Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Alltså drog Sisak, Konungen i Egypten, upp till Jerusalem, och tog ut de håfvor i Herrans hus, och de håfvor i Konungshusena, och förde alltsammans bort. Desslikes tog han ock de gyldene sköldar, som Salomo göra lät; I hvilkas stad Konung Rehabeam lät göra kopparsköldar, och befallde dem de öfversta för drabanterna, som vakt höllo för portenom af Konungshusena. Och så ofta som Konungen gick uti Herrans hus, kommo drabanterna, och båro dem, och lade dem åter i drabantakammaren. Och efter han ödmjukade sig, vände sig Herrans vrede ifrå honom, så att icke allt förderfvadt vardt; ty det var ännu något godt i Juda. Alltså kom Konung Rehabeam sig före i Jerusalem, och regerade. Ett och fyratio år gammal var Rehabeam, då han vardt Konung, och regerade i sjutton år i Jerusalem, uti den stad som Herren utvalt hade utur all Israels slägter, att han der sitt Namn sätta skulle; hans moder het Naama, en Ammonitiska. Och han handlade illa, och skickade icke sitt hjerta till att söka Herran. Men Rehabeams gerningar, både de första och de sista, äro beskrifna uti den Prophetens Semaja, och i Iddo den Siarens gerningar, och upptecknade. Och örligade Rehabeam och Jerobeam så länge de lefde. Och Rehabeam afsomnade med sina fäder, och vardt begrafven uti Davids stad; och hans son Abia vardt Konung i hans stad. Uti adertonde årena Konungs Jerobeams vardt Abia Konung i Juda; Och regerade tre år i Jerusalem; hans moder het Michaja, Uriels dotter, af Gibea. Och en strid hof sig upp emellan Abia och Jerobeam. Och Abia gjorde redo till strid med fyrahundradtusend unga män, starka till strid; men Jerobeam gjorde redo till att strida emot dem med åttahundradtusend starka unga män.
På denna grund kan jag också icke med Hr Lövenborg dela den åsigten, att den roende skärgårdsflottan är obehöflig och bör utträngas af ångslupar: ty så länge jag kan få sex kanorer på roende slupar mot en kanon på en ångslup, och då de sex sannolikt skjuta minst lika säkert som kanonen på ångslupen samt de roende sluparne visa en skott-tafla mot fienden, som är oändligen mycket mindre än på ångsiuparne, tror jag, att det ännu är allt för tidigt att påstå, det de förra böra utträngas af de sednare. Jag vill härmed icke säga, att de roende sluparne, sådana som de nu äro, verkligen äro så fullständiga som de böra vara; det är möjligt, att det gifves andra medel att försöka, och jag önskar, att af de anslag, som beviljas, någon del måtte användas till anställande af dylika försök; hvarjemte jag, lika lifligt som den värde talaren, önskar att icke någon sådan utsträckning af nybyggnads-tiden, som af Dep:tsChefen blifvit föreslagen, måtte af R. St. varda antagen. Må man då hellre anskaffa mindre på kort tid, än gifva löften om hvad som skall ske inom 15 år. Hvad Hr Brakel beträffar, så hade jag icke, efter de förklaringar lian här förut afgifvit, ämnat yttra mig med anledn. af hvad han nu andragit, i synnerhet som han, efter min öfvertygelse, nog litet grannlaga behandlat en man, som nyss aflägsnat sig härifrån. Jag vill dock i en punkt besvara honom, der han för att bevisa sin sats, eller oriktigheten af hvad den Gr. Anckarsvärd yttrat, lemnat en upgift, som icke är riktig. Han sade nemi., att R. St. vid 1850 års Riksdag beslöto, att all den befintliga materieien skulle iståndsättas, och att det således icke återstod något annat att göra. Då detta stridde emot de åsigter, Gr. Anckarsvärd uttryckt, har jag trott mig göra både den ena och den andra en tjenst med att upläsa det ifrågavar:de beslutet. Det lyder sålunda: natt R.
det nu facken, så grufligt ty där är jag åtminstone motsvara att något så når komma att herr redaktionens Att tänka sig att herr redaktionen, att några, visa mig värd erbjudet förtroende, har jag den att kanske verkligen många vill se mig i Stockäran och glädjen alt med djupaste högaktning teckna holm igen! Äh, herre Gud, så glad jag är! Man må Lovisa Petterkvist. tala så mycket man vill om det dygdiga oeh rätta uti att i tid aftråda från det offentliga lifvet så säger jag ändå, jag, att det har sina Joekmock den 15 december 1896. P. S. sidor! Det händer så tält att ' i lid ' blir allderinnor les för tidigt: Fyllda femtio år är då åtminstone hur man strumpor gånger om de ska vara tillSå här svarade mitt naturliga stöd, min benen alltjämt, när » Du kommer att göra dig till ett lefvande spektakel, Lovisa! » » Nå än sen då, » sa jag! före mig » Det har många och blifvit ansedda som folk ändå. » » Det behöfs » Basch, » fackkunskaper! » sa jag. » Då hade de väl inte skickat efter mig. » » Resensentherrarna kommer att göra kål på dig. » » Det. gör de inte. » sa jag, » för om några är ädla och fria från småsinthet, så är de de. » Så sprang jag ned till barnen och rådgjorde med dem och så föll jag Ruffen (det är min 5- 3 man) om halsen och bad och bad, ända till dess han sagt ja. A N D E R S JAKOBSTORG ' 1 O N naturligtvis man inte är ämnad Ull det af naturen. Vore särdeles tacksam, om svar i Iduns breflåda, märkt L. P. * honom: •Ö •-J Jag har försökt, men ingen är bra obehagligt att se ut som en neger om man, när jag naturligtvis framlade saken för gjort röda? om, De kvinnliga studenterna i Upsala under den gångna höstterminen ha varit 37. Af dem studera 1 juridik, 5 medicin, 5 läsa på medicinsk-filosofisk examen, 12 filosofisk-humanistiska, 11 filosofisk-naturvetenskapliga, 3 filosofiskmatematiska ämnen.
Bergslag vore villigt att, såsom vederlag för kopparräntans förmedling från hvart 10:de till hvart 50:de skepp:d af årliga koppartillverkningen, afstå från alla Bergslaget tillerkända eller af detsamma hittills åtnjutna privilegier och förmåner, dels i afseende å levereringen af skatteallmogens räntekol vid Stora Kopparberget och Avesta bruk, dels ock i andra hänseenden, som härmed ega gemenskap, skulle en härom träffande öfverenskommelse lör framliden lända till ömsesidig båtnad; och har Kongl. Maj:t behagat i Nåder föreslå, det Rikets Ständer måtte bemyndiga Kongl. Maj:t, att lata med Stora Kopparbergs Bergslag formligen uppgöra erforderligt aftal om koppartiondens nedsättning efter nyssberörde grund, under vissa uti den Nådiga Propositionen (pag:. 37—39); uppgifna hufvudsakliga vilkor och bestämmelser. Stats-Utskottet, som tagit detta, för så väl kronan och det allmänna, sora Bergslaget och Dalallmogen vigtiga ärende i sorgfälligt öfvervägande, har dervid, utom 22 Stats-Utskollets Utlålande, M 64, Lill.
Om wi nu sörestrifwa att be, tala 4 R:dr per hemman, sä gär ej T-ondeStänder in derpå Hans Exellence ^»err Grefwe sinn'b , erindrade att Bonde - Ständer ej kunde göra lag sök Rldderstapst och Adeln. Herr Grefwe», och Landrmarfkalken, uppläste den calcul Bewili-iogs - Utssotket uppgisivlt öfwer deffarrnlngen, hwaraf syntes, akt de Arkrclor hwilka säkert utgå utgjorde ett be'opo ak i6o, ^OO Riksdaler, dä fylinoden l z6o.ooo Riksdaler eller hela Bränwins-bewtllmng-sum-nan ry^zoo Riksdaler stuHe upptagas pä de oläkca A'tiktarne. rFoo ärs Förordning hade ätmindstone den förtjenst , eril erfarenheten w-fat att starren urgätt. Grefwe vs I» ceclia, ^gcob. Jag har trodk mig under diskussionen finna arr twenne frägor bliswit l-mmanblaidade: den ena om pannerymden, de» andra om beskattningen Den förra srägan lärer sälön, oeconomist nu böra af, sörås. Jag wi» för min del gerna bifalla Friherre ttsmilions Fmslag. Första andamälet dör tvära den oecononuffa nyttan: det andra stätten. Bäggedera fy tes wig derigenom befodrade. Skaten fär säkrast sin inkomst, och finnas personer, som löka sin fördel i alt bränna med större pantrar, sä ökas derigenom Statens winst. Marogen sär dä äfwen behälla sina pannor oförändrade, hwilket beiriar den lamma isian en deiydlig kostnad. Bibehällom derföre, Mina Herrar, den pannerymd as 50 kannor för hemmanet, som i8vo ärö
Utom vid bruken, såsom redan i underdånighet nämdt är, gifvas få tillfällen till forslor, och af gästgifveri-skjutsen, samt särdeles hållskjutsen, såsom erfordrande en uppvaktning, den skjutshåll icke ersätter, är någon egentlig penninge-förtjenst ej påräknelig. Af en mindre del jordbrukare idkas, utöfver husbehof, hvarjehanda vinterslöjd, dertill räknas större och mindre trädkäril, trädskedar, stolar m. m. Till sjöfart äger alimogen några få fartyg, hvarmed bräder, ved och landtmauna-varor på Heiv nösund och Stockholm utskeppas. Af alla dessa näringar, om hvilka det gemensamt gäller, att de äro med Örtens läge och naturtillgångar enlige, samt för deras idkare i mer och mindre grad fördelaktige, bidragande, hvar i sin mon, till välstånd på det hela, kan ingen sägas genom allmänt understöd underhållas, ehuruväl premier ännu utgå för dea finare linneväfnaden, likasom ingen bland dem egentlige11 kan anses inverka ofördelaktigt på jordbruket, utom hvad måhända angår / 11 den i Norra Ångerrannland uppdrifna lärfts-produktionen genom, det utmag-. rande linsädet och jordens vårdslösande i öfrigt. Handel i landet. Ortens landtmanna-varor, bräder, bjelkar, ved, fogel, smör, fläsk, talg och skinn, sälja en del invånare sjelfve eller genom ombud 1 Rikets sydligare provinser under hopp om större vinst. Öfriga varuförrådet afsättes i Hernösand och Sundsvall samt vid Borgsjö, Sollefteå, Hammars, Ullångers, Häggviks, Själevads, Arnäs och Fjellsjö frimarknader, ej lindre än vid Svartviks, ‘Wifsta, 'Skönviks, Nylands, Näske, Domsjö och Huselus lastnings-platser. Öfverallt på desse afsättnings-stäUep förspörjes, särdeles bland städernas borgerskap, klagan öfver den så kallade landl-handeln. Medgifvas må det ock, vid betraktande af det urartade skick, hvari densamma så småningom kommit, att nämde klagan äger allt skäl för sig.
Då R. o. Ad säkerligen tagit kännedom om l):r Thvselii reservation, inskränker jag mig till att, med åberopande af de skäl, som äro i densamma anförda, yrka afslag på denna punkt af Retänk:t. Gr. von Rosen: Det synes nästan af diskussionen som om det vore fråga om alt h. o. h. borttaga lalinläsningen ur skolorna. Så har dock icke Utskrt baft för afsigt. Utskrt har blott velat framllytta det till den klass, i hvilken det, enligt Utskrts tanke, vore lämpligast att börja dermed. I ett nyligen, vid afslutande af elementarskolan här i hufvudstaden, afaifvet programm liar man sammanfört några skäl för latinets framflyttande, hvilka, enligt min tanke, icke kunna jälvas. Man säger nemi.: a) Ju högre upp' i ett läroverk, som omfattar båda bildningslinierna, de gamla språkens läsning begynner, ju längre den gemensamma linien blifver; desto enklare och mindre splittrad blir fördelningen och användningen af lärarekrafterna, desto Större enheter inom skolan i det hela. b) l)å det är ganska svårt för en målsman alt tidigare afgöra, huruvida gossens anlag och äfven yttre ställning göra det för denne önskligt och behöfiigt att inhemta kunskaper i de gamla språken, så är det lör visso desto bättre, ju längre rådrum det lemnäs honom för bestämmandet af den linie, på hvilken gossens elementarstudier skola afslutas. c) Den allmänt erkända pedagogiska grundsatsen: från det mera kända till det mera obekanta, från det lättare till »let svårare, tyckes otvetydigt tala för den ordningen mellau språkstudierna - Den 10 Juni f. m. 129 dierna, att de nyare språken, hvilkas praktiska nytta dessutom ligger för öppen dag, före de gamla inträda såsom läroämnen i skolan.
Aus tausend Röhren spielen! Wirst alle meine Kräfte mir In meinem Sinn erheitern Und dieses enge Dasein hier Zu Ewigkeit erweitern. Goethe. I själfva Rhendalen äro Goethe-minnena många. Särskildt tänkte jag, medan ångaren gled mot Koblenz, på Goethes fotvandring längs högra Rehnstranden, då han drog lott om han borde bli målare eller icke genom att slunga sin pennknif! Nådde den floden, då hade ödet afgjort saken i jakande riktning, men om den stannade bland videbuskarna i nekande. Men den slutliga utgången kunde han ej fullt utröna, och tveksamheten fortfor också ända tills han kom till Italien. I Koblenz har man bland annat minnet af hans besök hos familjen de la Roche i dess hem invid Ehrenbreitstein och hans vaknande känsla för den unga Maximiliane – då ännu ej bortgift med Brentano – en känsla, af hvilken Goethe njöt dubbelt, emedan kärleken till Lotte Buff ännu inte upphört, ty, försäkrar han, »en döende och en gryende känsla tillsamman bereda samma njutning, som när man ser månen gå upp under solnedgången». Men framför allt har man ett lifligt intryck af Goethes betydelsefulla Rhenresa med Lavater och Basedow, med Profete rechts, Profete links Das Weltkind in der Mitte Under denna resa är det han med Jacobi samtalar om Spinoza. Af alla de lifsintryck Goethe skildrat är det knappt något, som lifligare inpräglat sig hos mig än aftonen efter en af dessa Spinozadagar, då månskenet lade sin dallrande silfverbro öfver den breda Rhen och Goethe stod vid fönstret, hänryckt försjunken i stillheten utom och inom sig, medan han kände att hans sjudande, sökande ande nu börjat finna ro i sin egen värld. Spinozas Etik blef Goethes uppenbarelse.
Föredrogs BorgareSt:ts den 4 dennes bordlagde prot.utdrag N:o 221, innefattande inbjudning till de öfriga RiksStånden att instämma uti det af förstnämnde Stånd i afseende å Bevilln.-, Lagsamt Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:ts Betänk. N:o 4, angående vilkoren för bränvins tillverkning, fattade beslut i dess helhet. Gr. Lagerbjelke, Gustaf: Skulle R. o. Ad. nu lemna sitt bifall till denna från BorgareSt:t ankomna inbjudning, så skulle det Höglofl. St:t i och med detsamma frångå alla de beslnt, som, i strid mot hvad Utsk:t föreslagit, blifvit efter långvariga debatter fattade; och som jag ej finner, att något nytt skäl för en sådan åtgärds vidtagande förekommit, så vågar jag hemställa, att R. o. Ad., med vidblifvande af sitt nuvarande beslut, måtte lägga den ifrågavarande inbjudningen till handlingarna. 40 Den 7 A p HI. Hr Hjärne, Harald: Jag instämmer sä mycket heldre i den siste värde talarens yrkande, som jag vill erinra mig, att, då JBorgareSfcts inbjudning sist förevar, beslutade R. o. Ad. att just i afseende på denna del afslå den ifrågav:de inbjudningen. Då den således en gång förut blifvit af det Höglofl. Ståndet afslagen, hoppas jag att samma förfaringssätt äfven nu blifver ådagalagdt. t Frih. Sprengtporten, Jak. Wilh.: Jag har endast begärt ordet för att anhålla, att, i händelse något prot.utdrag från PresteSt:t ankommit, erhålla del af detsamma. I anledning häraf tillkännagaf undertecknad, att PresteSfct laggt ifrågav:de inbjudning till handlingarne. Frih. Raab, Adam Christian: Att den ifrågav:de inbjud ningen ej är af PresteStit antagen, anser jag icke vara ett antagligt skäl att äfven inom detta Stånd afslå densamma. Det motiv, Gr.
Att i en icke långt aflägsen framtid dessa makter komma att grunda sjöförsvaret hnfvudsakligast på ångkraften, derom är jag fullkomligen öfvertvgad; men dessa makters handlingssätt i den närvar, tidsepoken, bör i förevar, fall icke blifva något rättesnöre för oss; våra vidsträckta kuster, våra skärgårdar, våra trånga farvatten, med ett ord, våra lokala förhållanden gör det af yttersta vigt att vi grunda vårt sjöförsvar hufvudsakligen på ångkraften. Då förr eller sednare krigslågan utbryter i norden, kommer del väl att visa sig af hvilket stort inflytande ångkrigsfarlyg blifva, icke endast på sjökriget utan äfven på landtkriget, der detta föres i granskapet af haf eller sjöar, att icke omnämna den snabbhet med hvilken trupper å ångfartyg kunna transporteras från en ort af riket till en annan. Innan den väsendtliga förändring i ångkraftens begagnande inträdt, hvilken blifvit föranledd medelst den s. k. propellerns användande i st. f. skofvelhjul, och hvarigenom det blifver möjligt att få såväl machinen som propellern under vattenytan, frie från åverkan af fiendens kulor, hade det icke varit välbetänkt att grunda sjöförsvaret hufvudsakligen på ångkraften, och det är i följd af denna uppfinning, som åtsklllige större fartyg, såväl fregatter som linieskepp i England och Frankrike blifvit försedde med ångmachinev. 64 Deri 30 November f. rn. Hr Grefven yttrar att ”32 ångfartyg tyckas vara mycket då den mäktige grannen lätt kan få 64.” Då Hr Grefven, långt ifrån alt förkasta sjöförsvarsplanen, snarare synes gilla densamma, vill jag icke anmärka detta vara en oegentlighet, utan förmodar att misstag ägt rum, ty om grannen har 64 ångfartyg, kan väl ej 32 vara för mycket för oss. Vidare anser Hr Grefven ”det problematiskt att utaf Sveriges vapenföra folk, 21,000 man kunna användas för sjöförsvaret.”
Hon knappt såg opp, då hon helsade på honom. Men Efverling var sig lik, han yttrade icke mer än vanligt, och hans ton var sig lik, i dag som i går och alla andra dagar. «Hur mår ni efter balen, Evelina?» frågade han. «Jag gissar ni är trött i dag?» «Nej inte alls. Jag tackar, jag mår mycket bra.» «Att ni gick dit ändå,» sade gumman; «ni dansar ju aldrig, herr Efverling?» «Åh det kan ju vara roligt att se på ändå en stund,» svarade han. «Det är alltid något att betrakta.» «Men herr Efverling var ej länge der, tror jag,» sade Evelina. «Jag såg er inte förrän vi voro färdiga att gå.» «Jag vet inte hvad klockan var, då jag kom,» sade Efverling, «men det var ändå i lagom tid, för att se så mycket jag ville.» Evelina tyckte att i hvarje ord låg en pik åt henne. Hon satt som på nålar. «Ni har klädt er i dag, Evelina,» sade Efverling, «och hvad ser jag! till och med fru Wiberg har söndagsmössan på. Ämnar herrskapet att gå ut?» «Åh nej,» sade tanten, så vårdslöst hon kunde. «Men det kommer någon hit, jag vet icke hvad det är för en spelevinker. Han har bjudit sig hit, åt Evelina, på balen i går, och man kan icke stänga sin dörr heller för honom. Jag känner slägten dessutom » «Nej Gudbevars!» svarade Efverling. «Det skulle stå i förmycken strid med er kända gästfrihet, min bästa fru Wiberg.» «Huru länge blir ni nu i sta’n, herr Efverling?» frågade gumman. «Jag vet ej så säkert, kanske jag reser i dag och kanske jag dröjer en liten tid.» «En tid! Nå det skulle ni ha tack för, kära Efverling. Om ni bara hölle ord också. Qvällarna äro så långa, den här tiden. Ungdomen har annat att göra, än sitta hemma och roa oss gamla. Skicka ni hem er häst och dräng, och blif qvar; vi skola alltid hitta på något att muntra er med.» «Jag tackar,» sade Efverling. «Det beror på morgondagen.»
”lognad” och ”hognad”, när han behöfver rim till ”mognad”), äfvensom allahanda ovårdsamheter ur hvardags-talet; och, när stundom till och med allt detta ej förslår, tvekar han ej att sjelf, af sin egen maktfullkomlighet, skapa både ord och ändelser. Derföre händer ock flerstädes, att man med möda begriper honom, eller gissar till hans mening. Å andra sidan bryr han sig lika litet om, att bland enstaka uttryck väja dem vi kalla låga, när han tycker sig finna det kraftigast betecknande: då heter det t. ex. om hans djerfhet att med medelmåttiga skaldegåfvor uppträda till skaldesång, att ”den far ej väl, som vill för olja sälja tran”; eller om Danskarnes framgångar i Skåne innan Carl XI hann ditkomma, att ”ovännens ko gick härtills i smörmåsar”. Allt detta, tillsammanlagdt, gör, att han ganska ofta synes vara slätt ingenting annat, än en det sjuttonde århundradets Bjugg. – Och likafullt kunna vi, nästan ehvar vi uppslå, till prof på hans verkliga gåfvor träffa stycken, der både gåfvorna omisskännligt och oarterna mindre bjert framstå. Denna betraktelse öfver det jordiska menniskolifvet: Ty säg, hvad är vårt lif? En boja af skör koppar; En handa-vändning, dryg af tvång, af dagar kort; En dryck, hvars käril är bräddfullt af bittra droppar; En rök, den elden födt, den vädret blåser bort; En mygga vingelös, som kringom ljuset hoppar; Ett sommar-hagel, som att gömma är för svårt; En glansk-is, hvaruppå vi gå och alle slinte; Ett glas; ett gräs; ett dam; ett solegrand; ett inte – förekommer på ett annat ställe utvecklad i samband med de smärtliga förluster, dem Svea gjort redan före den nu besjungna: Vår bräcklighet är gjord för fall; vill ej tillstädja, Att någon under sol skall sig allt framgent glädja. Ty fägnad blid, och sorg, från stjernorna nedsända, De hänga så ihop i allt vårt väsende, Liksom en länke-ked, att der den enas ända
Summa skulle för dem blifva högst kännbart; så och enär den sökte befrielse från betalning häraf icke medförer någon ny utgift för Staten, utan blott en afskrifning utaf redan disponerade medel, har StatsUtskottet ansett sig böra vördsamligen tillstyrka Riksens Höglofl. Ständer, att, i anledning af Kongl. Majtts der•m gjorde Nådiga framställning, lemna bifall StatsUtsk. Betiinkanden. till en sådan afskrifntng utaf StatsWerlcets förenämnde fordran i framlidne Landshöfdingen von JLchstedts Sterbhus. Stockholm den 17 Januarii *818. Riksens Högloft. Ständers StatsUtskotts Utlåtande i anledning af gjorde anmärkningar vid Dess Betänkande om Restitution af RegeringsRådet von Schevens Arfvingars fordran. Wid StatsUtskottets den 24 sisth December afgifne utlåtande med tillstyrkan af Bifall å frainJedne BegeringsBådet von Schevens Sterbhus Ut-, xedningsmäns ansökning, att, oaktadt försummad prasscriptionstid, utbekomma den Pension för Sju och ett halft år, å 66 B:d 52 sk. eller tillsammans 500 B:d Banco, som han i lifstiden lemnat innestående hos StatsWerket, hafva anmärkningar blifvit gjorde hos Höglofl. Bidderskapet och Adeln samt Hedervärda BondeStåndet, söm derföre genom ProtoeollsUtdrag af den 3o:de sistledne December och den 2tdra i denna Månad återremitterat frågan till Utskottets handläggning. Hos Höglofl. Bidderskapet och Adeln, har utaf en Ledamot blifvit anmärkt, att sådane orsaker till prasscriptionstidens försummande af von Scheven icke förekomna e, som kunde utgöra ver - StatsUtsh Betänianden. 73 heliga skäl för bifall till Pensionens utbekommande, emedan lian bott och vistats inom Riket, samt altså ej bordt vara okunnig om sitt åliggande härutinnan i följd af Kongl. Kungörelsen den g
Nu är det återigen det ledsamma med sonetterna, att själfva denna form är oss oförståelig. Hvarför ett poem skall ha just fjorton rader och hvarför dessa rader just skola placeras så, det är något som vi nordbor nog aldrig kunna lära oss att begripa. NY LYRIK. har författaren själf också insett och vackert framställt i » Sonetter ». Nej, egna de öfriga styckena en så noggrann uppmärksamhet, så är det möjligt, att det kan bli något af Per Hallström också. Skrif hellre tre eller fyra dikter, som äro fullfärdiga, klara och formsköna, än lika många tiotal, hvilka nästan samtliga sakna dessa egenskaper. För den, som vill att vår litteratur skall kunna komma sig upp igen, får det endast finnas en parol, och det är: endast det bästa är godt nog. Ty det dåliga eller medelmåttiga har tyvärr så lätt att trycka ned det verkligt förtjänstfulla. Richard Steffen. Några ord i latinfrågan. Den nyligen utkomna stadgan för kandidatoch licentiatexamen inom den filosofiska fakulteten bildar, särskildt när den ställes i samband med de förändringar i universitetens statuter, som samtidigt vidtagits, onekligen en betydelsefull epok i den högre undervisningens historia inom fäderneslandet. Obestridligen, kan förändringen, såsom på olika områden djupt ingripande, äfven ses ur flera olika synpunkter. Dess fulla innebörd torde dock först då kunna uppskattas, när hon jämföres med den kompetensstadga för läroverkens lärare, som ej ännu föreligger. Yi uppskjuta därföre alla reflektioner ur andra synpunkter och fästa oss här blott vid en, och detta måhända den, som mest intresserar en större allmänhet. Latinet har åter igen fått betydligt maka åt sig. Det är ej längre obligatoriskt i kandidatexamen, och äfven realstudent får aflägga denna inför den matematiskt-naturvetenskapliga sektionen. För sådan examen inför humanistisk sektion kvarstår dock fordran, att hafva aflagt godkänd mogenhetsexamen på latinlinien. Vi uppskjuta af angifna skäl alla mer ingående betraktelser öfver stadgans innehåll. Den må för tillfället blott gifva oss anledning till några allmänna reflektioner i latinfrågan. Denna fråga är icke uteslutande, ej ens i främsta rummet en pedagogisk fråga, den är framför allt en kulturfråga, och vill man rätt betrakta den, måste det ske företrädesvis ur denna synpunkt.