Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Här står, att en lämplig del af den för staden belöpande bevillu.proc, skall dertill användas. Jag hemställer, om det ej vore lämpligast, att bär, såsom för hvarje annan pröfningscommittes tjenstemän, bestämdes i proc. af stadens bevillning, i5o §. Hr Stuart: I den nu föreslagna redactionen af i5o § står: ”skola kostnadsfritt vederbörande meddelas och måga” &c. Ordet vederbörande har här blifvit insatt i stället för den klagande i gamla redactionen. Jag anhåller, att det förstnämnda måtte uteslutas och deremot orden den klagande åter införas, till förekommande deraf, att Kammarrättens tjenstemän ej må besväras med utskrifvande af ett onödigt antal exemplar af Kammarrättens utslag i dessa Den 8 December. 9* mai, hvilket säkerligen blir följden af den nya redactionen, om den vinner JR. St:s bifall. i5i §. Hr af Billbergh: I denna § har blifvit tillagdt, att häradsskrifvaren vid uppbördsstämma skall vara närvar., "för att meddela behörig annotation å de skattskyldigas debetsedlar. Detta tillägg är lämpligt; men förslaget innehåller vidare: ”enär uppbördsmannens qvittens, enligt uppbördsförfattningarna, den förutan icke är gällande,” och detta sednare tillägg är, minst sagdt, öfverflödigt i bevilln:sförordn.; men om det skulle stå qvar, lomme det att göra en förändring i den tydning, man i sednare tider gifvit åt uppbördsförfattningarna. Man har nemi. kommit öfverens, och det har blifvit af vederbörande auctoriteter stadgadt, att då en skattskyldig infinner sig vid laga uppbördsstämma, skall häradsskrifvaren vara skyldig att meddela annotation, och att, om han är frånvar., dpn skattskyldige ej skall vara blottställd för att nödgas betala a:ne gånger; och deruti skulle ett så ovilkorligt stadgande, som det här föreslagna, förorsaka ändring. För öfrigt gäller här, att detta blefve en tolkning af hvad uppbördsförfattningarna härom stadga, och jag tror, att R.
Hvad har du väl annat gjort, än motsagt mig hela tiden, sedan jag kom in. Den undergifvenhet och aktning, du är skyldig din man, den synes du rakt ej veta af. För husfredens skull, ger jag efter i det längsta. Det är väl derföre du också aldrig vill ge med dig, utan alltid skall ha din vilja fram. Ingen annan man skulle tåla motsägelser af sin hustru, sådana du nu i dag ock hållit på med." "Då äro de ock, i sanning, tyranner", utbrast fru Margaretha, "om ej..." "Det är så, ja. Jag känner den visan. Den sjunges alltid, att männerne äro tyranner. Den har jag nog hört." "Ja, om det verkligen är så, att ingen annan hustru får följa sin egen vilja så mycket, som jag, då äro, i sanning..." "Envis i sista stunden! Kan du aldrig ge med dig och lära dig undergifvenhet. Men se, lyda skall du, och kom ihåg att du aktar dig härnäst. När du hör, att jag ärnar mig ut och vill ha dig hemma, då har du ingen ro för att du skall ut. Huru mycket knotter och oväsende gör du icke, för att jag ber dig laga några stygn på min rock! Och när jag redan i dag bestämt för dig de två rum, fångarna skola bebo, då kommer du åter och vill ställa efter din näsa. Nej, Greta, passa på att foga dig, det är tid på, att jag blir herre i huset." Fru Margaretha teg, men högt blossade rodnaden på hennes eljest bleka kind. I detsamma kom Lisa och bad frun komma och se om ett skåp blifvit rätt stäldt. Frun följde henne, men stadnade sjelf några minuter i farstun, hvarunder hon girigt insög den kalla höstluften. "Hvarföre blef jag skapt till qvinna. Att vara man, att herrska! Detta vore lycka. Ja, jag tror jag kunde vara god, om jag vore man; men hyckla och smila, den förtrycktas vapen, ha, jag föraktar dem.
N:o 195, så ser jag icke huru R. o. Ad. med bibehållen konseqvens skulle kunna återremittera denna 3:dje punkt i utlåt. Hr von Hohenhausen: Då jag anser det vara ganska angeläget för mig att här få uttala bestämdt hurudant förhållandet är, för att i en framtid hafva fredat mig ifrån förebråelsen, att icke hafva detsamma klart ådagalagt, så vill jag nu i afseende på hvad Frih. Tersmeden anfört, nämna att, den förstärkning under vattnet, som Frihm omtalat, rörer icke en total förstärkning, under vattnet långs heta vågbrytaren, än mindre den förstärkning som påbyggnaden öfver hela vågbrytaren skulle gifva, utan endast tillbyggnad under vattnet å den nordvestra delen deraf, som hittills visat sig vara den del af vågbrytaren som mest våldsamt och förstörande angripits af nordvestliga stormarne. För resten får jag upplysa att vågbrytaren sådan den nu är, redan gifver skydd utom under vestliga stormar för de fartyg som ankra bakom densamma; men en öfverbyggnad å densamma skulle gifva, icke blott skydd, emot vågornas skvalp, som icke är af så stor vigt, utan jemväl, hvad som är vida angelägnare, gifva kraft och styrka åt underbyggnaden, genom sin öfverläggande tyngd. För öfrigt får jag anmärka att vattnets största kraft till förstörelse ■ icke, såsom många tro, ensamt ligger i anfallsvågen utan än mera i äggen, d. v. s. när den drager sig tillbaka äfvensom då den störtar sig öfver vågbrytaren och går inåt hamnen, dervid vågen har med sig en rifvande kraft, hvilken förorsakar stor om icke största skadan. Om man nu under några år skulle lyckas att genom den omförmälta partiela förstärkningen å den nordliga delen af vågbrytaren, bibehålla densamma, derigenom att inga häftiga orkaner under denna lid inträffade, så blefve vågbrytaren ändock af vanliga stormar mer eller mindre skadad, och dess framtida bestånd kan icke vinnas med mindre än att den fullbordas.
Hvad således först angar Herr Oxehufvuds väckte Förslag, att ornförmäldte Stadga må af Presterskapet vid förrättandet af de årliga husförhören uppläsas och den uppväxande ungdomen därvid erindras. om den sarnmas noggranna efterlefnad vid tjensters antagande, så anser Utskottet, att, i förening med de viktige och angelägne göromål, som vid berörde husförhör åligga de Prestemän, hvilka dem förrätta, att inhämta de dervid närvarandes insigter uti Christendoms-kunskapen och att deruti meddela undervisning, och att derjemte i Kyrko-Boken anteckna de till Botelaget hörande personer , läglighet svårligen katr tillika blifva att verkställa uppläsandet af Lego-Stadgan och underrätta om dess innehåll ; Men, i sammanhang dermed finnér Utskottet sig böra tillstyrka, att, med ändring af hvad uti 9 Artikeln af Stadgan är förordnadt angående upphörande af det förut anbefallte årliga uppläsande af nämnde Stadga, den samma må hädanefter hvarje år i Martil och September Månader från Predikostolarne offenteligen kungöras. Att, pä sätt vidare är vordet föreslagit, alla citationer uti Lego-Stadgan, till andra Kongl. Förordningar och Allmänna Lagens rum måtte derifrån uteslutas, äfvensom alla hänvisningar till andra §. §. af sjelfva Stadgan , finner Utskottet skola hänföra till en fullkomlig omarbetning deraf, hvilken Utskottet tror icke va - Lag~Utsiottets Bettini:anden* ga erforderlig, och hvarvid äfven sist omför* malte hänvisningar ej möjligen lära kunna undvikas.
Täta ändringar uti penningeväsendet, alla till capitalistens skada, samt inom loppet af ett seculum inträffade, torde ändtligen äfven såsom verkliga och ganska känbara beskattningar kunna anses. Till följe af ofvanstående inledning och m«d afseende på värderingssättet, betraktade Den g Juni »31 rsåäöm enda grunden till förmodan om ett Slutligt erhållande af fullt tillfredsställande resultat, anser jag således det vid hvarje Väl inrättad-Lagskipning antagna sätt att t i 1-1- Vägagå, äfven böra tjerta till föresyn vid väri deririgarnes förrättande» Då Värdering ej anftat är ärt ett Domslut, syrtes det äfvert af ett lika handlingssätt nied dem uti Lagsaker bö» ta förberedas. Vid betraktande af Lägeh i dess princip fitiner mah, att den till erhållande af målens möjligast oväldiga så granskning söm afdömiUande, noga från hvarandra afskilt de lill dessa föremål hörande åtgärder. 1 en nära förening roed ämnets natur hafva dessa kommit ätt utföras af: i:o Vittnen, såsom endast geilöm säkra uppgifter Upplysande, s:o UnderDomare, Sorn blött rånsakandé under bifögadt tölkartde äf Lagens rUirt, eller så till sågandes förslagsvis äfdoitL iiiande, och 3:0 ÖlverDdmare, Så söm ytterligare granskande och genom slutdom afgörande. Under Skyldig gard af bifall åt Lagstiftarens häruti visade förutseende, sorn med frådkännande af all beslutande rätt inskränkt vittv net till blott uppgift om Sakens sanna förhålktode;- som derigenom, att den betagit Under* 132 Den 8 Juni. Domaren ultimat Domsrätt, satt äfven honor» i nödvändighet att så till sågandes endast blifva Referent af målet, och som andtligen i tredje rummet öfverlemna! det afgörande Utslaget åt en särskildt Domaremagt; har jag trott de till värderingen hörande åtgärder böra fördelas mellan treme dertill utsedda Comitéer, af vissa gifna Och från hvarandra noga skillda befattningar.
St., för deras del, hafva beslutat förbudens borttagande, så har likväl Konungen icke dertill gifvit sitt samtycke. Jag känner visserligen Konungens rätt att förbjuda införsel af varor, på hvilka R. St. hafva bestämt tullsalserna allt för lågt. Men då R. St. i allmänhet nedsatt lullafgifterna på varor af större betydenhet, hvilkas införsel hittills varit medgifven, och då det är ovisst om tullsatserna på de hittills förbjudna äro tillräckliga, så och enär Konungen icke lämpligen kan förbjuda införsel af dem alla, så är det gifvet, att förbuden också komma att till en stor del försvinna. Här säges äfven, att man skall förvärfva erfarenhet först innan man kan befatta sig med förändringar. — Detta Den 7 Juni f. m. 81 Detta anförande blef härvid afbrutet genom ankomsten af Hr Stats-Rådet m. m., Nils Fredrik Wallensteen, som, å K. M:s höga vägnar, aflemnade 5 Dess Nåd. Propos:r och en Dess Nåd. Skrifvelse till R. St. Sedan Hr Stats-Rådet blifvit utbeledsagad, återupropades och yttrade Hr von Hartmansdorff: Gr. Gyldenstolpe har sagt, att erfarenhet alltid bör vara förvärfvad om nyttan af en förändring, innan denna af R. St. beslutas. Jag tror icke, att någon större erfarenhet om tullväsendet kan vara behöflig, än den, Hr Prytz innehar, och hvilken är både vidsträcktare och långvarigare, än den någon af oss eger, om somliga af oss ens ega någon. Man har sagt det icke vara nog samband mellan denna motion och de af R. Stom tull-lagstiftningen fattade beslut, Tor att kunna tillämpa föreskrifterna i 56 § Riksd.-Ordn. Deri uptagas tre serskilda grunder, nemi. ”redan fattade beslut;” sådane finnas; ”redan uptagna ärenden”, hvilket äfven kan tillämpas på detta förhållande, och ”under Riksdagen inträffade händelser.” Dessa äro här just de betydliga förändringar i tull-lagstiftningen, hvilka, om de gå i fullbordan, måste hafva högst väsendtligt inflytande på våra näringar.
Att föreställa sig, att man genom en högre afgifts bestämmande skall förekomma, det soldaten icke vid vigsel och barndop samt dylika tillfallen skall erlägga något till presten tror jag vara orätt; och jag är ö vertygad, att på mångå ställen dylika afgifter skola fortfara. Jag ser icke, huru, om soldaten af en glad känsla vid ett sådant tillfälle vill gifva en gärd af sin vördnad och välvilja för presten, denne kan vägra att mottaga en sådan skärf. På dessa grunder tillstyrker jag, att R. o. Ad. måtte afslå Utsk:s betänk, och taga det beslut, att en afgift af 16 sk. b:co för gemenskapen vid de indelta reg:terna skall gifvas till pastor för den dagsverksskyldighet, soldaten förut ålegat. Jag tror, att om R. o. Ad. fattar ett sådant beslut, Ulsk. kan inkomma med ett jemnkningsförslag, och troe det så mycket hellre, som 16 sk. utgöra en del af livad Presteoell BorgareSt. redan bestämt, och således på visst sätt 3:ne Stånds beslut skulle uppkomma i fråga oni den mindre afgiften. Den här nämnda regeln, att förord bryter lag, tror jag icke gälla, då fråga är om att lägga skatt och tunga på Konungens undersåtare. Att en soldat har lättare att utgöra dagsverken än en torpare kan vara fallet i somliga orter, men sådant inträffar icke i andra. Det finnes soldater, som icke hafva mer än 4 tunnor spannmål, föda för en ko och 5 r:drs lön, och dessa kunna icke lättare än torparen utgöra dagsverken. Att vid sådant förhållande ålägga denna soldat att utgöra 3 dagsverken, eller värdet af arne dagsverken efter markegångspris, anser jag vara en alltför hög beskattning. Hr von Troil, Emil: Jag erkänner, att det förundrar mig, att en fråga, som synes mig vara af så enkel beskaffenhet som denna, kunnat föranleda en så lång discussion. Förhållandet synes mig icke vara annat, än att i förra tider presterskapet haft rättighet till en natura-prestation af 3:ne dagsverken, och att den år 1689 förvandlades till en penningeafgift af 12 öre srmt.
45det Monrad skref sitt andra bref till kung Karl, framlade Preussen, Österrike och Tyska förbundet första gången sina fordringar, som då gingo ut på ett Schleswig-Holstein i personalunion med • Danmark, hvilka fordringar Danmark bemötte i 8: de sammankomsten, d. 2 juni, med anbud om en gränsreglering längs Slielinen. Det är sålunda ett faktum att, då Monrad skref sitt andra bref till kung Karl, Danmark ingalunda ifrågasatt Holsteins afträdande. Tvärtom ville ju Monrad till och med våga försöket att binda Holstein vid den skandinaviska unionen. Faedrelandet säger, att detta icke läte » förena sig med någon skandinavisk tor-bindelse ». Men om, menar det, Monrad i alla fall yttrat någonting ditåt, så kan detta hafva skett endast i » förbigående », endast i form af en » intetsägande antydning *. Jag har meddelat Monrads bref (bil. 20), och hvar och en finner deraf motsatsen. Monrad presenterar för kung Karl de båda stora politiska partierna: det eiderdanskt-skandi-naviska och det helstatligtantiskandina viska. Han vill nu sammansmälta dem till ett tredje, genom hvilket schlesvig-holsteinismen skall öfvervinnas. Det är genom Nordens politiska enhet, säger han, som » besittningen af Holstein kan bevaras för Norden ». Han hyser derför en » innerlig önskan derom, att den dynastiska enheten med Holstein måtte kunna bevaras ». Detta är icke i förbigående, ej heller intetsägande. Det är motiveradt och bestämdt. Härmed reduceras till sitt rätta värde insinuationen, att kung Kari skulle ha sökt en förevändning för att afbryta underhandlingarna och dermed visat, att de icke voro å hans sida allvarligt och ärligt menade. Jag är också fullt öfvertygad om, att lika väl som Ploug visste att unionsförslaget uppgjordes i Danmark, lika väl kände han rätta innehållet af Monrads bref. Redan den omständigheten, att han mot vetande förnekar det förra, angifver det senare.
Rikets metalliska mynt eller med sedlar af den Bank, under Rikets Ständers garanti och vård, som eger utgifva sedlar, hvilka för allmänt mynt i Riket äro förklarade att gälla, har förverkat sin octroj på Bankrörelse. Och åligger det Konungens Befallningshafvande i orten, alt, på anmälan och bevis, det sådan inlösen blifvit vägrad, genast till krafvets förnöjande låta verkställa utmätning hos de Direclions-Ledamöter, sorn creditsedlarne underskrifvit, och derpå hos Bolaget, hvarefter Bolaget dessutom, genom skeende anmälan hos vederbörlig Domstol (som i detta fall är Rådstugu-Rätt i den stad Banken är förlagd), kan sättas i concurstillstånd och utredning enligt concurslagen, § 6 Ingen Offentlig Bank må inlåta sig i handel af varor och gods, ej heller andra metaller än guld och silfver. Dess lånerörelse må bestå i att emottaga penningar på uppoch afskrifningsräkning, meddela Cassacreditiv, discontera reverser, vexlar och varor. Börandes till Kongl. Majits Nådiga fastställelse företes serskildt af Bolaget uppgjordt Låne-Reglemente , dervid hufvudsakligen iakttages: 1:0 att Bankens egne actier eller lottbref icke få belänas; 2:0 att stående lån på pant af fastighet ej få beviljas; 3:o att Discontlån ej må beviljas på längre tid än nio månader; 4:o att Banken må ega vid Låns meddelande afdraga högsta lagliga ränta, samt, efter förfallodagen, såsom straffränta, |;dels procent i månaden. Dock att Banken skall, vid förlust af samma ränta, föranstalta, det lagsökning vid fordringarnes indrifvande, så snart två månader efter förfallotiden förflutit, varder anställd, och utan sådane uppskof, som i dylika mål endast af dep sökande bero, med all drift fortsatt; 5:o Bancooch Lag-Utskottens Bet.
Län fästat uppmärksamheten derå, att skatt för ”ved och stafrum” skall blifvit påförd en del hemman i Färentuna' härad, ehuru de saknade tillgång på skog; hvadan motionären, sorn ansett sådant obilligt, föreslagit, att sådane skoglöse hemman måtte erhålla årlig ”utkröning” på någon Kronans Allmänning, dertill föresloges den å Ridön belägne K rono-Park; äfvensom motionären, med förmälan, att för Kongl. Maj:ts och Kronans räkning trakthuggning årligen verkställdes å samma Krono-park, yrkat, att rättigheten till sådan trakthuggning måtte upplåtas åt omförmälde hemman, eller ock den hemmanen för ved och stafrum ålagde beskattning upphöra. Vid sista Riksdag väcktes af Riksdagsfullmägtigen Stephan Andersson från Stockholms Län den motion, att de å Ridön, Vindtholmen och Adelsön belägne Iirono-parker måtte upplåtas till begagnande för Färentuna härads invånares behof af vedbrand och byggnadsvirke. Denna motion remitterades af Hederv. Bonde-Ståndet till Stats-Utskottet, som tillstyrkte, att motionen måtte förfalla, hufvudsakligen på den grund, att, genom de, angående kronoskogarnes disponerande och reglerande, utfärdade författningar, det vore stadgadt och föreskrifvet, på hvilket sätt och i hvilken ordning vederbörande menigheters anspråk på understöd af ved och timmer från sådane skogar skulle, vid regleringarne deraf, göras gällande och komma under pröfning. Af samma skäl och då någon giltig orsak icke blifvit åberopad, på grund hvaraf något undantag i förevarande fall bör ega rum, eller skoglösa Statssamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Utlåtande, N'.o 6. hemman inom Färentuna Härad tillgodonjuta större förmoner, än dylika hemman på andre orter; så få Utskotten tillstyrka, att Anders Sundholms förslag om utsyning å Krono-parken på Ridön samt om rättighet att derå verkställa trakthugg ning måtte förfalla.
Under byggnadsarbetet fann man att än det ena, än det andra, kunde göras på ändamålsenligare sätt, än först var föreslagit; och när de först byggde fängelserne skulle tjena till modell för de öfriga, så såg man vid deras uppförande mindre på kostnaden, än på nödvändigheten att få dem så ändamålsenliga som möjligt. Dessutom har det inträffat t. ex. i Stockholm, der man efter verkställda jordborrningar trodde sig kunna påräkna berg till grund för byggnaden, att man i stället påträffade större lös sten, som måste sprängas bort, hvarigenom kostnaden blef betydligt ökad. I Carlstad befanns den påräknade vattentillgången för fängelset icke vara tillräcklig, utan man fick göra en ganska dyr vattenledning, och således blef byggnaden äfven der kostsammare än det uppgjorda förslaget upptog; men i Christianstad deremot uppgår kostnaden icke högre än till 1000 r:dr för hvarje cell, och den som haft bestyr med dessa byggnader, anser att man med 13Gb Den 23 Februari f. m. säkerhet kan beräkna kostnaden för de byggnader sorn hädanefter uppföras, efter den erfarenhet man vunnit vid byggandet af Christianstads cellfängelse. En värd talare, Frih. Cederström, Rudolf, har fästat uppmärksamhet derpå, huruvida tillgångar finnas till eli sä betydligt anslag, som det ifrågavar., och sökt ådagalägga all de saknas. Ilan har dock dervid begått det misstaget, att stödja sitt påstående på den förmodan att i K. M:s nåd. propos. inkomsterna af bränvinsbränningsafgifter och tullafgifter blifvit för högt beräknade, dä likväl nämnde inkomster afses för de ordinarie utgifterna och har med ifrågavar. anslag icke alls att skaffa. Detta anslag hör lill extra ordinarie Statsregeringen, hvartill bankovinsten troligen kommer att användas, dä R. St. redan beslutat öfverlemna den till riksg.-kont. Frilen har äfven yrkat nedsättning lill 300,000 r:dr, emedan han trodde alt man icke borde använda medlen till ett sådant ändamål som delta, utan i stället till produktiva förelag. I detta fall är jag icke af Frilens mening. Jag tror alt icke något produktivt företag bör jern föras med det, hvarigenom man förhindrar menniskor alt blifva brottslingar.
JM 68, med förslag till instruktion för Rikets Ständers revisorer af Låne kontoren i orterna. Bifölls. JM 69, med förslag till ansvarighetslag jför Rikets Ständers Fullmägtige i Banken. Bifölls utan annan ändring, än att slutorden af lagförslagets 5:dje §: »till fästning på två till högst fem år, efter omständigheterna, dock utan arbete», utbyttes emot orden: »till fängelse på tvä till högst fem år, efter omständigheterna.» JM 70, med förslag till ansvarighetslag för de af Rikets Ständer förordnade styrelseledamöter för Låne-kontoren i orterna. Bifölls. Från Vallofl. Borgare-Ståndel. S. D. Föredrogs ånyo Sammansatta Bevillnings , Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Memorial, JM 13, i anledning af Riks-Ståndens skiljaktiga beslut i en till vilkoren för försäljning af bränvin och andra brända eller distiIlerade spirituösa drycker hörande fråga. 646 Prot.-Vtdrag den ii Oktober 1863. Med vidblifvande af sitt förra beslut i ämnet och i enlighet med Herr Witts reservation vid memorialet, förklarade Borgare-Ståndet ånyo, att förslaget att anslå en femtedel af bränvinsmedlen för landstingens behof har förfallit; och blefvo de öfriga Riks-Stånden vänligen inbjudna att i detta beslut sig förena. S. D. Föredrogos ånyo Stats-Utskottets: Utlåtande JY2 137, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition om full dispositionsrätt för Stockholms stad och län till den åt stadens och länets gemen samma kurhusinrättning år 1813 upplåtna egendom å Kungsholmen. Af slogs; och Memorial J\s 168, angående afskrifning af åtskilliga inom linien i Riksgälds kon torets räkenskaper balancerade fordringar. Bifölls. S. D.
En annan sade, att han var kung, och lofvade henne en pension, när han återfått sitt rike. En kvinna kom fram, lade handen på hennes skuldra, fixerade henne med ett elakt uttryck i blicken och sade med skarp, entonig stämma: »Ser fruntimret på rum? I det samma kom doktorn, och hon följde honom vidare till de vildas celler. Gårdagen hade en kvinna förts dit. Hon hade tvångströja och satt nedhukad på golfvet. Hennes ansigte var alldeles grått, håret hängde i långa stripor omkring axlar och rygg, kroppen skakades af krampaktiga ryckningar, drägten var söndersliten, och ögonen hade ett lurande och på samma gång skrämdt uttryck. När Agnes kom inom dörren, lyfte hon sig, så mycket hon förmådde, upp från golfvet, höjde de fjättrade händerna öfver hufvudet och skrek, så att det genljöd i hvalfven: »Mitt barn! Mitt barn! Gif mig mitt barn!» Hon trodde sig ha uppdagat någon likhet. »Gå ut», sade doktorn kort. Men ännu där utanför hörde hon, hur kvinnan vältrade sig på golfvet och stötte händerna mot stenväggen: »Mitt barn! mitt barn! Låt mig få komma ut till mitt barn! De ha tagit det ifrån mig. Mitt barn!» Doktorn kom ut. Men ända ute på gården hörde de kvinnans skrik, gält och vansinnigt. De gingo en stund i trädgården. »Agnes», började doktorn. »Jag behöfver någon, som hjälper mig med de lättare qvinliga patienterna. Du är ung, men du önskar ett arbete, där du kan göra godt. Här är ett fält för dig.» Det klang inom Agnes. Så hade det då blifvit något af hennes ungdoms dröm om något att lefva för. Ett mål i lifvet! Hon hade tänkt sig det som något så fjärran, något så stort, något så säreget. Det hade hägrat för henne som skaldens lager, som martyrens krona, som kärlekens hängifvenhet. Och till henne kom det så hvardagligt och simpelt som arbetets möda under långa år, där den ena dagen ständigt skulle gå som den andra. Hon tog doktorns hand, och det var öfverenskommet. Åter hade fem år gått. Agnes var icke ung längre. Hon drömde ej mer, men hon arbetade med lust.