Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Län byggde, för de första 5 åren efter dessa fartygs utgående; dock alt restitution af redan erlagde Tull-afgifter och skepps-umgalder härvid icke bör ifrågakomma. Hvad dernäst vidkommer frågan, att alla för skepps utrustning nödige inventarier och effecter mätte få lill nämnde Län tullfritt införas; sä, enär skeppsbyggeriet utgör ett yrke, som idkas i de fleste delar af Riket, och Utskotten icke anse billigt, att visse Län njuta, framför de andre, det företräde af tullfrihet vid sådane inventariers oell effecters införande, som af motionären blifvit yrkadt, så få Utskotten tillstyrka, att frågan härom måtte förfalla. Angående det i 3:dje punden väckta förslag, få Utskotten, jemte åberopande af det Betänkande, N:o 96, som Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet afgifvit, i fråga om elen s. k. landlmanna-seglalionen, förklaia, att Utskotten, för sin del, icke finna sig böra tillstyrka någon utvidgning i den, genom Kongl. Förordningen; den 11 Februari 1832, landtman tillagde seglalions-frihet.. Vidkommande härefter det i \:dé punkten förekommande förslagom: förhyrning af manskap lill besättningar å fartyg, så enär Utskotten anse 12 Stats-sami Allm. Besa.- och Ekon.-Utsloltens Utlåtande, A7:o 88. sig icke böra, i anledning af motionärens framställning, afgifva något förslag, som skulle åsyfta minskning uti de controller, som redan äro stadgade genom de i afseende å sjömäns förhyrning gällande föreskrifter, få Utskotten tillstyrka, att motionen i denna del måtte förfalla. Om de uti 5:te punkten vidrörde så kallade fribref för å utrikesort gående fartyg, har Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet meddelat serskildt Betänkande, N:o 96 och 1 15, hvilka Utskotten här åberopa.
I afseende på Militärförfattnings-samlingen hafva Revisorerne ansett sig böra hemställa, det Rikets Ständer måtte hos Eders Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att, för så vidt Eders Kongl. Majit i nåder finner nödigt och nyttigt att detta arbete oafbrutet bör fortsättas, de blifvande arfvodena måtte bestämmas efter arbetets beskaffenhet; med anledning hvaraf Kollegium får i underdånighet tillkännagifva: det Eders Kongl. Majit, under den 11 December förlidet år, i nåder förklarat, att Författnings-samlingens lifgifvande icke längre, än till nämnde års slut, må fortfara på de i Eders Kongl. Majlis nådiga bref den 8 Augusti 1844 stadgade vilkor; att Kapitenen Stjernsvärd, för fullbordande, så vidt ske kan, af de redan till utarbetning företagna delarne af Författnings-samlingen samt deras utgifvande från trycket i dittills stadgad ordning, må äga uppbära del honom, genom samma nådiga bref, lillagde arfvode intill Maj månads utgång innevarande år, under hvilken lid, på vanligt sätt, få utgå så väl aflöning till den vid Författnings-byrån antagne vaktmästare, som ock nödigt anslag till skrifmaterialier och expenser för ved och ljus; samt att Kollegium skall vara betänkt på utväg huru det ofullbordade arbetet mea Författnings-samlingcn må kunna på annat lämpligt och för Staten mindre kostsamt sätt till slut bringas, och derom, då tillfälle dertill yppas, hos Eders Kongl. Majit göra underdånig anmälan. Kollegium framhärdar med djupaste vördnad, trohet och nit, Stormäktigste Allernådigste Konung! Eders Kongl. Majits underdånigste, tropligtigste tjenare och undersåter, J. P. LEFRÉN. G. SÖDERBERG. G. F. LAURÉN. Stockholm den 15 Februari 1850. C. G. Bagge. Carl JVestfelt. — 215 — Kongl. Krigs-kollegii
Den stora kolorerade planschen med Nordens gudar skall helt säkert glädja barnen som bildbok till deras svenska historia. De äldre barnen skola med intresse läsa om kalabaliken i Bender, men förf. hade gjort klokare i att utelämna afslutningen, som ej tor8e uppfattas af barn. Af erfarenhet veta vi, att bihanget ~ H v a d skall jag göra ?^ bereder barnen stort nöje och gifver dem rik sysselsättning. Men afren h&amp; hade behöfts bättre bearbetning. S&amp; förekommer på barnens skolschema blannd festdagarna 1893 kungens och drottningens födelsedagar samt &amp; Iårtensdagen. A t t dessa dagar höra tiil de danska barnens festdagar a r säkert, t y de hafva da skollof, men a t t våra barn hellre räkna dit fettisdagen och 1: sta maj, som hos oss äro lofdagar, a r siikert. Måtten på kvarnen borde väl också ha uttryckts i meter och ej i tum, till på köpet i danska tum. Sådana smk oegentligheter kunna ju beaktas ett följande Ar. Vi önska julrosorna all framgång. Detsamma göra vi med Folkskolans julnummer, som för det billiga priset af 20 öre bjuder sina läsare på en god och rolig lasning. Vi veta, att » folkskolans barntidning, redan a r en god van till barnen, och vi äro förvissade om, att julnumret blott. skall starka. vänskapen. Hos morfar, bilder rned text af J. C. v. Hofstm. Pris l, ~ o. Boken ar afsedd för smi barn, t. o. ni. sadana, som ej kunna läsa själfva. De stora och vwkra bilderna komma helt visst att mycket roa de siii %. Texten ar enkel och rolig, och förf. har gjort sitt basta i att gifva den en så svensk lokalfärg som möjligt, livilket ej alltid varit så lätt, da mer an en af taflorna röjer sitt utländska ursprung. D e många och ovanliga tryckfelen tyda också på, att boken ar tryckt i utlandet. Sini historier för smått folk af E. A. Illustrerad. Som titeln angifver, ar detta en samling berättelser för barn från 6-8 år. Historierna äro tagna ur barnens värld, hållna i en enkel lättfattlig stil. Förf.
Det var en gång två fattiga pojkar, som hvarken hade far eller mor, utan måste gå i bygden och tigga sitt uppehälle. Medan de så vandrade omkring, kommo de en dag till ett åkerfält, hvarest säden stod mer än mans-hög. Då sade den äldste: »låt oss plocka några ax, vi ha ännu icke fått någon dagvard.» Den yngre brodern samtyckte härtill, och pojkarne gingo. Men rätt som det var kom der en man gåendes emot dem; han var icke liten, och hade dertill ett mycket bistert utseende. Resen sporde: »hvem har gifvit eder lof att plocka ax på min åker?» Pojkarne svarade: ’vi tänkte, du skulle icke vredgas deröfver; vi voro så hungriga, och du har likväl mycket qvar’. Nu ställde sig jätten helt vänlig, och sade: »jag är icke heller vred; men om j viljen följa mig hem, skolen j få äta eder mätta, och icke behöfva gå omkring att leta ax.» Detta förslag likade den äldste pojken öfvermåttan väl; men hans broder tänkte att jätten väl kunde hafva något svek i sinnet, och ville derföre icke gifva sig i hans våld. Pojkarne höllo så rådplägning med hvarandra. Den äldste sade: »jag tror vi gå med honom.» ’Nej,’ genmälte den yngre, ’jag tror det är bäst vi låta bli.’ Den äldste invände: »vi kunna ju följa med; om der icke är godt, gå vi väl dädan.» Resen sporde nu om pojkarne ville komma med honom eller icke. ’Ja, visst komma vi,’ svarade den äldre; och så följde bröderna med jätten hem till hans stuga. När de kommit fram, förde jätten dem in i en liten kammare, och gaf dem så mycken förplägnad, att de aldrig haft det bättre. Han gick derefter ut, och stängde igen dörren. Då sade den äldre pojken: »var jag inte klok, jag, som ville följa med jätten? Nu hafva vi godt, och slippa gå omkring i bygden att tigga.» Den yngre svarade: ’vi ha ännu icke sett huru allt lyktas. Det likar mig illa, att vi blifvit instängde, och icke få gå och komma, såsom vår sed är.’
Vi tro snarare, att orden: ”ej så rätt drabbat sanningen,” syfta på de villfarande katolska lärosatser och vidskepelser, hvilka i dessa stycken allmänt förekomma. Detta tyckes äfven framgå ur tillägget, att de ”synas hafva haft meningen god,” hvilket tillägg innebär liksom en ursäkt för de gamle mysterieförfattarne, de der icke vetat annorledes, utan skrifvit efter bästa förstånd. Då sålunda det enda, som yttras om de katolska dramernas författare, snarare är en ursäkt än en förebråelse, så ligger den tanken nära till hands, att denna komedi skulle snarare kunna hafva flutit ur den milde och fridsamme Laurentii penna än ur Olai, hvilken sednare, nitisk och häftig, ingalunda med så mycken försonlighet talade om de med honom olika tänkande. Vi lägga ingen vidare vigt vid denna förmodan; men då den under läsningen af stycket ovilkorligen trängt sig på oss, hafva vi ansett oss böra framställa den, och det så mycket mera, som äfven Laurentius var skald, såsom hans psalmer bevisa, äfven han var en mästare i språkbehandlingen, och i ”Kyrko-Ordningen” af 1571 ifrar han nitiskt för modersmålets renhet. Att en af bröderna Petri skrifvit denna komedi, derpå finna vi i språkets behandling ett svårvederläggligt bevis. De exempel, man hade från Wittenberg, hade ju dessutom lärt dem, att den protestantiske läraren både kunde och borde äfven genom detta medel söka verka på församlingen. Har denna komedi uppförts eller är den endast utgifven som uppbyggelseskrift? I förordet vänder sig författaren uttryckligen till läsaren, ty det är blott för läsaren skrifvet; men epilogen talar på två ställen om ”vårt spel.” Möjligen är den skrifven och tryckt för att vid de lärda skolorna en protestantisk andlig komedi skulle finnas att tillgå, då man der önskade uppföra något skådespel. Men vi vilja dock påminna om, att i tyska litteraturen ingalunda alla de dikter, som hade skådespelsform, voro bestämda eller egnade för att uppföras. Många af dessa humanisternas dramer hade endast till ändamål att vara en ”nyttig, fruktbar och lustig lektyr”229.
På sådant sätt har jag emedlertid trott, att detta nya lagverk skulle kunna behandlas; — ett vanligt LagUtsk., med eller ulan förstärkning, som Riksd.Ordn. § 36 omtalar, borde utarbeta första betänk, och RiksStm först på en mängd sådana sammankomster utom prot., som representationsfrågan blifvit afhandlad, och sedan i sina särskilda kamrar, behandla målet. Redan härtill fordras så lång tid, att troligen, innan den förlupit, vore alla de andra riksdagsmålen afgjorda; men sannolikt skulle ej längre period dertill erfordras. En sådan återremiss skulle då förmodligen åtföljas af så många anmärkmr, att den sednare Utsk:sbehandlingen fordrade ett helt år, kanske mera; om man nemi. hade lyckats få Utsk:s-ledamöter, som insågo sin skyldighet att verkligen pröfva anmärkn-.rne, och icke doctrinärer, hvilka, till melin för saken, envisades med allt eller intet. Under denna Utskisbehandling borde, efter min tanka, den egentliga riksdagen vara hemförlofvad. Den som sedan åter sammanträdde, skulle jag önska sysselsatt med delta enda ärende; dess arbete skulle ändå visserligen vara af ganska betänklig storlek. En sådan prorogalions möjlighet har jag ansett nyttig för många flere reformfrågor, än nya lagverkets; och döljer ej min fruktan, attbehofvet deraf kommer till någon del att fortfara, äfven om enklare representationssätt antages. Men att just i vigtigaste målen delegera sjelfva beslutanderätten till ett Utsk., anser jag vara ett det skadligaste möjliga prejudicat, huru stor anledn. än dertill tyckes vara; man kan derigenom ännu en gång öppna den bana, på hvilken Sveriges riksdagar kunna, i afseende på alla störremål, utbytas mot herredagar. Afven detta utbyte skedde fordom, emedan de talrika riksmötena ansågos för dyra och besvärliga.” I denna reservation, instämde Frih. Tersmeden och Biskop Holmström. När denna fråga skulle läggas pä bordet yttrade Gr.
Men lika med Utsk. tror jag, alt det hade varit vådligt att borttaga en rättighet, som blifvit så allmänt begagnad och hvarpå hvarken någon enskild eller Banken, mig veterligen, hittills blifvit lidande. Dessutom, ehuru en ulgifven assignation kan befinnas öfverassignerad i den stund, den inkommer till Banken, är det likväl derföre icke gifvet, att den var det, då den blef utgifven ; ty personer, som hafva räkning med Banken, känna ej hvarje stund, huru den står. Om de blott iakttagit den försigtigheten, att räkningen alltid blir betäckt, då öfverassigneringen förmärkes, ser jag deraf ingen våda, men tror lika med Utsk., alt denna rätt bör upphöra, sedan privatbanker uppstått, der enskilda kunna äga sådana räkningar. Att deremot föreslå någon afgifts erläggande för de flera corporalioner, som i Banken deponera sina medel, anser jag lika med Gr. Cronhjelm olämpligt; ty af dem har Banken vinst. Det är lån, som dessa lemna Banken utan ränta, och för dem vore det olämpligt, om en Bank skulle taga betalt. Hvad åter de depositioner angår, som äro grundade på öfverassignering, är det min öfvertygelse, att Banken bör erhålla någon betalning för det besvär, som derigenom förorsakas bancobetjeningen, och ehuru jag ej kan bestämdt bedöma, om den uppgifna proportionen för betalningen är riktig, har jag likväl den tillförsigt för Utsk., att det bedömt den rätta medelvägen. Jag tillstyrker således godkännande af betänk, i denna punkt. Hr von Qvanten: Jag har visserligen hört omtalas det besvär, som den privata assignationsrätten medför för Den 6 Maj f. m. Bankens personal, men jag kan ej derföre gilla den principen, att man skulle betala för den särskildt. Jag bär ej assignerat på Banken och ämnar ej göra det, således kan det qvitta mig lika; men man borde ej säga, att den ena skall betala, men icke den andra. Della är inconseqvent. Bättre vore att säga, att man upphör med mottagande af depositioner; men så länge man dermed fortfar, ligger stor orättvisa uti att taga betalning af en och icke af en annan.
Då det ännu ej lärer lyckats Riksgälds-kontoret att med full visshet om utbekommandet kontrahera hela beloppet af det lån, som Rikets Ständer vid sednaste riksdag uppdrogo dem uppnegotiera, till betäckande af de dels anslag dels lån, som då för jernvägar beviljades, synes det mig vara obetänksamt, att utan högsta nödvändighet öka Statens skuld, dels för jernvägsanläggningar, dels för andra allmänna arbeten, med ytterligare rätt betydliga summor, hvilka måste uttaxeras genom allmän bevillning, eller upplånas. För att sätta Rikets Ständer i tillfälle att bedöma Statsverkets financiela ställning, till så väl tillgångar, som behof, får jag i anledning af det ofvan sagda härjemte bifoga en utredning deraf intill denna dag, uti bilagda fyra tablåer. Litt. A: öfver ordinarie Statsregleringen tillhörande inkomster och utgifter under år 1867; Litt. B: öfver extra Statsregleringen tillhörande inkomster och utgifter till 1867 års slut; Litt. G: öfver anslag och lån för jernvägsbyggnader; Litt. JD: öfver Statsverkets och Riksgälds-kontorets samtliga inkomster och utgifter för år 1867. Dessa tablåer, grundade dels på officiela siffror, dels hvad de till den allmänna bevillningen hänförliga summor beträffar, på hvad jag kalkulationsvis ansett dem böra uppgå till, äro, hvad angår utgifterna, uppgjorda med ledning af Rikets Ständers beslut, eller hvad Stats-Utskottet föreslagit, men Ständerna ännu ej pröfvat. Deraf visar sig att en Irist uppstår af 4,430,000 R:dr, som genom lån måste fyllas, i och för jernvägsanläggningar och rörlig materiel, samt att om man anser den så väl ordinarie som extra Statsregleringen skola fyllas genom Statsverkets egna besparingar och inkomster, den allmänna Bevillningen för 1867 kommer att uppgå till 1,927,100 R:dr.
För att styrka sin uppgift, att de skoglöse hemmanen skulle äga uteslutandeoch icke företrädesrätt, har Herr Dankwardt fästat uppmärksamheten derpå, att deskogsägande hittills ej ägt rätt till utsyning af den skog, som icke behöfdes för de skoglöse hemmanen. — Jag kan ej instämma deruti, men medgifver, att de skogsägande ej fått utsy - Den 10 September e. m. »49 liing, hvilket ej härrört deraf, att de varit uteslutne, utan deraf att man ej fått utsyna mera, än hvad för året nödvändigt erfordrades. Också får jag förena mig derom, att uti 1824 års Författning ej står, att alla Socknar skola hafva del i AUmänningarue, men der står, ”till delning mellan de Sock”nar, som deruti anses hafva del.”— Om nu endast halfva Socknen vore skoglös, ägde Socken likväl del uti Allmänningen, och Socknarne emellan skulle delningen ske efter Socknarnes hela hemmantal, och ej blott efter de skoglösa hemmanens. Om man sedan tänker sig, huru det skall gå, då den Socknen tillfallne del af Allmänningen hör delas, skall man finna, att de skogsägande äfven skola få sin del, ty icke kan jag annorlunda, än Friherre Sprengtporten, förklara stadganderne i 8 och 10 §§. af i8o5 års Skogsordning, enär i den förra står Sockenboernej och i den sednare alla dem j som i Socken hemman äga och bebo. Jag anser ostridigt, att io:de §. här ger en förklaring åt den 8:de. Det är för mig obegripligt, att Sockenboerne skulle hafva rätt yttra sig öfver skogens vård, men ej äga någon rätt till den. Jag får till följd af detta förnya mitt yttrande om bifall till Utskottens Utlåtrnde. Herr von Hartmansdorff, August: Vid förliden Riksdag, då frågan om Ailmänningarne förevar, talade jag för det beslut Den io September e. m. som först fattades. De, som då voro bär, toide erinra sig, alt det skedde blott genom en eller 2 rösters pluralitet, ocb att det sedan gjordes om genom Nämnd.
Jag tror således ej, atf, med bibehållande af princip i besluten, man kan undandraga Gottlands innevånare rättigheten att komma i åtnjutande af alldeles samma förmåner, som under enahanda förhållanden blifvit medgifna för andra trakler i Riket. Af dessa skäl anser jag Hr von Hohenhansens framställning väl grundad, och tror, att alldeles samma ordalag böra här begagnas, som de, hvilka blifvit använda i R. o. Ad:s beslut rörtde fråga om beviljandet af roo,ooo r:drs anslag för dylika förelag, som det här ifrågavarande. Frih, Cederström, Jacob: Jag har visserligen intet D c ii ag Mars f. m. 5o3 emot, om R. o. Ad., utöfver livad ifrån provinsen blifvit hegardt, vill, lill vinnande af likhet med hvad för öfriga provinser redan är beslutadt, bestämma alt en del af de för Gottland afsedda lånehidragen af K. M. må kunna förvandlas till anslag. Jag hade likväl önskat, att vid alla sådana tillfällen R. St. måtte bestämt, huru stor del af dessa summor kunde såsom anslag användas, och huru stor del deraf ovillkorligen borde såsom länebidrag utgå, på det att icke Styrelsen må komma i tvist med kommande Ständer, huruvida man rätteligen förfarit genom att anvisa större delen af dessa summor såsom anslag. Detta hade i min tanke varit det rättvisaste och lämpligaste. Dervid torde landshöfdingen på Gottland för detta fall kunna uppgifva hvilken proportion emellan lånebidraget och anslaget, som han anser vara lämpligast, då kostnaden för vattenverks rifning i främsta rummet torde höra ihågkommas. Skulle detta vara alldeles obestämdt här, såsom i de föregående punk terna, så låter jag det visserligen dervid bero, men reserverar mig till prot. emot ett sådant förfarande, hvarigenom R, St. till Regeringen lemna medel att i låneväg användas, men som till en del kunna blifva anslag, utan att R. St. bestämt, huru stor del af det hela sålunda får till anslag förvandlas. Hr von Hohenhausen: Frih.
De af Justiliae-Statsministem årligen utgifne brottmåls-längder tala emot de senare, och upphäfva således, genom allt för beklagansvärda facta, allt hvad som talats till förmon för de små, emot de stora brännerierne.” ”Jag kan derföre slutligen ej annat än öppet uttala min öfvertygelse, ätt den väg, de förenade Utskotten vandrat i moraliskt afseende, leder lika rakt till motsatsen af det mål de efterstrafvat som den i statsoeconomiskt hänseende är grundfalsk.” Med Herr Friherre Hamilton förenade sig, i afseende på grunderne för bränvins-bränningen, Herr Friherre Wrede: 5:o af Herr Friherre Kantzow: ”Emot de sammansatta Utskottens beslut i åtskilliga omständigheter, får jag afgifva min reservation.” ”Jag har utgått ifrån den synpunkt, att bränvinet borde fördyras, på det att consumtionen af denna i både fysiskt och moraliskt hänseende förderfliga vara måtte minskas; äfvensom alt, genom en högre beskattning å denna industrigren, bereda Staten högre inkomster.” ”Jag hade önskat, att på den principenligasle väg komma till detta mål, eller kunna utrota den högst skadliga husbehofsbränningen genota fabrikerna och en hög beskattning å de senare. Men på denna väg förutsåg jag ett oöfvervinneligt binder uti en tätt sluten colonn af det Hedervärda Bonde-Ståndets Ledamöter, hvilkas medgifvande lill en dylik ärendets F. erilin.- och Oecon.-TTlsk. Betänkande N.o 31 Behandling icke kunde erhållas, och af både politiska och billighetsskäl, måste således en annan väg väljas, deruppå åtminstone till en del det önskade snålet kunde hinnäs."
Ingenstädes är dock detta onus kännbarare, än vid gästgifvaregårdarne Boda och Backen inom Lidens socken; och sorn, enligt hvad af bifogade utdrag ur domboken, hållen vid Indals tingslags vårting den 2 7 Juni 1862, nogsamt inhemtas, det visat sig alldeles omöjligt för gästgifverihållaie alt, genom ansökning bos Konungens Befallningshafvande i länet, komma i åtnjutande af den utlofvade ersättningen, återstår nu ingenting annat än all påkalla Rikets Höglofliga Ständers behjertande för de stackars skatteliemmansegarne, som, till och med genom hotelse af militärinqvarte ling, blifvit tvungne att bestrida de besvärliga och kostsamma gästgifverioch skjutsråttarebelätlningarne vid ifrågavarande gästgifvaregården och får jag alltså ödmjukligen föreslå: att Rikets Höglofliga Ständer täcktes såsom ersättning för berörda onus, hvilket lagligen icke kan åläggas skattehemman annorlunda ä nmot vederlag, bevilja åt bonden Per Mattsson, som från den 1 Maj 1861 tillden 1 Maj 1865 har alt uppehålla gästgifverioch skjulsrätlare-befattningarne vid Boda, och åt bonden Per Unander, hvilken under samma tid bestrider enahanda befattningar vid Backen, hvardera 1,000 R.dr, samt åt nämndemannen Nils Nilsson, hvilken från den 1 Maj 1860 till samma tid 1861 upprätthållit dessa befattningar vid Boda, 500 R:dr, allt Runt. Jag anhåller ödmjukligen om remiss härå till vederbörligt Utskott, der jag utbeder mig få förete ytterligare handlingar till stöd för min framställning. Stockholm den 50 November 1862. Per Tjernlund, från Wester-Norrland* län. Af Per Tjernlund från Wester-Norrlauds län, om åläggande för Häradshöfding att inom bestämd kortare tid afsluta lagtima ting. Ingenting kan verka menligare på rättstillståndet inom landet än den långsamma lagskipningen, som ytterligare fördröjes genom det oskick en del domare å lan - Motioner i BondeStåndet 1862.
Singoalla såg något röra sig under ett träd ... hon närmade sig ... hon kände en luden best lägga tassarne på sitt bröst ... hon sjönk till marken ... djuret stod öfver henne, vädrade på hennes ansigte, slickade det med len tunga och uppgaf plötsligt ett gladt skall. – Käck! ropade Singoalla. Det var den trogne hunden, som en man af det vandrande folket bundit vid ett träd utanför vagnborgen, kort innan förräderiet föröfvades mot Erland. – Ack, gode Käck, du är icke en varg, du vill icke låta mig dö, sade Singoalla. – Men du är Erlands hund, och derför älskar jag dig. Singoalla märkte snart, att Käck var bunden, och hon löste honom från trädet. – Stanna nu hos mig, fortfor hon och fattade om hans hals, – ty vet, gode Käck, jag är grufligt ensam, mycket förskräckt och mycket olycklig. Min fader har förskjutit mig, och Erland är kanske död. Men om han lefver, få vi dock icke träffas, ty hans fader och alla hans anförvandter, ja alla hvita menniskor vredgas på mig och vilja döda mig. Min fader är en röfvare och mina anförvandter äro giftblandare. Ack, gode Käck, jag är ensam och grufligt olycklig. Så talade Singoalla och grät bittert. Men Käck gjorde sig lös och försvann i mörkret. Äfven han öfvergaf henne. Han förstod ju ej hennes ord; han var dessutom hungrig, stackars Käck, och längtade väl till sin herre. Men nej, han återkommer snart och lägger sitt hufvud i Singoallas sköte. Han ville blott röra sig fritt en liten stund, ty han hade länge stått bunden. Han stannade nu hos Singoalla hela natten, lyssnade tålmodigt och likasom begripande till hennes klagan och slickade flitigt hennes händer. Det var det enda sätt, på hvilket han kunde uttrycka sitt medlidande. Mot morgonen sjönk Singoalla i en orolig slummer. Hennes späda kropp skakade af kyla och utmattning. Hon väcktes af Käcks skall. En man stod framför henne. – Assim! utbrast hon och riktade på honom en förvirrad blick. – Ja, det är Assim, du olyckliga Singoalla, svarade han med sorgsen röst.