Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
kom ut till frukosten, berättade hon för sin yngsta dotter: » Jag hörde så tydligt en röst hviska i mitt öra — du gode och trogne tjä- nare, öfver en ringa ting har du varit trogen; gå in i din Herres glädje, jag vill sätta dig öfver mycket — eller hur är det Hedvig, du får hjälpa mig a t t slå upp stället »; och så gick fru Atterbom in efter den bibel hon fått som flicka och läste sedan under dagen flere gånger det anförda stället i Matt. På onsdagsmorgon var hennes gamla kokerska icke-riktigt frisk, hvarför majorskan för a t t spara henne själf gjorde torguppkö- pen. Sedan lade hon sista handen vid hemmets ordnande och begaf sig framåt aftonen ut för a t t besöka en sjuk. På vägen dit kände hon sig illamående, hvarför hon i en droska återvände till hemmet. Inkommen i sin sängkammare, gaf hon själf order om, huru hon skulle behandlas, och den ankomne läkaren sporde hon, om hon ej fått en svårare hjärnblödning. Han kunde ej neka härtill, men tröstade omgifningen med, a t t det därför icke behöfde vara nå- gon öfverhängande fara. Fru Atterbom däremot kände dödens omedelbara annalkande. » Gud vare min ande nådig, » utbrast hon, drog smekande handen öfver dotterns, som med hennes i sin satt vid sängen, och förlorade medvetandet. E t t par timmar senare, den 2 nov., hade hennes friska, lifskraftiga själ lämnat det förgängliga. När hennes äldsta dotter, hvilken för studier vistades i England, eftertelegraferad hunnit hem, sof redan i det vackra hemmet, omgifven af blommor och ljus, hennes oförgätliga moder den sista tunga, djupa sömnen. I ' örsamlingens kyrkoherde bjöd där frid öfver den döda, och sedan anträddes hennes sista flyttning upp till universitetsstaden vid Fyrisån. I kapellet på den vackra kyrkogården jordfästes hon af doc. J. A. Eklund, som vid hennes bår talade om det friska, fulla lifvets betydelse, när det lefves ej för oss själfva, utan för andra; och så bars kistan ut och nedsänktes i Atterbomska grafven.
Det är de unga männen, som tala varmt om lifvets stora drömmar, om det vackra, om det sköna. Icke skall den gamla qvinnan gå dit, för att skrämma bort deras glädje. God natt, god natt, jag vill sofva. Tyst, du är en gammal qvinna, sof, sof, god natt! Det skönaste smycket Långt borta någonstäds, jag tror nästan det var i Frankrike, bodde en fru, som var mycket, mycket rik, mer än mången Furstinna eller Drottning. Hon var mycket stolt och mäktig, och herrskade manligen öfver de sina. Hon hade en enda dotter, en flicka så fager och fin som den vackraste ros. Modren ville, att hon skulle öfverträffa alla andra flickor på jorden i prakt och fägring och prydde henne derföre alla dagar på det ståtligaste och köpte åt henne från alla verldens ändar de dyrbaraste smycken, hon kunde uppspana, och mente alltid, att nu skulle väl ingen ha något skönare. Men för hvarje nytt smycke, den unga flickan bar, kom alltid någon, som sade sig hafva sett något ännu vackrare, så att den stolta modren vredgades i sin själ och hade velat gifva hvad som helst, blott hon kunnat få åt sin dotter ett smycke, skönare än någon annans. Slutligen fick hon höra, att långt bort i norden fanns ett land, der det alltid var natt och der famnshög snö hela sommarn låg öfver de högsta trädtopparna, och der endast vargar och björnar bodde. Detta land skulle heta Finland eller Suomiland, troddes det, och der skulle finnas många trollkunniga varelser, och der skulle hon väl få veta, hvar det skönaste smycke på jorden stod att finna. Den stolta frun beslöt att resa till detta ödeland, ty så ifrig var hon att få sin önskan uppfylld. Rustade hon så ut sig med många tjenare och tjenarinnor, och tog mat med sig för ett år och begaf sig på väg, och syntes det henne, att trollen gillade hennes resa, eftersom hon knappt behöfde mera än en vecka, innan hon hann fram.
Lån få qvarstå, och utlåningen på nu föreskrifna vilkor ytterligare fortsättas; samt I hvad som rör er Lånens Innehafvare: a) att, då Försäkringspolicen till Banken ingifves, afgiften skall vara, så väl för det löpande året, som minst 2;ne påföljande år, erlagd; och b) att serskild Borgensförbindelse till Banken aflemnas, alldeles i enlighet med förut åberopade Formulaire N:o 2. 4:0 Vidkommande den är 1813 uti Götheborgs Stad wider namn af Götheborgs brandstodsförening j inrättade Brandförsäkringsansta. lt, I hvad som ankommer pä Brandstodsf öreningen : att det vilkor, sorn för Götheborgs nya Brandstodsförening, i förutgående g;dje punkt, under Litt. B, blifvit föreskrifvet, till alla delar blifver gällande, äfven för Götheborgs år 1815 inrättade Brandstodsförening. Banco Utsk:s Memorial, N:o j41. 23 I hvad sorn rörer' Länens Inneluif vare: a) att den inträdes-afgift, som, till vinnande af brandskadeersättning, enligt Reglornes 4 §>■ är bestämd att utgå, så väl af de första deltagarne uti Inrättningen, som. af dem, hvilka* efter 1817 års slut, vunnit eller hädanefter vinna delaktighet deri, skall vara af de förra för de bestämda 5 åren, och af de senare till fullo erlagd; b) att borgen ställes, afseende så väl Brandförsäkringen, som det fall, då pant vid skeende utsökning ej uppgår till Bankens fordran, och att således denna Borgensförbindelse' till Banken aHemnas* enligt med förut åberopade Formnlaire l\':o 2. Serskildt hafva Rikets Ständer beslutat, att tillämpningen af de i denna §. föreskrifne stadganden äfven må sträcka sig till sådana Lån, som, emot vilkor af återbetalning i Silfver, kunna, i öfverensstämmelse med förutgående §, komma att utgifvas, (Denna §. upptager de af Rikets Ständer bifallna tillstyrkanden, sorn innehållas ij Ut-? skottets Betänk.
Sker utnämning till beställning af den beskaffenhet, alt lön på stat dervid ej åtföljer eller först framdeles kommer att åtnjutas, lorses utnämningsbrefvet med stämpel, beräknad efter den lön. som åtföljer dylik eller dermed jemförlig beställning. Deremot skall för Under-officerare vid de värfvade regementena och (lottan, för Underbefäl och manskap vid militärkustbevakningskorpsen, för Underbefäl vid Telegralkorpsen samt för Handtverkare och Inventarie-limmermän vid Flottan, äfvensom för dem och deras vederlikar vid indelta arméen, stämpeln beräknas till endast en procent af den pä stat bestådda lönen eller arfvode!, jemte den erhållna nummerlönen, hvilken sistnämnde, der den i persedlar är utsatt, förvandlas i penningar efter sednaste årets markegång; och gäller i öfrigt, äfven i afseende pä dessa, hvad i denna § här förut blifvit stadgadt, rörande lindring i stämpel-afgiften för befordringar till tjenster med högre lön och lör konstitutorialer på behaglig tid. Om någon beställning med lön på stat tillsattes genom ordres, anses dessa lika med konstitutorial på behaglig lid. Juslitie-knnxLrns fullmakter för Landsoch Stadsf'■kaler förses nied stämpel, utan afseende på den med tjensten förenade aflöning, enligt följande beräkning: för Lands-fiskaler „ Stadsflskaler i Göteborg samt Usla klassens städer Stadsflskaler i 2:dra och 3:dje klassens släder „ Stadsflskaler i 4:de och 5:le klassens släder di si vs Expeditions-Utskottets Fältslag tilt anderd. Skrifvelse l\:o '127 > 371 R:dr öre. För följande personer, som ej hafva ständig lön, lorses fullmagten, kouslitulorialet eller antagningsbrefvet med slämpel efter enahanda grund, som den för civile embetsoch tjenstemän förut stadgade, dock icke under nedanstående belopp, nemligen för: Gerningsmän å landet — 75.
Men, säger 160 Den 3o November f. m. man, elen omnämnde nyttan af länets erhållande i samma stund det begäres, kan äga någon grund i afseende på handlande, men icke i afseende på landtmannen; och jag medgifver, att det i synnerhet är af vigt för handlanden; men jag frågar, om icke äfven landtmannen kan komma i behof af ögonblicklig hjelp, för att icke behöfva sälja sina varor till vanpris; och jag hemställer, huru belåten han då är att få vänta på lånet i tvenne månader. Herr Hjerta bar ansett den lägre räntans fortfarande nödvändig, på det de, som hafva sina capitaler på längre tid utsatte till lägre ränta, än 6 procent, må vid påkommande behof kunna vända sig till Disconten under uppsägningstiden , eller intilldess deras gäldenärer, utan allt för mycken olägenhet, hunnit anskaffa penningar. Men hela detta skål förfaller, då man erinrar sig, att intet lån i Disconten numera kan erhållas förrän 2 månader sedan det blifvit sökt. Hvad Banken sjelf beträffar, torde jag få fästa uppmärksamheten derpå, att skillnaden mellan 5 och 6 procent gör på hela Discontfonden 80,000 K:dr om året. - Men den satts har ofta blifvit yrkad och aldrig bestridd, att PrivatBanker hafva stora företräden framför StatsBanker, och att en StatsBanks enda fördel består uti den betydliga Statsinkomst, som deraf kan dragas till lättnad i skatterne. När man således måste dragas med alla olä - Den 3o November f. m. iöi olägcnheterne af en StatsBank, frågar jag, om det är skäl alt bortkasta den enda nytta den medförer. Jag tillstyrker på dessa skäl bifall till Utskottets första Betänkande. Herr Printzensköld, Axel: Sedan Herr von Troil så fullständigt vederlagt de inkast, som blifvit framställde, får jag blott förena mig med honom, och anhålla oin proposition till bifall å BancoUtskottets forsla, välgrundade och icke vederlagde, Betänkande. Herr Rosenblad:
att få komma till denna vinkeln; för mina latinska funderingars skull med de Lärde: här, hvarest Tryckfriheten är stor och Anonymen är fri. Och jag önskade ännu ej komma hem. Af detta sista bref synes, att Thorild, som hade uppehållit sig i Köpenhamn ungefär ett fjerdedels år, derefter nästan likaså länge i Hamburg, och slutligen omkring halftannat år i Lübeck, redan vid medlet af sommaren 1795 vistades i Greifswald: antingen såsom alltredan bosatt der, eller såsom ditrest att beskåda lägenheten för sin föreslagna ditflyttning. Det var nämligen under detta års förlopp, som Reuterholm genomdref hans utnämning till tjenstman vid Greifswalds universitet, hvilket då lydde under svensk spira. Väl qvarstodo af den ådömda landsförvisningens tid ännu ett och ett halft år; och man ser icke, att domen formligen upphäfdes. Men troligtvis flck dess utslag nu beqväma sig efter den tydning, att Thorild i alla fall, om än med bostad och tjenstbefattning i en till Sverige hörande provins, dock fortfore att vara aflägsnad från sjelfva det egentliga Sverige. Ett bland hans papper liggande utkast till ett bref, utan datum, men (enligt inre och yttre kännetecken) skrifvet just under denna sommar, tycks vara utkastet till hans svar på det anbud om denna befordran, som en viss Expeditions-Secreterare hade meddelat honom på Reuterholms vägnar. I flera hänsigter upplysande, skall det säkert befinnas här förtjena sin plats. Högädle Herr Expeditions-Secreterare! – Jag måste tillstå, att det bref, som jag haft den äran att få, är en liten bibel af sanning. Så högt ha alla dess starka tankar intagit mig, att jag dervid glömt den lycka, som för mig dagas. Ty sätt att lefva väl, eller icke illa, äro många; men det är endast ett sätt att tänka stort; och lycka är förgänglig, men principer äro eviga. Aldrig har jag fått ädlare loford, än de, som framlysa ur detta allvar.
De anse med undergifnaste undersätellga erkänsla den Realisations Plan Kongl. Majtt i Räder behagat widkaga, wara för dem den lindrigaste. De önsta att de wisa Författningar hwarigenom Banquens operationer kunna ernä den päliteligaste styrka och »varaktighet, marte till obrottslig efterlefnad och tverkstailighet befordras, och att de, ät hwilka de sselswe eller deras ombud wid Riksvägen uppdragit si t förtroende, »nätte deras pligt likmagtigt, med äss» d sä ande af enfldiga och egennyttiaa afstgret; eller e stildes fördelar, »Ncd yttersta nit och sorgfällighet s ka behälla Riksens Ständers och en nävig Konungs widtagne Författningar i deras tillbörliga he^gd, samt med lika nit, sorgfällighet och undergifwenhet, fö^a. ait i allt uppå den ankomma kan, la ta Kongl. Majtts tunga och bekymmerfull-: Regerings omsorger. Medborgares agtning och erkänsta förenade »ned egen tillfredsställelse, blifwer för dem dä den säkraste, dyrbaraste belöning." - t s es S , s s s V ss s s In 6stem Nlstslsin^ius. Lades pä Bordet. Under läsningen häraf hade Herr Giefwen och Landtmarstalken nllkännagifwit, det han blifwit befald unwakla Kongl. Maj:t i anledning hwaraf Herr Grefwen och Landtmarstalken kemnade Klubban ät Herr Grlf OouAlas, Larl VVilkelm. UplasteS'; Riksens Höglofl. Ständers Lag - Utstötts Betänkande i anledning af Herr vice Presidenten och Riddaren kabnebglms hos Höglofl.
Att både Malmö och Götha CafialDiscont skulle emottaga så väl sine Assignationer, som TreprocentsSedlat efter deras lulla belopp i betalning för sina fordringar — Denna mening har icke blifvit af Utskotten antagen , och jag anhåller derföre att få undetsiälla Höglofl. Riddefskap?t och Ädeln några af de skäl, som iag för den samma tror vara gällande. Utom det hufvudsakligaste af dem alla, att, efter Allmänna Lagens föreskrift, gäld får emot gäld qvittas, och att BancoFullmägtige boidt undvika att i detta fall taga ett beslut, sorn undanröjde Lagens kraft, hvilket rätteligen blifvit anmärkt Och klandradt, äro äfven flere skäl talande för detta Liqvidationssatt. Att både Disconternes Gäldenärer Och Borgenärer skulle äga föl del deraf visar sig lätt. De skulle uppsöka hvarannan , och de sednare skulle i allmänhet hellre uliana till de förra sina TreprocentsFordringar på längre tid, än låta dem ligga till en del ofrugt* bara * Den ?7 Martn, e. rit. 26$ bara i flere år. Härigenom kunde en 0 ni flytt; ning al flere Millioner DiscontSkUlder tili Lån' hos Enskilte åstadkommas, sorn otvilvelagtigt vöre allmänt nyttig. Banquen kunde väl mö. jeligeri pä detta sätt förlora något afdebtäknade Rån torne pä ae Lån, hvilka i följd at dea* ria lättade inbetalning fortare ihflöto eller orhSattes men då man å en annan sida beräknar, att mangen Gäldenär, Söm blir oförmögen* att inbetala sitt Lån, i samma mohn, som utvägar dertill försvåras, kunde bättre åstadkomma DiscomSedlar^- så torde man finna att Banquens' befarade iörlust på osäkra Låntagare skall pä* nyssnämnde sätt minskas.
De hade äfven spelat pjes på vinden, men Johan var dålig, generad och lyckades endast när han hade ett exalteradt ställe att återge. Som komiker var han omöjlig. Nu inträder ett nytt moment i ynglingens utveckling. Det är estetiken. Johan hade i faderns bokskåp hittat Lenströms Estetik, Boijes Målarlexikon och Oulibicheffs Mozarts Lif, förutom de redan nämnda klassiska skalderna. Genom ett sterbhus' utredning inkom i huset vid denna tid också en stor packe förlagsreturer, som bidrog till Johans tidigt förvärfvade omsigt i skönliteraturen. Der fans sålunda i flera exemplar Talis Qvalis' dikter, som befunnos onjutbara; Byrons Don Juan i Strandbergs öfversättning vann aldrig hans smak, ty den beskrifvande poesien hatade han och vers älskade han ej, utan hoppade regelbundet öfver den när den förekom ini prosa; Tassos Befriade Jerusalem i Kullbergs öfversättning var tråkig; Carl von Zeipels berättelser omöjliga; Walter Scotts romaner för långa, i synnerhet skildringarne, (derför förstod han icke Zolas storhet när han efter många år fick läsa hans öfverlastade skildringar, hvilkas oförmåga att göra totalintryck, Lessings Laokoon förut öfvertygat honom om). Dickens blåste lif i sina liflösa föremål och figurerade med dem, stämde in landskapet med personen och situationen. Det förstod han bättre. Eugène Sues Den Vandrande Juden fann han grandios och ville knappt ha räknad bland romanerna, ty roman var något från lånbibliotek och pigkammare. Detta var en verldshistorisk dikt, ville han, och socialismen i den gick galant i honom. Alexander Dumas var indianböcker, tyckte han, och nu var han icke nöjd med sådana; måste ha något innehåll. Hela Shakspeare slök han i Hagbergs öfversättning. Men han hade alltid svårt att läsa pjeser, der ögat skulle hoppa från personnamnen ner i texten. Hans öfverdrifna förväntningar om Hamlet uppfyldes ej, och komedierna tyckte han var ren smörja. I familjen räknades slägt med Holmbergsson, hvars porträtt fans på väggen och om hvilken berättades historier. Han var visst faderns kusin.
Ridderskapet och Adeln samt Högvördige Preste-Ståndet till Banco-Utskottet, men Vällofl. Borgaresamt Hedervärda BondeStånden till Statsoch Banko-Utskotten remitterat Kongl. Maj.ts Nådiga Proposition af den 21 Maji detta år, angående beviljande af ett Lån•biträde af 200,000 R:dr Banko Transport-Sedlar till understöd för Götheborgs Stad; i sammanhang hvarmed ock de 3:ne förstnämnde Riks-Stånden till förnyad handläggning behagat återförvisa Banko-Utskottets den 22 sistl. April afgifne Betänkande, i fråga om hegardt Lane-biträde af Banken till Götheborgs Stad, hvilket Betänkande deremot blifvit af Hedervärde Bonde-Ståndet bifallit. Kongl JBanko-T tskottéts Betänk anden' 649 Kongl.
Der heter: ”Varder man af annan med våld eller hot så öfverfallet att fara är för lif eller helsa" o. s. v. Hvad här bör förstås med ordet helsa är allt för tvifvelaktigt, och det lemnar lätt rum för en inskränktare tolkning af ordet än måhända dermed varit afsedd. Denna farhåga är så mycket mer berättigad som derefter tillägges: ”eller sker våld eller hot för att någon till otukt tvinga", hvaraf således oförtydbart följer, att försök till våldtägt, eller annat i afseende å farans vidd dermed jemförligt våld, ej i allmänhet skulle få anses innebära fara för helsa; ty i sådant fall hade anförda tillägg varit öfverflödigt. Tager man åter ordet helsa i den bemärkelse att det icke afser det kroppsliga välbefinnandet eller den personliga friden för tillfället, utan endast motsatsen af en verklig', längre eller kortare tid fortfarande, sjukdom, då råkar man i strid med den allmänna billighetskänslan och nödvärnsrätten blefve då ofta utan ali betydelse; ty den öfverfallne kunde oftast ej veta vid hvilket moment af våldet detta antoge en för helsan vådlig karakter. Om till exempel en person blefve med våld hållen och våldsverkaren började tilldela honom slag på något mindre ömtåligt ställe af kroppen, — egde han då, enligt denna §, rätt till nödvärn eller ej? och huru länge skulle han låta misshandla sig innan tidon vore inne, då han strafflöst kunde möta våld med våld? Måhända var våldsverltarens mening ingalunda att gifva upphof till en sjukdom, och kanske skulle en lugn åskådare äfvenledes funnit någon sådan följd af våldet ej vara att helara. Men skulle den våldförde derföre nödgas tåligt uthärda misshandlingen och trösta sig med hoppet om en upprättelse af lagen, som dock blefve omöjlig, derest våldet, hvad icke på förhand kunde beräknas, gingc till ytterlighet? En så sträng åsigt anser Utskottet icke böra vinna hägn i vår lagstiftning. Men, på sätt redan är antydt, man bör från sjetfförsvarel noga skilja tjelfhärnnden. Den sednare bestraffar och går lagen i förväg samt är derföre sjelf straffvärd.
»Om lördagen den 1 aug. 1556 gick jag i land60, och jag såg tre hvalrossar, som de ryska fångstmännen hade dödat, och de skattade en hvalrosstand, som ej var synnerligen stor, till en rubel och ett hvitbjörnskinn till två à tre rubel, och de berättade mig, att på den stora ön (Waigatsch) fans ett folk, som de kallade samoider. Dessa hafva intet hus, utan endast tält gjorda af renskinn, utspända öfver stänger. De äro förfarna skyttar och äro rika på renar. Om måndagen den 3 lättade vi ankar och höllo af till en annan ö belägen fem leagues (15′) ostnordost om oss. Här träffade jag åter Loshake61 och gick i land med honom, och han förde mig till en hop samojediska afgudar, hvilkas antal var 300. De voro det sämsta och råaste arbete jag någonsin sett. Ögonen och munnen på många af dem voro blodiga; de hade skapnaden af män, qvinnor och barn, och hvad som å dem skulle föreställa vissa kroppsdelar var äfven blodbestänkt. Några bland afgudarne utgjordes endast af gamla stickor med ett eller par med knif inskurna hak. En sönderbruten släde låg på afgudahögen och likaså ett af foglar förstördt renskinn. Men för några af afgudarne funnos träkubbar uppsatta till munnens höjd och fullblodade. Jag ansåg dem som det altare, på hvilket offret frambars. Jag såg också de redskap, hvarpå de hade stekt sitt kött, och så vidt deraf kunde skönjas, göra de sin eld omedelbart under spettet. Deras båtar äro gjorda af renskinn, och då de komma till land, bära de båten med sig upp på stranden. För sina åkdon hafva de inga andra dragdjur än renar. Bröd och säd hafva de icke, utom hvad ryssarne bringa dem. Deras kunskap är ytterst ringa, ty de känna inga bokstäfver.» Giles Fletcher, som 1588 var drottning Elisabets sändebud bos zaren, talar i sin berättelse om Ryssland på följande sätt om samojederna62:
''De Protocoller, som, i afseende å denna rörelse, föras hos BancoFullmägtige, hållas hemliga och få icke, utan serskildt tillstånd af BancoUtskottet eller Fullmägtige, offentliggöras”; så har denna punkt, hvad sjelfva saken angår, blifvit, med undantag af Bonde-Ståndet, utaf samtlige RiksStånden godkänd; men i afseende på redactionen har Preste-Ståndet ansett samma punkt böra undfå den förändrade lydelse, hvilken här ofvan är vorden upptagen. Enär nämnde redaction är mera bestämd, än den af Utskottet föreslagne, tillstyrker Utskottet, att densamma mätte af öfrige Riks-Stånd godkännas. På grund af det förbehåll', sorn i memorialet N:o 37 blifvit framstäldt derom, att, i händelse af Rikets Ständers bifall till reglementarisk» föreskrifterna i och för vexel-handel, få inkomma med förslag lill det serskilda arfvode, sora för Deputerade kan anses erforderligt; har Utskottet ii sammanhang härmed skolat tillstyrka, att åt Baneo-Fullmägtige måtte öfverlemnas att, med afseende å omfånget af de göromål, sora tillkomma Deputerade, bestämma det arfvode för bemälde Deputerade, hvaraf de anses hafva gjort sig förtjente. Stockholm den 2S Februari 184b. Wh till R. St. & Sami. 1 Afd. 2® n<t,% 2 STOCKHOLM, tryckt ho* W. F. DALMAN, 1845. Banco-Utshottets Utlåtande, N:o 44- i N:° 44 Ank. till Exp.-Utsk. d. y Mars, kl. 6 e. m. Utlåtande öfver de inom Riks-Slånden gjorde anmärkningar vid Betänkandet ]S:o ag, med förslag till en i vissa delar förändrad reglering af Bankens lånerörelse, m. m.
Är det väl troligt, att sådant skett, om ej Europas politik för ögonblicket gjort det nödigt; och kan det icke få antagas såsom säkert, att sedan kriget är slutadt, sedan Cabinetterna begynna alt lugnas , sedan en halfsäker fred synes åter tillåta en ljuf hvila åt de styrande i alla länder, hva-runder de kunna fortsätta sina inbördes strider med egna folk; kan det 48 ii. 4* 02 Den 2 Novetnl)*r e. in. icke tagas för afgjordt, säger jag, att numera, med sjelfva anledningen lill väckelsen, äfven liela behofvet af anslaget försvunnit; och manne ej det extraordinaira anslaget eljest fick det öde, att endastindragas i samma cirkelgång, sorn våra hittills för FörsvarsVerket utgjorde årliga anslag? Är det icke tydligt, att Regeringen sjelf bör vara belåten med, att nationens utgifter kunna minskas, och att hon icke besvärar med mera medel, då hon icke synes vara rätt dnig med sig sjelf om deras användande? Dessa summor, ehuru ganska betydlige för ett fattigt folk, skulle dock blifva alltför otillräcklige för beredandet af någon efFect, om endast slentrianen skall använda dem. Jag känner ej, huruvida Utskottet emottagit fullständiga handlingar och speciella planer angående materiellens tillstånd, och behofven för dess iståndsättaude. Jag har visserligen uti Utskottets Canzli fått del af vissa handlingar, ehuru föga upplysande. De öfrige voro utlemnade på åtskilliga håll, och flera kunde icke med visshet uppgifvas, hvarthän. De jag sålunda kunnat erhålla, synas mig ej vara af den beskaffenhet, att Rikets Ständer derå kunna grunda sina beslut angående så betydliga anslag. Då man i äldre tider fordrade så stora skatter af Rikets Ständer, eller då våra gamla Konungar anbefallte sådane betydliga skattemedels ingifvande till krigsbehofvens fyllande, var plalien för medlens användande förut uppgjord; Den 2 November e. m. 53 föränilj ingarne voro noga öfverlänkte, försöken afslutade, stater, modeller, organisationer fastställde, och kostnaderne således gifne.