Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Till svar å denna anmärkning får Utskottet åberopa de skal, som i återremitterade Betänkandet blifvil anförda till stöd för Utskottets förslag i Lag-Utskottets Utlåtande, N:o lo3. rj denna del. Da inteckningshafvare icke få inblanda sig i sjelfva rättegången har nu ifrågastäilda rättighet måst dem förbehållas. JNågon inkonseqvens deri kan Utskottet ej eller inse, ty då Utskottet förklarat expropriationens verkställighet ej kunna komma i fråga före det ersättningen hlifvit bestämd, har ULskottet blott tagit egaies och innehafvares rätt i betraktande, eller deras, som i frågan kunde träffa öfverenskommelse, enär det vore oförenligt med det skydd eganderälten bör åtnjuta, att densamma uppoffras, innan den uppoffrande varder försäkrad om fullkomlig ersättning för hvad han afstår. Då ersättningen genom öfverenskommelse bestämmes, eller egaren förklarar sig med gjordt anbud nöjd, måste fullkomlig ersättning åt egaren anses vara bestämd, och expropriationen få gå i fullbordan. Deremot kan inteckningsinnehafvare ej lägga binder i vägen, lika litet som han kan hindra jordegaren att på annat sätt afyttra den psntförskrifna egendomen; men likasom lian i sednare fallet bibehåller rättig,heten alt få egendomen till dess fulla värde till fordringens godtgörande använd, oansedt den kommit i annans ego, likaså synes denna rätt böra i nu ifrågastäilda händelse fortfara, så framt icke värdet förut blifvit i laga ordning utrönt. I principen bar Utskottet således ej infört någon nyhet, och kan derföre destomindre erkänna den förmenta inkonseqvensen. Anmärkningen derom torde alltså anses böra förfalla; hvaremot Utskottet, med godkännande af en utaf Herr Doctor Ödmarin framställd samt af Herr Biskop Hallström och Herr Doctor Björkman biträdd anmärkning, anser från ifrågastäilda §. följande ord böra uteslutas: ”eller ock, så framt berörde yrkande nedlägges, härom, inom sex veckor ifrån det Nämndens beslut meddelades, men inom afträdestiden, derest den förr infaller, gifva vederparten bevislig underrättelse.”
Alltså: helan går, mina herrar!» Supén afåts under stigande stämning; man vardt röd och mätt och upplagd på alla vis och såg sig sjelf och allt i rosa. «Sörj för kaffe, Agda,» förordnade Nisse. «Men starkt! Bed herr Kristoffer hjelpa till!» «Strax, farbror Nisse,» skrattade hon, dansade hän till byrån och grep vattenkaraffen. Derpå besinnade hon sig plötsligt, hejdade sig, stannade framför redaktören, intog en sedig hållning och sade ytterst stillsamt med en stor och käck blick rakt in i det alltid något reserverade ansigtet framför sig: «Om herr Kristoffer ville säga, hvar jag kan hemta vattnet!» Redaktören smittades och kom mot sin vilja helt och hållet ut ur sitt tröga tempo. «Då måste vi ut på gården till pumpen,» sade han. «Men det är en lång och mörk gång. Kom, så går jag med!» Det unga paret försvann ut genom dörren. Nisse grinade efter dem och försjönk i meditationer vid tandpetaren. Men Bob blef plötsligt orolig och sökte hala sig ut ur soffan, der han fått sin plats, utan att fastna i bordsduken och draga den med sig. «Hvad går åt dig, Bob?» sporde Nisse. «En kan allt tränga till lite motion, en ann’ också,» genmälte han med en likgiltighet, som var alltför konstlad, för att inte förefalla misstänkt. Nisse gjorde en konstpaus. «Skäms, Bob,» sade han. Bob sjönk med ett sätt tillbaka ned i soffan, så att det sjöng till i denna. Hans hakskägg stod rätt ut och skälfde af ursinne. «Hör på nu, Nisse,» hväste han, «jag är ingen pojke heller, som man kan tillåta sig behandla så der, som om han ännu inte vore torr bakom öronen.» «Nej,» konstaterade Nisse torrt, «du är en gammal bock, Bob. Sitt nu stilla, der du sitter, Bob, och gruffa inte.» Bob vände ut och in på ögonen, gaf Nisse ett giftigt leende och drack ut sitt vinglas. Derute gick pumpen värre, och två muntra skratt blandades in i hvarandra.
Ordens-Gillets förordnande, lösas med penningar efter markegång, och äro inbegripna i ofvanupptagna räntepersedelbelopp. Ett icke obetydligt öfverskott af Hospitalets inkomster öfver dess utgifter remitteras till allmänna hospitals-fondeu. Hospitalets fastigheter bestå, utom byggnaderna, i 177 stycken kring hela landet spridda jordlägenheter. En Djurläkare är anställd i Länet, hvilken förutan inkomsten af sin praktik åtnjuter, i lönings-förmåner, 50 R:dr statsanslag, 100 R:dr af Wisby Stad samt omkring 12 tunnor spannemål från åtskilliga socknar på landet som sig dertill förbundit. Utaf någon anmärkningsvärd boskapssjuka har provinsen under de sistförflutna fern åren lyckligtvis icke varit hemsökt. Beträffande Gästgifvare-ordningar, så äro de enahanda inom Länet emedan ingen hållskjuts här linnes. Taxor, hvarefter nattqvarter, spis, stallrum och foder på Gästgifvaregårdarne skola betalas, utfärdas årligen. Man fortfar inom Länet att vara väl belåten så väl med den inrättade landtposten, hvilken fortskaffas utaf fjerdingsmännen, som med Brandstodsföreningen i Länet; hvarje härad utgör en särskild brandstods-förening för sig. Sedan år 1827 då brandstods-föreningen i norra häradet sattes i verksamhet har icke under något af de förflutna åren högre procent än 3 sk. 2 r:st., per 100 R:dr taxeringsvärde, blifvit utbetaldt af intressenterne. Summan af taxeringsvärdet i norra häradet år 1842 är 2,651,782 R:dr och i södra häradet 3,899,942 R:dr eller tillsammans det betydliga beloppet af 6,551,324 H:dr för åbyggnader på landet inom en provins, som äger få herregårdar och intet hemman af säteri eller frälse natur. Sedan uppå Hushållnings-Sällskapets inom Länet derom gjorda begäran, allmänna skall blifvit påbudna att årligen hållas i
Skrifvtlte> N.-o 21. 27 hos Rikets Ständer blifvit anmärkt, dels att den rättvisa, som genom ofvanberörda åtgärd kommit de församlingar till godo, från hvilka helgonskyld bordt utgå till kathedralskolan i Lund, icke vederfarits de församlingar uti Lunds stift, som, belägna inom 2 mil från städerna, ännu måste utbetala sin helgonskyld till städernas skolor, dels ock att, ehuru dessa icke kunde undvara den inkomst, som den anslagna helgonskylden dem beredt, dock obilligt vore, att kringliggande landsförsamlingar skulle löna lärare i städernas skolor, under det att de sjelfva vore i största behof af helgonskylden för sina egna barns undervisning, samt städernas invånare icke lemnade något bidrag till lärares aflönande, hvarken vid lärdomsskolorna eller akademien, anhöllo Rikets Ständer, som icke varit i tillfälle att fullständigt utreda förhållandet med ifrågavarande helgonskyld, men likväl ansåge ofvanberörda anmärkning icke sakna grund, uti underd. skrifvelse af den 23 Maj 1845, det täcktes E. K. M., efter anställd undersökning, dels om den rätt, på grund hvaraf i Lunds stift varande städers skolor åtnjöte helgonskyldskorn af de inom tvänne mil från städerna belägna landsförsamlingar, och dels till huru stort belopp denna helgonskyld till skolorna utginge, till Rikets näst sammanträdande Ständer öfverlemna den nådiga proposition i ämnet, som K K. M. kunde finna vara af omständigheterna påkallad. Sedan, jemnlikt E. K. M. af Rikets Ständers ofvannämnda underd. framställning föranledda befallning. Kammar-kollegium, under den 4 Oktober nästtidet år, i förevarande ämne till E. K. M. afgifvit underd. utlåtande, åtföljdt af konsistorii i Lund samt E. K.
Denna föreskrift bordo lyda så: »att vid kronans, eller af Konungen oktroyerade bolags eller enskildes arbeten, ingen arbetare etc.» Vidare heter det under Litt. b) »att arbetare. som ej längre tid än 3:ne år varit vid arbete af förenämnde beskaffenhet utom sin hemort använd, fortfarande eger rätt till skattskrifning och församlings gemenskap i hemorten.» Detta är ett undantagsförhållande som skulle bryta emot den sista fattiglagstiftningen. Under Litt. c) yttrar han »att arbets - Den 11 Februari. 355 befäl eller direktion åligger att hos vederb. Konsistorium anhålla om förordnande af predikant för arbetsmanskapet.» Denna borde hafva följande lydelse: ratt arbetsbefäl, direktion eller arbetsgivare åligger att då arbetsfolkets antal öfverstiger 100 personer och då arbetet synes komina att fortfara öfver en månad etc.» Det finnes således bristfälligheter i Biskop Fahlcrantz’ förslag, hvilka göra att det icke i sin helhet kan antagas. Detta har Utsk. äfven funnit; men det har i sitt Betänk, kommit till en slutsats, hvilken jag tror vara stridande mot motionärens syftemål. Deri tillstyrker Utsk. nemi. ratt R. St. mätte till H. M. ingå med underd. anhållan, att lämpliga föreskrifter må ineddelas för beredande af religionsoch sedlighetsvård åt den personal, som användes vid de arbeten af större omfång, hvilka utföras antingen af Staten eller af enskilda bolag med bidrag af statsmedel.» Här borde stå »af Statens bolag elier enskilde personer» och orden »med bidrag af statsmedel» borde utgå. Enl. vår nuvar:de lag, skall arbetaren, om han lemnar hemorten, af Sockennämnden begära ett intyg öfver hvarthän han vill begifva sig, och om han träder i tjenst, eger Sockennämnden att, om han utan tillstånd lemnar sitt arbete, förpassa honom tillbaka; men deraf följer visserligen icke att arbetaren är skyldig upvisa detta betyg för Presterskapet i den ort, dit han begifver sig, utan han kan vara der ett helt år, utan att behöfva presentera sig inför prosten.
Döttrar finnas bestämde; Ridderskapet och Adeln vid sistledne Riksdag fattat det Beslut, att Riddarhus-Directionen och dess Tjenstemän, icke borde äga skyldighet att hafva inseende och vård öfver Donation ställd till vissFamille; men att då, för Allmänna välgörande ändamål, någon Donation till Riddarhuset sker, densamma, enär villkoren dervid icke äro för Riddarhus - Cassan skadelige; må, så hädanefter sorn hittills, af Directionen emottagas och förvaltas. Uti detta af Högloflige Ridderskapet och Adeln fattade Beslut, har Utskottet funnit en säker ledning till Stadgande af sin öfvertygelse huruvida de af aflidne Öfverste-Lieutenanten Reuterskjöld gjorde Förordnanden borde under Riddarhus - Directionens Förvaltning emottagas eller icke. Utskottet anser dem nemligen både vara att anse såsom mera gjorde till förmån för trenne Adelige Familier, än till ett allmänt välgörande ändamål) och att om också Den December. de voro af en allmännare omfattning, kunna de dervid fästade vilkor icke undgå att vara skaddige för Riddarhus Cassanj och afstyrktes således att de må ställas under RiddarhusDirectionens Styrelse och Förvaltning. Att en Stiftelse, hvilken icke förr tillkommer behöfvande i allmänhet, än sedan tvänne så talrika Familier som den Reuterskjöldska och Baronliga Örnskjöldska utslocknat, eller ingen Medlem af dem finnes som tarfvar ett sådant understöd, om någonsin, åtminstone icke förr än i en aflägsen framtid kan blifva af en allmän beskaffenhet, torde vara för tydligt för att behöfva vidlyftigare skildras. Att åter vilkoret! för Förordnanderne blifva för Riddarhus-Cassan skadlige torde Högloflige Ridderskapet och Adeln bäst inhämta deraf: i:o att Pensioneme skola fullt utbetalas med 6 proCent årligen af Capitalet; 2;o att Capitalet på intet vilkor får förminskas och 3:0 att några Medel icke finnas anslagne hvarken till kostnader vid bevakningar eller till Arfvoden åt Kammereraren eller Fiscalen för deras ökade besvär med Bokföring och Lagsökningar.
Jag kan äfven erkänna, att momentets lydelse kan föranleda farhåga för sådana händelser; ty alla Regeringsåtgärder äro till deras yttre form Konungens gerningar, cm ock hans omgifning både anses vara och är det verkliga upphofvet. Men häraf ledes jag endast att, in un tydligare, än som i Utskottets förslag skett, yrka ett öppet erkännande af den satsen, att icke aili klander af Regeringsåtgärder är straffbart. Denna sats visar sig för mig på ganska många ställen i Sveriges Grundlagar uttryckt; den är det klarast uti andra stadgandet af ofvanomförmfiide 3 §. af flegerings-Formen: — ”Konungens gerningar vare från allt åtal fredade.” Man tänkte sig ej i Maj och Juni i8ot), då Svenska folket fastställde sin Grundlag, innan de ville välja sig Konung, att fri debatt i tryckta skrifter om, huruvida en Regerings-åtgärd var lämplig eller olämplig, laglig elfer olaglig, skulle kunna förvägras, så länge 86 §. i Regerings-Formeo qvarstod. Just d noa fria yttrande-rätt, i afseende på Regerings-åtgärder, tror jag i sanning vara medgifvea i denna 3 §. 4 morn. af Tryck frihets-Förordningen, så framt orden rätt förslås. Dessa ord äro: "Allt slags lastelig! yttrande om den regerande Konungens höga person eller gerningar.” — Lastligt yttrande om en persons gertling sker, efter milt omdöme, när gerningen klandras och på samma gäng lägges personen till last. Tolkas momentet så, synes det mig i full öfverensstämmelse med alla principerna för den mycket omtalade ministeriella ansvarigheten i constitulionella samhällen. Det innefattar då ett ganska enkelt sätt att upplösa ett ofta omlvistadt problem. Rian har alldeles icke velat tvinga författaren att, i strid med Regerings-Formens intyg om Konungen, såsom den beslutande, framkrångla sin mening genom orden: ”Ministrarnes åtgärd,” elBih. till It. St.
Prot. 1834. 4 Sami. 1 Afd. a Band. 4 so.te Häftet. 26 Stats-Utshottets Utlåtande N.-o 273. manet eller liemmansdelen åsätta tiondebelopp utgöra till en indelningshafvare, åt hvilken hemmanets tionde anslagen är, det qvantum i tunnor eller kappar spanmål, som honom tillkommer, tunnan beräknad till 34 kappar, eller, då lösen eger rum, erlägga densamma med sjutton adertondedelar af spanmålens bestämda lösningspris, men deremot till Kronan utgifva lösen efter årets markegång, utan tillägg af forsel-lön för den emot Kronans andel i kappmålet svarande återstående en adertondedel af hemmanets tiondebelopp, så vida ej tiondegifvaren hellre vill till närmaste Kronomagasin i Länet leverera berörde kappmål in natura, och detta så mycket hellre som genom Rikets Ständers vid sista Riksdag fattade och genom Kongl. Majrls Nådiga Bref till KonglSlats-Contoret af den i3 Mars i83o godkände beslut, angående uppbörden af Kronans spanmålsintrader, redan är stadgadt, att tiondegifvaren alltid skall ega rättighet alt efter markegångspris lösa sin spanmål, så vidt den är Kronan förbehållen, utan tillägg af forsel-lön, hvaraf följer, att Kronans af indelningarne tillfallande kappmål hör på enahanda sätt liqvideras, hvarigenom alla till samma indelning auslagne hemmans innehafvare komma i lika belägenhet och den ena icke kan på den andras bekostnad ensidigt gjmnas. För så vidt i någon ort Kronans ursprungliga kappmål antingen helt och hållet eller till något visst belopp kan vara vid eller efter indelningstiden lill serskilda behof anslaget, bär Kongl. Maj:t tillika ansett den sålunda föreslagna lösningsrätt af samma kappmål efter markegångspris icke böra komma i fråga, så länge nu gällande förhållanden fortfara, emedan löntagare, som fått kappmålet sig tilldeladt, innehar detsamma med lika rätt, som indelningshafvare!! af de 34 Strukna kapparne utaf tiondebeloppet; men Kongl.
Uti hvad Landshöfdingen Grefve Axel v. Rosen anförde om nyttan af Jägeri-Betjeningens bibehållande i somlige Landsorter, så väl i anseende till odjurens utödande, som skogsbevakningen derstädes, samt att Konungens Befallningshafvandes hörande i desse frågor borde föregå frågan om upplösningen af denna Stat, instämde Herr af Robson och yttrade: ”Det blifver svårt genom något generelt bedÖmmande afgöra dess egentliga nytta, ty hvad som på en slättbygd lätt umbäres, kan i en skogsbygd vara nödvändigt, och hvad som i den ort, der hvarken parker eiler Kronoskogar finnas vore alldeles Öfverflödigt, skall deremot vid ett motsatt förhållande finnas i en annan, vara af synnerlig vigt.” Beträffande skogsvården så trodde Herr BergsRådet af Robson, att man till densammas återlemnande till Kronobetjeningen, icke skulle kunna finna någon anledning från deras sista befattning med dessa göromål, då en vidsträckt förstöring var å bane, föranledd förmodligen af deras andra trägne och ovilkorliga göromål samt mångens opassande lynne eller rörlighet 73 S t a ts-TJ t s k otte t s Be tank an den. för slika värf; de missbruk för hvilka mun Jäg er i-Staten vanligen debiterar äro måhända supponerade mer än verkliga, ty annars vore väl denna, som annan felaktig tjcnsteutöfning oftare åtalad, och man saknar ej å många ställen ögonskenliga contraster emellan tillmålen som göras och verkliga fölhållanden man ser, hvaribland åtskillige exempel finnas såsom kring Stockholm och Uppland, der tilli landet visserligen bordt vara strängt, men hvarest åtskillige sådane skogar stå, om ej orörde, åtminstone uppväxande, då enskildas deromkring belägne, äro uthuggne, svedda eller förstörda, ty enskilda hushållningen afser stundom mera det närvarande behofvet än beståndet i längden; och skogslotter på Allmänningar i synnerhet på afstånd belägne, och hvarest den enskilda vården dessutom alltid med åtskillige svårigheter i detta fidi belastas, skola troligen ej kunna påräkna annat öde, än att genast eller snart användas.
Systern, som blifvit venstersinnad, hade ”i Kaadhed” hvisslat i en nyckel, eller någonting, för den Estrupska processionen. En af bröderna var med deri och hade sett det. Om jag ej misstager mig äro de två grosserere, och den ene är kapten. Detta sista vet jag med säkerhet. Modern bor nog, om jag gissat rätt efter adresskalendern, i Amaliegade, och utom Berta har hon visst ännu en ogift dotter hemma.182 Han knöt handen för pannan med denna nu för mig så välkända åtbörd af vanmäktigt, tigeraktigt raseri. ”Tänka sig detta mitt kärleksbref läst af alla dessa menniskor! – Mina intimaste förhållanden släpade omkring af ’Bysladderen’!” Och allt detta skulle komma af ”det reneste, sarteste Forhold i mit Liv. Jeg havde ikke en gang kysset hende.”183 Det var visst före hennes afresa till Paris, som de åter aftalat att råkas. Man begärde förklaring, – bröderna. Herre Gud, de ville helt enkelt säga hvarandra farväl som andra menniskor, hvilka varit bekanta och som skola skiljas. Man kunde väl åtminstone få göra det i hela familjens närvaro. Detta beviljades. Och de kommo in, för sittande familjeråd, för att under kontroll taga afsked af hvarandra. Han syntes, som alltid vid sådana tillfällen – sade han – fullkomligt lugn. Jag ser dem båda, bevakade af hatfulla blickar, hon förgråten, men stel och kall, han blek, beherskad, men med skälfvande nerver och svidande sinne. Sedan hon rest trodde han att allt var förbi, men det blef ännu värre. Ty så kom ryktet att hon rest emedan hon skulle ha barn. Man fordrade en skriftlig förbindelse af B. att han aldrig mer skulle tala till eller söka närma sig henne. ”Det liknar just icke din karaktär mycket att ge en dylik förbindelse,” sade Edvard. G.B. telegraferade till henne och frågade om hon önskade att han skulle afgifva en dylik försäkran, ty i så fall ville han göra det. Hon svarade ögonblickligen att han för allt i verlden icke måtte låta förmå sig dertill. Skandalen växte. Hennes rykte var alldeles förstördt.
Hans outtröttligt omsorgsfulla maka, dotter af en i lifstiden genom grundliga insigter och aktad verksamhet högt värderad embetsman, Ofverste-löjtnanten m. m. 254 Motioner hos Ridderskapel och Adeln 1862. N:o 88. J. M. Nordencreutz, skulle, i händelse af mannens frånfälle, se sig med ens försatt i den mest beklagliga ställning, enär, enligt all sannolikhet, icke ens |:del af boets gäld torde kunna medelst det obetydliga lösöreboets försäljning betäckas. Till hyresmedel saknas likaledes all tillgång, derest den i Kongl, slottet i Upsala hittills af godhet åt dessa makar förunnade bostad möjligen befunnes erforderlig för andra ändamål och icke längre stöde dem öppen; en förmån, den de icke ega sig tillförsäkrad för längre tid, än länets Höfding pröfvar den af dem nu bebodda lokal ej för annat användande behöflig. För betryggande af den förtjente och af olyckan hårdt pröfvade mannens ställning och hans makas framtid emot en inbrytande brist och nöd, vågar jag vördsammast föreslå, det Rikets Ständer behagade ynnestfullt förunna Landssekreteraren Olof Henrik Förberg att, helst från 1863 års början, komma, medelst pensionens höjande med .300 R:dr, i åtnjutande af ett mot länsnotarielönen svarande pensionsbelopp af 750 R:dr för hans återstående lifstid; med rättighet för hans maka, Fru Maria Jacobina Förberg, född Nordencreutz, att, derest hon honom öfverlefver, få utan afbrott eller särskild ansökning, under sin enketid tillgodonjuta hälften af sagde föreslagna statspension med 375 R:dr om året. Anhålles om remiss till Stats-Utskottet. Stockholm den 26 November 1862. R. Cederström. Af Herr Bergenstråle^ Alexander} angående ändringar i gällande Bevillnings-stadga.
Ofverlemnades till det Förstärkta StaisUtskottets afgörande följande tvänne denna dag afgifna Eevillnings-Utskottets Memorial: 1:0 angående det stadgande i BevillningsFörordningen, hvilket angår Advocaters Bevillning ; i-o angående den till bibehållande i Charta» Sigillataj Förordningen föreslagne Extra Stamplingen i Stockholm, llt Supra. Ex Protocollo A. G. Silverstolpe. S. D. Bifölls den af Bevillnings - Utskottet, uti Memorial af denna dag, föreslagna jemkning i Riksens Ständers beslut, angående 01- -den Grufvehjelp och Mantalskol. Ut Supra. Ex Protocollo AG. Silverstolpe. S. D. Föredrogs det Voterings-Protocoll, sorn denna dag varit hållet uti det Förstärkta Constitufions Utskottet , och hvaraf befanns, att vid omröstning öfver de skiljaktigheter, hvaruti Riks-Ståoden, i afseende på den föreslagna förändringen i 4 §. Regerings-Formen, stad nat, rösterna så utfallit, att det af de tre öfriga Riks-Stånden godkända förslaget Frälse och Ofrälse, blifvit af det Förstärkta Utskottet antaget, Den % 8 Juli. 4°3 taget, i följe hvaraf detta förslag skulle, såsom eit Riksens Ständers utlåtande, enligt 56 §. Regeringsformen, blifva hvilande till nästa Riksdag. Ut Supra. Ex Protocollo. A. G. Silverstolpe. Uppläst hos Högh Ridd. och Adeln d. 28 Juli Högvörd. Prest-Ståndet d. 2g — Vällofl. Borgare-Ståndet d. 28 — Hederv. Bonde-Ståndet d. 28 — Vördsamt Memorial! Till Riksens Högiofl.
De två omförmälda talarne hafva dock genom sina anföranden tyckts räsonnera på följande sätt: »Vi hade väl önskat, att man gått rättvisare tillväga; men då man redan varit orättvis i det ena fallet, så önska vi att man äfven måtte vara det i det andra. Jag hemställer om icke denna något fria öfversättning dock uttrycker innehållet af de värde talarnes yttranden, och om de icke tyckts vilja följa anvis - 470 Den 28 Mars f. m. ningen af det gamla fransyska ordspråket: »jamais sottise ä demi.» Jag fortlar i mitt yrkande om återremiss af denna punkt. Gr. af Ugglas: Frih. ltaab måtte ej med särdeles upmärk samliet hafva afliört livad jag nyss yttrade. Jag bestridde icke den princip Hr Henschen upstäilt eller-hvad han åsyftat, nemi. att ett afdrag för de nödvändigaste lefnadskostnaderna borde äga rum; jag gillade den till och med och visade, att den äfven vore i BevillmsFörordmn iakttagen i afseende på den inkomst, som man kände, äfvensom, enl. 142 § beträffande allt arbetsfolk, d. v. s. de som befinna sig i den ställning, att man icke kan anse dem hafva något öfverskott öfver hvad som fordras för lefnadsbehofvens fyllande. Men jag sade att så länge man icke kan erhålla några tillförlitliga grunder för upgift af inkomst, har man icke vågat gå längre, och jag tror icke, att man bör gå längre, än der man kan lägga säkra grunder för taxeringen. Jag nämude äfven då, hvad Hr Hjerta sedermera yttrat, att det vore en möjlighet, att taxerings-komitéerna skulle litet allvarsammare förfara. Huru emellertid ett sådant stadgande, som Hr Henschen föreslagit, i verkligheten skulle komma att slå sig ut, torde man kunna finna af de förhållanden, som visat sig under tillämpningen af nu gällande bevillnings-förordning, då man nemi. ser att bevillningen för städerna snarare minskats än ökats, och att på landet, der bevillningen blifvit nedsatt till hälften, afgifterna stigit med endast 2,L proc. öfver halfva summan.