Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
För öfrigt ber jag att få fästa upmärksamheten på, att då det under långliga tider klagats öfver tröghet och långsamhet inom Embetsverken, denna klagan måhända till någon del haft sin grund deruti, att allmänheten, hos hvilken den varit gängse, icke så noga skiljt emellan de särskilda grenarne af Förvaltningen. Personer på landsbygden, som baft ärender att bevaka i hufvudstaden, hafva t. ex. förblandat lagskipningsärender med sådana som afgöras i Colleg:na; andra som bo här hafva funnit svårigheter och uppehåll vid sakers behandlande i Tullverket eller i Banken. Detta har bidragit att gifva en viss vigt åt omdömet om Embetsverkens långsamhet i allmänhet, när den ene och den andre komma tillsammans och lägga ihop sina klagomål. Men om man i afseende på de Förvaltande Verken särskilt går till sjelfva grunden och orsaken, hvarföre skäl varit att klaga öfver långsamhet i ärendernas behandling och afgörande, så tror jag erfarenheten skall visa, att felet för det mesta legat i sjelfva ordningen och fördelningen af arbetet, eller i sådana förhållanden i öfrigt, som det helt och hållet kunnat ankomma på Regeringen att undanrödja, oberoende af någon Embetsverkens reorganisation. Dessa orsaker synas först och främst härröra derifrån, att en sådan mängd ärender gå till Regeringen, hvilkas afgörande ganska väl kunde öfverlemnas till Collegma eller lägre myndigheter. Huru kommer det t. ex. till, mine Hrr! att i denna stund det är omöjligt för en embetsman, hvilken som helst, att resa till ett utländskt bad, utan att begära permission hos K. M., eller att en underordnad myndighet insänder hans ansökning, hvarvid denna myndighet naturligtvis skall först handlägga ärendet och afgifva sitt utlåtande, eller också få ansökningen till sig remitterad för att höras deröfver? Kunde icke genom ett enkelt beslut af Regeringen ställas så lill, att de myn - Den 4 April e. m. 129 myndigheter, som dertill kunde ifrågakomma, erhöll rätt att i första hand afgöra en mängd mindre betydande mål, som emellertid Regeringen tyckes lägga vigt på att bibehålla för sig, oaktadt alla de påminnelser, som i detta afseende tid efter annan gjorts genom pressen.
Jag hemställer huruvida en reservation, under form 232 Den 12 Maji e, mi af reservation, hår kan framställas, då discussion öfver ämnet ej varit förd, och om icke snarare, då ingen tält hvarken för eller emot saken, man må anse, att den värde talaren försummat ögonblicket att framställa sin anmärkning och att den heldre på sådant sått upptages, än såsom en reservation. Herr Dalman: Sedan beslutet blifvit tagit har jag ej kunnat framföra min enskilta öfvertygelse, på annat sått, ån under form af re-; servation. Friherre Anckarsvärd: Meningen har talat, hvarken för eller emot saken, och jag hemställer då till Herr Grefven och LandtMarskalken, om det-icke skulle gå an, att anse beslutet såsom icke fattadt. Herr von Hartmansdorff, August: Hår sättes i fråga huruvida någon mening borde yttras emot hvad Herr Dalman anfört, eller huruvida någon vore af samma öfvertygelse som Utskottet. Derom torde ej behöfva talas, då ingen mer ån Herr Dalman gjort invändningar emot Betänkandet, och då flere Ja men inga Nej hörts till svar på Herr LandtMarsfcalkens Propositioni Likväl vill jag yttra, hvarföre jag anser Utskottets Betänkande vara rigtigt. Det vore må hända enligt med strängaste grundsatts, att man borde få åtala sin Domare, når man ansåge sig af honom orätt dömd. Men söm Domare derigenom mera skulle blifva sysselsatte med att värja sig sjelfve, ån att skydda andra och pen 12 Maji e. m. 233 varda jåfviga till att emedlertid befatta sig med afgörandet af åklagarens öfriga mål, så år det vål nödigt att den, som anser sig af Domaren förfördelad bör genom allmän åklagare, söka upprättelse. Denna utväg skulle kanske icke vara tillfredsställande om det blott funnes en åklagare på Regeringens sida; åtminstone har jag i tryckte skrifter sett såttas i fråga, om Hög-* ste Domstolen kan granska JustitiaeCanzIerens åtgärder och ålägga honom åtal, som han icke velat åtaga sig.
Förordningen den 16 November 1849 föreskrilna machinist-examen, att få vid Skeppsbyggeri-institutet nämnda examen aflägga, i sådant afseende, på anförda skäl, hemställt vidtagandet af följande åtgärder, nemligen att beloppet af Institutets nuvarande lärares aflöningar, hvilka, jemlikt Kongl. Reglementet den 16 Februari 1842 utginge med 1,500 R:dr för läraren i mathemalik och humaniora samt med 1,000 R:dr för läraren i skeppsbyggeri, ehuru desamma genom tillfälliga anslag af besparingar blifvit ökade med 25 procent, så att de för närvarande och så länge besparingarue del medgåfve utgjorde 1,875 R:dr för den förre och 1,250 R:dr för den sednare, måtte bestämmas till 2,500 R:dr för dem hvardera, hvilket belopp ej ansetts för högt beräknadt, då i betraktande toges, att den ena af Institutets lärare skall undervisa i lägre och högre mathematik, i historia och geografi, i Svenska och Engelska språken, somt derjemte tillhandagå Direktionen såsom sekreterare och uppbördsman för Institutets tillhörigheter, och den andre undervisa i praktiskt och teoretiskt skeppsbyggeri, mastmakeri, skeppsrilningars uppgörande och skeppsmätning, linearteckning, samt hafva inseende öfver elevernas sysselsättning under hela den tid, de praktiska öfningarne fortginge; att då, fastän numera kännedomen om fingmachinerier och deras anbringande å fartyg vore eli lika vigtigt ämne, som något annat inom Institutets verksamhetskrets, likväl borde tagas i betraktande, att läroren i detta ämne ej skulle hafva några andra särskilda åligganden och endast sysselsätta sig med de mera försigkomna eleverna, denne lärares arfvode mätte bestämmas till endast 1,000
Rättigheten att i öfverensstämmelse med Grundlagarne , sjelf stadga reglorna härför, måtte väl tillhöra detta Stånd lika som de öfriga. Herr von Hohenhaufeni Hvad först beträffar Friherre Boijes erinran , så ber jag att få nämna , det jag förmodeligen illa uttryckt min mening, men att den aldeles icke åsyftade detaillerne af Utskottets förslag, utan endast ordalagen deruti. När grunderne förändras, måste ock ordalagen göra det, och det är sålunda efter min öfvertygelse blott de förstnämnde, som nu böra komma under pröfning, likasom det endast vöre ordställningen och hänvisningar m. m., som efter denna pröfning kora* me att af RiddarhusUtskottet jemkas. Hvad åter angår Herr Cederschjölds yttrande i afseende på behofvet af Konunngens sanction, sä torde jag få anmärka, att det re-* jjcu ii Juni i J. m. *o5 dan uti RiddarhusOrdningen är stadgadt, att en sådan sanction måste vara till finnandes. När förhållandet är sådant, lärer ej eller någon ändring deruti nu kunna ske. Herr Grefven och LandtMarjkalken yttrade, att ehuru Herr Landt Mar [hålken icke ansåg det vara stridande emot Grundlagen , att uti ett mål, som enskilt rörde Ridderskapet och Adeln, afgöra hvarje af de uti RiddarhusUtskottets förslag upptagne §. §. serskilt för sig; dock som flere värde Ledamöter funnit ett sådant behandlingssätt vådligt på den grund, att man kunde genom bifall till en §. binda sig vid den kommande pröfningen af en annan ; alltså och då det jemväl öfverensstämde med den mäst strida form, att RiddarhusUtskottets förslag, i händelse några anmärkningar dervid framställdes, helt och hållit återremitterades, hemställde Herr Grefvtn och Landt Marjkalken att Utskottets Memorial tillika med de dervid fogade förslag till 18 §• §• RiddarhusOrdningen, nu måtte i ett sammanhang för Ridderskapet och Adeln få uppläsas. Bifölls.
Jag kan ej gilla, att man skall söka bereda Staten en inkomst medelst försäljning af casserade gevär och gevärspipor, vid hvilkas begagnande personer kunna blottställa sig; och ulan all misstänka den styrelse, som har factoriet om händer, skulle det kunna inträffa, all vid försäljning af dessa dåliga gevär ett och annat godt kunde medfölja. Jag tillstyrker afslag å denna punkt. Hr Lefren uppläste följande: Vådan af häruti föreslagna åtgärder, hvarigenom en icke godkänd tillverkning skulle föryttras, och någongäng kunna blifva i enskild väg förblandad eller utbytt mot fullgoda vapen, då ock all nu åsyftad noga controll kunde förfelas, inses lätteligen. Ilr Lefre'n tilläde derefter: Jag anser detta förslag vara så vådligt för sjelfva conlrollen öfver tillverkningen, alt jag på intet vis vägar tillstyrka detsamma, utan nödgas begära afslag. Det skulle möjligen kunna bända, alt, om en försäljning af vissa casserade gevärsdelar ägde rum tid efter annan, bredvid factoriet uppkomme en verkstad, som med dessa inköpta delar förfärdigade sämre gevär, som sedan kunde säljas lill underpris, och det kunde då bli en industri hos verkets arbetare, att arbeta dåligt, så att mycket producerades till afsalu, och hvaraf de sedan förfärdigade gevär till stor vinst för sig, men till skada för factoriet. R. o. Ad. afslog 52 §• 504 Den 27 November e. m. 53 §. Bifölls. 54 § förra momentet. Bifölls. 54 §:s sednare moment. Ilr von Rosen: Afven i denna punkt har jag ej kunnat instämma i Ulsk:s beslut. Med den erfarenhet jag har, lill följd af min tjenstebefattning, har jag funnit nyttanoch nödvändigheten att äga tillstånd att kunna inköpa malerialier under hand, i st. f. att dcrlill anställa offentliga auclioner. Del har inträffat ofia nog, synnerligast på de sednare åren, då större byggnader blifvit företagna, alt jag har haft tillfälle alt kunna bespara K. M. oell Kronan ganska betydliga summor.
Ståndet att bifalla StatsUlsk:s ifrågavar. betänk., äfven vördsamt föreslå, att Ståndet måtte såsom tillägg dertill förklara: ”att med tillämpning af föreskriflerne i K. br. d. 26 April 1826, ang:de kyrkohemmanet^ ularrendering, under tiden malte anslå för alla sådana hemman, der de ej redan gått i verkställighet, samt alla emedlertid ledigblifvande kyrkohemman förses med åboer af Konungens Bef:h:de, i likhet med kronohemman, dock endast tills vidare och med förbehåll af kyrkornes rätt, hvartill äfven hörer, att vid hvarje åboantagning vederbörande kyrkoföreståndare böra höras och städsmål tillfalla kyrkan, om sådant varit brukligt och lill det belopp, som bevisligen blifvit af förre åboen erlagdt.” — Jag anhåller vördsamt om propos. härpå, äfvensom att delta mitt förslag, i hän - Den 1 Mars f. m. 421 delse det skulle lyckas att blifva R. o. Ad:s beslut, äfven måtte blifva communiceradt Borgareoch BondeStm, hvilka ännu icke fattat sina beslut i denna fråga. Frih. Palmstjerna, Nils Fredr.: Af en talare, som för en kort stund sedan yttrade sig, hörde jag den sällsamma satsen yrkas — sällsam åtminstone i den mening, i hvilken den framställdes — att Kronan eller Staten skulle vara berättigad alt fråntaga kyrkan, när som helst, den egendom, som en gång blifvit densamma förlänad. Såvida den egendom kyrkan nu innehafver, verkligen helt och hållet utgjorde en förläning af Staten, så skulle en sådan sats måhända hafva något sken af sanning, emedan under tidernas lopp sådane förändrade förhållanden kunna inträffa, att Statens ändamål kunde fordra ett modifieradt användande af de medel, som blifvit till kyrkorne anslagne. Men månne kyrkans egendom haft detta ursprung ensamt? Ager icke kyrkan en betydlig del af dess tillhörigheter såsom donationer af enskilde personer?
»Det adlade djuret» – ah! det piskrappet sved ju redan då i mitt ansigte. Men han var en gentleman, en gentleman, till och med då jag retade honom så, att ansigtet hvitnade, och han skulle aldrig tillåtit sig ett vågadt yttrande i min närvaro. Kamratskap var det inte. Men hvarför skulle inte en bildad man och en bildad qvinna kunna tala till hvarandra om allt, som den ena menniskan öfver hufvud taget talar till den andra om? Ja, se der fånigheten! (Hörby) Måndag 1815/1284. Hela dagen hade jag icke kunnat skrifva ett ord, ty flickorna hade kläder till manglings i rummet bredvid, och som det med mina »länsmansöron» är alldeles omöjligt att ej höra hvad som talas i nästa rum, så hade jag ingen annan råd än att fördjupa mig i »La syphilis du cerveau», som för närvarande är min lektyr, eller rättare har varit, ty jag har nästan läst ut den nu. Åh, så intressant! Och Fourniers stil är beundransvärd, så lättläst som trots någon roman, och så klar och tydlig. Det är ett verkligt nöje. Och jag läser vanligtvis högt, för prononciationens skull. Nå, hela dagen hade jag hållit på, inte för det jag ej sedan haft godt tillfälle att skrifva, utan derför, att Fournier blef till den grad intressant, att jag omöjligt kunde lägga honom ifrån mig. Ja, och så kom posten – massa tidningar och så mitt manuskript. Jag slet upp konvolutet – jo, ett långt bref! Ho hej, hurra! Men tro inte, jag läste det. Nä-ä. Tidningarne först. Så lemnade jag dem och tog mig en lång – promenad. Ja, har du hört på maken? Jo, du. Jag var så glad – jag kunde rakt ha hoppat i taket – brefvet var ju så långt. Och så föresatte jag mig, att inte ett ord fick jag läsa, förr än jag var lugn som en kogubbe igen. Det tog en vacker tid! Slutligen blef den stränga fru B. belåten, kände Ernst på pulsen, skrattade åt det puts, hon spelat honom, och så fick han gå in till sitt bref. Men det blef sju gånger värre!
Mars i833 utfärdade Nådiga Reglemente mätte, till vederbörandes kännedom och efterrättelse, varda allmänligen kungjorde. Stockholm den 22 October 1834- » STOCKHOLM, Ecks trins k a Tryckeriet, rS3/f. Lag-Utslotlets Betänkande N'.o i55. i N:o i55. Antom till Exp.-Utsk. den ii Not. Betänkande, öfver Herr Grefve Gustaf Löwenhielms motion , om revision af 5 Capitlet 3 och 8 §. Straff-Balken. Hos Höglofl. Ridderskapet och Adeln liar Herr Grefve Gustaf Löwenhielm, uti ett till Utskottet remitleradt anförande, föreslagit: revision af ofvannämnde tvännc lagrum, lydande desamma som följer: 3 §, ”Häradsfogde eller Länsman å Laillet och tlien i Staden ther till satt är, håfve nppsigt therå, att domen rätteliga fullbordas; ägen the ock makt att genast näpsa then med Spö eller fängelse, som straffet med flathet verkställer;” och 8 §. ”Ej måge böter utsökas af Bönda, ther han ej förmår them betala utan Hemmanets förderf och ödesmål; ej eller af then som lider af brist på födo och uppehälle, utan umgälle then brott sitt med kroppen.” Senare momentet af 3 §. och hela 8 §. har Herr Grefven ansett vara af den beskaffenhet, alt någon tillämpning deraf nu mera icke skulle kunna komma i fråga, enär i vår tid ingen Fogde finge det infallet, att extra-judicialiter med spö afstraffa den profoss, som efter hans tycke slår dåligt, och ej heller den hemmansbrukare, som förmår erlägga ådömde penningeböter, af någon Domare tvingades att bekläda spöpålen. Dessa stadganden, hvars betydelse redan förmentes hafva upphört, borde just derföre formligen upphäfvas och försvinna.
Prot. 1840- 4 Sami. 2 A/d, 5 Haft. 2 Statssamt Allm. Besa.- och Ekon.-Utskotlets Betänkande, JV:o 6. dant Seminarium, som blifvit föreslaget, helst man kunde å annat håll förskaffa sig erforderlig skicklighet att utöfva Lärare-kallet, har motionären ansett äfven den, som icke genomgått Seminarium; böra ega rätt att söka Lärare-tjenster, men tillika föreslagit, att en sådan sökande borde, innan han till det egentliga profvets afläggande admitterades, hafva vid ett sådant Läro-verk, sorn det, der han sysslan söker, under ett års tid vissa timmar föreläst och deltagit i Läro-verkets alla öfningar, samt fullständigt och godt betyg derom förete; hvarjemte motionären, som icke vågat påräkna några betydligare anslag till Seminariers inrättande, förr än erfarenheten visat någon nytta af deras bildande, förklarat sig nu endast vilja föreslå, alt blott ett Seminarium för hvardera arlen af Läro-verk inrättades, hvaraf det för Gymnasierne och Trivial-skolorne kunde förläggas till hufvudstaden och sättas i samband med Stockholms Gymnasium och Elementar-Skola samt en af dess Trivial-Skolor, och det för Apologistier inrättas i Gelle och sammanbindas med det högre Real-Gymnasium derstädes; äfvensom, och enär desse Seminarier icke kunde komma till stånd genast, eller med deras inrättning borde skyndas så, att icke alla förberedande åtgärder hunne vidtagas, ytterligare föreslagits, att det anslag, som första året kunde komma att för Seminarium utgå, måLte användas till understöd för den eller dem, som, till sakens närmare utredande, af Kongl. Maj:t dertill förordnad, i fremmande länder, synnerligast i Preussen, toge fullständig kännedom om Seminarierne utrikes. Utskotten hafva tagit motionärens förslag i öfvervägande, och vilja serskildt yttra sig öfver de olika momenten deruti.
Posse: Jag uppfattade Hr FitinghofTs anförande så, att det ekonomiska kartverket bör föregå det topogafiska, och då han hört att Stats-Utsk:t i Sjette Hufvudtiteln tillstyrkt bifall till anslag för det ekonomiska kartverket, så ansåg han att man borde återremittera denna punkt. För min del kan jag dock icke gå in på detta, ty det topografiska arbetet har gått förut, och då detsamma nu kan använda detta anslag samt det verkligen är af nytta för landet, att detta arbete blir färdigt så fort som möjligt, så får jag anhålla attR. o. Ad. ville bevilja anslaget genom att bifalla punkten. Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till Utsk:ts förev:de hemställan och dels återremiss deraf, framställdes propos. på bifall till densamma samt besvarades med ja. Mom. b. Utsk:ts hemställan bifölls. 41 :sta punkten. Mom. a. Den 2 Mars. 7 Hr Reuterskiöld: På grund af R. St:rs uttalade åsigt om pensionsväsendet för arméen, för hvilken äfven K. M:tsNåd. Propos. redogör, har K. M:t inhemtat så väl direktionens för arméens pensionskassa som landtförsvarskomiléns som ock krigsbefälets åsigt i hvad som angår statens öfvertagande af pensioneringen emot att pensionskassan till densamma öfverlemnas. Att en sådan pensionsreglering för arméen är af högsta behofvet påkallad, äfvensom att en sådan enkelhet i pensioneringsväsendet, sorn R. St:r föreslagit, vore högst önskvärd, kan icke bestridas. Älven inom krigsbefälet har samma åsigt gjort sig gällande, fastän med någon olikhet i sjelfva detaljerna, rörande kassans öfverlemnande, ehuru alla varit ense om att staten borde öfvertaga pensioneringen. En del af krigsbefälet har nemligen ansett att man borde öfverlemna pensionskassan med fullt förtroende att statsverket med afseende på arméens tjenstbarhet skulle försörja sina gamla tjenstemän.
Låtom oss derföre skynda att tillegna oss denna allt uppfriskande lifsåder och det är för della ändamål, som jag vördsamt får föreslå: l:o Att staten, för jernvägars byggnad, skulle upptaga ett lån till förslags-kostnadens halfva belopp, hvilket lån dock ej på en gång borde uttagas, utan årligen blott så stor del deraf, som lill arbetets drifvande erfordras; 2:0 Alt ett sådant lån, om möjligt vore, söktes, der afbelalningen medgafs genom vissa procents årligt amortissement; 3:o Alt den återstående hälften af förslagskostnaden skulle ställas på aktier, för hvilka, efter jernvägens fullbordande, Konungen och R. St. garanterade dess ägare en viss årlig inkomst; och slutligen: 4:o Att det skulle vara statens rättighet, att, ehvad aktierna tillhörde ineller utländsk man, efter vissa år inlösa dem, när staten så för godt fann. I den glada förhoppning, att vi skola betala våra fäders mödor och uppoffringar för oss, med våra för kommande generationer och pä detta sätt infläta vår länk i den stora kärlekens kedja, som, från uråldriga tider till tidernas slut, sammanbinder försvinnande och uppvexande slägten; får jag vördsamt anhålla om remiss af detta mitt anförande till behörigt ötsk. Remitterades till Slalslltsk. Frih. Palmstjerna, Carl Otto, uppläste följande mern.: Bchofvet af en efter tidernas beskaffenhet lämpad, större full 28* - 436 Den 23 December e. m. sländighet uti § 7 af Ridd.Ordn-.n, är säkert af de flesta R. o. Ad:s ledamöter insedt och erkändt. Adelsman, som hvarken vid universitet aflagt grndual examen inom någon fakultet; eller de 3 före riksdagen sist förflutne åren erlagt minst 10 r:dr l):co i årlig bevillning för fastighet; eller å stat innehar tjenst, vare sig på grund af K. fullmakt eiler såsom tjensteman uti Konungens cancelli, ett rikets colhm, öfverrätt eller R. St:s verk; eller till följe af innehafd sådan tjenst åtnjuter pension.
All köpenskap hade gått under skämt och spel, och så väl hade den gått, att han till sist kunnat köpa Munkhyttan med grufva och hytta af den utfattige baronen, som då ägde stället. Så hade han blifvit en herreman, och baronens vackra dotter hade gift sig med honom. Sedan hade gamla herrskapet, som de alltjämt kallades, ej tänkt på annat än att försköna och pryda sin gård. Det var de, som hade flyttat manbyggnaden ut på den vackra ön, som låg nära stranden af den lilla sjön, rundtom hvilken deras åkrar och gruffält utbredde sig. Öfvervåningen hade kommit till på deras tid, ty de tyckte om att ha utrymme att kunna taga emot mycket folk, och likaså den stora yttertrappan med de två uppgångarna. Hela den granskogsklädda ön hade de planterat med löfträd, de hade brutit upp smala slingrande gångar genom stenmarken och byggt små utsiktspaviljonger, som hängde ned öfver sjön som stora fågelnästen. De vackra franska rosorna, som kantade terrassen, de holländska möblerna, den italienska fiolen, allt detta hade de skaffat till gården, liksom det varit de, hvilka låtit resa muren, som skyddade fruktträdgården från nordanvinden, och anlagt vinkasten. Gamla herrskapet hade varit gladt och vänligt gammaldags folk, frun hade väl velat vara en smula förnäm, men alls ej gamla herrn. Under all ståt, hvari han lefde, ville han alltid komma ihåg hvad han varit, och på kontoret, där han skötte sina affärer, och dit alla människor kommo, hängde kramsäcken och den rödmålade hemgjorda fiolen rätt öfver gubbens pulpet. Äfven då han var död, hängde säcken och fiolen kvar på samma plats. Och hvarje gång de sågo dem fylldes gubbens son och sonson af tacksamhet. Det var de där fattiga verktygen, som skapat Munkhyttan, och Munkhyttan var det bästa i världen. Hur det nu kunde komma sig, och det var väl mest därför att det tycktes följa med stället, att där lefdes ett godt och vänligt och sorgfritt lif, så hängde Hedes fast vid gården med större kärlek, än som var lyckligt för dem. Och särskildt Gunnar Hede var så fästad vid egendomen, att man sade om honom, att det var orätt säga, att han ägde en gård.
Och hafva, uti häröfver afgifven förklaring, Kämnersrättens tilltalade ledamöter åberopat hvad de förut i målet Vanfört, samt tillika erinrat, att Kämnersrätten icke befattat sig med verkställighet af Kongl. Majits utslag, utan endast, efter vunnen upplysning, att detsamma ej kunde af Öfverståtliållare-embetets kansli verkställas, i anseende dertill att Engman saknade tillgång till böternas gäldande, lagligen förvandlat böterna tili motsvarande fängelse, hvilket således icke borde anses hafva skett i förtid, i synnerhet som förvandlingen kunnat utsättas redan när det hufvudsakliga utslaget meddelades; att Kämnersrätten icke eller för verkställigheten af sitt nyssberörde förvandlingsbeslut vidtagit olaglig åtgärd, hvartill icke kunde hänföras, att rättens primariekämner, enligt den för Kämnersrätten gällande arbetsordning af den 21 Februari 1840, ulskrifvit lill vederbörande fångvaktmästare en så kallad promemoria angående bötesförvandlingen, samt att, äfven om Kämnersrätten begagnat sin i lag medgifna rättighet att verkställa sitt eget förvandlingsbeslut, Kämnersrätten ej ansåge sig hafva varit pligtig att hos exekulorn, som uti en dylik fråga vöre Kämnersrätten sjelf, eller utaf Engman göra sig underrättad, om hinder mötte för verkställigheten, helst Kongl. Majits utslag ådagalade, att Engmans ansökning om nåd blifvit afslagen, samt Engman, långt ifrån att anmäla Ii. St. Just.