Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men han stannar likväl. Medan allt ligger i lägervall, medan hela landet är trött på honom, stannar han, om också hans ihärdighet skall göra en remna eller två i grundlagen. På detta sätt tror han sig visa karak-tersfasthet. Men han ser icke, att medan han sålunda stannar, till trots af allt som talar för hans afgång, är der ytterligare något som lider, och det är bandet mellan konung och folk. Det monarkiska har varit rotfastadt i Danmark som i få andra land. Jag har i en föregående artikel för ett par års tid sedan sagt, att den danske folketingsmannen herr Fredrik Bajers agitation för republikanismen alldeles icke skulle bära några frukter här i landet, och det skall den säkert icke heller, men på en helt annan väg, alldeles oberoende af Bajers uppträdande, har republikanismen fått ett oväntadt fotfäste. Det är, för att fortsätta i Monrads stil, “ den stille magt “, som har skapat republikanismen här i landet. Vårt bondestånd kan naturligtvis icke reflektera på filosofiskt sätt öfver de olika regeringsformerna, och när alltså hr Bajer kommer med sin utveckling af republikens företräden framför konun^adömet, förstår allmogen honom icke. Men hvad bönderna deremot förträffligt förstå, det. är att det nuvarande tillståndet härhemma är förfärligt, att deras representanter icke kunna genomdrifva något, att den folk-valda kammaren står maktlös och att en sådan situation här kan räcka i många år, medan den i Frankrike hastigt kastas öfver ända. Så hafva de sagt till sig sjelfva: Ja, när vi skola hafva det så under konungamakten, låt oss då hellre få en annan regeringsform, och i tysthet har denna uppfattning spridit sig vidare och vidare. Just derför att bönderna icke hafva djupare kännedom om den innersta kärnan i de olika regeringsformerna, hafva de icke kunnat säga sig sjelfva, att man kan hafva en temligen inskränkt frihet under en republik och särdeles utvidgad frihet under konungadömet. De hafva på lekmannavis resonnerat sålunda: “ Det, som vi nu hafva är dåligt “, hvilket är oemotsägligt, och de hafva tillagt, något som för öfrigt också svårligen kan förnekas, att af stort värde kan det icke blifva.
Om man ville aldrig så litet författa, skulle man af den följande stridfyllda tiden kunna göra en vacker kolorerad plansch, då man får sätta sina tacksamt dimmiga figurer i den violetta, sagofyllda stämning, som den trollska Ådalen äger ännu. Ack, hvad vackert än många trakter äga, intet griper, kastar en in i sagor och sägner som detta land med sina mörka klyftor och steniga strömmar, som gå svarta och hvita på djupet. Det är Ådalen, Guds verk, då han på samma gång log och vredgades! Detta är Ådalen, stämningarnes ådal, laxens ådal, sagornas lund, sommardagens ådal med kärfhet i färgen, sommarnattens väna skönhet, då södra bergen äro violetta i gult och de norra i grönt och svart; högvattnets land med vatten i virflar och edor, lågvattnets, med slipade stenars hjässor i ljuset, vinterdagens dimmiga ådal — då forsen fräser som en jättekatt invid ditt öra. — Den hviskar om mycket ännu, denna jordremsa vid det mörka, rinnande vattnet. Jag säger: det är en mor, som berättar sagor så länge du vill höra. Vinden tjuter öfver ditt öra och kommer från norr. Då vet du att köld skall bli, när Åkvislans fräs stiger öfver nejden och innesluter dig i en hotfull kupa af brus från fjällsidan. En len vind kommer från Golfströmmen. Då ger Kilforsen ett orgelackord, som du kan höra en mil. Vattniga södervindar segla fram. Ur sin djupa sänka af 200 fot berättar dig Nämforsen detta, om ock vinden är så svag, att ditt uppsträckta våta finger icke kan känna kyla på någon sida. Här bor du i en kupa af forsars brus från alla håll. Höstvinden far genom kornhässjorna, som du väl många gånger som barn hört med skräck; vid ladulängan går tröskmaskinen till sent in på lördagskvällen; slutflyttet går med brak och dunder af lossnade bröter vid fallhufven, där timmerkaret står. Locklåtar komma från skogen. I de branta sluttningarna vid älfven gå fläckiga kor upp och ned och beta på hösten. Skällorna gå i alla tonarter.
Afföring till byggnadsoch reservfonden af det belopp, hvarmed inkomsterna för året öfverstigit utgifterna, 43,982: 62. Salang till ur 1S&0: Inventariers och fastigheters värde 570,064: 91. Utlånta medal med upplupne räntor 839,847: 77. Efter afdrag af: Skulder: Om de under revisionsåret till vård och underhåll å denna anstalt intagna barn innehåller den af Barnhusets direktion aflenmade berättelse följande uppgifter: Barn under ett års ålder, vårdade från förra året: Inlånta barn 29. JQ5. intagne under året: Inlånta, barn 115. Aterlemnade dito 21. 41 it Summa vårdade barn: Inlånta barn 144. — 208 — Döde: Barnhusbarn . 63. Medeltalet af späda barn per dag inom Barnhuset 81,5. Underhållsdagar för späda barn 29,735. Medeltiden af hvarje spädt barns vistande inom Barnhuset, dagar 63,5. Barn öfver ett års Alder: Vårdade från förra året 58. Intagna * 79. Medeltal per dag inom Barnhuset 47,6. Medeltiden af hvarje barns vistande inom Barnhuset 75. Utomhus hafva del* i hufvudstaden och dels i landsorterne underhållits 2,300. Hos Revisorerne har räkenskapen icke föranledt till någon erinran. Vid anställd inventering befunnos säkerhetshandlingarne i god ordning. Räkenskapen, som ännu icke hos Kongl. Kammar-rätten undergått granskning, Transport; 137,940: 87. Upsala Kongl. Universitet. Räkenskapen, som ännu icke hos Kongl. Kammar-rätten redovisar inkomster och utgifter sålunda: Debet. Diverse donationers och fonders medel 326,779: 99. Uppbörd: Akademiens egna medel 377,202: 17. Diverse donationers och fonders medel 49,607: 4. JBalans till år 1860: Skuld: Akademiens egna medel 48,938: 29. Diverse donationers och fonders dito 15,529: 57.
Enligt hvad af meranämnda Berättelse, pag. 68 och följande, inhämtas, hade Konungens Befallningshafvandes i Westerbottens län meddelade förordnande, att den, genom Kongl. Svea Hofrätts utslag den 19 Juli 1839, Catarina Larsdotter i Fjällstugan, för tvefaldt hor, ådömda bestraffning af tjugoåtta dagars fängelse vid vatten och bröd icke skulle få verkställas förr än ett år förflutit från det hon i början af November 1838 framfödt barn, gifvit anledning till åtal emot Vederbörande inför bemälda Kongl. Hofrätt, som, medelst utslag den 11 Oktober 1842, enär Hofrättens utslag af år 1839 icke, såsom vederbörande likväl velat tyda det*), innehöll stadgande otn ett sådant uppskof med den sakfälldes bestraffning, hvadan all verkan af Underrättens förut i berörde hänseende lemnade föreskrift förfallit, vid detta förhållande och uppå i öfrigt andragna skäl samt under åbero - *) Detta Utslag upptager, såsom vanligt, uti inledningen eller den så kallade rubriken, innehållet af Underrättens beslut, deri äfven slutligen förekommer föreskriften om uppskof med bestraffningen; Men Hofrätten uppfattar sitt eget domslut sålunda, alt Hofrätten, ”med Häradsrätten, funne Catarina Larsdotter för sitt brott böra, jemlikt de af bemälde Rätt i denna del åberopade lagens rum och Kongl. Författningar, undergå fängelse vid vatten och bröd i tjugoåtta dagar, samt enskildt skriftas och aflösas;” Varande Hofrättens utslag öfversändt till Konungens Befallningshafvande, för att, såsom dermed följda skrifvelsen omförmäler, vederbörande kungöras och i laga Ordning till verkställighet befordras. 8 pande af 1 kap. 12 §. Rättegångsbalken, dömt Landssekreteraren i ofvannämnda län att, för det olagligen förordnade uppskofvet, böla femtio daler silfvennynt med 16 R:dr 32 sk. banko samt ersätta Kongl. Maj:t och Kronan kostnaden för den sakfälldes underhåll i häktet under uppskofsliden med 12 R:dr 4 sk.
Då, vid sådant förhållande, anvisandet af löne-anslag för ytterligare en vaktbetjent inom hvarldera af förstnämnde tvenne län synes vara af omständigheterna påkalladt, har Utskoltet, i öfverenslämmelse med hvad Kongl. Maj:t i sådant afseende äskat, och med tillämpning af de för sådane beljenles aflönande vanligen iagllagne grunder, funnit sig böra hemställa, 6:o alt, till aflöning åt ytterligare en vaktbetjent vid hvarldera 6 Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 287. af landshöfdinge-embetena i Gefleborgs och Hallands län, å hvartdera länets landsstat må uppföras ett belopp af 87 rd:r 24 sk. Slutligen och då, enligt hvad ofvanberördt är, aflöningsbeloppet för länsmän blifvit vid 1840—-1841 årens riksdag i allmänhet bestämdt till 200 rd:r årligen, får Utskottet, i enlighet med hvad Kongl. Majrt i nåder begärt, tillstyrka, 7:o alt, för beredande af lönefyllnad till nyssnämnde belopp åt länsmannen i Frökinds härad af Skaraborgs län samt ät de med boställen försedda länsmännen i Upsala län, lands-staterne för dessa tvenne län må ökas, den förra med 10 rd:r och den sednare med 543 rd:r 46 sk. 10 rst. Stockholm den 28 Juli 1848. STOCKHOLM, elmén & granbergs tryckeri, 1848. I Ståts-Utskottets Utlåtande, N.o 288. Ank. till Exp. Utsk. den 29 Juli, kl. 2 e. m. Utlåtande, i anledning af väckte motioner angående förhöjning i löner ne vid åtskillige Häradsskrifvare!] emter. CU. A.) Från Preste-ståndet har Stats-utskoitet erhållit remiss åtvänne, inom bemälde Riks-stånd väckta motioner, den ena af Prosten Traruvus, sorn anfört, hurusom de inom Bohus
Och beträffande siurcligen lagfart a frälseränta; sa wäl det i allmänt tal wedertagua förkorrtade uttryck, enligt hwilket Skalte män a frälse jord sägaS äga jocden, sälja jorden o. s. w. i morsalts till rän» tehafwaren som säges äga räntan m. m. gistvik anledning till olika bruk, sä att icke sällan handt; att när rättigheten kill räntan blifwit genom afhcmdlingar upläten, den det salunda åtkommit ej trott sig wara i kraft af i och 4>de Capitlsn Jorda Balken förbunden att dermed lagfara; Men emedan SkattemanS tillhörighet egenteligen bestar i den rättighet att jorden besitta och disponera, likasom rämeägarens tillhörighet ocksä ej är annat än en rättighet akt af samma jord njuta en ärlig och för all tid bestämd afkomst samt att äswen besittningsrätten deraf, när den utom börd säljeö, inlösa; hwaraf ljusligen skönjeS att ränteägarens icke mindre än SkattemanS tillhörighet, är en jorden ätföljande rättighet; finner Lag-Utffoltet den i s §. i Cap. samt i T. 4 Cop. Jorda-Balken gisna föreskrift wara lika gällande för afhandlingar om rättigheten lill ränka som om ffattemanna-rätten: hwilket ock öswerenssiäinmer med i §. i 1720 ärs Förordning om börd, som utiryckeligen stadgar, att frälseränta bör rätter Vördeman upbjudas. 2 Den 2i December. iz?z I denna ranka styrkes Log-Utfrottet ytterligare af 12 Cap. 7 §.
Ridderskapet och Adeln rättat min uppgift om denna Comité, som ännu icke blifvit af Kongl. Majit tillförordnad, ehuru Riksens Ständer redan för 8 år tillbaka önskade och ater vid sista Riksdag hos Konungen i underdånighet anhöllo om en slik anstalt; så tror jag att Riksens Ständer nu både kunna och böra utfinna någon utväg, ledande till ifrågavarande ändamål. Man torde invända, att det redan lidit för långt på Riksdagen, för att nu organisera ett serskildt Utskott, men jag får härvid anmärka, att detta Utskott blott skulle uppgifva de allmänna Grunderne, hvilket Utskottet i min tanka, då det icke sysselsätter sig med några andra föremål, borde kunna på en månad medhinna. Sedan Grunderne sålunda blifvit fastställde, torde det på Riksens Ständer få ankomma att i afseende på verkställigheten af dessa grunder, antingen hos Kongl. Majit i underdånighet få anhålla om tillsättande af en Comité eller ock sjelfva en Den 3 Februariir sådan förordna. Jag får derföre hos Herr Grefven och LandtMarskalken anhålla om Proposition till bifall härå. Friherre af Wetterstedt, Gustaf: Min af sigt är icke att bestrida, det af Herr Rosenschöld gjorda Förslag om tillsättande af ett serskildt Utskott, för att utarbeta de allmänna Grunderne fpr indragning och sammanslående af öfverflödige Tjenster samt en förbättrad Arf>ets-Methode; men jag tror att Utskottet borde äga någon annan Insti notion än den Herr Rosenschöld nu lemnat. Att uppgöra Förslag till en förbättrad Arbets-Methoda ingriper så jnycket uti hela den verkställande Magtens Organisation , att en förändring skulle cäfven kunna derigenom uppkomma i vart närvarande Adrninisirations-sätt. Jag får således för tinn del hemställa, att Herr Rosenschöld närmare mätte bestämma Grpnderne för Utskottets Befattning, hellst jag anser den af Herr Rosenschöld Iempade allmänna Föreskrift ingalunda vara tiljräckelig.
Gumman vände sig om vid spiseln och betraktade honom med godmodigt hån. – Ih du snorhyfvel där, – du loppsärk – du var inte stor, du inte, när en tog hand om dig däruppe, se’n Johannes lykt ögonen ihop – kom inte sta’ och lär faster din fasoner, så mycket ska jag säga dig. Ståltrådsdörren rycktes upp och Louise for hysteriskt om halsen på Tore. – Våga inte säga sådana ord till min man! Ulla Envall såg på dem från sidan – ond var hon egentligen icke. – I ä väl allt spettalsgalna I båda, sade hon icke utan fryntlighet och började plocka fram mat på bordet. – Se så, Lovisa – här har hon björnbär och ett stycke reel biff, som jag köpte åt’na, ho får steka’t bäst hon gitter. – Och nu får I betala mig med fyra dollars i veckan och ha resten för er själfva, men några nya ordningar blir det inte af, och tvätten lejer Lovisa för, om hon kommer ut me’t, för lugnt och trefligt vill jag ha på gamla dagar. Nu är det sagdt. Sedan Louise ätit med gråten i halsen som ett tystadt barn, gick hon ut till männen på fronttrappan. Det kvällades öfver prärien, lysflugorna hoppade omkring, och långt borta tindrade ljus på Blue Points kulle. Alla trappor voro besatta af folk, som glammade och smällde af knallhattar. Louise kröp tätt intill Tore. Gud ske lof för de 3 dollarna, det hade genast lättat i bröstet. Aftnarna härute voro dock icke utan en fläkt af poesi. Baksidans simpelhet öfverfördes aldrig till frontsidan, här var snyggt och fridfullt. Kvinnorna i sina ljusa dräkter voro ladies och männen i sina snöhvita skjortärmar och välvårdade hufvuden gentlemen, där de sträckte sig i täpporna under de små, förbrända äppelträden och studerade aftonbladen i präriens försvinnande ljus. Den starke, ståtlige Höglund satt kvar på trappan, bredde ut tidningen och talade flytande, smått undervisande, han tyckte om att visa sig som politiker inför amerikanerna och begagnade därvid helst deras tungomål.
Då är documentel ett bref och icke någon assignation, Hvar och en som haft affärer på landsbygden, isynnerhet uti de mindre peuplerade orterna, känner, alt en så Den 14 October f. m. 309 beskaffad assigneringsrörelse äger rum och nödvänigt måste äga rum äfven om den vore vid lifsstraff förbjuden. Nu är fråga 0111 att bibehålla en sådan förordning, tillkommen sedan 1818, för alt göra en inskränkning pro tempore, på det vederbör, skulle få göra knipan så slärk som möjligt för all rörelse. Om man besinnar, huruvida en lagsliftning skall utgå från den grundsats, att lagstifta såsom förmyndare för de okunniga, så bekänner jag, att jag icke vet hvar denna logslifniog skall stanna; men det bör icke komma i fråga, att icke lagstiftaren har rätt att fordra en viss grad af upplysning i landet, och i Sverige lärer icke finnas någon till mogen ålder kommen person, som icke kan läsa, och som således icke skulle kunna inhemta tillräckliga begrepp för alt freda sig från den våda, som skulle vara så förfärlig. Jag anhåller derföre, att Ståndet icke måtte utmärka sig genom så alldeles i min tanke osunda lagstiftningsgrundsatser, som att förekomma borttagande af denna orimliga författning. Hr Cederschjöld: Robert Theophron: Då jag för min del alltid måste anse samhällsbyggnaden i samma mån fullkomligare, som dess grundvalar äro öfverensstämmande med förnuftseller rättsbegrepp; så kan jag icke heller gilla en lagstiftning, hvilken i så hög grad, som den i fråga var. författningen, afviken från sunda förnuftets fordringar. Den som icke känner eller icke bort omtalas denna författning, kan icke göra sig begrepp om, att det skulle vara 5,:ne enskilda personer förbjudet att sins emellan uppgöra sina licjvider, på sätt deni bäst och lämpligast synes, då tredje mans rätt derigenom icke förnärmas; och sådant måste förhållandet vara, om jag, för att betala en på en viss ort boende person, t ex. 5o r:dr, gifver honom anvisning att lyfta detta belopp hos en annan på samma ställe boende man, som är mig skyldig lika summa.
Transumt af Protocollet, hällin uti Riksens Höglofl, Ständers Jämknings - Ulstors den 10 November 1849» SD. - « * Beträffande sedermera den fräga, huruwida alla omröstninqar inom Ulstotten stola ste Ständswis eller per Capita och da Utstottets Herrar Ledamöter häruti förmärktes wara af skiljaktiga meningar i öfwerensstämmelse med den i hwarje RilsStand yttrade allmänna kanka, begärde Herr Profestoren Doctor Wikman fä hemställa, om ickeenär hittills allmän praxis wid Riksdagarne warit att omröstningar i Utskotten stekt Ständs-wis, men twenue Riks Ständ i olika Beslut härom nu slädnät emot twenne andra, frägan enligt Regerings Formen, borde såsom under detta Riksmöte wäckt, wid nästblifwandc Lagtima Riksdag komma under pröfning och fluteligt afgörande ; anseende Herr Peofestoren, dä någon annan utwäg kill ömsesidig jämkning icke lärer förekomma, sig, till föregående af ett sadaru Beslut. äga desto större anledning, som ett af dylik egen. stäp, frän alder antagit och gällande bruk icke kan uphöra sä länge ej genom ett constiturions - mätzigt Beslut någon annan Norme blifwit »vedertagen och saststäldz med Högwördige Preste - Ständets öfrige Herrar n6r Den 22 November Herrar Comiterade, som i denna tanka instämde, förenade sig ock Herrar Ledamöter af Högloft.
Hela frågan reducerar sig egentligen till en penningefråga; ty om ett bud från presten eller klockaren verkställer brefbäringen kan vara en likgiltig sak i afseende på säkerheten, frågan är endast hvem som skall bekosta budskickningen. I de aldraflesta fall kunde prosten eller kyrkoherden få sitt bref till dess bestämmelse för 12 öre, men han föredrager att bespara dessa och låta tre k fyra kloc - Motioner i Bonde-Ståndet 1865. 379 kare bära eller låta bära brefvet från man till man under flera mils väg. Sådana exempel gifvas. På utanskriften tecknas vanligen: “afgår den ... kl och fortskaffas med kiockarepost", hvarigenom klockaren betages fördelen att kunna skicka det med Statsverkets post, hvilket kunde förorsaka honom en vådlig varning, kanske något värre. Gerna medgifves att sådana paketförsändningar kunna ifrågakomma, som bättre egna sig för budskickning än för vanlig post. Men medtages i beräkningen ej blott de här ofvan påpekade icke obetydliga tillökningar i klockarnes göromål utan ock de år efter år medgifna lindringar i presterskapets åligganden, så torde den lilla uppoffring presterskapet behöfde göra för dylika budskickningar på egen bekostnad, likasom postportot för de bref, som icke kunde åtecknas fribref, blifva vida mindre kännbar för presten än för klockaren, oberäknadt att, efter hvad jag är fullt öfvertygad, do s. k. embetsbrefven icke blifva så många, som under nuvarande förhållanden. Presten är nu icke såsom sådan skyldig att vara ordförande i sockenstämmor eller fattigvårdsstyrelse, eller att ombestyra och utskrifva dessas protokoller och räkenskaper, icke att vara ledamot i taxeringsoch pröfniugskomitéer, icke att granska, uppbränna och vitsorda identiteten af ugglenäbbar, räföron etc., för skottpenningars utbekommande, m. m. I jemförelse med dessa befrielser tror jag att klockarnes befrielse från postbäringen icke är någon obillig begäran, helst pastors skrifbiträde af klockaren torde vara helt annat nu, än på den tid kyrkolagen utgafs.
Maj:t till en början, att redogörelser för de förstnämnde skulle, så fort ske kunde, af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande upprättas och till Kongl. Maj:t i underdånighet insändas; att läkningarne för Spannmåls utlemnande mot contant betalning eller på Credit borde serskildt föras och i vederbörlig ordning ingå i sammanhang med Krono-Magazins-räkenskaperna för Länen ; att hvad genom Contant försäljning af behållningar i Kronans Magaziner influtit eller inflyter, skulle genast till Stats-Contoiret insändas, samt att beloppet af efter hand skeende inbetalningar för den säd, som antingen af berörda behållningar eller af de genom Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes försorg anskaffade qvantiteter blifvit på Credit till understöd för nödlidande utlemnad, likaledes skulle till Stats-Contoiret remitteras. I anledning häraf inkommo till Kongl. Majd ifrån Läns-Styrelserna underdåniga be - KongL Maj.ts Nutlega Propos. N-o 4S. rättelser, till en del ställda i räkenskapsform och med verificationer försedda, angående förvaltningen af erhållna contanta anslag, samt upphandlingen och utdelningen af Spannmål, äfvensom på hvad sätt de in natura upplåtna Spannmåls-behållningarna blifvit använda, hvilka berättelser eller rej, dogörelser remitterades till Stats-Contoirets granskning, med befallning till detta Verk, att om resultatet af undsättnings-åtgärderna i det hela afgifva underdånigt utlåtande. Men sedan det befunnits, att en ordentlig och lillfyllestgörande revision, på grund af dessa handlingar, icke kunde företagas, och Stats-Contoiret i underdånighet anmält nödvändigheten deraf, att endera af de bägge fonderna, som bidragit till undsättningen, nemligen Allmänna Magazins-fonden och Rikets Ständers Creditiv i Banken, blefve ansedd som ensam bispringande och redofordrande, men den andra betraktas såsom långifvande, icke till landet, utan till den undsättande fonden, hvarförutan liqviderna icke skulle kunna ordentligen uppgöras, fann Kongl.
Sedan dess hade han regelbundet efter hvar resa hemtat sina pengar till Tuominen för att afbetala sin skuld, men det hade inte ännu lyckats. Hvar gång han tog ny hyra, fick han veta, att han igen var skyldig en hel hop dalrar för logis och mat och whisky och därför kom han alltid tillbaka. Och då han ju ingenting bättre hade att göra, var han villig nog att agera husvakt och sköta rörelsen när Tuominen var ute. Lena såg sig omkring med en viss förvåning i sitt trinda, fryntliga ansikte. Inte hade hon ju sett många hotell, men nog hade hon, att döma af hvad hon hört, förestält sig att de sågo litet finare ut. Tuominen var inte sen att märka det mindre behagliga intrycket. Här skall snyggas upp öfveralt, skyndade han att försäkra. Det tål vid, sade Lena, hvar är köket? Ah, dit hinna vi nog, menade Tuominen. Inte skall du stå i köket i alla fall, utan här inne skall du vara och hjälpa till att passa upp och städa rummen. Kocken har ensam att göra med köket. Kocken! Det lät ståtligt i Lenas öron. Hon kunde ju inte veta att kocken var en gammal, försupen matros, som gick på träben sedan ett storartadt fylleri med slagsmål för ett antal år sedan nere på ett varf, och som därför var glad att få sköta grytorna på Tuominens hotell för bara tak öfver hufvudet, maten och några utslitna klädesplagg då och då. Nå, och mitt rum? frågade Lena vidare. Jo, det kunde Tuominen visa. Han hade själf klistrat upp nya tapeter i ett litet kyffe i öfra våningen, sedan Wehkalainen hvitlimmat taket, och trodde därför att Lena skulle bli förtjust öfver ståten. Men han hade glömt att låta skura golfvet och tvätta fönstret, hvilket häller inte varit öppnadt under de år han bott i huset, så att den blandade doften af gammal tobaksrök, dålig sprit, surt tapetklister och inbitet snusk var ohygglig, medan golfvets naturliga färg var omöjlig att upptäcka under de otaliga hvita fläckarna, hvilkas kalkfärg så bjärt stack af mot den svartbruna bottenkulören af tobakssaft och smuts. Här ser ut som i en svinstia, sade Lena förargad, så snart hon kastat en blick i rummet.