Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I hofrätten deremot finnas serskilda erabetsmän tillsatta för vården af dessa archiver, som med mycken omsorg förvaras; och det är just den ordning hvarmed dessa handlingar förvaras i hofrätterna, som goldet till en förmån alt direcle lyda under dem. Man har här sökt att frän den öfriga delen af afsägelsen göra ett undantag för R. o. Ad. att icke lyda under justitiae-collegiura och förmyndarekammare i städer som hafva sådana. Alt man sökt göra eli undantag för bouppteckningars förrättande och åtskilliga andra dermed i förening stående omständigheter, det må så vara; men jag hemställer till Hrrme om man bibehåller rättigheten att välja hvem man behagar till boupptecknings förrättande, hvar skall ansökningen derom inlemnas? Skall den icke ingifvas lill den förmyndarekammare, under hvilken man egentligen lyder? Skola icke alla sådana handläggningar dit inkomma; skola ej alla mål om sådana ärenden nedtlyttas till dem som haf - Den 7 Juni. 475 va att förordna om de omyndigas andel? Att undantag sker för ett fall oell ej för ett annat, det finnér jag ganska lämpligt, men skall man nödvändigt flytta ner R. o. Ad. under förmyndarekamrarne i städerna, så kan oell bör man ej conseqvent göra undantag, hvarken i det ena eller andra hänseendet; ty det leder till ett mycket sämre förhållande, än det som i följd af privilegiets borttagande kommer att inträffa. Frih. Rehbinder: Jag begärde egentligen ordet för att få förklara, det jag i allo instämmer med Gr. Sparre, samt att den redactionsförändring, som han föreslagit, egentligen innehåller detsamma i sak sorn jag föreslagit, men törhända bättre uttrycker meningen, och således bör antagas framför mitt; hvarföre jag sålunda med frånträdande af mitt förslag förenar mig helt och hållet med Gr. Sparre. Med afseende ä Hr Printzenskölds yttrande vill jag blott nämna några ord. Han säger att den anmärkn. Gr. Sparre gjort i afseende pä likheten inför lagen ej är riktig; men om
Den enda utväg, som finnes, är, att man, om rådgifvarne förlorat R. St:s förtroende, nekar anslagen. Detta är i sjelfva verket den stora räkenskapsdagen, och frågan om Statsrådets decharge har jag alltid ansett blott såsom ett stort nationalspectakel, der talare kunna utveckla en stor talent och vexla skarpa anmärkningar, roen utan resultat. Af denna anledning tror jag Gr. Horns förslag i sjelfva verket icke leda till målet. Frih. Boye har emot mig anmärkt, att om urtima riksdag upplöstes för inträffandet af en lagtima, skulle grundlagsförändringar kunna föreslås och antagas inom några få veckor. Jag skulle väl icke tro det vara sannolikt, alt Styrelsen någonsin sammankallar R. St. till urtima riksdag så kort före tidpunkten för en lagtima; men jag vill dock i anledn. af denna anmärkning modifiera mitt förslag på det sätt, att vid slutet tillägges: dock m å grundlag s ändringar icke vid u r t i m a riksdag kunna föreslås senare, än ett år före nästa lagtima riksdag. Då har man alltid nödig besinningstid för afgörandet af grundlagsfrågor, och Nationen får tillfälle att emellan dessa frågors föreslående och afgörande verkställa nya val af representanter, vid hvilka den naturligtvis rättar sig efter de frågor, som skola afgöras. Hvad Frih. Palmstjernas anmärkningar beträffar, vill jag ej bestrida dem; men i anledn. af yrkandet oni granskning af Bancooch Riksgrsverken hemställer jag, huruvida det ej bör tilläggas, 134 Den ii September c. m. att denna granskning må ske endast sa vidt tiden medgifver oell ej innefatta frågan om decharge för fullmägtige. Frih. Boye: Lika med Frih. Palmstjerna anser jag Constit.Utsk:s ifrågavar. förslag innebara en väsendtlig förbättring; ty jag har i flera är hört klandras, att urtima riksdagar kunna vara så långa, och att någon skillnad borde äga rum emellan dem och lagtima riksdagar, hvilken skillnad nu skulle komma att bestå uti åsidosättande af den enskilda motionsrätten.
Nådig fastställelse af roteringsverken, eller hinder af, rörande roteringsflyttningar, uppkomne tvister, och 4:o angrde Indelnings-jemnkningen i Blekinge; äfvensom K. W:s jemväl i dag ankomna Nåd. Propositioner till R. St. af d 18 sisth Januari samt d. 8 och i denna månad: 1:0 ang:de rotefrihet för Capeilansboställen samt ersättning eller vederlag ät de Capelianer, hvilkas boställen än vidare komma att i roteringen qvarstå; äfvensom rörande befrielse från öfverrotering för åtskilliga hemman i Jönköpings och Kronobergs Län, och i sammanhang härmed oin vacance-afgift för ordinarie rotering underkastad jord, som icke presterat rotering in natura; 2:0 ang:de utmyntningsgrunderna för tillverkning af kopparskiljemynt och Ducater; 3:o ang:de förlängning i ytterligare 10 år af de för en pantlåne-inrättning i Hufvudstaden beviljade förmåner; 4:o ang:de controllerne för belåningen i Banken af tackjern på Stockholms våg, och 5:o ang:de fortfarande anslag till UIl-Discont-fondens förstärkning, samt ullculturens och ullproductionens befrämjande i Riket. Ilöglofl. R. o. Ad. åtskiljdes kl. half till 4 e> In fidem protocolli, F. O. Silfverstolpe. Thorsdagen den 20 Februarii i834. Plenum kl. 6 e. m. Justerades ett Prot.Utdr. för denna dag f. m. Ur Löwenström, Joli. Jac., hade inlemnat följande: Med anledning af den Proposition, som K. M. behagat förelägga R.
Måndagen den 15:de October kl. 5 eftermiddagen sammanträdde Constitutions Utskottet in pleno, då ett af Herr Riddarehus-Secreteraren Silverstolpe till Utskottet ingifvet memorial [föredrogs] rörande sättet, som för behandlingen af nu beredde Grundlagsfrågor borde vid nästa Riksdag iagttagas, samt om ändring i 56 § Regeringsformen x. Lades på bordet. Derefter upplästes till justering de uti Utskottet förda Protocoller för den 3:dje, 5:te, 10:de, 12:te och 13:de October. Utskottet åtskilljdes kl. Justerat, d. 18 October 1810. A. G. Mörner. Tisdagen den 16:de October kl. 5 eftermiddagen sammanträdde Constitutions Utskottet in pleno, då det af Herr Riddarehus-Secreteraren Silverstolpe i går på bordet laggde memorial, hvilket, af en särskild Beredning, bestående af en Ledamot af hvarje Stånd, i dag på förmiddagen blifvit granskadt, nu till afgörande företogs. Utskottet godkände det af Beredningen författade memorial, hvilket Utskottet beslöt att till respective Riks-Stånden afgifva, för att, såsom tillägg till de förändringar i Grundlagarne Utskottet redan föreslagit, till nästkommande Ständers sluteliga pröfning och afgörande hänskjutas x. Derefter upplästes ett project till svar uppå de anmärkningar Herr Grefve Mörner vid Regeringsformen och Riksdags-Ordningen till Utskottets pröfning framställt, hvilket af Utskottet godkändes 2. Utskottet åtskilljdes kl. Den 18 Oktober. Justerat d. 18 Odober. A. G. Mörner. Torsdagen den 18:de October kl. 11 förmiddagen sammanträdde Constitutions Utskottet in pleno, då till justering upplästes de uti Utskottet förda protocoller för den 8:de, 15:de och 16:de October.
Tjensteman eller vaktbetjent, som uppnått Sjutio års ålder eller under Femtio år varit i allmän tjenst, är vid afskedstagandet berättigad att erhålla e% hela lönen motsvarande pension. Samma pension kan jemväl tillerkännas den tjensteman eller vaktbetjent, som fyllt Sextiofem år och i allmän tjenst tillbragt Fyratio år, såvida behörigen styrkt är, alt han befinner sig i ett sjukligt eller försvagadt tillstånd. § 260. Den tjensteman eller vaktbetjent, som, efter att hafva hunnit en ålder af Sextio år, anhåller om afsked, må, derest han varit i allmän tjenst omkring Fyratio år, komma i åtnjutande af pension till ett belopp, som motsvarar Trefjerdedelar utaf hans sednast innehafda lön. Innan tjensteman eller vaktbetjent uppnått Sextio lefnadsoch omkring Fyratio tjensteår, kan endast i händelse af bevislig oförmåga 20 Stats-Utskottets Memorial N:o 139. till vidare tjenstgöring pension vid afskedstagandet^honom tilldelas. I sådant fall lämpas densamma efter tjensteåren ensamt, på det sätt att för hvarje dylikt år, som brister i nyssnämnda antal, afdrages en Fyrationdedel från ett Trefjerdedelar af lönen motsvarande pensionsbelopp. Men för den, som fyllt Fyratio tjensteår och Sextio lefnadsår, ökas deremot detta pensionsbelopp med en Fyrationdedel af lönen för hvarje öfverskjutande tjensteår, eller med en Sextiondedel af lönen för hvarje lefnadsår, om ett sådant beräkningssätt finnes för afskedssökanden mera förmånligt. § 261.
April , så lydande: “Då genom gä Idenärs förnekande af sitt namn å utgifven skuld-förbindelse, jemte andra olägenheter för fordringsegaren, äfven den uppkommer, alt lian i sin ratt uppehälles, liar hos Rikets Ständer fråga uppstått örn bestraffning för ett sådant gäldenärs förfarande; och ehuru Domare vanligen hittills i mål, der ansvar blifvit yrkad t å gäldenär, för det lian nekat till veterlig skuld, ansett honom förfallen till böter, svarande emot halfva skuldbeloppet, och lill stöd för ett sådant beslut åberopat 9 Gap. ir §. eller 11 Cap. 2 §. samt 13 Gap. 9 §. Handels-Bulken, likväl, och enär bestämd Lag för ifrågavarande fall saknas, samt 11 §. i 9 Gap., hvilket handlar om ansvar å den, som fordrar veterligen betald gäld, synes vara det ställe, der ett stadgande uti förevarande ämne lämpligast kan införas; så få hos Eders Kongl. Majrt Rikets Ständer härmed i underdånighet föreslå, att 1 1 §. i 9 Cap. Ilandels-Balken måtte erhålla följande förändrade lydelse : '‘Fordrar någon den gäld, han vet gulden vara, eller nekar någon hos Domaren eller Konungens Befallningshafvande sin underskrift å skuldebref eller annat ferdrings-bevis; bote hälften af den sålunda, emot bättre velande, fordrade eller förnekade summa, målsegandens ensak.” Dogsta Domstolens flesta Ledamöter, Hans Exeellence Justiliff.StaIsMinistern Herr Gref ve Rosenblad samt JuSlilias-Råden ThemptanJnr, isberg, Kotgh Mojas NlnHga Proposition 74. 5 von Lindecreutz, Nyblaeus^ Lagerheim och Backman hafva förenat sig t följande yttrande: Att neka sin hand och förskrifning är utan tvifvel ett i alia utseenden lika stort bedrägeri, som det alt fordra hvad man vel guldet vara.
Revisorer hos mig göra förfrågan, om och hvilken räkning i Kongl. Hofrätten fördes öfver förberörda till Kongl. Hofrättens disposition ställda löningsmedel, dervid jag hänvisade till Kongl. Hofrättens ofvan omförmälta anordningar med vederbörandes derå tecknade eller särskildt lemnade qvittenser, under förklarande tillika, att dessa handlingar skulle, när helst sådant påfordrades, varda Herrar Revisorer meddelade, men någon framställning i detta hänseende har sedermera, hvarken vid ena eller andra tillfället, blifvit till mig gjord. — 348 — Emellertid synes visserligen icke något hinder möta att, om och när Kongl Hofrätten det befaller, låta räkning öfver ifrågavarande medel åtfölja expensmedelsräkningen till granskning i vederbörlig ordning. Stockholm den 9 December 1864. T. A. Billbergh. Kongl. Göta Hofrätts underdåniga utlåtande öfver en af Rikets Ständers Revisorer gjord anmärkning vid bemälte Hofrätts för år 1862 afgifna expensmedelsräkning. Stormäktigste, Allernådigste Konung! Vid den af Rikets Ständers Revisorer anställdagranskning af statsverkets samt andra af allmänna medel bestående fonders tillstånd, styrelse och förvaltning under år 1862 har blifvit anmärkt, att en del utgiftsverifikationer till Göta Hofrätts expensmedelsräkning för samma år icke, på sätt eljest i allmänhet egde rum, blifvit af vederbörande attesterade; och då Eders Kongl. Maj:t täckts, genom remiss den 22 sistlidne November, i nåder infordra Hofrättens underdåniga utlåtande öfver denna anmärkning, får Hofrätten, med återställande af remisshandlingen, underdånigst förklara, att Hofrätten, med kännedom att de i verifikationerna afsedda arbeten och levererade effekter verkligen kommit Hofrätten till godo, hittills fästat mindre vigt vid den omständighet, huruvida särskilda attestater härom varit verifikationerna åtecknade; men att, då anmärkning i detta hänseende nu blifvit gjord. Hofrätten icke vill underlåta att tillse, det verifikationerna till expensmedelsräkningarne för kommande år varda vederbörligen attesterade.
Över Nybrovikens tjocka och orörliga vatten irrade det späda ljuset av en grön lanterna, medan en disig måne i uppgående, med ett snett ansikte, liksom svullet av tandvärk, långsamt höjde sig över frimurarnas hus på Blasieholmen, det höga och mörka Seved Bååthska palatset. Han hade icke gått länge, förrän han var trött. Om han skulle gå hem? Nej, icke hem... Varför skulle jag gå hem? tänkte han. Jag har ingenting att göra, och dessutom plågar det mig att sitta och se på det rena, vita papperet hemma på skrivbordet. Och likväl måste det alltid ligga där, så att jag har det till hands när jag får någon god idé, ty jag skriver ju på ett drama, var det inte så? Han gick obeslutsam av och an på trottoaren utanför Berzelii park. Det vita papperet är mitt onda samvete... Han måste likväl gå in på ett eller annat ställe, ty han var trött. Han steg in i Berns' salong, som tillfälligtvis var närmast, satte sig i ett hörn på en av läktarna och beställde en whisky. Det var full varieté. En fet dam hoppade omkring och kvittrade på tribunen utan att lyckas överrösta orkestern och sorlet bland den drickande, rökande och skränande publiken. Ja, varför kunde han icke skriva? Han hade ju likväl sett mycket och varit med om åtskilligt. Kanhända var det emedan han icke hade den rätta barnatron på att han verkligen hade något nytt att lära ut. Och om han också hade haft något, vad så? Människorna ville likväl icke lyssna till det som han möjligen kunnat säga dem. Det var så underliga vråar av tillvaron han hade hämtat sin erfarenhet ifrån. Kanhända hade han icke heller den rätta barnatron på geniet. Vad äro genierna? Kvicka och händiga barn, som låtit piska sig i arbetsselen av den gamla feberdrömmen om storhet. Och av illusionen, att storheten är stor. Den tjocka chansonetten hade försvunnit från tribunen; det var nu en medelålders herre, som under passionerade vridningar på hela kroppen pressade fram en sentimental romans. Vad skulle han finna på, som kunde narra tiden att åtminstone för några månader flyga på falkvingar i stället för att kräla på snigelfötter?
Doktor Josef är inte journalier, det är aldrig det slaget af män. Åtminstone förmodar jag, att han är sig lik. Du vet, att jag inte råkat honom nu. Jag såg honom endast händelsevis gå förbi för ett ögonblick sedan. — Det var en sådan oförmodad uppenbarelse, att jag lät undslippa mig: »Nej, se doktor Josef!» Och så frågade du hvarför jag kallar honom doktor Josef. Och så vill du, att jag skall berätta. Nåja, det kan jag väl göra. Det är inte orätt emot honom. Det var bara jag, som bar mig förskräckligt illa åt. Ja, ser du, den här historien skulle jag för allt i världen inte vilja tala om för en man. Hvarför? Därför att jag tror på kvinnosaken i den meningen, att det finnes saker, som vi kvinnor ej behöfva säga männen, utan som de kunna fundera ut själfva, i fall de kunna det, speciellt kvinnliga föreställningar, idéer, fantasier och — ja, hvarför inte — frestelser, allt det oändligt lilla och det oändligt stora, sammansatta och motsägande, som tillsammans bildar det de kalla »det evigt kvinnliga», det, som drar dem till kvinnorna — liksom det manliga drar oss. — Nej, det var inte doktor Josefs manlighet, som drog mig till honom. Tvärtom, höll jag på att säga. Men det är inte heller sant. Hjälplöshet är också något alldeles speciellt manligt, och det var hans hjälplöshet, som drog mig till honom. Ja, skratta du! Du har mycket rätt. Jag tycker i allmänhet inte om hjälplösa herrar; men det låg något så rörande i hans hjälplöshet. Han såg ut, som om han ville vädja till oss, antingen att vi skulle ta oss an honom eller lämna honom i fred — jag förstod inte riktigt hvilket, bara att, han såg ut, som om han omöjligt kunde reda sig. — Nej, han var inte i någon fara. Han kom till ett middagssällskap, fullständigt främmande in i en krets af idel bekanta. Det var inte värre; men det var öfverväldigande nog för honom. Jag såg genast, att han var förfärligt blyg, isynnerhet för fruntimmer. Det var inte så märkvärdigt, att jag såg det; jag visste det förut. Min man hade sagt till mig: — Hör du, Marie, du får ta dig an doktor Sylvius! — Hvad säger du, Hugo, hvem skall jag ta mig an?
Och om jag ej längtade efter detta ögonblick, var det säkert, emedan jag icke visste af några sorger. Att lifvet skulle kunna lösa sin gåta inför mig redan i lifvet, föll mig icke in, helt enkelt emedan jag aldrig tänkte mig, att jag själf skulle kunna förändras på annat sätt, än hvad som var en naturlig följd af årens och förhållandenas växlingar. Jag hade redan grått hår vid tinningarna och i mitt skägg, och ännu hade jag ej pröfvat något af det, som sätter människors sinnen i rörelse. Jag ryser, när jag nedskrifver dessa ord, och jag tycker mig ana, att det låg en mening i sagan om den man, som kastade sitt käraste smycke i hafvet af fasa öfver, hvad ödet menade, då det aldrig låtit honom känna en sorg. Ödet hade sin mening för sig och tog icke emot offret. Ringen kom tillbaka, och då förstod den man, hvilken böjdes till jorden af sin lycka, att hans dom var fälld. Darrande väntade han det öde, som kanske säkrast låg gömdt i hans egen skräck. Nu när allt börjar klarna inom mig med den pinsamt ljusa dager, hvilken om morgonen möter grubblarens utvakade blick, börjar jag se allt, som det var, och jag möter först synen af en gata, belyst af majsolens skimmer, där jag går upp och ned vid en ung kvinnas sida, vänder i hörnet, där fågeln sjöng – jag hör ännu hans drill ljuda i mina öron – vänder vid hennes sida och går å nyo fram utåt den soliga promenaden, som lyser af ljusa vårdräkter under friska nyutspruckna blad. Hon är ung, denna kvinna, hon har kommit i min väg af en händelse. Det hela kom sig af, att jag en morgon på min väg till kontoret mötte henne, när hon gick sin morgonpromenad. Hon råkade falla, och i fallet vrickade hon sin fot. Jag ropade an en droska och följde henne hem. Det var alltsammans. Jag kom sedan att umgås i hennes hem: den vänliga lärarefamiljen, hos hvilken jag fann henne, ville på intet sätt släppa mig ifrån sig. Och sedan jag en gång kommit in i denna familj, var det naturligt, att jag skulle återkomma.
Dä säledes Ridderffapet och Adeln, jemte sina MedStänder delar öfwertygelsen om Fäderneslandets behof och om dest framtida hopp, är dct med icke mindre förtjusning som Ridderffapet och Adeln päminner sig desta märkeliga ord, att hos ett fritt Folk och under en rätträdig Ne, gent är det snille och förtjenst somföra till allt, Ridö. och Ad. prat. 71. att x62 - Den iZ Ncvemker. att de utgöra den enda grunden för rättwisa belöningar. Aldrig äsyftande nägon annan företrädes-rätt, fägnar sig Ridderffapet och Adeln att således med sine Med-Ständer dela enahanda anspråk, och under instämmande i desia tänkesätt, ber Ridderffapet och Adeln det Wällofliga Borgare-Ständet emottaga försäkran af sin wänffap och högaktning. Hederwärde Taleman, sä ock Samtelige Ledamöter af det Hederwärda Bonde-Ständet! Alltid war det ljuft att wid flutet af ett arbete kunna säga sig hafwa fulländat det; sällan har detta med mera skäl kunnat Riksens Ständers Åtgärder tilläggas, än dä, med afseende pä ändamälet af detta Riksmöte, Ridderffapct och Adeln i dag till sina Med-Ständer frambär sin afffeds-hälsning. Lifligt päminner sig Ridderffapet och Adeln, att det war under en följd af utmärkte Regenter som Swerige fordom steg till böjd af ära och anseende; lifligt delar Ridderffapet och Adeln med sine MedStänder och hela Allmänheten öfwertpgelsen, att den Furste, hwilken nu blifwit kallad att bereda Sweriges framtida öden, skall wisa sig wärdig desie sine odödlige företrädare; och med samma warma och lifling deltagande höjer Ridderffapct och Adeln sina tankar till den Försyn, hwars omwärdnad beredt detta hopp, hwars beskydd endast kan försäkra desi werktighet.
Måtte sådan — nu få andra hålla till godo med menniska för sig uppdrager, och ser efter vi alla rätt uppfatta våra pligter och troget henne, som hon är. Hon kan icke blifva om de hålla profvet. Det händer då, att söka fylla dem, förstå vårt dryga ansvar och icke söka undandraga oss det! man i bland gör förvånande upptäckter. annorlunda! Men det blir oss for tungt, måhända, detta, Mycket möjligt, men hon vill sannerligen Det är ganska antagligt, att många af oss. icke heller. Hon vill icke ransaka sig sjelf om vi företaga en sådan allvarlig sjelfpröfty vi äro, om sanningen skall fram, dock och se sina fel och svagheter utan att urning, skola finna, att vi verkligen vida mer alltid det svagare kärilet. Och derför skulle säkta dem. Jag är alldeles viss på, att, om än vi anade, sätta högt värde på ytan. Det vi hafva stöd och hjelp i vårt arbete af sjelfpröfning vore litet allmännare, skulle är äfven antagligt, att rätt många skola bekraftigare händer. Det lider ej heller något tvifvel att vi ju skola bättring ej heller vara så sällsynt. Det skulle trakta detta såsom både förlåtligt och oskadej heller förundra mig, ifall man kunde vända ligt. Det är ju också möjligt, att det icke få sådant stöd, sådan ledning. Qvinnor, som ut och in på själens hemligaste kamrar, om skadar dem sjelfva, men det är ganska säkert, vilja det rätta, skola aldrig förgäfves vädja man då på dess väggar finge se den inskrifatt det skadar deras omgifning. Det är möjtill rättänkande män, och det skall helt säkert ten hos de flesta: jag är ändå litet bättre än ligt, att många menniskor kunna högt värdera icke behöfvas mer, än att vi qvinnor visa, att andra. Jag säger de flesta, ty jag vet ju, ytan och ändock bibehålla aktning för innevi hafva allvar med oss i att motarbeta ytatt de finnas, som icke blott säga, men verkhållet, ändock bibehålla allvar och djup i lighet och flärd, för att vi skola få alla ligen känna och tänka: jag är den förnämlikarakteren, men det är alldeles säkert, att tänkande och hederliga män på vår sida. gaste bland syndare.
I Skeppsholmens kyrka torde kanske rum kunna beredas för dubbelt så många som nu äro kommenderade på kyrkoparader, men det är dock långt från det utrymme som erfordras. Det är af dessa skäl, och då det icke af någon torde kunna bestridas, att garnisonsförsamlingarne likaväl som andra församlingar och kanske framföre dem, äro i behof af religionens både varningar och tröstegrunder, äfvensom att en flitigare kyrkogång än som nu kan tillstädjas dessa rege:tens gemenskap, möjligen kunde bidraga både till en ökad sedlighet och förnöjsamhet med en ringa lott och ett ofta mödosamt kall, som jag på det högsta tillstyrker Utskis förslag i denna del. Hvad beträffar de nuvar:de regeils-skolornas sammanslående till en enda med 2:ne klasser, så torde äfven detta vara ganska nyttigt. Dessa skolor som nu utgöra 3:ne under särskilda lärare skulle då blifva en enda. Under en tid då folkskoleväsendet är så hylladt af allmänna tänkesättet som nu, torde detta förslag icke möta något motstånd. Det högre kunskapsmått, som i sådan händelse tilldelades den 2:dra klassen, skulle lända Underofficerarnes barn till fromma, hvilka nästan alla begagna dessa skolor, och detta vore en icke ringa förmån för de illa lönta och i små omständigheter var:de Underofficerare. Den nya anordningen af skolorne skulle icke heller medföra några särdeles förökade kostnader i händelse den upbygdes i förening med kyrkan. Jag får således vördsamt anhålla om bifall till Utsk:s Betänk, i båda dess delar. Tropos. å bifall till förevända Betänk:de blef härefter framstäld och besvarad med Ja. Föredrogs ånyo och bifölls Allm. Besv. o, Ekon.-Utsk:s d. 21 och 24 dennes på bordet lagda Betänk:de N:o 9, i anledn. af väckt förslag om aflåtande af underd. skrifvelse till K. M., med anhållan det vederlude mätte förständigas att noggrannt iakttaga de i afseende på truppers fortskaffande sjöledes gifne föreskrifter. Ånyo föredrogs Allm.