Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag får härvid anmärka, att det alldeles icke är nödvändigt, att dylika frågor alltid komma till förstärkt Utsk., emedan det beror på Constit.Utsk. att sammanjemnka de olika tankarna inom Stånden, samt på dessa att ingå på sammanjemnkningen; men då det förstärkta Utsk. träder i verksamhet, utgör det en compromiss, som utöfvar Ständernas egen magt. Man kan väl säga, att pluralitetens opinion der icke alltid visar sig vara densamma som pluralitetens opinion inom RiksStm; men hvad ide'en af tillvaron af förstärkta Utskm beträffar, måste man erkänna den sådan, som jag nu haft aran förklara mig uppfatta den. Gr. Horn har ansett consequensen fordra, att då man klandrar närvar. Representation, man snarare, än att åstadkomma ökad tröghet, borde söka tillvägabringa mera rörlighet i grundlagsfrågors behandling. Jag bekänner, att örn den önskade rörligheten kunde nog uteslutande fästas vid de förhållanden, deruti ändringar äro nödiga, och då i första rummet vid frågan om en representationsförändring, så skulle jag gerna söka bidraga till en sådan rörlighet; men då saken gäller hela vår constitution, har jag funnit, att man icke bör riskera allt för att vinna något. Jag har tagit i närmare öfvervägande ett uttryck i mitt förslag, som jag tror kan förtydligas. Jag bar nemi sagt: ”Göras åter vid förslaget anmärkn:r, hvilka dock ej må innefatta ändringar i andra grundlags-§§, än de i förslaget omnämnda.” Jag påminner mig, att det i åtskilliga §§ finnes skiljaktiga ämnen, och det torde således rättare böra heta grundlagsstadganden i stället för grundlags-§§. Frih. Boye: En talare har framställt en grundsats, som är alltför farlig. Han har nemi. sagt, att så vidsträckt latitud som möjligt borde åt RiksSt:n öfverlemnas i afseende å grundlagsändringsfrågor. Denna sats är farlig, emedan den verkar till minskning af förtroendet för samhällscontractets bestånd, som likväl är ett behof för samhällets trefnad. Man får icke vara blind för vådorna af att Jätta utvägarna för åstadkommande af grundlagsförändringar. Snart skall man då måhända finna sådana riktade mot sjelfva regeringssättet.
Direktion skulle derom göra anmälan hos Bankofullmägtige, hvilka ombesörjde att annan ledamot i den felaktiges stalie skyndsamligen förordnades och insattes; och att Kamrerare, som i detta fall sig förbröte, skulle ifrån tjensten skiljas;» — att diskussionen öfver detta Memorial i Riksstånden icke heller vändt sig omkring frågan, huruvida ansvar för Direktör, som felade, funnes stadgadt i Ansvarighetslagen, eller huruvida denne lag vore i sådant hänseende tillämplig, hvarom icke ett enda ord förekommer annorlunda, än att en talare i Borgareståndet, som sjelf i många år derförut och sedermera varit och var fullmägtig i Banken, yttrade. »Hvad beträffar Bankofullmägtig, som tillika är Ledamot i Bankodiskonten, så är. om han åtagit sig vara Kommissionär i låneväg och sådant kan bevisas, påföljden redan tillräckligt bestämd i Ansvarighetslagen, emedan Bankofullmäktig och Ledamot af Direktionerna öfver någotdera af Lånekontoren icke är berättigad att vika ifrån en enda bokstaf deraf, utan äfventyr af tilltal»; ehuruväl någre Ledamöter af nämda riksstånd anmärkt med ogillande, att påföljd för Lånekontors-Direktör, som skötte Kommissioner, icke redan i 1823 års Reglemente blifvit utsatt, — och för öfrigt aftvå 69 ledamöter i Prest,eståndet och af en i Borgareståndet, anmärkning framställts emot olikheten i straffbestämmelserna för Kamrerare och Direktionsledamot; samt uti Bondeståndet flere talare varit emot allt förbud för så väl Kamrerare som Direktör att vara Kommissionär åt lånesökande; att vidare Banko-Utskottet i sitt Utlåtande MS 117, der de i Riksstånden gjorda anmärkningarna emot Memorialet Ms 91 upptagas under icke färre än elfva särskilda rubriker, väl ibland dessa inrymmer den anmärkning Hofrättens Utslag omförmäler, eller »att flere talare i Riksstånden anfört, att straffbestämmelserna i afseende på Direktionens ledamöter och Kamreraren icke stöde i något motsvarande förhållande», m. m., och sedan vidblifver sitt i Memorialet
Nu fick hon nog och simmade några tag på sida, men fick i detsamma se Hanna tätt bredvid sig och gaf till ett glädjeskrik, som hördes långt upp till gården. Hanna du, Hanna! Hvad du skrämde mig! Tänk, om jag fått slag af glädje. Goddag, goddag, ser du, att jag nickar! Hvarifrån har du regnat ned? Oj, så rysligt roligt! Och så bra du simmar. Vill du se hur jag dyker vänta nu ett, tu tre! Och hela hufvudet försvann under vattnet. Ptschi! jag fick vatten i näsan Och så kan jag trampa vatten ser du! Jag tänker en gång bli simmagister. Hanna nöp henne i kinden, det betydde så mycket som goddag. De simmade vid hvarandras sida, pratade och skrattade utan uppehåll. Fru Palmfelt kom ned till simhuset för att välkomna Hanna. Se så, flickor, nu måste ni upp, Bella ser helt blå ut. Åhnej, mamma, det är bara blåbärsfläckar. Men nog komma vi strax. Vill du inte gå litet utanför dörren, ifall Hanna är generad. Fru Palmfelt gick skrattande ut och begge flickorna rusade upp. Håret satt fastsmetadt vid tinningarna, det dröp från hvar test, de skrattade öfverljudt åt hvarandra. Mamma, nu får du komma in. Säg, likna vi icke dränkta mopsar? Under påklädningen gick Bellas mun precis som en qvarn. Vill du se, jag har reformdrägt, jag har sytt den sjelf. Den är förfärligt skön. Nej, se, du har ju också en! Hvad den är bra! Men har du kjolen på knappar som jag? Jaha, jo, det är mycket bättre Och ser du, så vigt jag får allting på mig! I ett huj! Och slipper alla band, som alltid gingo i stenknut. Hanna visade med icke mindre belåtenhet sin nya drägt, som i hufvudsak var lik Bellas. Den klädde henne, emedan hennes långa, smärta figur tog sig fylligare ut i den. Hon gjorde med välbehag några kraftiga rörelser för att visa Bella, att ingenting tryckte eller spände. På bryggan stormade Lulle och Lisi emot dem och ville rifva Hanna i små bitar, för att få henne hvar på sitt håll.
K:dr. sk. r: st R:dr. öre. Transport Utfodring för ko, nemi. 1824- Lft. Lön Tillfällig förhöjning deri '. Bruks-läkareu. Arfvode 600 — 900 Waktmästaren. Ljus. Anm. Veden skall bestå af blandad Tall och Gran och Ljusen af Talg. Banko-Ulskollcts Memorial N:o 43. 27 Reservationer: af Herrar af Geijerstam, C., von Hofsten, C. A., Hagströmer, J. J’., von Printzencreutz, B.'IV., och af Funck, C0., Herr Doktor Björkman, Herr Kyrkoherden Nordlund. Herr Riks-arkivarien Nordström, Herr Kontrakts-Prosten Runsten, Herr Cramer och Herr Danielsson, hvilka ansett tiden för den tillstyrkta förhöjningens åtnjutande böra bestämmas från och med innevarande års början intilldess Rikets näs/sammanträdande Ständer komma i tillfälle att annorlunda besluta; hvarförutan, i fråga om beloppet af nämnde löne-förhöjning, Herr af Funck, Herr Riks-arkivarien Nordström och Herr Ekman ansett densamma böra för tjenstemännen i de tvenne lägsta tjenstegraderna fastställas till 50 Procent af innehafvande lön. Ank. till Exp.-Utsk. d. 12 Aug. 1857, kl. 3 e. m. Memorial, med hemställan om personell, årligt anslag till Bankens Garde des medailles, Biks-antiqvarien B. E. Hildebrand.
Ehuru jag således skulle önskat, att Styrelsen icke vidtagit bränvinsbrännings-förbudet, såsom efter mitt begrepp i flere afseenden skadligt och stridande mot Rikets , Ständers beslut, skulle det kanhända vara ett större nit att se detta förbud lika plötsligt återtaget, som utfärdadt; men af högsta vigt anser jag det vara, att Styrelsen bestämdt afger det förklarande, att ingalunda dess afsigt vore att under hvad omständigheter som helst utsträcka förbudet emot bränvinsbränning till längre tid, än den redan angifne, allenast den olijelpliga olyckan icke skulle inträffa , att Sverige genom krigstillstånd blefve utestängd från all införsel af utländsk spanmål. Förbudet mot utförsel af Svensk spanmål, med undantag af hvete, finner jag lika litet ledande till ändamålet, helst den tillåtnc utförseln af hvete motsäger den i öfrigt visade farhåga för en inträffande spanmålsbrist med åtföljande hungersnöd; likasom det visar sig för mig ganska betänkligt, att Regeringen vidtager en dylik åtgärd, den der icke, efter min tanka, grundar sig på någon laglig rättighet. Min ödmjuka anhållan är derföre, att Ridderskapet och Adeln täckes bevilja, jern - I 2 D e n 2 2 J u n i i f. in. te communication med de Respective MedStånden, remiss till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet af detta mitt anförande i afsigt att bereda förslag till en Rikets Ständers underdåniga anhållan, att Kongl. Majit täcktes ofördröjligen nedsätta och bestämma införsel-Tullen på utländsk råg så låg, Kongl.
Motionairen den befarade olägenheten icke förekommas genom fullmagten, enär det vöre lika möjligt, att sakegaren kunde obetänksamt underteckna fullmag-' Bihang till R. St. Q2. ten, sorn skrifva skriften, och då bägge följdes åt, kunde fullmagten lika lätt vara missbrukad, som sjelfva skriften, hvarföre ock, om man önskade fullkomlig säkerhet, det borde stadgas, att vid skriften skulle fogas bevis af tvänne ojäfvige och trovärdige män, att sakegaren frivilligt lemnat skriften ifrån sig för att ingifvas; hvilket dock komme att leda till mycken omgång och olägenhet. På dessa skäl, och som någon fördel i afseende å^ målets behandling icke vunnes genom den ifrågavarande fullmagten, som inskränkte sig till blotta inlemnandet, samt enär Lagstiftaren borde vara i högsta måtto sparsam med förskrifvande af formaliteter, genom hvilkas åsidosättande parter kunde förlora en rättvis sak, ansåg Motionairen sig böra föreslå, antingen den lagförklaring, att i5 Cap. 4 §• Rättegängs-Balken och Kongl. Kungörelsen den 1 October 1812 ej äro tillämplige till sådane besvär och ansökningar , som äro af sakegaren egenhändigt undertecknade} hvarvid dock skulle kunna tilläggas , att inlemnarens namn borde å skriften antecknas , hvilken anteckning skulle af honom sjelf verkställas, i fall han kunde skrifva; eller ock att, om fullmagt ansågs nödig för inlemnande af skrifter af ofvannämnde beskaffenhet, allmän Kungörelse derom borde utfärdas till förekommande af tvätydighet och missförstånd. För öfrigt trodde Motionairen mesta redighet vinnas j om fullständiga formuiaire till besvärs-hänvisningar utarbetades , innefattande allt hvad den besvärande borde iakttaga. Så väl i betraktande af de svårigheter, hvilka kunna möta för pröfningen, huruvida besvärseller ansökningsskriften är af sakegaren egenhändigt undertecknad, som ock med afseende å den ökade säkerhet, som fullmagten ofelbart måste innebära, att ingifvandet sker med partens vilja och vetskap, får Utskottet, enär Kongl.
Ungefär något dylikt yttrade Grane vid ett festligt tillfälle, när han fann sig uppfordrad att hålla tal. Och han trodde på det då. Men han var också entusiastisk, ung, sangvinisk, lättrörd och tog hastigt intryck. Dessutom var han mer än vanligt böjd att se alting ljust, sedan han kommit ifrån konditionen och fått flytta tillbaka till Upsala. Professor Ranke skulle hafva supé, en liten enkel supé, till hvilken endast några få af hans och hans hustrus närmare bekanta voro inbjudna. Dessa utgjordes af ett par professorsfamiljer, några yngre docenter samt en eller två af professorns bekanta bland de studerande vid akademien. Professorskan tyckte om att ställa till små enkla tésupéer, hvilka hade en liten anstrykning af literära aftoncirklar. Grane var bjuden och kom tidigt. Han hade umgåtts i huset alt sedan sin allra tidigaste studenttid och hade fribref på att gå och komma, när han ville. Professorskan sade, till hvem som ville höra det, att hon kände sig som en mor för unga Grane, att han var en så hygglig ung man, litet radikal, gudbevars – det är ju så många unga män nu för tiden – men han var begåfvad och väl uppfostrad, fast litet framfusig och öfverspänd – professorskan begagnade ofta och med förkärlek ordet »öfverspänd». – Och så bör man vänja unga män vid litet familjelif. De bli aldeles som förvildade af det välsignade kroglifvet, kasta servietten ifrån sig, utan att vika ihop den, och känna sig generade i – hm! – bättre fruntimmersälskap. Grane gick in i professorns enskilda rum, och samtalet var snart i full gång. Professorn stod framför spegeln och ordnade sin toalett. Han var omkring sextio år, mager, af medellängd, med ett litet välbildadt hufvud och slätt tillbakastruket hår. Hans öson hade en ungdomlig glans, som lyste upp hela ansigtet, och fingo ofta, hälst när han satt tyst, ett vemodigt uttryck. Man talade om någon tidig sorg, som påstods hafva inverkat på hela hans lif. Han bar helskägg, som något dolde hans mun. Men leendet var ungt, stundom något sarkastiskt.
Skott växlades, pojkarne försvunno i krutröken. När man återsåg dem, förde Niemand sin fånge, bunden med ett remtyg, till staden. Hvem är den käcke pojken? frågade Slange. Han kallar sig Niemand, Ingen, svarade Gordon. Jag fann honom på en hamnbrygga i Finland, när jag förra sommaren fick order att hitföra mina viborgare. Af denna kattunge kan blifva ett lejon, om kulorna unna tid. Godt. Låt inskrifva honom i rullorna som korporal ... Kinnemund, låt bortjaga kvinnor och barn från murarna! Taube, låt framföra bjälkar; västra tornet behöfver förstärkas. Om en timme kunna vi vänta Mercy. Klockan var omkring nio på morgonen, när general Mercys förtraf visade sig på landsvägen och snart efterföljdes af starka afdelningar kavalleri. Erik Slange följde med kikaren hvarje fiendens rörelse och dolde icke sin fruktan. Skulle dessa ryttareskaror lämna honom oantastad och fortsätta sin marsch i Banérs spår? Det var detta han fruktade. Eller skulle de invänta sin hufvudstyrka för att kasta sig öfver det nästan obefästa Neunburg med en förkrossande öfvermakt? Det var detta han hoppades. Och hans hopp blef icke bedraget. Mercys kavalleri inväntade infanteriet, som anlände vid middagstiden, och icke allenast Mercy, utan efter honom ärkehertig Leopold Wilhelm, generalfälttygmästaren grefve de Suys och general Piccolomini med den kejserliga härens hufvudstyrka, omkring 20,000 man, alla på jagt efter Banér, som, med den till 10,000 man sammansmultna svenska hären och mindre än en dagsmarsch i försprång, kastat sig in i västra Böhmen. Nu visade sig vikten af att de kejserlige förblefvo i okunnighet om svenska styrkan i Neunburg. De trodde sig här kunna fånga halfva svenska hären. Jagten afbröts, Neunburg kringrändes på alla sidor. Det var den 8 Mars 1641. Mot aftonen, när staden var kringränd, anlände en officer som parlamentär från ärkehertigen och erbjöd Erik Slange att dagtinga.
Det var denna blodskuld och detta okristliga rysshat, som efter Linnés tydning (ur hvars bekanta verk om Nemesis divina vi hemtat flera af dessa uppsatser) vållade hans fall för ryska lönnmördare. Linné berättar ock i sitt förenämnde arbete följande tilldragelser ur det enskilta lifvet, för hvilka dock ingen tid uppgifves. En svärson mördade sin svärfader med trenne kulor, som han sköt genom magen; han kunde ej öfverbevisas, men fick få år derefter trenne kräftsår på samma ställe i magen och led den smärtsammaste död. En förnäm mans son slog på isen af öfverdåd en bonde till döds, gick fri från anklagelsen under föregifvande, att bonden sjelf stött mot hans åkdon, men drunknade i en vrak på isen å samma ställe följande år. En bonde i Tavastehus brukade mörda resande främlingar. Då en sådan en dag lånade hus hos honom, fick han sig anvist ett visst lägerställe, hvarifrån han emellertid om natten uppsteg för att gå ut och efterse sin häst. Bondens son lade sig i sömnen i den främmandes plats, och för att ej väcka honom, intog främlingen hans. Bonden inkom om natten, mördade sin egen son, upptäcktes och fick lida sitt straff. I Norge skedde ett mord, deri trenne voro delaktiga. Efter ingendera kunde öfvertygas vara egentliga banemannen, måste de kasta lott, hvilkendera skulle mista hufvudet. Lotten föll på den mest oskyldiga, hvilken konungen sände dödsdomen. Denna ville icke dö, och sade sig i evighet vara oskyldig. För en af de största advokater, som öfvertalades att gå till honom, visade den lifdömde lika klart, som att två gånger två utgör fyra, att han omöjligen kunde vara banemannen. Saken underställdes åter konungen. Denne, upptagen med annat, mindes namnet och sade utan att läsa den nya ransakningen: “Han är dömd att dö, han skall dö.“ Fången blef vid domens delfående alldeles förtviflad, men advokaten gick till honom och sade: “Jag ser, att I hafver Guds dom mot eder; fast i detta mål I är oskyldig, så måste I hafva på eder någon annan blodskuld.“ Då erkände fången:
Vid 1845 års stats-reglering beräknades denna inkomst till 10,000 r:dr ocb har i medium under åren 1841 —1845 utgjort 10,156 r:dr, hvadan den synes oförändrad böra upptagas till 10,000: y:o Koppar-ränta. Under förutsättning af bifall till den uti serskild nådig proposition gjorde framställning om nedsättning i den för koppartillverkningen vid stora kopparberget utgående ränta från hvart 10:de till hvart 30:de skeppund, emot upphörande af vissa bergslaget förunnade förmåner, har Kongl. Maj:t föreslagit koppar-räntans beräkning till endast 220 skeppund, utgörande, efter ett jemväl i nåder föreslaget pris 130 r:dr skeppundet,’28,600 r:dr. Då Utskottet, som på de skäl, hvilka innefattas uti dess denna dag afgifna och under Lit. A bilagde utlåtan - Transport 3,466,320: f Siats-Utskottets Utlåtande, N.-o 3j.
Den var det likväl när Carl den Tolfte försvarade sitt Fädernesland, och hade varit det ännu längre, om han blott stadnat på den punkt förnuftet hort hänvisa honom. Det påstås, att den icke var tjenstbar på i 'y/jooch 1700- lalen; men detta tror jag berodde på en felaktig sammansättning af Statsmakterna, och en till ytterlighetens gräns missbrukad frihet att resonera, då man bordt lyda. Jag tror derföre,att Indelningsverket, rätt handliafdt, uppfyller sitt ändamål. Det fäster krigaren vid fosterjorden, och jag har svårt alt skilja mig från den tankan, att den krigare, sorn försvarar, jemte sin fosterjord, sin hustru och sina barn, och slägtingar, är den, som aldrig viker, så länge hlodet är varmt i hans ådror. Här har emot mig blifvit yttradt, att jag angifvit såsom ett möjligt missbruk, alt Statens Embetsman, genom det förändrade löningssättet skulle kunna förvandlas till Re - Den 9.2 December f. m. fi7 geringens tjenare. Jag är skyldig alt försvara mig för detta tillmäle, lag skulle icke omtala detta såsom elt möjligt missbruk, om jag kunde försäkra mig, att Sverige alltid lick bibehålla den Constitution och den frihet vi nu äge. Men det finnes i alla Stater ett sträfvande bos Statsmagterne, att söka på den rätta frihetens bekostnad inkräkta på hvarandras område. Detta sträfvande är hos oss sekler gammalt; och detta har ingifvit mig den farhågan, att Sverige möjligen kunde förlora den lyckliga ställning det nu äger, så framt Nationen icke iakttager den varsamhet, som behöfves till dess försvarande och det vore vid en så olycklig förändring sorn missbruken kunde uppkomma, och Statens Embetsman förvandlas till Regeringens Tjenare. All annan förklaring af mina ord godkänner jag icke; väl vetande, att nu klappar hjertat varmt för friheten hos hvarje Embetsman, som är en hederlig och rättskaffens karl. I afseende på frågan om regleringen med räntornas ingående lill Kronan, önskar jag, att StatsUtskottet malte skaffa sig alla nödvändiga upplysningar, huruvida sådant låter sig göra nu.
Inga högtidsklädda gossar hade sjelfmant infunnit sig, för att strö blommor framför vagnen eller kasta buketter på brudtärnorna. Innan tågets sista leder hade lemnat Krysanteus’ hus stördes det för öfrigt af något, hvilket hvar och en måste anse såsom ett dåligt förebud. Den svagsinte Clemens visade sig i ett af fönstren. Han hade efter det hedniska sättet bekransat sig, högtiden till ära. Han uttalade med hög röst några ord, hvilka de närstående hedningarne måste betrakta som en hemsk profetia, och i hvilka Kristianerna igenkände den heliga siaren Johannes ord: – Med sådan hastighet skall du förkastad vara, och ljus och ljusstake skall icke mer lysa i dig, och brudgums och bruds röst skall icke mer hörd vara i dig. Ve, ve öfver dig! Efter dessa ord, försvann det bleka ansigtet ur fönstret. Det var många af brölloppsgästerna, som hört desamma. När tåget anländt utanför brudgummens hus, emottogs det der, af honom och några af hans vänner. Karmides, bekransad, och klädd i en lysande drägt af purpurtyg, lyfte sin brud ur vagnen, räckte henne handen och förde henne öfver sin tröskel. Derefter tog den egentliga festen sin början. Den fortfor, såsom vanligt, till långt inpå natten. Gästernas förstämning var i början synbar. Det olyckliga omen, under hvilket man lemnat brudens hus, tyngde på sinnena, och det hviskades mellan gästerna om hvad den svagsinte ynglingen sagt. Karmides var den ende, som syntes glad och lycklig. Men de ädla vinerna, som tömdes under måltiden, väckte ändtligen skämtets fjärilar till lif; de utvecklade sina vingar och började fladdrande sväfva öfver det bekransade laget. Annæus Domitius, som föreställde brudgummens fader, anslog lyckligt den glädtigare ton, som nu blef rådande. Och när slutligen brölloppssångerna uppstämdes, och musiken manade de unga till dans och lek, var det dystra förebudet glömdt, och nöjet strålade från allas ansigten, hvilka icke, såsom brudens, voro dömda att gömma sig under slöjan. Karmides satt bredvid
Stats-Utstoktet kan sör dest del icke instämma uti ett sädant förslag, utan anser, att härmed bör förhällas likasom wid andra Arrende-Auctioner, att den soM gör höafta anbudet bör bliswa berättigad, att fä emottaga Arrendet, dä han för Contractets uvfyllande kan ställa wederbörlig säkerhet. Och dä Kongl. Kammar - Collegium hädanefter kommer att taga lika befattning med wärdén af desta Ängar, som Collegium hittills haft öfwer Kongsoch KongsLadugärdar samt Kronans Domainer i allmänhet, sä lärer KonglCollegium icke underläta, att lemna wederbörande Herrar Landshöfdingar nödige föreskrifter» att ä deste Krono Ängars behöriga skötsel och behandling hafma en sadan tillsyn, att all wanwärdnad och misthuöhällning med dem förekommes. En Ledamot af Högloft. Ridderskapet och Adeln har begärt uplysning, huruwida de ifrägawaranLe Kongs2°lngar, hwilkas arrende-afgift erlägges i Hö, blifwit bort-arrenderade uppä auction eller icke. ^ Till uplysning dera fär Stars - Utskottet medde - LZI6 Den ?6 Zchrugrii. dela, gtt »lkpm Ryda, Wentholms och Eldgarns Angar, qf hwilka deg första blifwit jemte Ryda KongsWrd af Kongl, Kammar« Kollegium pä öppen Auction borrkqrrenderqd, famt de ?:ne sednare flf Släthällare-Embetet pä Drottningholm, hofwa alla hfrsga Dtall-Angar, af hwilka Hö till Kongl, Hof-Stqllet sefwereras, bkifwit bortarrendergde ge, nom Rjks-Stallmastare-Eiflbetets och f de sednare ä, ren, ester detta Ambötets indragnings genom Riks, Marffalks-Embelets föranstaltande, Stochholm deg Februqrii 18^2.