Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till den förev:de §:n oförändrad och dels bifall till densamma med uteslutande af orden: vid allmänt sammanträde eller eljest; framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. på bifall till §:n oförändrad och, då dervid svarades många ja jemte några nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. § 10. Gr. Sparre: I denna § har Utsk:t gjort en förändring mot hvad K. M. föreslagit, och en förändring, hvarpå förslaget ingalunda vunnit. 1 K. M:s förslag stod: »Ar skeppslott såld 9:de §:n sagdt är.» Detta är ändradt till: »ege de, en eller flere, sedan försäljningen dem kunnig blef, mot köparen den rätt, som enligt § 9 i afseende å säljaren dem tillkommer.» 314 Den 16 September e. m. Läser man nu sista mom:t af 9:de §:n, stårder: »Vilja, inom den tid nu sagd är, flere delegare den hembjudna andelen inlösa, ege dertill rätt i förhållande till den andel, hvardera i fartyget eger.» Nå står det visserligen i 9:de §:n, att hembudet skall antagas inom 3 dagar, ehuru så instucket i en mellanmening, att det ingalunda är tydligt, men i denna § förekommer intet ord om tiden. Det. synes mig således som Utsk:t gjort bättre i att vidblifva K. M:s Propos. Vidare har Utsk:t utbytt ordet »skeppslott» mot wandel» — en förändring, som jag anser föga lycklig. Sålunda heter det: »Säljes andel genom otTentligt utrop etc.» Vi säga på Svenska »andel uti» eller »andelen», och man hade kunnat undvika detta ord, om man i stället behållit ordet »skepplott.» Hr Rabenius: Anledningen till den förändring Utsk:t gjort i K. M:S Propos., är den, att i K.
Kyrkolags-kommittén hade emedlertid, efter hvad ofvan förmäles, i 9 Kapitlet af sitt förslag till kyrkolag upptagit föreskrift om ett allmänt kyrkomöte; men, efter motionärens omdöme, förekom mot, förslaget i denna del, bland annat: att det vore i vissa fäll obestämdt; att någon tid för mötes hållande deri ej blifvit utsatt; alt det icke stadgar huru kostnaderne för mötet skola gäldas; och att det ej uttryckligen nämner, huruvida bland de lekmän, hvilka skulle i mötet deltaga, borde finnas nagra af Sveriges allmoge; — hvarförutan och då, jemhkt motionärens åsigt, för bibehållandet af sambandet emellan kyrkan och skolan, undervisningsfrågor äfven borde utgöra föremal för kyrkomölels behandling, ledamöternes antal måste ökas med ombud från läroverken. Dessa äro, i korthet uppfattade, de åsigter, sora legat till grund för ifrågavarande förslag. Allmänt kyrkomöte eller synod hörer äfven lill fulländningen af kyrkans författning. Redan i andra århundradet af vår tideräkning förekomma synoder för biläggande af stridiga meningar angående trosbegreppen och kyrkliga bruk inom den krisina kyrkan. De bletvo omsider af större ulsliäckuing och bildade då en medlande länk emellan de enskilda loisa tillingarne, hvilka dervid uttalade sin tros medvetande och bestämde sitt kyrkliga lifs ordning. Jemlikt den åsigt, som rådde hos de lörsta lidehvarfvens kristne, att församliugarne utgjorde kyrkan, egde ej allenast Lag-Utskottets Betänkande, N:o 42. 5 prester, utan äfven lekmän, till en början att deltaga i synoderne; men sedan biskoparncs makt tillväxt, sedan den läran utbildats, enligt hvilken biskoparne voro kyrkans, öfver församlingarne stående, omedelbara styresmän, försvann så väl det lägre presterskapets som lekmännens rättighet att taga del i Synoderne, vid hvilka biskopar och prelater följaktligen derefter ensamme förordnade i alla kyrkans angelägenheter, med vilkor likväl af Regenternes sanktion, intill dess att biskopens af Rom primat vunnit stadga och hans rätt öfver kyrkan blifvit erkänd. Reformationen förändrade emedlertid förhållandet.
Lag samma vare, om hus bonden gifver tjenstehjon ett ofördelaktigt vitsord, hvarigenom det får svårighet att erhålla tjenst och husbonden icke kan förebringa sådan bevisning, att det åtminstone ådagalägges, det han icke saknat skäl för afgifvandet af ett sådant bevis. 7:o Flyttar tjenstehjon från en församling till annan, skall tjenstehjon, innan llyttningsattest må ei hållas, uppvisa orlofsboken för den prestman, som det tillkommer att llyttningsattest meddela, hvilken har att i boken anteckna, det densamma blifvit honom företedd. 8:0 Vid hvarje tjenstombvte skall tjenstehjonet genast efter ankomsten i tjenslen för husbonden uppvisa sin orlofsbok, vid 10 R:dr vite, och åligger det husbonden, vid samma vite, ali i boken anteckna, det densamma blifvit honom förevisad. 9.0 Den, som utrifver blad af sin orlofsbok eller med uppsåt gör något deri oläsligt, böle från 10 till 20 R:dr och vare skyldig att, vid i 3:dje punkten stadgad påföljd, genast förskaffa sig en ny orlofsbok. 10:o Den som förfalskar en orlofsbok, strå lfa s som för förfalskningsbrott.» Motionären har ansett dylika böcker böra medföra den fördelen, att åt de betyg, ett tjenstehjon erhållit, kan beredas större tillförlitlighet, i det att den ene husbondens uppgift kontrolleras i det väsendlliga af alla de ölriges, i stället alt man för närvarande icke vågar skänka förtroende åt de vanliga orlofssedlarne, som sällan innehålla fullt sanningsenliga uppgifter beträffande tjenstehjonens uppförande och användbarhet.
Ingen af desse krigare, som sutto vid bivuaken kring en eld, upptänd på timret af nedskjutna hus, ville gifva en bajersk kopparslant för en kamrats eller sitt eget lif tjugufyra timmar därefter. Och likväl kunde de skämta ännu på sitt sätt, desse råe, förvildade kämpar. En hade funnit hos de fallne, plundrade bajrarne en bild af madonnan; en annan hade funnit en mässbok, den tredje ett silfvergehäng, den fjärde en guldring, den femte och lyckligaste en börs med guld. Allt vanns och förlorades på ett tärningskast. Vinet, ja det var drucket till sista droppen, och nästa bägare skulle Slanges krigare söka i Wien eller i paradiset. Vid en af bakportarna syntes facklor och rörelse. Öfverbefälhafvaren hade gifvit order att bortsända stadens invånare, hvilka ej mer kunde förråda hvad fienden redan personligt fått erfara. Där var brådska, förvirring, frågor och misstag. Några hade velat medföra sin dyrbaraste egendom och upptäckte vid porten, att de medfört ett handkläde, en afbruten slef eller en sprucken kruka. Andra hade kvarglömt ett barn, en sjuk, en blind eller en halt af sina närmaste anhöriga. De bådo med knäfall och tårar om anstånd att återvända, men därtill var icke tid. Stora skaror strömmade ut i den mörka natten för att uppsöka landsmän och tillflyktsort. De hade förlorat allt, utom ett uselt lif utan fäste och bärgning, men detta lif skulle de dock få behålla, när deras stad var dömd till en viss undergång. Öfverste Gordon satt vid sin engelska bibel i kvarteret, genom hvars nedskjutna tak man kunde se stjärnorna. Han öfversatte stycken ur skriften för sin unge liftjenare, Niemand, den nye korporalen, som i dag laddat karbinerna vid hans sida. Det var profeten Micha, fjärde kapitlet: »Kommen, låtom oss gå upp till Herrens berg, till Jakobs Guds hus, att han må lära oss sina vägar och vi må vandra på hans stigar, ty ifrån Zion skall lag utgå och Herrens ord från Jerusalem. Och han skall döma mellan många folk och skipa rätt åt talrika hednafolk i fjärran land.
Den ledamot, som på en gdng till förbundets kassa sasom .ledamotsafgift erlagt tretio kronor, blifver ständig ledamot. Inträdesafgifter och ständiga ledamöters afgifter afsiittas till en fond, af 11vilken endast räntorna f$ arivandas, derest ej förbundet ii allnGn t möte. annorlunda beslutar. Förbundet sammantriider till allmänt årsmöte i april eller maj manad. Vid. detta möte förekomma följande ärenden: O) val af ordfÖran.de f ö r mötet; b) styrelsens och revisorernas berattelse; c) om ansvarsfrihet för styrelsen; d) förslag ell.er framställningar från styrelsen; e) förslag och framställningar utgiingna fran någon förbundsmedlei-n, skolande sadana, skriftligen affattade, vara till styrelsen ingifna ininst. l 4 dagar före mötet; f) val af styrelse och tre revisorer nied deras suppleanter; gj val af två personer att jemte ordfö- randen justera protokolle t. Förbundet sammantriider iifven vid annan tid till allmant möte, ngr styrelsen s5 finner lämpligt, eller skriftlig framstiillning derom, med uppgift om andamiilet, ingått fran minst tjugu förbundsmedieminar. 12 4 När s&amp; liimpligt synes, kunna af styrelsen eller för ändamålet utsedde komiterade lokalmöten sammankallas. Förbundets styrelse bestar af tolf medlemmar och tolf suppleanter, hvilka utses 5 allmänt arsmöte för en tid af två ar, sålunda att vid hvart allmiint arsmöte val anstiilles efter afgtriende sex styrelsemedlemmar och sex suppleanter. De afgtlende kunna Atevaljas. Styrelsen väljer inom sig ordförande, vice ordförande, skriftförare och kassaförvaltare sanit ett förvaltningsutskott af fem personer, jemie tre suppleanter, hoilket vdrdar förbundets löpande angelggenheter. Utskottet väljer sin egen ordförande. Kassaförvaltaren ar sjelfskrifwn ledamot af förvaltningsutskottet. Styrelsen, som har sitt säte i Stockholni, kallar ledamöter, utlyser möten, bereder de iirenden, som iii dem skola behandlas, och verkstaller % derii fattade beslut.
Socken-nämnderna äro icke aflönade för det besvär, som dem blifvit ålagdt, och förhållandet är i allmänhet sådant, att individen icke kan sysselsätta sig med andra bestyr än sina egna. Näringsorasorgerna utgöra nästan uteslutande föremålet för hvarje individs verksamhet. Den fattigdom, som nästan öfverallt är rådande, tvingar lill denna slags verksamhet och lemnar föga elter ingen tid öfrig för andra bestyr. Alägger man socken-nämnderna bestyret alt vårda omyndiges egendom, under den sangviniska förhoppning, ali det skall med noggrannhet fullgöras ; så tviflar jag ej på att man af erfarenheten, efter några års förlopp, skall vinna bekräftelse pä oriktiglielen af denna förhoppning. Tvertom befarar jag, att den omyndiges rätt, hvarom vården öfverflytias pä en sådan inrättning, skall i någon mån komma att äfventyras. Domarn, litande på socken-nämnden, skall i sin mån visa föga omtanka att affordra 1G0 Ben 5 Februari f. m. förmyndareredogörelsen ifrån dessa socken-nämnder, oell sockennämnderna åter skulle derigenom blifva mindre noggranna att uppfylla det förtroende, som deni blifvit lemnadt. Under sådana omständigheter och på de skäl, sorn Hr von Hartmansdorff och H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm anfört, afstyrker jag det förslag, som Hr Nordenanckar framställt; och då ingen ibland R. o. Ad:s ledamöter tillstyrkt antagande af de båda andra förslagen, så lärer man väl handla bäst i alt vidblifva det gamla och således afslå alla de ifrågavar. framställningarne. Hr Lagerhjelm: Långt ifrån alt äga någon skuggrädsla för erfarenheten, sä äger jag deremot mycken tillgifvenhet derför och har sökt att ådagalägga det; men efter man icke ansett den erfarenhet. jag redan anmält i detta ämne göra tillfyllest, så vill jag lägga till ännu en annan i samma riktning. Jag har nemi. vunnit den erfarenheten, att det händer, att när domaren inför rätten undersöker förmyndares förvaltning, så händer, att den ena och den andra afsäger sig delta förtroende. Det händer äfven, att flera dagar förlöpa innan man kan finna någon, som åtager sig det.
Hvad han dock hoppades och tillochmed bad till Gud om, var att Stella måtte öfverges af yrseln helst några timmar innan det sista ögonblicket; det vore så ljuft att än en gång se sansningen i hennes ögon, att än en gång få tala med henne och uppfånga ord ifrån hennes mun, i hvilka feberyrselns fantomer icke inlade sin förvirrade mening. Erik ville nu så gerna vara vittne till en vacker död. Men sansningen ville dröja att infinna sig och döden likaså. Det var redan på fjerde dygnet efter doktorns bortresa och på andra dygnet efter den tid han utsatt såsom Stellas sista. Erik fattade dock häraf ingen förhoppning, ty han visste af gammalt att läkare, då de bestämma dödsstunden, hellre bestämma den något förr än sednare. Irene var nu äfven hos Stella. Hon kände hela orsaken till Stellas sjukdom ... dock icke genom Harald ... och hon hade fasat. Nu blott gret hon vid Stellas säng. Hon tänkte, att Stella bordt få bli qvar, Irene hade kunnat få gå bort. Hastigt slog Stella upp ögonen och de voro nu icke förvirrade såsom en yrandes ögon, utan klara och milda, ehuru matta. Med sakta röst talte hon: – Goda Irene, du är här hos Stella. Men hvarföre gråter du? Irene qväfde sina tårar och bemödade sig, att se glad ut, då hon såg på Stella. – Hvarföre gråter Irene? – Jo, när jag ser dig så blek och så mager, lilla Stella, du som förr var annorlunda, så gråter jag. – Fy dig, Irene, som narras för din vän. Du gråter, emedan du tror, att Stella snart skall dö. Är det icke så? Då Irene härtill ingenting svarade, utan blott fästade sin ur djupet af själen gående blick på Stella, smålog Stella så vackert och återtog: – Du tror så, men vet du hvad Stella tror. Jag tror, att jag skall lefva. Irenes ömma och djupa blick på Stella hade någonting tviflande, någonting frågande. – Ja, jag tror att jag skall lefva – sade Stella efter denna paus – du skulle ju inte låta mig dö, och Harald skulle nog sörja han också .. åja. Men Erik allramest. Säg åt Regina, att hon går efter Erik. Snart var
nya vägar öppnas, och här kräfdes just S. L-ds sällsynta förmhga af initiativ, hennes oförskrackta mod a t t trotsa svårigheter, hvilka för andra syntes oöfvervinnerliga samt icke minst hennes kraft att rycka andra med sig, a t t hos de medaxl~etare, hon med säker instinkt, å t sig utvalde, lyckas frandialla hittills obeaktade giifvor och för dem s j ä f i a dolda anlag. Visserligen hade redan förut S. L-d visat sig kunna, afven inom det praktiska., tillämpa satsen: wilja är kunna. och lyckats &amp; stadkomma eller medverka till grundandet af flera allmännyttiga företag (för dessa fall hanvisas till det, som blifvit omtalailt i öfversikten af oiitreck-liiigsåren). Dock var det först under de senaste tjngo h e n som S. L-ds stora betydelse i nu ifrilgavarande afseende tydligast skulle framstil, i fiämsta rummet vid skapandet af de båda institutionerna, Handarbetets Vänner, och » FredrikaBremer-Förbundet, med hvilka hennes namn &amp; r ooiipplösligen förenadt. Sophie Adlersparre har ju sjalf yttmt, att hennes lits historia - åtminstone den yttre sidan däraf - etterfinnes i P Tidskrif t för hemmet D. Genomgh man denna tidskrift f r h 1870 till den sista årghgen 1886 finner man, förutom ordnandet af alla dessa praktiska ärenden, redan från Början af denna tid uppslagen till flera af de frågor inom stat och samhälle, hvika sedan i s&amp; hög grad togo hennes intresse i anspriik. Så är bland annat fallet med den föreslagna iindringen i vigselformuläret, hvars skiftande öden inom kyrkomöten, konsistorier och komiteer, ständigtfölj des med den största oiil,pmarksainliet, man kan niistan säga vaksamhet. &amp; nioii sistf~diutna Iiöst sysselsatte den nya kyrkohandboken S.
Domstolar och myndigheter utgöra tillsammans Fvrahundra-fyratio, deribland Åttatiosex Rådstufvurätter och Trehundra-aderton Häradsrätter, de sistnämnda år 1856 fördelade på Nittiosju Iläradshöfdingar, hvilkas antal sedermera genom Domsagornas styckande ökats till Etthundraen. Deremot uppgår antalet af städernas Borgmästare och Rådmän till Trehundranittioen, hvilka dock tillika hafva att handlägga en myckenhet olikartade kommunala angelägenheter, dervid jemväl domsrätt esomoftast utöfvas, utan att så beskaffade ärenden ingå i ofvanstående beräkning. Vid betraktande af målens och ärendenas mängd samt den omständighet att de flesta torde till handläggning mer än en gång förekomma, finner man lätteligen, att de Statens embetsman, som hafva denna handläggning sig ombetrodd, måste vara särdeles betungade af göromål, hvilkas förrättande svårligen skulle kunna medhinnas, ens så skyndsamt som nu sker, utan biträde af extra ordinarie tjenstemän, de der likväl icke uppbära någon lön af Staten. Om äfven med de nu anförda uppgifterna ådagalägges, att till ursäkt för lag skipningens långsamhet icke utan all grund kunnat anföras göromålens öfverhopande mängd och att således felet icke alltid härledt sig från Domarens eller Domstolens försumlighet, qvarstår likväl ovederlagd befogenheten af den allmänna klagan öfver rättskipningens tröga gång. Äfven å denna sida äro bevis att hämta utur Justitie Statsministerns ofvanåberopade Berättelse samt för de sista två åren utur meddelanden från Statistiska Byrån af dit inkomna uppgifter, som innehålla antalet af de rättegångsmål, hvilka såsom oafgjorda år ifrån år balancerats.
Maj:t föreslagit, att del från rotehållarne eller, vid vissa regementen, från soldaterne utgående kontanta bidrag till beklädnaden måtte upphöra samt ett deremot svarande statsanslag anvisas att, jemte det förut å 4:de Hufvud-titeln till »lifmundering för indelta Infanteriet» upptagna belopp, för ändamålet användas, hvarigenom rotehållarne skulle befrias icke allenast från en kontant utgift, hvilken i medeltal, efter de sista tio årens riksmarkegångspris å soldatmunderingen, utgjort 3 R:dr 18 sk. 6 rst. banko årligen för hvarje rote, utan äfven från det dermed i sammanhang stående besväret att genom ombud deltaga i beklädnads-direktiopernas göromål jemte granskningen af dessa direktioners redogörelser, samt sålunda en i ena och andra afseendet för rotehållarne önskvärd lättnad dem beredas. Enligt hvad den Kongl. Propositionen innehåller, hade dessa Infanteri-regementens beklädnad från äldre tider ombesörjts på det sätt, att Släpkläder i allmänhet tillhandahöllos soldaterne af rotehållarne, men vid några regementen anskaffades af soldaterne sjelfve, emot åtnjutande af deremot svarande högre löneförmåner af roten; att Lifmundering en åter bestods af Kongl. Maj:t och Kronan, likväl vid åtskilliga regementen med bidrag dertill från rotehållarne; alt släpkläderna nyttjades vid alla arbetskommenderingar, kompani-möten och mindre tjenstgöringstillfällen inom regementenas stånd, hvaremot lifmunderingen endast begagnades under regementsmöten och mönstringar samt kommenderingar utom regementenas stånd; och att släpmunderingen merendels hvart tredje år nyanskafFades, då deremot ny lifmundering blott hvart tolfte år uppsattes.
Jag får lof att se till, att hon blir snäll vid den lilla stackaren, som nu inte har någon i verlden att hålla sig till mer än mig! » Det var underligt, så hon blef varm om hjertat vid den tanken! Hon skulle åter få någon att älska och vårda, någon som också skulle älska henne, som icke skulle öfvergifva henne, ty hon hade ju ingen i verlden att hålla sig till. Redan klockan tio andra morgonen var kabinettet bredvid frökens sängkammare i ordning att mottaga den väntade gästen. Anna Greta log i mjugg, när hon såg fröken klippa af ett par månadsrosor oeh sätta i det höga, slipade fotglaset — hon visste nog hvart de skulle taga vägen. Och ganska riktigt återsåg hon alltsammans på toiletthordet i det lilla kabinettet. Anna-Greta ville icke vara sämre, och så tog hon ned från gästrummet och hängde upp öfver byrån den vackra taflan med gravyren och den i hennes ögon besynnerliga underskriften: Petit Jesus. Det sista ordet förstod hon och sjelfva bilden förstod hon ock, men hvarför » de hade skriivit på ' t, att det var petigt, » kunde hon aldrig begripa, huru mycket hon än grubblade derpå. hade något att uträtta här i verlden, att hon icke hade någon plats, något kall. En gammal ensam qvinna var ju en öfverflödsvarelse, och ofta tänkte hon med bitterhet, att om hon icke haft penningar, en ställning i samhället, så hade hon nog också fått veta af, att hon var öfverflödig. Men nu skulle hon få något att lefva för, nu skulle hon godtgöra allt. Hennes hjerta var så varmt — hon kände, att hon skulle älska, icke blott detta barn, utan alla menniskor. Det var, som om hon fått svar på den bönen: skapa i mig ett nytt hjerta och en ny själ. Hon var, tyckte hon, en helt annan menniska än förut. sitt eget, med en hårdt hopsnodd, lingul fläta beprydda hufvud. Fröken åt ingenting; hon blott såg på, huru den lilla gästen tog in en rätt försvarlig portion af de delikata våfflorna. » Och du heter Gustafva? » sade fröken slutligen.
För fullgörande af sistnämnde del af föreskriften, har ock för den afbetalning å Riksgälds-Kontorets obligationer, som vid hvarje års slut med 88,000 R:dr B:ko till Banken ingått, äfvensom för den utlottning af de Arméens Accords-Amorterings-Fonds obligationer, Banken innehade vid 1845 års början, hvilken sedermera egt rum, och som uppgått till B:ko R:dr '21,500, såsom här nedan vidare förmäles, räntebärande papper blifvit inköpte. § 31. Af den från och med 1845 års början till 1847 års slut upplupna Leverering till RiksBanko-vinst, beräknad till ett belopp af 2,862,000 R:dr, har, till åtlydnad Vinstf af 218 § i Banko-Reglementet, l/3:del eller 954,000 R:dr vid slutet af hvartdera åren 1848 och 1849 blifvit till Riksgälds-Kontoret aflemnad; kommande den sista tredjedelen, i tryckta öfversigten af Bankens räkenskaper upptagen under titel »Innestående medel», att vid detta års utgång till nämnde Kontor levereras. Då största delen af nämnde behållne vinstmedel redan vid nästförflutna Riksdags början var i obligationer förvandlad; torde Fullmäktige bär böra utreda huru de, utan att afbända Banken något större eller mindre belopp af dessa obligationer, kunnat fullgöra de föreskrifna årliga inbetalningarne till Riksgälds-Kontoret. För sådant ändamål nödgas Fullmäktige återgå till 1845, från och med början af hvilket år de medel influtit, som till Riksgälds-Kontoret skulle allemnas. Härifrån afgår: Ränte-utgifter, förvaltningskostnader och förluster år 1845 407,905: — 9. Behållna vinsten under år 1845 utgjorde således 1,2 89,721:40. Behållna vinsten under år 1846 utgjorde 1,247,362:19. 5. Häraf blefvo, enligt llikets Höglo!!.
Likväl ansågo kommitterade, att, som ifrågavarande boställen voro för närvarande till vissa bufvudtitlar anslagna och ställde under Kongl. Maj:ts nådiga disposition, denna deras natur i så måtto borde bibehållas, att, derest behofvet åter skulle påkalla något sålunda indraget boställes användande lill ändamål, hvarföre detsamma, derest berörde indragning icke skett, kunnat disponeras, Kongl. Maj:t måtte ega att derom förordna, emot att derföre i löneanslagen beräknad ersättning försvunne. Angående beloppet af den ersättning, som vederbörande skulle för de indragna boslällsarrendena tillkomma, hafva kommitterade, med åberopande af hvad de, på sätt ofvan är vordet omförmäldt, yttrat, beträffande indelda arméens löneanslag, hållit före, att, på det icke någon förlust för löntagarne måtte uppkomma, berörde ersättning borde bestämmas, ej efter uppskattning, då sådan egt rum, ulan efter de vid förändringens vidtagande utgående arrendeafgifter, förvandlade till penningar efter samma medelpris, sorn vid fråga om ersättning för indelda lönerna komme att följas. Öfver hvad de personella löneanslag, med hvilka, efter kornmitterades här Stals-Ulskollcls Utlåtande, N:o 242. förut anförde åsigler, borde förfaras, kunde, jemlikt de i 18-44 ars räkenskaper förekommande förhållanden, kalkyleras utgöra, hafva kommilterade meddelat uppgift (sid. 88), hvartill Utskottet hänvisar.