Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
För thz the honom straffa och agha, Thed honom icke må wäll behaga, Thy klagar han them för landzherran så Att huar man må ther undra vppå. Doch warda the på sidstonne frij, Men han skall hålla thz skollen i see. I en galga iagh skall honom föra Ther skall han willia sin endalycht göra. Men han ey slipper ther mz som han troor, Han skall och få weta huadh i helwetet boor, Ther till skall iagh hans hielpare wara Och ther på intet arbete spara. Längre summan i icke få höra Men achter på hwadh spelet wil göra. _______ Actus I. Scena I. CYBORÆA. RUBEN. Cyboræa. Ach wæ, ach wæ migh arme quinna Skall then sorgen till migh hinna, Att mitt barn skulle stella sigh så Thess fadher och iagh skulle ångest aff få Och månge människor skadha bekomma. Thz woro migh tå till ringa fromma Om iagh haffwande wardha måtte; Gudh giffwe iagh heller aldrigh man åtte. Ruben. Min käre hustru huadh skall thz betydha, Att tu i dagh så gruffweligha qwijdhar. Haffwer iagh tigh jw icke förförat, Doch låter tw som een halffdödh biörna. Medh äghodelar haffwe wi hwsen full, Maat och klädher, penningar och gull; Lustigha åkrar och herligh trägårdh. I alla måtto wäll ståår wår wårdh, För wthan thz ena som oss än feelar, Thed wij doch så höghelighen wele, Att wij barn ey affle kunnom, Men thz förtörnar tigh ingalundom. Wij måtte thz alt till godho tagha, Huru Gudh täckes medh oss lagha. 10 The barn ägha, äre ey vthan sorgh Ther före will iagh gå i borgh, The kunna sigh så offta åth bära
Ej må dödsstraff eller lifstidsfängelse ådömas, utan att alla rösterne ense äro. Döma de flesta, men ej alla, till sådant straff; då skall det förvandlas i det fängelsestraff, som näst efter lifstidsfängelse svårast är. Härigenom hoppas jag anledningen till Hofratternes anmärkningar vara undanröjd, så att ingen ovisshet må kunna uppkomma om utgången i de fall, då ”af några ledamöter ansvar ålägges, af andra till värjemålsed dömes, ”och ändtligen andre frikänna’’. När omröstning sker imellan de två senare meningarna, såsom de lindrigaste, måste utgången till fördel för endera meningen blifva bestämd. Till afhjelpande af den otydlighet i lagförslaget, sorn ligger deruti, att enahanda föreskrift linnes för alla stridiga meningar, ehvad de äro liera eller färre, att nemligen den frikännande eller lindrigaste skall gälla, när lika många röster äro för hvardera, och hvarigenom skulle kunna hända, *) Kap. 1 § 29 af Rb. 2 del. i Lagkommilteens förslag. 87 att två frikännande röster Liefve ovilkorligen gällande mot sex, hvilka alla fällde, fastän två och två dömde olika strängt, har jag funnit den utvägen lämplig, att bibehålla lagens ord ”på hvardera sidan lika många”, hvilka utmärka, att föreskriften der endast angår två meningar. Den föreslagna redaktionen innehåller för öfrigt, oberäknadt tillägget om dödsstraffet och lifstidsfängelset, ingenting annat, än hvad som synes mig ligga i lagens korta, men kanhända otydliga ord, från hvilka jag dock uteslutit jemkningen, emedan jag trott denna vara dels overkställbar och dels föranleda en ofta oundviklig godtycklighet, såsom följd af sjelfva begreppets obestämdhet. Att lagens ord behöfva förklaras, är bestyrkt af den ovisshet, som i tillämpningen öfverklagas; och samma behof framlyser än mera deruti, att Lagkommitteen synes antingen hafva misstagit sig om deras betydelse eller misskännt deras grund. För att icke afbryta sammanhanget, har jag hittills sparat granskningen af lagförslagets motifver; hvarom derföre nu slutligen något bör tilläggas.
Enl. min åsigt är för Sveriges R. o. Ad. den af Const.Ulsk. bibehållne | i representationen hufvudsak, och så länge Sveriges R. o. Ad. äger denna £ utgör den en styrka för monarkien hvarföre jag icke eller velat efterskänka denna Embetsman hafva uti representationen blifvit inrymde, derföre att Utsk. ansett dem böra äga representationsrätt. Utsk., som utgått från de möjliga förbättringarna, har likväl icke velat medgifva embetsmännen representationsrätt blott på grund af deras egenskap af embetsman. Embetsmannen, om än aldrig så förmögen, är således utesluten, såvida han icka äger någon jord, och upfyllandet af detta vilkor för embetsraånnens representationsrätt, är således lätt alt upfylla. En talare har sagt, att förnämligast Landsh.-r och Häradshir borde finna sig förnärmade af detta Utsk:s förslag. Hvad Häradshtna beträffar, tror jag det icke vara serdeles angeläget, att de i representationen inrymmas, men om än så skulle ske, måste en afvi - Den 27 Maj f. m, 211 kclse från den af Ulsk. följda princip, att endast jordägande och med Kongl, fullmakt försedde embetsman borde tillerkännas representationsrätt, komma att äga rum, derförutan man möjligen skulle kunna förebrå Utsk., hvad som lades det af R. St. i början af riksdagen afgjorda förslag lill last. Beträffande åter Landsh:ne är jag fullkomligt öfverlygad, att, då Konungen finnér dem hafva gjort sig af Honom och fäderneslandet serdeles förtjente, Han up~ höjer dem lill ledamöter af detta Stånd såsom hitintills, och, på sätt den värde talaren, erhållit plats inom detta rum. Likaledes har man vid 13 § anmärkt, att skollärare, utan att äga jord, blifvit i representationen inrymde, då för embetsmäns representationsrätt ett dylikt vilkor blifvit fordradt. Utsk. liar ansett, att, då PrcsteSt. skulle representera kyrkan, och den lärda bildningen, skolläraren såsom representant af denna bildning, icke behöfde representera förmögenheten. Gr.
Tillbörligen erkännande det smickrande i förtroendet, hvarmed 11. o. Adis Hrr Electorer behagat hedra mig, genom mill inväljande till ledamot i Ridd.Ulsk., nödgas jag likväl afsäga mig detta förtroende, synnerligast med afseende derå, att jag förut är suppleant af Coust.- Ulsk. och jag, enligt min redan vid sisth riksdag tillkännagifna åsigt, anser att man bör, så mycket som möjligt, söka förekomma, att en och samma person inväljes i liera Ulsk., hvilket annars lätteligen kan leda till det resultat, som då gaf mig anledn. att ogillande yttra mig öfver dylika val. anleda, häraf blefvo Hrr Electorcr af II. Ex. Hr Gr. o. Landtm. Den 7 Novcmber. 121 Landtm, anmodade, att välja en ledamot i Ridd.Ulsk. i st. f. Hr Liljenstolpe. Föredrogs ånyo StatsUlskis d. 2 oell 6 dennes på bordet lagda utlåt. N:o 45, i anleda, af vackt motion, ang:de upphörande af Invalidinrällningen å Ulriksdal. IL Ex. Hr Gr. Björnstjerna, Magnus: I händelse Konungen skulle önska alt återbekomma Ulriksdals slott för sig, eller någon af den K. familjens medlemmar, vore jag visserligen dea förste alt sådant tillstyrka, så mycket hellre, som Ständernc vid 1812 års riksdag anslogo della slott som säte ät Sveriges Enkedrottning. Det är således ingalunda mot denna del af Utsk:s betänk., som jag har något alt anföra. Det är emot den sednare delen deraf, som föreslår uppgifvande af en inrättning, sorn jag anser vara nyttig, och sorn ganska väl kan beslå, ulan att vara pä Ulriksdal, och som med sina egna tillgångar kan Hyttas antingen lill Svartsjö, Wadstena eller Leckö, eller hvilken annan ort som helst.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om icke, enär flera serskilta frågor i de på en gång föredragne 22:dra och 23:dje Punk terne förekommo, Ridderskapet och Adeln behagade tillåta, att hvarje fråga finge, särskild för sig, till afgörande företagas.. Bifölls. ingående det af StatsUtskottet i 22:dra Punkten för Strömsholms Stuteri tillstyrkte anslag af 5421 R:dr 3i sk, J r:st B:co årligen., Bifölls. Angående StatsUtskottets, i 2z:dra.Punkr ten , i afseende på Riksdags Fullmäktigen J. J. Rutbergs anmärkning, meddeldteyttrande. Bifölls. i5o Den (4 Octo ber f. m. dnguende den del af z3:dje Punkten, sorn angick anslag dels af 1000 R:dr till de nödvändigaste Lön förbättringar åt de vid Stuterierne varande Tjenstemän och Betjente, dels af jooo R:dr till Hästaf vetns förbättrande. Grefve von Fersen: Jag får vördsammast upplysa, att det endast var från vilkors fästande vid anslaget, som jag afstod, men att jag fortfarande yrkar, det de af Utskottet föreslagne 8000 R:dr skola uteslutande till hästafvelus förbättrande, och icke till någon lönetillökning, användas. Hvad Utskottet i detta Moment föreslagit, Lief, uppå gjord proposition, af Ridderskapet och Adeln bifallit. Angående StatsUtskottets i 23:dje Punkten meddeldte yttrande i afseende å de i Utskottets sednare Utlåtande pag. 231 upptagne fyra särskildte Momenter. Bifölls. Angående StatsUtskottets i z3:dje Punkten gjorde hemställan om Ottenby Kungsgårds användande till Stuteri. Bifölls.
Att således i senare fallet bryta de former, Grundlagarne föreskrifva, vore för dessas bestånd lika så vådligt, som det tor hända vore oförenligt med deras natur att i förra fallet ej medgifva en vidsträcktare tydning än den, som från deras stränga ordalydelse kan liemtas. Det är Rikets förändrade yttre ställning, som nödvändigt bör påkalla och äfven vid denna Riksdag tillvägabringa en jemkning i Grundlagarne, i den mon desse stå i sammanhang med den nya yttre ställningen. Att således på bestämmandet af Sveriges och Norriges inbördes förhållanden tillämpa de hvilooch pröfningsformer för nya förslager, som i båda Rikenas Constitutiouer äro utstakade, och som endast kunna hafva afseende på Aen inhemska Samhällsförfattningen, vore att misskänna tidens fordringar och till nya tvifvelsmål öfverlemna upprigtigheten af det ingångna förbundet. Att deremot vid denna Riksdag för alltid undanrödja dessa tvifvelsmål, anser Kongl. Majit å Riksens Ständers sida vara ett lika så heligt åliggande, som detta deras handlingssätt, långt ifrån att äga något skadligt inflytande på RegeringsFormens helgd, såsom varande påkalladt af ett annat Rikes förening med Sverige, endast skall offentligen ådagalägga, att Riksens Ständer väl genast kunna besluta om sådana frågor, som hemta sin grund i Rikets yttre förhållanden, men likväl med varsamhet och ett obrottsligt iakttagande af Grundlagarnes föreskrifter behandla alla de ämnen, som stå i sammanhang med deras rättigheter och den inre Samhällsordningen. Kongl. Majit öfverlemnar nu denna vigtiga fråga till Riksens Ständers lugna och eniga beslut, säker att de, i liela dess vidd och omfattning, inse och bedomina densamma. Ledde af ett upplyst nit för allmänt väl, skola Riksens Ständer uppfylla de pligter, Fäderneslandets stora åligganden påkalla, äfvensom Kongl. Majit, ej utan att bryta emot Sin, ej utan att ansvara för samtidens och efterverldens rättmätiga Dom, trott Sig kunna undgå att oförstäldt yttra Sin öfvertygelse och Sin förväntan. 780 Riksdagen 1815. Kongl. Maj:t förblifver Riksens Ständer med all Kongl.
Thilda är visst en charmant flicka i många afseenden, men hon medför ingen redbar förmögenhet; deremot har Leonna ett stort arf; arrangeras detta parti skickligt, — och det förstår nog pappa, — blir Johanneshof skuldfritt, och vi kunna som förut lefva i Åbo, och» Här kom pigan och afbröt dem, i det hon ville hafva mera kaffe åt fröken Barbara; lagmanskan befallte henne höra efter, om det var städadt inne hos mamsellen och fröknarna; om de fått kaffe o. s. v., sedan skulle hon be fröken Emma komma hit — men nu kom Emma sjelf inrusande, och utan att helsa god morgon, sade hon häftigt stammande till systern: «Jag kunde väl tänka att du intet unnade mig säga mamma, att pappa kommer hem; hade jag ej lagt brefvet under min hufvuddyna, hade du nog knipit det.» «Sta' du, jag ville icke bemöda dig med så många p—p—per,» sade Jeanette skrattande. Emma harmades, modren sade intet dertill, men bröt brefvet, som alla tre läste på en gång. Lagmannen skref, att han alldrasist vore hemma om onsdagen, att han förde hem med sig en gäst, den han likväl icke namngaf, men för hvilken han ville ha ett rum i ordning; liksom i förbigående yttrade han: det han med denne om fredagen skulle besöka friherrinnan Perlkrans. Under det att lagmanskan klädde sig, bråkade alla tre sina hjernor med att utgrunda hvem den fremmande kunde vara, för hvars skull ordet «ordning» var understruket. «Det måste likväl vara någon äldre betydande man, efter han är bekant med friherrinnan Perlkrans,» menade lagmanskan. Mor och döttrar mötte Elise och Leonna i förstugan der nere; alla följdes derefter åt i «frökenkammarn.» Der presenterades de andra unga damerna för Leonna, som tre fröknar R. från Östervik, och mamsell Möllerstedt, dotter till majoren som rådde om Vestervik. «Yrhättan Bata» var tredje dottern i huset. «Och här är en mamsell, som blir hos oss några dagar,» fortfor lagmanskan.
Rikets sannskyldiga nytta, ulan tillika begått en uppenbar öfverträdelse af grundlagen, skulle för denna sista omständighet, som naturligtvis enligt detta stadgande skulle försvåra hans första förseelse, blifva befriad ifrån det ansvar, som han derföre borde underkastas. För min del skulle jag tro, att det är så mycket mera angeläget, 0111 han åsidosatt Rikets sannskyldiga nytta, och derigenom öfverträdt grundlagen, att han genast aniniiles till entledigande, på det att han ej under den längre tid, sorn kan åtgå innan han blifver af Riksrätten fälld eller möjligen frikänd, må kunna i mångfalldiga och tilläfventyrs ännu vigtigare fall åsidosätta hvad Rikets väl kräfver. Jag får i anledn. häraf tillkännagifva, att jag ej kan gilla Utsk:s förslag, ulan hemställer vördsamt att Ståndet ej måtte förklara såsom dess gemensamma tanke det förslag, som Const.- Ulsk. framställt, och tager mig friheten uppläsa ett annat, som måhända för framtiden skulle förekomma tvetydigheter och tvister. Det är en annan omständighet, som Const.- Utsk. icke heller har iakttagit, Jag tror nemi. att, i händelse två Stånd skulle hafva beslutat, alt åtal ej borde äga rum, men deremot de tvänne andra Stånden beslutat, att åtal inför Riksrätt skulle anställas, det måste vara Konungens rådgifvares ovillkorliga rättighet att fordra det åtalet skall för sig gå, för att sålunda komma i tillfälle alt tydlisen ådagalägga sin oskuld, Detta har Const.Utsk. i sitt o " o o förslag alldeles förbisett. Del förslag, som jag önskar att R. o. Ad. med en eller annan förändring i redactiouen ville förklara forsin gemen - 6o Den 2 December f. ra. samma tanke, skulle lyda sålunda: ”Skulle sådana omstiindigheler förekomma alt [Jtsk. anser åtalet böra förfalla, underställe Ut'k. sina skäl R. Stts pröfning. Underkännes denna hemställan, förvjse U|sk. åtalet till Riksrätt. R.
Han för ändamålet kunde linna vara de tjenligaste. 4 o Att 6:te Puncten af Ridderskapet och Adeln biföllos med tillägg icke allenast, att de Städer uti hvilka Credit - upplag kommo att ega rum, borde anskaffa tjenliga byggnader , hvilka kunde till Magaziner användas > utan ock, att underdånig anhållan borde hos Kongl. Maj:t göras, det Kongl. Maj:t täcktes vid Credit upplags beviljande i Nåder tillse, att någon skada derigenom icke må tillskyndas de Fabriker och näringar, hvilka härstädes blifvit uppdrifne till någon höjd, och således fordra Statens skydd och omvårdnad. 5:0 Att den af BevillningsUtskottet uppgjorde och vid dess första betänkande: N:o 12, Bilagde Tariff, till Tullbevillningens utgörande å de i samma Tariff upptagne Waror, af Ridderskapet och Adeln godkändes, likväl under iakttagande af följande förändringar: Fröt. Utdr. d. 25 Aug. 1823, 747 Arrac Bark Inkommande Tullprocent. Utgående Tullprocent. A. • • • ♦ ♦ • 60 B. Eke IO 5 Alla andra slag 25 5 af utländska Trädslag, som ej växa inom Riket, ej specifierade , IO 5 Bilder som kunna komma under namn af Konststycken, må, ehvad de äro förfärdigade af Svenska eller Utländska Konstnärer, tullfritt införas Bildhuggare-arbete af Träd . 25 Architectoniska Ornamenter oeh Prydnader , 25 j i 748 Fröt. Utdr. d. 25 Aug. 1823. Bly - Bönor Gand ron Oarbetadt i Tackor och Rul. iar • • • • . Broderier af Guld, Silfver, Silke, Bomulls och Linnetråd på Kammaroch Nettelduk, Kläde eller hvad annan väfnad Caffe C. Saft . Compasser ! Inkommande Tullprocent, i j Utgående j Tull procent.
Ständer utgått från den åsigt, att bysättning eller förlust af personliga friheten ej kunde betraktas eller Expecliiions-UlskoUzs Förslag lill tind. Skrijvtl.e, N.o 104- ^7 rättfärdigas såsom ett straff för gäldenärs oförmåga att sin skuld betala, utan vore ett medel att tvinga gäldenär att förnöja sina borgenärer med alla de tillgångar, han eger, i hvilken egenskap bysättning dock utgjorde ett nödvändigt vilkor för befästandet af förtroendet enskilde emellan, serdeles i penninge-afhandlingar, samt således för befrämjande och bibehållande a£ allmänna crediten, emedan, om detta tvångsmedel ej funnes, bedragares försök att undanhålla sin egendom från ett rättmätigt användaude till gälds betalning ofta skulle lyckas, hvarigenom åter ett allmänt misstroende skulle uppstå o.di minska utvägarne för de redlige att erhålla penninge-försträckningar; i öfverensstämmelse hvarmed och iden uppå sådan grundsatts byggda författningen är vordet stadgadt, på sätt E. K. M. i Nåder erinrat, att gäldenär skall, oin hans egendom afträdes till borgenärerue, befrias från bysättningshäkte, sedan han bouppteckningen besvurit. Den synpunkt, hvarifrån lagstiftande magten sålunda utgått, anse Rikets Ständer ock vara den rätta. Rikets Ständer hysa nemligen den öfvertygelse, att, likasom bysättningstvångét ej bör betraktas annorlunda, än såsom ett medel att förmå gäldenär att uppgifva den egendom, han eger, så är det ett nödvändigt medel för bevarande af allmänna crediten, för underhållande af förtroendet enskilde emellan och for borgenärs förhjelpande till sin rätt.
S.te Voteringen. Den, som bifaller att Taffelpenningar, med tooo R:dr B:co, för Presidenten i K. KamraarRätten å Stat uppföras, voterar Ja. Den det ej vill, voterar Nej. Vinner Nej; komma icke Taffelpenningar för bemälde President att på Stat uppföras. Som desse propositioner blifvit besvarade med 56 Ja och 63 Neji altså och enär Nej vunnit, komma icke laffelpenntugar för Presidenten i K. KammarRätten att på Stat uppföras. Den, sora bifaller, att StatsAnslaget för Fjerdingsmans aflönande indrages, i den mohn nu varande innehafvare af sådane löner afgå, voterar Ja. Den det ej vill, voterar Nej. Vinner Nej; stall en sådan indragning icke äga rum, utan samma anslag äfven hädanefter fortfara. Vid Voterings-sedlarnes öppnande funnos 52 Ja och 67 Nej. Och emedan således Nej vunnit, skall indragning af Statsanslaget för Fjerdingsmans aflönande icke äga rum, utan samma Anslag äfven hädanefter fortfara. Detta allt har Förstärkta StatsUtskottet skolat hos B. Si:r vördsamt anmäla. Memorial, i anledning af skiljaktiga beslut inom RiksStåndcn i frågan om Utskylders utgörande lill Staden Nyköping af LandshöfdingeResidenceHuset derstädes äfvensom afgifter lill Städerne i allmänhet för Kronans deri varande Egendomar.
Statsbehofven skola binda bans händer, och de sjelfvalda bojorne skola i samma mon hårdare åtdragas, som de enda sanna hjelpkällorna, landets näringar, uttorka. Men utgifterne äro beviljade, tillgångarne derföre beräknade; ehvad man vill det eller ej, måste man inskränka sitt förutseende, och endast betrakta de möjligen närmast pågående behofven. Våra till vidden utsträckta åkerfält hafva genom bränning och idkelig sädesodling blifvit uttömde på den kraft och fetma, som fordras för att emotstå torka, och afleda öfverflödig vätas skadeliga verkningar. Under åkerbrukets så kallade framsteg har missväxt gått i spåren, och bristen gaf år 1826 sin närvaro tillkänna i den nöd, hvarmed mången hemsöktes, som ge - Den 4 Ja nu ar i i f. m. 37 nora föregående Arens öfverflöd visserligen icke blifvit härdad att emotstå hungern. Om än vi sett mycken sorglöshet för vår år för år tilltagande ekonomiska oförmåga och physiska slapphet att emotstå de liårda följderue af en missväxt, så har dock icke medlidandets känsla uteblifvit för ögonblickets nöd och de behof, som legat inom omfånget af en inskränktare synkrets. Det är derföre som jag, icke utan hopp om afseende, vågar påminna derom, alt en missväxt åter kan inträffa innan nästa Riksdag, att anledning för en sådan förmodau till och med nu icke saknas, och att, för en sådan händelse, förbud emot Bränvinsbränning kan blifva nödvändigt, hvarmed de beräknade 460,000 R:dr till större eller mindre del kunna komma att för Statsverket brista, likasom de summor BevillningsUtskottet, i anseende till Nämndens fattade beslut, än ytterligare beräknat såsom Statsinkomst på denna land och folk förderfvande näring. Ansenliga öfverskott har Konungen sedan sista Riksdag haft till sin disposition.
Då skrattade de glada fröknarna på Berga och sade, att lagmannens sett i syne, ty talgljusen i deras hem voro slut, utbrända redan i mars; då svor kaptenen, att ingen bott på gästrummet under dagar och veckor; men kaptenskan teg och bleknade, ty detta hvita ljus med den klara lågan brukade visa sig, då någon i hennes släkt skulle förlossas af döden, döden befriaren. Kort därefter, en dag i den strålande augusti, kom Ferdinand hem från landtmäteritjänsten i de nordliga skogarna. Han kom, blek och sjuk med ett obotligt ondt bosatt i lungorna, och så snart kaptenskan såg honom, visste hon, att hennes son måste dö. Så skulle han då gå bort, denne gode son, som aldrig gjort sina föräldrar en sorg. Den unge skulle lämna jordens lust och lycka och den sköna, älskade brud, som väntade honom, och de rika gårdar, de dånande hammare, som skulle hafva blifvit hans. Ändtligen, då min bleke vän dröjt ett månhvarf, tog han mod till sig och gick en natt fram till boningshuset. Han tänkte på, hur hungern och nöden där mötts af glada ansikten, hvarför skulle då icke äfven han mottagas med fröjd? Han kom sakta uppför sandgången, kastande en mörk skugga öfver gräsmattan, där daggdropparna lyste i månstrålarna. Han kom ej som en glad skördeman med blommor i hatten och armen om sin flickas lif. Han gick lutande som en tärd sjukling och höll lien gömd i mantelns veck, medan ugglor och läderlappar kringfladdrade honom. I den natten hörde kaptenskan, som låg vaken, knackningar på fönsterbrädet, och hon reste sig i sängen och frågade; »Hvem är det, som knackar?» Och de gamle förtälja, att döden svarade henne: »Det är döden, som knackar.» Då steg hon upp, öppnade sitt fönster och såg läderlappar och ugglor fladdra i månskenet, men döden såg hon ej. »Kom,» sade hon halfhögt, »vän och befriare! Hvarför har du dröjt så länge? Jag har väntat, jag har kallat. Kom och förlossa min son!»
Justitie-Ombudsmannen ansåg icke destomindre t. f. Domhafvandens förfarande ej kunna undgå laglig beifran, och i den skrifvelse rörande åtals anställande, som den 8 Oktober 1860 till Advokat-fiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt afläts, anmärkte Justitie-ombudsmannen att, fastän, vid nyss omförmälda förhållande, klagandens anspråk på skadestånd förfölle, måste likväl, med antagande, att förhållandet vore sådant, som t. f. Domhafvanden det uppgifvit, honom till last föras att hafva åsidosatt nödig tillsyn öfver den utgående expeditionens enlighet med konceptprotokollet, hvarigenom inträffat, att en borgenär i konkurs gått miste om utdelning ur det afträdda boet; hvartill komme, att Häradsrättens i konkurssaken meddelade dom icke upptoge någon af de å inställelsedagen bevakade fordringars belopp, utan endast, med stadgande af den ordning, i hvilken tre af dessa skulle med företrädesrätt utgå, innehölle, att derefter borde med lika rätt gäldas alla de öfriga bevakade fordringarne, utan att ens borge närernes - 17 närernes namn blifvit utsatta; samt att, ehuru Häradsrätten rätteligen föreskrifvit, att, om tillgång saknades till gäldande af sistnämnda fordringar, borgenärerne skulle fälla slikt af mark som af mark, Häradsrätten dock ovilkorligen och således äfven för den händelse, att fordran blefve allenast till någon del betald, stadgat, att, derest fordran grundade sig på skuldebref, detta skulle i hufvudskrift återställas, hvilket vore så mycket mindre rätt dömdt, som Häradsrätten förklarat gäldenären skyldig att med hvad han framdeles kunde ärfva eller förvärfva gälda det belopp af de bevakade fordringarne, till betalning hvaraf de afträdda tillgångarne ej förslogo; i anseende hvartill och då t. f. Domhafvanden, hvilken såsom Rättens ordförande vore för domslutet ensam ansvarig, sålunda i särskilda hänseenden eftersatt den omtanka och noggrannhet vid i fråga varande måls behandling, som bordt iakttagas, och jemväl orätt dömt, Justitie-Ombudsmannen ansåg t. f.