Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Här har blifvit taladt om bristande controller vid Beskattningsverket» Jag deremot finner den skattskyldigc vara alldeles omgjordad af controlleurer vid debiteringen. Yid BeredningsCommittéen har han Pastor och Härads - Den i2 Augusti f. m. skrifvaren; vid TaxeringsCommittéen tillkommer Kronofogden, som förstärkning, och sluteligen vid PröfningsCommniéen Konungens Befallningshafvande, biträdd af Kamererare och Secreterare. Således kan man väl icke säga, att krono-controll saknas. BeskattningsCommitteerne äro egentligen att anse som Municipal-inrättningar, hvilka stödja sina arbeten på föreskriften i §. RegeringsFormen, nemligen Svenska Folkets rätt att sig sjelf beskatta, hvaröfver någon högre Domare-authoritet rätteligen icke borde finnas. KammarRättens rättighet att tillse, det ordning iakttages, vill jag ej borttaga, men bestrider deremot den nn ifrågavarande anmärkningsoch pröfnings-rätten, i synnerhet som den aldrig utöfvas, dådet är fråga om att man debiterat för högt, utan endast då det upptäckes, att man debiterat den skattskyldige för lågt. Herr Printzensköld: För att lugna dem , som trott, att jag menat Stockholms Stad, med det exempel jag citerat om uteslutandet af Borgerliga afgifter å de för bränvinsminutering taxerade personer, får jag nämna, att det var Lindes Stads TaxeringsCommitte, och alldeles icke Stockholms, som ådrog sig den af mig omtaldte anmärkning. Herr af Billbergh: Jag ber om förlåtelse, att jag ytterligare tager ordet, för Den ta Augusti f. m. •99 att besvara hvad som blifvit anfördt emot KammarRättens förmenta godtycklighet, och hvilket äfven torde få gälla till besked å Herr Cederschjölds anmärkningar. Hvad som blifvit sanctioneradt af Konungamagten, samt, i likstämmighet dermed, föreslagit af BevillningsUtskottet, och beslutadt af Ständerne, mätte väl hvila på rättsgrund, och ej på godtycke. Man har sagt, att KammarRättens gränskningsrätt ingrep i beskattningsrätten.
Proposition omförmälde handlingar, hvilka till Stats-Utskottet blifvit i Nåder öfveilemnade, äro följande: i:o Kongl. Kammar-Collegii den 17 Junii i83o i fråga om förändring i nu gällande method för markegångs-sättningen afgifne underd. Utlåtande, hvars innehåll uti den Nådiga Propositionen, pag. 7—g, finnes intaget; 2:0 Kongl. Krigsoch Kammar-Collegiernas den 11 Maji 1831 afgifna underd. yttrande, i anledning af Kongl. Maj:ts den 29 Maji i83o till bemålde Collegier aflåtne Nådiga Bref, hvaruti, jemte öfverlemnande af P.ikets Ständers underd. Skrifvelse af den 25 nästförutgångne Januarii, angående förändring och reduction af hcmmans-räntorne i de Län, der desamma funnos i större antal persedlar utförde, Kongl. Maj:t i Nåder anbefallt Collegierne, att, i öfverensstämmelse med de uti sistberörde Skrifvelse uppgifne grunder, inkomma med underdånigt utlåtande och förslag i fiågan, att, emot anvisning af behöriga summor på Stat, indraga dé till Militaireoch Civil-Staterne, samt Schöler-Staten och andre allmänna ändamål indelte räntor; och hade Kongl. Kammar-Collegium till åtlydnad häraf i underdånighet anfört; att då de åsigter, sorn utaf Rikets Ständer blifvit antagne, till alla delar öfverensslämde med hvad j underdånighet blifvit framställdt, dels af Kammar-Collegium uti dess den Bihang till R. StProt. 1834• Stats-Ulskotlets Utlåtande
Utskottet vill icke bestrida billigheten af motionärens ofvanberörde framställning; men som, enligt innehållet af 3 §. uti den för Banco-Utskottet utfärdade instruetion, det åligger Utskottet att i det nogasle följa Banco-inrättningens hufvudgrunder, såsom de finnas bestämde, bland annat, genom Lagen för myntbestämningen den 1 Mars i83o, samt 1 §. af nämnde Lag uttryckeligen stadgar såsom orubblig grund så väl för invexling af Bankens sedlar, som för inlösen af dess öfriga förbindelser, att t 28sk., eller a JdelsRtdr Specie, i sådane sedlar eller förbindelser skola gälla lika med En R:dr i silfver; så och med fästadt afseende tillika derå, att ett undantag från berörde, för inlösen af Bankens äldre räntebärande skuldförbindelser stadgade grunder, skulle kunna leda till menliga följder för Banken, enär hvarje innehafvare af en dylik förbindelse, i sådant fall, framdeles kunde ega anspråk pä enahanda godtgörelse af Banken,"sorn nu skulle blifva ifrågavarande Välgörenhets-anstalt tillerkänd, finner Utskottet sig Banco-Ulskollets Utlåtande, N.-o 8. 5 icke kunna tillstyrka bifall till Herr Friherre Alströmers ofvanberörde motion. Stockholm den 5 September 1844- Reservationer. Af Herr Bildt Knut: ”vid målets afgörande har jag med anledning af de skäl, som blifvit anförde uti den af Herr Biskopen Tegnér afgifna reservation (bifogad Banko-Utskottets sisllidne Riksdag afgifna betänkande under N:o 28) såsom en billig jemnkning yrkat, alt, som capitalet vore ouppsägbart, räntan förökades från 4 till 6 procent. Som denna min mening i votering blifvit undertryckt af 20 röster mot 9, får jag mig mot det fattade beslutet reservera.
En reglering af penningeverketkan utan tvifvel ej länge äga bestånd, om vid påkommande behof dylika utvägar till utomordentliga kostnaders bestridande vidtagas, som börjades under 1788 och 1808 årens krig, och bägge gångerne efter återvunnen fred fortsattes; men bör man ej hoppas, att en säkerhet deremot skall i framtiden beredas Genom allmännare spridda riktiga begrepp om grunderna för penningeverket; Genom publiciteten af Bankens förhållanden och financeförvaltningen i det hela; Genom de juridiska och constitutionella garantier för beslutens helgd, som kunna till vägabringas, och ändtligen Genom införandet af ett på rätta grunder befästadt och till ändamålsenligt användande inskränkt Statslåns-system, som gör, att man i nödens stund icke vidare behöfver upptaga tvångslån i den värsta D e n 6 Juli! f. m. 121 möjliga form, utgifningar af pappersmynt utan fond. Statslånssystemet har varit föremål för ofta upprepadt klander, såsom innebärande frö till alla möjliga olyckor för Fäderneslandet. Man talar härom, liksom hade Sverige aldrig ägt, eller i denna stund ej ägde en Statsskuld. Jag medger gerna, att det är bast, om statsskuld kan undvikas, och utgifterne inskränkas inom inkomsterne för året; att den ej är något positift godt; att den ej tillskapar nya capitaler; att lättheten till capitalers erhållande i låneväg kari på många sätt missbrukas; men jag är på andra sidan öfvertygad, att, då oundviklige utgifter för Fäderneslandets försvar eller framtida väl förefalla till ett sådant belopp, att det ej kan genom årliga skattebidrag fyllas utan productionskrafternas förminskning eller förstöring, en fonderad Statsskuld, ställd på riktiga grunder, det vill säga, åtföljd af bestämda anslag till ränta och amortissement, medelst accumulation af sammansatt interesse, är vida att föredraga framför andra utvägar till penningars anskaffande för utomordentliga behof, och att den, såsom medel för stora och nyttiga ändamål, utgör en verklig förbättring i samhällsmekanismen. Denna mening är för öfrigt icke ny, till och med ej i Sverige. Den antogs vid 1809 års Riksdag, understödd af Johan Liljencrantz och 122 Den 6 Julii f. ra.
För öfrigt och hvad beträffar Herr Grefve von Plåtens yttrande i förevarande ämne, får jag förklara, att de lagrum han anfört, synas snig bevisa just motsatsen af hvad Herr Gref - Den 6 Februarii, 377 ven yrkat. 54 §. i Riksdagsordningen säger ora de till OeconomieUtskottet hörande mål; ”Riksens Ständer åge dock endast magt, att i dessa ämnen besluta Jöreställningar och Önskningar, att hos Konungen anmälas." Jag skulle tro, att ett så vidt omfattande och vigtigt ärende, som det ifrågavarande, icke på något sätt kan anses vara af beskaffenhet, att böra till Kongl. Maj:ts Eget behag éfverlemnas, emedan deruti ingå frågor om Revillningen, hvilka Rikets Ständer allena afgöra, om StatsVerkets reglering, lagars förändring m. m. sorn de gemensamt med Ko-? nungen afsluta* Om det nu förhåller sig så som jag på förmiddagen sökt upplysa, att vi, under fredens lugn och under det de förnöden^ heter som Kronan kunnat behöfva, varit fala för ett ringa, eller snarare vanpris, likväl åro pä vägen att åter skuldsätta oss, emedan skatterna icke förslagit och lilla creditivet blifvit anvåndt, hvilket åter måste ersättas, antingen genom lån elfer högre beskattning, enär Statsutgifterne skola förblifva lika dryga som förut; så hemställer jag till Ridderskapet och Adeln, om det icke skulle vara otj,enligt, att öfverlemna så vigtiga frågor, som de förevarande till OeconomieUtskottet, hvilket endast behandlar mål af den beskaffenhet, att Konungen derå kan enligt 89 §. RegeringsFormen göra hvad afseende Haö för godt finnér. Grefve Löwenhjelm: Jag anhåller till en början att få fästa Högloflige Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet på en af den sista värde talaren yttrad tanka.
Beträffande det i samma punkt föreslagna vilkoret för den ifrågavarande upplåningen, att denna icke skulle få företagas i annat fall, än att penningar komme att blifva inom riket att tillgå mot ett pris, som icke öfverstege kostnaden för det under innevarande år till fortsättning af Statens jern vägsbyggnader utom riket upptagna lån, har, i anledning af de skiljaktiga meningar, som, i fråga härom, do utaf Ridderskapet och Adeln samt Presteoch Borgare-Stånden vid föredragningen af nämnde punkt fattade beslut utvisa, Utskottet, med erinran att ett lika lydande vilkor varit af Utskottet föreslaget för de inrikes upplåningar, som, enligt Utskottets tillstyrkande i 2:dra, 3:dje och 4:de punkterna af dess under innevarande riksdag afgifna Utlåtande N:o 160, skulle genom Riksgälds-kontoret företagas för understödjande af de 3:ne utaf Utskottet till erhållande af statsbidrag förordade jernvägsanläggningarnc, från Borås till vestra stambanan, mellan södra Dellen och Ljusnan, samt förbi Hedens forssar i Luleå eif, ansett sig böra här omförmäla Riks-Ståndens beslut vid pröfningen af sistnämnde frågor, såvidt af dessa beslut kan licmtas ytterligare ledning för bedömande af de hos Rikets nu församlade Ständer rådande åsigter i fråga om vilkoren för låns upptagande iuom riket mot fonderade statsobligationer. Enligt protokolls-utdragen rörande Utlåtandet N:o ICO, har nemligen: 2:dra punkten, som tillstyrker låneunderstöd till jernvägs-anläggningcn från Borås till vestra stambanan, under förutsättning att det föreslagna beloppet kan genom
tider infriades, mäste as de fläste iunehasrvarne, försäljas med zo, 50 procents sö lust eller rabatt ; och tili hwilkaS inlösande Rckftiiö Ständer omsider ferordnade en ytte>!igare lid af 10 ar, med den tilläggning, att innehafwarne skulle, under tiden arnöjas med 2 proc nk ärlig ränta. —- Den sednast? Realisationen har jemwäl medfört Un. decsätarne känbar förlust; och flera andra händelser af dylikt förhållande oberäknade, hafwa nu flukeiigen mängfaidiga Ri-k cs under sakari, af alla kloster, som under kriget, med ärhällna iöftey om kontant betal, ning, gjort hwarjehanda leswerancer af krigsföruöden. heter, icke allenast allaredan längre tid mäst sakna be, talning för deras högst betydestga fordringar, utan ock för det närwarands befinna sig mi den bekymmersam' ma belägenhet ast, likmätig? Riksens Högloft. Ständers, uppå Högli fl. Stats, Utskottets tillstyrkande, grundade lustin, hivaruluma» jag likwäl warit af skiljaktig me, Den 5 Ianuarlk. mening, heste Lesweranteurer för berörde fordringar, mäste läka sig åtnöja med Kongl. Skakö- ConkoiretS inwisningar pa RiksgäldsConroirct, med sistnämde Conkoirs occepl bera kill inlösen, endast med s procents ränka, pa fadane stadgade tider, att fulla betal, ningen derföre icke erhalles förr än efter 16 ärö förlopp. 2ltt nystnämde fordringS-ägcire, genom berörde betalnjngö-sätt, bliswa i flere afseende, lidande, är 0- wedersägeligk.
Dessa äro vanligen närmare att tillgå än presterna, som redan äro mer än tillräckligt sysselsatta med verldsliga magtens handhafvande. Utsk:s slutliga tillstyrkande, att tiden, då den permitterade anländer till bestämd ort, likaledes bör af presterskap eller kronobetjening å passet antecknas, vågar jag anse öfverflödigt. Presterskapet har sig ensamt ganska bestämda och ändamålsenliga föreskrifter gifna härutinnan, hufvudsakligen följande: att ingen soldat får permitteras utan vederbörlig attest af reg:tets pastor; att dessa soldater, under permissionstiden, stå under socknepresterskapets andliga uppsigt oell själavård, och att de vid permissionstidens utgång skola till regitet medföra den eller de vederbörande själasörjares intyg på den attest, som de vid permissionens beviljande innehade. Dessa intyg utvisa till dag och dato både ankomst och afgång. Lägga vi nu härtill, att ingen vid vite må öfver 14 dagar efter ankomsten fördröja uppvisandet af sitt betyg hos pastor, samt att lag samma är för husbonde, som någon i arbete tager och ej inom sagd tid sådant hos pastorsembetet anmäla låter, så kan jag ej, så länge dessa stadganden efterlefvas, förmoda, det något vidare bestyr af kronobetjeningen härutinnan af behofvet påkallas. Motionärens yrkande tror jag åse en pröfning af förmåga hos den, som lofvar arbetsförtjenst och hvilken ofta kan vara tvetydig. Då, i min tanka, Utsk. förbisett detta, vågar jag vördsammast yrka återremiss. Hr von Hartmansdorff, Aug: Jag tillåter mig naturligtvis icke att ingå i något yttrande, ang:de det militära i denna sak. Men en ledamot har sagt, att det tjenar till ingenting, att Ståndet uttrycker en mening i detta ämne , emedan det utgör ett önskningsmål och Styrelsen redan varit betänkt på ett stadgande, lika lydande med det, som Utsk. föreslagit. Om detta skäl vore lämpligt till ifrågavarande fall, så ser jag ej, hvarföre det icke skulle vara antagligt vid alla de tillfällen, då Oecon.Utsk. öfverlenmar betänk:n till Ståndens afgörande.
Skälvande som i dödskamp försökte Thora att resa sig upp, men hon kom inte längre än på sina knän — på dem stannade hon, böjd mest av självtuktens och ångerns äkta sorg. Morgonen därpå låg det tyngd och ohåg över Yxegården. Arbetet fick vila, folket väntade sig underliga ting. I stolpsängen dåsade påklädd mannen, gråpussig och ful i den vita morgongryningen, som lik en likbindel knöt sig kring de disiga bergstopparna. Vid det röda slagbordet satt sonen med huvudet tungt lagt mot armarna. Han hade ångrat sig nykter, gossen. Allt som kunde skaffa fadern respekt på gården var han villig till — men det här var för mycket — alldeles för mycket. Man kastade inte Thora på Yxegården i fattiglidret — man gjorde det inte. Hon skulle bli till en visa, hans mor, och det led han inte! Om det bara inte vore så otäckt tyst därnere! Dagningens vita likbindel vidgades och tog sakta livets skärröda ton. Men lidret förblev stängt. Då kom den skrämda gråten till gossen. Han grät trögt, ovant, långsamt, men ändå utan tröst som ett helt litet barn, som mist sin mor. Han hade så tidigt och så våldsamt slitit sig loss från barnakänslan, att den alldeles övertog honom inför detta — att det var så otäckt tyst därnere! Med ens grep han fadern våldsamt i armen och ropade: »Hör ni då inte, far, hur otäckt tyst det är därnere?» Men fadern hörde intet — han sov. En av pigorna började torrsnyfta, och drängarna mumlade redan något om länsman ... Då, just när solen knöt sin guldkant kring likbindelns förtunnade vävnad, öppnades lidret, och Thora trädde ut. Hon gick som om jorden varit sönderskakad under henne, men vreden hade hon inte med sig, det sågo de alla. Hon gav order som vanligt, arbetade själv som vanligt — tycktes ha glömt gille och allt. Men två konstiga saker gjorde hon ändå. Hon log mot gossen sitt ljusa leende och kysste hans våta kinder, så folk såg det. Den »skammen» talade man längre om i bygden än om den andra. Fulla äkta mäns tilltag dömas milt hos bönder. Så kom det åter en ny tid på Yxegården: lugnets.
Eders Kongl. Majit har jemväl funnit inrättningen äga så väsendtliga fördelar med sig, att Boställsinnehafvare och arrendatorer af boställen vid Regimenterne blifvit försländigade deruti inträda för laga husen, undantagandes k a ra k te rsh lisen. När detta Brandstodsbolag trädde uti full verksamhet, upphörde en någon kolta re tid förut stiftad förening till försäkring af lösegendom såväl på landet som i städerne inom Linköpings Stift, emedan de fleste deruti varande delägare på landsbj^ggden öfverflyttade deras försäkringar till det större Bolaget. Slädernes invånare fmgo likväl år 1842 tillfälle att jemväl 24 för deras del ulan särdeles kostnad fullt betrygga sig mot förluster af deras lösegendom genom eldskada, då städernes allmänna brandstodsbolag till försäkring af lösegendom bildades. Uti denna på fasta grunder byggda och af allmänna förtroendet så mycket omfattade inrättning, att den redan inom i år uppgick till nära 27 millioners teckning, bar lill brandförsäkring antagits från Norrköping Linköping Söderköping Wadstena Skenninge Varulager för ett värde af Fabriksredskap och Machinerier. Lösören i allmänhet. T jen stell jons tillhörigheler. Således är sammanlagdt åbyggnad inom Länet försäkrad för . 20,272,868: 16. samt lösegendom till värde af 12,952,520: — Summa 33,225,388: 16. Statsbidragens belopp är utförd t uti underdånigst bifogade tabeller, beräknadt dels till hvad kontanta utgiften sig bestiger, dels efter medeltalet af mai kegångsprisen på alla persedlar, som uti årliga markegångstaxorna nptagas, samt för sådant som deruti ej omnämnes, efter de grunder hvilka man ansett vara riktigaste mälarne af hvarje åliggande onus. Summan af de Stalsoch Riksgäldsmedel m. fl., som årligen från Länet utgå, förutan det sorn in - 25 inom länet anordnas, uppgår i medeltal till en half million Riksdaler banko, hvilket den var år 1842.
Ändamålet med den för Tackierns handeln ning, mätte, ibland annat, hafwa warit, att den ena Bergslagen, som haft mindre godartade, men ymniga Malm tillgångar, skulle winna ej mindre ofsätt, ning pä detz Tackjern, än de öfrige Bergslags orter, och att följaktligen Bruksägare, som för deras smiden till Tackjerns köp, bliswit sördelte pä Bergslagerns, hwar efter sin belägenhet, samt mer eller.mindre tillgäng pä Tackjcrnet i den ena och andra Bergslags orten, pa detta sättet bliswa i tillständ, att påräkna en jämn och säker tillgäng pä nödigt tackjern, Utan att den ena skulle ligga den andra i wägen tiri Tackjerns handeln. Denna jämwigt emellan behof, tvet a ena sidan att fä afsättning och ä den andra, att hafwa en witz och säker ärlig Tackjerns tillgäng, skulle rvitzerligen, genom det nu upgifne förslaget, kom, Den l December. »79 komma att rubbas, och i sädan händelse hofwa eftertänkeljga följder bade för Bergsmannen sjelf, som ock de Bruksägare, hwilke ej halma egne Blåsning-,r, u» rån ffola underhålla deras smiden med köpe Tackjern; emedan dc flest? Bruksägare rillikade dä de Bergslager , hwilkaS Tackjern är mäst begärligt. men deremot Tackjern?! i andre Bergslager blcswe mindre eflersräaadt, hwarigenom widare ffulle hända, att den waran pä förra stället ffulle öfwer höfman stcgraS, och pä de senare alek falla, och dest? sakna ali afsättning r med en ord; just alla de olägenheter, som Bcrgslagernes Fnllinägtige anföra, fastän efter min tanka man »verkelig grund, ffola hända, ffulle ofelbart snarare inträffa om Handeln med Tackjern?! warder frigifwen. D,§ä med flere betänkligheter, som härwid kunna förekomma, lärer Höglofl. Kongl.
“ Häruti hafva instämt: Grefve Piper, Ch. Em., Herr Montgomery-Cederhielm, Rob., Biskoparne Annerstedt och Millén, Professor Selander, Doktor Gumcelius, Prosten Sondén, Prosten Ljunggren och Doktor Malmstedt samt Riksdagsfullmägtige Jonas Andersson från Östergötlands län och Daniel Danielsson från Jönköpings län. 78 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 141. af vice Talmannen Anders Eriksson: “Då vid behandlingen inom Stats utskottet af frågan om statsbidrag till kanal-anläggningen från Hattefura hamn vid Wenern till sjön Stora Lee uppmärksamheten ej blifvit behörigen fästad på beskaffenheten af de vilkor, som fästats vid det tillstyrkta anslaget, så måste jag, som erkänner mig äfven hafva förbisett detta, härmedelst framhålla omöjligheten att efterkomma ett af vilkoren. Dessa vilkor äro desamma som stipuleras vid sjösänkningar, der delegarne i företaget deraf hafva en omedelbar vinst, och der deras såmedelst förbättrade jordegendomar erbjuda säkerhet för återbetalningen. Vid anslag till kanaliseringsarbeten har hittills aldrig beviljats lån, men anslag utan återbetalning sskyldighet. Detsamma är fallet med de flesta vid innevarande riksdag beviljade anslag för sådana ändamål. Detta oaktadt, vill jag icke bestrida att då företagen fordra så betydliga understöd som det ifrågavarande, beloppet bör återgäldas, i den mån detta genom inkomsterna af kanalen kan ske, och intet tvifvel kan uppstå att icke jemväl detta kommer att sko, vid det ifrågavarande, hvars vigt för en icke obetydlig del af riket Utskottet insett och framhållit. Men att, på sätt i de föreslagna vilkoren blifvit stipuleradt, ställa säkerhet för ett belopp af 800,000 R:dr under en tid af 31 år, är, detta torde en hvar inse, absolut omöjligt. Ty hvem skulle godkännas såsom borgesman för en sådan summa under denna tidsperiod, förutsatt att någon funnes nog dåraktig att åtaga sig en sådan förbindelse? eller hvilken annan säkerhet kan erbjudas? eller hvem kan vara nog ädelmodig att, förutsatt det han egde motsvarande egendam ograverad, lemna denna i hypothek för ett allmännyttigt företag?
Om så vore, om Edmond de Goncourts anpart låge i den historiska delen af brödernas litterära kvarlåtenskap, skulle säkerligen hans typ blifva ej obetydligt förringad, men frågan blir dock alltid, om ej just på detta håll hittas det yppersta de båda bröderna åstadkommit. Det kan ej vara tal om att här göra någon analys af deras långa rad af romaner, i så många hänseenden geniala. Men en sak slår mig, när jag på nytt genomläser ett par af dem, för hvilka jag hyst en nästan obegränsad beundran – Germinie Lacerteux och Renée Mauperin, och det är, att dessa böcker med all sin originalitet som uppslag (Germinie Lacerteux rymmer ju en stor del af L’Assomoir) och all sin blixtrande virtuositet som stil dock icke rycka med, icke bemäktiga sig ens nerver som många arbeten af Balzac eller George Sand, underlägsna kanske både som idé och framställning. Den djupaste grunden härtill tror jag vara densamma, som ej sällan verkar köld hos Flaubert och löjlighet hos Zola, »vetenskapligheten», hvad man skulle kunna kalla den realistiska romanens »afhandlingsmässighet». Barn af samma tidsålder, döpta i samma hopp, hafva de realistiska banerförarnes verk som släkttycke en ansträngd öfverlägsenhet mot hvarje form af romantik och en svärmisk tro på det positiva. Draget finns hos alla de andliga framtidsmännen i Frankrike under 1850- och 1860-talen. Hur kommer det ej fram i Taines förstlingsskrifter, dogmatiskt skärande och hänfördt på en gång, eller i Renans ungdomsverk, L’Avenir de la science? Hvad denne lille bretagnare, som en gång skulle blifva så stor skeptiker, allt hoppades den gången – och allt af den exakta forskningen! Och hvem minns ej själf något snarlikt från ett skifte af sitt lif? Kanske var det just det öfverdrifna i detta hopp, som sedan låtit så många vända sig med hån bort från vetenskapen som från en vanmäktig gud, hvilken bjöd stenar i stället för bröd.