Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
St:r blifva anlitade för att fylla de brister, som kunna upstå i medlen för bedrifvandet af 1860 års jern vägsarbeten, och förhållandet blefve då att R. St:r, utan möjlighet att kunna pröfva i sin helhet jern vägsföretaget för den kommande tiden, måste skyndsamt betala hvad som då begäres, såsom oeftergiflig! nödvändigt. Jag tror att man i denna såsom alla andra frågor skulle göra väl uti att rådfråga en redan vunnen erfarenhet, och denna erfarenhet är, att R. St:r ansett sig förpligtade att bifalla hvad de på anförde skäl visats icke kunna undgå att bifalla. Utsk:s förslag afser ett sätt att binda händerna på oss, som jag anser att R. St:r icke böra medgilva. Det är visserligen sagdt, att Utsk:s ledamöter varit ense i denna fråga; men om ock så varit, undanrödjes icke derigenom Utsk:s förbindelse att i sammanhang med sitt afgifna förslag utreda huru Utsk. tänkt sig möjligheten att med den vid 1860 års början för jernvägsarbetets bedrifvande öfverblefne obetydliga summa verkställa ens något dylikt arbete; men en så behöflig utrednings verkställande synes icke hafva varit fullt förenlig med Utsk:s afsigter. Då det är att förmoda att äfven inom de andra Stånden detta förslag väcker upmärksambet, skulle jag för min del önska att Betänk. återremitterades, och att Gr. Ugglas måtte afstå Irån sitt förslag att nu upgöra en fördelning, hvilken skulle kunna hafva till påföljd att Utsk. nödgades företaga en sammanjemkning, som under andra förhållanden kunnat undvikas. Jag förenar mig således med Gr. Sparre om återremiss. Gr. Sparre: Hvad de 20 milhna beträffar, så torde Gr. af Ugglas af discussionen hafva funnit att icke någon bestridt det förhållandet vore sådant, som jag upgifvit Det är nemi. ovedersägligt att i dessa 20 milhr inbegrepos de nära 5 milhr, som redan detta år i Januari och, efter hvad jag tror, sisth Mars månad blifvit anordnade.
Då Stats-Utskottet nu går att, till följd af ofvanberörde remisser, afgifva sitt yttrande och uttala sina åsigter angående ett ämne, hvars behandlingssätt och afgörande sannolikt kommer att mäktigt inverka på landets ekonomiska och financiella förhållanden, ej allenast under den närvarande utan äfven under den kommande tiden, anser sig Utskottet böra tillkännagifva, att Utskottet, så vidt i dess förmåga stått och öfriga Utskottets behandling tillhörande mångfaldiga ärenden medgifvit, sökt fpr sig utreda och derefter noggrant öfvervägt de vigtiga och inflytelserika frågor, som i förevarande Kongl. Proposition jemte deraf föranledda yttranden och framställningar blifvit behandlade. De förvånande framsteg, produktionen och industrien i nästan alla riktningar gjort inom de länder, som förskaffat sig lätta och billiga kommunikationsmedel, samt dessas mäktiga inflytande ej allenast på de näringsidkande samhällsklassernas belägenhet, utan äfven pä värdet och tillgången af de för det civiliserade samhällets alla medlemmar gemensamma lefnadsbehofven, hafva, i förening med de särdeles förmånliga resultaterna af här i riket, inom några landsorter, redan anlagda mindre jernvägar, framkallat den af Kongl. Majit omförmälda allmänna håg för jernvägars åstadkommande. Utskottet är också öfvertvgadt, att denna äfven genom enskilda uppoffringar ådagalagda håg och önskan att komma i åtnjutande af de fördelar, kommunikations-anstalternas förbättring visat sig medföra, skall ytterligare ökas och utbredas, i den mån kännedomen och erfarenheten om de för alla näringar och all rörelse gagnande och välgörande följderna deraf mer och mer sprida sig bland detta vidsträckta rikes invånare.
Jag har icke kunnat finna mig öfvertygad af hvad Gr. Lagerbjelke till Utsk:ts försvar sednast anfört. Att arrenden af fastighet å landet ofta intecknas, må vara en sanning, men jag vågar påstå, att de arrendeoch uudantagskontrakter, som afslutas å landet, äro utan jemförelse af vida mindre betydenhet än de hyreskontrakter, som afslutas i städerna. Icke heller har erfarenheten visat, att man i allmänhet begagnat sig af den numera medgifna rättigheten att inteckna äfven dessa sednare, utan hörer sådant till undantagen, emedan en hyresgäst vanligen icke bor så länge qvar på samma ställe, att han anser kontraktets intecknande löna mödan. Gr. Mörner har för öfrigt så fullständigt ådagalagt behofvet af det gamla stadgandets bibehållande, att jag icke har något vidare att tillägga, utan blott förenar mig med honom i anhållan härom samt att E. o. Ad. måtte afslå TJtsk:ts framställning. Hr Cederschiöld, Gustaf: Enligt nu gällande föreskrift, karteras hyreskontrakter endast en gång. Deraf uppkommer den orättvisan, att den husegare, som årligen ombyter hyresgäster, måste årligen erlägga en afgift, hvilken åter den, som på Hera år uthyrer sina lägenheter, får vidkännas endast en gång för alla dessa åren. En förändring i föreskriften torde således vara af nöden; men deraf följer dock icke, att man nödvändigt måste välja den utväg, TJtsk:t föreslagit, eller att helt och hållet borttaga skyldigheten att med stämpladt papper förse hyreskontrakter. Den inkomst, staten af denna beskattning tillskyndas, är för betydlig, för att med ett enda penndrag utstrykas. Man torde således gerna kunna bibehålla denna skattetitel, endast man undanrödjer den anledn. till orättvisa, som finnes uti nu gällande stadgande. Sådant tror jag äfven kunna med lätthet verkställas. Utsk:t har fö - 470 Den 26 Maj f. ra. reslagit, att, i st. f. nuv:de beläggningskartor, små stämpelmärken skulle införas.
Uti en den 18 November nästlidet år allåten nådig proposition har E. K. M. behagat gifva Rikets Ständer tillkänna, att sedan, med hänsigt till det länge erkända beliofvet af en artilleri-styrkas organiserande i Norrland, E. K. M. i nåder anbefallt chefen för landtförs varsdepartementet att afgifva förslag i ämnet, så hade bemälde departements-chef nu i underdånighet hemställt, att ett batteri värfvadt fot-artilleri, bestående af en kapten, 2 subaltern-officerare, 3 under-officerare och 43 man, konstaplar, trumpetare och artillerister samt försedi med 4 sexpundiga kanoner och 2 kanoner i reserv, till hvilkas serverande ytterligare påräknats 40 man af Westerbottens läns beväringsmanskap, mätte upprättas och förläggas antingen i Umeå eller Hernösand, allt eftersom Umeå eif eller Ångerman-elfven kunde i nåder bestämmas till hufvudsaklig försYarslinea norrut; varande kostnaden för denna 56 Expedilions-Utskotlets Forslag till und.
En dag satt David och talade om de beryktade järnburarna som Ludvig XI lät hänga på kedjor och i vilka han spärrade in sina fiender så att de varken kunde sitta, stå eller ligga. Och, sade David, kungen gick utanför buren och pekade finger åt dem Då sprang Hartman upp. Han var mycket berusad. De befann sig på övre mellandäck, nära relingen. Bakom dem fanns ett grovt skyddsnät, spänt från relingen ett par meter upp, och han ställde sig att stirra på det. Hans ansikte blev med ens så sataniskt ont att David reste sig i största förskräckelse. Han bet ihop tänderna så att munnens omgivning blev en enda karta av vällustigt, omänskligt grymma linjer. Hans röst pep, hest och krasande, men grymt: Ääääh du du där tittel du lilla djävul! Ögonblicket därpå mörknade han och satte sig igen. David gick till sängs. Bilden av den demoniske därute på däck spökade för hans slutna ögon. Det var ju ingen människa, utan en passagerare från helvetet, han sett. Och för att bli kvitt honom tänkte han på sin far och föreställde sig honom bedjande. Han blev till en sorts skugga mellan David och den där stackaren på däck som lekte Ludvig XI. Och vaggad av båtens rullning somnade han och drömde att han var en ung, glad sjöman som stod högt uppe på bramrån en juldag i Indiska sjön och kände kaneldoften från hamnmagasinen och blomdoften från land komma mot sig som ett saligt rus i det bländande solskenet. Nästa dag satt Hartman på nytt i sin däcksstol med en filt om benen och sade att han tyckte synd om alla människor, alla som hade det svårt, som var husvilla och som behandlades grymt. David berättade upprörande historier ur fattiga människors liv och Hartman ryste. Han sade att han inte hade rättighet att ha pengar och mat när andra var utan. Detta var ingalunda tomma ord, i detta ögonblick behärskades han av en rörande kärlek till allt levande. Och han satt och teg en hel timme och så reste han sig med tårar i ögonen. Naturligtvis är jag alldeles ovärdig att leva, utbrast han, räckte handen till farväl och försvann till sin hytt. David såg honom ej mer innan de var i Göteborg, där de skildes åt och for till var sitt håll under många ömsesidiga önskningar om återseende.
Visar icke Historien, att vår Gud är en Loxias, som på krökta, dunkla stigar förer menskligheten, likasom han uppehöll Israels barn i öcknen? – Men detta fattas icke af en fjäskande philantropinism. Ur samma idée härleder Lessing ytterligare en Accommodations-theori. Äfven detta hvilar på ett missförstånd. Uppfostran är personligt förhållande. Men hvarje personligt förhållande är af ömsedig inflytelse. I och med att Gud uppfostrar menskligheten, underkastar han således sig sjelf vissa skiften i tiden, en viss gång af lif och lifsutveckling. Detta stöter Deismens begrepp om en abstrakt oföränderlighet. Men det gifver deremot en lefvande Gud – och en sannfärdig Gud. Det Närvarande är intet annat än gränsen mellan det Förflutna j och det Tillkommande, samt bestämmes således af dem båda. Del Förflutnas makt är hvad som innebäres i begreppet Öde. Det Tillkommandes inflytelse åter ligger i vår föreställning om Försyn. Det förra är förhållandet af Causalitet, det sednare af Finalitet. Ödets makt är Naturens makt. Ty hvad är det Förflutna annat än – grunden till det Närvarande, till det Existerande? Men detta är just den definition, som Schelling så förträffligt ger på Natur. I denna mening kan sägas med Novalis, att Natur är Andens egen forntid står emot honom såsom ett främmande, såsom natur, – med samma tvång som den egentliga naturen. Consuetudo altera natura. I ”Lycksalighetens Ö” uttryckes det med dessa ord: – ”Hvad en gång du lefvat, re’n förvandlat sig Till öde – till ditt öde”. Men härigenom ligger i det Förflutna alltid skuld, och detta är den förbannelse, som hvilar öfver den naturliga menniskan. Försynen är förlossningen härifrån. Försyn är Försynen öppnar ett nådens rike, i det hon löser skuldens börda; ett undrens rike, i det hon stäcker causalitetens tvång. Det närvarande blir nu icke mera det stelnade resultatet af förflutet lif. Det blir – genom finaliteten – den friska, flödande källan till ett framtida lif, som redan i detta nu springer fram, födes, existerar.
Långsamt trädde han närmare och ropade hennes namn. » Carmela, hvad gör du här? » Hon reste sig långsamt, lade sina båda händer på Gabriellos axlar, lutade sitt anlete in till hans och svarade: » Jag väntade på dig och har slumrat in dervid. » «Du väntade på mig? Hvarför det? » frå- gade han och ville taga hennes båda händer i sina; men innan han ännu kunde fatta dem, hade hon låtit dem glida nedåt och omslöt med dem hans arm. Derpå sade hon i till hälften lugn, till hälften trött ton: » Emedan jag vill stanna hos dig! » » Kan då detta vara vansinne? » frågade Gabriello sig sjelf. » Hon talar ju så klart och förnuftigt som en med sunda sinnen. » Han tände ett litet vaxljus och betraktade vid det uppflammande skenet Carmelas drag. Huru hänförande hon var i detta ögonblick! Hennes miners vilda rörlighet, som ofta gaf det sköna anletet ett förvridet uttryck, hade under sömnens inflytande vikit för ett vekt, melankoliskt leende, hvilket klädde henne oändligt älskligt och skar Gabriello i hjertat. Hennes ögonlock voro hälft slutna, de mörka ögonens rastlösa eld dämpad; hon framstälde bilden af ett med slummern kämpande barn, och ej det ringaste spår af den obotliga sjukdomen kunde hos henne iakttagas. Plötsligt for hon upp. En ljusstråle hade fallit på Gabriellos anlete, och vid denna oväntade syn tycktes det, som om den onde dämonen med fördubblad makt vände till baka för att bedrifva sitt väsen i den arma, förmörkade själen. Hon kastade sig med vildhet till Ga briellos bröst. Han steg till baka och fattade hennes hand. Då kände han blixtsnabbt det heta trycket af hennes läppar på sin hand och samtidigt en stickande smärta — • hon hade bitit honom i handen. Han ryckte sig lös, sprang in i huset och slöt porten. Ett par gånger hörde han ännu Carmela ropa honom vid namn, derpå blef allt stilla. Hon måtte åter intagit sin plats på trappan och slumrat in. Han tände ett ljus, då han uppnått sitt rum, och betraktade sin hands yttersida.
Då understundom misslyckade författningar och afsigter med dem, Den 7 Martn, aotingen genom arrendatorer eller vederbör^ ligen godkände löftesmäns bristande ansvarsföi måga, ytterligare minska de påräknade små inkomsteroe och förordsaka alltid kännbare efterräkningar, såsom för husröta med mera dylikt, ökas tyngden af de eftersinningar jag lem$ nar en hvar att med mig dela, fastän jag, för att ej för länge pröfva edert tålamod mine Herrar! icke vidare utvecklar dem. Må likväl den enda tillåtas mig, att tjenare i allmänhet och sådane dagdrifvare, som man i vissa förhållanden icke kan vara utan, i synnerhet, oansedt flere varors minskade pris måste vedergällas af enskildte mera än dubb It emot medborgare, som, drefne af, i vårt land alltid kraftigt verkande, känsla för heder och fosterland, aldrig tveka när det gäller att med lif och blod trygga det sednares ära och säkerhet, skola icke desse oegennyttige, äfven i yngre graderna äga rätt att fordra åtminstone så bergelig utkom fl att de icke ovillkorligen trugas uppsöka utvägar, som i förtid beröfva Arméen all medverkan af deras mod, nit och skicklighet, samt för dem sjelfve alldeles/örinta den framtida befordran, hvarom hop, pet ensamt kan väpna emot förevarande lidelser till dess sådan, ofta dyrköpt, belöning vankar. Må äfven i anledning af allt detta den slutetiga anhållan icke vägras mitt deltagande I vanlottade vapenbröders ställning, att detta anförande får åtfölja Herr Hjertås memorial Den 7 Martil. 623 till Vällofl. Statslltskottet, hvars välvilja och urskiljning, att, så vidt tiligångarne medgif_ va, behjerta föreslagne omständigheter, vare sig med jemnktiingar af andra löner eller rent af tillökningar, jag icke kan misskänna. Herr Boij, Johan Fredric:
Telegraf-Corpsen”, emedan Under-Ollicerare vid nämnde Corps icke hafva lön på stat, utan endast arfvode, och således kunna sältas uti samma cathegori, som Underbefäl vid Kustbevaknings-Corpsen.” Af Herr Edenhjehn, G.: ”Mot Ulskottets uti § 5 fattade beslut, att chartei ings-kostnaderne å Öppna Bref, Fullmagter och Constitutorial m. m. skola för betjMligt förhöjas, mot hvad den nu gällande Författningen föreskrifver, reserverar jag mig, efter jag tror, att Utskottets pluralitet deruti handlat ganska origtigt, emedan Utskottet derigenom, i stället för alt uppmuntra förtjensten, nu genom småagtig hushållning söker till att, om icke motarbeta, åtminstone att undandölja den, och med detsamma eger allmän-r beten anledning lill den tio, att ingen tjensteman eller enskild samhällsmedlem må för fäderneslandet göra mer än hvad, som många nu göra, nemligen, under hållandet af granna och populaira tal, endast bereda sig en maklig lefnad, och icke vårda sig mer om sine tjensteåligganden, än att de utan ansvar för tjenstefel blott blifva fredade för lagligt tilltal. § rr. Domare, som, enligt nu gällande Författning, äro ålagde att hålla rättsökande chartor tillhanda, äro nu, enligt Utskottets beslut, derifrån fritagne af skäl, sorn visserligen kunna förtjena uppmärksamhet, men efter min tanke icke äro af den betydenhet, mot de olägenheter, som jag tror komma alt inträffa, örn Utskottets förslag i denna del vinner Rikets Ständers bifall.
Man niåste komma ihåg, att föreningen icke ar eller anser ' sig vara nigon inriittiiing, som kan aflijiilpa allt oiidt, den är ej * Stockholms stads välgörenhets, som den i en skrifvelse benämnes, den $ir helt enkelt en af enskilda personer bildad förening. hvars högsta sträfvan är att på ett gagnande sätt ordna den enskilda välgören-, Miirkviirdigri, kvinnor af Ellen Eiries, fil. doktor. Seilare delen: Sz; enska 7cz; imor. Haft. 1-5. o ' I företalet till denim senare del anger förf. iindairiLdet ined sitt arbete vara a.tt iiiider biografiens form liiiniia ett bidrag till den svenska kvinnans historia. Denna sin uppgift liar. Iioii löst p % ett högst förtjänstfiillt sätt, och liar p&amp; saiiiina ging gifvit ett icke oviktigt bidrag till vhrt lands kiilturliistoria. Liksom i den förra delen liar förf. liar sökt ' att vid valet af lefn adsteckningar erh&amp;lla representanter f ör olika tidelwar f och f ör olika riktningar inom kvinnans verksainhet. En viss förkarlek tyckes dock ha visds 1600-talets energiska adelsfruar, ' och detta af goda skgl. Dels gjorde för11; O~llandena under vhr storhetstid, då iiiiiiinen ofta under hratal inkste vistas långt frBn lienimet i de långvariga krigen, att kviiinornas duglighet och sjiilfst#ndigliet blefvo p&amp ett alldeles exceptionelt sätt tagna i ansprllk och utvecklade och att darföre detta tidelivarf alstrade flera frainstående kvinnor än iihgot annat. Dels liar förf., soiii bekant, shskildt gjort 1600-talets historia till föremal f o r grmidliga arkivstiidier. Dock äf ven andra knltiirskeden &amp; * o representerade, och jaden af de svenska ' markvärdiga kvinnorna inledes, som sig bör, af den heliga Birgitta, den. svensks inedeltidens märkligaste personlighet och Sveriges niåhanda inärkligaste kvinna.
Det andra af Utsk. uppgifna skälet för juryns afskaffande, nemi. att den icke skulle tillåta appel till högre rätt, är deremot oriktigt, enär ingenting hindrar inrätta lagen så, att den för tryckfrihetsförseelser af juryn dömde skriftställare, sedan domen af kämnerseller rådstugurätt blifvit tillämpad efter lagens föreskrift, må appellera till Hofrätt, som då äge tillkalla ny jury, — ett förhållande, fullkomligen öfverensstämmande med jury-lagstiftningen i England, der äfven samma appel kan äga rum från lägre till högre rätt. Uti England, tryckfrihetens egentliga vagga, anser folket juryn såsom yttranderättens verkliga palladium, förutan hvilken denna, den fria samhällsordningens dyrbaraste rättighet, snart skulle gå förlorad. Alltsedan revolutionen år 1688, som, lik vår revolution år 180g, förändrade dynasti och statsförfattning, har juryn oaflåtligen varit använd i tryckfrihetsmål, äfven under perioder af så vådlig politisk beskaffenhet som den under Georg II, då nära hela Skottland hade rest sig för pretendenten; som den under Georg III, då Nordamerika våldsamt skiljde sig från moderlandet; som den under samme Konung senare inträffade verldskälfvande händelsen af Franska revolutionen; under alla de i England och isynnerhet i Irland inträffade inre skakningar. Allt har juryn motstått, upprätthållit yttranderättens helgd samt straffat dess Den i8 December f. nu 3u förvillelser. Juryns egentliga utbildning till dess nuvar. fullkomlighet, såsom använd till tryckfrihetsmål, daterar sig från en år 1792 stadfästad par la m e n t sa c t, som reglerar dess sammansättning, procedur och föremål. Hade denna parlamentsact jemte den dermed nära sammanhang ägande libellact, hvars författare, M. Fox, lemnar 1 sitt blotta namn en borgen för lagens liberala anda, varit kända af vårt Constit.TJlsk., är jag öfvertygad, att det icke skulle begått sitt nuvar. misstag och, i Stället att söka afskaffa juryn, föreslagit en dess bestämmelse bättre Uppfyllande form och sammansättning än den närvar.
Under den 11 i nyssberörde månad afskickadas till Konungens Befallningshafvande tned anmodan, att deröfver infordra Lands-Contoirets Stqts-Utsioitets Bettin handen* skyndsamma yttrande och dervid tillika före-* lägga Lands Contoiret, att, i afseende på de omständigheter, hvilka uti det comrnunicerade Memorialet finnas vidrörde och annu äro stridighet underkastade, meddela så bestämda yttranden, att en gång för alla matte kunna utrönas, hvad Lands-Contoiret deraf antingen er-* tanner eller bestrider. Och beträffande Herr General-Majoren och Landshöfdingen Grefve von Ros,ens yttrande om orsaken, hvarföre de äskade svaren på de uti Gommis&ariernes merberörde Memorial af den r G November serskilt uppgifne frågor skulle vara umbärlige, så anmärktes af Herrar Fullmäktige uti nyssnämde skrifvelse, att när enligt Författningar-* ne, samtlige Konungens Befallningshafvande äro ovilkorligen prigtige, att lemna Fullmäktige i Jtiksgälds-Contoiret den handräckning, sorn de kunna af dem äska uti mål, hvilka angå de under Fullmäktiges förvaltning stälde Fonder och Inkomster, har det hordt förefalla Fullmäktige oväntadt, att det af Konungens Befallningshafvande äskade biträde skolat saknas vid ett tillfälle, då fråga endast varit derom, att af Lands-Contoiret, som hos Fullmäktige är redo* visande för Bevillningen och öfrige RiksgäldsContoireis Fonder, hvilka inom Länet uppbäras, erhålla någre dithörande upplysningar, och att för deri uteblifne handräckningen blifvit å'beropade sadane skäl, hvilka endast kunnat vara underkastade Fullmäktiges, men icke Korpungens Befall ni ngshafvandes pröfning och bedömande.
I anledning utaf återremissutaf Utskottets förut afgifne Betänkande , angående yrkad skyldighet för Häradshöfding!™», att vid hvarje Tings slut meddela Presterskapet Häradsrättens beslut angående dera, »om lör begingne förbrytelser blifvit tilltalade och sakfällde, eller under framtiden ställde, jemte Saköreslängds extracter öfver de Kyrkan och de fattige tilldömde böter. i?rå:i Allmänna Besvärsoch Qeconomie-U/Jkottiti Af den to dennes: N:o H5* I anledning af gjord* anmärkningar vid Utskottet» förut meddeidte Betänkande, rörande skyldigheten att in natura lefverera hö och halm till Kongl. Hofstallet i Stockholm* Af dtn 16 denne»: N:o 116. I anledning af äferremis I Utskottets förut afgifoe Betänkande, angående lämpeligastt tidan till allmänna vägaises Krusning* §34 Dm 3g Junii e. m. Angående ersättning för underhåll och Fourage till tågande Troupper. Af den 10 dennes: N:o 118- I anledning af återremiss å Utskottets förut meddeldte Betänkande, rörande väckt fråga derom, att LandsFiscaler icke annorlunda än efter föregången ransakning och genom laga Dom, måtte kunna från sine tjenster skilj, s eller ock desse Tjenstemän komma att alldeles upphöra. Af den 16 dennes: N o 119. I anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottets förut afgifne Betänkande, rörande anläggande afen Köping uti FryksJ ände Socken af Wermelands Län, Af den 10 dennes: I anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottets förut meddeldte Betänkande om lumpsamlings-skyldighetens upphäfvande samt om förändrade föreskrifter i afseende på sättet att samla lumpor för Pappersbrukens behof. Upplästes ett från RiddarhusUtskottet inkommit så lydande Memorial: (Se Bilagan N:o 4.) Lades på bordet. Ben 25 Junii e. m. justerades PleniProtocollen för den 23 och 27 sistledne