Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Minskningen i postverkets inkomster kan man icke f. n. med säkerhet utan blott förslagsvis beräkna, men alt den till en början Den 7 Juni e. m. 97 början blir rätt ansenlig, innan korrespondensen hinner atl öka sig, det är gifvet. Kan således Statsverket undvara alla bidrag ifrån postverket, så tror jag visserligen, att, efter förändringen, postverket sjelf kommer att någorlunda reda sig, tnen icke komma inkomsterna atl lemna tillgäng till alla de stora förbättringar i kommunikations-anstallerne, som Gr. Björnstjerna önskat. Alt förändringen i England var vida mera genomgripande, än den-, som här är ifråga, det kan jag med upgifter ådagalägga. Före förändringens införande i England, var portot der t. o. m. 40. sk., och sattes ned till 1 penny, som är lika med 2| sk. rgs. Det i Gr. Björnstjernas reservation framställda förslag, att en del bref skulle fortskallas, utan att vara försedde med frimärken, auser jag icke för någon förbättring i K. M:s Propos., utan snarare såsom en försämring, ly deraf skulle följa, att man icke undginge de kontanta liqviderne, utan finge serskildt skicka penningar till postförvaltare. Detta anser jag såsom en brist i Grins förslag. Enligt K. Rl-.s Propos. skulle sådant icke ega rum. Enligt densamma kunna lokalbref äfven med frimärken förses. Detta är således en fördel, som saknas i Gr. Björnstjernas förslag. Jag fortfar att begära återremiss af Betänk.; och skulle Frih. af Ugglas önska, att man skall afgöra någon del af frågan, så får jag anhålla om Propos. på bifall till första punkten i K. M:s Nåd. Propos. Hr von Koch, Nils Samuel: Fullkomligt instämmande uti den åsigt, som Gr.
Vid 18 §., alt, i afseende å den der medgifna drawback, dels för Sockeroch Tobaksfabricater, restilutions-beloppen må, sedan, enligt livad ofvanföre inbemtas, Utskottet föreslagit förhöjda införselsafgifter å rå-ämnena, ökas för Socker från 3 sk. 4 rst till 3 sk. 6 rst, samt för Tobak ocb Snus från 3 till 5 sk. per U, dels för bomullsväfnader af 4 skför hvarje stycke till 5o alnars längd, den rättelse må uti detta tvifvelsutan genom misstag tillkomna stadgande varda gjord, att berörde restitutions-belopp 4 sk. kommer att medgifvas för hvarje skålpund, hvilket ändamål vinnes, om bestämmelsen ”st.” utbytes mot "U.” ocb orden ”till minst 5o alnars längd” uteslutas; hvarjemte rättigheten till åtnjutande af drawback torde böra utsträckas äfven till annan bomullsväfnad än hvit, och alltså jemväl denna bestämmelse borttagas; äfvensom att i samma §. måtte medgifvas drawback för export af Ylleoch Halfylleväfnad på enahanda vilkor i allmänhet, som för bomullsväfnad, dock att beloppet bestämmes för Ylleväfnad till 8 och för Halfylleväfnad till 4 skskålpundet. I följd häraf skulle dels föreskrift härom inrymmas nästefter stadgandet angående bomullsväfnad, dels ock jemkningar erfordras i hvad under serskilda moment blifvit för tillgodonjutandet af restitutions-förmonerna till iagttagande föreskrifvet, nemligen sålunda, att början af i:a mom. finge följande förändrade lydelse: 1:0 ”Att, hvad Sockeroch Tobaks-fabricater samt Bomulls-, ”Ylle-och Halfylle-väfnader angår, minst 100 U. af samma va”ra och af Hampoch Linne-väfnader minst etc.”, samt att, i 2:a mom. inflöte näst efter ”Packväf” orden ”samt
Ridderskapet och Adeln afslaget, af Högvördige Preste-Ståndet samt Vällofl. Borgare-Ståndet, i följd af dervid gjorde anmärkningar, till Utskottet återförvist, samt af Hedervärda Bonde-Ståndet bifallet; hvarefter likväl Per Persson från Örebro Län, underrättad derom att Betänkandet blifvit af tvänne Riks-Stånd återremitteradt, ingifvit ett, jemväl till Utskottet öfverlemnadt anförande, deruti han ytterligare sökt framställa obilligheten och skadligheten af det tvång, som, genom de öf verklagade föreskrifterne, tillskyndats Bergshandteringen; hvarifrån han derföre yrkar att densamma måtte alldeles befrias; uti hvilket anförande flere det Hedervärda Ståndets Ledamöter instämt. Utskottet, som i följd häraf egt att uti detta ärende ånyo sig utlåta, bar der vid - Bctv. ocli Oecon. tltsk. Utl.-de. N.-o n3. 17 vid tagit i betraktande, hurusom alla emot lletänkandet afgifne yttranden inom de respectiva Riks-Stånd, hvilka detsamma återremitterat, ytterligare bekräfta och med sakkunniga omdömen och upplysningar styrka Utskottets förut tiilkännagifna öfvertygelse om de öfverklagade anstalternes fördelaktiga inflytelse på Tackjerns-tillverkningen; hvarifrån den slutsatts blifvit härledd, att det ovilkorliga påbudet om deras allmänna antagande borde förblifva oförändradt. Men som Utskottet häruti ej kunnat finna några nya skäl mot dess förra mening, att ifrågavarande Författningar, oaktadt till sitt ändmål goda och nyttiga, dock innefatta föreskrifter, som nog mycket ingripa i den enskilda hushållningen, för att höra genom maktspråk göras gällande; samt dertill kommer, att införandet af fölvandringar, hvilkas förmonliga verkan ådagalägges genom omgifvande exempel hos dem, af hvilka desamma redan blifvit vedertagna, icke lärer kunna möta ett långvarigt motstånd; har Utskottet icke trott sig ega anledning att uti dess förra Utlåtande tillstyrka någon ändring.
Skulle de nu få en sådan endast i de fall, der tryckfrihet ansåges missbrukad, och således kunna, på sätt som skett, döma prestmän embetet lorlustiga för förment irriärighet i tryckt skrift; då vore dem, enkom till intrång i tryckfriheten, förunnad en jurisdiktion, för hvilken i hvarje fall saknas allt bemyndigande och mot hvilken endast finnes förbud. Återstår frågan, huruvida förlusten af personlig frihet i följd af brott också innebär förlorad yttranderätt. Man frågar, om detta icke förstås af sig sjelft och om det är tänkbart, att den, som ej kan utöfva någon frihet, skall äga rätt att fordra den för sin tanke, den farligaste af de förmögenheter, han kan missbruka. Framför allt anses det stötande och föga rimligt, att just under det man genom förlorad frihet straffas för yttranderättens missbruk, d. v. s. undergår fängelsestraff för tryckfrihetsbrott, man skulle vara berättigad att fullfölja utöfningen af den missbrukade friheten, fortsätta det brott, för hvilket man straffas. Det vore också icke förenligt med fängelsets eller annan säkerhet, att dess innevånare finge med andra personer idka den gemenskap, som för bestyret om skrifters tryckning kunde vara oumbärlig. Då Tryckfrihetsförordningen för rättigheten att utgifva endast en viss art af skrifter, nemligen de periodiska, fordrar af utgifvaren vissa qvalifikationer; men för skrifters utgifvande i allmänhet inga sådana tarfvas; då man således ej kan göra till vilkor för en skrifts allmängörande, att utgifvaren skall vara välfrejdad, icke dömd från äran, icke strafläd för stöld och rån eller huru groft bedrägeri som helst; för hvad ändamål skulle det då begäras, att han under skriftens författande och tryckning varit i åtnjutande af sin personliga frihet? De straff, man lider genom inspärrande i fängelse, äro dessutom icke alltid vanärande; och sådana kunna brotten och personerna vara, att det våld, hvarigenom de hindrades från författarskap, blefve skadligt för vetenskaper och upplysning. All anledning hade således varit att göra skillnad, så framt lagen velat uti den personliga frihetens förlust lägga något hinder för tankarnes kungörande.
Ständer måtte för deras del besluta, att ansvarighetslagen för Konungens Rådgifvare bör erhålla följande, i vissa delar förändrade, lydelse: . La$> hvarefter Stats Ministrarne och öfrige ledamöter af Stats-Råide t till hvilka, för alla i denna Lag uppräknade fall, äfven hänföras för tillfället förordnad föredragande och den embetsman, som i commandomål Konungen råd gif vit, skola f ör embetsfel af Riks-Rätt dömas. Stats-Rådets ledamöter skola, på sätt Regerings-formen af den 6 Juni 180g föreskrifver, uti förekommande Regerings-ärenden, af hvad beskaffenhet de vara må, efter bästa förstånd och öfvertygelse, råda Konungen till det, som Rikets Grundlagar likmätigt är, samt, i öfverensstämmelse med dem, Konungens och Rikets förmån befrämja-, alltid låta sig vårda om Konungens magt och Rikets Ständers samt innebyggares frioch rättigheter, allt efter hvad härom i Rikets Lagar och Författningar är stadgadt och förordnadt, samt sjelf kraf de påminna om Rikets rätt och bästa; dock endast Konungen råd gifva, men ej jemte Honom regera. De äro ej allenast såsom medborgare och för sina personer underkastade hvad allmän Lag och laga stadgar bjuda, utan skota ock för sina rådslag och gerningar, i och för deras embeten, vara Konungen och Rikets Ständer ansvarigei på sätt Regeringsformen utstakar, och här nedanföre stadgas, men ej i och för dem af enskilde personer kunna tilltalas. Desse embetsman kan ej eller till last läggas, om, emot deras, Bik. till R. St.
Uti det, Kongl. M;ij:ts Proposition angående Statsverkets tillstånd och behof bifogade, utdrag af protokollet öfver landtförsvars-ärenden den 14 Juni 1862 före kommer ett af Chefen för Landtförsvars-departementet afgifvet yttrande angående de, sedan förra riksdagen bildade s. k. skarpskyttekorpserne innehållande Departementschefens förordande af sagde korpsers fortsatta tillvaro på nfrivillighetens grund», således med godtycket och sjelfpröfningen till regulator af tjenstgörings-åligganden, jemte dess tillstyrkan af, dels ett till 75,000 R:mt uppgående anslag i och för de frivilliga skarpskyttarnes förseende med målskjutningsgevär, dels utlemnande från Kronans förråd till skarpskyttekorpsernes disposition af 20,000 exercisgevär, dels rättighet för s. k. skarpskyttar, att under vissa anförda omständigheter varda fritagna från beväringsmanskapets vapenöfningar. Då likväl, enligt mina åsigter, hvad här ofvan förekommit utgör ämne till förundran och ogillande, har jag häraf hemtat anledning att icke allenast afstyrka Rikets Ständers bifall till hvad sålunda tillstyrkt blifvit och på grund häraf i den Kongl. Propositionen blifvit upptaget, utan äfven i sammanhang härmed i motionsväg afgifva ett förslag, som icke nu inträffat, så framt icke omnämnda omständigheter detsamma föranledt. Såsom belysning och motivering af såväl det ena, som det andra, utbeder jag mig att till en början få anföra följande: Sverige, det gamla Sverige, är en stat, som med undantag af få korta perioder, alltid egt, ännu eger, och, efter hvad jag hoppas, allt framgent skall komma att ega en konstitutionel monarkisk styrelseform. Hos oss kunna dynastier utdö eller bortsopas af folkviljan, men de böra samtidigt härmed ersättas af nya; den ene Konungen dör, men härvid bör alltid kunna utropas: »lefve Konungen».
Det kan icke vara meningen att låta synas, såsom vore denna bröstarfvinge de båda makarna B:s och W:s gemensama barn, ehuru motsatsen icke bokstafligen uttryckes. Men då hvarken denna bröstarfvinge eller någon annan efter de båda makarna fanns, lefde ej heller deras ätt, ehuru den nådiga Domen säger, att utslocknandet af deras ätt icke inträffat. Således kunna då ena makans afkomlingar kallas buda makarnes ätt? Skall man tro detta vara meningen? Eller huru skall man eljest förstå räsonnementet i den nådiga Domen? Men kan två makars ätt (Tit. "B:s och dess Fru W:s ätt”) icke vara någon annan, än deras gemensama; och fanns icke en sådan; så kunde ju ej heller den fideikommissrätt finnas, som bordt endast R. St. Just. Ombudsm. Emi.-Berättelse för år J8i9. 105 endast denna ätt tillkomma. I stället fanns en afkomling af ena maken; och det är dermed, som skall bevisas, att deras ätt ännu var till! Också vågar jag knappast tro, att jag rätt fattat Högsta Domstolens argumentation. Jag föreställer mig ännu en händelse, nemligen att B. efter sin hustru "W. haft lefvande barn, som jemte de af nytt äktenskap tillkomna öfverlefvat honom. Ostridigt skulle väl då en af de förra efter honom blifvit fideikommissarie framför någon af andra kullen. Låt derefter afkomlingarna af 15. och W. utslockna; och svare man sedan, om fideikommisset kunnat gå till andra kullen. Skulle väl denna senare kull hafva kunnat efterträda den förra? Och om detta varit rakt stridande mot stiftelsebrefvets stadgande om successionen efter B:s och W:s gemensama ätt; kunde det då vara deremot mindre stridande derföre, att första kullen var utslocknad, innan den andra tillkom? Detta örn hvad som hade kunnat hända, och derföre bordt tagas i betraktande. Det återstår att tillse, hvad som ännu kan hända, och hvarpå man således bör vara beredd.
Sina moderliga plikter uppfyllde fru B. med aldrig sviktande trohet. På sin dödsbädd yttrade hennes man en gång farhågor för hennes och barnens framtid. » Jag lämnar dig ju ensam med sju oförsörjda barn, » sade han. » Hur skall det gå för er alla? » Men fru B. lugnade honom i det afseendet fullständigt och gaf honom ett heligt löfte att fullborda barnens uppfostran och söka göra dem till verksamma och dugliga samhällsmedlemmar. Och det löftet infriade hon till fullo. Ord förefalla fattiga, ' när man vill tolka den outtröttliga moderskärlek, hon ägnade dem. Men sällan har väl också en mor så rikt belönats af barnens genkärlek och fullständiga förtroende. De flesta af dem byggde redan under hennes lifstid egna hem, men aldrig rönte hennes barn en framgång, aldrig drabbades de af en sorg, utan att de först skyndade till modersfamnen för att där få sin glädje delad, sina bekymmer lindrade, för att där jubla ut sin glädje eller gråta ut sin smärta. Aldrig läto de af annat än sjukdom eller bortavaro hindra sig från att, dagligen besöka henne. För barn och barnbarn var hon, för att begagna hennes egna ord om Karl X V, » den älskade medelpunkten ». Man skulle kunna tro, att fru Boklunds tid och krafter så togos i anspråk af hemmets plikter, att hon ej kunde skänka sitt intresse åt utanför liggande saker. Så var dock ej förhållandet. Gällde det att lindra nöden, att " trösta sorgen, att verkligen hjälpa lidande medmänniskor, alltid var hon färdig att offra tid och arbete. Så t. ex. ordnade hon år 1891 helt och hållet på egen hand och med stora personliga ansträngningar, det hellqvistska tafvellotteriet, i syfte att skaffa Hellqvists i mycket små omständigheter varande änka och barn ett litet kapital. Hon hade också den glädjen att se detta sitt arbete krönas med framgång. Det är väl till att märka, att fru B. ej var genom något särskildt vänskapsband fäst vid denna familj. Men hon råkade händelsevis fru Hellqvist ute i Tyskland och fick kännedom om hennes och hennes barns svåra belägenhet. Mer behöfdes ej för att fru B. skulle åtaga sig att söka på ett verksamt sätt hjälpa och stödja.
Långt ifrån att det åsyftar en öfvergång till en ny representation, innefattar det tvertom, enl. mitt förmenande, just ett sätt att konservera den nuv:de. Det förutsätter icke, såsom det förra förslaget, att den olycksaliga, i alla hänseenden hinderliga och otjenliga fyrdelningen skall uphöra’; det åsyftar icke heller, att med R. o. Ad. förena de samhällsklasser, sorn i hildning och förmögenhet stå närmast R. o. Ad. Resultatet af detta förslag skulle tvertom, efter min öfvertygelse, kunna blifva ganska olyckligt; det skulle nemi., såsom en talare, Frih. Raab, framställt, kunna leda och med säkerhet leda derhän, att R. o. Ad. kom att utgöra en slags byråkratisk elit-korps, som, långt ifrån att lörsvara R. o. Ad:s intresse såsom adel, fasthellre skulle motarbeta detsamma, hvilket enl. historiens vittnesbörd i grunden alltid varit ett demokratiskt eller anti-royalistiskt intresse. Jag befarar, att R. o. Ad., sammansatt medelst val, och med den stora likgiltighet, som i detta afs:de visar sig, skulle komma att helt och hållet blifva sammansatt af högre embetsman, styrelse chefer, landshöfdingar o s. v. Jag har aldrig tvekat, och tvekar ieke heller nu i denna stund, att skänka min sjelfskrifvenhet åt folket; tvertom skulle den dag, jag kunde göra det, vara den största glädjedag jag i politiskt hänseende kunde ega. Men jag upoffrar den icke för ett sådant förslag, som det närv:de; ty denna upoffring bör vara något annat, än en efterlåtenhet för ett byråkratiskt parti, hvars åsigter jag oftast icke delat och hvars bemödanden för det allmänna jag hittills icke sett krönta med någon större framgång Jag har nu i korthet uttryckt min åsigt i denna fråga; men jag måste tilliigga, att jag icke kan annat än på det högsta förvåna mig öfver att ett sådant förslag som delta har kunnat hafva sin uprinnelse och vinna understöd inom Stånd, som icke tillhöra R. o. Ad. Det är detta förbiseende af följderna utaf förslagets resultater, som förvånar mig.
Under förmenande, att orsaken dertill, att vid så många skiftesför rättningar ägolotterna blifvit utlagda i oformliga och obeqväma figurer, vöre att söka deri, att landtmätaren, huru skicklig han än vöre i att mäta, räkna ock rita, likväl icke ofta förstod sig på att plöja och så, samt till följd deraf mången gång rättade ägofigurerna blott efter sin egen beqvämlighet vid uträkningen, hvarigenom uppkomme en för jordens skötsel olämplig utläggning af ägoskiftena, i hvilken Ägodelnings-rätten, då fastställelse å kartan ifrågakomme, icke gerna kunde, enär ingen klagat deröfver, föreskrifva den rättelse, som uppenbarligen behöfdes, men hvilken skulle föranleda till stora rubbningar i skiftet och till dermed förenade dryga omkostnader; har Anders Wilhelm Uhr väckt förslag derom, att en agronom måtte, der det sig göra lät, biträda vid planläggningen för laga skifte, eller, der sådan person icke funnes inom ett län antagen, någon skicklig landtbrukare för enahanda ändamål i stället förordnas. Då afsigten med stadgandet i 2 Kap. G § Skiftesstadgan: att ”vid alla landtmäteriförrältningar, dervid andras än sökandens rätt är i fråga, skola tvänne i jordbruk kunniga och erfarne gode män tillstädes vara”, hvilka äga att, påsatt stadgan i öfrigt föreskrifver, vid nämnde förrättningar biträda, (dervid, jemlikt 6 Kap. 3 §, i alla de frågor, rörande hvilka förrättningsmännen hafva beslutande rätt, dessa gode mäns förenade mening gäller framför landtmätarens), tydligen just är densamma, som motionären tillkännagifvit, att nemligen vid skiften och andra förrättningar måtte göra sig gällande de insigter i jordens rätta skötsel och den erfarenhet beträffande vilkoren derför, som icke kunde förutsättas alltid finnas hos landtmätaren; men för detta ändamål det icke synes behöfligl, att biträdet fullgjort hvad som för vinnande af anställning såsom länsagronom erfordras, kan 8 Sammans. Lagsamt Allm. Besv. och Ekon.-Utskallets Betänkande M 14.
Remiss blef aflemnad ; hvarföre och enär den rättighet 56 §. Riksd.Ordn. tilläde Motionären, såsom Ombud för Marstrands Stad, att vid ett dylikt förhållande och då han tillika vore Betänkanden, N:o 269. 3o5 försedd med alla de Handlingar, hvilkas afsaknad föranledt det preliminära beslutet, han yrkat, att som Marstrands Stad, ehuru genom K. Resol. d. 27 Mais 1770 och K. Brefvet d. 12 Junii 1771 från Inqvartering verkeligen befriad, lik val måst oafbrutit från 1806 till 1822, peli serdeles under förstnämnde års krig, i hög grad vidkännas denna tunga, uppgående till icke mindre Summa än 36,146 R:dr 10 sk. B:co, hvarigenom, jemte en olycklig stagnation i handel och rörelse, Staden iråkat ett sådant vanmagtstillstånd, att den utan serskildt understöd ginge sin undergång till mötes, meranämnde Stad altså måtte, lika med Malmö och Landscrona, tillerkännas ersättning för den utöfver Stadens väsendtliga förbindelse utgjorde inqvarleringstunga; varande de af Motionären åberopade Handlingar berörde ProtocollsCJtdrag bifogade. Och har, af de skäl Hr Meijer sålunda omförmält, Hr CommerceRådet Santesson instämt uti yrkandet om frågans å nyo upptagande. I anledning häraf har Utskottet till förnyad handläggning upptagit ifrågavarande
~ Anläggningen benämndes Fiskarsbruk och växte inom kort upp till en för den tidens förhållanden storartad bruksrörelse, ja, till den då förnämsta i Finland. Till i början på sjuttonde århundradet förblef Fiskars bruk i den Thorvöstska familjens ägo, men gick sedan genom olika ägares händer. Bland dessa märkas de i Sverige kända namnen Montgomery, Tottie, Jennings och Björkman. Af den sistnämndes son köpte dåvarande assessoren, sedan bergsrådet John Jacob Julin (adlad von Julin) 1822 Fiskars bruksegendom och grufvor. John Julin var son till den i Wästerås 1752 födde och som apotekare med assessors titel i Åbo 1820 aflidne Johan Julin. Denne framstående och begåfvade man, som äfven var naturforskare och författare, invaldes till medlem af Svenska Vetenskaps-Akademien 1791. Den unge John von Julin ägnade sig först åt samma yrke som fadern. Men genom vidsträckta resor A l b i n, Paris. foto. i främmande land fick l z nämsta industriella etablissement. Honom har Finland äfven att tacka för den första lancasterskolan,hvilken han på egen bekostnad inrättade i Åbo 1817. Likaledes grundade han Finlands första sparbank i Åbo 1822. Landets första FISKARS BRUK, sluss lät han äfven 1824 bygga emellan Orijärvi grufva och Antskogs under Fiskars lydande bruk. Bergsrådet John von Julin afled i Helsingfors den 11 mars 1853. På honom kan med skäl besannas det gamla ordspråket, » att mannens ära återfaller på hans fosterbygd ». Efter hans död delades hans stora domäner emellan hans arfvingar. Bruket samt större delen af egendomen öfvertogs af hans äldste son, E. Ii. von Julin, och drifves nu af ett aktiebolag. Brukets CORPS D E LOGIS E T. höja smaken för ädlare njutningar genom konserter, föredrag m. m., som där esomoftast gifvas. Corps de logis ' et på Fiskars är uppfördt under Björkmans tid, men till större delen med engelsk komfort inredt af bergsrådet von Julin.
Justilie-ombudsmansplatsen besatt med sådane män, som, med embetets nuvarande innehafvares outtröttliga nit och oförminskade sjelfständighet, rastlöst framgingo på den af hagarne derföre utstakade bana, helst man då hade förhoppning, att inom en ej alltför aflägsen framtid få se enhet och. sanni ian hav" i lagskipningen, så att ali dom komma att grundas pä klar lag, och en allmän säkerhet att beredas för medborgares rättigheter.” Af Herr Doktor Wallin: som instämt i Herr Grefve Sparres serskilda mening och tredje mom. af Herr Cederschiölds reservation. Af Herr Doktor Nordström: med förklarande, det han ej eller funnit sig kunna gilla det kiander öfver Justitie-ombudsmannens embetsförvaltning, som Utskottet i betänkandet uttalat, äfvensom att han likaledes instämmer i tredje mom. af Herr Cederschiölds reservation. Af Herr Prosten Melander: som instämde i Herr Cederschiölds reservation.
Ytterligare Utlåtande bif. af Bondeståndet, s. 796. af Adeln, s. 854. — om inköp af åtskilliga trähus i; StatsIJtskottets betänkande, bif. af Adeln, s. i46. af Presteståndet, s. i4g. af Borgareståndet, s. 152. af Bondeståndet, s. 153- — om öfverlåtelse af den vid Auctioner å confisquerade varor utgående Fattigprocent till Fattigförsörgningsantaltens i; StatsUtskotfets betänkande, bif. af Adeln, s. 215. af Borgareståndet, s. 219. af Bondeståutjijt 3 s. S20. af Presteståndet, s. 230, Hafra, rörande 500 tunnor, sorn blifvit sända till Norige; Utskottets Utlåtande bif. af Presteståndet, s. 343, af Borgareståndet, s. 34g. af Adeln, s. 364. Hafstång, om rättighet att upphemta. Ekonomiutskottets betänkande, bif, af Adeln, s. 183, af Presteståndet, s. 189, af Borgareståndet, s. 206. af Bondeståndet, s. 209, Halloch Manufactur-Rätt, om indragning af Stockholms; Motion hänskjuten från Ekonomi till Särskildta Utskottet, med bif. af Borgareståndet, s„ 133. ~ ordningen, om yrkad ändring] af 1 Art, 4 §. af Kongl. EagUtskottets betänkande bif. af Bondeståndet, lil. s,1 157. af Adeln, III. s. 182. af Borgareståndet; lil. s. 223. Hallands