Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vår tid gör så mycket för att gifva kvinnan frihet, där hon förr haft tvång, men icke skall hon därför taga sig friheter. Man kan fordra af vår tids kvinnor, att de skola ha så mycket själfkänsla, att de ej på ett sådant sätt prisgifva sig till åtlöje och gyckel, och att de ej besinningslöst kasta sig in i förhållanden, ur hvilka de svårligen fullt obesudlade kunna utträda. Låt vara, att allra största delen af män insända giftermålsannonser är tillkommen på skämt, ty vi kunna ej tro, att cågon man verkligen vill gifta sig med den kvinna, som på den vägen kommer honom till mötes. Det skulle då vara, synes det oss, ett alldeles sällsynt fall, om han toge henne till godo. Ett farligt och dåligt skämt är det i alla händelser, och bra klent utrustad på både hufvudets och bildningens vägnar skall den människa vara, som ej kan hitta på något bättre sätt att roa sig själf och andra. Och om det är klandervärdt af en man att belamra tidningarna med dessa annonser, så är det detta i dubbelt mått, om en kvinna gör det. Ingen må komma fram med skälet: » Ibrist på bekantskaper ». Ty hvilken tid ha man och kvinna sett så mycket af hvarandra i det dagliga lifvet som just i denna, då kvinnan beredts tillfälle att inkomma på snart sagdt alla lefnadsbanor, där mannen förut varit ensam, och nu dagligen arbetar tillsamman med honom? Och är det icke just under arbetet, som man lär känna och bedöma hvarardra? Man kan väl därför med skäl misstänka, att de, som mena allvarligt med sitt annonserande, just äro såda personer, som antingen ej kunna arbeta eller icke vilja göra det, som taga sin tillflykt till » detta nu så brukliga sätt » och sedan ge sig ut på ströftåg för att se, » hvad han eller hon uppsluka månde ». Ej heller för den aflägset boende landtbon gäller denna fras, ty på landet är gästfriheten större och rangskillnaden mindre än i städerna. Umgängestonen är enklare och förtroligare, hvarför man har lätt att knyta bekantskaper, och den ofta ganska talrika ungdomen af båda könen träffas oftare, än stadsbon tror. Här tala vi af egen erfarenhet.
Det åskeslag, som dem tillintetgjort, var för de flesta för känbart, att intrycket däraf ej kunde fördöljas. Deras första och förnämsta yrke, förställningen, var förlorad, ur tillstånd att bibehållas. Mössornas vänners och mäktige beskyddares, den ryske och engelske ministerns, gemensamma missnöje var nyanserad af deras åtskilde karaktärer, hos gref Osterman, den ryska ministern, mörkt och mållöst, hos den engelska chevalier Goodricke förbittradt, utmärkande en förargelse, som hade svårt att icke utbryta. Kontrasten mellan desse och franske ambassadören grefve Vergennes, hattarnes vän och vanliga tillflykt, fullkomnade denna märkvärdiga tafla. Den senares glädje var likaså ytterlig som de förras missnöje. Han var i ständig rörelse, skämtade och skrattade under hela måltiden och gaf sig ut att hafva utfört hela revolution, fast han var den sista, som väcktes af sorlet på gatorne, och så litet underrättad, att han fans oförmögen att biträda konungen i dess första behof med de lofvade subsidier, som af grilliska comptoiret måste förskjutas. De öfrige ministrarne, af fruktan att misshaga de förenämde, härmade än den ena, än den andra, och tvungne i deras uppförande, spelte den löjligaste roll. Efter slutad måltid blef det ministrarne tillåtit att begifva sig från slottet. Med fångars glädje, som ställas på fri fot, emottogo de denna tillstädjelse. Skyldiga att ofördröjelig rapportera till deras hof den i Stockholm timade stora händelse, voro de så mycket angelägnare att sig retirera. Jag föreställer mig, huru gref Osterman lärer hafva svettats under författandet af sin berättelse, och hvad möda han användt att hos sin myndiga monarkinna urskulda sin uraktlåtenhet att icke tidigt hafva hindrat och förekommit en för henne så obehaglig förändring i svenska riksstyrelsen112. Tröttad af min långa berättelse, kan jag ej neka mig det nöje att anföra ett löjligt efterspel af revolution.
Hos Riksens Ständer har blifvet föreslaget, att uti Publicationer om vägsyrter bör utsättas dagen samt föreller eftermiddag, då hvarje Socken bör till vägasyn sig inställa: och hafva vid pröfningen häraf Riksens Ständer funnit, att uti publicationer om vägsyner dagen och timman böra utsattas då de taga sin början samt huru stor del af - vägen, som för hvarje dag kommer att syn undergå; hvarjemte å nästpåföljande Söndag efter Syneförrättningen kungöras bör ej mindre hvilka vägstycken blifvit bristfälliga ansedde, än tiden inom hvilken de då anmärkte brister vägnar Carl Mörner. vägnar J. A. Lindblom.' På Borgare-Ståndets ▼ägnar H. Schwan. På Bonde-Ståndets ] vägnar t Lars Olsson'. bara 1-29° Den 28 Juni. bora vara ersatte; och anse Riksens Ständer derjemte, att vägsyning och väglagning, om möjligt är, icke maga utsättas på de årstider, då såning , höbergning eller skörd inträffa, hvarigenom desamma blifva för Xaandtmarinen allt för mycket betungande, utan lämpas efter de tider, då de med rjiindsta olägenhet kunna verkställas; börandes dock, enär genom utskärningar eller andra tillfälligheter vägen fordrar en snar förbättring, härmed efter omständigheterna förfaras; hvilket Beslut Riksens Ständer härmed få för Eders Kongl. Majit i underdånighet anmäla* Riksens Ständer framhärda med djup under' gåtlig vördnad, trohet och nit Störmägtigste Allemådigste Konung Eders Kongl, Majas I*å Ridd, och Adelns vägnar Carl Mörner. h. t. Landtmarskalk. underdånigste, tropligtigste tjenare och pndersåter På Prest - Ståndets vägnar J. A. Lindblom. 11. v. Talman. På llorgare Ståndets vägnar H Schwan. h. t, Talman. På Ronde-Ståndets vägnar Lars Olsson n. v. Talman. Upp - Den 2 8 Juni* 1291 Uppläst lias sauiteliga Riks-S‘Sndon den 28 Juni.
Är det i öfrigt så, som Hr von Troil och andra förmena, eller att Landshtne aldrig tänka begagna sig af denna förhatliga suspensionsrätt, utan blott vilja hafva den som ett Damoldes-svärd hängande öfver sina underlydandes hufvuden, så vet jag sannerligen icke hvad det skall tjena till alt så mycket fäkta för densamma, Slutligen får jag bedja om ursäkt, alt jag begagnat ord, som måhända varit stötande. Sådant kan lätt hända under farten af en discussion, och så var fallet med mig, då jag begagnade ordet drängar. Jag öfverlemna!- för öfrigt åt R. o. Ad. att besluta i frågan, och ber eder blott, mine Hrr! vara öfvertygade, alt jag icke väckt denna motion för att åstadkomma skrän, eller för att göra opposition quand méme mot Hrr Landsh:r, utan derföre att jag anser den nya Landsb:gelnstrukt:n i den här afhandlade punkten vara lika mycket stridande mot Sveriges grundlagar, som mot hvad som i frågor om Landshms förhållande till sina kolleger är rätt, tillbörligt och nyttigt, vare sig för det allmänna, tjenslomännen eller Länens Höfdingar sjelfva. Hr af Sillén, Gust. Otto Probus: Som tiden är långt framskriden, vill jag fatta mig helt kort, och endast, under fullföljande af ett Hr Dalmans yrkande, till det Höglofl. Ståndet hemställa, huruvida det icke vore skäl, att Landshms beslut rör:de suspension af LandsSekret. och Kärner, underställdes öfverdomstol pröfning, utan afbidan af besvärs anförande, så att föreskriften i detta fall blefvo fullt enlig med hvad i 1734 års Instrukt. stadgas, der det heter, att suspensionen äger rum till dess svar från KammarRevisionen följt.
StatsUtsk:s uttalade åsigt, att ändamålet endast kan vinnas genom en utsträckning af bevärts-manskapets vapenöfningar, men ej deruti, att dessa böra göras beroende af de föreslagna besparingarna i andra delar af krigsförvaltningen. Vare det långt ifrån mig att ej dela den anda af besparing, som uttalat sig i Utskts betänkande. Jag önskar tvertom, på det lifligaste, att den måtte göra sig gällande öfverallt, der den kan, utan men för det hela, tillämpas; och detta synes mig i många delar kunna ske, ej endast genom minskning eller hopslående af en eller annan trupp, hvilket jag ej tillåter mig att bedömma, utan isynnerhet genom borttagande af allt som hörer till militärisk lux, föga passande för vårt fattiga land, sorn bör skatta sig lyckligt, om det kan till sitt försvar lemna armar och vapen att af dem föras. Men om också de föreslagna indragningarna i den stående armeens numerär skulle af R. St. godkännas, om äfven Styrelsen skulle antaga detta förslag, och detsamma 'tillämpa; så kan detta tillämpande ej ske på engång: det bör, efter min oförgripliga mening, ej en gång göras förr, Den 9 Maj f. ro. än den minskning i forsvarsstyrka, som deraf blifvit en följd, förut blifvit ersatt genom två eller tre års ökade vapenöfningar för bevärtn; ty i annat fall synes det mig vådligt, då nödvändigt en mellantid måste uppstå, då armeån är minskad, utan att det andra försvarsmedlet, som skulle svara mot bristen, ännu hunnit utbildas. Då jag således hyser den öfvertygelse, att bevärtns öfningar mäste utsträckas, och detta utan något uppskof, för att derpå bygga möjligheten af en minskning i den indelta armeen, om denna minskning eljest finnes lämplig: så måste jag yrka bifall till K. M:s nåd. propos. om anslag till bevärtns vapenöfningar. En besparing, byggd på afslag af denna punkt, anser jag vådlig för landets säkerhet, och möjligen ledande till uppoffringar, hundrafallt öfverstigande hvad derigenom skulle vinnas.
Men munnen är det allra märkvärdigaste i det märkvärdiga ansiktet, läpparna sluta till i den allra mest fulländade pilbågsform – Amors båge, som det heter på konstspråket – och omkring dem lefver det, myser det, rycker det, om af glädje eller sorg är omöjligt för honom att afgöra. Han ser på hennes grannar för att observera, om möjligen de skulle gifva henne någon anledning till det märkvärdiga, tysta och inåtvända minspelet, men stannar snart i öfvertygelsen att de ha intet att göra därmed. Han har emellertid blifvit så fängslad af damens utseende, att han helt frånvarande läppjar på sin soppa och smular sönder sitt bröd utan att äta det; hans ögon flyga oafbrutet snedt öfver bordet, och han kommer till sig och finner sig vara i färd med att fästa en nästan opassande envis uppmärksamhet vid damen först då uppasserskan afbryter honom och frågar om hon får taga bort hans tallrik. Under fortsättningen af måltiden är Klercken ungefär som en spejare på post i mycket farliga omgifningar. Han har aldrig kunnat tåla främlingars gängse brutala sätt att utan minsta hänsyn till sällskapet ogeneradt utsätta en vacker kvinna för en tvetydig men likafullt formlig kärleksförklaring med ögonen. Han behärskar sig därför efter förmåga, spisar sin mat utan att gifva akt på hvad det är och dricker sitt vin i stora klunkar, allt medan han, utan att direkt se på damen, icke ett ögonblick släpper henne ur den tvåtredjedels cirkel han behärskar med sin syn. Han hinner icke ens förundra sig öfver hvad som går åt honom, hans reflexionsförmåga är borta, han går upp uti en enda stor önskan att kunna lura ut hemligheten, som finnes där bakom det talande men tysta kvinnoansiktet, hvarför det lefver så och hvarför det är honom så sympatiskt. Plötsligt möter han hennes blick för första gången. Det slår honom att den är som en gammal god bekants, den ser honom helt vänfast och leende rätt in i ögonen, alldeles som om hon ville säga: »Det är roligt att se er igen! Jag har väntat er länge!» När den välkomnande, vackra blicken åter slås ner, stannar leendet kvar i hennes mungipor – ett par de konstigaste, rynkade mungipor, fulla af godt lynne och lustiga streck.
-^s 6e88S 8>iäl sinner 4sg !>iig nu rebe irörs lemns lrilsli till kär^lsget, men 8liulle meri nöje 8e, om krsm<ieie8 köräneli ingar i Oruncilsgen eller en blisvsmle n^ Iirottmsl8-lsg Ininge i berörcle llsn866ncie liomms stt torlilis rsttvissns kor^ringsr oell ensltilcleg sn8jrrsli. 4sg körlrlikver laller, Oocle Herrsr oell 8ven8lie!>1sn, meri sll Kon»!. I^äci oell önnest stscl86 vsllrevsgen. 6^ lill .1 O kl „4 . O. ^s:o 3. ^Illr. lill Lxx. IIt8k. dell Ig duni i3/ir, II f. ro. ^s«e//AK r «-r^e^r/rK <tr//v6^ a K/ott tt lKr^ssa/«?r </e/r 10 ^/rr/r 1841. Välborne, Xclle oell Vslbörtlige, Xrevör6ige, Vörciige oell Vällärcie, ^rekarne, Kör8tänäige oell Vslsbtscie, kie^ervsrcle oell kerllige, 6ocle Herrsr oell Lvenzlie ^Isn! Vill vinnsncle sk Mitt lXsiiigs iriksll, bskven 4, Oocis Herrsr oell äveuslce 51sn, uncler lo^et sk innevsrsnäe Kili8(lsg, tiä ekter snnsn, sa - /KO,'.'/» a cr/e/r, /V:o 3. 7 miilt 03 ra kattaöe Leslut uti DaFliZFor; ocb bar IaF, efter Dözsta Domstolen.
Jag skall endast hålla mig till de punkter deruti, som röra mig eller de mål, deruti jag såsom föredragande deltagit. 13 punkten i Const.Utsk:s mern. innehåller: ”En föredragande har tillstyrkt, att af särskilda anledn:r verkställig"heten af en besluten reglering af lönerna för en på Ri"kets väl mäktigt verkande embetsmanna-corps skulle för "speciella fall uppskjutas." När man nu går till bilagan N:o i3, för att få reda på vid hvilket tillfälle detta skulle hafva skett; så innehåller den: "Den 27 Febr. 1835 utnämndes landshöfding i Malmöhus län, och den 26 Oct. s. å. landshöfding i Jönköpings "län, hvardera med af särskilda an!edn:r medgifven rättig"het att de till nämnda Landshöfdinge-embeten då hörande "löneförmåner uppbära och åtnjuta.” Detta skulle således innebära, att jag, som var den här omnämnde föredraganden, tillstyrkt uppskof med verkställigheten af en besluten reglering af landsh.lönerna. Nu är likväl förhållandet, att då de begge landshöfdingarne utnämndes, var ännu icke reglertn af landshdönerna afgjord; den var endast påtänkt och under arbete. Beslutet om densamma togs först den 17 Febr. 18 >7, således nära 2 år efter den ena utnämningen och 1^ år efter den andra. Ulsk:s anmärkn. synes således vara tillkommen af misstag. Upplysningsvis får jag äfven nämna, att orsaken hvarföre, vid de begge landshöfdingarnes utnämning, det utsattes, att de skulle uppbära och åtnjuta de till dessa embeten då hörande löneförmåner, hvilket eljest skulle kunna ansetts hafva följt af sig sjelft, enär ingen förändring i löneförmånerna då ännu var beslutad, var den, att när frågan om en lämpligare fördelning af landsh.lönerna först uppstod, hade K. M. uti bref till Kammar-colhm och Stats-cont., jemte befallning att, så snart någon landsh tjenst genom innehafvarens afgång blifvit ledig', lill K.
För att nu förekomma alla invändningar och allt missnöje öfver någon förmodad, genom det beslut, som nu är i .fråga, föranledd myntförsämring, har K. M. föreslagit, att 1 R:dr i silfver måtte fortfarande bibehållas såsom mynt-enhet. Jag får fördenskull anhålla om propos. derå, alt R. o. Ad. beslutar, alt räkne-enheten må till det värde bestämmas, som förut är nämnt, eller 32 sk. b:ko, samt att Utsk:s förslag pag. 4, ang:de myntoch räkne-enhetens bestämmande lill eD, måtte afslås. Något Den 19 Augusti f. ra. 29 annat beslut behöfves icke, emedan frågan, angtde R:drn i silfver, redan förut är af R. o. Ad. afgjord. Hr von Printzencreutz, Bernh. Wilh.: Jag har begärt ordet, icke för att söka vederlägga hvad Frih. Palmstjerna anfört till stöd för äsigten, att mynt-enheten bör bestämmas till 1 R:dr Silfver-Specie, utan endast för att fästa upmärksamhet å den omständighet, att någon anmärkn. vid i frågavar.de punkt icke inom de tre öfrige RiksSt:n blifvit framställd, hvadan det synes vara föga sannolikt, alt, ifall R. o. Ad. ensamt fattar eli sådant, från de öfrige Ståndens uttalade mening afvikande beslut, som Frih. Palmstjerna föreslagit, detta då kommer att ega den af Frilen åsyftade påföljd. Hr von Hartmansdorff: Så länge mynlbestämnings-lagen gäller, lärer väl icke tre Stånds beslut kunna föranleda borttagandet af den mynt-enhet, som, enl. samma lag, är fastställd. Följaktligen kommer ock Silfver-R:drn att fortfarande utmyntas, intilldess Konung och St. gemensamt derom annorlunda besluta. Efter först till bifall å Utsk:s förevar:de hemställan framställd, men med Nej besvarad propos., blef denna punkt af R. o. Ad. afslagen. 4:de punkten, innehållande hemställan alt myntoch räkneenheten må benämnas ”Riksdaler." Frih.
Ibland de flere skäl och förhållanden, dem He rr Rådmannen anfört såsom grund för berörde framställning, har han, med förutsättande deraf att icke de dömandes antal, utan deras personliga egenskaper och tjenstenit skulle utgöra den värkliga säkerheten för Parters rätt samt Lagarnes sorgfälliga tillämpning, förmält sig icke kunna inse nyttan af det större antal Ledamöter i bemälte Under-Rätter, men att deremot olägenheten deraf skulle vara ostridig derigenom, att tjenstemännens antal öfver behofvet ökas, gagnelige medborgare från andra yrken borttagas, och att det Allmänna eller Städerne för aflöningen måste vidkännas utgifter, hvilka med mera skäl kunde användas till en förbättrad utkomst för de nödvändiga tjenstemännen, eller till andra lika vigtiga föremål. Enär, enligt Kongl. Klefvet den 8 Augusti 1791 alla de brottmål, hvilka enligt 25 Capitlet 5 §.
Missgernings-balken, hvilken stadgar: »öfverfaller man annan å allmän väg, eller gata, med hugg och slag eller hugger och bryter sönder vägfarande mans resetyg, bote fyratio daler för fridsbrottet, och för slagsmålet efter lag, gälde ock skadan åter», ehuru nyssåberopade Förordnings 50 § innehåller, att »der någon våldför annan å allmän väg, gata eller torgplats; då skall den omständighet, vid straffets mätande för våldet, såsom försvårande anses», hvarigenom således första delen af ofvananförda § i 1734 års lag i sjelfva verket upphäfves, och deri qvarstår endast straffbestämning för brottet, att hugga eller bryta sönder vägfarande mans resetyg. Denna omständighet har haft till följd, att många domare, fästande sig endast vid det förhållande, att i merberörda Kongl. Förordningens ingress 21 Kap 7 § Missgernings-baiken icke återfinnes ibland de derstädes anförda, upphäfna lagrum, fortfarande tillämpat den gamla lagens straffbestämning om fyratio dalers böter för fridsbrottet och särskildt straff för slagsmålet. En sådan uppfattning af lagbestämningen kan ej gerna undgå att i sin mån inverka på den uppskattning af ett brotts 142 straffbarhet, som föregår strafftillämpningen, om den också icke, i följd af den vidsträckta latitud, lagstiftaren medgifvit i straffet för annan persons våldförande, kan föranleda nämnda latituds öfverskridande åt det ena eller andra hållet. Jae har der O före ansett mig böra påpeka förhållandet för att, om icke åstadkomma någon förändring i lagstiftarens förfaringssätt, hvilket sannolikt har giltigare grund, än undvikandet af besväret att ändra ordalydelsen af en endast till en del upphäfven eller förändrad lagparagraf, åtminstone påkalla lagskiparens uppmärksamhet på förhållandet. I sammanhang härmed torde den erinran vara på sitt ställe, att, ehuru den här ofvan åberopade 50 § af 1861 års Förordning, i andra mom. upptager, såsom en försvårande omständighet vid straffets mätande för våldet, om någon våldför annan »der allmän marknad hålles», så qvarstår icke destomindre oförändradt och oupphäfvet lagens stadgande i 7
M e n gör hon det, b ö r hon uteslutande hålla sig till saken, ty ett bref skiljer sig åtskilligt från en fruntimmersvisit hos en främmande herre. Ett fruntimmer b ö r aldrig skrifva annat till en herre, än hvad hon kan säga i vittnens närvaro, ty hur m y c k e t hon än kan lita på adressaten, kan hon ändå inte vara säker på, att ej en tillfällighet kan föra biljetten i andra händer. Därför har en dam långt mera frihet i tal än i skrift, ty det talade ordet h ö r blott den, för hvilken det är afsedt. Man kan äfven se hvilket intryck det gör o c h är i tillfälle att strax beriktiga hvad man säger. Till sist en anmärkning om den yttre formen för ett fruntimmersbref. H u r anbefallansvärdt det än är att begagna sig a f passande elegans med hänsyn till papper o c h kuvert, b ö r man likväl akta sig för extravaganta vignetter, hvarmed, dessa ofta bruka vara försedda, likasom för allt för starka o c h påfallande färger. Detta gäller äfven papperets parfym. E n diskret violdoft verkar b e t a g - ligt o c h g ö r biljetten bokstafligen till en billet doux; en stark mysklukt, som den kanske fått ganska oskyldigt, gör den däremot till en billet suspect. Ur notisboken. Vår sjuka furstinna i Mom. I kronprinsessans hälsotillstånd bar under den senaste veckan en långsam förbättring inträdt. Den sjuka tillbringar nu större delen af dagen på sin soffa och har en kort stund på dagen kunnat företaga en promenad i vagn. Kronprinsen lär icke komma att följa kungaparet till Stockholm i denna vecka, utan reser direkt från Kristiania öfver västkustbanan, Danmark och kontinenten för att besöka sin gemål. Hvilka voro de '. ' Som vi i förra numret nämnde, har artisten John Kindborg fått i uppdrag att måla en serie taflor från Stockholm, hvilka skola sändas till danska kronprinsparet på dess silfverbröllopsdag från ännu lefvande sven ska, norska och danska tärnor och marskalker vid förmälningen. Dessa äro: svenskar: fru af Edholm, f. Braunerhjelm, fru Sverdrup.
Torsten Irefvade och trefvade på alla ljud och kunde ändå ej finna det rätta. Nå, det gjorde detsamma, han sjöng som det föll sig, såsom det måste falla sig för den, s o m ej äger ett spår till röst, det var ett sammelsurium af ljud och bitoner, den ena värre än den andra, likväl alltid med noggrannt bibehållande af takten och orden. Den trettonårige Maurice, Henriettes yngste bror, som höll honom sällskap däruppe på vinden, talte sedan o m, att det lät så » festligt », alldeles precis som den där gången då katten Grålle kommit in i hönshuset. Alla barn tyckte o m Torsten, han drog dem omedvetet till sig. I tre timmars tid hade Maurice troget suttit på en träknubbe och sett på, hur Torsten arbetade, helt förtjust öfver att få stanna i hans närhet. Torsten stod och njöt för sig af sitt påhitt att måla efter musik, det underlättade betydligt, och arbetet skred fortare framåt. Hvarje gång han kom till » ö r n », satte han i med kläm och klatschade på kulissen en duktig klick. Att d ' Orseauerna, som tillhörde en ovanligt musikalisk familj — de hade alla ärft faderns vackra röst, utom Henriette, som i stället var en liten virtuos på piano — skulle erfara en obeskriflig konstnjutning vid dessa naturtoner, är lätt att förstå. Henriette var oförmögen att längre hålla sig upprätt, hon sjönk ned i trappan med hufvudet gömdt i händerna, hon måste ha njutit oerhördt af sången, ty hon var alldeles förstummad och satt där hopkrupen som en igelkott, under det små vågor tycktes gå fram och åter öfver hennes ryggEmil åter stod där, också ljudlös, och bara såg ut, som o m han af misstag sväljt en stor. ofjällad abborre med utspärrade fenor o c h nu lifligt önskade att bli den kvitt, men i stället var nära att kväfvas. Otto o c h Margareta besvärades af betänkliga muskelryckningar i ansiktet. Annie, som också kommit ut från salongen en trappa upp, märkte den öppna dörren till vinden och såg Emils rutiga ben sticka ut — det hade af öfverraskning stannat i dörröppningen — hörde äfven dessa underbara toner tränga till sina öron.