Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om man vill, att de enskilde skola bidraga till jernvägars bekostande, så kan man icke förvänta, att aktie-teckningen skall ske till ett obegränsadt belopp. Man kan nemi. icke förmoda, att t. ex. invånare i Småland skola, lika beredvilligt som för en bana inom provinsen, teckna sig för en jernväg från Skåne till Stockholm eller för en, som ginge ännu längre norrut; men man kan med skäl antaga för sannolikt, att de skola teckna sig för en jernväg, som vore något större än sjelfva den hemorts utsträckning, inom hvilken de äro boende, men dock icke mindre, än att denna sektion kan, såsom ett helt för sig, framkalla ett allmännare intresse. Om man nemi. tänker sig en jernvägssträcka mellan Stockholm och Jönköping, så skulle denna sträcka säkerligen icke framkalla många enskilda bidrag, emedan den vore alltför lång; men om man deremot delade den i två sektioner, en från Stockholm till Norrköping, och en från sistnämnde stad till Jönköping, så blefve dessa sektioner hvar för sig icke större, än att intresset för deras fullbordande väcktes så lifligt, att man snart kunde få de dertill erforderliga medlen fulltecknade. Att göra dessa sektioner mindre, (jag lemnar derhän om de nämnda ändpunkterna äro de lämpliga, de äro blott valda såsom tillfälliga ex.) eller att, Såsom Gr. von Rosen yttrat, bestämma banans omfattning endast till vägen mellan Norrköping och Linköping, vore uppenbarligen icke ändamålsenligt, emedan detta stycke, i sig sjelft af mycken nytta för den ort, der det ligger, dock icke är af någon stor vigt för det allmänna, och icke heller torde vara att betrakta såsom en nödvändigtvis integrerande andel i det stora jernvägs-nåtet inom landet, då deremot en jernväg mellan Norrköping och Jönköping banade väg mellan provinser, som för närvar:de äro i saknad af en snabbare kommunikation med hvarandra, och dessutom förenade midten af Sverige med Östersjön, på ett för trafiken vida skyndsammare och beqvämare sätt, än nu medelst kanalen sker. Om sektionerna vore på detta sätt bestämda, så blefve deras längd ungefär 20 mil. Ville man deremot föra dem lill andra punkter, t. ex. från Stockholm till Köping, så blefve en sådan sektions omfattning ungefär 15 eller 16 mil.
Jag tror att den enda giltiga statsekonomiska princip i detta fall är, att skatten lägges på öfverflödet, hvarigenom den förmögne beskattas, hvilken ock kan bära skatten, men icke böra massans naturliga födoämnen beskattas. Man säger likväl, att sill och salt skola beskattas derföre, att den fattige har så ringa känning deraf emedan att han köper så litet. Om jag ens kunde erkänna, att detta till en del vore en sanning frågar jag dock, om icke den fattige, huru ringa belopp han än af dessa varor köper, icke på ett försåtligt sätt träffas af den indirekta beskattningen. I stället för att nedsätta priset fördyrar man i stället de födoämnen han behöfver. Jag måste slutligen bekänna, att jag icke anser Erih. Raab tillhöra deras antal, hvilka nu påteckna listor för inrättandet af ångkök, ty då hade han icke kunnat yrka bibehållande af tullen på sill och salt. I öfrigt lemnar jag Fri luns konseqvens åt dess eget värde. Förevande punkt af Utsk:s Utlåt, blef uppå härefter framstäld propos. af R, o. Ad. bifallen. 2:dra punkten, innehållande afslyrlcande af bifall lill Hr Henschens förslag om befrielse från manlalspenningarne för alla dem, som icke egde en årlig behållning af minst 200 R:dr b:ko; och 3:dje punkten, innehållande hemställan all manlalspenningarne hädanefler må beräknas från fyllda 18 år och i de fall då, enl. hittills gällande stadganden, befrielse derifrån efter 63 års ålder tillgodonjules, uphöra med fyllda 60 år; äfvensom all, i händelse detta förslag bifölles, R. St:rs blifvande beslut måtte hos K. ål. i underddiet anmälas. Dessa punkter blefvo af R. o. Ad. bifallne. 4:de punkten, innehållande beräkning af den minskning i statens inkomst utaf manlalspenningarne, som skulle föranledas dels af Ulsk:s nu framställda förslag och dels af den nya myntberäkningens tillämpning vid denna afgifls utgörande. Gr. Björnstjerna, Carl Magnus:
»Men du kan väl förstå att...» »Nej, jag vill höra det sjelf.» »Du är ett litet envist troll.» »Det vet jag om.» »Men hur skall jag kunna?» »Bara glöm att jag fins der.» »Men bror Hampus blir ond, när han får veta det.» »Inte ä’ vi så dumma att vi gå och tala om det!» Hon såg förledande ut som en liten hexa. »Men jag tycker inte det är rätt.» »Rätt? Så lilla tant talar! Det måtte väl vara rätt att leta efter sanningen.» »Och så är det inte godt att veta hvad bror Hampus kan hitta på att säga. Han kan göra dig ledsen.» »Ja der ha vi det! Det var ändå tants mening att öfverskyla, om tant skulle framföra hans ord. Och tant är inte så riktigt säker på att han skulle säga mig detsamma alldeles rakt ut i ansigtet. Det visar att jag har fullkomligt rätt. Åh – kära, snälla, rara tant!» »Men...» »Seså. Nu är det afgjordt.» Hon tog raskt det ena paret kaffekoppar och bar det in i nästa rum, der det var mörkt. »Jag blir olycklig för Hampus», jemrade sig frun. »Pytt! Han skall aldrig få veta något om det.» »Men jag blir så förlägen att jag inte kan tala.» »Jo, bara börja, så går det nog», uppmuntrade plågoanden och stack in hufvudet om dörren för att se hur mycket klockan var. Det var ett finhyldt flickansigte med spetsig näsa, liten mun, skrattlystna ögon och kortklippt, kastanjbrunt hår. »Var nu säker, tant», ljöd sista förmaningen, i det hon sakta drog dörren till om sig. Den gamla frun suckade och Pyre började spetsa öronen. Fru Kristina var slående lik sin bror. Men om han var en grobian, så var hon den personifierade siratligheten. Hennes mössa såg ut som om den nyss kommit från modisten, hennes händer voro små och besatta med ringar, hennes rörelser prydligt afmätta, hennes sätt att tala dämpadt, lent och en smula affekteradt.
Slutligen synes ej heller för ärendernas mogna behandling inom Ridderskapet och Adeln rätt tjenligt, om, genom försvårande af juridisko och civile embetsmäns deltagande i riksdagsmålens beredning och afgörande, den insigt och de upplysningar, som från desse ledamöters erfarenhet vore att förvänta, skulle i någon mån komma att uti rådslagen saknas; hvilken afsaknad tilläfventyrs kunde för det allmänna medföra större verklig skada, än hvartill den ifrågakommande vikariatsersättningen i materiel hänsigt torde uppgå. Ur dessa skäl finner jag ofvanbesagdo rådgifvare-åtgärd icke hafva förtjena! något annat omdöme, än ett gillande.’-' Af Herr Professoren H. G. Lindgren: ”Då den vidlyftiga diskussion, som inom Utskottet blifvit förd efter slutad granskning af de Stats-råds-protokoller, som tillhöra sistförflutna treårsperiod, omisskänneligen gifvit vid handen, att ingen af Utskottets ledamöter funnit någon regerings-åtgärd påkalla tillämpningen af 106 § Regeriugs-formen, eller ens kunna föranleda någon sådan anmärkning, hvarom 107 § i samma Grundlag handlar, synes det mig, att Utskottet också hade varit pligtig! att uti sitt till Rikets Ständer afgifvande memorial öppet uttala sin öfvertygelse om det värdiga sätt, hvarpå Konungens Rådgifvare sina vigtiga embeten förvaltat, samt att Betänkandet, efter förutskickad redogörelse för de granskade protokollens antal, hade bordt erhålla ungefärligen följande lydelse: Konstiturions-Utskottet har, under sin nu afslutade granskning af ofvanuppräknade Stats-råds-protokoller, icke funnit någon deruti innehållen regeringsåtgärd påkalla ifrågasättande af någon tillämpning af 106 § Regerings-formen, eller ens kunna föranleda någon sådan anmärkning, hvarom 107 § i samma grundlag handlar.
– Om detta någonting vittnar ju också barnets första leende emot dess Moder – Deri är redan fröet till Salighet. Finge det alltid uppblomstra! På detta någonting, på denna lyftande punkt utom menniskan, olika benämnd, emedan olika uppfattad, hade Margareta ett namn, men hvilket hon icke nämna vågade för sin Lärjunge. För dennas förstämda, dallrande själ, var det Högsta för Högt, det Bästa för Godt, det Obegripligaste alltför Obegripligt. Augusta måste bringas till att ana det. Hon måste nödgas till aktning, förtröstan och kärlek, men föremålet för dessa känslor, i deras första uppspirande måste vara synligt – att så säga handgripligt. Margareta insåg det hon fick vara detta föremål. – Frimodigt, men ödmjukt, aldrig glömmande det mål, hvartill hon sjelf blott var medel, sökte hon tillvinna sig Augusta – på hvad sätt är redan antydt i förra kapitlet. Margareta undvek sorgfälligt att komma i uppenbar strid med henne. Allt hade då varit förloradt, alldenstund Augustas Föräldrar icke tvekat att uppoffra dotterns framtida sällhet för hennes ögonblickliga behag, och Margareta å sin sida, oaktadt allt saktmod och fördragsamhet, just för Elevens skull, ej var sinnad att bortgifva en hårsmån af sin värdighet. För det mesta gick hon också i allt, mycket för rakt på sjelfva saken, för att uppehålla sig vid dess tillfälliga yttringar. Då af ett ondt träd icke kan komma god frukt, kan man icke heller billigtvis af ett sjelfviskt, sanningslöst hjerta vänta godhet och uppriktighet, eller ihärdighet samt sjelfbeherskning af ett nyckfullt, förklemadt sinne – så tänkte Margareta, förvånades icke engång öfver Augustas vildaste utflygter, utan sökte blott till en början göra dem så sällsynta som möjligt. Augusta hade såsom alla menniskor, stundom ljusare ögonblick; dem brydde
Jag har sett att man i flera orter varit betänkt på att inrätta ett slags sparbanker, som man benämnt landstingsbanker, och som otvifvelaktig! skulle göra stor nytta, om de organiserades efter de hufvudgrunder: att många och lätta tillfällen bereddes att göra små — de aldra minsta — besparingar fruktbara, mot den högsta, vid säker placering gångbara ränta, och att medlen alltid företrädesvis utlånades inom det distrikt, t. ex. det härad, der de blifvit samlade. Ju flera tillfällen beredas arbetaren att insätta sina besparingar, desto mer befordras kapitalsamling och sparsamhet. Jag var ännu i går på f. m. färdig att understödja det förslag till underd. skrifvelse, som blifvit af Utsk:t framlagdt; men efter det beslut och den diskussion, som egde rum i går afton, har jag blifvit villrådig. Jag har nemligen funnit, att åt »frihandelssystemet» kan gifvas en alltför elastisk tydning. Jag har dock slutligen bestämt mig för antagande af Utsk:ts skrifvelse, men vill till prot:t hafva förklarat, huru jag anser att denna skrifvelse under närvide förhållanden rätteligen borde vara affattad. Enligt min öfvertygelse, hade den bort lyda sålunda: Den 30 Maj. 655 R. St:r få hos K. M. i underd:t anhålla, att K.
xä den ädla rättigheten at obehindradt yttra sina tankar, befarar det ej at misstänkaför et mindre rent nit och kärlek til allmän up. lysning: det följer allenast sin pligt at haf. rva Statens säkerhet til sit yppersta ögnamär. ke, öfwertygadt, at dä det söker förekomma de oförständigas misstag, stola de som äga en »verkelig kallelse at wara förnuftets och sam ningens tolkar ej genom detta förslag finna sig i sin frihet inskränkte. Den förändring cvattitutjon, Utskottet nu funnit sig befogadt at föreflä, rörer i afseende pä de i NegeringS.Formen faststälde grunder hufwudsakeligen Tryckfrihetens utöfning i för. hällande til Utländska Magter. Wid en noga undersökning huruwida en enstild medlem af et Samhälle borde kunna wara berättigad, at obehindradt yttra och utsprida sina omdömen öfwer andra Staters och deras Regeringars ätgärder, har csonstttmions-Utstottet trott sig böra betrakta denna fräga ur följande syn. pous. Stater äro sins emellan uti et flags natur.tilständ, antingen fredligt, genom bestämda »vänskaps.förbindelser eller krigiskt, genom deras uphäfwande, i hwilket senare fall endast styrkan är gällande; samfundföreningen inom en Stat har det dubbla föremäl, dels at genom Lagars band afhälla wäld inom de personer som äro medlemmar af samma samhälle; dels at genom siere wäivjäusrs förening til en ( 35 ) Stat försäkra samhället för alla andra dylika Oorporruoncr» öfwerwäld. I det förra fallet, mäste ätnjutandet af all möjelkq frihet wara hufwudafsigten, dä des miss ruk genom straff pä inäiviäusk kan föoekommas eller hämnas; i det sednare, hwarförutan det förra är omö, jeligt, mäste ja^ivi6u->s hela handlingssätt wara bundet under den Lag samfundet sig förestrifwit för sik förhä-ande tll andra sam, fund, emedan mädan af missbruk icke drabbar inälvläusn, utan hela Staten.
iide sl upplåtne erno rekogm - Summa Hemmantal. -i CTQ p: O EL —. o B° CTQ CS 3 C. T:r. 2,880 T:r. 70,200 T:r. 36,500 T:r. 165,600 T:r. 76,050 >■ T:r. 3,400 o Underhållna Kreatur. St. 12,700 Q c; “a ■3 -< B: Bevillning efter 1855 års förordning. ■ >—s oT o B - Efter 2:dra Artikeln. ro I 1^5 R:dr. 10,572 21 R:dr. 1.692 *14,128,599; — |—| 10,572(211 — | 1,692 R:dr. P cn 3 Till Berättelsen ofver Storn Kopparbergs Län för åren 1851—1855. BS. V. Holmberg. Tabell för Städerna inom Stora Kopparbergs Län för åren 1851—1855. Fahlun. Hus och Tomter Jord Silfververk . Stora Kopparbergs grufva Koppar-tillverkningen Yitriol-verk Rödlargs-verk . Koppar-hyttor . Fabriker Fahlu Privatbank Personalen ... — o O s "1 p: 3 OQ Jord. cd OQ CD pr o aQ St. 247 St. 1 3 71 6 1 T:ld. 192 Tild. 193J T:ld. 561 CB C 3 3 !» C s 3_ sa 3 946X M:tl. 4 Utsäde af a c aa T:r.
Då nemligen Kongl. Maj:ts Befallningshafvande kunde, enligt 22 § i Landtmäteri-Instruktionen den 4 Maj 1827, tillhålla landtmätare vid vite att skyndsamt företaga och fullborda alla slags landtmäteriförrättningar, så hade, genom ofvan intagna stadgande, denna Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes rätt blifvit inskränkt till allenast sådana förrättningar, som icke angå laga skifte, hvaraf följde, att landtmätare kunde fördröja fortsättandet och afslutandet af laga skifte, som dock vore den vigtigaste af alla slags landtmäteriförrättningar, huru länge han behagade, utan att Kongl. Maj:ts Befallningshafvande egde magt att, genom vite eller annan påföljd, förhjelpa klagande jordegare till sin rätt att få skiftet skyndsamt behandladt. Denna olägenhet afhjelptes ingalunda genom det uti ifrågavarande nya författningsrum meddelade stadgande, att Kongl. Maj:ts Befallningshafvände »eger att, beträffande laga skiften, förfara i öfverensstämmelse med Skiftesstadgans föreskrifter»; ty dessa innehölle i förevarande hänseende icke något annat, än att, om landtmätare icke företager laga skifte inom fyra månader efter den dag, han dertill erhållit förordnande, så må Kongl. Majtts Befallningshafvande kunna, om någon delegare i skifteslaget sådant begär, utse annan landtmätare att samma skifte verkställa. Exempel saknades, att landtmätare blottställde sig för tillämpningen af denna föreskrift. De underläte nemligen icke att börja skifte inom fyra månader, sedan de dertill erhållit förordnande, men derefter gjorde många, som hade flera andra uppdrag, sig skyldiga till oförsvarlig långsamhet, hvarigenom skiftesdelegarne ofta tillskyndades oersättliga förluster. Motionären föreslår derföre, »att Rikets Ständer ville i underdånighet anhålla, att, med upphäfvande af det nya stadgandet i 13 § 1 mom.
Peosions-anstalten för enkor och barn efter tjenstemän och betjente vid Banko-diskonten, Låne-kontoren och Tumba bruk, upphörande af anslaget till 59: Postvexlar, förändrade föreskrifter derom 45: 27. Privat-bank, om ersättande af upphörd sådan 46. il. Reglemente, Banko-, gamla, tillämpning tillsvidare af 65: 7. , » nya, om kungörande af åtskilliga föreskrifter i 73. Reservfond, Bankens, förändrade föreskrifter derom 36: 63. 64: o Respit-tid, angående ifrågasatt utsträckning deraf för lån med om sättningsrätt 35: 48. N:o Sid. N:o Sid Revision of Banko-diskont-verkets räkenskaper, berättelse angående förrättad . 40. Revisorer för Diskont-verken, val af 15. Rikets Ständers Bank, förändrad organisation af, Se: Organisation. Riksgälds-kontorets skuld till Banken för förskjutne krigskostnader 35: 3. kreditiv å Banken. Se: Kreditiv. Räkenskaps-kontoret, hvad dess rörelse omfattar 35: 2. Röhss, E., Grosshandlare, ackordsanbud å Låne-kontorets i Göteborg fordran hos 34. s. Schedvins Enka, Margaretha Liljeberg, eftergift af Banko-diskont verkets fordran hos 75. Schöldström, C. G. f. d. Faktor och Handlande, ackordsanbud å Banko-diskont-verkets fordran hos 20. Schön, C. M. Se: Pension. Sedelstock, Bankens, hvad såsom sådan anses och beräknas 45: 17. , o maximum för densamma 45: 18. Sedeltryckare: uppföras på indragnings-stat 44: 26. Sedlar, förslitne, invexling i landsorterna af 45: 21. — , å 1 R:drs valör, förslag om indragning af 27. Silfver i plants, försäljning af 45: 13. — omyntadt, Bankens skyldighet att till ett bestämdt pris ut lemna sådant 26.
Detta är det hufvudsakligaste skälet, hvarför jag önskar att B. o. Ad. nu måtte fatta beslut om att fortgå på deri bana, de ledan för 10 år sedan började beträda och hvilken äfven säkerligen kommer att leda till ett önskvärdt mål. B:koHtsk:t har till försvar för sina åsigter om olämpligheten af metallisk valutas införande i rörelsen, anfört ett skäl. hvilket jag ej med tystnad kan förbigå. Det heter nemligen i Utslcts Betänk., »att, om än för den enskilde någon gång upstår förlust derigenom, att sedlar aldeles förstöras eller i följd af nötning blifva så obrukbara, att de icke kunna till inlösen godkännas, så tillskyndas Banken härigenom en motsvarande vinst, hvaremot allt det silfvermynt, som går förloradt, medför en oersättlig förlust icke blott för den enskilde, utan äfven för Staten.» Det förundrar mig sannerligen, att majoriteten af B:koUtsk:ls Ledamöter velat begagna sig af ett sådant skäl. Ty om en förlust i detta hänseende ej kan undvikas, så synes mig att man allmänt borde vara ense derom att det i sådant fall är bättre att förlusten drabbar Banken än den enskilde. Att gå så långt i ådagaläggandet af sitt nit för Bankens bästa, anser jag t. o. m. vara ovärdigt dess principaler, Man har vidare sagt, att de ifrågav. sedlarnes borttagande ur rörelsen skulle hos allmänheten förorsaka en väsendtlig minskning i beqvämlighet vid mindre liqvidera upgörande. De af Eder, Mine Hrr, som på detta rum voro närvarande, då, för några Eiksdagar sedan, man diskuterade om skillingssedlarnes borttagande, påminna eig säkerligen de skäl, man då anförde mot detta förslag. Man gick så långt i sitt försvar för det gamla, att man sade, att det t. o. in. skulle vara omöjligt för allmogen att kunna behålla dessa små silfverpjeser i sina händer. Jag tror att det bevisat sig, att de kunna, om de vilja, qvarhålla dem ganska bra. Jag tror äfven att silfret har visat sig ega en annan fördel, den nemligen, att man i mörkret ej behöfver misstaga sig om penningens valör.
St:r ogillade hvad här blifvit af Utsk:t framställdt. Vill llegeriugen deremot gå i samma riktning, som Utsk:t, så har den ju ett stöd i E. Strrs uttalade åsigt; och då för ö!rigt Utsk:ts förslag är uttryckt i så allmänna ordalag, att dermed icke något bestämdt är föreskrifvet, så har Eegeringen ej händerna bundna på uågot sätt. Jag fortsätter min begäran om bifall till Utskds förslag. Sedan öfveriäggningen förklarats fulländad samt H. Exe. Hr Gr. o. Landtm, uptagit de derunder gjorda yrkanden om dels bifall till, dels alslag ä Utsk:ts ifrågavtde tillstyrkande, framställde H. Exc. propos. å bifall dertill och, då svaren utföllo med många ja jemte några nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. Utsk:ts yttrande i fråga om införande af krigsöfningar i skolorna. Bifölls. Föredrogs och bifölls StatsUtsk:ts den 23 sisth Maj bordlagde Utlåt. N:o 103, angrde väckta frågor om ytterligare statsbidrag för reparationsarbeten fl Westerås domkyrka. Föredrogs och företogs punktvis till afgörande StatsUtsk:ts den 23 sisll. Maj på bordet lagda Utlåt. N:o 104, i anledn. af K. Propos. ang:de ytterligare anslag till istflndsättande af Linköpings domkyrka. Utsk:ts första hemställan om anvisande för ifrågav:de ändamål af 30,000 rdr, deraf hälften såsom anslag och andra hälften såsom lån. 1>eii 6 Juni e. m. 133 Frill.
Grefve von Schwerin, Fredric Bogislaus', Det är för första gången, som jag, vid alla ds Riksmöten, hvilka jag öfvervara, horten formlig anmaning till Riddarhuset ställas, att förvandla sig till ett Embetsmannabus, och då den Ledamotens grundsattser, som framställt denna anmaning af flere närvarande Ledamöter, som bestridt Betänkandet, blifvit åberopad, så anser jag det vara min pligt, att vederlägga deni. Herr Dan \] October j. m. Von Hartmansdorff hämtar sina skäl dels ur Philosophiens, dels ur Historiens gebiet. Han säger först , att Grundsattser, som strida emot en ilok Statsförvaltning, ej böra godkännas. Jag tror att ett Betänkande, som hvilar pä Ilandets Grundlagar, ej har med Philosophiens grunda sattser att göra. 3 Ständ hafva redan gillat det, och jag förmodar att Ridderskapet och Adeln äfven skall deruti instämma. Herr von Hartmansdorff har gjort oss uppmärksamme på, huru Riksens Ständer ofta, alltsedan Carl XILs tid, dragit åt sig uppbörden , men Herr von Hartmans-' dorff har förtegat, huru Styrelsen dragit pi sig jmer, än den orkat bära; den nödsakades då skjuta ifrån sig; det ar ej den andra Statsmakten, som dragit åt sig. Herr von Hartmansdorff säger, att år 1812 Statens skulder blifvit liquiderade, och att således RiksgäldsContoiret ej mera behöfves; men det lär hafva fallit honom ur minnet, att Staten ännu ansvarar för 13 millio_ ner Riksdalers skuld, och att nu ett syäteme blifvit antagit, sorn går ut på en ytterligare skuldsättning. Då tror jag det vara lika så godt, att 'Riksens Ständer bibehålla garantien för denna. Jag får erinra, att, då TullArrendeSocieteten ej fann svårighet att uppbära Tullmedlen, ser jag icke någon svårighet, att ju Summorna kunna gjutas i RiksgäldsContoiret. Herr von Hartmansdorff vili, såsom flere anmärkt, central isera. Derföre vill han ock, att
Hallin, Berthn., fi: ii, Ranlsdnl; Btirrniii. Cei.iberg, O., provinsinllii.k,zrc, Hi.i-l) $ l-lnllstïöin, Becln, frn, Norrliiiping. rniidn. I ' l ' nllström, Lleleiio, frökeii, Ströiii, 83.1 tskog. Gei-dl, Jiiliiis, liniidlniicle, Stooltholiii. Gevert, M: ii.in, frii, Orekro. ITollströin, Lncie, f r a, Esltilstnnb. J-i ?llwyl, voii, W., grefvinnzl, Stocl-l iolm. Gibson, Aiiiin, fru, Stocklioliii. Iinmberg, Ckisrlotts fröken, G öte ' norg. C; .ibson, Iiigehorg, fin, Jonsered. Rniniltoii, A aiie-hlnrgrethc, frijkeii, Gibson, MartJiiin, fru, Göteborg. Stocklioliri. Gierttn, Eiiiilin., friherriniin, Stoclzholiii. Hainilton, Ebbn, grefvii.inn, Upsala. ' B Gi ' lljniii, Helei.in, frn, H: m iltoii, Jncquette, fröken S toclz1iol.iii. Gillqvist, J ' oli., grossliniicllnre, n J-l: mmnrBergJ J n ~ i i e s, frii, Q4t.eboi.g. C: iöl:) el, Seliiin, frölieii, D Ilninin: wgren,: I-ielfrid, frijkeii, StocliCdns, \ Villieliii, v. liousnl, Unie5. Gotlicii, A .. revisor, Btocltlioliii. Gottlieh, ElisnbetJi.
Stadens alla inkomster, deruti inberäknade tolag, bro-, hamn och vågpenningar/uppgå vanligen för året lill 9,500 R:dr Banko. Under Calmar stad lyda Ivöpingarne Figeholm, Döderhultsvik, Mönsterås, Påskallavik, Pataholm och Bergqvara, hvilken sistnämnde till någon del lyder under Carlskrona. Döderhultsvik och Mönsterås äro störst. Den förra har 14 inrikes handlande och 14 andra borgare, som här i staden innehafva burskap. 2:o Westervik. Stadens hus och tomter utgöra till antalet 500, af hvilka de fleste äro små och ganska många med obetydlige åbyggnader forsed de. Areala rymden af stadens område utgöres af 478 Tunnland åker, 843 dito äng och 2,978 dito skog och betesmark, hvilket allt, vid den skattläggning, som år 1824 förrättades och af Kongl. Kammar-Collegium sedermera blifvit fastställd, är beräknadt till 9? hela hemman, deruti inbegripen den under Westervik lydande Köpingen Gamlebyn, som särskildt är uppskattad till i hemman. Åkern består allmännast af sand; och kan, i anseende till jordmånens magra beskaffenhet, blott hälften deraf, eller 239 Tunnland årligen begagnas, hvaraf |:delar nyttjas till höstsäde, och den öfriga |:delen till Potatesodling. All slags vårsäd har vid flere gjorda försök befunnits - 33 funnits icke hafva någon trefnad på denna jord, ulan oftast lemnat brukaren ringa afkastning, om icke missväxt. Af ängen, lika mager som åkerjorden, ehuru lagd i cirkulationsbruk, kan ej framfödas flere kreatur än de i tabellen upptagne hästar, oxar, kor, ungboskap och får. Utmarken till största delen bergig och mycket stenbunden, är beväxt med smärre tallskog, och gifver ett ganska klent bete.