Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
R:dr årligen; och 3:o till inköp af tomt för ifrågavarande ändamål, derest någon sådan af tjenlig beskaffenhet, tillhörande kronan, icke kan blifva tillgänglig, Sextio tusen R:dr; hvaremot köpeskillingen för det af samma institut hittills begagnade hus skall till Stats-verket ingå; börande de sålunda anslagna beloppen, i öfverensstämmelse med hvad härom varder af Kongl. Majit föreskrifvel, från Riksgäldskontoret utbetalas. § 113. Till befrämjande af de med nedannämnde undervisnings-anstalter afsedda ändamål, hafva Rikets Ständer anslagit: l:o för anskaffning af erforderliga läro -apparater vid tekniska skolorna i Malmö, Örebro, Norrköping och Borås, 4,500 Ridr för hvar och en af dessa skolor, eller tillsammans Aderton lusen Riksdaler: 2:o för behölliga fysiska apparaters och mekaniska modellers anskaffande åt Svenska Slöjdföreningens i hufvudstaden inrättade skola, Nio tusen Ridr, under vilkor, att, i läll nämnde skola af en eller annan orsak kommer att upphöra, de för statens medel inköpta modellerna och apparaterna skola till Teknologiska institutet öfverlemnas; och Bih. lill R. St. 3:o till aflönande af lärare och underhåll af elever vid skeppsbyggeri-institutet i Carlskrona, äfvensom till andra för della institut erforderliga utgifter, 5,000 R:dr årligen under åren 1858, 1859 och 1860, eller tillsammans Femton tusen R:dr. Utbetalningen utaf dessa 3:ne anslag bör af Riksgälds-konloret verkställas enligt Kongl. Maj:ts derom meddelade föreskrifter. § 116. För slöjdexpositioners befrämjande har en summa af Fyra tusen femhundra R:dr blifvit anslagen, hvilken jemväl bör af Riksgälds-konloret utbetalas i öfverensstämmelse med Kongl. Majtts disposition och föreskrift. § 117. Likaledes bör ett af Kongl. Maj:t föreslaget och af Rikets Ständer beviljadt anslag å Tre tusen R:dr lill vetenskapliga undersökningar rörande fiskerierna, på sätt Kongl. Maj:t lärer föreskrifva, af Riksgälds-kontoret. utbetalas med 1,000
Sedelstocken får derutöfver utgöra 30,000,000: — Summa R:dr 50,257,785: 53. Under de tre år. som förflutit sedan Fullmäktige afgåfvo berättelsen till då sammanträdande Banko-Utskott, har Bankens guldoch silfvertillgång vunnit en tillökning i R:dr Rmt ai 5,766,280: 54. Denna tillgång har under omförmälde tid varit lägst å sistberörde dag och högst den 1 Mars detta år, då densamma utgjorde 28,768,771: 55. För metalliska kassans förändringar redovisas vidare här nedan i 9 §. Hvad dernäst angår Bankens liela ställning, eller dess tillgångar och fordringar jeinförda med dess skulder, åberopa Fullmäktige de efter hvarje års bokslut upprättade, tryckta och med allmänna tidningarne utdelade öfversigter, hvaraf inhemtas, att Bankens ränteutgifter, förvaltningskostnader, välgörenhetsbidrag och 1859, 1860, 1861, förluster utgjort 547,262: 41. 635.930: 90 525,440: 71. att behållna vinsten uppgått till 1,738,036: 57. 1,560,039: 17. 2,099,122: 74. och således inkomster och tillfälliga vinster på det hela 2,285,298: 98. 2,195,970: 07. 2,624,563: 45. Sammandrag af Bankens utgifter och förluster, å ena sidan, samt inkomster och vinster, å den andra, upptager: Förvaltningskostnad: Obestämda Supp! emen tar-sta ten eller: arfvoden för vikariat vid sjukdomsoch andra förfall, för sedlars skrifning, granskning och korsning, ljuspenningar samt arfvoden öfver stat m. m. 57,388:73. 43,481: 13. 42,940:57. Sedel-, dokumentsoch bokförings-material 92,844:24.
Så snart någon anmält sig i tullkammaren att få drawback för bränvins-export har alltid en skrifvelse utgått derifrån till vederbörande i Sverige för att göra dem upmärksamma på förhållandet. Jag tror att om sådana diplomatiska förhandlingar kunna uträtta något, så vore det att förmå Danmark ifrån att gifva drawback. Det enda verkliga skälet, som blifvit anfördt, torde vara det, att så länge vi hafva tvenne olika sätt för bränvinsbränning bör man icke höja skatten alltför mycket, emedan beräkningsgrunden är olika. Deruppå svarar jag, att om de små pannornas afverkningsförmåga hädanefter kommer att beräknas såsom Ulskm före - 512 Den 6 Maj f. m. slagit, så är det min på erfarenheten grundade Öfvertygelse, att de flesta små pannor komma att nodläggas. Visserligen måste jag medgifva, att det ligger inom möjlighetens gränsor att göra sådana inrättningar, att de enkla pannornas afverkningsförmåga kan updrifvas ännu högre, men när man vet att mängden af bränvinsbrännare med små pannor äro bönder och då jag tror att endast större possessionater riktigt studerat grunderna för bränvinsbränningen, så lärer det också hädanefter vara dessa som hufvudsakligen komma att vinna på handteringen och tillverka ett större qvantum bränvin pr dag än Utsk:n beräknat. Det är derföre jag tror, att samma skatt som man nu bestämmer för de större brännerierna äfven kommer att drabba de mindre, och derföre tror jag att de flesta små brännerier komma att nedläggas, enär denna handtering är i sig sjelf både besvärligare och underkastad mera risk än de större. Om nästa § antages, så tror jag att man vid nästa Riksdag skall få se att tusentals småpannor, som nu äro i gång, blifvit nedlagda, och då tror jag att man inträdt i det stadium, som de värde talarne midt emot mig åsyftat, eller att helt och hållet förbjuda småbrännerierna. Man torde ej kunna säga, att man i Sverige gått brådstörtadt tillväga med afskaffandet af en af landets skadligaste handteringar, enär man behöft 3 Riksdagar för att utrota småpannorna, som i Norge till hela landets belåtenhet på en gång förbjödos.
M. med begäran af fastställelse af en prescriptionslid, anser jag ingalunda lämpligt, synnerligen som i allmänhet prescriptionstid i dylika fall är af en ganska betänklig art, emedan den enskildes förmögenhet icke bör af Slaten accapareras. Om en dag bestämdes, inom hvilken sådana depositionsmede! borde åter lyftas, så skulle det möjligen bända, att 464 Den 27 November f. m. ilen rälta ägaren, om lian vistas utrikes, icke vore i tillfälle att känna ifrågavar. författning och således urståndsatt alt iakttaga sin rält. Jag anser delta för öfrigt vara en öfverflödig åtgärd, sorn jag helt och hållet afstyrker. Hr von Rosen, Georg Ludv.: Jag har lii I räd L Ulsk:s tillstyrkande i denna punkt och mitt medgifvande dertill grundar sig pä det skäl, alt. någon gång måtte viii den enskildes rätt upphöra, såvida han icke begagnar den under den lid, som della är honom tillåtet. Vore denna rättighet för honom obegränsad, sä vel jag icke huru dessa medel slutligen skulle kunna förvallas. De hopa sig på hvarandra. Statsverket har visserligen ränta af dem, men de öka räkenskaperna betydligt. I ett land, sådant som vårt, der lagstiftaren har sladgat prescriptionstid för skuldsedlars gällande kraft, för inlösen af bancooch riksgälds-sedlar, tyckes det alldeles icke slå i strid emot gällande författningar, att stadga en prescriptionslid äfven i delta fall. När nu StatsUlsk. har föreslagit, att K. M. sjelf skall pröfva hvilken prescriptionslid i della fall må bestämmas, så hoppas jag och tror, att ingen orättvisa derigenom må kunna föranledas. — Jag tillstyrker pä dessa skäl och för ordningens skull, alt Ulsk:s betänk, malte bifallas. Hr af Harmens, Henr. Otto: För min del skulle jag tro, att den ifrågavar. saken borde komma att förfalla. R. St. hafva redan ifrån StatsUlsk. haft ett betänk, i denna fråga, föranledd af K. M:s nåd. propos. om den framtida dispositionen af de till K.
Herr Ehrenborg, Casperi Uti ett den 3 dennes till Högloflige Ridienkapet pcb Adeln ingifvit Memorial, hat Deri 6 FcbrWårii, .Friherre Rudbeck sökt ådagalägga Landtbruk karens nuvarande betryckta tillstånd, i anseende till de dryga utlagor, som af honom måste utgöras, Hvarje fosterlandets vän kati icke annat än värdera den känsla af varm pa* triotisme, af ädelt deltagande i medborgares belägenhet, som ledt Friherre Rudbeck till denna framställning; och för de, hvilka, såsom jag, varit i tillfälle att erfara, huru Herr Friherren uti de kretsar, der han såsom Landtman verkar, med sällsynt nit och osparda uppoffringar söker befordra menighetens både välstånd och upplysning, är det ljuft att finna, huru han äfven i denna vördade församling med sin verksamhet syftar åt samma mål. Tryggt vågar jag påräkna att hans fördragsamhet icke misstycker, det jag, i många delar instämmande i hvad han yttrat angående Landmannens förlägenhet, likväl försöker en något närmare utredning, både hvar den finnes och huru den tillkommit, för att såmedelst äfven i min ringa nion söka underlätta utfinnandet af medlen till hämmande af de öfverklagade olägenheterne. Den teknins af Landtmannens tillstånd, söm Friherre Rudbeck gjort och man äfven från andra håll sett göras, är, ehuru naturligtvis med mångå locala och personliga undantag* likväl, efter den erfarenhet jag varit i tillfälle inhämta i det hufvudsakligaste fullkomligen grundad i afseende på förhållandet å slätt*, byggderne i Westergötland, eller de orter der spannemålsproduction och afsättning är enda Dea 6 Februarii, näringsmedlet, och der Landtbrukaren ömsom genom missväxt och deraf följande brist på både utkomst och medel till utskylder, ömsom genom svår och ofördelaktig afsättning under och efter de mera ymniga åren vidkänts ett lidande, hvilket han i allmänhet saknat både inre kraft och yttre förmåga att kunna emotstå.
I bro af sten, med frenne hvalf af 14 fots spann, 28 enkla trummor, 1 mil 32,800 fot ballastning, 4 vägbroar, 31 mindre vägöfvergångar i banans plan, 167,816 längdfot stängsel, dels af sten, dels af trä,* 1 trafikstation, 17 banvaktarestugor, 1.3 mil elektrisk telegraf samt optiska signaler, 28,438 stycken sliper nedlagde, 2.3 mil bana belagd med räler, 4 stycken passagerare-vagnar anskaffade, 5 stycken godsdito dito , anläggning af reparations-verkstaden i Malmö fortsatt. Arbetsstyrkan uppgick under tiden från början af April till medlet af September till omkring 1,200 man och utgjorde under årets första qvartal omkring 800 man. Under höstmånaderna nedgick numerären småningom till^OO man, och den 17:de December upphörde arbetena tillsvidare. Helsotillsfåndet var under Maj månad oroande. I synnerhet voro smittkoppor gängse och nödvändiggjorde anordnandet af ett extra sjukhus å arbetslinien. Under Juni månad aftog sjukligheten i väsendtlig mån, och under den öfriga delen af året äfvensom före Maj månad var helsotillståndet tillfredsställande. Södra stambanan från falköping. Rikets Ständer hade genom beslut af den 16:de September 1857 anvisat medel till påbörjande af arbetena å norra delen af södra stambanan, eller sträckan från Falköping tili Jönköping, och under år 1858 hade dessa arbeten pågått å de svåraste stäU — 116 — lena mellan Falköping och sjön Stråken, hvilken sednare möter stambanan på ett afstånd af 3.22 mil från Falköping.
Komanen är ju, enligt hvad Zola sjelf påstår i företalet till dess andra upplaga, ett försök » att steg för steg hos Thérèse och Laurent följa lidelsernas tysta arbete, instink-tens eggelser, de cerebrala rubbningar, som följt vid hvarje nervös kris ». Han har blott haft en önskan, nemligen att » hos den kraftfulle mannen och den otillfredsstälda qvinnan endast söka djuret, kasta dem i en våldsam dram och samvetsgrant iakttaga dessa varelsers förnimmelser och handlingar ». Detta framstäldt på scenen skulle af lätt insedda skäl vara en absurditet, för att icke säga omöjlighet. Man vet litet hvar, att publiken fordrar handling, att man ej en hel afton sitter för att se själsintryck framstälda, och för öfrigt, hvar finnes väl den skådespelare, som skulle drista taga itu med en dylik uppgift? Det är derför handlingen i skådespelet är ganska knapp, och de båda första akterna förgå med snigelaktig långsam-het. Publiken skall genom dessa sättas in i situationen, erhålla kännedom om det spel, mannens gode vän och den trånande Thérèse föra bakom Camilles och hans moders rygg, hvarjemte mordet å maken skall motiveras. Allt detta blir emellertid, trots akternas längd, endast flyktigt antydt, hvadan publiken icke är riktigt med förrän i tredje akten. Men dermed börjar en rad glänsande scener, som fullständigt fangsla publiken, Man far med ens klart för sig, attThérèse Raquin är ett mästerverk, en värdig uppgift for goda skådespelare. Men måhända skola vi blifva lättare förstådde, om en resumé af pjesen tillätes oss. Då ridån går upp för första akten, befinna sig styckets samtlige fyra hufvudpersoner, Camille, hans mor och hustru samt Laurent i det lilla rum, som på samma gång utgör den Raquinska familjens salong och matsal, och från hviket en trappa för ner till fru Eaquins lilla mörka kramhandel vid Passage du Pont Neuf. Laurent lägger sista handen vid Camilles porträtt, under det denne i sin tvungna ställning skildrar på en gång sig sjelf, bostaden och dess omgifningar, medan Thérèse stum och intresselös sitter helt nära målaren.
I anleda, af en gratification af 600 r:dr, som af invalidhus-medlen blifvit enkan Lindberg tillagd såsom ersättning för henne tillskyndad förlust, i och för mathållningen vid Invalid-inrättningen på Ulriksdahl, har Utsk. i 63 §:n föreslagit R. St.: ”att sådana åtgärder vidtagas, hvarigenom ”ersättningar af omförmälda beskaffenhet ej vidare må kom”ma i fråga.” Det vore mer än intressant att få veta hvad Utsk. menar med de åtgärder, hvilka skola hindra, att dylika ersättningar komma i fråga. Jag skulle förmoda, alt då R. St. vidtaga åtgärder, dessa antingen mäste vara af lag - Den 27 Maj f. m. 2 47 stiflnings-art oell Iiöra underställas K. M., eller också röra sådana frågor, derom Sländerne äga rätt alt ensamme besluta. Hur är icke något förslag hvarken i ena eller andra afseende t framstäldt, men väl hemstäldt, att sådana åtgärder må vidtagas, hvarigenom ersättningarna ej kunde komma i fråga, och jag begär derföre, att Utsk. måtte utleda, hvari dessa åtgärder skola bestå. 70 §:n innehåller: "Lika med revisorerna, får Utsk. hos ”R. St. hemställa, att den brist af 33 r:dr 16 sk., som uti ”i835 års rikshufvudbok ä 7:de hufvudtiteln uppkommit, i ”följd af kungjord förnyad praescriptionstid för uttagande och ”liqviderande af åtskilliga i Räutekammaren qvarliggande äl”dre anordningar, måtte varda till afskrifning befordrad.” I afseende pä redactionen af denna hemställan, får jag flista R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, att det icke är Sländerne, som härom besluta, utan att afskrifningen bör begäras genom en skrifvelse till K. M., och att således StutsUtsk. bör föreslå en sådan skrifvelse, innefattande R. St:s medgifvande, alt denna i hufvudboken uppkomna brist må afskrifvas.
De öfriga — känna ej längre igen mig. » » Stackars flicka, » sade konsulinnan, » jag förstår, att allt detta skall vara svårt att bära, men jag lofvar dig, att det skall blifva annorlunda. Om du kan, så kom till mig i afton då du slutat ditt a r b e t e; det är något, som j i g vill rådgöra med dig om. Och när du kommer hit härnäst, så göm ej längre dina blommor under snön - — kullen är stor nog att rymma äfven dem. » Med sänkt hufvud och dröjande steg anträdde konsulinnan vägen åter öfver kyrkogården, och så djupt försjunken i tankar som hon var, märkte hon ej ens, att hon lämnade sin krans hängande kvar på häcken, hvarifrån den sedan af Maria flyttades öfver på grafven. Men redan när hon trädde inom stadens område, tycktes hon hafva kommit till något afgörande med sig själf och fortsatte vägen framåt Storgatan med rak hållning och spänstiga steg. Det var också ett stort beslut, som under den korta mellantiden mognat inom henne, liksom när en under nattens mörka timmar sluten blomkalk plötsligt slår u t sina blad vid berö- ring af de varma solstrålarne. Någonting nytt 1894 och onämnbart hade kommit in i hennes lif, någonting som fattats där förut — en saknad, för hvilken hon ej själf kunnat göra sig reda. Men hvad skulle världen säga, den värld, inom hvars trånga gränser hon rörde sig? H a d e hon mod att trotsa hela det lilla samhällets skoningslösa omdöme och att genomföra sin plan, utan att ge efter för den allmänna meningen? Striden skulle bli hård, det visste hon, men ej en tum skulle hon ge vika, utan föra den till slut, fast öfvertygad som hon var om det rättvisa i sin sak. När hon gick om hörnet, där fru Grankvist bodde, fick Anne-Marie, som stod vid fönstret och synade af negligén, syn på henne. » Nu först kom konsulinnan tillbaka, mor, och ni skulle ha sett hvad hon såg glad och ungdomlig ut, alldeles som en trettioåring.
Denna olikhet i omdömet bevisar ingenting annat, än att man bedömer beskaffenheten af föremålet för åtalet olika efter olika bildningsgrad; men häraf synes likväl ytterligare orimligheten utaf att öfverlemna tryckfrihetsmål till domstolarna, med hopp att de skulle döma lika i lika beskaffade mål, då det visar sig, att man tänker olika i samma mål. Man har vidare mot juryinrättningen invändt, att jurymannen icke vore ansvarig för sin dom. Jurymannens moraliska ansvar inför Gud och samvetet måtte väl vara ett tillräckligt band på honom, äfven om hederns fordringar inför verlden icke tagas i anspråk; mea skola vi tala om den juridiska ansvarigheten, så förundrar det mig att från det hållet hafva fått höra talas derom. Huru den juridiska ansvarigheten bär i landet utöfvas, hemställer jag till hvar oelf en att bedöma. Man har såsom skäl för juryns afskalfande ytterligare anfört, att juryinrättningen är en undantagslag. På samma skäl skulle man afskaffa hvarje undantagslag inom samhället. Ostridig t är It. o. Ad:s representationssätt den orimligaste af alla undantagslagar i samhället. Likväl har man sett, att man här gjort det största motstånd mot afskaffandet af denna undantagslag, som lägger hinder i vägen för jemnandet af så stora sa mhä lisö jeni nhe ter, hvilka borde afhjelpa*. Jag medgifver, lika med Gr. Frölich, att denna discussion verkligen borde vara öfverflödig för många, emedan de flesta gjort sig reda för hvad den betyder, och det är då naturligt, att vi här endast fått höra, hvad som är mer eller mindre likgiltigt. Men, mina Hrr, frågan gäller något mera än formen; den gäller något mera, än den ene eller andre medborgarens lidande på ett tryckfrihetsmåls utgång; den gäller det dyrbaraste vi äga i samhället; den gäller tryckfriheten. Min öfvertygelse är lika med dén, som blifvit uttryckt af tvenne Stånd, hvilka isynnerhet kunde anses böra hysa en annan åsigt; ty i och med detsamma som juryinrättningen faller, är det slut med tryckfriheten.
Den unga flickan stod dock allt fortfarande kvar vid fönstret, till dess hon kände någon lätt rycka i kappan, under det en munter karlröst sade: » Lilla mamsell kan gärna dra in hufvudknoppen, annars kunde det hända, att hon får näsan brynt mot telegrafstolparne. » Då gick hon bort o c h satte sig i det aflägsnaste hörnet af kupén, dit ljuset från taklyktan endast helt sparsamt föll. Hon fann det icke obehagligt, att man pratade ganska högljudt rundt omkring henng. Ofrivilligt lyssnade hon än till det ena, än till det andra samtalet. Det skingrade hennes allvarsamma tankar. Ja, hon kunde till ock med draga på munnen åt en eller annan lustighet, som yttrades af de mera frispråkiga passagerarne. Men det blef sent, o c h så småningom dogo samtalen bort för att efterföljas af snarkningar och pustanden, endast afbrutna för några ögonblick, då tåget höll vid en eller annan station. Kerstin Sangvin kunde dock icke sofva. Ju tystare det blef omkring henne, dess tyngre kommo hennes tankar. De irrade tillbaka till hvad hon nyss lämnat, säkerligen för lång tid, j a kanske för alltid, de skyndade fram mot det, utom till namnet, okända mål, dit det rullande tåget förde henne. För ett år sedan hade hon sannerligen ej kunnat tänka, att hon så kort därefter skulle en ruskig höstnatt sitta ensam bland en hop främmande människor i en tredje klassens kupé för att begifva sig bort till en atlägsen skogsbygd som en fattig vikarierande småskolelärarinna. Men omstörtningarna hade kommit så hastigt. Dotter Ull en, efter hvad man ansåg, förmögen handlande, hade Kerstin Sangvin vid aderton års ålder kommit in på seminariet i födelsestaden. Icke för att hon bestämdt sig för lärarinnekallet, men hennes far hade tyckt, att hon gärna kunde gå där hellre än att gå sysslolös hemma. Alltid kunde det bli nyttigt till något, hade han sagt, fastän hon alls icke behöfde brådska med att söka sig plats, åtminstone så länge han lefde. Men Kerstin hade knappt hunnit taga sin examen, så dog fadern helt hastigt.
Jag får äran försäkra, att jag, oaktadt den plan, som K. M. kan hafva för StotsUtsk. framlagt, anser ingen våda vara, endast befästningen är färdig inom tolf eller sju år, som K. M. i sin nåd. propos. afsett för arbetets fullbordande. Således synes det mig ej vara någon fara att uppskjuta anslagen för detta företag till nästa riksdag, isynnerhet 0111 det skulle ske något hastigare än Frih. Cederström framställt. Då kan det blifva tid alt i enlighet med H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelms förslag gifva en rund summa på en gång, och jag förpliglar mig till, 0111 jag då lefver och här yttrar mig, att dertill efter min förmåga bidraga, derest nb. vissa förändringar i vår krigsadministration dessförinnan inträffa. 1 sådan händelse skall jag förena mig 0111 att gifva ett rundt anslag, på det att delta befästningsarbete möjligen mätte kunna verkställas på ett eller två år, med ett ord, gifva det anslag, sorn K. M. nu uppgifvit vara det nödvändiga för arbetets bedrifvande. Naturligtvis måste jag, efter hvad jag nu framställt, anse det ej kunna vara någon tvifvel, att denna sak kan anstå, så länge de sju åren ännu förestå, såsom en terminus ad quem. Genom detta förklarande har jag icke mycket alt tillägga, utom det, att det exempel Gr. Löwenhjelm anfört af fästningsbyggnaden vid Carlsborg, såsom jag tror, ej lemnar någon särdeles tillförlitlig illustration, emedan uppbyggandet af Carlsborg omöjligen kunde afse någon befästning, utan måste vara något Fabels torn, sona skall byggas, och Husets i36 Der. ao Mars f. m. ledamöter känna alltförväl ifrån den tid, då de läste sin bibel, att derpå byggde Babylonierne i mångå år, utan alt det någonsin blef färdigt. Jag yrkar, i likhet med hvad BorgareSt. beslutat, att anslaget må blifva 200,000 r.vlr pä 4 år. Hr Lagerhjelm, Pehr:
Maj:t i nåder fastställda Omkostnads-staten ej blifvit till summan öfverskriden, en betydlig skiljaktighet likväl företer sig emellan de i samma nådiga Stat upptagna anslag till arfvoden och diverse utgifter och de derför verkställda utbetalningar, samt ansett, att de under året å ett anslag uppkomna besparingar böra komma Stats-Ver - 55 ket lill godo, hellre än att utbetalningar utöfver de fastställda staterna äga rum. Att vid början af ett år kunna med noggranhet beräkna sådana utgifter, som intill delsammas slut blifva erforderliga för bestridande af utbetalningar, de der äro beroende dels af förändring i priser och olika åtgång af persedlar, dels af behofvet att vidtaga hvarjehanda tillfälliga och oförutsedda ekonomiska åtgärder, såsom förhållandet är vid Tullverket, möter oemotsägligen svårigheter, som icke ens af det mest vanda förutseende torde kunna öfvervinnas. Af sådan anledning hafva ock åtskilliga å den, vid årets början, uli jemna summor upprättade Omkostnads-staten uppförda anslag, och deribland det till ”diverse utgifter”, enligt Statens uttryckliga lydelse, ansetts som förslagsberäkningar; och enär sta Isbeloppet på det hela icke blifvit öfverskridet, samt utgifternas inskränkning inom hvartdera af förslagsbeloppen lätteligen kunde menligt inverka på Tull-administrationens vederbörliga och ändamålsenliga handhafvande, har Styrelsen, lika litet under åren 1840 och 1841, som för den föregående tiden, ansett sig förhindrad att öfverskrida förslagsbeloppet, enär nödvändigheten, för en eller annan anslagstitel, sådant påkallat.