Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Omkar jag mig för dessa oäkta barn, bör jag ovilkorligen yrka att de skola taga arf elter sin fader, hvilken vanligtvis eger någonting, och hvilket nästan aldrig kan sägas om modren. Då jag, såsom jag förut sagt, så strängt håller på konseqvens i vår lagstiftning, och till följe deraf omöjligen kan ingå på Utsk:ts förslag, skulle jag, såsom jag äfven gjort inom Utsk:t, i likhet med hvad den Fransyska lagen innehåller, vilja föreslå »att oäkta barn må få af moders qvarlåtenskap så mycket, 32 Den 16 Oktober. sorn det genom testamente kunnat erhålla, afven om sådant icke blifvit uppsatt.» Frih. Leijonhufvud: 1 anseende till att diskussionen i denna fråga redan varit ganska vidlyftig, vill jag icke vidare upptaga R. o. Ad:s tid med att utveckla mina åsigter härutinnan, utan anhåller jag blott att få inslämma med Gr. Sparre uti anhållan om propos. på afslag å detta Betänk., uttryckande tillika den åsigt, att den tid, sora Hr von Koch ansett vara kommen, ännu icke är inne. Hr von Koch: Hr Gr. Sparre har i sitt sista anförande talatom, huru litet jag generade mig med att iakttaga konseqvens. Det är särdeles lyckligt och i högsta grad lämpligt, om Hr Gr:n, ordföranden i Lag-Utsk:t, besitter denna egenskap i så hög grad, som han tillägger sig sjelf densamma; men om ock Hr Gr:n är konseqvent, så måste man befara att han framgent, såsom nyss, låter icke generas af oriktiga citater. Jag har aldrig fällt det yttrande, som Gr. Sparre påbördat mig, att jag nemi. skulle vara nöjd med hvad som helst. Jag har sagt att, sedan jag uppgjort målet, hvartill jag ville, vore jag nöjd äfven med det minsta steg, som på denna vägen kunde tagas. Jag fortfar i mitt yrkande på bifall till Hr Nordenfalks förslag, såsom innefattande ett steg framåt i den rätta riktningen. Hr Dalman: Jag bekänner, det jag icke af Gr.
Majit med den föreslagna underdåniga skrifvelsen, befarar jag, att detta skulle kunna tydas såsom ett uttryck af nationens missbelåtenhet med den liberala syftningen i Författningen af den 28 Augusti 1834» och möjligen kunna föranleda en återgång ifrån den näringsfrihet, sorn, i följd af denna Författning, redan eger rum; ty antages hufvudgrunderne för »823 års förslag, så blir resultatet hvad jag befarat. Det tillägg Utskotten hafva gjort: "med de förändringar Kongl. Maj\t kan finna nödiga," säger egentligen ingenting, emedan Utskottens opinion redan är uttryckt i den föregående meningen. Men om denna eftermening skall ega någon betydelse, så voro det endast den, att göra den föreslagna skrifvelsen till en fullkomligt obestämd opinionsyttring. Jag som, tillika med flere Ledamöter inom Utskotten, önskade att Rikets Ständer skulle ultrycka en bestämdare tanka i detta vigtiga ämne, föreslog en annan underd. skrifvelse, hvilken dock, genom volerin", förkastades. Reserverande mig emot Utskottens förslag, vågar jag nu hemställa till Bih. lill R. St. ;o Lassamt Allm. Bes v.- och Oecon -Utslc. Betänkande N.o 33. Rikets Högiofl. Ständer, om icke eftermeningen i Utskottens förslag borde förändras till följande tydelse, nemi: med de förändringar, hvartill den redan utfärdade Nåd.
Ständer åsyftade visserligen detta ändamål med den då bifallne HandelsDisconten härstädes, men afsigten härmed är likväl icke, i någon betydlig mohn, vunnen. Den, som i nu varande Handels-Disconten upptager Lån, begagnar dervid alla andra Hypotek än varor, ehuru det just är sjelfva varorne, som i Handeln äro verkligheten och största säkerheten, i synnerhet då de förvaras under Statens vård i goda Magaziner, qch äro för eld assurerade, dervid risken måste blifva, ingen. Bästa beviset härföre haiman redan dels deruti, att Götha Canal-Bolags f. d. Discont-Verk, sorn i. många år utlånte millioner på varor, ej förlorade derpå, och dels att Götheborgs Sparbank likaledes gifvit betydligare försträckningar på dylik pant, utan all förlust eller annan olägenhet. Dessutom torde man ej sakna anledning förmoda, att de utur Handels-Disconten hittills uttagne Capitaler, ej varit mera använde till Handelsrörelsen, än till fyllande af andre näringsgrenars behof. Jag anser mig alltså och på de skäl jag för öfrigt framställt uti min sista Fem-Års-Berättelse, uppmanad att förnya min önskan, det Lån på högst 6 månaders tid måtte, genom härvarande Handels-Discont, blifva alt tillgå på följande varor, nemligen: Salt, Socker, Färgträd, Caffe, Bomull, Tobak och Tobaks-stjelk, till belopp af varans halfva värde för dagen. Att utvidga belåningen till andra varor, torde, för närvarande, vara obehöfligt, enär de ofvannämnde, hufvudsakligast, utgöra laster för Skepp ifrån andra Hemispheren och nu af Amerikanarne uppläggas på andra platser, såsom Hamburg, Bremen, Antwerpen med flere, hvarefter Fartygen hitkomma barlastade för att hemta jern. Det söm vidare behöfves för främjande af så väl Nederlagssom ali annan Handel härstädes, är förbättrande af Stadens Hamn och Quayer samt ioch ullastnings-anstalter med tillhörande Magaziner, Kranar m. m., dermed man redan börjar att ifrigt sysselsätta sig.
Jag anhåller derföre att få fästa Hr Gr. o. Landtnäs samt R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, att, dä ingen anmärkning göres mot grundlagsändringsförslag, någon propos. , huruvida förslaget till grundlagsenlig behandling enligt 56 § Reg.F, godkännes, icke behöfver eller ens bör framställas, emedan af 2 mom. i berörde § tydligen följer, att grundlagsändringsförslag, mot hvilka anmärkning icke göres, skola hvila till antagande eller förkastande vid kommande riksdagen. Frih. Ehrenborgh: Jag förenar mig så mycket hellre med Frih. Cederström, som jag uti ett föregående plenum upplyst, att ett sådant behandlingssätt borde äga rum. Ordn. Hr Cederschjöld: Då 2 mom. af 29 § Riksd.Ordn. innefattar 106 och 107 §§ Reg.F., torde väl samma ordalag höra intagas här, som förut äro intagna uti 106 §:s redaction. Frih. Ehrenborgh: Den af Hr Cederchjöld gjorda anmärkning äger sin riktighet. Af de utaf Hr Dalman och mig gjorda anmärkningar mot 106 §:s redaction torde blifva en nödvändig följd, att R. o. Ad. också förenar sig om de anmärkningar vid denna §, hvilka åsyfta att föra den till likhet med 106 §. 29 § 2 mom. Riksd.Ordn. upptager från 106 § Reg.F. detta stadgande: "Finner Utsk. af dessa prot., att någon Statsminister, Statsråd, Hofcancelleren, Statssecret. eller annan ledamot af Statsrådet,” (Detta är hvad redan af Utsk. blifvit föreslaget till ändring), ”eller den embetsman, som i commandomål Konungen råd gifvit, uppenbarligen handlat emot Reg.F:s tydliga föreskrift, eller tillstyrkt någon öfverträdelse deraf och af andra Rikets gällande lagar, eller underlåtit att göra föreställningar emot sådana öfverträdelse:’, eller dem vållat och befrämjat genom uppsåtligt fördöljande af någon upplysning.” Samma ordställning, som blifvit föreslagen att begagnas i 106 §, nemi.:
i lönnarna susa. De dröja så korta, men åren bli månge, och jag, som är fånge, jag gick – och blef borta! Allt aflägsnare ljöd sången i stormen. Min röst är försupen och bläddrig min tunga. Häll brännvin i strupen, så börjar den sjunga! Sju glas må ni bjuda, rödt vin i det ena! Sju år fick jag tjäna det lejon af Juda. Tolf sår såg jag lysa och log när jag nöddes på drifvan att frysa, men svalt sen jag föddes. Tolf kämpar fått färga med hjärtat min värja. Nu sitter den stungen till fästet i sanden vid Dnjepern på stranden. Tolf slantar ur pungen lägg krigarn i handen, de största och bästa, om hvilka ni kifvat hvar dag med er nästa. Rex Carolus vivat! Rösten dog bort, och ensam återvände Kræmer till sin torftiga men vårdade kammare, där det knappast fanns ett dammkorn på bordet. Han afklädde sig och gick till sängs men kunde icke sofva. Gång på gång spratt han upp och lyddes. – Det är bara blåsten, tänkte han och drog täcket ända upp till pannan, men efter en stund satt han åter lika vaken i sängen. Det lät som hade någon kastat sand på rutorna. Han släckte det ännu brinnande talgljuset och gick i blotta linnet till fönstret. När han öppnade det, såg han nere på gatan en liten man, som oupphörligt vinkade åt honom. Han igenkände på fårskinnspälsen och halfstöflarna, att det var en rysk bonde. – Lilla far, – sade bonden. – Jag har ofta mött dig i sällskap med den muntra svensken löjtnant Leijon ... Aldrig har den mannen gjort mig annat än glädje. Det var nu så, att han länge har bott hos min hustru och mig. Fast han rätt aldrig betalat för sig, höllo vi så hjärtligt af honom, och om kvällarna berättade han, hur han och den svenske kungen i Polens skogar brutit upp käftarna på leoparder och heliofanter och andra från helvetet uppsträckta djuriska plågoris ... Nog kunde han ibland sätta sig i källarsalen och tiga, men fick han då bara ett glas eller par blef han snart igen samma snälla rolighetsmakare ...
Det är på sådan grund jag yrkar ali ifrägavande sednare del af 8:de mom. må uteslutas, utan att ingå i något slags bedömmande om bolaget må vara berättigad! ellet icke till befrielse från bevillning, hvilken fråga försl lärer Den 29 Augusti f. m. 553 böra blifva föremål för pröfning då bolaget (rädt i verksamhet oell således dess inkomster kunna blifva föremål för beskattning. Frih. Cederström, Rud.: Alt i en fråga, deri man sökt göra sig reda för förhållandena, genom tystnad synas gifva tillkänna ett medgifvande af hvad motståndare yttrat, är ej och kommer icke att blifva min sak. Jag hemställer hvad billighet det kan ligga derulinnan, att, då Slaten med ena banden garanterar bolaget en viss inkomst, i fall den icke på annat sätt inflyter, Slaten likväl skulle ega rätt att med den andra banden beskatta detta bolag hur högt den ville? Hvad garanti har bolaget att icke Staten går så tillväga, alt, om roan supponerar det Staten icke behöfde tillskjuta något, men ändock efter 40 år finge hela banan till sig öfverlåten, likväl under den mellanlöpande tiden utkräfves en skatt, sådan som Staten emottager utaf innehafvare af fastigheter och lägenheter med full eganderätt? Det (innes något, Mine Hrr, som kallas progressiv beskattning. I vårt land har den väl icke vunnit något anmärkningsvärd! insteg; men läran derom bar i andra länder eröfrat anhängare; snart kan den, såsom andra skadliga meningar tillförene, hinna hit. Bättre vore det således att från början skydda bolaget från allt sådant äfventyr. Emedlertid och då jag icke tillhör deras antal, som, efter uttalad öfvertygelse, vill uptaga Ståndets tid med en votering, när dess utgång efter all sannolikhet icke synes blifva ländande till det åsyftade ändamålet, för befrämjande af det som vill synas rättast och lämpligast, afstår jag från att yrka bifall å punkten i sin helhet och skall icke lägga mig emot att, — sedan propos. på bifall å den första delen af punkten blifvit framställd och, såsom jag förmodar, godkänd, — den sednare delen f. n. afslås.
Då således, enligt hvad här ofvan vore visadt, salpeterhandteringen inom de först uppräknade länen helt och hållet förlorat sin betydelse såsom binäring, med undantag möjligen för ett högst inskränkt antal af befolkningen derstädes, syntes hädanefter till dess återupphjelpaude några uppoffringar från statens sida icke vara lämpliga eller böra komma i fråga; hvaremot, i öfverensstämmelse med hvad som blifvit anfördt med hänsigt till Westerbottens län, staten torde fortfarande böra understödja denna binäring, hvaraf fördelen och vigten vore derstädes allmänt insedd och erkänd af allmogen, som deraf hemtade en under alla förhållanden påräknad inkomst, hvilken, dels i lösen för salpeter, dels i transportkostnad för densamma, under de senast förflutna 10 åren i medeltal utgjort för Westerbottens län 69.472 rdr och för Norrbottens län 21,424 rdr. För staten kunde det icke heller vara annat än fullt ut lika maktpåliggande, att, om äfven vid alla möjligen inträffande händelser hela dess årsbehof af salpeter icke kunde af inhemsk tillverkning fyllas, likväl under vanliga förhållanden till största delen vara för anskaffningen af detta för kruttillverkningen hufvudsakliga råämne oberoende af utländsk tillförsel. Härtill komme ock, att i händelse salpeternäringen, i följd af bristande understöd från statens sida, helt och hållet inom landet upphörde, men det derefter likväl JSO Bil. N:o 5 a. till Kongl. Maj:ts Nåd. Prop. N:o i, om Statsverket 1865. af nyssnämnda anledning skulle befinnas blifva af öfvervägande vigt och fördel för staten att densamma återupplifva, blefve sådant, med ledning af hittills vunnen erfarenhet, förenadt bade med stora kostnader och betydlig tidsutdrägt, ej mindre i betraktande af dertill behöfliga laduanläggningar och ett omsorgsfullt skötande af salpeterjorden, än äfven med hänsigt till den insigt och öfning, som för salpeterhandteringens riktiga och ändamålsenliga utöfvande erfordras.
Slutligen förenar jag mig gerna om det tillägg Friherre Anckarswärd sednast föreslagit, och jag gör det så mycket häldre, som det öfverensstämmer med den åsigt jag yttrat, i afseende på Bränvinsbränningsfrågan, nemligen att inga brådstörtande förändringar böra vidtagas i författningar, som äro ingripande i äganderätten och den enskildta hushållningen, så vida icke mycken skada skall åstadkommas. Den 14 October f. w. 185 Hans Excellence Herr Grefve Löwenhjelm: Jag instämmer fullkomligt i Friherre Anckarswärds sednaste framställning, i synnerhet då man destoheldre kan förvänta, att Regeringen, under tidrymden intill nästa Riksdag, skall med all uppmärksamhet följa allt hvad tillhörer Krutoch Saltpeter-tillverkningen, som de nu gällande KrutbruksContracten, under denna tidrymd, löpa tillända, och den rätta tidpunkten då inträffar för vidtagande af de ändringar, hvilka anses behöfliga. Jag får blott tillägga den upplysning, att åtskilliga förberedande arbeten för detta ändamål redan blifvit verkställde. Hans Excellence Herr Grefven och LandtMar skalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln behagade tillåta att en Deputation bestående af 8 Ledamöter utom Ordföranden finge från Ridderskapet och Adeln afgå, för att å Ståndets vägnar inhemta underrättelse om Hans Maj:t Konungens hälsotillstånd. Bifölls. I anledning hvaraf Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken anmodade Grefve Ridderstolpe, Carl, att anföra ifrågavarande Deputation, hvilken under bemälte Grefves anförande genast derefter afgick. Hans Excellence Herr Grefven och JLandtMarskalken yttrade-, att Ridderskapet 186 Den 14 October f. m. och Adelil vid flere föregående tillfällen visserligen tillåtit, det ett mål, som tvenne särskilte gånger varit lagdt på bordet och derefter blifvit föredragit, fått än ytterligare hvila, men vid dylika tillfällen hade ett sådant uppskof icke blifvit af någon Ledamot bestridt.
Majit en sådan omedelbar fullbordan af beslutet om ett förändradt sätt för grundskatters utgörande, hvars underlåtande uti remissen öfverklagades och som onekligen skulle ländt mängden af skattdragande till en icke obetydlig fördel; alla andra betänkligheter då visserligen syntes mig hafva bordt vika, och den ifrågavarande verkställighetens vidtagande i underdånighet tillstyrkas, samt att hvad häremot i förklaringen anfördes, icke torde finnas innehålla något verkligt skäl, utan vara genom sjelfva remissens innehåll tillräckligen vederlagdt; att vid detta förhållande och då mig ovilkorligen ålåge att fullfölja det åtal, hvars utförande var mig - 9 — mig uppdraget, fastän icke att, emot lag och öfvertygelse, för egen räkning någon ting tillägga eller påstå, jag väl bordt antyda de anledningar och grunder, hvilka derifrån afhöllo inig, men åberopade till slut, hvad Konstitutions-utskottets remiss till grund för åtalet innehölle, samt utbåde mig, alt så väl frågan, huruvida öfverträdelse af Rikets grundlag»vore begången, sorn ock frågan, hvad ansvar derå borde följa, måtte med yttersta strängbet pröfvas. Uti den häröfver afgifna slutförklaring hafva Svaranderne, under åberopande af Regeringsformens föreskrift i !öi> § om åtals anställande emot Konungens Rådgifvare, förmält, att enär ett så beskaliädt åtal nu skett, Svaranderne väl måste hafva, enligt Konstitutionsutskottets förmenande, felat'emot något bestämdt laghud; att efter genomläsning af den något dunkla slutledningen i Utskottets remiss det förefallit Svaranderna, såsom hade Utskottet ansett deni hafva tillstyrkt ingrepp i svenska folkets rätt att sig sjelft beskatta; hvarföre ock Svaranderne i deras redan afgifna svar sökt visa, det någon öfverträdelse i detta afseende icke ägt rum; att af mitt senast afgifna memorial inhämtades, det remissen icke borde antagas medgifva en sådan uppfattning af hvad sorn varit dess rätta mening, vid hvilket förhållande
I anseende till den hos denna man så förlåtliga okunnighet om våra Författningar, som vållat hans företag, bevilljades tillåtelsen till införsel, likväl endast under vilkor att bränvinet lemnades till Krigs-Committéen emot samma pris som allt annat den inköpt, och i afräkning på den quantitet Committéen för arméens behof ägde att införskrifva. För säljaren blef det ingen vinst, men ett sätt att undvika större förlust. Hvad åter Bomulls-varornas införsel angår, bar jsg utaf den anledning sagt: att det vär på Ständernas uttryckeliga önskan, att uti det af mig citerade Oeconomie-Utskottets anförande finnes följande mening angående varor sorn borde emot Tull-afgift få införas: Hit lärer hunna räknas 478 Den j Juli. e. m* bomulls-cillverkningnr ni. fl. dylika etc. Jag har icke kunnat fatta annat än att Bomullstillverkningar och'Manufactur er ade Bomullsvaror voxe det samma. Ehuru det icke var under min tjenste-befattning som denna tillåtelse för Götheborg bevilljades, bar jag likväl utaf det vid detta tillfälle i Protocollet förekommande anförande funnit afaigten tydligen gifven att framdeles utsträcka denna förtullnings-frihet till hela Riket. Man gaf den först åt Götheborg, emedan det var den stad som bäst kunde begagna den» och emedan varorna således kunde sedermera landsvägen utföras till östra sidan af Baltiska hafvet. Sådant fean likväl ej sy-"- nas af Tull-Journaler; men det är icke mindre föx'hållandet. Imellertid hade denna förtullnings-rättighet redan till Januari månad 1813 inbragt något öfver 24,000 bd.
Man syntes på fullt allvar vilja antaga, att hus i städerna verkligen lemnade sin egare större inkomst än jordfastighet både inom och utom städernas domvärjo, samt att de förra derföre med all billighet kunde i förhållande till den sednare draga en fastighetsbevillning af 5 mot 3. Här i landet är dock frågan om och yrkandet på skattejemkning lika gammal som vårt nuvarande statsskick. Den har varit ett stående ärende på föredragningslistan, som upptagit de högre och mera genomgripande önskningsmålen. Den har alltid bland dessa suttit bredvid representationsfrågan samt delat öden med densamma att stundom hvila för någon tid, men likasom endast för att hemta krafter till ett starkare och oafvisligare framträdande. Äfven i detta ögonblick intager skattejemkningsoch reglerings-frågan ett sådant framstående rum vid representationsfrågans sida. Efter nästan vid alla riksdagar oupphörligen förnyade framställningar om grundskatternas jemkning, kapitalisering eller aflösning, ja till och med deras eftergifvande utan alla ersättningar, hvarom äfven många yrkanden gjorts, arbetar för närvarande, såsom kändt är, en komité på något antag - Motioner i Borgare-Ståndet 1865. 149 ligt förslag till frågans definitiva lösning, hvilket man bör hoppas blifver fotadt på så både rättvisa och för öfrige skattdragande drägliga grunder, att detsamma slutligen vinner Rikets Ständers bifall. Derigenom vore en af dessa landets tvänne vigtigaste angelägenheter vederbörligen reglerad samt dermed äfven undanröjd och bilagd en mägtig anledning till meningsbrytningar och afundsamhet emellan de stora statsintressen, hvilkas ensidiga bevakande eljest så lätt kan förrycka rådslagen och besluten inom sjelfva Riksförsamlingen. Och man bör icke heller förtvifla äfven om den andra stora nationalfrågans vederbörliga lösning till fosterlandets trygghet och gagn. Tiden synes nu vara särdeles tjenlig för skatteregleringsfrågans behandling, enär en särdeles betryckt konjunktur för jordbruket stämmer sinnena välvilligt för hvarje billigt anspråk som afser reda och lättnad i detta betryck utan förnärmande af andre medborgares rätt och bästa.
J a g kände mig med ens glad som ett barn och måste knäppa mina händer, Gud ske lof, det finns något annat an moln och skuggor, Gud ske lof! Några svenska nutidsromaner. Holger Pide af Amanda Kerfstedt. Promethem af Axel Lnndeghrd. Camilla af 12ichert von Koch. Lena af Renk. ' Holger Vide, roman ' af Amanda IIeifstedt. Det är flera år sedan vårt land mottog något större arbete af denna författarinna, livilken i så hög grad lyckats att förvarfva sig allmänhetens erkännande och intresse. Åtskilliga till omfång och innehall mindre betydande publikationer, såsoin ungdomsböcker och bidrag till den mer efeinera litteraturen i kalendrar, tidskrifter in. m., hafva ju med hennes välkända signatur utltommit, men denna Amanda Kerfstedts senaste bok Mr dock af helt annan innebörd och af helt annat värde. » Holger Vide, roman, sthr det på titelbladet, inen ar det en roman i den mening, man af ålder och af vana tillmätt detta ord? Knappast, ty det, som egentligen berör oss, liandlingarna, utvecklingen, försiggår vida mera inom än utom de skildrade personligheterna. Själfva historien ink till sina yttre drag lätt antydas. En under enkla, tarfliga förliållanden fostrad ung man faster sig under utvecklingsilreri vid en ung flicka, som under denna tid varit hans stöd och hjälp. De båda unga ha ingått ett förbund för fsamtiden, men på hur lösliga grunder detta skett, fraingar af Holgers bref, som börjar boken. Han erkänner sin förbindelse till den Nina, som en gang varit honom en så trofast bundsförvandt, men han ~älskarw. henne ej, och ett aktenskap ntan kärlek ar en lögn, lian vill blott lefva i sanningen och alltså vill han göra förlofningen om intet. Ninas svar harå ar sardeles. originelt, liksom öfverliufvud brefvaxlingen emellan de iiliga tu. Holz ser icke de Iiöga etiska sanningskrafven, h a ~ l tvingas a t t erkänna hennes praktiska syn p i tingen och så afslutes äktenskapet.
Då uppsåtligt brott förutsätter dels medvetande af gerningens brottsliga beskaffenhet, dels ock vilja att densamma, det oansedt, begå, saknas deremot vid vållande antingen kännedom om gerningens brottslighet eller vilja att åstadkomma den skadliga följden. Man har derföre antagit att en gerning, som skett genom vårdslöshet, oförsiktighet eller försummelse, är vållande; men då således vårdslösheten, oförsiktigheten eller försummelsen karakteriserar handlingen, torde sådant ock böra bestämdt uttryckas. I den ordning dessa ord i förslaget förekomma kunna de likväl, på sätt gjorda anmärkningar utvisa, tydas såsom utmärkande olika gradationer af vållande och alltså något helt annat än de verkligen afse. Denna ordning förklaras emellertid genom föreskriften att af »omständigheterna» skall bedömas om handlingen skett af uppsåt eller af vållande, af vårdslöshet etc. Men en dylik föreskrift är, efter Utskottets omdöme, hvarken nödig eller lämplig. De reglor för bevisning af brott, som i allmänhet äro gifna, torde äfven i denna del böra lända till efterrättelse; och derom är en föreskrift lika litet behöflig i detta som i andra fall. I öfrigt har Utskottet funnit rättast, att i mom. i 2 §, eller stadgandet, att vållande endast må straffas i de fall lagen utsätter, inlägges uti 1 §, som då upptager de kännetecken, hvilka karakterisera en handling till vållande, och bestämmer när en sådan handling skall straffas; samt att i 2 § stadgas hvad domaren 32 Lag-Ulshollcls Betänkande, N:o 58. har att vid tillämpning af straffet iakttaga. Men i senare hänseendet torde den föreskrift, »att domaren skall pröfva om och i hvad mån vållandet för groft eller ringare anses må» vara tillräcklig; hvaraf åter följer att 3 § måste utgå. Denna § upptager nemligen endast åtskilliga exempelvis anförda fall då vållande skall för groft betraktas.