Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Enligt min tanka borde väghållnings-skyldigbeten delas på det sätt att såsom hufvudgrundsats antogs jordbrukarens skyldighet att underhålla väg genom sitt land för de transporter och vägfarande som dels tillhöra jordbruket sjelf, dels äga rum för Statens räkning. Men om i följd af andra omständigheter, såsom nya näringars upspringande, antalet af vägfarande ökas och varor komma att forslas långt utöfver delta förhållande, så böra antingen de vägfarande eller Staten bidraga till det ökade underhåll som i följd deraf erfordras. Jag har föreställt mig att man skulle kunna göra åtminstone de större vägarne i vårt land lika goda som de äro i det öfriga Europa. Redan för 12 år sedan, vid 1844—1845 årens Riksdag tog jag mig friheten att väcka motion om införandet af förbättrade kommunikations-anstalter genom att medelst premier upmuntra till anläggande af chausseer och macadamiserade vägar. Derefter skulle vägafgifter få upbäras på de ställen, der sådana chausseer voro anlagda. Jag föreslog att R. St:r skulle ingå til] K. M. med en underd. anhållan det K. M. täcktes nedsätta en Komité för utarbetande af ett mera fullständigt förslag ang:de väghållningens besörjande genom kommunernes försorg emot bidrag af de enskilde, och att i sammanhang dermed åstadkomma chausseer på de större vägarne. — Statssamt Allm. Besv.- Den 2 Maj. 433 Besv.- och Ekon.Utsk. vid den Riksdagen hade godheten att gifva min motion en »mention honorabie», men afstyrkte den likväl, under förebärande att man icke kunde vinna något dermed. En omständighet som gjorde alt frågan vid den Riksdagen föll var ock att då för första gången fråga väcktes om jernvägars införande i vårt land, och man fruktade att den kostnad, som skulle upstå genom att gifva fullföljd åt ett förslag om chausséers byggande, skulle lägga hinder i vägen för jernvägs-förslaget, ehuru små proportioner detta då hade i jemförelse med de gigantiska som det sedan erhållit.
Då vi till sist voro färdiga med våra papper, slogo vi oss lös och bryggde en whiskypunsch såsom belöning för våra mödor. Men den aftonen blef vår punsch rätt länge odrucken. Vi hade just kommit så långt att vi begynt smaka på brygden och uttrycka våra olika åsikter om hvad där borde läggas till, då utan minsta varning ett skott smällde utanför och en kula slog in i väggen ofvanom våra hufvuden. Nästan i samma ögonblick slets dörren upp och in rusade en ung, alldeles nyss anländ arbetare, som kommit direkt från Tyskland. In indi anerna! stammade han, likblek af förskräckelse, såg sig rådlös omkring ett ögonblick och försvann i det nästa in i brödlåren, då ett andra skott hördes och kulan ref en splittra ur dörrposten. Det gick så obegripligt snabbt, att ingen af oss ens hann göra en rörelse före det andra skottet. Men då hoppade jag upp och blåste ut lampan. Det försvårade åtminstone siktandet genom de glesa käpp-väggarna. Hvad är det här för satans galenskap? röt kommissariat-föreståndaren åt brödlåren till, och El diablo kaptenen sköt rigeln för dörren. Men innan brödlårens tillfälliga innevånare ens hann börja förklara sig, dundrade flera knytnäfvar på dörren och ett par, tre röster pockade på en gång högljudt på "el señor Alessandro". Han är inte här och hvad har ni för öfrigt med honom att skaffa? De svarade ingenting på frågan, men påstodo sig med egna ögon ha sett honom springa in i butiken. Då klarnade det i någon mån för oss. De hade i månskenet tagit den unga tysken, som likaledes var blond, för Alexander Taivalmaa, hvilken han också liknade i längd och bredd. Men det upplyste ännu icke om orsaken till deras mordiska afsikter mot vår bokhållare. Jag försäkrade dem ännu en gång att han icke var där och tillade att de själfva kunde komma in och öfvertyga sig därom, såvida de först förklarade hvad de ville honom. Jo, don Alessandro hade enleverat Chepita. Men hon var bortlofvad åt en man, som redan inom några dagar skulle gifta sig med henne, och därför hade hennes far, två bröder och fästmannen kommit för att föra henne tillbaka.
En nyans mörkare, en nyans oigenomträngligare, — ett fjät närmare upp mot denna det drägtiga rufvandets värmepunkt, der det flämtande mörkret slår ut i en gnista och der kaos remnar öfver de ljusa djupen inunder. Ofta voro de borta, dessa två ögon, borta under långa tider, försvunna ur mitt minne; men så voro de plötsligt åter der, utan att jag visste hur eller hvarför, — suto ånyo der vid sidan af vägen, der jag gick fram, som om de sutit på detta ställe länge och orörliga och vetat, att jag dock en gång måste komma denna leden fram, och så bara väntat på mig. När jag grubblade i skymningstimmarne, och utverlden stillnade omkring mig och efterhand blef borta, och det till sist ej var annat än sjelfva svarta natten, som jag satt och stirrade in i, — då fann jag ibland, plötsligt och utan öfvergång, att det var dessa ögon, jag satt och stirrade in i; de lyste fram emot mig derinne ur mörkret, eller rättare sagdt: det var, som om mörkret, sjelfva det oigenomträngliga svarta, tagit gestalt i dem och i dem lyste emot mig, frågande, dragande, oigenomskinligt. Och äfven annars mången gång, i fördjupade samtal på tumanhand och under det fylliga kaosbruset, när många menniskor voro samman, kunde för mig med samma tvära öfvergång de töfvande, stilla orden dö hän i en paus och det säkra, stigande lifssorlet brytas af; och framför mig fans intet utom dessa tvenne ögon, i hvilka ett någonting återspeglade sig, som var förmer än orden och sorlet, — ett någonting, som var sjelfva det stumma Jag bodde i min ungkarlstid en sommar i de bairiska bergen. Lokaltåget paddlade sig pustande uppåt, alltjemt uppåt, vindande sig med dalsänkan och den lilla bäcken nere i dess botten, — för att omsider efter en lättnadens suck, hvilken var både att höra och förnimma, ljudlöst glida ned i en vid, rund, solig öppning midt ibland bergen och plötsligt hålla, just som man minst väntade det.
Tillverkningsafgiften utgjorde åren 1856 och 1857 50 öre och de öfriga tre åren 60 öre per kanna. Orsaken, hvarföre här upptagne afgiftsbelopp, hvilka äro de som verkligen erlagts, icke vid de större brännerierna äro Westmanlands län. Allmänna vägarnes längd, tillstånd och förbättringar. 37 öfverensstämmande med, utan högre än den produkt, som uppkommer om den tillverkade qvantiteten multipliceras med årets afgift per kanna, är den, att dels högre afgift erlagts för viss öfverbränning, dels sådan underbränning ägt rum, för hvilken afgift måst erläggas, ehuru bränvinet icke blifvit tillverkadt. 4. Komiiuiiiikatioiis-anstalter och varubyten. Jemte det jag till upplysning i afseende å de allmänna vägarnes längd får åberopa bifogade tabell Tab. N;o N:o 8, får jag upplysa, att deruti icke äro intagne de vägar, som ligga på städernas mark och af dem underhållas. Osäkerhet huruvida gatorna, åtminstone de som utgöra genomfartsvägar, borde deruti intagas har förmodligen föranledt städernas Magistrater att härom icke lemna några upplysningar. I fråga om vägarnes tillstånd i allmänhet och resultatet af åtgärder till deras förbättring får jag upplysa: att vägarne i allmänhet äro goda, men att likväl ett undantag härifrån göres af den så kallade Bergslagsvägen, som går ifrån Westerås förbi Hallsta och Hemmingsbo gästgifvaregårdar till Brunnbäck vid Dalelfven. Oaktadt de stora kostnader som derå blifvit nedlagda, både af allmänna medel och ännu mera af de enskilda väglottsägarne, fortfar denna väg att vissa årstider, och i allmänhet så snart nederbörd af större betydenhet ägt rum, vara ganska svår. Aldre resande medgifva dock, att den i senare tider blifvit mycket bättre än förr. Den särdeles starka trafik med tunga lass, som derå äger rum, jordmånens natur,' fordonens beskaffenhet, samt den omständigheten att vägen till större delen löper genom på båda sidor växande tät skog, äro samverkande orsaker till denna vägs mindre goda skick.
Man emot Konung och Riket till deras stada Den 4 October. ?Zi7 skada och fördärf, eiler söker sörräda Rikets Underlärare, Land eller Folk, Krigsmagt, Fästningar, Förrädhus, Skepp och annat sädant. I det 2i:sta Cap. om den som röfwar, samt i det 42 Cap. om den som stjäl ther Fienden Skommer och tränger; äfw-nsom Krigs-Artiklar, Reglementen och andra Militairiska författningar äro utfärdade, hwilke söreffrifwa, huruledes Krigsmagtcn till Lands och Sjöh mäste under krigiska tider och i fält firhälla stg, samt hwad answar den ädrager sig, som felar uti nägot af hwad honom föreskrifwet warit; men rörande be af mig här ofwan anmärkte omständigheter har ej nägot blifwit förbjudit; utan lwifwcl af ben anledning, at Lagstiftaren wifligcn funnit det inte» srmn liisnt och att det wore för ett öfwerwunnit, bescgradt, och till mvtständ ofdrmbgit folk lika olämpcligt, stadga ett halsstarrigt wägrande af hwad bfwcrmagten befaller, som för ben af Röfware öfwcrfallne wanmägtige roan» draren. Likwäl hafwa wi af ärfarenheten lärt, att f. b.
I2:o Friherre idker hjehnsf Gustaf Fredrik ,■ anförande, i anledning af Herr Lefréns , Trot. tftdr. d, 39 Oee, 1 Sig, Johan Pehr, f, in. denna dag till Utskottet remitterade Motion, o;n inre närings-frihet, inskränkningar i Utrikes handeln samt förbättrade TubbeVaknings - anstalter. Ankom, till Exp. Utsit, deri 30 Jan. 182 j. Utdrag af Protocöllet, hållet hos Högil. Ridderskapet och Adeln vid Uag irna Riksdagen r Stochholm e, 111. dea December 182S. S. D. Remitterades till Stats* Utskottet; l:o H. E Grefve De la Gar dies, Jacob , den 15 dennes f. rn. på bordet lagda Memorial, angående et' årligt anslag till nästa Riksdag iör en Normal-Schola till Vesel-undervisningens befrämjande; jemte Herr Brdken/tjelms, Pehr Reinhold, H. E. Herr Gretve Fle/nings, Claes, samt B. E. Herr Grefve De la Gar dies, i anledning deraf afgifne yttranden, ä:o Herr Adlerbrants, Thure, den i5 dennes f. 111. pä bordet lagda Motion, om bkat te köp af K.ono-Lägenheten_Ädelfor* Vrot. Vt dr. ä. 29
Till följd häraf är stadgandet i Förslaget 16 §., rörande Riksdagsmanna-antalet för Preste-Ståndets fyra valklasser, med erforderlig redactions-jemkning tillbakaflyttadt att utgöra ett nytt moment af 4 §• 5 hvaremot sednare delen i i5 §■, som angår röstberäkningen inom Preste-Ståndet, i stället blifvit till 16 §. framflyttad, med uteslutande af det moment, hvarigenom de Lärare vid Universiteten och Elementar-läroverken, som innehafva Prebendepastorat, förklarats böra åtnjuta serskild rösträtt inom Kyrkoherde-klassen, — hvilken dubbla valrättighet, som möjligen kunde komma att af samma personer utöfvas till begge Kamrarna, numera, efter valrättens allmänna fördelning inom Stånden, icke lärer kunna anses lämplig. Rid - Constitutions-Ut skottets Utlåtande j No 36.
Slnbra bito — 8 £rebje bito — 5 gjerbe bito — 2 (Befaller, XPerE><Sefåll, eller ben görjie pd <3SerFflab/ ber minfl $pra finna* — 3; — ber minfl £re finna* — 2: 16. Silla öfrige $anbt»erf** — i: 32. f}>d Snfa* <2Berf(lab/ om ber äf»en finne* blott en ©efdU, eller i fall af flere/ anfe* ben Corfle font <2BerfrS3efäll, meb — 2: 16. men bd be äro gpra . _ 3: _ (Bouuernanter, ocf) 3nformation*>$runtimmer i prioata $u* — 1: 24. grunttmmer, forn jenima l>o* ftg l>dlla ^enfioné^nrdttningar eller ©folor, betala i fabatt egenjFap ingen afgift efter benna Slrtifel. (Båftgtfxvare, lifa forn pd Sanbet. <oanbele>j£ppebtter ocf) Commiftonatrer, forn icfe dro borgare, Cafeurer, 23oEl?äUare ocfj betjente famt jtofpectorer od) gactorer, meb flera »ib ©tdberneé Q3ruf, SOlanufacturier ocfj Söoftrpcferier, jemte Zpotpt* tures* odj Såltjtårs*(Befäller t ©tocllpolm odj (Botbeborg famtgörfta Clarens ©edber, i ittta Slaf er:
Der står tydligen, att hvarje ledamots tättighet all (litt utlåta sig är honom förbehållen, men det star också i samum §: ”ingen tillåte sig personligen föro? ”lämpande uttryck; sker det, pröfve Ståndet, huruvida den "ledamot, som sålunda sig förgått, må af Landi m. eller Stån"dets Talman erhålla tjenlig föreställning oell varning, eller ”om saken hör behandlas enl. 78 §:n, eller ock alldeles för. (alla. ’ Uti Ur Ribbings yttrande förekommo föioliimpande uttryck, hvilkas sammanhang nu icke kan bedomina;, enär det skriftliga och muntliga var om hvar! annat. Då hela yttrandet aflemna* till prot. och jag får läsa det, skall jag svara derpå, men innan det blifvit nllemoadt, kan jag ej yttra mig vidare. Frih Sprengtporten, Jac. Willi.: Jag vill icke på annat sätt blanda mig i denna, såsom mig synes, mindre angenäma och redan alltför långt sträckta discussipu, än att jag Inger mig friheten fästa Hr Landtm;* uppmärksamhet derpå, alt grundlagen, enl. min lanke, ej ger anledn. till discusgioner i följd af reservationer. Om någon har annuirkjr att framställa emot Hr Ribbings till en del skriftliga och lill en del muntliga yttrande, så torde rätta tidppunkten dertill vara när prot.justeringen äger rum, ellef när det skriftligen aflemna; lill pfolocollet. Det år på denna grund jag till Hr Landtm, hemställer, om icke denna öfverläggning må anses slutad, och vi få öfvergå till dagens förgdragpjngs-äinnen. Frih. Boye: Jag begärde ordet i anledn. af G|'. Frölich* yttrande. Har han rätt deruti, att jag begärt mera än jag kan erhålla, så skall jag nöja mig med att Hi Landtm, följer grundlagen. I öfrigt får jag förklara, att jag icke bestrider Gr.
Under maj manad hafva anmält sig: Ai.betsg+wre: för erhållande af lärarinnor 22, lektioner 3, sallskap och biträden i hem 6, skrifgöromål 2, Wvarjehanda i qvinnofai %gan. Sverige. GJfvor. Idun B y r å: 8 Sturega.ta.il 8 (ingang från HuinlegUrdsg. 19) Annonspris: 25 öre pr petitrad ( Tidningen kostar endast 1 krona för qvartalet. postarvodet Ingen inberäknadt. lösnummerförsäljning! med brätten à la Boulanger; hon profvade den framfor spegeln, och hatten var förtjusande. Ja, den som bar den var det äfven: en kysstäek mun, en fin profil, och ögonen — ur mörka glober flög, säkert riktad, Amors pil. Men aldrig förr den unga damen så chic sett ut i någon hatt: när hon gick ut på promenaden, hvar herre sneglade besatt. Redaktör och utgifvare: FRITHIOF HELLBERG. Allm. Telef. TJtgifning-stid: hvarje helgfri fredag. Sista numret i hvarje månad innehåller en fullständig modeo. mönstertidning. I I Prenumeration sker: landsorten: å postanstalterna. Stockholm: hos redaktionen, å Stadspostens hufvudkontor, i de större boklådorna samt å tidningskontoren. Men, ack, hvar flicka har ett hjerla — det hade fröken Lilly med — det slog revelj, när till exempel en löjtnant förbi fönstret red. Han stannade. För första gången förstod han nu, hur det var fatt — nej, aldrig sådant näpet hufvud han sett i sådan stilfull hatt! Och hade han till och var vid Svea jag svära kan, att m a n tydligt kunde Hon var det, hon och ingen annan, som skulle öfverstinna bli, ty öfverste — det var han redan uti sin löjtnants fantasi. förnamn Vilhelm garde — då hennes hjerta höra slå. Men Vilhelm höll på ungkarlslifvet och red som vinden fri omkring och tänkte mer pä små statister än fästmö och förlofningsring.
Blodbadet i Paris, der intoleransen mot olika tänkande firade sin bröllopsfest, hvars minne genljuder i nattens mörker med stormklockans ljud ”kringom all verlden”, kommande hjerteblodet att stelna af fasa för de bragder, som. der utfördes; och har man härmed upnätt det åsyftade målet att hämma samvetsfriheten i sitt lopp? — O! Nej! samt vidare -—- om man än beklagar, så förgäta dock icke häfderne den Konung, som lät förleda sig af prelaturen och dess herrsklystna tjenarinna, att från sina fenster med egen hand skjuta på sitt folk;! -—- Hvad har man vunnit med allt detta? Jag är öfvertygad att åren 1789 och-—90 1830 och —48 skola lemna derpå, om än sorgliga, dock tillfredsställande svar. Då de öfrige Protestantiske länder, ja, med få undantag, de icke Protestantiske, hvaribland t. o. m. Turkiet, på båda jordhalfvorne antagit den eviga oeftergifliga sanningen, att det är menniskans yttersta rätt att tro, bekänna och dyrka Gud efter sin egen vilja och sitt eget samvetes öfvertygelse, oqvald af det verldsliga regementet, sä står det Protestantiska Sverige ännu i 19:de århundradet qvar med sitt ”samvetstvång”, till hela den öfriga civiliserade verldens förundran. Dä regeringarne öfver allt ända till vårt brödrarike Norrige, medger sina innebyggare fullständig religionsfrihet, så menar sig Sverige ännu kunna lägga band på sitt folks samveten, och detla tvärt emot dess ädle och menniskovänlige Konungs personliga vilja, som nogsamt blifvit bekant i bans Konungsliga yttrande, då Norska samvetsfriheten proklamerades J 845, att nemi. ”denna var menniskans dyrbaraste rättighet och förenlig med lidehvarfvets anda”.
Och säg du jaktlöjtnanten, på mina vägnar, att jag har orsak att vägra anbudet, fast jag tackar för äran – och så kan du säga att jag håller honom för en bra karl, som jag gerna skulle tagit till måg, om jag inte gett en annan löfte!” ”Pappa, pappa!” utbrast Gabriella gråtande. ”Hvem har jag att tacka för detta? Birger och Erika ha lagt sig emot min lycka. Hvad har jag gjort dem, att de vilja se mig i evighet sörja bort mitt lif! Har det ej länge nog varit ängsligt och bittert, och har jag ej tåligt väntat? Söta pappa, låt mig ej förgäfves tigga om pappas samtycke! Aldrig blir jag lycklig, aldrig får jag en glad dag mera, om pappa nekar det.” ”Och ändå kan det inte bli på annat sätt! Tror du, barn, att jag hade hjerta att neka dig något, som stod i min makt att låta dig få? Men Birger –.” Här hejdade sig den gamle och tystnade. ”Ja, Birger,” utbrast Gabriella lifligt, ”det är just han, som ej vill det! Men hvarför vill han det inte?” ”Tig, barn, tig! Gå din väg – jag kan inte säga något.” Men Gabriella gick ej. Hennes tårar föllo på faderns hand, på hans hjerta. Den för sin afgud svage fadern började redan underhandla med sitt samvete; men Birgers hotande gestalt stod beständigt för honom; och som han fruktade Birger, våndadas han redan i både andlig och lekamlig skärseld. ”Det är då utan hopp?” sade Gabriella, och hennes bedjande blick sjönk i faderns. ”Jag går då och säger Arnman att vi måste skiljas! Men så vill jag också säga pappa att det är för mig detsamma, som att skiljas vid lifvet; och pappa får väl sjelf se hvad slut det tar.” Gabriella gick hastigt till dörren; men om hon ernade utföra sitt beslut, är ej alldeles säkert. Huru som helst, förekoms det af Haraldson, som i sin svaghet yttrade: ”Jag vill besinna mig bättre. Bed honom komma igen i morgon eftermiddag – han får ursäkta att jag inte nu kan tala med honom.” Gabriella gaf till ett glädjerop.
Majit befallde, att Commerce-Collegium borde, i anledning af det anslag till belåning af sorterad inhemsk ull, hvilket Rikets Ständer beviljat, och hvad de för öfrigt i ämnet yttrat, inkomma med .förslag till alla för verkställigheten nödiga åtgärder; äfvensom Kongl. Majit‘ville i Nåder hafva inhemta). Fullmägtiges i RiksgäldsContoret utlåtande i afseende på dispositionssättet af det creditiv, RiksgäldsContoret åligger att för ofvannämnde ändamål tillhandahålla. Emedlertid förordnade Kongl. Majit, att Commerce-Collegium skulle gå i författning om införskaffande af en skicklig Ull-Sorterare från Preussen eller Sachsen, samt tillät, att, om enskilda personer ville under loppet 9 020:0 Angående Slädernes Salu-accis. lIZp.O Angående grunderne för Tullbevillningen. Anmäld och afgjord i sammanhang med Tulltaxan den 14 Augusti 1800. 8f Bil. lill R. St. Just. Ombud un. Emb. Ber. den i5 Jon. i834. af sommaren för egen räkning lala införa finulliga electoral-får från berörde Länder, de skola tillgodonjuta tullfrihet och ersättning för transportkostnaderna till Ystad, samt att, örn antalet af sådane bår, hvilka på en gång införskrifvas, uppgår till minst 3oo st., jem väl resekostnaden må af allmänna medel betalas för den person, som af Cornmerce-Collegium får sig uppdraget att ombesörja Fårens uppköp.
Och om jag inte vill EMILIE. efter ditt uppförande. Tänk nu efter: du har en vän, en ung man... LEONORA Så måste du finna dig i att bli dömd efter skenet (ännu vid elden. Sotto voce, utan att vända sig). far, kära Emilie Några tycker, att han är förtjusande. FortEMILIE (stelt). själf säger, du icke gör någon hemlighet af, att du finner förtjusande. Han anses för något lättsinnig mycket lättsinnig säger man till och med, hans rykte i förstört mer än ett hems lycka... fråga om kvinnor är icke det bästa, han har redan LEONORA (persifflerande). Du har en vän en ung man, hvilken, som du Du menar det Schwarts-Hansenska? Stackars Max! Tror du inte det templet var rätt molesteradt, innan han satte sina vandalfötter i det 85 EMILIE (utan att bry sig om henne). angår, så... Ja, principer, etisk styrka har nu aldrig varit, om jag så får säga... din styrka... LEONORA (obesväradt). Han gör sig alltså inga skrupler, och hvad dig Klart och tydligt! Förträffligt stiliseradt! Vidare! EMILIE. Du kan gärna göra narr af mig... LEONORA. Men tillfället är frestande. Inte gärna! Jag försäkrar dig, det kostar på mig. EMILIE. säga saker, som möjligen kunde såra dig mera, än jag önskade. LEONORA. Reta mig inte, Leonora! Jag kunde komma att plötsligt i golfvet.) Vidare, säger jag! Genera dig inte! Olyckan är redan skedd. (Stampar EMILIE (litet tvekande). din man varit som strängast upptagen af sitt val, har du så godt som dagligen gjort långa hemlighetsfulla utflykter ingen vet hvart. Du annars så uppLEONORA. Nå väl de sista dagarna, just under den tid, riktig har alltid förstått att undgå hvarje förklaring. står inte riktigt, hvad han har att göra med allt detta? Du började med att införa en »vän» jag för 86 EMILIE. Du förstår inte! Å, Leonora LEONORA (vänder sig mot henne).
Såsom exempel på sträckningar, om hvilka icke säkra grunder för omdömet finnas, kan anföras, att för hela södra och sydöstra Sverige icke finnes någon undersökning verkställd, mera än för sträckningen från Malmö i riktning mot Wettern, men detta utan alternativlinier och utan afseende på något annat ändamål, än att sammanbinda Jönköping och Skåne; att södra stambanans sträckning till Falköping först vid innevarande riksdag blifvit föreslagen, då denna bana förut varit afsedd att hafva sin ändpunkt vid Jönköping; att i vestra delen af landet den vigtiga förbindelsen emellan Christinehamn och Nora är oundersökt, likaså hela sträckningen genom Wermland; att intet afseende blifvit fästadt på den framtida fortsättningen af jernvägsarbetena idet norra Sverige, och att den ifrågasatta förbindelsen "emellan Sala och Gefie-Dala-vägen samt Orebro icke kunnat af Kongl. Majit fastställas utan lemnats obestämd, med nådigt tillkännagifvande, att banan nu blott borde definitivt bestämmas att framgå till Sala, men Bil. Ull Slals-Vtskoltets Utlåtande JY° 62- 11 att Kongl. Maj:t ämnade till Rikets Ständer aflåta nådigt förslag, angående den del af hufvudfrågan, som rörer denna banas utgreningar från Sala — ett förslag, som Utskottet icke inväntat. Det är för öfrigt uppenbart, att de fördelar, Utskottet i sin framställning afsett såsom härflytande från' fastställelsen af ett jernvägsnät, hänföra sig endast till en sammanfattning af jernvägar, noggrannt bestämda till sin riktning, och för hvilkas utförande medel blifvit anvisade, icke till ett jernvägsnät, utkastadt i så allmänna och obestämda drag, som det Utskottet uppställt. Icke stiger jordvärdet, icke framkallas industri-anläggningar, icke förebyggas framtida tvister eller försäkras bibanornas rätta anslutning genom en naken bestämmelse, att en jernväg skall, ovisst när, framgå i den eller den delen af landet, med ett spelrum, obestämdt för hela provinser. Hvad som står fast, är den sammanlagda längdsträckningen af statens jernvägar och det stora beloppet af dertill erforderliga summor.