Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det hufvudsakligaste sträfvandet går ut på, att barnet må kunna som ett vatten uprada katekesens ord. Att religionslärarue vanligtvis så fatta sin pligt, har jag flera gånger erfarit, och en gång har en sådan åsigt blifvit mot mig tillämpad. I examen theologicum fick jag af numera aflidne Professoren Hylander en fråga ur katekesen. Som jag icke erinrade mig svaret ordagrannt, besvarades frågan först på latin, efter ett da för tiden läst compendium, men då det ej hjelpte, försökte jag reda mig genom att upläsa svaret på frågan efter en särskild af Hylander författad katekes. Allt lika för gäfves! Det (jente till intet, att jag tydligen visade det jag fattade och begrep saken, derpå lades icke särdeles vigt; men katekesens ord var det, som man ville lia fram. Med katekesläsningen i vårt land tyckes det förhålla sig aldeles som med latinska messan i de katholska länderna. Man rriedgifver att messan icke begripes af församlingen, men anser dock dess bibehållande nödvändigt, enär man fruktar att, om den öfversättes på ett lefvande språk, skulle, genom språkets förändring under tidernas längd, äfven de satser, som i messan uttalas, få en »44 Den 18 Februari f. m. annan betydelse, lin den ursprungliga. Så ock med katekesutanläsningeu. Dervid fästes icke afs. derpå, om lärjungen med kärlek oell tro upfättar de deri uttalade satser, eller att de blifvit af honom begripne; det är nog och tillfyllestgörande att han klart och flytande kan uprepa dem ordagrannt. En sådan religionsundervisning åsyftade hvarken Luther eller Lindblom. Jag medgifver likväl att detta sätt är ytterst beqvämt för läraren. Dock tror jag icke att afseende å dennes större eller mindre beqvämlighet bör hafvas. Hufvudmålet måste vara, att lärjungen vinner ej blott kunskap om, utan äfven kärlek till religionen. Efter mitt sätt att se, motverkar likväl utanläsningen bådadera.
Varit så delade , sorn öfver penningeställningen i vårt Fädernesland, dock lära nu mera alla deruti instämma att rörelsecapitalet ej är för stort. Då således någon minskning derutaf ej kommer i fråga, uppkommer just deremot den: Huru Bankens årliga behållning skall åter på det nyttigaste sätt i allmänna Den 28 Februarii, 989 rörelsen utgå? Detta öfverskott, på medborgares bekostnad samladt, utgör ej mindre än den betydliga summan af öfver 700,000 R:dr Banco. Jag delar fullkomligt Riksens Ständers Herrar Revisorers åtsigt, att derigenom mycket nyttigt för allmänt bästa borde kunna uträttas, och hvilket äfven efter min öfvertygelse ingalunda sker genom nya utlåningar, hälst i hittills bruklig Discontväg. En rik man som på ett angenämt och nyttigt sätt depencerar sitt revenu för det hela, är mycket nyttigare än om han skulle kistlägga densamma, eller med räntor på räntor beständigt öka sitt capital. Jag lämpar detta på Banken, som väl drager den största inkomst i landet, dock med den stora skillnad, att hvad som blott är mindre nyttigt hos den förra, blir en landsförderflig kräfta hos den senare, hvilken nemligen beständigt verkar och fortgår till samma mål, då den enskildtes samlade skatter snart fördelas, och i andra händer fä en annan bestämmelse; hos de sednare ser man hurti capitaler skola genom arbete, flitoch omtanka tillskapas, men sedan geaom måtteliga räntor endast bevaras och vidmagthållas Det är då som allt får lif och rörelse, som nemligen ett sträfvande kan upp stå att komma i bättre omständigheter. Jag vill kalla detta en önskelig national-luxe j ty derigenom blifva rikedom-arne nyttiga och fattigdomen drägelig. Banken skall således J>å ett för det allmänna nyttigt sätt årligen låta utgå sin b hållna inkomst, och derigenom Den 2j[ Fehr tiar ii, förskaffa förtjenst, sysselsättning och lindring ät tusendetals medborgare.
Lagstiftaren må väl söka bringa afhandlingen till offentlighet, och denna vinnes tillräckligt genom ett tillkännagifvande frän predikstolen i kyrkan; men lagstiftaren har äfven en annan skyldighet, som Hr Gunther i min tanka förbisett , den nemi. att på något offentligt ställe nedlägga en sådan handling, på det att hvar och en må kunna göra sig underrättad om huruvida en sådan lyst försäljning ägt rum eller icke. Jag anser således att det bör åläggas antingen kronofogden eller domaren i orten, att föra registratur öfver sådana handlingar, på det att hvar och en må äga tillgång till desamma. Emot 3:dje punkten af Hr Giinthers reservation har jag den anmärkn. att göra, att edgång icke gör tillfyllest emot det andra slag af be drägeri, som jag nyss nämnde. Jag anhåller, att desse anmärkn:r måtte få åtfölja den återremiss, som äfven jag yrkar. Frih. Raab: Jag har begärt ordet endast för att få med några ord complettera mitt förra yttrande. Jag glömde nemi. hvad jag nu tager mig friheten föreslå, att Utsk. vid en blifvande återremiss måtte göra afseende på det förslag, som Hr Lindström uti 2:dra punkten af sin motion framställt. Jag anser ett sådant stadgande både rättvist och ändamålsenligt; men tror dock, att den deruti utsatta prescriptionstid af 6 månader kan bortfalla. Då nu öfverläggningen förklarades vara fulländad hemställde H. Ex. Hr Gr. o. Landtm., om R. o. Ad. ansåge de emot 352 Den 19 Februari. LagUlsk:s betänk. N:o 69, gjorde anmårkn:r föranleda till detsamsammas återremitterande. Ropades ja. Föredrogs och bifölls StatsUtsk:s d. 15 dennes på bordet lagda mern. N:o 178, med yttrande ang:de Riksg.conhs förvaltning sedan början af sistförflutne riksdag. Föredrogs, men lades på begäran af Hr von Hartmansdorff, Au g., och Hr Lefre'n, Joh. Pehr, ånyo på bordet SlatsUtsk.-s d. 15 dennes första gången bordlagda utlåt.
(Fortsättn.) 23 qvadral-alnar; att en af trapporna, placerad i särskild utbyggnad åt gården, bordt kunna, till minskning af kostnaden, alldeles umbäras, och, med anbringande af 2:ne ingångar å husets fatjad, den inre anordningen, utan uppoffring af erforderligt utrymme, i enlighet dermed förändras, och att gymnastik-byggnaden kunnat på en lämpligare plats å tomten förläggas, samt dess rum och förstugor mera ändamålsenligt indelas; varande af Ofver-intendents-embetet, sedan vederbörande öfver anmärkningarne sig yttrat, underdånig hemställan gjord, huruvida Kongl. Majit, då desse syntes ovilkorligen vilja bibehålla plan-dispositionen, funne skäl medgifva, att ifrågaställa byggnader finge, i enlighet med de insända ritningarna, utföras. Yid öfvervägande af denna fråga har Utskottet funnit ådagalagdt, icke allenast att den byggnad, som för skol-undervisningen nu begagnas, saknar tillräckligt utrymme för det stora antal lärjungar, som besöker läroverket, samt, utom det alt densamma eger ett osundt läge, är efter en mindre ändamålsenlig plan uppförd och icke inedgifver den förändrade inredning, som erfordras för att byggnaden skall kunna blifva ett emot tidens fordringar svarande och för ändamålet lämpligt lärohus, utan ock att den nuvarande förhyrda gymnastik-lokalen, äfven i anseende till dess osunda belägenhet och trånga utrymme, är för sitt ändamål alldeles otjenlig. Häraf är således uppenbart, att ifrågavarande läroverk tarfvar nya och ändamålsenliga skoloch gymnastik-lokaler. Beträffande åter de föreslagna nybyggnaderna, hvilkas uppförande, enligt de uppgjorda kostnads-förslagen, skulle komma att kosta, skolbusbyggnaden 212,000 R:dr och gymnastik-huset 50.000 R:dr, så synas, äfven med beräkning af de höga arbetsprisen i Götheborg, dessa kostnader vara nog stora och kunna tåla någon inskränkning. Hvad skolhus-byggnaden särskildt angår, bör sådant desto hellre kunna ske, som, efter hvad Utskottet erfarit, den vackraste och rymligaste af dylika, i sednare tider uppförda byggnader, nemligen Westerås’ skolhus, kostat endast 150.000 R:dr.
Mäster Fibiger ville nu skynda ner åt berget, för att efterse, hvad å färde var, men som vanligt, då han ville något, ville Jonas Värme motsatsen, ty han tyckte, att ropet kom från andra sidan sjön. Inne i staden var det ofta excess, och dit in kunde de icke löpa. I stället för att, likmätigt sin pligt och i öfverensstämmelse med konungens stadga och plakat, skynda efter våldsverkarne, föreslog han derför att de skulle helsa på gamle Tunnman, krögaren på “Gyllene Råttan”. Som Jonas Värme hade makten, följdes de också dit. Der spenderade han sedan mycket på spanskt och pipor, allt under sitt vanliga skämt öfver mäster Fibigers frodiga hull. Nu begaf det sig emellertid icke bättre, än att den, som skrikit varit en af enkegrefvinnan De la Gardies frälsebönder, och att de som fått honom att skrika, varit tre anständige värfvare under öfversten Lichtons regemente. Under förevändning att vilja spela “putte” med honom, hade de lockat honom bort till Skinnarviksbergen och der tagit från honom både pengar och kläder, samt dess utom några bref från grefvinnan, hvilka denna höga dam ogerna ville mista. När gerningsmännen sedermera aktionerades för rätten, hade äfven Jonas Värme måst inställa sig, hvilket åter haft till följd, “att en nästan fullständig rebellion och galenskap varit nära att få makt med hela det vällofliga borgerskapet.” Under mönstringarna denna tid brukades nämligen att öfverståthållaren “ädel och välboren” befordrade eller degraderade inom borgarvakten efter förtjenst och skicklighet samt skråens betydenhet. Nu hade Jonas Värme i flere år sträfvat efter att från simpel rotemästare, som han var, klifva ett steg högre upp till så kallad “Gefreiter”. Många tunnor öl hade han för den sakens skull spenderat och många dubbla par hjortskinnshandskar hade han skaffat nye egare. Men tack vare hans misstänkta uppförande mot Lichtons värfvare, vardt nu på sjelfve mönstringsdagen hans gamle fiende, mäster Fibiger i stället utsedd till Gefreiter.
Sker det ej, medan godset kan beqvämligen intagas och stufvas, vare befälbafvaren cj förbunden att detsamma derefter emottaga, och ege rätt att erhålla full frakt för det gods, som ej inlastas; men gore, i ty fall, afdrag för den frakt, han i stället erhållit, samt vare skyldig att, före fartygets afgång, för befraktaren bevisligen uppgifva, eller ock lagligen utsöka, beloppet af den frakt, som fordras. Underlåter befälhafvare!) det, vare han sitt anspråk qvitt. Emottagare af styckegods skola genast, på tillsägelse, afhemta godset i den ordning, befälbafvaren bestämmer. År konnossementet stoldt till innehafvaren eller till viss man eiler order, sker tillsägelsen på sätt § 77 stadgar. § 91. Äro befraktarne flere, ege ej någon af dem rätt att inlastadt gods åter utlossa utan med befälhafvarens medgifvande, emot gäldande af full frakt och iakttagande I 23 af det vilkor § 88 innehåller. Medgifver befälhafvaren godsets utlossning, vare han efter § 49 ansvarig öfrige befraktare, i händelse skada, genom uppehåll eller annorledes, för dem uppstår. § 92. Tages inlastadt gods i mät, må det ej utlossas under andra vilkor, än aflastaren egt att det åter utlossa. § 93. Har befraktare i fraktaftal betingat viss tid för lastningens början, och är ej, vid den öfverenskomna tiden, fartyget färdigt alt last emottaga, då ego han makt att fraktslutet häfva, och bafve, derest redare eller befälhafvare till dröjsmålet vållande äro, rätt till ersättning för uppehåll, efter pröfning af skiljomän, om hvilkas väljande och beslutanderätt vare lag, som i § 321 sägs. Är viss tid bestämd för fartygets afgång, och dröjer befälhafvare, utan giltigt skäl, att afgå, vare lag som i föregående moment stadgas. § 94.
Pa serskildt Conto afsatt, för att till Banken i stadgad ordning lefvereras ***») ***) Specification: Arfvoden - Porto _ Bokbindare-arbete Lagsökningskostnad 1837. 1838. Den 3 1: s t a December År 1837. Fördelning på Districter, Näringar och Yrken, af de vid Götheborgs Låne-Contoir åren i83y och i838 utgifna Nja Lån på namnsäkerhet med Omsättningsrätt, enligt gjorde anteckningar (Fortsättning från i83t års Revisions-Berättelse.)' Districter: Götheborgs Stad - , Län Skaraborgs „ “ Elfsborgs „ - Hallands „ - Näringar och Yrken: Jordbrukande utom Bonde-Ståndet „ „ inom Bonde-Ståndet Bergsbruks-idkande utom Bonde-Ståndet „ „ inom Bonde-Ståndet Fabriks-idkare - Handlande - Handtverkare och andre borgare Tjenstemän, Ecclesiastike, Militaire och Civile Diverse Eller: Landtmanna-Näringar Stadsmanna-Näringar Tjenstemän och diverse personer År 1837. Antal. Summa, Antal. (Fortsättning från 183^ års Revisions-Berättelse.) Omsättningsrätt. Skuld: Till Depositions-Afdelningen: för begagnadt Greditiv - „ utelöpande Åssignationer - „ erhållen godtgörelse å balancerad fordran bos förre Kamereraren Lindsledt - „ Medel, innestående å serskild Depositions-räkning „ med qvarstad belagde Medel, tillhörige f. d. Banco-Casseuren Björkman, dem Låne-Contoret fått lyfta Innehållen Lön till betäckande af en Tjenstemans ersättnings-skyldighet för en del falska Låne documenter - Till Bankens Låne-Afdelningen, för balancerad vinst Tillgång i Cassabehållning Utestående Lån Balancerad fordran bos förre Kamereraren Lindstedt Förskottsfordran för Utgift i saraband med Småsedelsvexlingen - - Vid årets slut obegagnadt af Creditivet R:dr 1,000,000 Inkomst:
R:dr i stället för 168,000 R:dr ett större understöd både såsom anslag och såsom lån i sådant fall blifvit af Rikets Ständer beviljadt; samt då slutligen det ■verkställda arbetet beredt inkomst och lifsuppehälle åt mången behöfvande under en tid, då annat arbete saknades i orten och nöden varit tryckande, ansågo motionärerne fullgiltiga skäl till den ifrågasatta eftergiftens beviljande dess heldre förefinnas, sorn, enligt ett vid motionerna fogadt, af Löjtnanten i vägoch vattenbyggnadskorpsen P. Otterdahl den 19 sistlidne Juli utfärdadt bevis, det numera snart fullbordade arbetet blifvit utfördt på ett sätt, som till fullo motsvarade det dermed afsedda ändamål. Af öfriga vid motionerna fogade handlingar inhemtades, att meranämnda sjösänkningsbolag till Kongl. Maj:t ingått med underdånig ansökning om nådig Propositions aflätande till Rikets Ständer i enahanda syfte som de nu afgifna motionerna innefatta; att Styrelsen för allmänna vägoch vattenbyggnader, i ämnet hörd, anmält, att detta arbete blifvit utfördt icke allenast väl utan äfven till större omfång än den fastställda [>lanen föreskref, men att Styrelsen likväl ansåg sig icke kunna tillstyrka bifall till den underdåniga ansökningen af det skäl att, om densamma bifolles, intressenterne i andra utdikningsföretag, sorn likaledes fått sig lån och anslag beviljade, skulle deraf hemta anledning att inkomma med likartade ansökningar; samt att Kongl. Majit, jemlikt Dess nådiga Resolution af den 13 September sistlidna år, förklarat meranämnda ansökning icke böra till någon Kongl. Majits åtgärd föranleda.
Sige, funnit sig böra fästa uppmärksamhet dervid, att dispositionen af, dessa Fonder icke vore öfverensstämmande med Författnjngarne . am förvaltningen af Statens medel, nvilka alltid borde vara att ti'!gå för de ändamål, Riksens Ständer derföre kunna föreskrifva, hvarföre Revisorerne yttre? den tanke, att omförmäke Fond ej måtta genom utlåning skiljas från Statens CasMa till förekommande af förluster, sorn, i anseende till den betydeliga insättningen i Götha CanalsDiscont nu möjligen kunde uppstå, samt på? l6ga Stats-TJtskottets Betänkanden. det att medlen alltid måtte vara disponib'e, hvilket med de intecknade cela på uppsägning beroende lånen samt meddjelte biträden icke inträffade. Sedan detta Revisorernes yttrande blifvit af Kongl. Majit i Kader meddeladt de till Saltpeter - Arendernes Förvaltning af Kongl. Majit i Kader förordnade Herrar Corrim itterad©>, sam deröfver afgifvit underdånigt utlåtande, har detsamma af Kongl. Majit genom Kådig Remiss, blifvit öfverlemnjadt till Stats - Utskottet; och. hafva jemväl Räkenskaperne öfoer desse medel, allt, ifrån år håUQ' till och med' för år 1816-, Utskottet tUlhandukommit, i afseende pa den. granskning häraf, sorn i sammanhang med. Statsr "Veckets Förvaltning Utskottet tillhört. Ifråga sen, sorti. Hemmans« ägarne enligt Förfa.ttningame ålegat gifva för den Saltpeter, sorn in natura, med ro '# på Hemmanet skall utgöras, mea til s vidare fått med penningar afbördas, dels ock af dets belopp 58,000 R.idr, som blifvit årligen, afsatt utaf de till Försvars Verket å Staf ans i agner mede’, och hvilken Summa skolat utgöra tillgång för den betalning, Kongl. &laj:t och Kronan, bort erlägga till; d.e Hemmansägare, sorn sin. Saltpeter-Skatt in natura lefvererat.
Om wi f?nlle antaga en lag oförändrad derföre, olt ke andre Skriden deröswcr förut sa beflurit, tycker jnq för min d l akt Rioderffupct och Adeln helt och häiltt blott worå näindcmän. Herr Ixnrli lie b. Onrl inrest ic. Jag tttsiämmer aldeles med de warde Ledamöter svm yrka, akt ej Ridderj?apet och Adelns besink bör kanna bestämmas af de besiut de anor? Sanden i förhand fartar, men för alla beslut bör wara ett nyttigt ända mä! 06) när wi nn känna, att de ändringar wi häe jikulle kunna göra, bleswe utan alt kraft och werknn, hemställer jag allenast, om Vek tjenar kill näzon tins/ alt fästa dem såsom wilkvr wtd beflutet. Friherre (ils^srsrräm, ^acub. Som enligt örn as Herr Gccfwen och Landt Mar^slke» gifna uplysning den nn förewarande sräga ckall wara as ke g öfriga Riks Sranven afgjord, och säledeS ingen ändring i sjel-wa saken mera kan äqa rum, sä finner jag ingen ting farligt Uti att b, lia den af Baron 8resl förestagna ändring, ehuru jag för min del sinner den aldeles onödig. Herr Grekwen och L nidt-M«rfialkcn gjorde derefter propostkisn kill ''ali a Constlturions-Uu skottets sednast inlämnade först g !! Lag, hwareirer Ledamot as StttsRädet, Föredrag ndc samt den Embetsman Konungen allmän be »attin q med kommando» wäl uvdraqit, i?ola för E ndetsfönecljer af
Han utländsk väld med hugstor mandom fälde, som jägarn djuret med sitt säkra lod — en hjelte när vårt sjelfbestånd det gälde och ändå saknar han en ärestod. Mot rättslöshet ett värn han ville sätta för bondens ladugård, för krämams bod. Lagstiftarns namn han bära kan med rätta och ändå saknar han en ärestod. En humanismens målsman han i norden strömfåra gräft har för kulturens flod. En mänsklighetens man han var på jorden — och ändå saknar han en ärestod.Väl klandret mdia vill och kan hans minne — ack, ingen mänska blef fullkomligt god — men när hans bild i häfden sann vi finne, den blir ända en verklig ärestod. Björn Starke.Öppet sändebref till landshöfding ' Treffenberg. Herr Landshöfding! Ni har med Eder vanliga, allom kända ridderlighet och frimodighet gifvit tillkänna Eder åsigt i arbetarefrågan uti det utlåtande Ni i höst afgifvit öfver det föreliggande komitéför-slaget till ålderdomsförsäkring. Det är icke min mening att här vidare ingå pä detta Edert yttrande. Men jag vill med anledning däraf framhålla, att Ni själf, hr landshöfding, inom en trängre krets skulle kunna vara i stånd att gä arbetarefrågans lösning i förväg på ett sätt, som för hela landet skulle vara synnerligen lärorikt. I Edert eget län, det minnesrika Dalame, finnes en bygd, som genom Edert och Eder företrädares samt andre gamle dalamäns berömvärda åtgörande kommit i besittning af en rikedom, som väl icke har motstycke i någon annan af våra landsbygder. Jag menar härmed, såsom lätt inses, de stora skogssockname med deras genom förståndige mäns hjälp uppbevarade, till millioiiers värde uppgående skogskapital. Det fattiga Lima, en gammal barkbrödsbygd, är nu lika fullt ett guldland som dess namne, hufvudstaden i det gyllene Peru, Oroa, Mora och andra socknar med historiskt berömda namn aro i stånd att sköta alla sina kommunalutgifter och mer till med räntorna af skogsmedlen.
Det har vidare behof af krediten, såsom varande det första vilkoret för dess lifskraft och utveckling, hvaremot för öfrige medborgare — enstaka undantag upphäfva icke regeln — en utsträckt kredit i allmänhet icke kan anses nödig eller ens nyttig. Skulder äro derföre ock, såsom med rätta blifvit anmärkt, för rörelseidkare en nödvändighet, för icke-rörelseidkare ett positivt ondt. Men då man nu hos oss insett vigten att äfven genom lagstiftningen underlätta krediten för handeln och näringarna, har man begått det misstag att göra kreditlagstiftningen generel, gällande för alla medborgare, och derigenom på sätt och vis lockat icke-köpmannen att kasta sig in på denna för honom så vådliga väg. Att lockelsen blifvit följd, derpå äro ofvan tecknade förhållanden ett sorgligt bevis. Det är dessa förhållanden, hvilkas fortvaro och ytterligare utveckling Utskottet, lika med motionärerna, funnit af yttersta vigt att hämma, så vidt sådant genom lagstiftningen kan ske. Af hvad nu blifvit anfördt följer, att Utskottet i allo gillar så väl den uti 1855 års ifrågakomne författning antagna princip att skilja på tvister emellan affärsmän inbördes och tvister emellan affärsmän och andra, som stadgandena om den bevisningskraft, hvilken i förra hänseendet blifvit handelsbok tillerkänd. Dervid eger ock full jemlikhet i förmåner och olägenheter rum; ty svarandens böcker, om de äro ordentligen förda och några särskilda omständigheter eljest icke förekomma, bevisa då lika mycket som kärandens. Helt annorlunda är förhållandet i tvister emellan köpmän och icke-köpmän. Att dervid till förmån för käranden tillägga en af honom sjelf gjord anteckning, hvilken svaranden icke eger att med en likartad anteckning annulera, kraften af halft bevis, strider så emot andan af hela vårt bevisnings-system i öfrigt, att en sådan lag knappt synes kunna försvaras ens ur synpunkten af den allmänna kreditens intresse. Men nu är den, såsom Utskottet redan visat, skadlig äfven för denna, och bör derföre så mycket hellre alldeles försvinna.
Då man likväl satt sig emot dessa nedsättningar och dervid, som ett skäl för afslag å dem, åberopat att dessa tullnedsättningar skulle förorsaka en minskning i tullintraderna utaf 112.000 rdr, en minskning, hvilken statsverkets närvarande tillstånd icke skulle tillåta, och * man till stöd lör detta påstående åberopat den vid Betänk:t lögade tabell, hvaruti finnes uppgifven den tullinkomst, som 1861 influtit för de artiklar, hvarå nedsättning blifvit föreslagen, samt det belopp, hvartill tullen efter de föreslagna tullsatserna skulle uppgå, under förutsättning att samma varuqvantiteter importerades, — får jag förklara, att jag icke kan gilla en sådan kalkyl, och vågar påstå att den är oriktig. Erlarenheten gifver nend. vid handen, att när en tull, sorn varit Den 28 Maj f. m. 553 allt för hö», nedsättes till billigt belopp, ökas importen så mycket, att tullinkomsterna snarare tillväxa än förminskas. Detta är en sats, som utaf alla national-ekonomer anses såsom ett axiom och således icke tarfvar något bevis. Jag kan derföre icke finna att fruktan för minskning i tullintraderna bör kunna utgöra något skäl att motsätta sig de af Utsk:t föreslagna nedsättningarne. Slutligen kan jag icke underlåta att bestrida riktigheten af Gr. Liljencrants’ resonnement. Konseqvenserna deraf föra derhän, att uti ett land bör tillverkas alla de artiklar, som der förbrukas. De, som hysa dessa åsigter, tänka på vårt vidsträckta fädernesland, hvilket är större än Europas rikaste kulturländer, och jemföra det på grund af dess vidd älven med dessa länder; men de glömma att folkstocken dock är den enda rätta grund för jemförelsen. Vill man med hänsyn dertill jemföra Sverige med t. ex. ett distrikt i England, så får man se, om ett dylikt distrikt eger inom sig alla de industrigrenar, sorn man anser böra finnas utvecklade inom vårt fädernesland. Ett dylikt distrikt har vanligen blott några få näringsgrenar, hvilka der blifvit tippdrifna till högsta möjliga utveckling.