Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Under skjul på Iand; d:o d:o d:o d:o 15 10 En del Lastdragare och Transportfartyg, Kokslupar och Patrullbåtar. l sjön; i användbart stånd; d:o Fartygens tjenstbarhetstid är beräknad från 1857 års sint och beräkningen är grundad på vunnen erfarenhet, att ett flytande fartyg kan efter nuvarande byggnads-methoder bibehållas tjeustbart i 20 år från den tid, det först sättes i sjön, innan någon betydligare eller svårare reparation bör ifrågakomma; hvarefter och då sådan blifvit verkställd, det bör kunna tjena ytterligare i lika långtid, eller sammanlagdt i 40 år; allt med förutsättande, att mindre reparationer verkställas under tiden och att derjemte den sorgfälligaste vård, såsom under de sednaste tvenne decennierna egt rum, cgnats åt fartygens underhåll. I docka och på land stående fartygs tjenstbarhetstid är beräknad till 65 procent längre, än de flytande, då härvid jemväl är afsedt, att sådane fartyg skulle kunna sättas i sjön hvart åttonde år och då tjenslgöra minst sex månader. —i ^ —m.i -i STOCKHOLM, f. d. Schultze’* Boktryckeri 1853. Kongl. Majus Nåd. Prop. om Statsverket. 1853. I 1* Utdrag af Protokollet öfver Civil-ärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i Stats-Rådet å Stockholms Slott den A Oktober 1855. Närvarande: Hans Excellens, Herr Justitiae-Statsministern, Grefve Sparre, Statsråden: Herr Friherre Palmstjerna, Fåhreeus, Gripenstedt, Grefve Mörner, Ulner, Reuterdahl, och Grefve Gyldenstolpe. Hans Excellens Herr Stats-Ministern för Utrikes ärendena Friherre Stjerneld och Stats-Rådet Wallensteen anmäldes vara af fortfarande sjukdom förhindrade att tillslädeskomma. Efter föregången justering af protokollet för den 29 nästlidne September, föredrog Departements-chefen, Stats-Rådet Fåhreeus, i underdånighet: ' 7:o.
Sedan under fyra årtionden ogräset fltt ohejdadt sprida sig från Lcgouvés poetiska planteringar, kom den, så vidt jag vet, första kritiken af fabeln, när Barthélémy Maurice utgaf Histoire politique et anecdotique des prisons de la Seine, contenant des renseignemens entièrement inédits sur la période révolutionnaire (Paris 1840) — ett märkligt arbete, som många begagnat, utan att erkänna sin tacksamhetsskuld. Särskildt påvisade han fabelns första framträdande i literaturen. Härtill lade Louis Blanc, i det 1855 utgifna sjunde bandet af Histmre de la révolution française, ett vigtigt vitnesbörd af en person, som känt mille de Sombreuil. Vidare granskades den gängse berättelsen af Alex. Sorel: Stanislas Maillard, Vhomme du 2 septembre 1792 (Paris, 1862), af Loois Combes i VAmateur des autographes 1863 (uppsatsen sedermera ntgifven i Épisodes et curiosités révoluiionnairesy 1872), hvar-jemtc åtskilliga bidrag till frågans belysning meddelats i F Intermédiaire. Ett och annat af de vigtigare bevisen, såsom Monros förut nämnda berHttelse, har man dock hittils förbisett. Efter Sorels framställning torde ej vara otjenligt att meddela följande lokalbeskrifning. Vid denna tidpunkt, säger han, kom man genom en port åt gatan Sainte-Marguerite in i en medelstor sal, hvars enda fönster vette åt den inre gården. I hörnet till höger ledde en dörr till det inre af föngelse^ och genom denna infördes fångarne, för att förhöras af Maillard, som, om-gifven af ett dussin bisittare, satt vid ett bord under fönstret, med ftngregistret framför sig.
Till stadens hufvudsakligare näringsulvägar bör äfven räknas jordbruket, emedan den äger 3^ mantal donerad jord, deraf omkring 400 tunnland äro inägor, som, med undantag af löningsjorden till stadens borgmästare och kyrkoherde, tillhopa något öfver 30 tunnland, samt stadens enskilda odelade jord 20 tunnland, besittas af tomtägare inom staden; men utmarken öfver 700 tunnland gagnas gemensamt till mulbete för stadsboernes kreatur och är till större delen bevuxen med bokskog, som, vid årligen anställda utsyningar, tillskyndar stadskassa!! en inkomst af omkring 1,000 R.dr; och kan vid inträffande ollonskofvel påräknas minst en dylik summa i ollongäld. — Sådan skog har blifvit återplanterad på en rymd af öfver 350 tunnland. Stadens styrelse består af en borgmästare och två rådmän, hvilka sednare årligen utväljas bland stadens borgerskap; hvarjemte finnes en stadsfiskal med nödig polisbetjening. Staden med kringliggande byar, Sölve, Sölvesborgs slott, Inde, Sissebäck och Waljö, utgöra ett pastorat. Stadens inkomster utgöras hufvudsakligen af den ofvannämnda, som hemtas från afkastningen af bokskogen, och resten erhålles dels från handel och sjöfart med omkring 400 R:dr och genom stadsskatter, som stadens invånare erlägga i mån af bevillningen efter 2 arLikeln. Statsbidragen uppgå, enligt tabellen, till 7,754 R:dr 18 sk. Barnundervisningen bestrides i ett staden tillhörigt skolhus uti en så kallad lägre apologistskola med en rektor och en kollega; och för de mindre barnen meddelas, uti särskild staden tillhörig lokal, undervisning efter Lancasterinethod af särskild antagen lärare. Sjukvården besörjes af en i staden stationerad provincialläkare, en stadsläkare och en fältskär; och finnes här jemväl ett privilegieradt apothek samt ett större badhus.
Det är trenne faktorer som dervid böra tagas i betraktande, Allmänheten, K. M. och Staten. Dör tnin del tror jag att det ej vore obilligt om allmänheten något mera än som hittills skett bidroge till den anstalt, som endast för dess nöje och nytta är inrättad; ty då allting nu för tiden stigit i pris och då Theaterns personal till följd deraf med rätta kunna göra anspråk på någon förbättring i sina vilkor, så synes det mig också vara klart att den produkt som de lemna, nemi. Theater-föreställningarne, äfven bör få ett högre värde och bör betalas högre. Jag tror emellertid icke att detta låter sig göra med den dramatiska scenen; ty med afs:de på densamma är man numera underkastad en icke obetydlig konkurrens, och derigenom sättes snart en gräns för de stegrade anspråken på allmänheten, men deremot visar det sig tydligt att den lyriska scenens produkter här lemnäs till underpris, om man jetnför priset här med hvad det är i alla utländska orter, der större Theatrar finnas: och i detta fall finns ej heller någon konkurrens, som kan lägga hinder i vägen för en måttlig och skälig förhöjning i priset. Då man emellertid icke får göra 216 Den 21 Oktober e. tu. allmänheten motvillig' att besöka Theatern genom någon betydligare tillökning i kostnaden, torde dock icke någon särdeles stor vinst för inrättningen på denna väg kunna beredas; och det är också endast i förbigående som jag tagit mig friheten nämna att allmänheten enl. min åsigt äfven borde bidraga något mera till Thpaterns bestånd, än den nu gör. Men då det är fråga om ett deficit af 70,000 Kdr, så är det klart att i alla fall en högst betydlig brist mäste återstå, äfven om t. ex. en 10,000 Jtdr eller deromkring skulle kunna vinnas på detta sätt. Frågan blir då, hvilken af de tvänne återstående factorerna, som bör åtaga sig denna brist. Man har redan anmärkt att ett ökadt anspråk på den Kongl. Familjen i detta afsrde vore högst obilligt.
Och mycket rigtigt – till slut, då jag nästan uppgifvit hoppet om att finna någon Emelie, så fick jag verkligen helt plötsligt syn på den eftersökta i hörnet af Östra och Norra Hamngatorna, der hon glädtigt underhöll sig med ett par unga män, bodbetjenter eller något dylikt. Hon såg fattig ut, der hon stod, inhöljd i en tunn sjal, som fläktade kring hennes späda lekamen för den kalla novembervinden (hennes kappa hade förmodligen fått göra sällskap med Tegnéhrs öfverrock), och jag fruktade nästan att i henne återfinna ett exemplar af samhällets olycksbarn. Hennes glädtighet gjorde nemligen under dylika miserabla förhållanden ett oroande intryck på mig, ty visserligen kunde den ju hafva sin rot i ett godt samvete, men härvidlag hade man utom all fråga större anledning att uppfatta den såsom uttryck för ett stort lättsinne. Jag kretsade omkring dem en god stund, innan jag lyckades draga hennes uppmärksamhet till mig. Då hon slutligen igenkände min person, blef hon med ens helt tyst och gjorde min af att vilja aflägsna sig. Men jag ville för intet pris i verlden låta detta tillfälle gå mig ur händerna, utan trädde beslutsamt fram emot henne, helsade artigt och frågade, om hon beviljade mig ett kortare samtal. Halft motvilligt ställde hon sig till min disposition, allt under det hennes kavaljerer med misstänksamma blickar mönstrade mig. Jag meddelade henne nu i kortfattade ordalag orsaken till och afsigten med mitt uppsökande af henne. Jag sade, att jag sett Tegnéhr i sin nya samhällsställning, hvilken ju ej kunde bereda någon tryggad utkomst åt henne; det var derföre jag nu kom att erbjuda henne det bistånd, som jag möjligen förmådde lemna, isynnerhet som jag på sätt och vis, anklagade mig sjelf för att hafva gifvit anledning till hennes plötsliga aflägsnande från mamsell Ringvall. Min fruktan, att hon skulle afböja hvarje min inblandning i hennes affärer, visade sig till min stora glädje fullkomligt obefogad. Tvertom, då jag slutat mitt anförande, så räckte hon mig förtroendefullt sin hand och tackade förbindligast för min goda afsigt emot henne.
Under Statsverkets tillstånd och behof a Wigo vi det inbegripas, som ingår till StatsCont., som utgör Statens ordinarie inkomster och derföre äfven utgör föremål för den allmänna redovisningen. Under namnet passevolancé, 0111 man enkelt fattar det, inbegripes entreprenad-contract: förbindelse ä ena sidan Den 10 April f. m. j3 och tillskott å den andra. Rustoch rotehållarne hafva tillskjutit en summa i stället för de prestationer in natura, hvarmed de annars borde aflöna soldaten. Detta skedde i fordna tider genom särskilda aftal och contract. Vid sednare Riksdagar har det skett genom Ständernas särskilda förklarande; men då Ständerna vid 1812 års Riksdag åtogo sig passevolancen för bestämd tid, ej från år till år, var detta ett contract med Kronan. Kronan åtog sig att bestå visst till soldatens underhåll och Ständerna att dertill lemna ett visst tillskott. När Kronan uppfyllde sina åtagna förbindelser, hade den rättighet att disponera medlen. De hafva blifvit disponerade, icke för enskilda behof, utan för allmän nytta. Deras användande har blifvit granskadt i vanlig väg. Men att underkasta dessa medel Revisorernas granskning, vore en annan fråga, som blefve ledsam derföre, att R. St:s Revisorer så ofta utöfvat sin granskningsrätt på ett sätt, föga öfverensstämmande med hvad som dermed åsyftas; de hafva fästat sig vid en mängd småsaker och gått in i detailler, som i intet annat land skulle utgjort föremål för en Representations uppmärksamhet och granskning. Om Ständerna, i stället att fästa sig vid dessa små detailler, hade hållit sig vid det stora allmänna, huruvida armeens behof blifvit uppfyllda, om vapenöfningarna blifvit verkställda på ändamålsenligt sätt, soldatens behof icke förbisedda; så tror jag ej, att fråga skulle varit att neka en vidsträcktare granskning.
Att denna panträtt blifvit lemnad, icke blott i förmyndarnes lösa egendom, utan äfven i den fasta, är ganska naturligt, då den senare oftast är af större betydenhet, och således erbjuder myndlingarne en större säkerhet än den förra;~och på det denna säkerhet ej åter skulle försvagas och i många fall tillintetgöras genom inteckningar i en förmyndares fasta e - Lag-Utskottets Utlåtande N.-o ilo. gendom, tillkomne efter fönnynderskapets emottagande, har mari funnit nödigt att tillägga barna-arf förmonsrätt framför sådane yngre inteckningar. Detta stadgande lärer ock synts lagstiftaren så mycket billigare, som myndlingens af förmyndaren emottagna medel för honom kunde anses medföra samma fördelar, som ett erhållet lån af motsvarande belopp, hvilket han tilläfventyrs ej hade bekommit utan att låta det intecknas i sin fasta egendom. På den tid då denna de omyndiges förmonsrätt i vår lag stadgades, voro, vid äunu föga utbildade credilförhållanden, de deraf uppkommande olägenheterna mindre märkbara. De hafva deremot under dea senast förflutna liden, vid det induslriela lifvets fortgående utveckling, mer och mer låtit känna sig. Erfarenheten har ock visat, att denna förmonsrätt icke alltid varit tillräcklig att mot förskingring betrygga de omyndiges medel, då man ej kunnat hindra förmyndaren, att afhända sig den fasta egendom han, vid fönnynderskapets emottagande, innehade, och att derigenom beröfva myndlingen den af densamma påräknade säkerheten. Man har äfven funnit stadgandet ofta motverka sitt eget ändamål, dels derigenom, att det nödgat eller föranledt många redliga och pålitliga män, att söka undandraga sig förmynderderskapets emottagande, och dels derigenom, att den säkerhet, som eljest kunnat påräknas för en omyndigs mot inteckning utlånade medel stundom blifvit tillintetgjord genom ett af låntagaren förut emottaget förmynderskap.
Utskottet i sitt nit gått något längre, än sorn kan tjena till fördel för det ändamål, som sökes, faller genast i ögonen, då man i förslagets början läser, huru skadligt det skall vara, att några få medborgare erhålla uteslutande handelsrättigheter, under hvilkas skydd förbudna öfverflödsvaror kunna utspridas; ty lika lätt som härmed bevises förderfligheten af Gård far ihandeln, bevises äfven, att handelsprivilegium är förderfligt, hvilket likväl icke lärer vara afdelningens mening, Så vida man icke vill påstå, att Gårdfarihandeln är orsaken tifl allt det onda, som vanligen härledes från Adams fall, kan man ej heller med större skäl påstå, att denna handel är orsak till allt lurendrejeri. Tvärtom skulle jag tro, att det privilegierade HandelsStåndet, som visserligen icke gynnar Gårdfarihandeln, hyser inom sig desamma upphofsmännen, till smyghandeln, och att Gårdfarihandlande, i fall de dermed befatta sig, måste vara' de glora lurendrejarnee afnämare. Ty åtminsto* 348 Besv. och Ekon. Utsk. Betänkanden. ne är det säkert, att den Gårdfarihandlande allmogen icke omedelbart från fremmande ort införer olofliga varor, och att frugtlösheten al de försök, som till missbrukens förekommande skola vara gjorda, endast härrörer från omöjligheten, att hindra deras företag, hvilka vid sjelfva inpractiserandet af det förbudna godset lägga hand. Den stora skadan af Gårdfarihandein, hvaröfver Utskottet klagar, kan således icke bestå uti lurendrejeri, och jag vet i sanning icke, hvarest den skall sökas, om icke i den redan högt uppdrifna och alltjemt stigande Industrie, som uti de sju förhatliga häraderne af Elfsborgs län blifvit genom denna handel framkallad och underhållen. Denna Industrie är nemligen så beskaffad och redan så betydlig, att derigenom beredes tillfälle att umbära rätt mycket utländskt kram, på hvilket i annat fall skulle vara tillfälle, att förtjena genom dess insmygande. Har man denna mening med förderfligheten a£ en handelsfrihet, utan hvilken nämnde SLandsmäns
Detta hafva Utskotten alltså öfverväga!: men då redan uti ifrågavarande §. de orter äro frän det deruti stadgade förbud undantagne, der .Kongl. Maj:t för särskildfe omständigheter annorlunda i Nåder förordnat och i öfrigt Utskotten, af hvad de framställde anmärkningar innehålla, finna sig destomindre äga anledning att frångå deras uti ofvanberörde Betänkande yttrade mening i ämnet, som detsamma vid skedd föredragning uti de andra irenne Riks-Stånden äfven den i8:de i denna månad redan, enligt derom lemnade Protocolls-Utdrag blifvit bifallit; alltså anse Utskotten sig endast böra detta förhållande Hedervärda Bonde-Ståndet vördsamt tillkännagifva. Stockholm den a6 Junii 1818. Riksens Högloft. Ständers Lag-Utskotts Betänkande i anle d ni g af Kongl. M a j.-t s Nådiga Skrifvelse den 18-de i denna månad, angående Dess Nådiga Proposition af den %i:s t a s i s 11 e d n e Maji i afseende på vidtagande anstalter för att anhålla och tilltala saj 666 Lag-XJt slottets Betänkande. dane, personer, hvilka begå förbrytelser i ett af de förenade Riken Sverige och Norrige samt derefter afvika t i 11 d et andra. Sedan Kongl; Maj:t under den 21 nästledne Maji låtit till Riksens Höglofl. Stander afgå Nådig Proposition, innehållande förslag om en Lag, rörande anstalters vidtagande för att anhålla och tilltala sådane personer, hvilka begå förbrytelser i ett af de förenade Riken Sverige och Norrige, samt derefter afvika till det andra, hvarvid Kongl. Maj:t gifvit Riksens Stander tillkänna, att berörde Lag borde for båda Piken vara gemensam, och att Kongl. Majit, af sådan orsak, föranstaltat att samma förslag blefve framlagdt för det nu i Norrige församlade Stor-Thing; så har Kongl. Maj:t, uti till Riksens Höglofl.
Men han gav dem arbete och glömde sedan för det mesta av att ge dem någon betalning. Fordrade de att få ut sin lön riktigt ryggade han tillbaka, lamslagen av förvåning över deras taktlöshet. Men i anfall av rörande ömhet kunde han sedan bära mat till dem, skänka avlagda kläder och dylikt, varefter han oftast bröt ut i skällsord för det de “skötte sig så illa“. När David träffade honom efter en dylik utflykt öste han ur sig förbannelser över alla grannarna, särskilt de fattiga, som fordrade att han skulle försörja allt pack. Han överdrev sin egen känsla för detta “otacksamma släkte“ och beskrev vad han gjort för dem tills han brast i gråt över sin egen ädla människokärlek och sitt eviga martyrium. Ofta då dessa båda följdes åt på en enslig väg eller satt i en skogsbacke för att vila sig, för trötta att tala, sjönk Nilenius ned i ett slags slö förtvivlan. Ansiktet lade sig i bekymmersamma veck, ögonen stirrade i matt ångest rakt fram eller ned i marken. Han led i dessa ögonblick ohyggligt, hans onda samvete plågade honom, åt upp honom inifrån. Men han var icke tillräckligt klartänkt för att begripa trösten av att bikta sig inför någon. Så fort han i förtvivlan öppnade munnen för att tala kom det bara en stormflod av beklaganden över förtalet; i orkaner av prat, hetsigt och febrilt, salvelsefullt och skrävlande, rentvådde han sig själv, tog sig själv i försvar fast ingen anfallit honom, tills hans tunga tröttnade. I stället för att bekänna det fula han gjort och söka sig en förklaring på sitt eget väsen, kom det historier om människornas hat mot honom, utbördingen, som inte kunde kola milor och hugga famnved. Han visste att David visste när han ljög, men han bara ljög allt värre, rättfärdigade sig allt mer, framställde direkta frågor, tills han tvingat David att liksom medgivande nicka med huvudet eller komma med ett beklagande. Då ljusnade han, torkade sig om pannan, snusade och vilade sig, med de uppsvällda ögonlocken till hälften slutna och de väldiga nävarna bökande i tuvorna vid sidan om sig. Alla bönderna i byn hade kommit överens om att ljuga på honom, sade han.
Skrifvelse till UppfostringsCommitteåm af den 25 April j8tg, angide Interims Löne-reglering för ElementarLäroverken, ScholLärares löner åtminstone i Hernösands Stift blifvit nedsatte, för en Collega från 4o & 35 T:r till 25 Tun nor Spannemål och för ConReclor från 90 till 3o å 4° T:r; men deremot RectorScholse i Upsala skulle bibehållas vid 200 T:r, hvilken olikhet I 274 Stats — XJ tskottets i aflöningen syntes obillig; enär en Collega, i händelse af sjukdom enligt ScholOrdningen ägde rätt att få tjenstledighet med bibehållande af |:delar af sin lön, och derigenom endast 6 T:r 10 kpr blefvo den gifna lönen åt en Collega som i hans ställe skulle vicariera; lönen på Stat för en Collega alltså måtte blifva minst 35 och för en ConRector 75 T:r Spannemål, sora likväl icke motsvarade den lön som dera före 1819. bestods. Till fyllande af hvilket behof Motionären tillika föreslagit, att BiskopsEmbeten, såsom mera umbärlige, borde indragas, men om de pröfvades nyttige, lönen för dem ej öfverstiga 4°oo R:dr. Som Utskottet ansett dessa Förslag, vara af den beskaffenhet, att pröfningen af desamma ingår i granskningen af de serskilte Committerades Project till UudervisningsVerkens reglering i det hela, och det i sammanhang dermed framställde behof af förökade StatsAnslag för de flesta nuvarande Läroverk, m. m., hvilken granskning enligt hvad K. M:ts till R. St:r aflåtne Nåd. Proposition om Anslag till förmon för LäroVerken i Riket den 27 sisth Februarii innehåller, blifvit tills vidare uppskjuten; Alltså har Utskottet ansett de i ofvanberörde motioner väckta frågor om Anslag icke böra serskildt eller afskiljda ifrån hufvudfrågan upptagas och behandlas.
Som jag troligen icke mera är qvar vid riksdagen, då ifrågavande motion af Gr. af Ugglas kom - Den li December. mer ali remitteras, sa kan jag ieke då hafva tillfälle att med något yttrande beledsaga motionen. Hvad jag har att dervid anmärka afser hufvudsakligen följande: Motionären vill inrätta en Länsnämnd, i hvilken lian tillsätter Lundsli, till ordf:de och hvilken han tillägger beslutande rätt. i en hel massa af ämnen, i hvilka denna nämnd skulle kunna förändra hvad gällande författningar stadga. Landsli. skulle genom sitt deltagande i denna nämnd blifva jäfvig att pröfva dessa förslag, då han sedan, i sin egenskap af Landsli., skulle dem uptaga. En sådan ordning lärer icke kunna antagas. Vår Landsh.-institution är af en så allmän och stor nytta och vigt för landet, alt hvarje försök att paralvtisera deras allvarliga handhafvande af sina embeten är skadligt. Det vore således i törsta rummet af vigt att Landsli. uteslöts ifrån ordförandeskap i nämnden, pä det alt Landsli. må vara i tillfälle att pröfva och förkasta sådana förslag ifrån nämnden, hvilka han tinner vara skadliga för länet och stridande emot de författningar, som allmänneligen gälla i landet. En värd talare har ställt fattigvård och arbetstillfällen samt arbetsinrättningar för fattigvårdens negativa afhjelpande jemväl under nämndens beslut. Det häfver sig likväl svårt att kunna föra det i verket annorlunda, än att kunna förvandla alla arbetsbehöfvande och fattiga till ett slags (ing, öfver hvilka man tager sig rättighet att besluta såsom öfver de fordom för en tusen år sedan här i Sverige varande trälar: men vi vilja icke veta af dessa benämningar på Svenska invånare. Om de också åro fattige oell således behöfva understöd af de förmögnare med arbetsförtjenst, sä är det sådant som, med de kommunala författningar Sverige redan eger genom sockenstämmorne, borde med mera sakkännedom kunna inom socknen beredas, än någon Länsnämnd kan åstadkomma, .lag tror således det vara högst olyckligt att få en Länsnämnd, sorn i dessa detaljbestyr skulle få en vidsträckt beslutande rätt.
De provinser, der särskilda förhållanden ägt rum, genom den tillfällighet alt K. M. haft disponible lägenheter och gifvit dem till boställen åt fjerdingsman, utgöra endast undantag från den inom Riket gällande allmänna grunden för dessa bestyr. Fjerdingsmännen äro icke, såsom Frih. Hamilton i sin reservation framställt, en länk af Styrelsens tjenslemannapersonal; de äro socknarnes tjenstemän, socknarnes vittnen vid hvarje förrättning af kronobetjent. Fjerdingsmännen är vittne för hemmansägaren, som utmätes, att der går rätt till. Detta är hans bestyr, detta är hans befattning, äfvensomhan är skyldig att handräcka vid fångars fängslande. Må han icke på eget ansvar företaga sig alt fängsla fångar, ty han får icke lägga hand på någon, med mindre han har ordres dertill af kronobetjeningen. Vi få icke förblanda dessa särskilda cathegorier under hvilka fjerdingsmännen tjenstgöra. Om nu boställena skulle i eu provins bibehållas, sedan de rättvisligen på K. M:s begäran blifvit af R. St. indragne, och om R. St. sedermera vid en annan riksdag tillägger en länsman högre lön, derföre att han har svårighet att få fjerdingsman, som han kan använda till hjelp inom sitt district, så är detta ett förhållande, som, i min tanke, icke hade bort berättiga länsmannen lill något boställe eller lön; ty i de trakter, der fjerdingsmansdistricterna äro vidslräktast, der finnas icke boställen, oaktadt de fleste fjerdingsmännen der hafva större districter, än någon enda af (leni, sorn linnas i den provins, der de hafva boställen, nemi. Östergöthland. Det är icke skäl att tillägga den ena provinsen en förmän framför den andra; och jag frågar, månne icke hemmansägarne tili Östergöthland äga bättre förmåga alt utgöra fjerdingsmannabeslyret efter tur inom socknarne af de till delta bestyr skyldige hemman, än hemmansägarne uti andra provinser, hvilka äro mycket mindre förmögne, än de i Östergöthland.