Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag försökte sedan genom omvägar skilja mig från mängden, som med hurrarop följde mig till slottet. Jag red tillbaka till Riddarhustorget där jag mötte Silversparre, som talade om att Riksmarskalken var död. Trots att en folkmängd avlägsnat sig hade en annan tillstött, som med yttersta raseri fullbordade mordet. Fler och fler kom till platsen under skrål och oväsende och ville föra Riksmarskalkens lik till avrättningsplatsen. Från många håll hördes att flera högre ämbetsmän skulle offras, förmögna hus plundras, brännas och nedrivas. Jag förstod nu att man inte kunde uträtta något med foglighet, utan befallde en division 6-pundiga kanoner till Riddarhustorget och satte all militär under gevär. Jag uppmanade folket att lämna torget, vilket de inte lydde. Då satte jag Kungl Livgardet till Fot under marsch, varvid folket måste dra sig undan. Det skedde med knorr och hotelser. Allt blev sedan stilla till klockan 4 på eftermiddagen. På alla ställen försökte befälet få folket lugnt och att skingras, men allt förgäves. Eder Kongl Maj: t ankom nu till staden och sammankallade statsrådet, då jag avlämnade en kort rapport. Konungen ville skona folket så långt det gick och en proklamation skulle utfärdas. Innan den tryckts tilltog dock folkets djärvhet mer och mer. De drog sig mot slottet och förolämpade både befäl och manskap. Jag blev tvungen att låta ladda skarpt och drog fram 2 trepundiga kanoner och förklarade att jag skulle använda dem. Inga demonstrationer verkade dock på deras raseri. Då jag föreställde dem hur olämpligt deras uppträdande var denna sorgens dag, sprang en fram och ville slå mig i huvudet med en käpp. Jag fattade honom i kragen och med hjälp av en officer förde honom till arrest. Flera gjorde utfall mot kanonerna med blev arresterade. Folket började nu kasta sten på de ridande patrullerna. Vid Gustaf Adolfs torg var handgemäng i gång och jag red dit och försökte förmå folket till lugn och besinning, men allt förgäves. Otidigheterna och djärvheten tilltog och folkmassan ökade mot kvällen. Jag återvände åt slottet då jag märkte att både befäl och manskap var ordentligt uppretade, sedan de skymfats av folket och jag hade all möda i världen att avhålla dem från utbrott.
I synnerhet kom han om aftnarna. Jag kunde höra hans steg på trottoaren utanför mitt fönster, höra, hur de stannade af för att om ett kort ögonblick fortsättas å nyo. Dessa steg, hvilka jag tydligt urskilde i nattens tystnad, irriterade mig, mer än jag kan uttala, och jag kom därhän, att jag kunde sitta och lyssna för att få höra, om de ej skulle närma sig. Naturligtvis förstod jag, att det egentligen var intresse för min person, som framkallade denna enträgenhet. Kristian inbillade sig, att jag behöfde honom, att jag var olycklig, att han kunde göra något för att bryta min tystnad, och att om han blott kunde närma sig mig, skulle detta göra mig godt. Jag förstod allt detta mycket väl. Men jag kunde ej hjälpa, att blotta medvetandet, att hans tankar oupphörligt sysslade med mig, bragte mig utom mig. Jag kände mig behandlad som en pauvre honteux, hvilken man vill påtvinga en almosa, och jag började längta efter att få visa denna objudna välgörenhet på dörren. Jag kunde följa hans tankegång, tyckte jag. I öfverspänd nervositet gick han där ute och såg upp mot fönstret, där lampan brann, tvekande, om han skulle besluta sig för att stiga uppför den korta trätrappan och knacka på min dörr. Jag kunde ej ens röra mig i mitt rum. Böjde jag mig fram för lampan, så att skuggan af min gestalt föll mot den hvita gardinen, skulle den afteckna sig däremot som en mörk silhuett, berätta honom, att jag var inne och fylla hans inbillning med tusen besatta fantasier. Han skulle stå och betrakta detta skuggspel, till dess att det försvann, och gardinen åter hängde tom och hvit, belyst bakifrån som det tomma papperet i en laterna magica. Så skulle han vända om och gå därifrån. Men han skulle ändå ej kunna låta mig vara ensam. Han skulle fatta den bild han sett, som en vink, att nu var tiden inne, då han kunde träda fram och finna ögonblicket till ett närmande gynnsamt. Han skulle inbilla sig, att jag satt ensam på mitt rum och längtade efter honom, liksom han gick ensam på gatan och tänkte på mig. Han skulle tro, att blott jag fick se honom igen, skulle jag bli glad, och vi skulle följas åt, som om ingenting passerat.
Uppslaget till densamma ligger redan hos den 16- 18-årige ynglingen, *] som i t j enst på handelsfartyg genomgår den hårda skolan för ett verkligt sjömanskap och: samtidigt indragen i hvirfveln af religiösa tvifvel, räddas från andligt skeppsbrott; det föres vidare med berättelsen om huru den unge sjöofficeren, bosatt jämte två kamrater i ett tarfligt rum i Karlskrona, läser läxor med borstpoj ken till ersättning för hans tjenster, äter middag med kamraterna af de hämtade två matportionerna, eller ock, enligt öfverenskommelse afstår middagen, då han är bortbjuden till qvällen. Så ock när han senare, efter slaget vid Hogland, under två års fångenskap i Ryssland skrifver sina knapphändiga bref till hemmet och insuper afsky för allt ryskt. Härmed synes den grundläggande karaktärsdaningen afslutad. Några år derefter träder manna-karaktären redan fram, i det den unge Platen, förande den svenska fregatten Bellona genom Öresund, utan order besvarar en den svenska flaggan tillämnad skymf från det danska vaktskeppet vid Helsingör på sådant sätt, att dansken tvingas att ögonblickligen gifva iipprättelse. * I Platen föddes år 1766 p % Rugen, der fadern, generalguvernör öfver Pommern, hade sitt stamgods. Han sattes vid 1.3 Ars ålder i kadettskolan i Karlskrona och utnämdes Ar 1780 till fänrik vid örlogsflottan. 67 Hemkommen hotas Platen med krigsrätt för detta sitt själfrådiga handlingssätt; men själf kallar han ännu på ålderdomen den dagen för den skönaste i sitt lif. Det var så att säga hans riddarprof i fäderneslandets t j enst. När han sedermera med sina skarpa anmärkningar mot brister inom sjömannabildningen och tjensten väcker ond blod, men vinner sitt syfte; när han, orättvist anklagad för förment maktmissbruk mot underordnade, blir på ett lysande sätt frikänd, och när han slutligen af missnöje dels med tjensten och dels med faderns entledigande från sitt embete tager afsked ur rikets tjenst och drager sig tillbaka till det enskilda lifvet - genom alla dessa skiften af Platens inngdomssaga går karaktärens och personlighetens historia såsom den röda tråden?
”Alldeles icke, alldeles icke; men säg, mutter lilla, hvad har vår gamle herre fått i hufvudet i dag? Han var ju utstyrd, som han skulle stå brudgum?” frågade den ene. ”Och konfys se’n till en grad, som öfvergår alla grader,” larmade den andre. ”Nå, herrarne göra så många frågor på en gång; låt mig i Guds namn få tid att reda mig.” Det syntes tydligt, att madam Walberg endast ville pina dem genom sitt dröjsmål, och derigenom gifva mera vigt åt sina meddelanden. ”Kära, bästa, allrasötaste madam Walberg, vi förgås af nyfikenhet! Under de fem år vi varit tillsamman, har gubben aldrig öfverstigit tröskeln till denna sin helgedom, utan i nattrock eller hvardagsdrägt. Och hans ovanliga uppförande! – Skynda att säga oss sanningen!” ”Nå, om ni lofvar tiga, så får jag väl berätta er, att här kommer en stor förändring att föregå i huset. Jag har länge sett, att det var ugglor i mossen; ty mången afton har jag hört honom sucka, så att det riktigt gått mig till hjertat, och dervid yttra: ’Allt är dock så ensligt och tomt! Det kunde vara annorlunda, om ...’ Så har han börjat många gånger, men alltid slutat vid om. Men i går afton lossades hans tungas band. Just som jag skulle bjuda honom god natt, sade han: ”Stanna litet, madam Walberg! Ni har nu i tolf år till min fullkomliga tillfredsställelse förestått mitt hus; men detta är ej nog för mina önskningar. Lifvet för en ensam är så tomt, och jag längtar efter en deltagarinna, som vill och kan förmildra dess mörka sidor och göra mig lycklig; med ett ord, jag ernar gifta mig. Flickan är ung och oerfaren; derföre är min önskan och begäran, att madam Walberg hädanefter som hittills vill blifva regentinnan i köksdepartementet och hofmästarinna i detta fall, sysslande för min unga brud.” ”Jag ordentligt gret och försäkrade den hederlige herrn, att jag ville vara hans hus trogen i lif och död. Och nu, kan herrarne tänka, är det i friareärende han gått ut i dag!”
Dä denne plan deruppä sä tväscndtcligcn beror, att den proiccteraöe Afgiften bcwiljas och ut, gär, och att en hwar dertill helst mä anwända deh öfwcrflödiga Silfwer, hwilket sörmodeligen utgör den »läst Den ZO Gctober. wäst umbärliga delen of dch egendom, öar Hemliga Utskottet ti!l Kongl. Majus Nädiga bepröfwande hemstält, om icke allt bruk af Silfwer i Räder mä förbjudas, undantagande Hederstecken och Allmänna Belöningar, samt Skedar af alla stag, Gafflar, Förläggareflefwar och andra nödwändiga smärre Silfwrr-piecer, dä hwar f)iece innchäller under, men icke öfwer 10 lods wigt m. m. Derjemte och som twänne Allmänna Discont-Werk i Stockholm pä en och samma myntsort, hwarkcn kunna blifwa, lönande eiler drjfwas med tillbörlig säkerhet, har Utskottet i underdänighet hcmstält, om och med bwad wilker General-Discont - Lontoiret skulle kunna uphöra, när Ban» c>uens Discoirt - Werk borde öpnas; Och flutcligcn har Hemliga Utskottet, pä Kongl. Majus Nädiga Försäkran VIN alt möjcligl biträde till Himmce - oredor, ncs afhjelpande, till Kongl. Majus Nädiga skärskädande anmält Hemliga Utskottets underdäniga önskan om Nädigt widtagande af hwarjchanda Författningar, ej mindre till understöd förj Riksgälds-Wcrket till Riksskuldens asbördande, än Landtbrukcts, Handelns och Näringarnrs befrämjande. N alt betta har Kongl. Majit täkkS meddela Hemliga Utskottet det mäst tillfredsställande Nädiga swar, samt tillika Nädigt tillätit att bet samma här, jemte bifogas. Riksens
Men han var troligtvis icke mäktig en sådan kärlek, hans fantasi och tankar voro alt för starkt tagna i anspråk af hans vetenskapliga intressen och han sade sig själf, att han i sin hustru snarare behöfde ett intelligent och angenämt sällskap, en väninna, med hvilken han kunde utbyta tankar, än en älskarinna att jollra med. Och en dag, då de voro ute på en af sina vanliga promenader bad han henne att blifva hans. De kommo ej hem tillsammans. Alie kom först och då modern frågade efter Rikard, mumlade hon någonting om »ett ärende» och skyndade sig förbi henne och in i sitt rum med hatten på och floret neddraget för ansigtet. Fru Rode var van vid Alies underligt växlande lynne, i synnerhet sedan Rikard kommit hem, men hon greps dock nu af en oförklarlig ångest, utan att kunna göra sig reda för, hvad det var hon fruktade. Hon visste att det var lönlöst göra Alie några frågor, då hon befann sig i en sådan sinnesstämning som nu, och väntade därför otåligt på sonens hemkomst. Han kom också snart, såg nervös och upprörd ut och drog genast modern med sig in i sitt eget rum och stängde dörrarna. »Säg mig hvem det är, som Alie är kär i?» frågade han tvärt. »Och hvarför har mamma inte talat om det för mig?» »Hvad säger du?» utbrast hon häpen. »Har Alie sagt att hon är kär i någon annan än dig?» »Nej, det har hon inte sagt, men hon vägrar kort och bestämdt att blifva min. Och hon vill ej gifva mig något skäl.» »Åh, det är inte möjligt det är inte möjligt!» utbrast modern. »Det måste vara ett missförstånd jag skall tala vid henne.» »Ja men inte öfvertala henne», inföll Rikard och höll henne kvar. »Jag vill inte ha en hustru, som endast genom öfvertalningar blir min. Jag trodde att hon det är obegripligt, hur man kan misstaga sig så. Försök i alla fall att få veta om det är någon annan.» Fru Rode skyndade in till Alie och tilltalade henne i en smärtsamt upprörd ton. »Min kära Alie, detta hade jag inte väntat af dig! Hvarför har du inte från början visat att du inte tyckte om honom?
Uplästes ek af Herr Luren stam, Olok, inlemnade I)iÄ->MLn, sä lydande: Med all möjeliq upmärklamhet, har jag samlat och genomläst, de här upqifna ?-ch Lior ril återställande af reda och säkerhet i Riket» Peuningewerk. Jag har funpit mig mest benägen at fästa mlg wid dem, som lofMar hstlp, MAi enMöt kmmmg; mm dä fgg lstwäl icke kunnat i fean min öftvertygelse utestänga den sanniaacil, ot/N l ec b ie intet, har jacbil smil hastigt äterför' v! der st m trygghet och medborgerlighel str-st-ifwer, ar den torn will er go.dr ändamål, mäste ock ivid te, g i III olen dtrckl. Med denna wiksta och denna öfwertygelse, hrr jag kl suunll någor banre krojeÄ i de»»a delen wara at w i! a pa, än dzc som Hemliga Utjkltec up.ifwit; hivlikei lindrist i utförande, rämvist i anseende »il neta l>.stigen, och foradc pä sa sakra grunder, at dcsz obestånd icke är ',c befara, ,ag allisa för min del amager och cck alla delar det bifaller. Herr 8ljsrirelä, Lsmusl k.rrs5oa, upläste följande Aldraödmjukaste Memorial.
Den var ej annat, lin ett bevis deruppå, att nian i8to ville vidtga en anstalt lill handelns skyddande, och då ansåg ersättning genom Repressalier emot andra vara det enda sättet. Den bar ej di reel. sammanhang med detta ämne; tv det är blott i stöd af 181a års beslut, som jag begär, att mail'ej må gora ett sä våldsamt steg, att, sedan man 3:ne gånger, och i i 1 år, erkännl saken, man nu på en gång skulle afslå ersättningen. Likväl då 18ro års Skrifvelse blivit satt i fråga, anhåller jag att ett Ögonblick dermed få upptaga tiden, ehuru den blott indirect hörer till delta ämne. Den 17 Mars aflato Ständernef 48o Den *5 November f. m. en underdånig skrifvelse, hvilken jag nu ej har till hands, men den innehåller Ständernes Begäran , att, så fort Krig inträffar, all fiel i d tel ig egendom skall se(] vesterås , oell försäljas till formerande af en fond till ersättning af de förluster, som drabbat Svenska Medborgare under kriget. Denna Skrifvelse är utfärdad såsom en grund för skyddande af handeln; den är utfärdad af de Ständer, sorn gjorde vår Grundlag, som grundade våra medborgerliga förhållanden, sorn utmärkte sig genom sann upplysning, medborgerlighet och kraft. Deli synes då fordra ett närmare betraktande. Att detta ej kan vara ett sådant önskningsmål, hvarpå Kongl. Maj:t ej gjort afseende, synes af Kongl. Maj:ls Skrifvelse i8m, der det säges”att Han fästat afseende vid hvad Riksens Ständer begärt, men att, hvad anginge Pris-penningarne, Kongl. Maj:t ej funné skäl att förändra det nyss utfärdade P r i s - Reg I era e n tet.” Således är principen ärkänd af både Konung och Ständer. Alt denna princip är vigtig för vårt land, anhåller jag att åtminstone få söka att bevisa. Då vi icke genom våra Flottor eller vår polis iska vigt, kunna trygga vår handel, måste det ske på något annat sätt.
Här i staden, der man är litet mera verldserfaren, känner man nogsamt huru dét tillgår vid tidningsväsendet i alla länder, hvarifrån vårt ingalunda utgör något undantag. Man vet att dagbladen för att med nyheter underhålla sin publik, omtala allt som ryktesvis förläljes, skulle dervid någon origlig uppgift förekomma, så kan den väl, om redactören är välvillig, blifva i en sednare nummer återkallad, efter en eller annan dags förlopp, eller ock om några veckor, några månader kanske, allt som det faller sig. Såsom det synes, har denna öfvertygelse icke hunnit sprida sig till landsorterne, änskönt, sedan temligen lång tid, några så beskaffade tillitsfulle personer, som ofvan äro bemälde, sannerligen lära vara sällsporde; såvida de icke tilläfventyrs hit anlända med de nu i större antal kommande ångbålarne. Vidhållandes alltså hvad jag förut i ämnet yttrat, tror jag att, i anseende till den svårighet att lurendreja, hvarmed denna vara är behäftad, bör man destomindre tillåta sig alt hastigt öfvergå ifrån förbud till en emot låg tull tillåten införsel. Hr Hjerta har, om jag rätt uppfattat dess yttrande, anmärkt att emot hans eget intresse vore stridande det yrkande han framställt; hvarifrån förmodligen skulle härledas ett tydligt bevis på ojäfakligheten af dess åsigt. Detta förfarande är till den grad förtjenstfull!, alt jag icke betvitlar ali då Hr Hjerta, på sätt kändt är, omfattat flere industriella näringsgrenar med den mest uppmuntrande framgång, skall lyckan, som säkerligen gerna beskyddar den industriöse och välberäkuande näringsidkaren, så laga, att den å ett håll förlorade vinsten kommer i någon annan skepnad honom åter tillgodo, till belönande af förberörde vackra drag af oegennyttig uppoffring utaf egna fördelar. Sedan härefter, uppå förfrågan af Frih. Rehbinder, lindert. Ridd.secret. tillkännagifva, att någon underrättelse om Presteoch BorgareStms beslut ännu icke blifvit R. o.
»Ni behöfver inte säga något», sade Julia och pekade på hans ansigte. »Jag ser, att ni har förstått mig.» Hon slog sig utan vidare ned vid det bord, der han och Nina sutto och sade: »En sådan luft här är! Jag qväfs af värme! Ni ger mig väl något att dricka.» Tofte var uppe i ett nu och skaffade det bästa han kunde få. Då han kom tillbaka, sade Julia: »Jag har tillåtit mig att presentera mig sjelf för er hustru. Hvad hon är vacker! — Hon såg Nina rakt i ansigtet. »Jag observerade henne också, då jag sjöng. Ni tycker också om musik, min fru, men knappt så mycket som er man.» »Ack nej, jag har inte för afsigt att rivalisera med honom», sade Nina och skrattade. »Hvad han tycker om, tycker han alltid mer om, än någon annan är i stånd till.» »Jaså», sade Julia långsamt och såg uppmärksamt på honom. Tofte hälde i champagne och bjöd damerna. »Åh, champagne, och is till. Det är just hvad jag helst dricker, när jag har sjungit.» Hon satte sig beqvämt till rätta. »Här sitta vi ju riktigt bra med hvarandra eller hur?» Hon drack sitt glas i botten och sade derpå: »Jag har sådan lust till att vi tre skola bli goda vänner. Skulle inte det kunna gå för sig?» Hon räckte en hand mot Nina och den andra till Tofte. Hon såg på Nina, men hon höll Toftes hand längre qvar. »Min hustru och jag kunna väl inte önska något bättre», sade Tofte. Nina sade ingenting. Hon log blott och tryckte Julias hand, men hon kände sig beklämd till mods. Rundt omkring pratade och skrattade man. Ljuskronorna hade blifvit tända, och utanför stodo stjernorna och blixtrade på den milda sommarhimlen. »Hvad jag gerna skulle vilja höra er sjunga något mer», sade Tofte efter en stund. »Men det tar väl allt för mycket på er.» »På mig!» sade Julia och skrattade. »Jag är den starkaste menniska i verlden, och hvad det angår att blifva angripen af sången!» hon ryckte på axlarna. »Ni förstår väl, att det är komedi alltihop!» Tofte såg frågande på henne.
Uti till Utskottet afgifvet utlåtande i förevarande ämne, hafva Fullmägtige anfört, att, ehuru omförmälde jord-täppor, såsom af Bruks-arbetarne, utan dertill erhållet tillstånd, å Brukets mark röjde och odlade, kunde dem när som helst fråntagas och med Brukets öfriga egor förenas, Fullmägtige dock, i betragtande deraf, alt desse lyckor blifvit upptagne på den mark, som för Brukets räkning ej ansetts värd att odlas, samt derå obestridligen blifvit nedlagdt betydligt arbete, deraf täppornas innehafvare, i anseende till jordens stenbundna och oländiga beskaffenhet, svårligen hunnit skörda motsvarande afkastning, ansett det icke vara Brukets egare, Rikets Ständer, värdigt, hvarken att genast begagna sig af sin rätt att indraga jordlotterne till Bruket, eller att, utan ersättning, tillegna sig den på markens odling nedlagda kostnad och arbete. Med afseende å hvad sålunda anfördt blifvit och på det bruksfolket må beredas tillfälle att fortfarande, under lediga stunder, odla sine täppor, samt dymedelst vänjas från andra förströelser till en för deras ekonomiska belägenhet fördelaktig sysselsättning, hvarigenom de än ytterligare fästas vid bruket, får Utskottet Banco-Utskotlets Betaknande, B\o 2S. hemställa, att arbetarne vid Tumba må tillåtas odla och begagna förenämnde, af dem upptagne och ännu innehafvande täppor, så länge de äro i Brukets tjenst, med vilkor, att, vid deras afflyttning ifrån Bruket eller frånfälle, jordlolterne, för att af Banco-Styrelsen vidare disponeras, hemfalla till Bruket, emot ersättning till aflrädaren eller hans rätts-innehafvare för markens odling, beräknad till Två R;dr B:co för hvarje geometriskt kappland, i nion af hvarje jordlyckas areal. Stockholm den 3o April 1840. STOCKHOLM, Elméns och Granbergs Tryckeri, i8.40, Banco-Ulskoltets Betänkandej N:o 26. i N:o 26.
Maj:t fastställda dom innehåller, alt som Kongl. Maj.t, medelst nådig resolution den 5 September 1815, för General-Adjutanten Friherre Åkerhjelm och hans arfvingar i nåder bekräftat de i afseende å Dylta svafvelbruk, med hvad dertill hörde, åren 1649, 1680 och 1712 förunnade privilegier och rättigheter, med de vilkor och skyldigheter, som dermed å bruksinnehafvarnes sida vore förbundna, och Kongl. Majit, genom ytterligare resolution af den 9 December 1823, i nåder förklarat innehafvaren af Dylta svafvelbruk, hvilken jemväl benämndes såsom egare dertill, vara berättigad all för sig och sina efterkommande detsamma, med hvad dertill hörde, oqvaldl besitta och ega, så länge de med så beskaffad rätt förknippade skyldigheter emot Kongl. Majit och Kronan å bruksegarnes sida behörigen fullgjordes, men å Kronans vägnar icke påstådt, mindre visadt blifvit, att bruksegarne i dessa skyldigheters uppfyllande i någon mån brustit, samt vid berörde förhållande HäradsRältens vidtagna åtgärd alt å de af General-Adjutanten, Friherre Åkerhjelm ingångna köpeafhandlingar utfärda fastebref varit behörig, utom hvad angick svafvelgrufvan, hvilken, i likhet med grufvor i allmänhet, vore alt anse såsom lösegendom, derå lagfart och lästa ej borde meddelas, ogillade Hof-Rällen, på dessa och de of Lagmans-Rälten i öfrigt anlonia skäl, den å Kronans vägnar om egande-rätten anställda talan. livad åter angick de förmåner, som blifvit Dylta bruk af Staten meddelade, så beslodo dessa, utom i frihet från krigstjenst för högst 5 bruksdrängar under 6 Kongl. Maj:ts Nild. Skrifvelse N:o 4-0. konskriptionsåren, dels i anslagna krono-allmänningar, dels i tjenstbarheter af frisocknarne.
Man måste val medgifva valmännen i dessa Stånd så mycket omdöme, att, om de finna sig hafva gjort ett olyckligt val och utsett en person, som icke till valmännens belåtenhet fullgjort sitt uppdrag, de då kunna till sitt 388 Den 6 December e. m. ombud välja en annan. Hvad R. o. Ad. beträffar, har man sagt, att riksdagens upplösning icke skulle på dess sammansättning kunna utöfva något väsendtligt inflytande. Enligt mitt förmenande, är detta påstående origtigt. Det är nemi. icke gifvet att vid en efterföljande riksdag samma åsigter omfattas af Ståndets majoritet, och att dessa åsigters förfäktare lyckas vinna pluralitet vid tillsättningen af de Elektorer, som skola utse Utsk:sledamöterna, eller att en hufvudman, som eger rätt utgifva fullmakt, alltid lemnar den åt samma person, äfvensom det är möjligt, attén hufvudman, som vid den ena riksdagen icke sjelf intagit säte för sin ätt, deremot vid den följande infinner sig. Af allt detta — och mycket mera skulle kunna härvid tilläggas — synes mig påtagligt, att äfven R. o. Ad. kan vid den ena riksdagen få en helt annan karaktär, än Ståndet haft vid en föreg:de. Man har vidare, med erkännande deraf, att det är en brist i förslaget, att rättighet till riksdagens upplösning ej blifvit regeringen medgifven, erinrat att representationen ej borde derpå lägga så mycken vigt. K. M. skulle nog i detta afseende sjelf bevaka sin rätt. Vi böra då, Mina Hrr! besinna, att det icke är endast den nuv:de Konungens rättigheter, som här äro i fråga, utan att det gäller Kouungamagtens för all framtid. Jag skulle beklaga, om en sådan åsigt, som den nyssnämnda, gjorde sig inom detta Stånd gällande, och om Adeln ej vore lika mån om Konungamagtens praerogativer, som om egna rättigheter. Man har vidare påstått, att förslaget skulle innebära stora fördelar för R. o. Ad., emedan R. o. Ad. ej skulle behöfva uppehålla sig vid riksdagsorten mera än fyra månader om året, och det under den tid, då landtadeln ej vore så upptagen af enskilda göromål och angelägenheter.