Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
De blifva på detta sätt mycket hvita, och den förderfliga nötningen med tvättbräden, borstar o. d. undvikes helt och hållet. Kläder med de ömtåligaste färger kunna tvättas med amoniak och litet såpa i vattnet, hvari de få ligga några timmar utan att färgerna eller tyget tager den minsta skada. Försöken min metod att tvätta, och i skolen blifva mycket belåtna med resultatet. Efin. Spetsrosetter och krusningar kunna utan att söndersprättas tvättas i benzin — eldfarlig —. Man kramar dem försigtigt deri, vrider ur dem i en duk och plockar dem sedan försigtigt i sär samt återgifver dem deras form. De behöfva ingen vidare apprelur. Endast spetsnäsdukar strykas försigtigt på afvigsidan med ett ej för varmt strykjern. Probus. annonser som beröra familjekretsen. - Annonser mottagas endast genom S. Gumaelius annonsbyrå och hos redaktionen. Abonnentsamlare antagas. \ / i vilja sarskildt fästa uppmärksamheten på Iduns mpUghet för platssökande och plats utbjudande annonsörer, äfvensom för alla Öfriga slags S A N D G R E Kons erv er in g *. Konservering af grönsaker. Alla grönsaker rensas, sköljas och skäras i den form de skola hafva vid serveringen, hvarefter de nedläggas i konservdosan, så att denna fylles till ungefär 1 tum från öfversta kanten. Derefter påhälles vatten, tills det knapt når samma höjd, och locket påskrufvas hårdt, hvarpå den dosan är färdig till kokning. V i d kokningen användes ett kärl, lämpadt efter det antal dosor, som skola kokas, men alltid så djupt, att vattnet står l tum öfver dosorna. Man låter vattnet först koka upp öfver frisk eld, hvarefter dosorna nedställas och efterses under hela kokningen. Uppstiga luftblåsor kring någon dosas lock, upptages denna och tillskrufvas ytterligare. Beträffande tiden för grönsakernas kokning böra bönor, ärter och sparris (alltid med topparne uppåt) * koka 1 | timma. Blomkål och spenat 1 timme. Dosorna böra alltid förvaras på fuktfritt ställe. Hilma. Friska ägg.
I afseende derefter på de öfriga syner, värderingar, besigtningar och inventeringar m. m., för deltagande i hvilka Nämndemän, jemlikt Kungörelsen den 25 Januari 1842 vore berättigade till traktamente, efter hvad deni i Expeditionstaxan för förrättningar hos enskilda bestodes, samt derjemte till ersättning för rese-kostnaden efter gällande Rese-reglemente, sä framt sjelfva förrättningen samt resan till och från förrättningsstället inom häradet eller tjenstgöringsorten tillsammans fordrat längre tid än en dag, så förekomme viii härvid, att genom Kongl. Kungörelsen den 31 Oktober 1851, angående ändringar i 1821 års Expeditionstaxa, Nämndemäns dagtraktamente för extra förrättningar redan förhöjts frän 24 sk. till 32 sk., hvarigenom alltså någon förbättring i aflönings-vilkor blifvit dem beredd; men då emellertid Magistrats-personer och Borgare, hvilka för biträde vid syner och förrättningar för Kronans räkning, enligt äldre stadganden, endast när förrättningen påstått längre tid än en dag varit berättigade till traktamente, numera för sådant biträde, till följd af Kongl. Kungörelsen den 2 Maj 1849, fä uppbära traktamente, ehvad förrättningen varade längre eller kortare tid, uti en eller flera dagar, hafva Kollegierna ansett det vara med rättvisa och billighet öfverensstämmande, att enahanda förmån äfven blefve Nämndemän tillerkänd.
Decreter om förändringar i underlagda Stater Financer, hwaraf det, som rörer förra Konungariket Holland, pabmder en realisation hwilken, med Twa tredjedelars afdrag a beloppet, träffat sjelfwa de wänstapliga Masternas Undersatarcs derstädes ägande fordringar, derwid jemwäl Kongl. Masts kärälsteliga Herr Son, Hans Kongl. Höghet Kron-Pi insen, sett den för ett af honom i Hollänsta Fonderna nedsatt betydligt Capital pä en gang till en tredjedel förminstas, — hade Kongl. Mast funnit det wara hög tid att söka någon säkerhet och Fond för Swerigcs Kronas och Dest undersåkers stadeslöshällande, samt att ett nedsättande af Utländska Riksgäldens belopp salunda skulle i staga komma, icke under tillämpning af andra Staters grundsattser allena, utan för eget förswar och såsom medel till ett utbyte mot lika reela fördelar och effecter. Sluteiigen hade Kongl. Maj:t i Nader upp, Den 9 Julli. »4»s uppgffwit de utwägar Kongl. Mast harwid pröfwar menligast och likaledes till öfwerläggning medde. lat Utstortet sina tankar angående de serskilta omständigheter som i ett sammanhang med den genere, la åtgärden borde iakttagas, fa wäl i afseende pä Swensta undersåkers erhållande betalning för deras i Fransta länder ägande bestyrkta men afjlagna fordringar , som till någon ersättning för dylika ännu outredda fordringsanspråk cch sednare timade förluster, samt i öfrigt om de återstående skulderna och om den ändring i Riksens Ständers Finance-Plan, hwartill allt detta komme act föranleda. Uti häröfwer afgifwit underdånigt utlakande har Riksens Ständers Hemliga Utstött, under hufwudsakligt instämmande med Kongl. Mast, enhälligt yttrat den öfwertygelse att Riksens Ständer hwarken böra eller kunna godtgöra Riksgälds-Contoirets Utländska Gäld i hela detz widd:
Många gånger under årens lopp har storm tagit fiskarelif, somliga dagar intill ett hundratal. Båtarne ha i stora oväder icke kunnat reda sig, och ingen har kommit dem till hjälp. Svensk publik minnes säkert ännu den stora olyckan här nordpå för några år sedan. Under Lofotfisket detta år var det en daglig stark trafik på räddningssköjterna. Fiskare, handlare, ämbetsmän och resande kommo i båtar, stego ombord, gjorde samma frågor, som förr under vinterns lopp gjorts och besvarats tusende gånger och alltid besvarats med samma tillmötesgående. Inflytelserikt folk inbjödos på profseglingar, som ofta på »Liv» aflöpte så, att sjösjuka grasserade bland gästerna under de något skarpa seglingarna. En sköjtekapten vill nämligen ogärna göra lustseglatser med folk, om icke vinden är så pass att landkrabborna få lära sig förstå, hvad storm vill säga, och hvad en räddningssköjt duger till. Rödletta och modiga stiga gästerna ombord i nya oljekläder. Bleka och matta gå de i land, men ingen ångrar sig — ingen har ångrat sig mer än doktorn i Henningsvär! Jag hade många gånger seglat med »Liv» i storm och sett hur öfverlägset säker den var, men blef ändock förvånad den stora orkandagen i Finmarken förliden maj. Storm hade gått på från morgonen. Vi tyckte att det var ett präktigt väder att komma fram med, och vi tänkte nå Köllefjord den dagen — ifrån Hammerfest. Inga seglare funnos på Vestfinmarkens haf den dagen, och de stora kustångarne, som icke lägga sig inne för en vanlig storm, ville icke ut. »Liv» var mol allena och länsade för så stora segel som det bara var möjligt att föra. Molnen släpades på de ödsliga fjällen som ljusgrå blöjor, och hafvet gick svart och hvitt. På en gång bryter orkanen fram — kastar sig utför fjällsidorna — jagar genom sunden — vrålar, skriker, larmar — gör vattnet svart och slätt — gör det hvitt och fräsande — kommer så våldsamt fort, att vi icke hinna refva. Nu gäller det riggen på »Liv»! Bakom oss se vi stiga upp en hög hvit vägg, som blir allt högre, ju närmare den rullas fram mot oss på orkanens vagn: Vattenrök!
I händelse uppskof sker med allmän realisation innevarande Riksdag, på obestämd tid, fordras, att kraftfulla mått och steg vidtagas i allt fall, att sätta en gräns mot vexelcursens vidare stegring, och att tillfredsställa opinionen, att ingen tvekan må uppstå om Rikets Ständers vilja och föresats, att, så snart tillfället blir framdeles mera lägligt och passande, genast Hor till Banco-Utsiottets Utlåtande N:o 16. 45 gifva åt Myntbestämningslagen sin falla helgd och verkställighet. I syfte alt komma till detta mål, har min uppmärksamhet blifvit fästad på de förhållanden, att de ännu utelöpande Riksgäldssedlarne finnas uti Myntbestämningslagen icke omnämnda; att, ehuru de äro inbegripne i Bankens skulder, och fond der afsatt för deras inlösen, Bankens ansvarighet för dem likväl härleder från andra äldre beslut och författningar; att också deras inlösen sker hos Banken, icke direct, utan indirect, förmedelst förutgående förvexling eller amortering af dem i Riksgälds-Conloret emot Bancosedlar eller invisning på Banken; att derföre, om ett stadgande nu fattades, alt dessa Riksgäldssedlar fingo, i samma ordning som hittills i Riksgälds-Contoret skett, amorteras, och, om deras innehafvare så behagade, då utbytas emot invisningar på Bancomynt, och dessa invisningar inlöstes med silfver hos Banken, efter en med nu gångbara cursen någorlunda enlig, tills vidare bestämd, vexlingsgrund, t. ex. i36 sk.
Hof-Jakt-vai fvet hörande tomt (84). 1848 den 15 Juni i underdånighet anmäld, och beslöts verkställandet, genom Flottans härvarande Stations-Befälhafvares försorg, af besigtning och värdering af de på Hof-Jakt-varfvet befintliga hus och åbyggnader, jemte afgifvande uppgift, hvilka af dem ansågos böra förflyttas lill varfvet på Skeppsholmen, eller qvarstå i händelse af utarrendering, eller ock borde försäljas. 1849 den 25 October Besigtningsoch Värderings-Instrument äfvensom ofvan berörde uppgifter inkomna, och målet den 29 i samma månad remitteradt till Förvaltningens af Sjö-Ärendena underdåniga utlåtande. 212 1850 den 27 Mars samma utlåtande afgifvet, och den 29 påföljande April från Stalions-Befälhafvaren ytterligare upplysningar infordrade rörande de på Hof-Jakt-varfvet befintliga Fartygs antal och beskaffenhet m. m. 1850 den 8
På de skäl, Utsk. anfört för nedsättningen i bevilln. för allmogen i Norrbottens och Westerbottens län, har Utsk. äfven ansett sig böra nedsätta den för städerne Umeå, Piteå och Luleå; men då de skäl, som tala för nedsättning för allmogen, ingalunda äro antagliga för dessa städer, får jag föreslå, att den ifragavar. lindringen för Umeå, Piteå och Luleå ej må äga rum. Dessa städers invånare idka obetydligt jordbruk och hafva således icke haft det men af förra årens tidiga frostnätter och missväxt, som allmogen i de norra provinserna erfarit. Städernas lägen invid hafskusten hafva äfven gjort, att frostnätterna i deras grannskap varit mindre känbara. Deras invånare lefva af fiske och vanliga stadsmannanäringar, hvilka ganska väl kunna utöfvas, ehvad säden fryser bort för den intill fjellen boende allmogen eller icke. Jag kan således ej instämma i Utskrs tillstyrkande i denna del, utan anhåller, att den här föreslagna lindringen rnåtte alldeles försvinna. Utsk:s yttrande i anledn. af väckt motion om lindring i bevilln. för staden Östersund. Hr Stuart: Af samma orsak, som jag hade äran yrka frångående af Utskrs förslag om lindring i bevilln. för städerna Umeå, Piteå och Luleå, får jag äfven göra det i afseende på staden Östersund. Jag tror, att Östersunds invånare kunna vara väl belåtna med den eftergift till -Jrdel af hvad 5:te classens städer efter 2tdra art. utgöra, som de sedan sista riksdag åtnjutit, och jag vågar vördsamt yrka, att denna eftergift må allena fortfara. 166 §. Hr Stuart: I öfverensstämmelse med de anmärknrr, jag tagit mig friheten göra vid Utskrs raisonnement för denna §, får jag nu vördsamt yrka, att ur densamma måtte uteslutas orden "såväl” samt "som de invånare i Umeå, Piteå och Luleå städer," samt följande med cursiv stil i Utskrs förslag intagna ord "likaledes” och "efter enahanda pröfning af taxeringsmännen," hvarigenom sednare niom. af denna § blir lika lydande som i den nu gällande bevillnrsförordn.
I afseende på den föreslagne classificationen, har inom Bonde-Ståndet blifvit anmärkt, att 3 R:dr i sista classen icke vore formycket, samt alt den lörsta borde förhöjas till 6 R:dr; men Utskottet liar icke funnit skäl att tillstyrka någon förändring uti de redan föreslagne afgiflerne. pag. 3i. Skärkarlar m. fl. Emot Utskottets förslag i denna del bär, bos Ridderskapet och Adeln, Herr Stuart, F. C., anmärkt, alt första classen borde erlägga i högst 3 R:dr„ serdeles som de till denna rubrik börande personer förut ansetts lika med arbetsfolk; hvaremot, inom Borgare-Ståndet, Herr Leffler, med gillande af den föreslagne dass-indelningen, endast understöd t Johannes Johanssons motion, att Skärkarlar m. fl. i Bohus Län må ingå bland dem, som äro från bevillning befriade, så vida Bevillnings-Comileerne ej skulle finna något undantag härifrån möjligen kunna ega rum. Då Utskottet icke funnit några skäl anförde, som kunna föranleda lill ändring i dess härutinnan afgifne förslag, så föranlåtes Utskottet detsamma vidblifva. 28 §_ pag. 3 "r. Till undvikande af tvätydighet vid denna §:s tillämpning, med afseende på den handelsrörelse, som bedrifves af Bönder och Hemmanegare i norra otterne, har Herr Prosten Holm yrkat, att derifrån må uteslutas ordenr ”och icke till afgift efter denna Artikel äro uppförde eller derifrån fritagne.
Då Ålin var gången, läste Hede en hel timme som en förtviflad, men så kastade han boken. Det lönade sig just att läsa. Han skulle vara färdig om en tre, fyra år, och hvem kunde svara för att ej egendomen såldes under tiden. Han kände nästan med förskräckelse hur han älskade det gamla stället. Det var riktig förtrollning. Hvarje rum, hvarje träd stod framför honom. Ingenting af detta kunde han undvara, om han skulle känna sig lycklig. Och han skulle sitta stilla vid boken, medan det höll på att gå ifrån honom! Han blef allt mer orolig, kände blodet bulta vid tinningarna som i feber. Han blef då alldeles förtviflad öfver att ej kunna gripa till fiolen och spela sig lugn. – Gud – sade han – den där Ålin slutar med att göra mig tokig. Att först ge mig denna underrättelse och så beröfva mig fiolen. – En människa som jag måste känna en stråke under fingrarna i sorg som i glädje. Jag måste göra något, jag måste skaffa pengar, men jag har ej en tanke i hufvudet. Jag kan ej tänka utan fiolen. Hede rasade öfver att sitta instängd, hänvisad till böckerna. Det var vansinne att sätta sig till att taga en långsam examen, då han behöfde pengar, pengar, pengar. Han tålde ej medvetandet af att vara instängd. Han var så vred på Ålin, som hittat på denna dårskap, att han blef rädd för att han skulle komma att slå honom, då han kom igen. Ja, visst skulle han spelat, om han haft fiolen, men det var just hvad han behöft göra. Hans blod sjöd ju så af oro, att han nära nog var vansinnig. Just då Hede längtade som mest efter sin fiol, kom en kringvandrande spelman och började spela nere på gårdsplanen. Det var en gammal, blind gubbe, han spelade falskt och uttryckslöst, men Hede blef så gripen af att just då höra en fiol, att han lyssnade med tårade ögon och knäppta händer. Och i nästa ögonblick kastade han upp fönstret och klättrade ned till marken med hjälp af vildvinet. Han gjorde sig inga samvetskval öfver att han lämnade arbetet. Han tyckte, att fiolen var kommen till gården, endast för att trösta honom i hans olycka.
Hon såg honom i ansigtet, fritt, gladt och obekymradt, med varma, strålande ögon. Om somrarna när Grane var i staden, lagade han altid, så att han fick träffa henne. Hon uppfylde ej hans tankar, men ofta mindes han henne, och utan att han gjorde sig reda därför, hade hon inkräktat en stor plats i hans hjärta. När Grane varit ett år vid Broby, fick han veta, att hon var förlofvad med en ung lektor vid Linköpings läroverk. I den sinnesstämning, hvari han då lefde, sade han sig själf, att det var helt naturligt. Han hade aldrig väntat annat. Lifvet var ju sådant. Hvarför skulle inte han bli bedragen som alla andra? Hur kunde han vara nog förmäten att hoppas på en lycka, som endast hvilade på icke uttalade löften? På leenden, blickar, handtryckningar? Han flyttade hennes porträtt, som han fått, från plånboken till albumet, och så var den saken förbi. Men i ett fall var den icke förbi. När han under dessa år stridt mot sin kropps behof, hade han kanske omedvetet altid haft henne i tankarne. Men nu? Han hade många sådana nätter, som när han i Upsala gick utför trappan och försökte att sätta nyckeln i köksdörren. – Herr Grane sitter för mycket stilla, sade grefven. Och Grane ökade på med motionen. Han gick en half mil hvarje dag. Han högg ved, så att svetten pärlade om honom, och han fick blåsor i händerna. Han red, han åkte skridskor, tog kalla afrifningar om mornarna och gymnasticerade sjukgymnastik för sig själf. Men ingenting hjälpte. Han hade fortfarande sömnlösa nätter, och de vildaste fantasier jagade hvarandra i hans uttröttade hjärna. Han lefde i en oafbruten feber med hallucinationer, där drömsynerna voro sköna qvinnor och nakna kroppar, häftiga, vällustiga famntag, glödande heta kyssar ... Det var tider, när han var förtviflad öfver sig själf. Han måste le, när han tänkte på människans kraft till det goda, och han hade ögonblick, när han trodde, att han skulle blifva en bättre människa, ifall han tillgrepe den utväg, som människorna här kallade för synd. Skulle ej verkligheten jaga fantasierna på flykten?
Eller vill du, att jag skall säga Okos, att Alkmene väl är road af hans ömhet, men icke kan besvara den? – Nej, vid allt i verlden, min herrskarinna! Detta får du icke säga till Okos. Hermione log och talade om den vackra arrendegård, belägen nedanför i dalen, som Krysanteus utsett åt Okos och hans fader Medes, den gamle portvaktaren, som nu efter så mångårig, frivillig tjenstgöring borde finna det trefligt att öppna och stänga en egen dörr och sola sig på egen tröskel. Alkmene åter talade, såsom kammarflickor brukade, om sin herrskarinnas vackra lockar, som det vore en glädje att ordna, och om hennes skönhet, som hon i afton fann mer bländande än vanligt. Hermione lyssnade denna gång med tålamod, ja synbart behag till kammarflickans smickrande utgjutelser. – Jag tänker på Eusebia, sade Alkmene, och undrar öfver hennes blindhet. Hon vill vara skönare än du, Hermione, och hon är afundsjuk mot dig, det vet jag. – Huru vet du det? – Jag talar ofta med hennes första kammarslafvinna. Eusebia vill alltid veta, huru du var klädd, när du sednast visade dig på Kerameikos. Och när man berättat henne det, så utropar hon: huru smaklösa dessa Athenskor äro! Och likväl efterapar hon din hårklädsel och hvarje veck på din kiton. Det förargar henne, att hon icke kunnat införa de romerska moderna i Athen. Ack, jag måste skratta, när jag tänker på de första dagarne, hon tillbragte i vår stad. Hon ville förvåna Athenarne, det är visst och säkert. Och nog väckte hon uppseende, der hon kom i sin vidunderliga hårklädsel och sin blommiga sidenkiton, stödjande sig på tvenne slafvinnor och företrädd af en slaf, som anmälde: här är en ojemn sten i din väg ... här går gatan uppför ... här går gatan nedför ... liksom hon sjelf hade varit blind och icke kunde se ett steg framför sig. – Jag minnes allt det der, Alkmene. – Det var idel högmod utaf henne, min herrskarinna. – Nej, så var det icke, Alkmene.
Förste Marschreidern von Zveigbergk uppgjorde sedermera plan och kostnadsförslag, enligt hvilket arbetet, hvarigenom 4*676 tunneland mark skulle befrias från de årliga högst förstörande vattenflödena, ansågs kosta 11,106 R:dr B:ko, hvaraf Eders Kongl. Maj:t genom Nådigt Bref den 27 Mars i843, jemte fastställande af förslaget, berättigat interessenterne, att, på stadgade vilkor, erhålla halfva beloppet eller 5,553 R:dr såsom lån af allmänna medel. Stor del af arbetet verkställdes under sistberörde års sommar. 4:o. Hornborga sjön, fordom kallad Lunden, tillgränsas af Gudhems, Skånings och Walle Härder. Denna sjö, utgörande reservoir för de vattendrag, som uppkomma vester om Billingen samt norr och vester om dess utgrening, benämnd Mösseberg eller hufvudsakligen Tranums, Hornborga och Bjurums åar, har sitt utlopp genom ån Flian, hvilken, sedan den förenat sig med Lidaån, utfaller i Wenern vid Lidköping. Berörde sjös långa stränder och de stora mossfält, som hafva aflopp deråt, orsaka årligen mer eller mindre svåra vattenflöden; och då dessa år 1841 voro särdeles stora och långvariga, funno ortens innevånare nödigt, att förena sig om åtgärder till berörde olägenheters förekommande. Man anmodade i början af år 1842 Kaptenen N. Åstrand, att, efter behörig undersökning, uppgöra ändamålsenligt förslag. Han aflemnade i Februari månad samma år ett sådant, upplagande kostnaden, inberäknad lösen för Forssens qvarn, som måste borttagas, till 19,896 R:dr 24 sk. B:ko. Om företaget kom till verkställighet, skulle 6,6o3 tunneland sank mark vinna väsentligt ökadt värde; hvarförutom tillfälle bereddes till aftappning af omkring i3,oootun - 6 neland mossar, derför dock serskilte vattenledningar och ej obetydliga kostnader erfordrades. I Skara höll Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande den 7 påföljde
Herr Grefven och LandtMarJkalken gjorde proposition till bifall å lista punkten i Utskottens förra Betänkande5 hvilken proposition med Ja besvarades. 2\dra Punkten, att får Statens Rakning någon Spannmålshandel ej måtte bedrifvas, utan denna handelsgren oberoende öfverlämnäs till den enjkildta speculationens omsorger j blef, sådan den i Utskottens första Betänkande finnas upptagen, af Ridderskapet och Adeln bifallen. 3 :dje Puncten, angående af sättande af ej mindre ett Spannmåls -partie om 60,000 Tunnor Råg, Korn eller Hofra utaf Allmänna Magazinslnrättningens nu ägande behållningar för JDiftrict - Magaziners anläggning uti Gefleborgs, TKeji er Norrlands, Jemtlands, TFefterboti tens och Norrbottens tillika med Stora Köp - Ben S4 O cl ober f. m, *79 parbergs och Wermlands Lån, der Jkörden ej sällan Jkadas och utfaller mindre fördelaktig; ari ock ett Spannmålspartie af 28,000 Tunnor, under enahanda vilkor, får de öfrige Lånen i Riket, der ftården i medelmåttiga är Jtundom slär felt, och der inbyggarne ånjha, att erhålla bidrag till egne Spannmåls]örräders anläggande. Friherre Björnstjerna, Magnus' Elium jag ej har något att invända emot den af Utskotten föreslagne princip, att DistrictMagaziner för de Norra Provincerne skola inrättas, förekommer dock i slutet af Betänkandet Utskottens afstyr* kande utaf en Ledamots proposition, att ytterligare en behållning af r 00,000 tunnor skulle förvaras i Magazinerne för att begagnas vid missväxtår. Uti en sednare punkt är val sagdt, att de öfverskott, som MagazinsDirectionen äger, skola efterhand försäljas, men det torde vara lika lämpligt, att nu göra den anmärkning jag ämnar framställa. Enligt de uppgifter jag ifrån MagazinsDirectionen bekommit, äro behållningarne 135,000 tunnor.
Släpper han fången eller den häktade af vårdslöshet; dömes, om vårdslösheten grof var, till mistning af embete, så ock till fängelse, och om den mindre var, till böter. 5 §. Yar den undkomne för gäld häktad; då skall, om han med vilja släpptes, till mistning af embete och till fängelse, och om det af vårdslöshet skedde, till böter dömas; stånde ock den, som honom med vilja släppte, i sådan ansvarighet, som i 8 Kap. 5 § sägs. 6 §. Gör domare. Konungens Befallningshafvande elier annan embetsman i dom eller beslut uppsåtligen orätt; varde afsatt. 7 §• 28 Kap. 57 7 <§. Har domare uppsåtligen fullt till straff den han visste oskyldig vara; då skall han dömas, utom afsättning, till straff efter 19 Kap. 1 §, och om den oskyldige undergått straffet till fullo eller till någon del, efter 3 § i samma Kapitel. 8 §. Viger prest, utan att laga lysning till äktenskap föregått; miste embetet. Viger prest dem, hvilkas ägtenskap för laga hinder återgå måste, och var det hinder honom veterligt; varde afsatt. 9 §. Har embetsman tagit eller betingat sig muta, för att i embetet orätt främja; varde afsatt, ändå att ingen skada skedde. Tager eller betingar han sig eljest för sin embetsåtgärd någon belöning eller sportel, dertill han ej berättigad är; straffes med mistning af embete från sex månader till ett år eller böter. 10 <§. Embetsman som, för egen vinning, sjelf eller genom annan, intalar eller förleder Rikets invånare till sammanskott, utgift, kostnad eller arbete, dömes till mistning af embete eller böter. Tager han sådant emot, då det såsom af fri vilja bjudes; vare straffet böter. 11 <§. Muta eller annat, som embetsman, den der efter 9 eller 10 g straffas, olofligen tagit, tillfälle Kronan. 12 g. Tager embetsman gåfva eller förläning af främmande Makt, och har han ej förut, eller straxt derefter, sökt Konungens lof dertill; miste embetet.