Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Som händelsen nu fogade så, at Majorens afresa til landet skulle ske samma dag som Trasenberg utsatt sin, upgjordes naturligtvis resesällskap, och at Trasenberg, som ägde en förträfflig ny korgryss med tigerbud, erböd Sofi at åka med sig, är lika naturligt, samt följden deraf påtaglig, nemligen hans tiltagande kärlek; ty en flickas granskap i en släda är en kostelig ting. Sjelfva skjutsbonden, som stod bakpå medarne, hade kunnat förstå at Herrn var kär, så dumt pratade han; et ofta säkert tecken på kärlek (Nb hos dem som vanligen ej göra det). Detta, ehuru paradoxt det låter, är aldeles intet någon ny sats, och dessutom nyttigt och tröstande at känna, då jag tillika törs säga, at man aldrig lyckas bättre i frieri, än då man är litet dum. Trasenberg hade tilställt en dejeûné på Hagalund, der han med mycken beställsamhet upfylde värdskapets granlaga pligter, hvarefter slädarne framkördes, höga vederbörande satte sig uti, och tilryggalade den ena milen efter den andra. – Emot aftonen mörknade det starkt, och Trasenberg, som körde efter, hade fått ett par tröga hästar, så at han ej hant följa med. – Detta var vådligt, ty skjutsbonden, som, i anseende til menföret körde främst med kappsäckarna, hade tagit en vinterväg, och om således hästarne ej sjelfva hittade, kunde det gå på orätt väg. I hopp att allt var riktigt, körde han dock bekymmerslöst, men snart blef vägen så elak och stenig, at han började frukta för at hafva kommit vilse – Hvar knäfveln, äro vi nu? ropade Trasenberg i det ena meden af ryssen gick högt up på en sten. – Akta sig Kusin Uno! ropade Sofi, och i detsamma låg släden omkull, Sofi djupt ner i snödrifvan, fastbunden i en fotpose och Uno ofvanpå. – Det var mörkt som om natten, oaktadt klockan ännu ej var 8 på aftonen. Trasenberg hade derigenom tagit ville om rätta vägen och nu befann han sig med sin älskarinna i denna ställning, i en vild stenig och stubbbeväxt mark.
Vintermorgonen kastade sin gråbleka dager genom gardinen, tung – lik en blick som ej mäktar lyfta ögonlocken. Hon såg bort åt bruddrägten, som hängde öfver en stol nära fönstret. Slöjan låg der afdankad och skrynklig, kronan hade varit fuktig och lemnat fula grönaktiga fläckar efter sig. Nerevid hängde endast trasor, damgrå och smutsiga efter golf och trappor. Den var så lik hennes egen stämning. Det var samma känsla som vid patronens ord, att annonsera efter hustru; endast med den skilnad, att den nu var mera bestämd, – icke blott aning, utan äfven tanke. Rummet kändes kallt, och hon önskade att det funnits en brasa. Det skulle lifvat upp en smula. Han hade sagt henne, att sådana äro menniskorna, – alla, alla. Och hon sjelf då? Det kom en känning af vämjelse i hennes sinne. I hela verlden fans ju ingenting af hvad hon drömt om – ingenting! Lögn, lögn, alltihop! – barnsagor, som man narrades att tro på och tvingades att glömma. Det var ett skri af smärta, som qväfdes innan det blef födt. Men om äktenskapet i sig sjelf är sådant, hvarför uppenbarar man det ej? Är det ett frimureri, som binder tungan? Eller förlamas den af skammen? Och hvad vill det då säga med ett lyckligt äktenskap? Ty någonting sådant måste ju finnas, det trodde hon ännu. Hvad är det som gör det ena lyckligt, och det andra ... Åh! Ett tåg af frågor kom svängande i sträck, och alla skriade om svar, rofgiriga som svultna gamar. Men hvar finna svar för dem alla? Först nu, då hon egde rätt att tänka, först nu kunde hon se hur många de voro. Och hvarför hade hon ej egt denna rätt förr än nu? Derför att först nu var hon gift. Gift? Hvad var det då? Hade hon blifvit så mycket äldre, så mycket förståndigare i dag än i går? Eller var äktenskapet ett sakrament, som ... Oh – hon vände sig otåligt på hufvudkudden – det är ju bara katolikerna, som säga det!
Under tiden hade en af nämndemännen blifvit sänd till byn, för att anskaffa tvenne kärror. Sedan dessa ankommit, lemnade hopen kapellet. På den ena kärran, som var fylld med hö, nedlades den sårade presten, väl inhöljd i filtar; på den andra transporterades den i chordan pinade qvinnan, som var alltför lembruten, för att kunna gå, och bredvid henne liket af den halfbrända gumman. Tre af de anklagade hade, såsom förut nämnts, begagnat sig af förvirringen, för att fly. Två af dem återfunnos följande dag i de närbelägna skogarne, grepos och återfördes till tingshäktet. De spaningar, som anställdes efter den tredje, voro fruktlösa, men lång tid derefter fann man hennes lik i en klyfta vid kusten, der hon hungrat ihjäl. Suenonii embetsbroder åtog sig det svåra uppdraget att till lagman Skytte frambära underrättelsen om händelsen i kapellet. Den gamle domaren hade, trött af dagens arbete, längesedan gått till hvila. Presten blef emellertid insläppt. Då han nu med sorgsen röst förkunnade, att en stor olycka tilldragit sig och med en lång inledning ville förbereda lagmannen på det hårda slaget, reste sig denne i sängen och afbröt honom med krampartad häftighet i röst och åthäfvor: – Fort, menniska! Inga omsvep! Det är min son, som varit framme ... I få ord: hvad har händt? Presten berättade ... lagman Johan lyssnade, blek, stum, orörlig ... Och då presten berättat till slut, vågade han tillägga: – Nådig herre! Ert hjerta måste svida, men låt icke sorgen öfverväldiga er för en sons skull, som endast är värd er förbannelse ... – Tig! utbrast lagmannen; – jag befaller sjelf öfver mina känslor. Gå er väg! jag vill vara ensam ... Ack, tillade han för sig sjelf, – jag vill icke lägga sten på börda ... Har Gud förkastat honom, jag, hans far, kan det icke ... Då presten bugade sig, för att gå, fortfar lagmannen kallt, idet han steg upp och började kläda sig:
Med afseende derå, att vården och underhållet af alla både äldre och nyare länsoch kronohäkten blifvit, likasom al! annan befattning med fängelserna i riket, redan år 1842 öfverlemnad till Fångvårds-Styrelsen, så att något bestyr dermed icke vidare tillkommer det under 7:de hufvudtiteln lydande embetsverk, åt hvilket vården om Kronans hus och byggnader i allmänhet är uppdragen, föreslog Eders Maj:t vid 1850—-51 årens Riksdag, att ornförmälde 4,000 R:dr måtte från det bestämda anslaget å 7:de hufvudtiteln öfverflyttas på den 2:dra och ingå i det för Fångvården anvisade förslags-anslaget. Men denna framställning blef icke af Rikets Ständer bifallen, hvadan och då anledningen härtill måste antagas endast hafva varit den, att Rikets Ständer velat bibehålla anslaget bland de tili visst belopp bestämda, jag nu anser mig böra på det sätt förnya det förr framställda förslaget, att med minskning af 6,000 R:dr R:mt å 7:de hufvudtäteins anslag till byggnader och reparationer i landsorterne, ett särskildt reservations-anslag till underhåll af länsoch krono-häkten måtte å 2:dra hufvudtiteln uppföras till ett belopp, som jag, med afseende å hvad Fångvårds-Styrelsen anfört, finner icke kunna, så vida det skall motsvara sitt ändamål, bestämmas lägre än till 13,000 R:dr R:mt; och skulle detta anslag, utan all inblandning med förslags-anslaget till fångars vård och underhåll, af Fångvårdsstyrelsen handhafvas och redovisas. 8:o Beträffande anslaget för lifgifvande af Sveriges gamla lagar, hemställer jag i underdånighet, att Eders Majit täcktes i nåder besluta framställning till Rikets Ständer att för berörde ändamål ett årligt belopp af 1,800 R:dr R:mt, deraf hälften såsom arfvode och återstoden till ersättning för biträde och andra kostnader, måtte, i likhet med hvad vid de fem sednast förflutna Riksdagar blifvit beviljad!, få för Professoren Doktor G. J.
Den af Rikets senast församlade Ständer föreslagna undersökningen är verkställd och har, såsom Utskottets Betänkande innehåller, ledt till det resultat, att någon utmarksskatt icke ingått i hemmanens ursprungliga skattläggning, och att således Öländska allmännings-markerna icke blifvit på tvänne serskilda sätt och vid olika tillfällen skattlagde. Den genom flere Kongl. Resolutioner stadfästade utmarksskalten, har på denna grund ytterligare blifvit Bil. till Siats-CItskottets Utlåtande, N.-o 6j.. fastställd genom Kongl. Mäj:ts Nådiga Resolution af den 18 November 1836. Att genom ovilkorlig eftergift af liela den skatt, som blifvit åsatt, i enlighet med de af Konung och Ständer fastställda beskattningsgrunder, tillika upphäfva Konungens i administrativ väg fattade beslut, anser jag obehörigt och vådligt. Praejudicalet skulle föranleda enahanda anspråk från en stor mängd innehafvare af i senare tider skattlagd jord i alla Sveriges landskap. Denna allmänna eftergift af utmarksskatten är visserligen så mycket mera orättvis, sorn dels skatten blifver qvarstående på de hemman och lägenheter, hvilka af utmarken blifvit upptagne eller genom kronoskogs-parkernes skatteförsäljning uppstått, dels af undersökningen om utmarksskatten vitsordas, att en del af de hemman, som erhållit andelar af utmarken, fått odelbar mark, sorn ökar hemmanens värde utöfver det gamla skattläggningsvärdet. Men deremot synas flera af de i Utskottets Betänkande anförde bevekande omständigheter, som ådagalägga, att den bästa utmarken blifvit serskildt skattlagd, hemmanen betagne förmonen af utsyning på de försålde skogsparken^ m. m., tala för någon lindring i utmarksskatten.
Den blott till namnet kristliga upfostran vi mottagit, i förening med den riktning, som det sistförflutna seklet och början af detta utvecklat, gör att vi åtminstone icke från barndomen förvärfvat ljus i nu ifrågav:de ämne. Kännedomen härom måste således vara förvärfvad vid mognare år, och få äro de, som åt detta ämnes begrundande lemnat någon tid, ty vi hafva vanligtvis så mycket att göra med våra verldsliga bestyr, att vi sällan eller aldrig hafva tid att betänka, att inom oss är ett väsende, som lika väl behöfver, och vida mera än vår kropp borde utgöra föremål för vår omvårdnad. Men denna del af menniskans varelse lemnäs vanligen vind för våg, och följden är den, alt när man skall afhandla ett ämne af så ofantlig vigt som detta, då äro tå personer i tillfälle att från sanningens och andlighetens grund bedöma frågan; man låter i dess ställe leda sig af tycken; af den naturliga motviljan emot det öfverjordiska, men något bedömande, grundadt på verklig kunskap, det är icke att påräkna. Man inbillar sig i allmänhet, att när man flitigt studerat mathematik, lefvande språk eller annat, har man tillräcklig bildning, och dessa studier erkänner man vara nödvändiga, men att studera Guds Ord och få kunskap om det som är vigtigast att känna, det anse verldsmenuiskor föga behöfligt, eller snarare synas de antaga, att detta studium, så väsendligt för hela lifvet, är ett vetande, som kan och bör i erforderligt mått inhemtas i den tidigare barna-åldern. Men hvarje medlem i ett kristligt samhälle borde känna, att det' slags vetande som nu är i fråga, erfordrar ett lika allvarligt och djupt begrundande af de gudomliga sanningarna, som forskningen i hvilken annan vetenskap som helst, och då skulle icke, såsom nu, hvar och en anse sig vuxen att döma öfvet andras samveten.
Med åberopande af hvad ofvan anfördt blifvit, får Utskottet härigenom tillstyrka att, i stället för i:sta och 2.‘dra Afdelningarne af 3:dju Artikeln i i83o års Banco-Reglemente, jemte de serskildt omförmälda föreskrifterna uti samma Artikels 4;de Afdelning, följande Stadganden måtte af Rikets Högloft. Ständer antagas och fastställas, till införande, der så lämpligast finnes, i det nu upprättande Banco-Reglementet, nemligen: A. Banco-Statens Indelning och Löneförmoner. tro Nuvarande Ordinarie Tjenste-Graderne inom Banco-Verket äro fyra, nemligen: Banco-Utskottets Betänkande N;o 96. i5 f:sta Graden: Bankens 21 Commissarier, Secreteraren vid BancoFullmägtiges Expedition oell Advocal-Fiscale». a.dra Graden: Arehivarien och Notarien vid Fullmägtiges Expedition, Referendarien, Verkets 8 Kamererare och j Casseurer samt BancoFiscalen. 3:dje Graden: Äldste Läne-Banco-Revisorn, Actuarien, Registratorn, a Notarier, 36 Bokhållare, 3 Revisorer och Äldste Cancellisten vid Understyrelsens Cancellie. 4:de Graden: Cancellisten vid Fullmägtiges Expedition, samt öfrige 5 Cancellister och 33 Contors.Skrifvare, Löne-Inkomsterne äro: 1 Första Graden: a) För de 10 äldste Commissarierne och Secreteraren vid Banco-Fu!lmägtiges Expedition: Löner på Stat . i,5oo: • Årligt Arfvode 3oo: — —• b') För Bankens öfrige 11 Commissarier samt Ad vocat-Fiscaien:
Utskottet tillstyrkt, ej heller vore lämplig, då Skepps-Ombudsmannen derigenom skulle för sina tjenstegöromål under en förfluten tid tillerkännas vedergällning med stöd af ett stadgande, hvilket först efter denna tids förlopp komme att tjena till efterrättelse; att merberaälde tjensteman, enligt Utskottets förslag, komme i åtnjutande af större fördelar, än som ursprungligen alsetts med det af motionären åberopade förklarandet i 1848 års Bevillnings-lörordning, hvilket endast innehölle, att Skepps-Ombudsmannen i Stockholm skulle erhålla »samma förmåner, som blifvit andre debiteringsmän förunnade och af dem åtnjutas»; samt slutligen, att bifallandet af Utskottets förevarande hemställan sannolikt skulle med - r 12 Stals-Ulslioltets Memorial, M 294. föra den påföljd, att Rikets Ständer vid nästkommande Riksdag finge emottaga framställningar och ansökningar i afseende å enahanda arfvoden för flera förflutna år åt alla öfriga Skepps-Ombudsmän i Riket. I anledning af dessa anmärkningar, anser sig Stats-Utskottet böra erinra om den i det återremitterade utlåtandet meddelade uppgift om Skepps-Ombudsmannen Freeses förgäfves gjorda ansökningar att komma i åtnjutande af de förmåner, som genom 1848 och 1851 års Bevillnings-förordningar blifvit honom, i likhet med Sjömanshus-föreståndarne i Rikets öfrige städer, tillerkända. Emellertid hafva likväl, enligt de af Utskottet inhemtade upplysningar, innehafvarne af dessa sednare befattningar inom flera städer uppburit viss andel af den till debiteringsoch uppbörds-kostnader anslagna bevillnings-procent eller annan särskild vedergällning för uppbörden och redovisningen af sjöfolkets krono-ut9"kylder.
Med Professorn Rosenschöld conformerar jag mig så mycket heldre, i det som rörer Lönförhöjningen för Militairen, som det löfte de derom hafva, grundar sig på besparingarna inom hufvudtitlarne och öfverskotten å Statsinkomsterna: detta allt är för mycket o bestämdt: heldst jag anser nödvändigt, att Riksens Ständer nu sjeifve böra komma i disposition af nämnda tillgångar, som blifvit af förra Riksens Ständer öfverlåtne till Konungens disposition att användas till då varande behof, hvilka nu mera upphört, och det uttryckligen blott till nästa Riksdag. Det obehagliga intryck, hvilket hos Militairen skulle uppsta, att se de Civila Embetsmännens bästa varit Riksens Ständer mera om hjertat att befordra, an deras, inser en hvar, och det äfventyrliga af ett sådant beslut, i ett ögonblick då deras tjenst torde påkallas; Det är således nödigt att på enahanda sätt, som för de Civila Em* betsmännen, uppgöra ett bestämdt prcject till Lönförbättring, hvartill fond icke kati saknas, da alla Statsinkomsterna användas till de nödvändiga behofven. Intill dess ett sådant förslag från StatsUtskottet inkom - Den ir Juli J. m. mit, anser j.ig att afgörande af Betänkan., dtt bör hvila. Herr nr Munch nf Rosenschöld, Eherhard, Lagerheim, Lars Magnus, oell Grefve von Schwerin, Fredrih Bogislaus, hemställde, om icke Ridderskapet och Adeln skulle ! f.nga upskUita med afgörandet af detta Betänkande, till dess StatsUtskottets yttran» de, rörande de mili t."vira penningelöntagarne, hunnit inkomma, dä utrönas kunde, huruvida enhet i principerna blifvit iakttagen, och <lå besluten kunde fattas i sammanhang lii^-d hvarandra. Herr I andtMnrshalken gjorde harpa proposition , hvilken bifölls.
I allmänhet gäller den grundsatsen, att. när man vill försvara ett land och icke är så lycklig och så stark, att kunna förekomma fienden genom infall i hans land, man intager en sådan ställning bakom sitt lands gränsor, att man, hvarhelst fienden inbryter, kan vara något så när tillhands att möta och tillbakadrifva honom. Man sprider icke sin styrka längs med hela gränsen, så att styrkan alltid och öfverallt blir svag der fienden anfaller, utan man koncentrerar sin makt bakom den gräns, som är blottstäld för anfall, för att emottaga sin fiende. Detta är i allmänhet det sätt, som iakttages vid försvaret af ett land, när landet har en sådan gräns, att man kan intaga en koncentrerad ställning bakom densamma, när det har en sådan gräns, som t. ex. Holsteins mot Tyskland,. Belgiens mot Frankrike och Venedigs mot Österrike. Gränsen bör icke vara längre än högst det dubbla afstånd; på hvilket man har koncentrerat sin egen styrka från densamma. Ar den längre, så intränger och fäster sig fienden i landets yttersta delar. Dessutom bör ej emellan gränsen och den försvarandes position vara belägna landets ädlaste delar, pulsådern för dess hälsa, dess rikaste orter, dess hufvudstad, emot hvilken vanligast och liufvudsakligast en fiendtlig operation riktas. Sednare krig hafva ofta oell nogsamt visat huru fälttåget ut föres möt en hufvudstad och huru, när den blifvit intagen, det vanligtvis varit slut med kriget och fred slutats. Så var förhållandet med Napleon I:s kampanjer både mot Österrike och Preussen. Det är icke troligt, att man med de framsteg civilisationen gjort skall få se ett sådant centraleller rättare reträttförsvar, som Eyssland beslöt sig till 1812, äfven om landets djuplek skulle inbjuda till ett sådant. Det lyckades Eyssland genom omätliga upoffringar och eländen, genom härjandet af eget land, genom upbrännandet af egen hufvudstad och genom flere tillstötande vidrigheter för Fransmännen. Men på den civilisationens ståndpunkt, som Sverige står, kan jag aldrig tro, att det godvilligt skulle besluta sig till att öfverlemna åt fienden de ädlaste och dyrbaraste delarne af landet.
En wärd Ledamot, Herr Commerce^Rädct krmtrikölci, har wal uti teff nyligen upplasta strifteliga Dictamen lnwändt, det Oeconomie, och Beswärö-Utstoktkt warit odefogodt, att med frägan angäende Hus-visirationer inblanda ben om Jcgning eser Fuskare z mcn som detza twenne frägor äga med hwarandra sä nära gemenstap, att hmad som gäller till wederlaggande af de stal hwilka kunna aniöras till försmår för visitarroner efter Lurendrägot gods, äswen är lämpeligt och talande för undanrödjandet af Författningar, hwilka tilläta visitation eller Zogning efter Fuskare; att bäda dttza stigs Husvisitativner störa den frid och säkerhet innom hus, som blifwik -ä det mest högtidliga sätt til - Den 15 Ianuanl. 8?r tillloswad Swea Inbyggare, vä) att Utskottet således bordt vä en gang afhandla dem bagge sä wida det älvttade ändamål ffall winnås, att äterställa dea frid och det lugn lvm nägon tid want brulen genom förut urkomne hittills gällande olämvelige Författningar under en mera mild Regering. AiM, finner jsg Utffvttrt hofwa i denna del alwen rättwisligt förfarit.
Att ersättningen, som fördelas till lika Summa för hvarje är till och med år 1835 > utbe - Den 17 Juli. Utbetalas till det årliga beloppet, prenumererando vid hvarje års början, från och med det år, då Canal-Bolaget med ali Discont-rörelse fullkomlig611 upphört 3:0 Att Götha Canal Discont - Directiort från och med början af nästkommande år tSlh upphörer med utgifvandet af nya lån, och vid hefinteliga lånens förfallotid deraf infordrar-'idel, så framt lane terminen är 6 månader eller i proportion, om låne-terminén vöre kortare, samt härmed så fortfarer att hela Discont-rörelsen kan, yara slutad den 31 December år 1819. 3:0 Att Götha Canal Disconts totala ut lånings-sutnma , långt ifrån att under loppet af innevarande år okas, må varda indragen, på sätt Banco-Styrelsen, genom sitt Ombud , alla^redan yrkat, 4:0 Att under de år, då på föreskrifria sätt Discont rörelsen är under indragning, Gö tha Canal - Bolag må njuta differencen imellan den fastställande årliga ersättnings-summan peli den vinst , som Discont rörelsen lemnat. "Välförståendes , att från Discont-vinsten ingalunda får afräknas de förluster på Låntagare, sorn Cjötha Canal-Discont kan göra. 5:0 Att den föi; Banken och det allmänna menliga rättighet, som Götha Canal Bolag nu innehafver , att på Afskrifnings-räkning emottaga penningar, må upphöra med den 31 December år 1817 , men den till 1,600,000 R:dr vid innevarande Riksdag tills, vidare förökte Disconträtt endast i den mårt mindskas som Herrar Banco, Fullmägtige finna, att indragningen af Götha Den 17 Juli. 1559 Götha Canal-Bolags-Discont-rörelse det kan medgifva.
Kortligen, man vill inskränka Institutets betydelse så mycket som möjligt, och icke en gång medgifva det möjligheten att genom nödvändigheten af betyg ega ett band öfver att de studerande ordentligt begagna undervisningen vid dess kliniker, ett slag af undervisning, hvilken endast der kan i Sverige lemnäs, för att icke tala om den billiga fordran att, då Institutet fått sig »den hufvudsakliga delen af den praktiska undervisningen» anförtrodd, något spår häraf skall uti examensbetygen återfinnas. Jag hyser visserligen icke särdeles fruktan för attinärv:de stund och med den Kansler, som universiteterna och Institutet f. n. hafva, något öfvergrepp från de förras sida skall komma att göra sig gällande mot det sednare, eller att icke han skall med rättvisa uppehålla jemnvigt mellan de nämnda institutionerna; men tiderna kunna förändras, och hvad som nu sker på det färska trädet, kan om några år i ännu större utsträckning ske på det torra. Detta är också ett skäl, att redan nu så tidigt röra i denna fråga, och att, om grundsatserna af R. o. Ad. gillas, bifalla det förslag, som innehålles i Ekon.-Utslcts Betänk. Och med sådana antecedentia, är det väl allt skäl att åstadkomma en anordning, som förekommer slika orättvisor. Här nämndes i f. m, att Institutet icke skulle hafva lärarekrafter nog, att undervisa i de theoretiska ämnena, och icke heller ega sådana, eller materiel så fullständigt, som universiteterna; att de theoretiska ämnena principiell tillhörde fakulteterna, den praktiska undervisningen deremot Institutet; samt att, derest äfven den theoretiska examen komme att tillhöra detta sednare, fakulteterna blefve tillbakaträngda, och äfven det theoretiska studiet vid Institutet skulle erhålla en alltför empirisk rigtning. Jag vill icke uppehålla mig med att anställa en detaljerad jemförelse mellan lärarekrafterna vid de 3 ifrågav:de läroverken, men det tror jag vara obestridligt, att om 6 är mera än 4, så är Institutet öfverlägset t. o. m. Upsala medicinska fakultet i de theoretiska lärarnes antal. Så förhåller sig nemi. antalet: 6 vid Institutet, 4 vid fakulteten.
Som flicka hade hon nämligen ansett det vara orätt att begagna sig af de ' sällsynta tillfällen för teaterbesök, som hemmets tillgångar inedgåfvo, och hon hade endast två g %nger varit på dramatiska teatern, när Iion skref Skådespelerska~z. Vintern 1873 hördes i olika kretsar ständigt lifliga dispyter ocli iftiga gissningar om författaren till detta skådespel, soni väckte ett s i ovanligt uppseende. Ingen anade, att det var en ung fru, hvilken shlunda debuterat; man gissade på åtskilliga manliga samt nigra redan kända kviiiliga författare. Äfven Pastorsadjtcn7cten och Uqzder tofeln (1876) väckte ett visst intresse, livilket stegrades genom Elfvan (1880). Under denna lifliga verksamhet för teatern skref lion, fortfarande monyiiit, noveller och » essays, i drainatiska eller litterara ämnen; de flesta offentliggjorda i Ny 111. Tidning. Man började ana att frii Edgren var författarinna, men det blef dock för allinanlieteii en stor öfverraskning, nar hon, styrkt af sin äldste bror, beslöt att 1882 framträda i eget nainn med novellsainliiigen U? Ivvet. Si lang-t fröken Key. Under de följande areii utkoinino standigt nya verk af den med ett enda slag ryktbar vordna författarinnan. Efter hvad vi liar ofvan antydt, rnottogos de ej på l h g t när med sanima odelade belindran och gillande af kritiken inom de olika lägren, eliiirin alltid Anne Cliarlotte Lefflers arbeten väckte stor uppinarksamliet och intresse, vare sig de vor0 skrifna för teatern eller i form af noveller. Vi vilja Iiar i korthet niiiiina de förnäiiista af hennes arbeten. Bland dessa koinma i främsta riimmet de med den geinensanima titeln Ur lifuet under åren 1883-90 utgifna beriittelsesamlingarne. inneliållande Smärre Berditelser; 4 saml. En sowmarsagn och 5 sainl.