Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Rådslag företogos med skjutsbonden, och han visste icke en enda annan utväg än att gå fram till »Herregården» och be att få låna ett hjul till nästa gästgifvaregård, eller till den, der nattqvarteret var beställdt. Aftonen var ovanligt vacker. Kusken kunde ej gå från vagnen, vagnen kunde icke gå ett steg, Anna hade icke vågat gå tio alnar från mig, betjenten var rest som förebud, skjutsbonden var ej värdt att skicka, ty hvem hade väl brytt sig om hans begäran, Herregården var helt nära och såg mycket vacker och inbjudande ut; af skjutsbonden underrättades jag att der bodde en Major, men namnet hade han alldeles förgätit, eller kanske aldrig hört. Mitt parti var snart taget: utan att gifva mig ro fråga hvad herregården hete, utan att kunna få veta hvad Majoren hete, vandrade jag utaf, åtföljd af Anna, som förundrades, så att hon kunde digna ned, åt detta företag, åt att »Hennes nåd ville gå upp till en främmande herregård och af främmande personer bedja att få låna något», lika som om ett annat medel stått mig till buds! Vi kommo snart till tvenne stora jernportar, och genom dessa i en mörk skuggrik allé af gamla, jemna, väl ansade lindar och askar. »Ack hvad här är vackert!» sade Anna, och jag kände en af dessa barndomsförnöjelser öfver ett olyckligt äfventyr, som kan gifva anledning till ett romantiskt dito. Jag kände en längtan fram till denna »herregård», som jag icke förmår beskrifva, och hjertat slog af en viss ljuf och oroligt behaglig aning, att här skulle möta mig något angenämt, något ovanligt. En liten vänlig hund kom oss emot i den porten, som förde in till gården, och strax derefter hörde jag en barnröst säga: »mamma! hvem är det som kommer der?» – och en syn, sådan man beskrifver den i idyllen, låg för mina ögon. Stora träd med rika löfkronor omgåfvo hela den vackra gården och bortskymde något litet det i enkel, men smakfull och prydlig stil uppförda landthuset.
Län, hvilket i allmänhet, i jemförelse mot hemmantal och folkmängd, eger en stark Militiae-indelning, 4^x1 mantal, vid indelningstiden, blifvit tillerkände 8 daler Silfvermynt hvardera af inflytande mantalspenningar för ett indelt högre hemmantal i rote, än de, efter Jordeboken och förmedlingen, böra draga, samt att, på grund af 1776 års myntevalvation och likmätigt Kongl. Brefvet till Landshöfdingen i Länet, af den 22 Januarii 1779, detta bidrag, med 3 Daler Silfvermynt R:drn eller 2 R:dr 32 sk., till hvarje sålunda öfverroteradt hemman utgår, dels ock att E. K. M., icke allenast i betraktande af de betydliga förändringar, sorn myntoch varu-värden undergått, sedan den tid, då ifrågavarande bidrag anslogs, i Nåder ansett en förhöjning derå för * det närvarande otvifvelaktigt vara af billighet påkallad, samt för bestämmandet deraf funnit någon lämpligare och säkrare grund icke kunna ifråga - Exp. Utsi. Forsing till and. Slrifp. N:o 88- 201 ifrågakomma än den, som, enligt Kongl. Maj:ts Nådiga Bref af den 28 October 1807, vid åtskilliga Regementen bör följas vid planpenningarnes utgörande af Utrotetill Stamrote-bemman, hvilka hafva Soldat-torp på sina egor, nemligen : att hvarje daler Silfvermynt till 1 o| kappar Spannmål, hälften Råg och hälften Korn, varder beräknad, utan ock, på det roterings-bidraget måtte för framtiden blifva af penningevärdets förändring oberoende samt enhet och ordning i räkenskaperne tillika vinnas, till Rikets Ständer i Nåder öfverlemna!, huruvida icke detta understöd, som, efter förberörde beräkning, skulle komma att utgöra, å 8 daler på hemmanet, af Tunna, eller för alla de inom Kronobergs
Det fins menskor, som aldrig sjunka i laster, som föra ett anspråkslöst lif, som icke såra någon, som äro benägna att förlåta8 och som uppfylla sina pligter samvetsgrant, de äro till och med religiösa; de gå i kyrkan hvarje söndag, vörda Gud och hans heliga ord (dock utan att vara pånyttfödda af den Helige Ande!). Nå, äro de då icke lyckliga, då de ju äro dygdiga? Det fins ingen dygd utan sann religion.9 Dessa dygdiga »verldsmenniskor» äro i sjelfva verket mycket sämre än de mest lastbara.10 De förra hafva insöft sig i en moralisk säkerhet (certitude morale), de finna sig vara bättre än andra menniskor11 och rättfärdiga inför Den Heliges ögon. Men det är just dessa fariseer, som uppfylda af egenkärlek tro sig förtjena den eviga saligheten genom sina gerningar. Hvad äro dock våra gerningar inför den helige Guden? Synder och ingenting annat än synder. Dessa menniskor, som tro sig rättfärdiga, hafva den största svårighet att omvända sig, emedan de icke anse sig ha behof af någon medlare, då de sjelfva vilja vinna himlen genom sina gerningar. En »gammal syndare» deremot, han kan, efter att ha blifvit väckt, finna sig dålig och känna behofvet af en frälsare.12 Den sanna lyckan består i »att hafva frid med Gud i sitt hjerta genom medlaren Jesus Kristus». Man kan icke finna denna frid förrän man insett sig vara den största af alla syndare och derpå flyr till sin frälsare för att i honom finna återlösning. Hvad vi äro dåraktiga, som stöta ifrån oss lyckan. Vi veta alla hvar den står att finna, men i stället för att söka den, söka vi olyckan under föregifvande att vi söka lyckan. 2 Observera det nya uttrycket. 3 Ett troligen ironiskt citationstecken. 4 Rättadt till: kunna vara nöjda etc. Johan är icke rigtigt inne i saken ännu. 5 Det var alltid hans fattiga tröst att de rike voro missnöjda. Han insisterar! 7 Nu tournerar han. 8 Det var den högsta dygd han visste, ty den var svårast. 10 Läsarnes jalousie de metier mot andra religiösa.
R:clr, som, i motsatt sall, svärigbeler skulle kunna uppsta för kekilisalionens ve, kslälligliet inom föreskrefvr-n tiri, rlä man tillika tillstvikt, alt ett pri, mä utsättas, utöfver hvilket ti:rr Laneobulliuäktige, vill silfvei köpen ej fä gä. llvarl angar bestäm mauriel nf tillen lör utvexlin-, gens början insläinmer jag uti rlen af llr Orefve v. Lcliver!» löreslagne rr-riaetion. Öfverste ^e/reu.- äag instämmer lleruti, alt Orellitivet ina utställas till fullt i Nili. litrlr i 8ilfver; men lia jag är fäi visssrl .att rlelta täreililiv ej irellöfver att för Ikealisalionsföretaget älitas, oell sallin,la tror, att rlenna summas upptagar,<le såsom län skulle leria till en rlr^gare onörliZ ornkoslnarl, fär jag ulli^ckligen tillstyrka att II:> r LancoVullmägtige enclast mä lemnäs lättigliet alt begagna Orerlitiv ä förenämorlv belopp i Nili. Il:ör silfver. I afseenrle ä tillen för utvexlingens början förenar jag mig uti lien nf D:r Orefve v. Lefverin föroslagne rerlaelio». Dagmannen r5/älr/e.- äag instämmer uti ciet af llr Oanrlieliärlet llegairlt afgifne ^lliancle uti lrvarl rletsamma rörer ej minrlre fiägan on> silfvei fonöens proportion än oek beloppet af ciet creriitiv rom för flir Laocofullmägtigo kur llererlas. KetS o kanken, ki:o s, 85 Deträkkanrie tillen för utvexlingens början biträrier jag öen af Hr Orefve. 8el>vvei in löreslagne reclaetion.
Manga skäl kunde anföras för hehöRigheten af en särskild läroanstalt för pharmaceuter; men det bästa beviset härför hemtas dock från den förut i korthet limmade framställningen af pharmaceutiska Institutets uppkomst och utveckling. Af denna synes nemligen, huruledes redan för tiotal af år sedan behofvet, af en för pharmaceuter särskildt afsedd och lämpad undervisningsanstalt sä kraftigt gjorde sig gällande, att apothekanio, an digo det alldeles nödvändigt att inrätta en,sådan, ehuru de dervid voro helt. och hållet hänvisade till egna resurser och för det afsmida ändamålet mäst göra ganska betydliga uppoffringar, isynnerhet som de under en läng följd af ar uteslutande pä egen bekostnad fingo underhålla den af deni inrättade läroanstalten. Vidare visar pharmaceutiska Institutets historia att, sedan läroverkets verksamhet leinnat goda resultater och det i följd häraf blifvit i hög grad' önskvärd! att densamma mätte utvidgas, apothekarnes berömvärda sträfvanden lör Institutets inrättande och underhäll, slutligen vnnno Statsmagternas erkännande genom de bidrag till Institutet, hvilka beviljades att of Statens medel ärligen utgå. För at gifva en föreställning om omfattningen af Institutets verksamhet, må i sammanhang härmed nämnas, att innevarande hösttermin 54 studerande pierre ut er a'ro vid läroverket inskrifne och der åtnjuta undervisning. Oaktadt Institutets tillgångar, såsom vi hafva sett, efterhand ökats oell dess \crksamhet utvidgats, är likväl undervisningen vid detsamma behäftad med en väsendtlig brist, utan hvars afhjeipamde det ej kan blifva hvad det bör, och icke kan, såsom behöflig! är, verka för den pharmaceutiska undervisningen. Denna brist består deruti att Institutet, i saknad af erforderliga hjelpmedel, ej varit och ej (Dier är i tillfälle att bereda de vid detsamma studerande pharmaceuter handledning i en. med afseende på apothekareyrkets behof tillräckligt vidsträckt praktisk tillämpning af de theoretiska insigterna, och denna brist är naturligtvis hufvudsakligen kännbar i den kemiska undervisningen, hvilken för den pharmaceutiska bildningen, är af så framstående vigt.
Dessa skäl äro hufvudsakligen: att det varit nödvändigt att vid läroverket anställa 2 extra lärare, af hvilka den ene tjenstgjort derstädes från vårterminens och den andre från höstterminens början nästlidne år; att medel till dessa lärares afiönande icke kunnat erhållas annorlunda, än genom frivilliga sammanskott af enskilde personer, men att dylika sammanskott för innevarande år icke utan stor Svårighet kunnat anskaffas till afiönande af en lärare, hvadan fura vöre för handen, alt, derest statsanslag till ytterligare en lärare nu icke kunde erhållas, den hittills följda läseordningen måste rubbas; samt slutligen, att lärjungarnas antal, som vid tiden för den förra ansökningen utgjorde 43, sedan uppgått till 67. ett antal som i allt fall gjorde ökade lärarekrafter behöfiiga. I betraktande såväl af dessa omständigheter, som af det alltmera tvingande behofvet att genom läroverkens utvidgande i de omkringliggande städerna förekomma en alltför stark tillökning af lärjungar vid Upsala högre elementarläroverk, der lokalens otillräcklighet länge gjort sig kännbar, har Domkapitlet, då derjemte den snabba tillvexten af lärjungarnas antal vid Norrtelje läroverk visade, att dess utvidgning vore af ortens behof påkallad, funnit sig böra förnya sin föri idet år gjorda hemställan, det läcktes Eders Kongl. Majit lill Rikets Ständer aflåta nådig proposition angående Norrtelje läroverks utvidgande till 5-klassigt; till hvilken hemställan jag uppå de skäl, som blifvit anförda, underdånigst tillstyrker nådigt bifall.
Preste-ståndet den 24 Borgare-ståndet den 24 Bonde-ståndet den 25 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående ändring i Kongl. Kungörelsen den 20 November 1845, i fråga om ersättning till vittnen. (Statsoch Lag-Ulsk:s Bet:de N:o 52.) S. A. K. Genom E. K. M:ts Nådiga Kungörelse den 20 November 1845 har blifvit stadgadt, att föreskriften i 17:de Kapitlet 5 § Rättegångsbalken derom, att den, som vittne påkallat, skall betala dess resekostnad oell läring, äfven bör tillämpas i gröfre, för allmänna säkerheten vådliga brottmål, som af allmän åklagare åtalas, och alt följaktligen den, hvilken allmän åklagare, å tjenstens vägnar, åberopat till vittne i djlikt mål, och som sig inställt vid domstol, belägen på minst tre mils afstånd från vittnels hemvist, bör, derest vittnet det äskar och domaren pröfvar sådant skäligt, tilläggas ersättning af allmänna medel för dess rese-kostnad och uppehälle med högst 16 skillingar banko för hvarje dag, som i och för resan samt vistandet vid domstolen erfordras, jemte skjutspenningar för en häst fram och åter, i de händelser, då den tilltalade antingen icke kan lill ansvar dömas eller ock sak Pälles, men saknar tillgång att ersättning utgifva; dock att, om den tilltalade Irikännes, och åtalet finnes vara utan skäl anstäldt, nämnda ersättningsskyldighet åklagaren åligger. Då under innevarande riksdag fråga förekommit om utsträckning af den vittnen i brottmål sålunda medgifna ersättningsförmån, hafva Rikets Ständer, vid pröfning häraf, icke förbisett de olägenheter, sorn esomoftast tillskyndas obemedlade personer, hvilka nödgas att, i och för vittnesmåls utläggande i gröfre brottmål, tillsätta flera dagar utan att, enär de icke äro boende på fullt tre mils afstånd från ransaknings-stället, 176 Expeditions-Utskotlets Förslag till underd. Skrifvelse N:o 236. derför erhålla någon godtgörelse.
Blott ett undantag var gjordt för Finland och när undantaget upphörde, så trädde äfven emot delta land den allmänna tullbestämmelsen å smör i gällande kraft. Jag har således icke genom 1845 års Bevilln.- Utsk. medverkat till den tull, som vid den riksdagen åsattes smöret, utan endast dertill, att den förut befintliga blef bibehållen. Hvad beträffar frågan om tullens måttlighet eller omåttlighet, så äro begreppen om hvad som är måttligt eller ej, icke blott subjectiva och i följe deraf oftast ganska skiljaktiga, utan äfven under stundom beroende af yttre förhållanden. Den, t. ex., som blir öfverlastad af 2 supar bränvin, kan väl med skäl sägas vara omåttlig om han förtär detta qvantum; men följer väl deraf att man med fog kan beskylla den för omåttlighet, som, då han förtär de 2:ne suparne, deraf icke har den ringaste olägenhet? Med hänsigt till behofvet af skydd för den inhemska industrien, anser jag icke 2 r:dr, icke ens 2 ndr 24 sk. vara omåttlig lull Den 5 Juni f. m. 411 på smör, FIr Aminoff kan ingen förneka att vara af motsatt tanka; och hvem som har rätt, lärer ingen af oss kunna afgöra. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum komme att fortsättas kl. 6 e. ni. Hr von Troil, Sam. Gust: Jag tillhör antalet af de, som i allmänhet tro, att raan med försigtighet bör tillvägagå med nedsättning af tullsatser på de produkter, sora utgöra föremål för jordbrukets produktioner. Jag tror det egentligen derföre, att det är först på sednare tider, som vårt jordbruk börjat taga en ändamälsenligare riktning i afseende på boskapsskötsel o. s. v., men i förevar:de fråga delar jag de afsigter, som af Bevilln.Utsk. blifvit framställde.
Hofstallet. På sådan grund och då nämnde summa blifvit af RiksmarskalksEmbetet från ÖfveiinlendentsEmbet ulrpiitterad, ( 109 ) linfva Pvevisorerne jemväl granskat räkningarne öfver HofStallets Reparationsrnedel för åren i832 och i833 och dervid funnit dessa i Kongl. KammarRätten utan anmärkning reviderade Räkenskaper icke heller å Revisorernes sida föranleda till någon sådan. Debet: Balance från föregående året. Uppbörd. Credit: Balance från föregående året: — Balance till följande året. I öfverensstämmelse med Rikets Ständers skrifvelse af den 28 November 1829 och Kongl. Brefvet den 3r December samma år, har anslaget å Åttonde HufvudTiteln för Publika Byggnader och Reparationer i Hufvudstaden, utgörande tillsammans 62,000 R:dr, blifvit sålunda fördeladt, att 28,000 R:dr skola användas för Stockholms Slott och 37,000 R:dr för öfrige Kronan tillhörige hus härstädes. Revisorerne, som med anledning häraf tagit kännedom af Redogörelsen för Slottsbyggnadsmedlens användande åren i832 oell i833, hvaraf förra årets ( **o ) blifvit granskad utan och sednare årets med anmärkning i Kongl. KammarRätten, hafva deraf inhemtat följande förhållande: Debet: Balance från föregående året. Uppbörd. Credit: Utgift. — Diverse 819: 34. — 1,364: 10. 4- Arfvode m. m 2,100: 2,100: Emot särskild redovisning anordnade medel Balance till följande året.
för bundet exemplar, och som denna egenskap att vara vår billigaste lagedition naturligtvis tillförsäkrar den en omfattande spridning, har man dubbelt skäl att glädja sig öfver dess öfriga goda egenskaper. A. Hmg.Ur hofvets och diplomatiens verld 3. Qrefvinnan ¡Stephanie von Plåten. Originalträsnitt af Ida Falander efter fotografi.cWxinQen lår göra grefvinnan Stephanie von Plåten, född Hamilton, första platsen stridig i den eleganta och förnäma stockholmsverlden. Hon är der den sjelfskrifna stjernan. Hennes präktiga spann, hennes dyrbara toaletter, alltid i diskreta, mjuka färger, hennes fina växt, hennes otvungna, distinguerade uppträdande — allt bidrar att omge henne med all den beundran och afund, som i så rikt mått kommer en qvinna af verld, utrustad med bördens och rikedomens alla lysande företräden, till del. Det är denna hennes framskjutna och bemärkta ställning, som föranledt oss att med hennes samtycke införlifva henne med » Krönikans » porträttgalleri, synnerligast, som det finnes ett litet samband mellan henne och m: me de Castellanos. Icke skönhetens endast, icke heller bördens, utan gästvänskapens. På det präktiga, i Södernianland belägna godset Stora Sundby var det nämligen som grefvinnan och hennes nu framlidne man, öfverste-kammarherre Carl v. Plåten mottogo diplomatiska kåren som sina gåster, både sommar och vinter. Alltid lika älskvärdt, alltid i samma storslagna stil! Grefvinnan von Plåten älskar sitt Sundby. Trött på den stora verldens lockelser, drar hon sig gerna tillbaka till landtlifvets undangömda ro. Här utöfvar hon på det mestfinkänsliga sätt sin pligt som rik godsägarinna. Hon besöker sina torp, tar del i sina underlydande * sorger, och af qvinnan af cerld finnes då ingenting annat qvar än hänsynsfullheten, den fina iakten, när det gäller att bistå andra. yDet år min största glädje att ta vård om mitt eget! »
(U. A.) S. amtlige Riksstånden hafva till Statsutskottet remitterat Kongl. Maj:ts nådiga skrifvelse till rikets Ständer af den 9 November nästlidet år (intagen under N:o 16 i i sami. 1 afd. af bihanget till Riksståndens protokoll), hvaruti, jemte begäran, att Rikets Ständer måtte medgifva, att hvad som återstode af de, enligt Rikets S änders underdåniga skrifvelse den 5 Juni 1841, för cellfängelsers uppförande beviljade serskilda anslag af tillsammans 1,300,000 r:dr finge, utan hinder af den då gjorda fördelning emellan länshäradsoch stadsfängelser, till hvilketdera slaget som helst, efter Kongl. Maj:ts pröfning af behofvet, användas, Kongl. Maj:t tillika föreslagit Rikets Ständer att, för uppförande af fängelser utaf ifrågavarande beskaffenhet, ytterligare anvisa 200,000 r:dr årligen. Af högstberörde nådiga skrifvelse, som jemväl innefattar andra med regleringen af cellfängelserne sammanhang egande frågor, hvilka komma alt af Utskottet, gemensamt med annat Utskott, behandlas, upplyses: att åtskillige så beskaffade fängelser för närvarande äro under byggnad, nemligen uti Skaraborgs, Stora Kopparbergs, Kronobergs, Elfsborgs och Blekinge län; att kostnaden för fullbordade fängelser hittills varit följande: för länsfängelserne i Stockholm 151,500: Linköping 124,341: 34. 10, Christianstad . 91,133: 10. 1.
— En förordning, som lemnar författare fritt att Åstadkomma söndring mellan medborgare och medborgare, mellan lydande och befallande, mellan Regering och Folk; som tillåter dem, genom lömska och äreröriga stlwitelser, söka åstadkomma köld och ledsnad hos Statens dugligare tjenare; tillåter dem undergräfwa samhällets grundwalar och uplösa dest band, endast de första nyttja någon advocatur i sitt skrifsätt; en sadan lag synes ej wara den stenlrgaste, att öka Rikets styrka och makt. Sluteligen fragao: har Trycksrihets-författnm gen hulpit alt befordra Swensta Folkets ära? Nej! — När, såsom nu är wisadt, denna lag alls icke bidragit, hwarken till nationens uplysning, eller frihet, eller dygder, eller makt, sä blir det werkeligen en gata, pä hwad sätt den skulle hafwa befordrat hennes ära. Men Men tryckfriheten stall orwifwelaktlgt bidraga till aila besia fördelar för samhället, sä snart hon äterloreS inom sin rättmätiga gräns, dek will säga kil en M" delwäq mellan det twäng, som för 4 ar seda» rgode, och det sjelfswäld, som nu räder. När m>§- bruken förebyggas, och ypperlige författare ej mee mätte anse för en blygd att höja sin röst, dä blir bet en naturlig följd, att goda, snillrika och uplysande skrifter äter skola utkomma, och hedra nationen. En annan fräga är den, hnruwida den nödwäydiqg reformen i Tryckfrihets författningen bör, enligt grundlagen, göras wid närwaran-e Riksdag, eller lil den nästkommande upskjutas. Mitt första sivar härpä kynde wara, akt när en elak farsot qär, bör man genast qwäfwa den; när elden sikter i ens hus, bör man straxt stäcka, och ej i fem är besinna sig pä ett sä angelägir steg.
Detta iir förhållandet med landfastighets-lånen; under det att motsatsen icke så sällan inträffar med de lån som man utlemnar.- mot namn genom diskonten m. m., och hvilka medel vid förefallande behof lätt kunna indragas. Man säger visserligen, att hypotheks-föreningarne öfvertagit den förra slags lånerörelsen, hvilken Banken tillförene ensam bedrifvit; men jag hemställer till dem af eder, mine Hrr, som tala så mycket om bankmessighet, om icke, innan hypoteks-föreningarne bildades, andra penningeverk bedrefvo den lånerörelse, sorn Banken nu bedrifver? Jag kan dessutom icke, från hvad sida man lin betraktar saken, anse det ligga någon fördel för Banken uti att hopa milhr på penningekorporntioner, hvilkas soliditet man icke har sig med någon verklig visshet bekant, men minska Bankens rörelsekapital i en fond, der lånen äro ganska måttliga och der säkerheten också eger företräde. Den förskräckliga händelse, som den siste talaren förespeglat, nemi. att Banken skulle vilja sälja sina lånehandlingar på fastigheter eller upsäga dem, kan jag icke anse vara så förfärlig; ty om så skedde, vore det åtminstone tusentals personer, som hade säkerhet för dessa handlingar, hvilka också följaktligen vore mycket lättare realiserade, än eljest. Om deremot Banken, för myntvärdets uprätthållande, nödgades iios en mängd i riket befintliga FilialBanker upsäga sina fordringar, tror jag att oredan skulle blifva mycket värre; ty upsägningen hos några FilialBanker skulle otvifvelaktig! hafva till följd att de återstående genast gjorde bankrutt, och det så mycket säkrare, sorn enligt den princip, hvilken genomgår Betänk., FilialBankerna skulle i framtiden komma att understödjas med vida större summor, än här blifvit föreslaget. Vill man upmuntra FilialBankerna, bör man göra det så, att de kunna göra face mot sina skulder, och icke så, att de genast fälla; ty en bankrutt af en korporation är vida farligare, än af en eller annan enskild person.
Mig synes således mera rätt att nu alsia denna punkt, för att bifalla ett annat förslag i samma syftning, såvida man gillar sjelfva hufvudgrunden för detta, ehuru jag, lika med Gr. Liljencrants, anser tveksamt, huruvida det kan vara rätt, att denna ståndspersonsklass inrymmes i BondeSt:t, som redan eger en så stor del af landets jordegendom. Det är sannt, att Ståndets representativa makt är af q va 1 i teter och derföre icke kan uttalas med en siffra; men det qvantitativa måste äfven här betraktas, och det synes vara billigt, att landets jordegare få större representationsrätt än de hittills egt, hvadan det således vid en förnyad pröfning äfven bör tagas i noggrannt öfvervägande, huruvida icke denna klass kan inrymmas på ett annat RiksStånd. På grund af dessa mina betänkligheter mot förslaget, såsom det nu är affattadt, anhåller jag om afslag å detsamma. Frih. Tersmeden, Wilh. Fredr.: Jag kan icke neka, att det är med särdeles stor förundran jag finner, att denna fråga nu vinner motstånd inom detta hus, då R. o. Ad. vid föregående Riksdagar alltid bifallit de förslag, som åsyftat utvidgning af representationsrätten i andra Stånd och specielt i BondeStit. Gr. Liljencrants har här nyss citerät de särskilda stadier, som frågan haft, och nämnt, huruledes säteriegare äfven blifvit ledamöter af BondeStd, Ordställningen i början af §:n har alltid varit sådan den är, och det har också icke förhindrat, att i BondeSt:t genom förändringen inkommit personer af ståndspersonsklassen, fastän de icke varit tjenstemän. Att dessa blifvit inrymde i BondeSt:t, har aldrig någonsin väckt missnöje, och vi hafva sett personer, som icke hört till BondeSt:t, mer äu de, som nu äro i fråga, sitta der; i)en 14 December, e. m. således förefaller mig det hinder, som de värde talarne framkastat, snarare vara ett svepskäl för att afslå §:n än ett verklig skäl, om de skulle vara för förslaget.