta betänk, icke varit mer än en gång bordlagdt och icke heller är tryckt, så kunde det hända, att någon af Ståndets ledamöter begärde det pä bordel. I sådant fall vill jag naturligtvis icke motsätta mig detsamma, utan vill vid ett annat tillfälle derom yttra mig. Skulle betänk, åter ej blifva lagdt på bordet, så tillstår jag, att jag tycker det vara lämpligt, att det återremitteras til! StatsUtsk. Jag kan icke för min del rätt falla , hvarför Utsk. i denna fråga yttrat sig särskildt med elt afslyrkande af motionen, då Utsk. naturligtvis haft tillfälle alt upptaga densamma samfäldt med ex.tra-slatsregler:n. Det Ur möjligt, att orsaken dertill är ganska gilltig, men jag skulle tro, alt i händelse del beslut, som möjligen kunde fattas på grund af Statslltsk:s framställning, skulle verka hinderligt för StatsUtsk. eller R. St. alt vidtaga någon åtgärd i afseende på creditiverna, hvilket står i sammanhang med motionen, och i händelse det blir några medel öfver, så borde dervid intet binder inträffa deraf, att ett beslut i afseende härå blifvit af detta Stånd fältadt. Jag får således af denna orsak begära återremiss af betänk, och torde ej behöfva yttra mig vidare, 0111 icke någon begär bordläggning af frågan, hvaruti jag då instämmer. Frih. Sprengtporten, Jac. Willi.: Sedan det nu är kändt, att ett af de öfriga Stånden beslutat ganska betydliga summor af hvad StatsUtsk. i sammanhang med extrastatsregler:n föreslagit att användas lill ifrågavar. ändamål, så skulle jag för min del också anse lämpligt all ålerremil - 134 Den J April f. ra. tern detta betänk, till StatsUtsk., emedan det icke synes mi" osannolikt, att StatsUtsk., i afseende på de möjligen blifvande behållningarna, kan komma alt fästa ett annat afseende på den motion , som llr Halling väckt , än som nu skett. Jag får således förena mig med Gr. Frölich i begäran om återremiss af detta betänkande. Hr von Hartmansdorff, A ti g. :
I afseende å denna punkt har blifvit andraget af Friherre Hamilton, H.: att pastors tid ej får upptagas af verldsliga göromål, det ville säga att han ej måste af nödtvång vara jordbrukare, hvarmed oftast följde skuldsättning för inventarier, oro för vexande grödor och för den skördades försäljning. Det hade derföre varit önskligt att Kongl. Maj:ts Proposition gått längre än hvad i denna punkt egt rum, och ansåg Friherren jemväl bostads-boställena böra utarrenderas på 30 år, lika med alla de öfriga. Derigenom vunnes ej blott en bättre skötsel af jorden och en afkastning, som troligen komme att stiga något vid hvarje nytt arrende, utan jemväl de af Friherren redan anförde fördelarne. Likväl borde från arrendet undantagas trädgårdsjord, vedbrand och foder till 6 å 8 kor och 2 hästar, hvarjemte så stor del af arrendet borde bestämmas att utgå i spanmål, som till Pastors hushåll vore erforderlig. 22 Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande M (il. Friherre Baab, A. C.: att för liten vigt blifvit i förslaget lagd på utnrrendering af boställena. Det funnes ej jord sämre skölt än prest-boställenas. När en gammal man med små tillgångar tillträdde ett jordbruk, hvarvid han icke förut varit vand, så kunde han omöjligen sköta det viii. Han saknade dertill både insigt och förlag, komme ofta i penninge-betryck, och nödgades sålunda egna sina omsorger åt helt andra föremål än sitt heliga'kall. Det vore derföre af största vigt för Presterskapet sjelft såväl som för deras åhörare, att boställena blefvo utarrenderade, med det undantag för bostad, som Kongl. Maj:ts Proposition innehåller.
Stms Bank insatte medel; e) de för kassakreditiver lemnade säkerhetshandlingar, hvilka enskilda banken innehar och som äro till beskaffenheten med grundfonds-hvpotheket jemförliga, dock aldrig till större belopp, än som motsvarar 50 proc. af bankens liela grundfond. Mom. 2. (lika med Utsk:ts förslag.)» Hr Åke rman, Fredrik: Vi hafva nu kommit till den del af Betank:t, som i min tanke är den vigtigaste, eller bestämmandet af bankernas rättighet till emission af sedlar. Jag kan icke utan förundran finna att i detta nu framställda lagförslag, likasom i den nuv:de privatbankslagen, det ej finnes något stadgande derom, att bank, som har rättighet att utgifva sedlar, alltid skall hålla sin kassa till något visst belopp. Detta torde dock vara en af de alldra första fordringarne af en bank. Allmänheten bör genom lagstiftningen göras förvissad att alltid en efter sedelemissionsrälten någorlunda lämpad kassa i banken förefinnes; inen en sådan visshet gifver ej detta lagförslag. I afseende på Riksbankens lagstiftning har man ej underlåtit iakttaga en dylik försigtighet. Dess valuta i ädla metaller får alldrig understiga ett visst belopp, och efter bankens tillgång af en sådan valuta sättes sedelemissionen. För privatbankerne äro Riksbankens sedlar detsamma sorn metalliska valutan för Riksbanken; och då de förre lika litet som den sednare kunna, i saknad af allmänt erkända betalningsmedel, fullgöra förbindelsen att inlösa sina kreditpapper, borde föreskrifterne till betryggande deraf vara likartade. Jag hemställer derföre, om det icke vore skäl att stadga det en privatbank alltid bör hafva kontant |:del af sin grundfond, såvida sedelemissionen bestämmes lill motsvarighet af denna grundfond, och derutöfver den kontanta behållningen af Riksbankens sedlar. Förhållandet mellan tillämpligt betalningsmedel och utelöpande kredilbevis blifver då såsom 1: 4.
Om remiss till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 11 November 1865. Genom nådig Kungörelse af den 30 December 1863 har Kongl. Maj:t på Rikets Ständers underdåniga skrifvelse deri 11 förutgående April i nåder förklarat, “att räntan af mjöloch sågqvarnar skall från och med år 1864 upphöra att utgöras samt rustningsskyldigheten för så beskaffade verk af frälsenatur, i följd deraf, jemväl försvinna.“ Och har Kongl. Maj:t uti högstberörda nådiga Kungörelse närmare föreskrifva, huru vid beslutets verkställighet borde tillgå. — Sålunda stadgas uti 3:dje momentet: att ersättning för anordnade grundräntor å qvarnar borde tillkomma vederbörande indelningsoch ränte-innehafvare utaf de medel, Rikets Ständer för ändamålet anslagit; uti 6:te momentet: huru det bör tillgå att få utrönt mjöl-eller sågqvarnars andel i räntan, der qvarn och jord eller annan inrättning vore inbegripna i samma skattläggning; samt slutligen uti Tale momentet: “att ehuru rån - O. B. Olsson, från Christianstads län. Af Jöns Åndersson från Malmöhus län, om underdånig framställning hos Kongl. Maj:t, i fråga om närmare den mjöloch sågqvarnar tillförene åliggande digheten, m. m. Motioner i Bonde-Ståndet 1865. 163 tor och rusttjenstskyldighet för mjöloch sågqvarnar försvinna,® dessa verk likväl böra i Kronans jordebok antecknas. Hela denna anordning, som stödjer sig på rättvisans grund, mottogs med största tacksamhet af hvar och en qvarnegare, särdeles dem, som innehade äldre qvarnar, hvarå de höga grundräntorna qvarstodo, fastän tullinkomsterna blifvit öfverflyttade på de i sednare tider nybyggda qvarnarne.
— Då dessa medel, som 1864 anses hafva uppgått till mer än 2,200,000 Rdr, således de senare åren varit i oafbrutet stigande samt den betydliga utveckling, postväsendet i Riket på den senaste tiden vunnit, icke kan undgå att äfven på inkomsten deraf öfva ett fördelaktigt inflytande, synas dessa medel nu kunna med säkerhet uppskattas till C) Ståmpelpappersmedlen, hvilka beräknades 1860 till 1,300,000 Rdr och 1863 till 1,200,000 Rdr hafva utgjort: år 1861 Rdr 1,544,382: — » 1862 » 1,790,138: — » 1863 » 1,764,619: — eller i medeltal » 1,699,713: — och synas derföre nu kunna upptagas till D) Brånvinstillverkning saf giften beräknades 1863 till 8,400,000 Rdr och har under åren 1861 —1863 i medeltal lemnat 9,115,000 Rdr. Derest åter den nuvarande afgiften, 60 öre pr kanna, varder, enligt hvad Kongl. Majit vid innevarande Riksdag arnar föreslå, förhöjd till 75 öre per kanna, skulle — äfven om derigenom tillverkningen af ifrågavarande genom missbruk förderfliga vara, som uppgått 1863 till 15,670,000 kannor, 1864 till 14,467,000 kannor och för inne varande år kan på grund af redan kända förhållanden med sannolikhet beräknas till 15,000,000 kannor, komme, såsom önskligt vore, att något inskränkas och uppgå till endast 14,000,000 kannor, — inkomsten af denna titel likväl utgöra 10,500,000 Rdr, och upptages således här till sistnämnda belopp 13,500,000: — 2,000,000: — 1,600,000: — 10,500,000:
(Slasorfj Pofcellatneö ^ovfaljave, t £wå (Slafev: ^örfta (Stafett „ 10: — Slttbva b:o .. ,/ 5: — (Bår&farM?ant>lant>e, äfwettfout fåbane SSovgave ifvan @täberne 33ovå3 odj Ulricehamn, fettt tbfa gåvbfavi^anbel, t @et (Slafev: fycvfta (Stafett „ 30: — Slttbva b:o • „ 25: — Stvebje b.o „ 20: — $rjevbe b:o . , 13: — fy em te b:o 10: — Sjette b:o .. , 5: — .jpwavfövutait be, font ega att fjelftue eliev genom ontbttb tbfa bevövbe lia tibet, föv fitoavje pevfott fiola cvlägga: SÖtb vefov till ittvtfeä ovt (ttteb uttbatttag af 9?ovvtge) 23:co 9t:bv 30: — ©ettna afgift [falt uppbära^ af £anb3-Seevetevavett, bå f'af tttebbelaS, ocf) t behörig ovbtttttg vebowtfaä, enligt bett contvoll, forn af iuebevbövattbe ©mbctStoevf fotttmev att beftämmaä.
Att den, som till pension anses berättigad, ej bör njura mer an en pension. ^ z:o A k de författningar, som tillägga Tjensteman wid desi alder och efter wisie rjensteär hel eller half lön såsom pension för sin öfriga lifstid, stola bibehällas, och som hit mils i asia dylika sall til! grund tjena. 4:0 Att Benädmngs-.Skåken för afskedade Civile Embetsman, deras En.or och Barn bihehallas kill nästa Riksdag och fördelad i de af Stats-Uistoktce upgjorde Clasier. Z:o Att dä ordet Benädnings - Stat utmarker torftighet, bör nu och alr framgent alla Pensionairer as känd förmögenhet eller förmåga an sig sfelfwe underhalla, utesluias frän en fädan pension, samt 6:0 Att de personer, hwilka annu äro i tjenst, men i anseende till förut innehafde tjenster eller serstilde updrag erhållit pensioner', eller bibehållande af hela eller wista delar af lönen, wal .unna, i stöd af s:te Band. sidra Aft>. 48. 6c-8 Den 14 Zebruaru. deste grunders i punct, ej bibehålla denna förmän/ men aga, dä de framdeles, genom afskeds erhällande lemnat tjenste», dertill en full och försäkrad rättighet. Hwad de 4 första puncterne angar, sa instämmer Utstottet i afseende pä dem uti Herr Grefwe ve I» 6arciie8 yttrade kanka; Men tvid Z puncten anser Urfforrer swärighet torde inträffa, att bestämma graden af den förmögenhet, som stall utesluta frän pension; och akt wid 6 puncren det franlagande och det arerbekommande af pension, som der är förestagit, synes hwarken nog urredr lill sina grunder eller nog bestämdt till sin rneihode, för att icke kunna gifwa anledning till en olika, kanste understundom arbitraire behandling och mistnöjen.
Det fins dock hvaijehanda men, ty, såsom erfarenheten visat, kan ett, tu, tre den vakna — och för närvarande tyckes den verkligen vara rätt ?aken — energien betänkligt loja af och hans organisationsför-måga torde utmärka sig mera för. hastiga glimtar af talang än ett ihållande arbete och han går säkerligen inte heller fri från yrkes-sjukan af storslagna ord och planer, som fö nöja sig med att kastas ut för att göra effekt, men för hvilkas förverkligande föga åtgöres. Denna gång emellertid hade han legat i och resultatet var godt, och man frågar sig onekligen, hvarför inte samma omsorg och noggrannhet i instuderingen alltid kunde tillämpas vid Dramatiaka teatern. Och att det så borde och att ekonomien så tillåter, kan väl icke råda något tvifvel. Hvad nu hr Hillbergs Petruchio beträffar, så är den måhända icke att räkna till hans allra fullödigaste sceniska » skapelser », men fir alltid en prestation af rang, af mycket högt värde och intresse. Hvad som här i synnerhet slår en är den präktiga masken, som genast framkallar tidsstämningen, och den öfverväl-digande styrkan och kraftmedvetenheten. Maskeringen kunde måhända tåla en något ungdomligare anstrykning, utan att Pe-truohio deiför behöfde riskera att förväxlas med älskogssjukepiltar. Han räknar uttryckligen sig sjelf till ungdomen. H ?ad som i spelet alldeles för litet märkes är det uppsluppna humöret och öfverlägsna humorn i all hans excentricitet. Derigenom blir hans framställning tämligen entonig i färgen. Och styrkan verkar äfven n&amp;got för tungt, som jag vill minnas tyngre än på Nya teatern, men hvartill kanske äfven den nuvarande lilla ramen nftgot bidrar, äfvensom den rent yttre kontrasten mellan Petra-chios och Katarinas figurer. I detta hänseende har man vid denna rollutdelning kastat &amp; sido all hänsyn till den grundsat«, som veterligen tillgripits såsom en mycket god förevändning vid andra rollfördelningar, nemligen att välja tvenne motspelande så att deras figurer något så när harmoniera till yttre dimensioner.
Diskont-direktionen måtte berättigas, att för dessa 85 st. lån å sammanräknade R:dr 69,664: 6. 9., efter pröfning af omständigheternc i hvarje serskildt fall, antaga ackord, om och när sådant erhjudes, eller genom ändamålsenliga åtgärder kan tillvägahringas. I sammanhang härmed och enär Utskottet, vid genomgående af de efter 1848 års slut inom linien förde lån, funnit 2:ne af dessa, nemligen N:ris 6,139 och 9,079, vara al sådan beskaffenhet, alt ej eller för dessa lån någon vidare afbetalning är alt förvänta, får Utskottet föreslå, 5: o. att afskrifning måtte beviljas jemväl af nyssberörde 2:ne Ian å tillsammans R:dr 503: 16. Banko-Utskottets Ulåtande, N:o 82.
Han blef visst aldrig så kvick och behändig som en väl konditionerad bokhållare ju borde vara, men i stället tappade han häller aldrig hufvudet, där må sedan ha trängts aldrig så många pockande negrer utanför luckan. Tvärtom utvecklade han snart en alldeles ovanlig förmåga att känna igen dem, ehuru han första gången de infunnit sig hopplöst förklarat att de ju alla sågo precis lika ut! Sedan dög det icke mera för dem att gömma den redan erhållna ransonen och ställa upp sig på nytt i raden af dem, som i tur närmade sig luckan. Åh nej! försök inga så'na konster! affärdade Alexander de svarta industririddarne. Här ges inte två gånger ens åt den svartaste. Och då hans finska sällan gjorde tillräckligt snabb värkan, sträckte han armen ut genom luckan och sköt spekulanten på orättfånget gods med oemotståndligt lugn så mycket åt sidan, att den näste kunde komma fram. Negrerna funno det särdeles nöjsamt att bli så ovanligt mildt behandlade och roade sig framgent regelbundet med försök att lura den nya bokhållaren, men lyckades aldrig reta honom till häftighet, huru många gånger de än på nytt presenterade sina grinande fysionomier i luckan. Han bara grinade tillbaka och skötte med orubbligt jämnmod sin syssla. "M:r Alexander", såsom de kallade honom, blef inom kort svartingarnas förklarade favorit. Och icke deras allenast. Hans oföränderliga godmodighet och vänliga uppsyn gjorde snart hela besättningen till hans vänner, och kommissariatföreståndaren förklarade sig aldrig ha haft att göra med en pålitligare karl. Till och med våra italienska stenhuggare, som annars aldrig inläto sig med andra människor, hade en fryntlig nick och en grymtning för honom, då de kommo i affärer till butiken. Men om ett par månader begynte vi finna skäl misstänka, att den allmänna populariteten stigit vår bokhållare väl mycket åt hufvudet. Han började lefva oordentligt. Icke så att han skulle slarfvat med sina åligganden dem skötte han nog lika samvetsgrant som förut men han tillbragte hvar timme af sin lediga tid någonstädes utom lägret. Och kom tillbaka ofta nog först på morgonen, då de andra gingo ut på arbete.
I ordning efterfrågades huruvida fårafveln vid hemmanet är vorden underhållen; då Herr Bruks-Patron yon Wahrendorff jemte åberopande af hvad han härom förut anfört, lät framvisa 29 st. Engelska får och baggar, som ansågos vara icke allenast yäl underhållna och födda, utan ock, att afvelen af denna race är för det närvarande gagnelig och kan i framtiden blifva till mycken båtnad för det allmänna. Herr Bruks - Patron gaf nu ock tillkänna, att .han på sina öfriga egendomar ägde betydligt antal fåy af både Engelsk, Spansk och Eiderstedts race , af hvilka han vissa tider lät till Pindön komma något antal , alif ffter sorn omständigheterna det fordrade, Som Syne-Bätten ansåg nödigt, att de handlingar , hvarigenom åbo-rättigheten till Eindq herrte Den 7 Juli. 871 hemman blifvit Herr Borgmästaren Kierrman i lifstiden upplåten, blifva nu företedde, så förklarade Herr Bruks-Patron von Wahrendorff: att Kongl. Majrts Nådiga Bref af den 2 a Juli 1752 borde derom lemna all upplysning, men hvilket han nu icke hade till hands; förbehållande sig derföre , det kunde någon annan dag utsattas, och han då kunde få så väl med Högstberörde Nådiga Bref, som öfriga till upplysning ländande handlingar inkomma. Krono-Fullmägtigen Herr Assessoren I,undeqvist anförde, att han för sin del, emot åboen af denna lägenhet, ägde sä mycket mindre anledning till anmärkningar, som af de förut hållna Syneförrättningar det befunnits att fårafveln blifvit i behörig ordning underhållen, samt Herr Bruks Patron von Wahrendorff i ordentlig väg hos Konungens Befallningshafvande på åbo-rätten sökt stadfästelse, och hvarom hos Kongl. Maj:ts och Rikets Kammar-Collegium hemställan mätte vara gjord; förbehållande Herr Ässessoren sig likväl, att, i händelse Syne-forrättningen nu icke kunde afslutas , vid nästa sammanträde få inkomma med hvad han vidare hade att anföra.
Hon måste träffa honom, för att förekomma alla svåra följder för brodern; följder, dem fadrens yttrande gifvit henne anledning att frukta; väl kunde hon ej tilltro Feodor en sådan hämdlystnad, men förnuftet hviskade dock tviflande: «du känner ju honom så litet ännu.» De båda flickorna vandrade således på utsatt tid till den låga, torftiga, men snyggt hållna stugan. Leonna besörjde genast om fogeln, gaf den hampfrö och vatten, och satte sig sedan med hufvudet lutadt mot handen vid bordet, under det att Hedda från flera håll spejade efter de väntade. När de inträdde genom den låga dörren, öfverfölls Leonna af en darrning. Hon stod der blyg och förlägen, då Hedda deremot helt glad och ogenerad gick dem till mötes. Det låg en viss vana i hennes uppförande. Genom Hedda och Schalinsky kom ett samtal i gång. När hon berättade att svågern icke kommit hem från fadderskapet, och efter hvad hon hört, kanske dröjde borta i flera dagar, vexlade herrarna leende, men högst uttrycksfulla blickar emellan sig. Leonna tog då tillfället i akt, och sade att hon just kommit hit, för att säga huru högeligen missnöjd hennes far var öfver uppträdet på landsvägen. Hon bad löjtnant Karlowitsch tro att det ej var så illa ment af Petter som det såg ut. Feodor sade sig hafva glömt hela saken, och bad henne alldeles icke oroa sig. Hans belöning var en öm och tacksam blick af henne. Schalinsky måste tillfredsställa Heddas nyfikenhet, som ej hört något om det förefallna. «Det vore lyckligt om befallningsman Nordenskans alltid, liksom den gången, hade försoningens engel med sig,» yttrade han småleende. «Försoningens engel?» frågade Hedda, som ej begrep honom, «försoningens engel! det lär vara Maria det, som löjtnanten ger ett så vackert namn? men ingen vet bättre än jag, huru litet hon förtjenar det.» Hedda hade, Leonna ovetande, tagit med sig en flaska vin och några glas, och städade nu fram det på bordet. När den skälmska Schalinsky anmärkte huru väl det klädde henne att vara värdinna, fjeskade hon mer än nödigt var.