Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
St. bestämma sig för Götheborg såsom ändpunkt och sålunda godkänna den grundsats 1848 och 1850 års Ständer uttalat, all allt bör göras för att lätta en hastig och billig kommunikation vester ut, emedan landel i sin helhet derutaf mest vinner, så skulle derigenom Skåne icke få någon jernväg, och man skulle pä detta sätt icke eller fä någon jernväg ifrån Westerås till Dalarne, samt icke eller de kommunikationer, som uti norra Wermland är af behofvet påkallade. Hvad först angar de Wermländska kommunikationerna, så hafva R. St. vid denna Riksdag redan beviljat låne-understöd för sluss-anläggningar vid Degerforss och Forssala, samt derigenom åstadkommit en af behofvet påkallad lättad kommunikation, äfvensom Staten underslödt flere enskildta jernvägsanläggningar derstädes för s. k. hästbanor. I afseende på Dalarne åter, har SlatsUtsk. föreslagit, att till utbetalning Den 23 September f. m. 199 ifrån Riksg:s-kont. anvisa en summa af 2,800,000 R:dr, att emot 3 'proc:s ränta, hvaraf 2 proc:s ränta och 1 proc:s kapital-afbetalning, användas till anläggande af en jernväg från Dalarne till Mälaren eller Östersjön, äfvensom Utsk. föreslagit alt understöd af allmänna medel skulle lemnäs till anläggande af en jernväg emellan sjöarne Wenern och Backen. Hvad dessa provinser beträffar, har Utsk. således redan tagit deras behof af lällade kommunikationer i öfvervägande, och tillstyrkt, att de, genom beviljande af lån, borde understödjas, enär a priori kan bestämmas, alt alla dessa serskildta kommunikations-linier icke kunna blifva några stambanor eller komma att utgöra några större stråkvägar i vårt jernvägssystem. I afseende på Skåne återstår dock ett förslag, som blifvit väckt, att anlägga en jernväg ifrån Malmö till Jönköping. Vigten af denna bana vill jag icke bestrida, men jag tror likväl, att dén, under närvartde förhållanden, icke i främsta rummet bör tagas i betraktande.
– Dernäst? Att förlora på spel. Man är frestad att tro, att det ligger mer än ett godt infall gömdt i denna anekdot, när man ser det lif och den rörelse, som vid alla timmar på dygnet råda i Monte Carlo, den beryktade spelorten i furstendömet Monaco, när man ser de ofantliga folkmassor, som vandra fram och åter på de breda terrasserna, sorla i spelhusets ståtliga vestibul och trängas kring de gröna borden i spelsalarne. I en af ortens tidningar stod för en tid sedan en statistisk beräkning öfver de besökande i Monte Carlo, hvaraf framgick att under år 1881 icke mindre än 334,810 jernvägsbiljetter blifvit sålda på stationen derstädes, en uppgift, som kan gifva en svag föreställning – svag, emedan turoch returbiljetterna från Mentone och Nizza icke äro inberäknade – om folkvimlet och tilloppet på platsen. En drift hitför alla dessa menniskor, som huru olika de än äro, till ålder, kön och samhällsställning, likväl samlas här i samma förhoppningar och med samma sällan realiserade drömmar. En lust hitlockar gubben och ynglingen, arbetaren och lättingen, den ärbara husmodren och den fala, uppsminkade demimondedamen. De offentliga hasardspelens gyllene tid är förgången, den tid, då ett nät af spelhus sträckte sig från Ramlösa och Trave-münde till de sydligaste delarne af den europeiska kontinenten. De rasande striderna kring rouletterna i Spaa, Wiesbaden, Homburg och Baden-Baden falla snart inom sagans område, och till och med våra romanförfattare, som annars äro altför mycket benägna att syssla med mumier och gengångare, hafva upphört att söka verka med den speltemplens poesi, som isynnerhet den franska nyromantikens män älskat att röra sig med.
Det är bedröfligt att nödgas erkänna, att bränvinsbränningen, i Sverige, numera utgör ett ibland de vigligaste ämnen för vår oeconomiska lagstiftning; men sådan är den olyckliga följden af menskliga svagheten och vinningslystnaden, att de skapa en mängd enskilda intressen, som utbreda sig mer och mer och, ehuru omedborgerligt hvart för sig, slutligen sammanväxa till en massa, hvarpå man missbrukar den coilecliva benämningen: Statens interesse. En skadlig vara klandras hos individen, men när den spridt sig lill ett helt folk, säger man, alt den vunnit häfd, och den kallas då behof. På detta sätt tillskapas, under tidernas längd, mången onaturlig utväxt på samhällskroppen, som medtager dess fysiska krafter och verkar förslappning vid samhällets moraliska utveckling. Delta är bränvinsbränningens historia. De första bränvinsbrännare i vårt land ansågos med ovilja j men egennyttan tillegnade sig snart öfverallt den lönande uppfinningen, och omsider fanns ingen mera som klandrade; ty hvar och en antingen tillverkade eller förtärde bränvin. Det har slutligen kommit så långt, att man ej drar i betänkande att förklara hränvinet för en nödvändighetsvara och tillverkningen för ett nästan oumbärligt vilkor för jordbrukets vidmagthåliande. Häfden ar, i detta fall, vunnen, och mängden kallar den en opraclisk man, sorn.ej vill erkänna, att den grundar sig på en helig och omistlig rättighet, — förglömande, »ti Sverige beboddes af ett kraftfullt slägte och idkade boskapsskötsel, inna» det ännu gifvit bränvin åt menniskorna och drank åt kreaturen. Visheten lärer, att, då man ej kan upphäfva eller förekomma eli ontil, bör nian söka mildra dess verkan och deraf, om det är möjligt, hemta ett motsvarande godt. Vid tillämpningen af denna sats på brännerihandtermgen, har jag trott mig böra betrakta den såsom en ny industrigren —- en ny näring. Det .osedliga missbruket af bränvin måste upphäfvus genom moraliska medel, — och dessa har Herr Grefve Horn, i sin reservation till förra Betänkandet, utförligen antydt.
Fullmäktige hafva visserligen vitsordat, att de ombudsmannen åliggande göromål kunde under de sednaste åren anses ökade, hufvudsakligen till följd af Riksgälds-kontorets befattning med de för vatten-aftappningar och andra förberedande odlingsföretag beviljade lån; men vid betraktande af dessa göromåls beskaffenhet i sin helhet, hafva Fullmäktige yttrat sig icke ega skäl att i vidsträcktare mån eller på annat sätt förorda ombudsmannen Hallmans ansökning, än att det belopp af 100 11:dr, han såsom årligt arfvode hittills uppburit, hädanefter måtte tilläggas hans ordinarie lön och denna således på stat uppföras med 800 R:dr, hvaremot berörde arfvode skulle komma att upphöra. Enär Fullmäktige således funnit den sökta förhöjningen af det belopp, ombudsmannen vid Riksgälds-kontoret för närvarande såsom dels ordinarie lön, dels arfvode åtnjuter, icke vara påkallad af de honom åliggande göromåls beskaffenhet, fastän lönerna inom den lönegrad, till hvilken ombudsmans-tjensten blifvit hänförd, under sednaste riksdag i allmänhet ökats ifrån 700 till 800 R:dr, så anser sig Utskottet, med anledning af förevarande ansökning, endast böra tillstyrka, att lönen för Ombudsmannen väl må förhöjas till Åttahundra Riksdaler, men att deremot det för samma tjensteman å nu gällande aflöningsstat uppförda arfvode af Etthundra Riksdaler må indragas från oell med den tid, då den sålunda förhöjda lönen kommer att utgå. 2:o. Angående löne-förltöjning för den vid Kommissariatets Expedition anställde Notarie. Vid ofvanomförmälde löne-reglering för Riksgälds-kontoret stadgades, att Referendarie-sysslan borde vid inträffande ledighet indragas, samt att den å aflöningsstaten upptagna Notarietjenst derefter skulle få tillsättas. För sistnämnde tjenst fastställdes lönen Ståts-Utskottets Utlåtande, N:o 2S8. Rdr eller till samma belopp, sorn lönerna för Bokhållare-, Revisorsoch Notarietjensterna inom Ranken då utgjorde.
1 allmänhet bör man väl icke vidtaga förändringar i nya författningar, förr än man kan vara säker på att de äro olämp lige, och Utsk:t har icke kunnat uppgifva ett enda fall, då något sådant röstvälde utöfvat inflytande på kommunen. Under sådana förhållanden, och då man icke framlagt några andra skäl, synes det mig icke behöfligt att för tillfället vidtaga någon förändring härutinnan. Gr. Posse har nyss anfört, hurusom de stora jordegarne redan äro inskränkte till sin rösträtt, så att arrendatorerne rösta för sig sjelfve. Det förslag, Hr v. Koch framställt, skulle i valet emellan två vara rätt bra, men då något stadgande f. n. icke är behöfligt, och Hr v. Koch sjelf medgifver detta, synes det mig icke att man nu bör vidtaga några förändringar. Lika med flere föregående talare, anhåller jag om afslag å punkten, och bibehållande af densamma sådan den nu är. Hr Reutersvärd: Omen person skattar för kan jag icke finna annat, än att han har befogenhet att rösta för dessa g; och då härvid hvarken några olägenheter visat sig, eller, mig veterligen, någon farhoga försports, så torde ingen förändring vara af 470 Den 22 Maj e. m. nöden, hvarföre jag förenar mig med dem, som yrka afslag å punkten och bibehållande af den gamla §:n oförändrad. Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att derunder hade yrkats, dels af Hr v. Koch, att Utslcts förslag skulle bifallas med den förändring, att §:ns l:sta mom. erhölle följ:de lydelse: »Röstvärdet skall beräknas efter det en hvar röstegande åsätta fyrktal. Utgången bestämmes efter enkel röstpluralitet, utom i frågor som angå beviljande af anslag till nya ändamål eller bebof, för hvilka erfordras bifall af två tredjedelar af de afgifna rösterna;» dels och af Frih. Cederström m. fl., att Utskrts förslag måtte afslås.
Skulle man nu, på sätt den värde talaren föreslår, använda Bankens blifvande vinst att betala Bankens skulder med, så är tydligt, att man derigenom skulle uppbringa Bankens grundfond till 11,600,000 r:dr, hvilket åter strider emot det beslut R. o. Ad. en gång fattat, och om hvilket jag här ofvan tog mig friheten erinra R. o. Ad. Samme talare har yttrat, alt man vill njuta allt för ögonblicket och intet bespara. Må den värde talaren då erinra sig huru stort Bankens öfverskott var vid förra riksdagen. Den utgjorde då, om jag minnes rätt, 5 millioner r:dr. Således, då den nu blifvit uppbringad lill 10 millioner och till och med kunde vara ännu 300,000 r:dr, torde icke deraf den conclusion kunna dragas, att man vill njuta allt för ögonblicket. Samme talare har sagt, att Banken skulle förhålla sig såsom en bankruttör, om den bortskänkte sina vinstmedel innan skulderne voro betalte. Om en person ägde 10 millioner r:dr i behåll och ändock dessutom hade tillgångar att betala en skuld af 1,600,000 r:dr, så synes det mig, sorn skulle denna person icke handla såsom en bankruttör, derföre att han skänkte bort en vinst under de kommande åren. En annan talare har nämnt, att vinsten borde besparas, för att derigenom sätta Banken i tillfälle att uppköpa silfver och derföre utgifva sedlar, för den händelse alt privatbankerne skulle komma att upphöra och behöfva alt af Banken suppleras. Jag tillåter mig för att besvara denna anmärkning hänvisa R. o. Ad. till den delen af Hr Nordenanckar reservation, som igenfinnes pag. 88, så lydande: ”Om Bankens silfverfond behöfver ökas, till säkerhet för de nya sedlar, som i st. f. privatbankernes möjligen kunde komma att utgifvas, så kan sådant silfver upplånas på samma enkla sätt, som om upplåning af annan anledn. blefve nödig, derom Utsk. i 62 punkten afgifvit tillåtande”. Sedan Frih.
Häraf hade 2,248 R:dr 13 öre redan blifvit använda; inom kort komme ytterligare att deraf utgå kostnaden för Tredje delen af Konung Gustaf I:s registratur, omkring 1,100 R:dr, och vid nästa års början förestod Utbetalning af omkring 1,000 R:dr för den då färdigbiifvande Esta delen af Realkatalogen, hvars sednare afdelning, likaledes medförande en utgift af omkring 1,000 R:dr, väntades färdigtryckt inom samma års utgång, vid hvilken tidpunkt alltså å anslaget icke kunde beräknas högre behållning än omkring 2,652 R:dr, under det emellertid till utgifning från trycket oafbrutet förbereddes fortsättningen af Konung Gustaf I:s registratur, hvilket, tillväxande med hvarje år, ännu komme att taga ett betydligt antal delar i anspråk, äfvensom derjemte åtskilliga för svenska kyrkoförfattningens historia vigtiga handlingar från sextonde och förra hälften af sjuttonde seklet. Vid sådant förhållande och då, efter ali sannolikhet, af den för sista året af innevarande statsregleringsperiod beräknade behållning å ifrågavarande anslag en större utbetalning under loppet af nästa år kommer att ega rum, har Riksarkivarien ansett sig böra hemställa, att vid instundande riksdag måtte till Rikets Ständer aflåtas nådig proposition om anvisande äfven för nästkommande statsregleringsperiod af ett anslag till samma belopp som det sednast beviljade, eller af 8,000 Riksdaler, att efter behof för ifrågavarande ändamål användas; — Och finner jag mig, i betraktande af hvad Riksarkivarien anfört, föranlåten i underdånighet tillstyrka, att Eders Kongl. Maj:t täcktes af Rikets Ständer i nåder äska för år 1867 ett anslag af 3,000 Riksdaler, att efter behof af Eders Kongl. Maj:t för berörda ändamål disponeras. Hvad föredragande
Då ungefär af Svenska jorden besiltes af ståndspersoner och f af allmoge, torde det, ehuru denna beräkning ej kan vara annat än högst osäker, likväl ej vara öfverdrifvet att antaga, att skyddsafgift, enl. förslaget, skulle komma att erläggas för ungefär af de personer sora hittills erlagt den, hvadan af den hittills utgångna skatt skulle försvinna med omkring 282,000. 2:o Revillningen af embetsoch tjenslemäns löner utgjorde år 1851 *) ett belopp af 232,079 R:dr 43 sk. Om nu denna bevillning nedsältes från 3 till 1 proc. ä alla löner upgående till 1200 R:dr samt å de andra jernnäs till 1 proc. så torde minskningen blifva omkring 150,000. 3:o Bevillningen efter 2:dra art. af fastigheter utgjorde år 1851 *) en summa af 861,375 R:dr 21 sk. 1 rst., Om denna bevillning nu nedsältes från 2 per mille till 4 per liomille eller med £ så skulle endast 172,275 R:dr återstå; men då taxeringsvärdena på ganska få ställen torde öfverstiga 2:,eni men P® många ställen ej utgöra mer än ei|er ^:del och derunder af verkliga eller försäljningsvärdet, torde det kunna antagas att värdena i allmänhet komma att 3-dubblas, hvadan § af n. v. bevillningsbeloppet för fast egendom skulle utgå. Bristen £ utföres med 344,550. 4:o Bevillningen efter 2:dra art. af handel, rörelse och af de i 14, 27, 29 och 31 §§ upräknade personer upgick år 1851*) till 581,441 R:dr 34 sk. 3 rst. Denna bevillning skulle, enl. mitt förslag äfven nedsättas lill 1 i st. f. 5 proc.
Hvad sjelfva saken beträffar, så skulle, genom bifall lill detta Betänk. inskränkningar lätteligen kunna komma att äga rum i de rättigheter, som f. n. äro allmogen tillförsäkrade. Det angifves såsom skäl för det föreslagna stadgandet, alt derigenom skulle före^- kommas att kringvandrande försäljningsman drifva handel med ut - 320 Den 25 Februari f. m. ländska kramvaror. Men denna handel är ju genom författningar förut förbjuden; och om de icke efterföljas, blir det de myndigheters fel som skola vaka öfver författningarnes efterlefnad att så sker; och något nytt stadgande i den vägen behöfves ej. Hr Silfverstolpe har redan anfört, huru förhållandet är med en stor del af innebyggarne i Dalarne. Vi veta nogsamt, alt Dalarne är en bland de fattigaste provinser i Riket, och som i förhållande till sina näringstillgångar har den största befolkningen. Innebyggarne drifva handel dels med sina egna produkter dels med alster från närbelägna orter, hvilka de under vandringar kringföra till afsalu. Dessa kringvandrande dalkarlar och kullor äro sådane, som vanligtvis försörja sig väl och föra en nykter och ordentlig lefnad. Man ser sålunda dalkullor vandra omkring med Eskilstnnavaror eller messingsarbeten från Skultuna; man vet att dessa kullor äro länge ute på sina vandringar, och skulle de då vara tvungna att hvarje gång upgifva precist till stycketal oell persedlar hvad de under dessa vandringar ämna försälja, (och utan att de göra della, kunna de icke erhålla sockennämndens intyg) så skulle ett sådant stadgande olvifvelaktigt lägga hinder i vägen för utöfningen af deras fria handelsrörelse. Må för Sunnerbo härad, om det anses bchöfligt, gerna ett sådant stadgande, som det nu föreslagna, blifva gällande; men må det åtminstone icke utsträckas för hela Riket. Jag anhåller om afslag å Betänk. Hr Arnell, Gust. Fredr.:
Sänker man fartyg eller kommer skeppsbrott eller annan sjöskada åstad, för alt bedraga försa kr ingsgifvare eller i annan sådan sviklig afsigt; dömes till straffarbete från och med sex månader till och med fyra år. Var folk i fartyget; då skall gerningsmannen straffas efter ty i 7 § stadgadt är. 9 j§. Har någon gjort försök till brott, som i 7 eller 8 § sägs, och blef endast genom omständigheter, som voro af gerningsmannens vilja oberoende, brottets fullbordan förhindrad; vare straffet högst, för det fall, som i 7 § nämndt är, straffarbete i sex år, och för det fall, sorn i 8 § omförmäles, straffarbete i två år, men, om brottet, der det fullbordadt blifvit, skolat efter 7 § straffas, sådant arbete i sex år. 10 §. Den sorn, i uppsåt att förleda eller skada sjöfarande, sönderbryter, borttager eller förderfvar fyreller känningsbåk, prick, visare eller annat tecken, som till sjöfarandes rättelse satt är, eller släcker eld, som till sjöfarandes rättelse skall tänd vara, eller underlåter att upptända eld, den han till sådan rättelse tända skall, eller gör falsk eld, eller sätter upp annat falskt tecken, eller fyller eller stoppar rätt farled i sjö eller ström; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år. Sker skeppsbrott eller annan sjöskada; vare lag som för hvart af dessa fall i 7 § sägs. 11 §. Hvar som uppsåtligen förstörer Statens kanaleller slussverk eller annan sådan vattenbyggnad, eller jernvägsanläggning, eller å desamma, dertill hörande byggnader, verk elier inrättningar, eller de för framfarten å jernväg använda vagnar eller andra fortskaffningsmedel gör sådan skada eller eljest vidtager sådana åtgärder, att fara eller olycka vid kanaleller jernvägsfartens begagnande eller allmänt farlig öfversvämning deraf uppkomma kan; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år. Kom deraf ej olycka och var faran ringa; då må tiden för straffarbetet till sex månader nedsättas.
Peijron, Gustaf; N:o 264, Hr Silfverlood, fullm. Gr. von Rosen, Robert Axel; N:o 484, Hr Breitholtz, Claes Gustaf; N:o 678, Hr Bildt, Didrik Gillis; N:o 87 3, Hr Hägerflyckt, Carl Henrik; N:o 1,960 A., Hr Montgommerie, Robert Nils Germund; N:o 1,113, Hr Treffenberg, fullm. Hr von Schéele, Frans Adolf; N:o 1,465, Hr von Unge, fullm. Hr af Geijerstam, Carl; N:o 1,582, Pir Steuch, Mathias; N:o 1,659, Hr Svedenstjerna, fullm. Gr. Hamilton, John William Patrik; N:o 1,702, Hr Törnebladh, Gustaf; N:o 1,721, Hr Ingelotz, fullm. Frih. Manderström, Carl Adolf; N:o 1,786, Hr Blomstedt, Carl Reinhold; N:o 2,092, Hr Wrangel, Erik Fredrik; N:o 2,331, Hr Ros, Anders Emanuel; alla med 34 röster; Suppleanter: N:o 13, Hr Natt och Dag, fullm. Hr Stråle, Gustaf Holdo, med 34 röster; Den 4 Juli. 6 N:o 135. Frik von Diiben, Gustaf, med 34 röster; N:o 41, Frill. Wrangel, fullm. Frill. Leijonhufvud, Sten Erik Gabriel, med 34 röster; N:o 323, Frih. Rosenblad, fullm. Hr Munck af Roseuschjöld, Thomas, nied 34 röster; N:o 2,302, Hr Skogman, Carl Johan Alfred, med 34 röster; N:o 189, Hr Rääf i Småland, fullm. Gr. Lewenhaupt, Casimir, med 34 röster; N:o 338, Frih. Tersmeden.
Preste-Ståudet återremitterat artikeln “Fosfor11, äfvensom artiklarna “Messing1* och “Metaller, sammansätta'1, till den del de omfatta rubriken: “Marinmetall eller annan komposition i form af bleck och spik till förhydning af fartyg11 samt. af rubriken: “andra slag11, de “oarbetade, latun och trådband derunder inbegripna11; och har i dessa hänseenden blifvit yrkadt, i fråga om “Fosfor11, att då detta vore ett starkt gitt, samma anmärkning borde göras i afseende på denna artikel som vid “Arseuik11, eller att den endast är medgifven till införsel af Apotekare och, efter erhållet tillstånd af Kommers-kollegium, för fabriksinrättningar, samt, beträffande “Messing11 och “Sammansätta metaller", att en lämplig skyddstull borde de nyssnämnda nu tullfria slagen deraf åsättas. Enligt 70 § Regeringsformen, jemförd med 31 § Riksdags-ordningen, åligger det Bevillnings-Utskottet att bereda alla från Stånden remitterade frågor, som angå förändring uti föreskrifterna om bevillningens utgörande, hvarjemte Utskottet må uti bevillningsfrågor föreslå hvad det anser billigt och nyttigt; och alldenstund motioner icke blifvit väckta och till Utskottet remitterade, hvarken om den nu yrkade inskränkningen i iuförselsrättcu för Fosfor, hvilken fråga i öfrigt må kunna anses sakna inverkan på bevillningens belopp, eller om införselsafgifter för tullfria slag messing eller sammansatta metaller, samt icke heller Utskottet för dessa artiklar föreslagit någon förändring i hvad om dem förut varit stadgadt, lära återremisserna från Preste-Ståudet af Utskottets tull taxeförslag i dessa delar, hvilka Ridderskapet och Adeln samt Borgareoch Bonde-Stånden lemnat utan anmärkning, finnas icke böra till någon Rikets Ständers vidare åtgärd föranleda. Stockholm den 7 Juli 1863.
Det ökade sjömännens missmod, att de ej kunnat drifva någon handel. Hur skulle de kunnat nalkas en kust för att utbreda sina varor på stranden och idka byteshandel under ett sådant väder. Tvärtom, så snart de sett en kust dyka upp ur det envisa regntyngda gråväder, som omgett dem, hade de måst styra ut till hafs af fruktan för dess skumomsprutade klippor. En natt, då de stött på grund på ett skär, hade de måst vräka halfva lasten i sjön. Och den andra hälften vågade de knappast tänka på, ty var det ej att frukta, att också den skulle vara alldeles fördärfvad efter alla de störtsjöar, som öfverspolat skeppet. Säkert är, att Silvius Antonius ej hade visat sig vara en man med sjölycka. Ty han lefde ännu, Silvius Antonius, han hade ej dränkt sig. Det skulle vara omöjligt att söka förklara hvarför han förlängde en tillvaro, som ej kunde vara behagligare nu, än då han först beslöt sig för att förkorta den. Kanske hade han hoppats, att hafvet skulle bemäktiga sig honom utan hans eget åtgörande. Kanske älskade han ej mer det vredesrytande hafvet, kanske hade han beslutat sig för att dö i det grönskimrande, parfymerade vattnet i sitt marmorbadkar. Men om Galenas och hans män vetat hvarför den unge Poppius kommit ombord, skulle de helt säkert bittert beklagat, att han ej fullföljde sin afsikt, ty de voro alla öfvertygade, att det var hans närvaro, som hade medfört denna otur. Mången mörk natt hade Galenas fruktat, att sjömännen skulle kasta sig öfver redarens son och vräka honom i hafvet. Mer än en af dem berättade, att han under de hemska stormnätterna sett mörka händer sträckas upp ur vattnet och gripa efter skeppet. Och man trodde sig ej behöfva kasta lott bland skeppsmanskapet för att finna den, som dessa händer ville rycka ned i djupet. Både skeppare och manskap gjorde Silvius Antonius den synnerligt stora äran att tro, att det var för hans skull alla dessa stormar genombrusade luften och upprörde hafvet.