Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna svårighet är möjlig att lösa endast på det sättet, att handlingens afsigt eller begrepp är endast absolut själfverksamhet, men det på grund af människans ändlighet fordrade ändamålsbegreppet, riktadt på naturdriftens tillfredsställande, och detta tillfredsställande själf sättas såsom subjektive och objektive medel för förverkligandet af det angifna ändamålet i den verkliga handlingen. Detta förutsätter, att handlingen tänkes ligga i en rad af handlingar, genom hvars fullföljande ett närmande till ändamålet måste ske, eller då detta ändamål på grund af människans ändlighet är omöjligt att fullständigt förverkliga, i en rad af handlingar, som är bestämd af uppgiften om absolut själfverksamhet. Den drift, som fordrar en dylik handling, är enheten af den rena driften och naturdriften. Denna drift vinner kausalitet, i det att den icke vinner någon sådan, emedan den drifver intelligensen till att bestämma sig för en viss bestämd handling efter själfverksamhetens begrepp, sålunda oberoende af hvarje drift. Den fordrar sålunda, att intelligensen handlar endast efter öfvertygelsen om handlingen såsom bestämd af själfverksamhetens begrepp eller såsom plikt. Denna fordran — det kategoriska imperativet — kan tänkas möjlig att genomföra å ena sidan såvidt, som det kan angifvas, huru intelligensen vinner öfvertygelse om en viss handling såsom sin plikt — de formala betingningarna för sedligheten —, å andra sidan såvidt som naturdriftens fordringar till en del öfverensstämma med den rena driftens, d. v. s. såvidt som det gifves en tänkbar rad af verkliga handlingar, bestämd af uppgiften om absolut själfverksamhet — de materiella betingningarna för sedligheten. Vi ha först och främst att angifva de formala betingningarna för sedligheten41. Den sedliga driften drifver på angifvet sätt förnuftsväsendet till att handla efter öfvertygelse om plikt och därmed till att förskaffa sig en dylik öfvertygelse, d. v. s. till att bedöma en tänkt handling efter själfständighetens begrepp. Detta drifvande kan icke, såsom redan ofvan antydts, innebära, att driften omedelbart påtvingade förnuftsväsendet en viss öfvertygelse om dess plikt. Hvarje begreppsmässig kunskap kan nämligen förvärfvas endast genom intelligensens fria reflexion.
936 der som för den administrativa delen af Riksstyrelsen böra läggas, på det att all den prohibition som icke tillkommer styrelsens uppsigt öfver ordning samt inverkan till nationens in. dustriella eultur måtte frånskiljas den stora byggnad af brchibitiva författningar, sedvan or och styrelsegrunder, hvilken sedan förfluiöe tider står ejvar, mera tryckande och imponerande genom sin tyngd (hvarmed jag me« nar blotta möjligheten att straffa oskyldiga näringsföretag): än vördnadsvärdsbjudande genom sin ålder. Denna motion torde till allmänna Besvätsoch OeconomieUtskottet böra remitteras Jag bör äfven härvid vördsamt antyda att den oinskränkta frihetsprincipen här som öfverallt är otillräcklig att fatta ämnet i roten. Denna princip fordrar att aila band sorn icke påkallas af ordningens vidmagthållande, skola upphäfvasj Statens deltagande i näringarne endast vara negatift, det vill säga, de skulle lemnäs handlöst åt enskilta friheten. Vettenskapsmannen är blott åskådare af upptäckten i näringarne, ty han vill endast kunna förklara allt hvad som tilldrager sig, vare sig i naturens fria lopp, eller under menniskoledning. Hans förhållande till näringarne är negstift, men folkslagens representant i verldshistoriens styrelser, som förenar fornverld med efterverld och fattar folket först och individer sedan, sträfvar oupphörligt att förvandla så väi upptäckter i näringarne sorn inom vettenskapcr - 942 Den 2§ Fehr imri i. nes områden, till nationens tillhörighet; och man kunde tillägga, att först sedan kunskapen sprid t sina verkningar i Statslifvet, densamma undergått den pröfning som ensamt förmår att rena den från ali tillfällighet samt då först förtjena r den oförgänglighet som går i bredd med menniskoslägtets. Om jag skulle synas hafva aflägsnat mig från mitt ämne, så hardetskedt för att vördsammast anmäla denna motion till en allvarligare behandling, än jag kunde vänta mig, om densamma skulle omfattas af den obestämda liberalitetsprincipens dunstkrets.
Den här ofvan nämnde olikhet i ett mantals taxeringsvärde särskilde socknar emelian antyder visserligen en ojemnhet i beskattningen, men denna ojemnhet visar sig än större, om man anställer jemförelse emellan serskilda hemmans med lika skatt olika afkastning och förmåner. Exempel gifvas till och med inom samma socken, alt, då -3 mantal understundom är tillräckligt för att bereda bergning åt hemmansåboen och hans familj, kan å ett annat ställe i mantal dertill icke anses tillräckligt. Denna ojemnhet, som torde härleda sig till en del från skattläggningarnes verkställande på vidt skiijda tider, men kanske lmfvudsakligast från de olika skaltläggningsförrättarnes skiljaktiga uppfattning och tillämpning af skattläggningsmethoderne, likasom den olika beskatlningsgrunden af hemman af olika jordnatur, ser man ofta öfverklagad, och författare hafva upplrädt med mer och mindre vidt omfattande förslag för olägenheternes afhjelpande; men, utom det att olägenheterne i verkligheten äro mindre än de synas, då en jordegendoms högre eller lägre beskattning alltid vid köp och skiften måsLe tagas i beräkning samt i följd deraf minska eller höja köpeskillingen eller vederlaget, torde det svårligen kunna undanrödjas, då en fullt rättvis skattejämkning, äfven med antagande af öfver allt tillgänglige fullständiga uppgifter om de särskilda hemmansdelarnes beskaffenhet, endast är tänkbar i det fall, att de kunde verkställas öfver hela Riket af samma personer, så alt enahanda grunder och åsigter öfverallt vid lörrätillingarne följdes.
Uti en bos Bidderskapet och Adeln väckt motion, som blifvit till Utskottet öfverlemnad, har Herr F. A. Cederschiöld hufvudsakligen anfört, hurusom numera aflidne Medicine Doktorn och Chirurgie Magistern Gerhard Adolf Silfversparre, född den 3 Maj 1813 och år 1842 utnämnd till Provincialläkare i Hedemora distrikt, under utöfningen af donna sin befattning ådagalagt utmärkta prof på tjenstenit och menniskoälskande sjelfförsakelse, hvilka egenskaper slutligen, då under år 1851 inom distriktet utbröt en förfärligt härjande typhus-epidemi, för hvars hämmande Silfversparre, såsom ensam läkare, under flere månaders nästan oafbruten verksamhet ansträngde sina krafter till det yttersta, nedlade honom å dödsbädden, der han dock ännu intill sina sista stunder fortfor att utöfva sitt ädla kall. På sådant sätt och då Silfversparre, såsom ett motionen bilagdt transsumt af bouppteckningen efter honom jemväl utvisade, icke förvärfvat någon förmögenhet, hade hans efterlemnade enka, till helsan svag och med tre oförsörjda harn, deraf det ena jemväl vore sjukligt, blifvit bragt i en ständigt tilltagande, högst bekymmersam förlägenhet i afseende å sin framtida bergning och barnens underhåll. Och har af dessa skäl motionären föreslagit, att Bikets Ständer, med behjertande af förhanden varande bevekande omständigheter, måtte bevilja Doktor Silfverspane enka, Evelina Johanna Malmén, samt deras irenne harn en årlig pension till belopp af 400 B:dr för enkan och 100 B:dr för hvartdera barnet intill dess de uppnått myndig ålder.
Magazinsr räkningen uteslutit detta brödgrus, att det, lika med Krigsgärden, enskilt tillhört Kongl. Förvaltningen af SjöArenderna, men så vida all annan till Magasinet inkommen proviant uti Räkenskaperna är upptagen, bör Redogöraren åläggas att visa, huru detta brödgrus är användf, eller den derföre erhållna summan kommit Staten tillgodo. Af Herr Grosshandlaren JLamberg anmärktes? att uti Halmstads Magazins-räkniugar uti 3:dje •verifications-handet pag. 2247 linnas större summor utestående, allt ifrån 1800 och de följande, hvaröfver vederbörande i Halmstads Rän, ehuru derom anmodade redan år iSro, ej inkommit pried infordrade upplysningar. De öfrige Herrar Revisorers gjorde anmärkningar blifva, såsom redan förklarade och upplyste , icke i detta Protokoll intagne. Herrar Revisorer, som ä denna fördelning måste upphöra med deras förrättning, skulle jemte meddelande af de i Herrar Revisorers Protpcoll innefattade underrättelser, som tidens korthet - 39* Den 8 Mars, het och omständigheterne i Öfrigt tillåtit Herrar Revisorer under förloppet deraf inhämta, till tömmande Revisorer öfverlemna, det närmare bestämmandet af »leri gjorda anmärkningar och observationer öfver saknade förklaringar pä de af 33 irectionens Revisions-Contoir författade anmärkningar, hvilka ännu icke blifvit afgjorde, som d© ofta anförde motte hinder och omständigheter icke medgifva Herrar Revisorer att till hela deras fullständiga sammanhang granska och utreda. De upplysningar, som Herrar Revisorer inhämtat, om förhållandet med Magazins-Inrättningens fordringar i Finland, hvaröfver inga redogörelser från Redogörande derstädes äro ingångne, skulle i Herrar Revisorers berättelse till Riksens Ständer upptagas och underdånig hemställan till Kongl. Majit af Herrar Revisorer i Plenum proponeras, att Kongl. Majit i Nåder matte täckas förhjelpa Magazins-Inrättningerj till den ersättning derför, som Svenska Regeringens vänskapskapliga förhållande till Ryssland kan föranleda.
Der tolagen varit hög, blefve någon lättnad tillskyndad den utländska varutrafiken; der tolagen varit låg, uppkomme i sjelfva verket en tullförhöjning; och derest regleringen komme att omfatta endast tolagen, men andra under olika titlar af den utländska varutrafiken inflytande umgälder komme att bibehållas, kunde sådane städer, hvarest sistnämnde afgifter öfverstego tolagen, röna svårighet att i den utrikes handelsrörelsen uthälla täflan med andra stapelstäder, der ett omvändt förhållande emellan tolagen och öfrige umgälder egde rum. För de till tolags åtnjutande berättigade städer i all-r mänhet ansågs emedlertid deri ifrågavarande förändringen komma att medföra fördel genom minskning i de med uppbörden af städernas inkomster förenade kostnader. Rättigheten att uppbära tolag vore genom särskilda privilegier och Kongl, resolutioner en del städer medgifven endast tills vidare och intill dess en allmän reglering af tolags-umgälderne kunde varda tillvägabragt, men för de flesta städer vore denna rätt (emnad utan inskränkning till viss tid. Då det emellertid på Eders Majit ankomme, att i administrativ väg förordna örn rättigheten till tolag och grunderna för dess beräkning, och då dessutom tullagstiftningen pä dessa grunder utöfvade ett väsendtligt inflytande, ansåg Kommers-kollegium gifna privilegier och resolutioner icke Kongl. Majlis Nåd. Prop. Utgöra hinder för lolagens ifrågaställa upphörande, derest städerna tillförsäkrades årlig ersättning af allmänna medel, motsvarande deras tolagsinkomst. I fråga äter om beskaffenheten af denna tolags ersättning, ansåg Kommerskollegium sig icke kunna biträda Kommilterades förslag, att ersättningen, beräknad för hvarje stad efter ett ungefärligt medeltal af tolags-uppbörden derstädes under de fem år, som närmast föregingo den nya regleringens inträdande, skulle fastställas att i all framtid utgå med enahanda belopp, ulan att förändring deruti skulle ega rum, derest icke brutto-tulluppbörden i riket uppginge till minst 11 millioner R:dr B:ko, i hvilken händelse den för hvarje särskild stad bestämda lolags-ersättningen förhöjdes i lika proportion för alla städer.
I följd häraf befarar ej Utskottet att ett bibehållande af hvad nu gäller i 8 kap. 1 § Jorda-Balken, angående gåfva af jord å landet, skall betraktas såsom alltför störande, oansedt testaments-rättens ifrågaställda förändring. Att utsträcka rättigheten till gåfva af arfvejord på samma sätt sorn nu föreslås för testamente, skulle kunna framkalla en mängd invecklade förhållanden, för hvilkas lösning åtskilliga stadganden åter erfordrades; och att, på sätt Per Benjaminsson föreslagit, göra gåfvorätten oinskränkt, är ej förenligt med bibehållande af slägtjords-begreppet. Men då Utskottet fäster hufvudsakligt afseende å behofvet, har Utskottet ej tvekat att lemna lagen härutinnan ovidrörd. Då testaments-rätten ständigt begagnas, hörer det till sällsyntheten att någon gör bruk af gåfvorätten. Och testaments-rättens förändring hörer till fulländningen af det lagstiftnings-arbete, som år 1844 började med aidsoch giftorättens ordnande. Det i 3 § af åberopade kapitel förekommande stadgande i afseende på gåfva af stads-fastighet kan deremot, utan laoderande af så beskaffade grundsatser, som de, hvilka inverka i fråga om arfvejord å landet, sättas i full harmoni med förändringen i testaments-rätten, hvad angår sådan fastighet.
St:r böra under denna statsregleringsperiod bevilja anslag för vestra banan OrebroGötheborg, och likaledes för den södra, från Lund till norra ändan af Finjasjön. Genom den första af dessa vägar vinnes, efter min öfvertygelse, ett vida vigtigare mål, än hvad som kan vinnas genom alla de föreslagna jernvägsbitarne. Dessutom vinner man något ännu vigtigare, nemi. att icke hafva bundit händerna på sig för framtiden. Jag har således äran nämna, att jag helt och hållet instämmer i Frih. Tersmedens förslag. Hr Fåhraeus, Olof Immanuel: Jag anser det vara af största vigt att, då man inlåter sig i ett stort företag, man på förhand bildar sig en klar öfversigt, huru företaget bör inrättas, eller att man upställer för sig en viss plan för dess utförande, ty underlåtes detta, så kan lätt hända, att den ena delen icke kommer att passa in med den andra, att således åtskilligt behöfver ondgöras och att kostnaderna derigenom blifva större än nödigt är. Visserligen kan en antagen plan behöfva jemkas till följe af oförutsedda svårigheter eller förändrade omständigheter; men sådant kan icke förringa värdet af att en plan finnes. Man säger visserligen, att vi icke hafva rätt att binda kommande Ständer, och detta kan till en viss grad vara sannt, men det är dem obetaget att undandraga sig fullföljden eller verkställigheten af vår plan, genom att icke anslå vidare medel till utförandet. Detta är onekligen deras rättighet, likasom det måste vara vår att uttala oss öfver, huru vi anse företaget böra utföras. Jag har med dessa få ord endast velat antyda min åsigt, att det är fullkomligt i sin ordning, att man Den 9 Juni o. m. T» klart fattar i ögonen det mål, hvartill man vill komma, innan man inlåter sig i företaget. Förr än jag öfvergår till det speciela af frågan, anhåller jag att få bemöta en anmärkn., som af en talare på f. m. blifvit framstäld mot K. M:s Propos. i detta ämne.
Banken vid iS31 års slut skall vara i det skick, att utvexling, i eldighet med gifne föreskrifter, skall taga sin början. Jag har ingen rätt att pröfva, om detta beslut är nyttigt eller skadligt, om det är väl eller illa beräknadt, om det bör verkställas snart, eller sådant öfverlemnas åt en aflägsen framtid. Bestämda föreskrifter äro gifna, dem Revisorerne äro skyldige att följa; och jag har trott mig följa dem, då jag med min röst biträdt det förslag, sorn tillstyrker BancoFullmägtige, alt med hvilken som helst afsluta köp om Silfver till visst pris i Hamburger Banco eller Pund Sterling per mark, och med förbindelse å Full-mägtiges sida, dels att icke öfverskrida den summa som till detta ändamål är anslagen, dels att, så vida de icke funno förmånligt att betalningen genast erlägga, den samma på vissa terminer inom 4 år verkställa. Jag bestrider shjteligen den tolkning, att en sådan afhandling snarare synes hafva egenskapen af lån än af köp_, och således icke skulle vara instämmande med Rikets Ständers beslut att Silfverköp skall ske —- såsom stridande emot det begrepp jag fattat om Svenska språket, och dess tillämpning till förekommande fall. Herr Domprosten Doctor Lidman: Rikets Ständer beslöto vid sistlidne Riksdag, att Bankens lika förhatliga sorn rättsvidriga Moratorium skulle upphöra, och den länge saknade ordningen i Rikets Penningeverk, så vidt på dem berodde, sednast till den 3i December 183f återställas, och afsedde, till beredande af detta vigtiga ändamål, de betydliga summor, sorn nti Banco-Reglementets 4'de Art. i Afd. 7 §. finnas upptagne.
Det är bara det, att man inte kan komma sig för; och så snyter den andre henne väck. Och man är sjelf en komisk person.» Truls såg på sin vän med oförstäld förvåning. «Berta är inte en sådan,» sade han patetiskt. «Berta är en ovanlig flicka», svarade vännen allvarligt. «Men vi göra oss galna föreställningar om flickorna. Det är deras natur att vara som de äro. Berta är icke sämre för det; men vi ska ta dem som de äro. Både de och vi ha det mycket bättre så; de vilja, att vi ska ta dem så, och förstå icke det andra. Det är det naturliga; och det är vi som äro dumma. – Härom dagen var jag tidigt uppe: jag kunde icke sofva, och det var så vackert väder. Jag gick ut, der fans icke en menniska på gatorna; det var ännu nästan halfskumt. Nere i jernvägsplanteringen mötte jag Berta och en väninna. Jag slog mig i dank med dem. Hon hade gerna gått hem med mig, bara jag haft mod att säga ifrån. Nu sade jag ingenting, och vi skildes igen. Men, ser du, det är dumt, ty någon annan kommer och får henne. Och jag kunde haft henne; och det hade kanske också varit bättre för henne sjelf, ty jag kunde kanske hållit mycket mer af henne än den som får henner. Vi äro bara för hänsynsfulla. Man har icke hjerta att göra en sådan flicka för när; och det gör bara, att en annan får henne.» De drucko hvarandra till och försjönko i meditationer. «Du har varit i Köpenhamn?» sporde Bengt. «Ja.» «Med gardet?» «Ja.» «Nå?» Och så berättade Truls, om gaskerna och Camilla. «Ser du, hvad fan gör egentligen allt det andra; ett par sådana ögon . Allt det andra är ju bara jux; men ett par sådana ögon innehåller ju hela menniskan och mera än så. Hvad gör det, att hon är ett luder! – det säger ju ingenting alls; hvad man finner, när man ser ett par sådana ögon, är en verld för sig. Det är otäckt alltsammans, otäckt, så att man kan vilja kräkas dervid; men jag håller af henne, derför att hon har sådana ögon.
Hos hans samtida var sådant ej sättet att göra lycka; och om någonsin den önskan föresväfvade honom, att hos dem rigtigt ställa sig in, så lärde han sig dock aldrig vägarna. Man skulle väl eljest förmoda, att hans medlefvande vetat uppskatta, hvad de i honom ägde. Påminner man sig derjemte, hvad man nyss hört om Runii stora rykte: så antager kanske mången desto vissare, att ett åtminstone jemnstort omgaf den så omätligt öfver honom upphöjde Frese; eller att äfven denne (såsom ock billigare kunde vara) blifvit firad hellre för mycket, än för litet. – Tvärtom! Just vederspelet inträffade. Väl fick hans sångmö gälla för god och uppbygglig; men ingen af hennes egenskaper var egnad, att starkt anslå den dåvarande vittra allmänhetens nimme. Under hela sin lefnad öfverglänstes han af Runius, och strax efter sin död af Dalin. Egentligen säger sig sjelft, att för ett slägte, som i Dudaims-qvädaren såg ”Poeternes Phenix”, måste Frese vara en ringare sångfågel; täck nog, men mindre lystringsvärd. De åter, som i bildning tillryggalagt det stadium, der Runius kunde beundras, läste, af det nyare Europas vitterheter, alltredan föga någon annan än Frankrikes, och bekymrade sig (vanligtvis) allraminst om de späda försöken till en inhemsk. Också klagar Frese, i en af sina brudskrifter, öfver ”det nu snart Franska Sverige”, der den unge ädlingen ”har för helgdags-sed att i vind och vädret sprätta”, ehuru han med allt sitt ”hvissel och hväs” vinner endast rang utaf en pauvre Svensk-Fransos, Som inländskt oförstånd med utländsk flärd vill röja. ”J lären”, tillägger han, för denna fritalighet nog ”ge mig både text och titul”: Dock drar jag åsnan ej till tings, fast hon mig trampar. Med särskild tillämpning på Poesien, och just i anledning af Freses Skrifter, besvärade sig
Vid öfvervägande af här ofvan anförda förhållanden, har det icke' kunnat undgå Utskottets uppmärksamhet, hurusom den nyligen verkställda regleringen af Clerecie-stateu vid Kongl. Maj.ds Flotta i Carlskrona och de, 8 Stats-Utslcottcts Utlåtande, JY:o 4 f g. i sammanhang dermed, fattade beslut egentligen föranled t den anmälda otillräckligheten för framtiden af de ecclesiastik» afgifter, Svenska Församlingen derstädes hitintills utgjort. Och ehuru, genom den beslutade föreningen af Svenska och Tyska Församlingarne, en gemensam besparing i dessa församlingars bidrag lill deras Presterskaps aflönande obestridligen kan tillvägabringas, synes dock denna besparing icke undanrödja nödvändigheten af en betydlig tillökning i de utgifter uti ecclesiastikt hänseende, som förstnämnde Församlings medlemmar från aldie tider behöft vidkännas. Ty då Stads-församlingarne, oaktadt deras förening, måste framgent underhålla arne serskilda kyrkor, och ensamt aflöna det för gudsijensts samtidiga förrättande i dessa begge kyrkor erforderliga ökade antal Prester och Kyrko-betjening, kommer troligtvis i allt fall saknaden af det understöd, som fördom för ifrågavarande ändamål åtnjutits, att blifva för Stadens invånare ganska kännbart. Utskottet betviflar således, att den med Församlingarnes förening afsedda och, sorn det vill synas, af omständigheterna påkallade minskning i kostnaderne för bemälde invånares religionsvård och kyrkoväsende skall, så länge deras nyssberörde åligganden fortfara oförändrade, kunna i någon väsentlig mon åstadkommas. Delta ändamål torde deremot, enligt hvad Utskottet föreställer sig, kunna på ett, med afseende å folkmängd och kyrkornas uppgifna storlek, efter all anledning både lämpligt och verkställbar! sätt , befrämjas genom den förenade Församlingens befrielse från skyldigheten att underhålla och begagna mer än ea af dess nuvarande kyrkor.
Jag tror för min del, alt lika säkert som Svenska Regeringen alltid har haft att glädja sig åt ett uplyst BondeSt. lika säkert är förhållandet föga olika emot hvad det då var. 1 delta skäl finnér jag för min del något som icke kan föranleda bifall lili ifrågavar. förändring, och om det är vår rätt och äfven vår pligt alt yttra hvad sorn för fäderneslandet, vid denna frågas afgörande, är det bästa, så är det också vår skyldighet att bortlägga allt smicker och se saken sådan den är. För min del kan jag dä icke betrakta den annorlunda än såsom lika vigtig för BondeSt. i fråga om styrelsen inom detsamma, som nära nog, om det sättes i fråga, att K. M. skulle ega rättighet att tillsätta Landtm. Man jemför detta Stånd med de öfriga. Denna jemförelse hallar dock likväl betydligen. Jag vill blott anmärka dervid, att då R. o. Ad., PresteSt. och BorgareSt. inom denna hufvudstad eger ledamöter lill betydligt antal, så har BondeSt. inom hufvudstaden icke en enda Bonde då det hit anländer. BondeSt. behöfver likväl, och det visar sig ofta att det ganska mycket sätter värde på alt hafva någon af sill Stånd alt rådföra sig med, och alt det 11* 161 Den 25 Januari f. m. icke litar så mycket på någon annan. Det är således för BondeSt., dådet hit anländer från alla delar af riket, ett annat förhållande, än för oss andra, som hafva slägt ingar här och derigenom äro säkra om lill hvilka vi skola vända oss. Det är icke så för BondeSt. Det har för dem ända se’n vårt nuvar. statsskicks inträdande varit en dyrbar rättighet att för ledning af förhållanden inom Ståndet få vända sig till sin Konung och af honom begära, eller på förhand hafva begärt alt fä till Sekret, en sådan man, pä hvilken de kunna lita i sina förhandlingar, neli hvilken eger de åligganden, som den af Hr von Hartmansdorff upläsla eden jemte grundlagssladganden innehålla. Ganska många inom sednare tider linnas, som fört folkets röst i tal oell framställningar af hvad sora skall vara rätt och sannt.