Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Mantalssktifningens utöfning i Hufvudstaden skall dessutom vara vida besvärligare, än all annorstädes i Riket , äfven af den orsak, att då Skattskyldige i orterna inställa sig på utlysta ställen ocb Mantalsskrifvaren alltid kan hafva och har en Concept-Längd tillskrifven, i enlighet med föregående årets Mantals-Längd, emedan vida färre ändringar der förefalla, skall Mantalsskrifvaren i Stockholm deremot nörlgas besöka hvarje hus oell i den mest besvärliga årstiden , utan att för de ständiga flyttningarna kunna begagna ett tillskrifvet exemplar af det föregående årets Mantals-Längd, och hvarförutan det nu i Nåder faststäldta Formulairet till Mantalsoch Skattskrifningen skall fordra villa mer och så mycket arbete emot förr, att Man» tals-Commissarien icke utan biträde skall inom vederbörlig tid kunna aflemna Maritals-Längden. Vid sådant förhållande hyser Herr Grefven och Ofver-Ståthållaren den underdåniga förhoppning, det Eders Majit nogsamt täckes i Nåder hnna, att Mantals Comrnissarien, med 75 Ridlrs. lön, ogörligen kan hafva lifvets bergning vid närvarande högt uppstegrade pris på alla lifsförnödenhetef; anhållande Herr Grefven och Ofver-Ståthållaren i anledning deraf underdånigst, det Eders Kongl. Majit i Nåder täckes anslå hvarje Mantals - Commissarie I30 R:dr i årlig lön Den 11 Juli. 1087 lön samt 50 R:dr till Skrifvarhjelp, tillhopa 180 R:dr, att ulga pä satt sorn följer, nemligen: Af Stadens medel, hvad hvarje Commissarie nu deraf skall innehafva R:dr 66: 33. samt af Stats-Verket - 8: 16. R:dr 75: — Provision af Mantalspennångarna, i likhet med Mantalsskrifvarne i Orterna eller 6o:de penningen, som efter de för afkortningeri vanliga afdrag ungefärligen skall kunna'utgöra / 25: —.
FHU VON HAGEN. Jag stannar qvar här så län till Lionel). Följ dem! lemna henne icke ett ögon(Mathilda, Gabriéle och Lionel gå genom fonden). FJERDE SCENEN. FRU VON HAGEN (allena). FRU VON HAGEN. Sprattla lilla fluga! mina nät äro för väl spunna att du skulle hitta ur dem; jag skall håller dig qvar likasom tjusormen sitt rof, och jag 37 skall omge dig med allt tätare och tätare ringar, till dess du slutligen, med eller mot din vilja, måste tillhöra mig. Jag hatar denna flicka, ja jag hatar henne, ty det har funnits ögonblick då jag nödgats slå ned ögonen för henne! Den falska underrätgift, insmyga sig i hennes själ, den skall förtära all lifskraft, all ungdomsvärma, hon skall känna sig telsen om Eberhards giftermål skall, likasom ett fint likgiltig och känslolös för hela verlden och småningom intet bli annat än ett viljelöst redskap i min da blir gift med Lionel, då ska vi väl ställa så till hand; och när jag väl hinner så långt, att Mathilatt gubben blir förklarad ur stånd att sjelf sköta sina affärer och Lionel blir hans förmyndare. Den misstänka något. Ah, der är han! der Stark är en rå och obildad karl, han skall icke FEMTE SCENEN. STARK (ifrån höger). FRU VON HAGEN. ma undan henne! STARK (för sig). Frun här; hur skall jag kom ville undvika mig. (högt) Ah, är det ni herr Styfvenson! då ni icke ville göra mig en visit var det jag som var tvungen att uppsöka er. STARK. Ursäkta, men... FRU VON HAGEN (för sig). Det ser ut som han FRU VON HAGEN. Åh, tro icke att jag på något sätt vill lägga band på er fria vilja, långt derifrån, ni är ju här hemma hos er; det är också 38 nödvändigt att ibland vara allena, man behöfver gå till doms med sig sjelf och tacka himmelen för alla de kärleksbevis, vi ofvanifrån få emottaga. STARK.
Hr von Rosen, Georg Ludv.: Jag tror, alt den conlroll, som för närvar, finnes ä sockenhandtverkare och gerningsmän icke är olämplig. Derigenom alt Konungens Befdude, sedan lian hört häradsrätten, meddelar sladfäslelseresolution, har han en uppgift pä hvilka sockenhandtverkare sorn finnas oell kail pröfva, huruvida socknen beliöfver Hera. Om detta betänk, bifalles, sä fruktar jag verkligen, alt oordningar komma alt äga rum vid dessa gerningsmäns utnämnande, i afseende pä controllen af deras bevillning, och alt socknarne af dem få föga fördel, ty de kunna lätt öfvergå från gerningsmän till försvarslöse. Kostnaden för stadfästelsen är dessutom sä obetydlig, ali om gerningsmannen icke har så mycken vinst af sitt handtverk, att han kan lösa Konungens Befdudes resolution, så är det bäst alt han låter vara alt blifva handtverkare. På dessa skäl tillstyrker jag afslag å betänk. Frih. Cederström, Jacob: Stadgandet derom, att Konungens Befdude böra i hvarje fall utgifva tillståndsbref för sockenocli häradshandtverkare, är naturligtvis ulgifvet i den afsigt, att icke socknarne skola belastas med personer af vanfrejd eller mindre pålitlig frejd såsom handtverkare. Del är klart, att något hinder af Konungens Befdude hvarken kan eller får sättas emot socknarnes rättighet att försvara och antaga gerningsmän, allenast de hafva god frejd och icke äro vådliga för det samhälle derinom de skola fä sitt laga försvar. Af sådan anledn. likväl, och då vi hafva i behåll 1833 års författning om försvarslöse personer, anser jag det vara ganska opassande, alt nu förändra det stadgande, som ronde gerningsmän finnes gällande. c Den 2 Oc tober. Gr. Mörner, Carl Göran Detloff:
L®, och denna tullbestämmelse var äfven min åsigt inom Utsk., men, som jag förut uppgifvit, segrade äfven nu producentintresset. Och ehuru jag fortgår att önska denna nedsättning pä tullen för ost till 1 r:dr pr L®, måste jag äfven nu vara nöjd med hvad Utsk. föreslagit, samt förenar mig således med dem som begärt bifall till Utsk:s betänk, i denna punkt. Hr Lagerhjel m, Pehr: Att vid hvarje riksdag ändra tulltaxan anser jag icke vara någon sund statsekonomi. När man väl fått en näring i godt skick vill man genast nedsätta den. Men är det väl nu riktigt att kasta om det system, som vid 184J* års riksdag gjorde sig gällande och det utan att man kan anföra något skäl, hemtadt ur beskattningens intresse. För vidblifvande af nu gällande tullbestämmelse i fråga om ost, finnes del dessutom ett annat vigtigt skäl, som icke här blifvit omnärandt. Man vet nemi. att under de sednaste åren har tillverkningen af bättre sorter utaf denna vara betydligen tilltagit inom Sverige. Ar det då skäl att när endast 3 år förflutit sedan R. St. sednast satte en tull å denna vara och då tillverkningen inom landet numera både tilltagit och i afseende på qvaliteten förbättrats, nu nedsätta den gällande tullen. Ett sådant förfarande skulle, efter min öf - Den 8 Juni e. m. 37!) vertygelse, vara inkonseqvent och skadligt. Då jag anser ingenting vara af större vigt för jordbruket än att ladugårdsskötsel må uppmuntras, mäste jag motsätta mig hvarje rubbning i tullen å denna artikel, och får derföre tillstyrka fortfarande af 1845 års tulltaxas bestämmelser i denna del. Frih. von Schwerin, Carl Julius: Afven i denna fråga vågar jag motsätta mig den tanken att höga tullar utgöra ett skydd för landtbruket. Jag tror att ett sätt att utröna huru stor konkurrensen verkligen kan vara, är att jemföra hvad en ko kan afkasta i Sverige med hvad den gifveti någon af de länder der afkastningen anses vara hög.
Nöjsammast var för mig den quadrille jag med honom dansade, han påminte genom sin ytterliga liflighet mycket om Wilhelm K. Major Fixenheim, enkling, men ännu vig och förlig, ehuru något fet, var emot mig särdeles uppmärksam, så väl under dansen som soupéen, under hvilken sednare han bestämt fattat posto bakom min stol. Friherrinnan roade sig rätt hjerteligen åt min eröfring, hvarpå hennes neveu gjort henne uppmärksam, samt slutligen och sist, återigen Baron Paul C., med hvilken jag dansade ett evighelslångt potpouri, utan att han likväl föreslog mig något ombyte af cavalier; hans artighet var nu utan gräns, han ville (helt naturligt) godtgöra hvad han emot mig trott sig förfelat, och just derföre var slutet på den mångtourade dansen mig särdeles välkommit. Jag har nu för dig framställt åtskillige personer mer och mindre intresanta, af dem, med hvilka jag under den nyss passerade aftonen var i någon beröring, men den, med hvilken ett dylikt fall ej existerade, den af hvilkens läppar jag ej hörde ett enda ljud, hvilken jag endast såg, och som bland alla dervarande karlar blef den enda, som verkeligen intereserade mig, honom har jag ej nämnt, emedan jag; lik små barnen sparsam på det ljufva och goda, velat gömma det bästa till sist; och ännu ett, emedan jag hoppats du af hans oförmodade framträdande i denna muntra sorlande krets, bestämt skulle erfara samma djupa intryck som jag; se då min Emilia, betrakta med väl klappande hjerta, det märker ingen, men Gud bevars, Gud bevars, icke tårfuktadt öga, ibland siden och band, blommor och gaze, löjen och skämt, en ung man med oändeligen interessant, själfullt skönt utseende, omkring tjuguåtta högst trettio år, stå lutad emot tvenne grymma hånande kryckor, lugn framblickande utåt det hvimlande salonsgolfvet; hvem är den beklagansvärde ädle krympligen, hvilken ej utan sitt obevekliga stöd mägtar taga ett enda steg? Denna fråga gjorde jag
Betänkande n. 2.7 i §• 2. A n g: d e skyldighet för Domare, att ställa borgen för på Credit erhåilet stämplad t papper; samt Char taeSigillataeUppbörd ens öfverlemnande till Contorets egen redovisning. (R. B. 1827 p. io3—236.) I anledning af Revisorernes år 1827, i afseende på förvaltningen och Controllen af Stämplade pappersafgiften, framställda önskan att indrifningen af Uppbördsmännens proprie balancer icke hädanefter som hittills måtte fördröjas till dess afskrifning och förlust blifva oundvikeliga, är, i underd. förklaring häröfver till K. M:t af K. KammarCollegium andragit, alt den successiva förminskningen af desse balancer, som ifrån år 1821 ägt rum, skulle framgent kunna tillvägabringas och vidare balancer, om icke helt och hållet, åtminstone i det närmaste, förekommas, såvida R. St:r sjelfve, genom stadgandet i 16 §. 5 mom. af nu gällande ChartaeSigillatseFörordning, ej medgifvit ett undantag ifrån den allmänna skyldigheten, att ställa borgen för ChartseSigillatseUppbörden, i det att alla Ordinarie Domare i Riket få utan borgens ställande reqvirera och erhålla stämpladt papper, samt, tvärt emot naturen af all uppbörds förvaltning, icke ens någon gräns funnes bestämd utöfver hvilken deras reqvisitions-rätt ej må sträckas, innan det stämplade papper de förut emottagit blifvit betaldt eller på annat sätt behörigen redovisadt.
Ehuru hon syntes något förundrad deröfver, gaf hon sitt löfte, och derpå kan jag lita; ty så stor pratmakerska hon äfven är, så bryter hon det icke; hvad hon eljest ser, hör och gissar, derom disponerar hennes tunga. Jag reste genom Lovisa till Borgå, jag ömsom önskade och fruktade ett möte med Leonnas far; slumpen skulle få råda. Jag träffade honom icke. En sjölägenhet var till Kronstadt; derifrån skrifver jag detta; gerna skulle jag besöka min vän Ivanoff och hans älskvärda fru, men jag vill icke, att deras vänskap skall inverka på Leonnas beslut. Jag återvänder till min mor, för att jemte henne resa till min gamla slägtinge, som otåligt väntar mig. När jag lemnade Suomis strand, var det liksom en röst skulle sagt mig, att detta ej skedde för alltid; men välkomstbägaren måste då räckas mig, antingen af kärlekens hand, eller också vara fylld med Lethes vatten.» Leonna framlefde sin vinter i dyster stillhet; utom vid måltidstimmarna, var hon i sitt eget rum; någongång deltog hon likväl, mera af artighet än af böjelse, i de få fruntimmerssällskap, som umgingos hos hennes svägerska. De bestodo af den gamla pastorskan och någongång fru Brandén. För henne fattade Leonna allt mera vänskap, men Marie syntes ej dela detta tycke och besvarade aldrig hennes besök. Utom dessa båda, var det en enkefru med sin ogifta syster, och sin trettioåriga äfven ogifta dotter, som redan för tre år sedan hyrt sig in der i kyrkbyn. Alla tre voro utan all yttre och inre bildning, och af en devotion, som gränsade nära det löjliga; de utmärkte sig såväl genom sin klädedrägt, som genom en obehaglig släpande röst, när de talade. Marie hade gjort deras bekantskap uti de, af hennes man så föraktligt omnämnde, Hasebergska sammankomsterna. Sjelfva höllo de äfven ett slags föreläsningar hemma hos sig. Petter tålde dem icke; endast då han var frånvarande besökte de hans fru. Att Leonna hvarken hade nöje eller uppbyggelse i deras sällskap, inses lätt.
Himmelriket surt. Expeditions-Utskottets Förslag till underd. Skrifvelse N:o 69. 139 M arioe Bebådelsedag. Högm.: Och Maria lid. Och jag son. J oh. Döp arens dag. Högm. Och fick Konung Herodes detta höra, tj Jesu namn honom. Aftons.: A. G. 13: 16—26. Då stod — sandt. Michaelis dag. Högm.: Så kom Jesus till • — inbördes. All Helgona dag. Högm.: Och Jesus lyfte Propheterna. Hvad nu angår ifrågavarande förslag till 2:ne nya årgångar predikotexter, hvilket, enligt Rikets Ständers i ofvanberörde skrifvelse den 18 Oktober 1848 uttryckta önskan, blifvit utarbetadt efter den plan, alt sammanhang bibehållits emellan Kyrkans calendarium och nämnde texter, de der ock äro ämnade att begagnas jemte de nu påbjudna, har detsamma redan vid 1851 års riksdag varit lill granskning meddeladt Pi •este-Slåndet, hvars omdöme om förslaget finnes ultaladt i dess för.enämnde underdåniga skrifvelse af den 11 Augusti 1851. Efter det deruti afgifna utlåtande öfver de allmänna åsigter och grundsatser, som Koinmitterade ansett sig böra följa vid utförandet af dem lemnade uppdrag, äfvensom öfver de i anledning deraf från Rikets Konsistorier inkomna påminnelser, yttras; ”Preste-Ståndet har trott sig böra taga håde Kommitterades förslag och Konsistoriernas omdömen i noggrannt betraktande och måste i afseende på det förra vitsorda, att Koinmitterade med stor trohet mot grundsatserna, med den oförtrulnaste uppmärksamhet och med en fyndighet och skicklighet, sorn förtjena det mest odelade erkännande, föreslagit de nya texterna. För PresteStåndet har det varit en verklig tillfredsställelse att med de gamla texterna jemföra de nya och förvissa sig om ändamålsenligheten af de sednare. Denna ändamålsenlighet tillkommer i allmänhet lika mycket de nyvalda aftonsångssom de nyvalda högmessotexterna.
Skillnad skulle dock göras emellan hvad till allmänna föremål utgår och hvad som utgöres för vissa häraders eller socknars nytta. De å jordbruket liggande onera, hvilka i motionärens tanka borde och kunde till Stats-intrad i penningar förvandlas, vore ordinarie räntan, Afradsspanmålen, Kronotionden samt Roteringsoch Rustningsskyldigheten; och sedan dessa skatter blifvit af bevillningsnatur, inträdde först möjligheten att afhjelpa olägenheterne af skatternes ojemna fördelning. Man har ansett, att egarne till de beskattade S.ajs-Vlskotlets Utlåtandej iV.o 24°- hemmanen stå i skuld till Kronan för den af henne afslådde egande-rätten och att grundskatten i följd deraf är ett perpeluelt arrende. Det vore ej obilligt, att jordegaren härifrån fick köpa sig fri genom någon tids betalning af ränta och amortering. Om man antog, att den capitalskuld, som på detta sätt för ett hemman anses amorteras, är sexton gånger större än dess grundskatt, d. v. s., alt den skulle deraf utgöra något mera än 6 procent, skulle, då skatten är 100 R:dr, capital-skulden vara 1,600 R:dr. Om jemna 6 procent härå, eller 96 R:dr åligen, betalas och deraf beräknas ränta till 4 proc. å hvad som år från år återstår, samt det öfriga amorterar capitalet, för första året med 2 pr., och sedan i stigande progression, är ainmorteringen på 28 år verkställd. En årlig, med vilkor af upphörande efter 28 års tid gjord, betalning kan anses lika med afbetalning å vanligt fastighetslån och således böra öka hemmanets värde med ett belopp, som svarar emot primitiva skuldsumman.
Jemte det jag instämmer uti hvad de nyss talande värde Ledamöterne anfört, och således äfven för min del yrkar återremiss af Stats Utskottets förevarande Betänkande, torde jag tiliika få anmärka, att Utskottets beslut, det de årliga hushyres-medel 700 R;dr Banco, som varit aflidne Biskop Wingård tillagde, nu mera, efter Biskop Wingårds inträffade död, borde indra, gas, och till den fond, hvarifrån de utgått, återgå, icke synes mig billigt och lämpeligt. Dessa medel anslogos redan på 1780-talet, och böra efter mitt omdöme fortfara, äfven efter Biskop Wingårds död, samt af haos efterträ* dare i Embetet få begagnas, intill dess Biskopen i Götheborg erhåller ordentligt Boställe eller Embetshus. Att då Biskopen hvarken begagnar något Boställe eller Embetshus, så> som nu är förhållandet, likväl vilja fråntaga honom berörde hushyresmedel, aassr jag icke vara rättvist. Hons Excellence Herr Grefven och Landti Marskalken föreslog, att StutsUtskottets Betänkande måtte, i anledning af de dervid gjorde anmärkningar, till SutsUtskottet återremitteras; hvilket bifölls. Vid förnyad föredragning af Constitutionsi Utskottets den to sistlidne April allätne, samt den 18 i samma månad förmiddagen på bordet lagde, Memorial, i anledning af Herr Hertzenhjelms, Carl, anmärkning mot StatsRådet, samt Föredraganden af Handelsoch FinanceÄrenden, fann Ridderskapet och Adeln, att samma Memorial nu mera borde läggas till Handlingame.
Widare uplästes eli memorial frän samina Utskott af d. Zo Maji, med flätande öfwer fem ledamöters af det Hederwärda Bondeståndet memorial rörande skjutslegans förhöjande till 8 st. banco milen för hwarje häst, som nyttjas till sängars forflande, samt nägon särskild ersättning är fångförare för fangars wärd under ransakningötiLcn m. m. I afseende pä den förra fragan, anmärker Utskottet, att den föreflagne fängskjurslegan redan Den i Junit. redan genom ett Kongl. Circnsair til! Laudshöfdingarne rinder d. n Julii 1809 blifwik stadgad/ tillstyrkande likwäl U ffottek, ari Riksens Ständer wälle hos Konungen i underdånighet auhälla om allmänt kungörande af berörde nådiga stadgande. Beträffande den andra frägan, anser Ulffotlct kjcnligast, akt ersättning för fångförare mätte regleras genom särffilde öfwerenskommclscr inom hwaigö härad. Lades pä bordett Pkterligare uplästes ett memorial af den ZÄ Maji ifrån Oeconomiä-Utskoklet, innefattande det Nliätande ä vice Talemannen Jon jonssons gjorda motion, om utgörande af varancé afgift under fredlig rid af de mindre bäksmanöhällen m. M., att Utskottet anser Kongl. Maj:t, uign hinder af 86 §. Regeringsformen, kunna öftverenskomma med desse rothällare, om sadan varancé asgiftS erlaggattde, och att, om Riksens Ständer gilla denna Utskottets ranka, innehafware af sädana mindre roterade båtsmanshemman, mage med sine ansökningar i detta afseende i underdånighet wända sta till Kongl. Majit, om de vacancesriheksförmonen widare skulle yrka. Härjemte mar bifogadt «tk särskildt yttrande af Riksdagsmannen kekr tott ifrän Blekinge, af ert i det närmaste lika 'Machal!. Lades pa bordett
I detta afseende är föreslaget: a} af Riksdagsmannen Nils Andersson från Christianstads län, att 24 sk. skulle erläggas för så kallad enkel postskjuts, 32 sk. för dubbel samt 36 sk. för postföring utöfver 312 mil årligen, efter helt mantal räknadt; s Alim. Besv.- och Ekon.-Ulslc. lielänk., .Y.o 91. b) af Riksdagsmannen Nils Svensson från Christianstads län. att postskjutslegan skalle blifva 20 sk. under ena och 16 sk., allt banko, under den andra hälften af året; c) af Riksdagsmannen Petter Mårtensson från Jönköpings län, att »postskjutsskyldig skulle få beräkna 16 sk. banko för det miltal, en sådan är skyldig, enligt gällande författning att under året skjutsa posten samt hvad deröfver skjutsas, borde lika. med hvad för reservskjuts betalas»; d) af Riksdagsmannen Daniel Danielsson från Orebro län. att för postföring skulle betalas lika som för gästgifvarskjuts; e) af Riksdagsmannen Lars Mattsson från Upsala län, att, derest hans ofvannämnde framställning ej bifölles, legan kunde bestämmas till 12 sk. för do lörsta 312 milens postföring om året, efter helt hemman räknadt, och till 25 sk., allt banko, för postforsling derutöfver; hvarjemte denne motionär väckt fråga: C) Om upphörande af den posthemman ålagd,c bevillning af 2 B: dr B:ho; i afseende hvarå motionären förmält, att sådan förmän blifvit vid sednaste Riksmöte af alla Riks-Stånden posthemmanen medgifven, men att likväl verkställigheten deraf sedermera icke skulle hafva följt. Vidare har för lindrande af postförings-skyldigheten fråga väckts: D) Om ersättning till postförare för uppehåll under väntan på postens expedierande.
För sämjans och fre-dens skull har herr Ekman gjort, hvad på honom ankommit, for att tillmötesgå landtmannapartiet; han var en af hufvud-männen för kompromissens åstadkommande, han arbetade på skjutsfrågans ordnande på det sätt, som [landtmannapartiet ansåg önskligt, och han var slutligen en af dera, som talade och ifrade for försvarsoch skattefrågornas lösning i den riktning, som de sju landtmannamotionerna vid 1878 års riksdag angaf. Att efter dessa tjenster, som herr Ekman gjort landtmannapartiet, finna honom beskyld för en icke passande politisk färg var en öfverraskning, som den landt-mannapartistiska tidningen beredde allmänheten. Genom herr Ekmans vägran att inträda i statsutskottet blef det nödigt for detta utskott att skaffa sig en ny ord-iförande. Den i alla afseenden mest lämplige var utan gen-«ägelse f. d. statsrådet Carlson, som nu af första kammaren åter insatts i utskottet och hvars » statsmannablick och fina •diplomatiska kanske mindre underhandlings än kombinationsförmågai) ansågs böra göra honom till en särdeles lämplig ordförande. Om man också tänker rätt på saken, så borde hans val med ifver hafva omfattats af landtmannapartiet. Det är af Carlsons hand, som 1873 års ’ beryktade kompromisskrifvelse utgått, och denna hans .andel i detta beryktade aktstycke borde hafva förskaffat honom evig tacksamhet från landtmannapartiets sida, synes oss. Emellertid är det en ganska egendomlig företelse, som icke kan eller bör förbises, nämligen, att det hardt när vill synas, som om för landtmannapartiet kompromissen är en öfvervunnen ståndpunkt. Kompromissens fordringar hafva trädt i bakgrunden, och dess löften, dess lukrativa hälft, hafva, som vi redan här iörut sett, trädt fram i förgrunden. Kompromissens män äro icke längre landtmannapartiets män, de stå på en punkt, som detta parti håller före vara alltför gammalmodig. Yi hafva nyss funnit herr Carl Ekmans politiska åsigter från •detta håli anses icke längre befinnas i jemnhöjd med den parlamentariska nivå, hvarpå vi nu befinna oss.
Han måste lyftas öfver vagnarne, och när han befann sig utanför denna förskansning hos de sina, sjönk han till marken. – Hvad hafven J gjort min son? utbrast riddaren förfärad, upplyfte Erlands hufvud och betraktade honom. – Intet, svarade höfdingen från sin förskansning. – Måhända är det skrämseln, som verkat detta. – Skrämseln? upprepade riddaren med en ljungande blick. – Min son skrämd af edra hotelser, af edra misshandlingar, af edra lömska dolkar? Nej, han fruktade aldrig, kan icke frukta. Ve, att eden binder min hand! Denna skymf skulle annars kosta ert hufvud. – Jag anser sannolikare, anmärkte pater Henrik, – att vreden uttömt den bundne ynglingens krafter. Vi vilja nu i få ord berätta, att Erland hemfördes till Ekö slott, samt att riddaren och patern drogo tillbaka med sitt uppbådade folk. Knappt hade de aftågat, och höfdingen utskickat kunskapare, för att öfvertyga sig, det aftåget var verkligt, förrän han befallde, att Singoalla skulle framföras till honom. Flickan, som hitintills kämpat en fåfäng strid, för att slippa ur qvinnornas händer, störtade till sin faders fötter. Hennes långa hår svallade i vild oordning; hennes ansigte blödde af skråmor, som den gamla hexan, Assims moder, tillfogat henne med naglarne; hennes klädning var i trasor. Assims moder och de öfriga qvinnorna ilade efter henne och samlades under vilda skrän kring höfdingen. Äfven männen flockade sig dit. – Rättvisa! rättvisa! skrek Assims moder. – Är det nu kommet så långt, att sonen till den döde höfdingen får skymfas af den lefvande höfdingens dotter? Är Assim icke god nog åt din Singoalla kanske? Vänta, vår slägt är mägtig ... vår slägt är en höfdingeslägt så god som din ... – Tig, käring, sade höfdingen, – eller jag skär tungan ur din hals! Har jag någonsin glömt, hvad rättvisan fordrar?