Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är mycket belysande för det germanska draget i hennes personlighet att Goethe berättar huru han blifvit alldeles betagen af »den sunda och säkra jungfruligheten» hos en Sankt Agatha – på en tafla – och föresatt sig att ej låta sin Iphigenia säga ett enda ord, som icke också denna heliga Agatha kunde uttalat! Han känner vid genomseendet af sina egna skrifter i Rom – där »under månskensnätterna en enklare, större värld gått upp för honom» – med ödmjukhet huru få spår som bli kvar efter ett människolif. Och han fylles då af andakt inför denna forntidsvärld, som lämnat så många spår efter sig, att det behöfves ett helt människolif att tillägna sig dem. »Äfven sol och måne», skrifver han, »hafva mycket mer att göra i Italien, där så oerhörda och dock så utformade massor möta deras blick». Från denna tid förlorar Goethe den smak, som Strassburgerdomen och andra intryck gifvit honom för medeltidens konst. Men ej heller af quattrocento förstår han mycket. Det är endast antiken och cinquecento, som bräddfylla honom. Men som han känner att blott när konstnären får ett äkta föremål kan han skapa något äkta, finner han ej okväden nog för den slags religiösa konst en Guido Reni, Domenichino, Carraccierna och deras likar frambragt. I den katolska kulten märker han intet spår af den verkliga kristendomen, endast »en barock hedendom, af hvilken Kristus skulle korsfästas ånyo, ifall han kom för att se efter hvilka frukter hans lära burit». Men inför den, af en äkta känsla ingifna, religiösa konsten, stannar Goethe med hänförd beundran. »Helgon, hvilka ej det minsta angå oss, stå där så fullkomliga, att man önskar dem evigt lif, medan man själf vore nöjd att bli upplöst till stoft Man frågar ej huru eller hvarför de kommit dit: man endast låter det ske och beundrar » Ord som dessa äro en hel konstlära!
Visserligen har Hr Gripenstedt underrättat oss om en sak, som troligtvis för flertalet af oss redan var bekant, nemi. att fråga blifvit väckt om ett för alla länder gemensamt guldmynt. Skulle en öfverens kommelse derom komma till stånd, vore det naturligtvis en ganska god sak, men den afhjelper icke i ringaste mån olägenheterna af de olika silfvermynten inom de Nordiska Rikena och det är just denna olägenhet som föranleder mig att yrka punktens återremitterande. Hr Gr:n o. Landtm:s härefter först till bifall och sedermera till återremiss å förevaride punkt framställde proposir besvarades med blandade Ja och Nej, hvarpå Hr Grin o. Landtm, ånyo hemställde och R. o. Ad. behagade bifalla denna punkt, samt, efter denna proposis besvarande med starka .Ja, blandade med Nej. förklarade det han ansåg Ja nu hafva varit öfvervägande. Hr Grin o. Landtm, tillkännagaf att anslag blifvit utfårdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. rn. 2:dra punkten. Hr Ehrenhoff, Gust. Herm., anförde skriftligen: Då jag föreslog R. St. att ändra deras vid förra Riksdagen fattade beslut i fråga om texten på de nya Bankosedlarne, 540 Den 25 Februari i', m. var det icke till följd af begäret att öka antalet af motioner, utan derföre att förändringen är af högsta behofvet påkallad. Beklagligen afgöras ofta de vigtigaste samhällsangelägenheter i stöd af tomma theorier, bakom hvilka, nästan alltid, ligga enskilda personers eller korporationers intressen. BankoUtskts Betänktde N:o 15 har också sin theori om allmänhetens rätt, men hvilka intressen denna theori gynnar, skall jag snart visa. Innan jag öfvergår till min motion, anhåller jag att få förut skicka några uptysningar. 1830 års myntlag medgifver ett s k. remedium vid utmyntning af silfvcrmyniet. Genom detta stadgande kan t. ex. en påse silfvermynt, som innehåller 150
Aldrig hade han hållit så af någon menniska, icke af sin mor en gång, och ändå tyckte han att han skulle låta henne gå, om hon blott ville säga honom att hon var glad för den tiden de haft till hopa, och att hon icke hållit honom för narr. Men tiga och gå! Låta honom vänta och fråga och våndas och plåga sig med tomma, onyttiga tankar ... Han hörde någon komma, och gled derför hastigt bakom ett träd; det kunde vara de. Och gömd i skuggan såg han dem gå förbi med armarne kring hvarandras axlar. Det var hon som talade, — hviskande, lågt. Den ensamme mannen böjde sig framåt likt ett lurande djur, men han kunde icke uppfatta ett ord af hvad som sades. När de kommit längre bort, nåddes hans öra af detta låga, herrskapslika skratt, med hvilket hon kunde tvinga honom ned i ett råtthål. Det var således om honom de talade! Detta skratt kunde icke gälla någon annan. Det var han säker på. Ja, ja, ja; nu var det förbi. Han kunde gråta och be; och hon kunde skratta. Han kunde säga att han ville ta lifvet af sig, och hon skulle skratta ändå. Men om han gjorde det! Då skulle hon få känna ånger och ångest ... Han var väl inte den förste som tagit lifvet af sig för kärastesorg! Han fortsatte sin väg och tänkte på hur det skulle gå till. En tömsträng med en snara som lopp lätt, det var allt som behöfdes. Och sedan han var borta Då skulle hon känna sig dess mera fri. Han stannade tvärt. Det rörde sig i hans blod, han visste icke hvad. Han kände det som om han varit i hafsens nöd och velat ge sin själ i Guds händer, men nu höll rodret i hand igen och styrde upp emot vind. Lika godt om allt skulle gå i kras! Hon skulle icke berömma sig af att ha lekt käresta med honom och ha slagit honom fel utan vidare. Han skulle ge bot för leken, han! Stegen blefvo raska, och när han kom fram till gården, ville han icke gå in i den qvafva drängstugan. Han klättrade upp på höskullen, han kunde sofva der, och der var han ensam. Han redde sig en bädd i höet och öppnade lämmen ut mot skogen för att få mera luft.
För da drog’en fram sin gamle blåruti näsduk å helt’en i hanna sôm en alterpräst å sänna så mäss å predikt’en satt dä va hett ôm öra på di sôm stog ikring’en. »Du huggormars afföda,» sa’n, »du ser grandet i bror dins öga, men icke bjälken i ditt egit.» Å så la’n ut täxta mä exempel. Å så söp han å så grät han å mä ett ble’n fräjdi igän å drog te mä nô frivågent skôjerol te jäntan. Tocken hadd ja sett’en mang ganger å allti hadd’en den samm täxta. Dä va änn sôm dä gussole hadd bet sä fast i’n å blitt kvar, når’n hadd glömt allt ann. Å allti söp’en å grät’en öfvapå. Hvalls en präst kan bli tocken, d’ä int gôdt te säj, men nock ha ja hört e kônsti paschas ôm prästen Bodenius å d’ä mang sôm ha hört’a, satt d’ä inga påhett tå mäj. Di säjer dä att fôr i vala va dä mö varrer ilänn i Finnmarka än dä ä nu. Finnan slogs å stal å stack ihjäl hôrann mä knif, satt dä va ett rent hällvett därôpp. Dessuttamä va dä svält å skröpplihet tå all slags å den end gläja di hadd där va bränvin, för da va bränninga fri än. Nu va prästen Bodenius ve den tia ansedd för te var en dunnerhogger te präst, en sôm hadd bå vet i skael å mål i muen å kraft i själa. Å däfför skeck di ôpp’en te Finnmarka å gjord’en te kaplan i Bogen, för att han skull lär finnan kristendom å morialibus. Ja Bodenius han lag sä te å gär unnervärka han va utsett te.
Under år 1856. 2,310 st. 4,099 tolfter 46,482 tolfter 15,748 st. 8,341 st. 19,700 tunnor 15,853 tunnor 3,985 R:dr 5,393 Ridr Då den under sednare lider i närheten af Carlstad invid Wenern anlagda hamn och upplagsplats numera icke lemnar tillräckligt utrymme för den högst betydligt ökade trafiken derstädes, och då denna hamnplats afstånd från staden visat sig medföra känbara olägenheter för sjöfarten till och från nämnde stad, anser Stats-Utskoltet visserligen anläggningen af en större och ändamälsenligare samt närmare staden belägen hamn vara ett företag, hvars utförande med bidrag af allmänna medel hör understödjas; men som den lilliga rörelsen, isynnerhet sedan hamnen erhållit ett annat för densamma vida beqvämligare läge, bör genom inflytande hamnafgifter bereda ansenlig inkomst, hvaraf således torde kunna påräknas erforderlig tillgäng för återbetalningen af de till denna hamns anläggning erhållna Statsmedel, så svnes nu ifrågavarande Statsbidrag endast böra af Rikets Ständer beviljas i egenskap af lån med bestämd äterbetalningsskyldig het. Vidare anser Utskottet, att staden Carlstad, i likhet med andra stapelstäder, till hvilkas hamnbyggnader bidrag af allmänna medel vid sednare Riksdagar blifvit bevil - 54 Stals-Utskottets Utlåtande N:o 158. jade, bör, emot åtnjutandet af det för hamnbyggnaden derstädes anvisade statsbidrag och emot rättighet tili hamnafgifternas uppbärande, åtaga sig ansvarigheten lör och bestyret med verkställigheten och framtida underhållandet af den med detta statsbidrag afsedda hamnoch kanal-anläggning. Utskottet får alltså hemställa, 37: o alt Rikets Ständer, med anledning af den i Kongl.
S:mt, som Staden och Innevånarne för hvart år vore förpligde att , på sätt Borgmästare och Råds derom gifne Revers och försäkran intygade, året efter uti FebrUarii månad erlägga, och hvilket skulle taga sin begynnelse med år 1709, och continuera, så länge arrendet rigtigt betaltes; Att Staden fått tillgodonjuta detta Contract intill år 1730, då Kongl. Kammar-Collegium och Kongh Stats-Contoiret, under den 3o. October, förklarade, att så väl Thorshälla, sorn flere andre Städer för sine, under lika fundament, innehafvande hemman, för år 1731 och framdeles skulle betala Räntan efter hvarje års markegång. Att Staden, vid 1731 års Riksdag gjort underdånig ansökning, att vidhögstberörde Contract, och den deruti utsatte Arrendesumman varda bibehållen samt att, då någon Resolution härå icke följt, utan de innestående Räntorne för hemmanen Säby Stats-Utskottets Betänkanden.
Med iagttagande af dessa föreskrifter, tror jag, att merberörde Kongl. Förordning bör fortfara att oförändrad vara gällande.” Lag-Utskottets Betänkande t N-o 123. ii No 123. Ank. till Exp. Utsk. den 18 Sept. kl. 11 f. m. Betänkandej i anledning af så väl Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition med förslag till Förordning emot olofliga folksamlingarj, som ock serskilte i detta ämne väckte motioner. Samtlige Riks-Stånden hafva till Lag-Utskottet remitterat följande: ”Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition till Rikets Ständer med förslag till Förordning emot olofliga folksamlingar; Gifven Stockholms Slott den 3 Juli 1840. Vid granskning och jemförelse af nu gällande lagbud, rörande olofliga folksamlingar, har Kongl. Maj:t funnit 6 Cap. 1, 2 och 3 §. §. MissgerningsBälken, Förordningen den 1 Juli 1743, angående budkaflars utskickande och omkringbärande i landsorterne, samt Kungörelsen den 26 November 1816, om sältet för menighets hörande i enskildte tillåtliga ärenden, innefatta åtskilliga stadganden, hvilka synas, antingen ej väl förenlige med rättvisans fordringar, eller i strid med lagens stadganden på andra ställen, eller med de begrepp, som, under en framskriden civilisation, sig utvecklat. Kongl. Maj:t har äfven funnit, att, jemte det lagstiftaren lemnat obegagnad t tillfället att, medelst brottslighetens indelning i vissa grader, lämpa bestraffningen närmare derefter, saknas ej mindre bestämda föreskrifter derom, hvilka utvägar böra vidtagas för stillande af uppror, än äfven ansvars-bestämmelser för de fall, att antingen män samlats i upprorisk afsigt, ehuru de ej ännu satt sig upp emot den offentliga myndigheten, eller ock att samlad folkmängd eljest, utan upprorisk afsigt, störer lugnet och allmänna ordningen. I anseende till vådan af dylika folk-rörelser, hvilka snart kunna till våldsamheter öfvergå, bör lagstiftaren vara betänkt att qväfva dem i deras första uppkomst.
Ständers öfvérläggningar, énär hvar och eri Rotehållare som af locala omständigheter finner sig befogad, att Önska förändring eller utbyte af större eller mindre del af dé för en Soldat inroterade Hemman, är obetaget, att med ansökning derom 1 laga ordning vända sig till Kongl. KammarColiegium. Utskottet kan således icke annorlunda tillstyrka bifall till Eric Svenssons motion, än att, då så beskafFade Ansökningar vägras, Vederbörande Autoriteter böra med skyndsamhet afgöra målet, och att inga hinder måtte läggas i vägen för den äskade jemnkningeri eller utbytet; och kan Utskottet dessutom ej meddela något yttrande, angående jemnkning och Reglering af Roteringen i allmänhet, emedan det Hedervärd^ Ståndet icke bestämt eller uppgifvit, i hvilka fall, eller för hvilka Provincer en sådan, allmän jemnkning och reglering skulle äga rum, ej heller föreslagit, hvilka nya eller andra grunder böra följas, med de, sorn af RoteringsVerkets stora och odödliga Stiftare blifvit laggde. Dock varder detta allt vördsammeligen tinderstäldt Riksens Höglofb 1 öo Ses v. och Ekon. Utsk. Betänkandeh. Ständers pröfning. Stockholm den ic Ffe* bruari 1818. Riksens Högloft. Ständers Allmänna Besvärsa och EkonOmiUtskotts Betänkande, "rörån* de yrkad rättighet f ör Städernas Magi“ strater att få förrätta alla så kalladt Hy kerie-Auctioner." Från Vallofl. BorgareStåndet har till Utfekottet blifvit remitteradt ett Memorial af Herr Niclas Joh. Palmborg, hvaruti yrkas den ändring i I802 ärs
Anhållandes jag, att detta milt anförande må åtfölja återremissen. Frih. Cederström: Jag har visserligen aldrig ett ord att invända mot den siste talarens begäran, att hans yttrande må åtfölja återremissen och af Utsk. upptagas och pröfvas i sammanhang med allt del öfriga, hvarpå Utsk. bör svara, och det är icke derföre jag begärt ordet, utan emedan man väckt fråga om att såsom R. o. Ad:s gemensamma tanka till Utsk. öfverlemna denna Frih. Palmstjernas framställning. Vår grundlag är af beskaffenhet att icke förutsätta sådana gemensamma tankar i andra frågor, än då Const.Utsk. gifvit förslag till ändring i grundlagen, dä, i händelse förändring i redactionen anses nödig uti Utsk:s förslag, Ståndets i detta hänseende uttalade gemensamma tanka, såsom sådan lill Utsk. återremitteras. Vid allmänna ärendens behandling åter gäller grundlagens föreskrift, alt om ett Stånd icke autager eller förkastar ett Utsk:sbetänk., utan anser att de vid detsamma gjorda anmärko:r föranleda delsammas återremitterande, så kan ej komma i fråga att yttra någon gemensam tanka, hvilken eljest skulle innefatta ett i förväg faltadt beslut, som möjligen kunde binda Standerne vid pröfningen af Utsk:s svar på en gjord återremiss. Jag anhåller att icke någon fråga må uppslå om någon gemensam tanka, utan att vi måtte få propos. till återremiss. Hr Nordenanckar: Utan att vilja tvista med Frih. Ce derström om rättigheten för R. o. Ad. alt i en fråga sådan som denna yttra en gemensam tanka, vill jag dock, dä jag ej härutinnan blifvit understödd af någon annan, derifrån afstå, yttrandes endast den önskan, att BancoUtsk. mätte i delta fall, så snart som möjligt, fatta sitt beslut, under erinran derom, att de fleste privatbanker hafva sina bolagsstämmor i Februari månad, så alt redan inom 3:nc veckor måste beslut fattas huru med rörelsen skulle förfaras. Frih. Raab:
Utskottets hyrande, såsom Rik«d3gsOrdningcns 29:de §* bjuder, innan Ständerne få afgöra en af ett anmärkande Utskott eller af enskild Riksdagsman väckt fråga, kan förstås annat, än att ConstilutionsUtskottet må sättas i tillfälle att upplysa det uppgifna förhållandet eller att constatera factum. Min afsigt med framställandet af dessa frågor är ej att nu få dem besvarade; jag vill blott Uppå dem fästa andras uppmärksamhet, då jag föreställer mig att resultaterna af den granskning Rom jag företagit, visar att deras afgörande en gång kan bli nödvändigt. Jag öfvergår nu till granskning af Utskottets eget Betänkande, afgifvit i anledning af de rådgifvande åtgärder, sorn synts Utskottet vara af den beskaffenhet, att ett tillkännagifvande utaf dem inför Riksens Ständer bordt äga rum. För att sä litet som möjligt borttaga Ridderskapets och Adelns tid, skall jag blott framställa den förrättade granskningens större resultater. Granskningens första resultat är; att Riksens Ständer kunna finna sig äga anledningatt i afseende på vården af yttranderätten framställa den önskan, att StatsRådet sparsammare må tillstyrka begagnandet af den så kallade arbitraira makt, som genom 1812 års Tryckfrihets-Lag blifvit lagd i Regeringens hand. Den i o Juli i f. m. J.55 Första punkten al de j Betänkandet anmärkta Rådgifvande åtgärder innehåller uppgift på de facta, som motivera denna önskan. För bestämmandet af det beslut, som det kan åligga Folksrepresentanten att i afseende på denna fråga fatta, torde uppmärksamhet böra lemnäs åt ConstitutionsUtskottets yttrande i anledning af 8:de punkten af Herr Grefve Horns till Utskottet remitterade snmärkningsmemorial.
Antingen skulle detta ske alltid, eller bör förslaget, när 2 Ständ stadna emot 2, öfverlemnas till Riksens Höglofl. Ständer. Grunden till det förra har Lagstiftaren visligen hämtat af den anledning, att annars, genom 2 Stånds vägrande af bifall eller afslag, vigtige Riksdagsmål skulle för alltid förblifva hvilan de, som ock innebär en orimlighet. På det åter slik orimlighet icke må tima, der det annars vanliga voteringssättet är föreskrifvet, har Lagstiftaren budit alternativernes öfverlemnande till Stånden. Som detta senare är Constitutions-Utskottet håde anbefaldt och af detsamma oafbrutet verkstäldt, så måste ock följderne verkställas. Det tredje gifves icke, efter mitt sätt att se saken. Det är hyggdt på bokstafveliga innehållet af Lagen. Det är hvarken någon förklaring eller tolkning — utan den mest enkla tillämpning deraf. Jag kan icke inse någon våda för Grundlagens bestånd af en sådan behandlig. Målet kommer icke oberedt till Ständerne, derföre att endast 2 Stånds Ledamöter gillat det. Då skulle andra Riksdagsärender, kanske af lika vigt med Constitutions-frågor (såsom de, hvilka i Statsoch Lag-Utskottet afhandlas), äfven anses icke nog beredde, derföre att 2 Stånd varit af olika tankar med de 2 öfrige. Följden häraf skulle också blifva den, att då 2 Stånd utgöra pluralitet, desse ämnen ock skulle förfalla. Det kan hända och har hän dt, då paria vota förekommit i 2 Stånd af Utskottets Ledamöter. Icke kan det med kraft af gällande skäl häremot invändas, att Riksens Ständer skulle i förväg yttra sig. Derom är icke fråga. Förhållandet skulle förblifva enahanda med hvad Regerings-Formen och Riksdags-Ordningen bjuda, och målet hvila till sluteligt afgörande 30 698 Riksdagen 1812. till nästa Riksdag. Bägge alternativeriie skulle med sine motiver utredas och till Ständernes pröfning hemställas.
Riksdags-Ordningen, första propositionen komme att blifva antagande af Utskottets förslag utan förändring; men som, i fråga om den kontra-proposition, som derjemte borde uppställas för den händelse, att förstnämnde proposition icke bifölles, flera olika meningar inom Ståndet yppats, och en stor del af Ståndets ledamöter i sådant hänseende yrkat att memorialet borde afslås och läggas till handlingarne, utan något vidare yttrande, samt denna mening således kunde komma i fråga att uppställas såsom kontra-proposition, ansåg Talmannen sig böra härom nu meddela följande skriftligen uppfattade yttrande: »Då det af Rikets Ständer vid denna Riksdag tillsatta Särskilda Utskott, enligt ordalydelsen i de angående dess tillsättning meddelade beslut, egt att, i hela dess vidd, behandla alla angående bränvins tillverkning och försäljning uppkommande frågor och således äfven den del deraf, som angick tillverkningens beskattning, ehuru denna eljest, under vanliga förhållanden, skolat, såsom enligt 60 § Regerings-formen varande af Revillnings-natur, tillhöra Bevillnings-Utskottet, hvilken åsigt Konstitutions-Utskottet ock, i dess memorial, JVs 30, godkänt; så följer äfven häraf, att hvad Särskilda Utskottet i sina utlåtanden N:ris 8 och 11 föreslagit, i afseende på afgiften för bränvins tillverkning, måste behandlas så, som hade frågan härutinnan varit föremål för Bevillnings-Utskottets åtgärd. Uti 71 § Regerings-formen, som specielt föreskrifver huru bevillningsfrågor skola behandlas, stadgas, att om något Riks-Stånd åstundar ändring i hvad Bevillnings-Utskot - 12 Konslilulions-Ulskollcit Memorial, M 39. tet rörande bevillningen föreslagit, skola skälen dertill meddelas de öfriga RiksStånden och Utskottet deröfver höras, hvarefter Rikets Ständer skola till afgörande företaga den eller de frågor, om hvilka skiljaktighet uppstått. Derest tre
Friherre Cederström, Jacob: Då Riksens Ständer besluta i Oeconomie ärenden, måste naturligtvis, så framt de önska något bifall, deras beslut vara motiverade på giltiga skäl., och bestämdt framställda. bägge dessa delar saknas i Utskottets Betänkande. Det är allmänt kändt, att Målet af Kongl. Maj.t kan afgöras. Utskottet hade således ej behöft derom underrätta Riksens Ständer , utan hellre bordt afgifva ett bestämdt svar på den frågan, om det är skäl för Ständerne begära de förändringar , Motionairerne i ämnet föreslagit. Härvid förekommer först, att all Producion bör underlättas genom afsättningens befrämjande j hindras afsättningen , upphörer Produ. ctionen. Å en annan sida uppstår den frågan , om Svenska Skeppsredares interesse kan motväga hela Landets 5 men denna fråga besvaras utan svårighet. Då erfarenheten i öfrigt visat, att de voro lika talrika innan de erhöllo monopolier, är jag öfvertygad, att deras lidande ej skall blifva en oundviklig följd af Producenternes rätt att obehindradt afsätta sira Producter. Ehuru Friherre Edelcrantz fullständigt utredt frågan i dess detailler, kan jag dock ej undgå anmärka, att han inskränkt sig blott till den del deraf, som rörer Skogsproducter. Men man må vara nöjd att småningom 6krida Den 21 Maji skrida till målet, och jag instämmer i den rnj-' ning, att detta för närvarande endast må utgöras af hvad Herr Friherre Edelcrantz i afseende på Trädvaruhandeln föreslagit. Jag vill al*' lenast tillägga, att med aldrig så liten beräkning af hvad våra exportabla Effecter kunna inbringa , man skall finna deras inflytande på handelsvågen blifva långt vigtigare , än det Svenska frakthandeln i dess mest lysande period ägde. jag anhåller således om återreuiiss af Betänkandet, och upprepar i öfrigt, att jag fullkomligt delar Herr Friberte Edelcranlz’s tankar i ämnet. Grefve Mörner, Carl Slellan-.
Å en annan sida är det äfven klart, att, så vidt medicinalier måste anses såsom oundgängliga nödvändighetsvaror, som ingen kan afsäga sig, men hvilkas förbrukning är ett tvång, en nödhjelp för hvar och en, i hvad stånd och vilkor han sig befinner, det äfven måste vara orätt, att priset derå genom någon statens åtgärd stegras, och det är likväl detta, som inträffar, om staten tillå'er, att handel drifves med sjelfva rättigheten att försälja medikamenter; ty, om bestående taxa ej beredde full tillgång för ränta å köpeskillingen, så måste köparen antingen gå miste om den för hans utkomst oundgängliga fördel af rörelsen eller ock, möjligtvis på sidan om både pharmakopé och medicinal-taxa, söka att hålla sig skadeslös och således allmänheten i sista instansen betala den ökade räntan i trots af alla kontroller, helst apothekareyrkets behöriga utöfning måste i detaljerna (och dessa äro här de vigtigaste) mera än något annat, bero på den utöfvandes rättskänsla, kunskap och noggrannhet. Det kan derföre ej heller ur moralisk synpunkt vara rätt att tolerera ett förhållande, som påtagligen ökar frestelsen till lagöfverlrädelser, i samma mån dessa'blifva nödhjelpsmedel för ingångna förbindelsers uppfyllande eller för ernående af nödig utkomst.44 .,Den s. k. privilegii-handeln synes ock sakna stöd i de rörande apotheksvasendet tid efter annan utfärdade författningar, ehuru prejudikater från senare tiders lagskipning kunna åberopas för att söka visa lagligheten deraf.