Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ständer skulle vid innevarande riksmöte antaga det föreslagna jernvägs-systemet, som jag velat framlägga ofvanstående anmärkningar rörande södra och östra stambanorne»; af Herr A. W. Björck: »För att gifva mindre vidlyftighet åt min reservation i anledning af Stals-Utskottels Utlåtande angående jernvägs-stamliniers utförande och dertill erforderliga medels anvisande, inskränker jag mig till anförande af hufvudö momenterna utaf de skäl, som vid behandlingen af de särskilda frågorna inom Utskottet af mig blifvit andragne. S2 Bil. lill Stats-Utskottcls Utlåtande J\f 62. Fastställandet af ett system för Statens jernvägsbyggnader har jag afstyrkt derföre, att tvist framdeles kan uppstå, huruvida Ständerna ega rätt att göra de rättelser och ändringar i systemet, som af dem kunna pröfvas nödiga; att, om än denna deras rätt lemnäs obestridd, vidtagandet af dylika erforderliga ändringar medför olägenheter för enskilde och uppoffringar för Staten; att dessutom ett fastställdt och lill utförande antaget system innebär våda för Statsverket och dess financiela ställning, och att ett fastslälldt system alldeles icke erfordras för att med urskiljning och beräkning tillvägagå vid anvisande af medel för jernvägsarbetels utförande. Under förbandlingarne inom Utskottet syntes man lill en början vara ense derom, att, om ett system nu fastställdes, sådant icke utgjorde hinder för kommande Ständer alt deri göra ändringar, men sedermera visade det sig att en och annan föreställde sig, att bestämmande af jernvägarnes sträckning tillkommer regeringsmakten. Om nu än denna sednare åsigt icke för det närvarande skulle allmännare omfattas, och om än det ostridigt är och blir Ständernas rätt att vägra anslag till utförande af sådana vägar, som framdeles kunna finnas olämpliga, så mäste den allmänna meningen om nyttan af dessa anstalter lätt gifva styrka åt den åsigt, som kanske framstår, då man minst väntar det, att Ständernas beslut vid denna Riksdag, så vidt derigenom Kongl. Maj:ts Nådiga förslag godkännes, icke utan begge statsmakternas bifall kan ändras.
För att nervsystemet skall kunna på ett tillfyllestgörande sätt sköta sitt arbete inom organismen, är det en nödvändig förutsättning, för det första att dess näring är tillräcklig och sker på ett normalt sätt, för det andra, att det ej anstränges öfver höfvan utan får tillräcklig hvila. Mot dessa båda villkor syndas ofta, och om också nervsystemet, likasom kroppens öfriga organ, förfogar öfver en viss fond af reservkraft för att kunna möta tillfälliga ogynnsamma omständigheter, så dröjer det vanligen ej länge, innan nervsystemet blir lidande, ifall ett af de bägge eller bägge de omnämnda villkoren ej komma till sin rätt. De orsaker, som framkalla de nervösa sjukdomarna, kunna nu i allmänhet hänföras till, antingen att nervsystemet näres på ett otillräckligt eller på ett förvändt sätt eller rent af förgiftas, eller ock till att nervsystemet öfveranstränges på ett eller annat sätt. Ofta samverka orsaker, hörande till dessa båda grupper. Jag vill först redogöra för de orsaker, som verka genom att öfveranstränga nervsystemet. Inledningsvis må påpekas, att, såsom förut är nämndt, vid allt slags arbete nervsystemets verksamhet tages i anspråk, och att vid intel lektuelt arbete detta äger rum i vida högre grad än vid kroppsligt arbete; vidare att alla slags deprimerande affekter och sinnesrörelser, såsom sorger, bekymmer m. ni., ha sitt materiella underlag i en viss, ofta särdeles ansträngd verksamhet hos hjärnan, och att sådana affekter i särdeles hög grad synas verka upprifvande och slitande på nervsystemet. För ett normalt fullgörande af sin verksamhet behöfver nervstemet en viss, afpassad hvila, det behöfver sömnen. Ofta stjäles nu sömnen från detsamma, och redan på denna grund ser man svåra nervösa rubbningar uppstå; vanligen verkar dock denna orsak tillsammans med en eller flera af de nedan nämnda. Så t. ex. ser man ofta nervösa sjukdomar utveckla sig hos kvinnor, hvilka vakat länga tider under svår oro vid en kär anhörigs sjukbädd. Den andliga öfveransträngningen plägar anföras såsom en af de viktigaste orsakerna till de nervösa lidandena. Denna andliga öfveransträngning visar sig törhända allra skadligast, då den äger rum hos ett barn, hos en hjärna, som ännu är stadd i tillväxt. En tillväxande hjärna behöfver naturligtvis mera näring och äfven mera hvila än en utvecklad hjärna under för öfrigt lika förhållanden.
Den år 1850 inrättade Ränteoch Kapitalförsäkrings-anstalten för Stockholms stad och län samt Upsala, Westmanlands och Södermanlands län, hvilken i förra femårsberättelsen omförmäles, har med framgång fortsatt sin verksamhet under perioden; men då de uppgifter, som kunnat erhållas om denna inrättning, hvilken är förlagd i hufvudstaden och i jemförelsevis ringa mån har intressenter inom länet, lära vara föremål för redogörelse uti Öfver-Ståthållare-Embetets berättelse, synes det vara öfverflödigt och mindre egentligt att här lemna någon öfversigt af inrättningens ställning, som icke utan svårighet torde kunna särskildt, i hvad länet rörer, angifvas. Af de sex Sparbanker, som vid periodens slut funnos i länet, är den i Södertelge stiftad år 1836, Tab. N:o den i Norrtelge år 1859, den i Wermdö år 1850, den i Färentuna år 1854, den i Österoch Westerhaninge år 1850, den vid Tumba i Botkyrka år 1841. I afseende på dessas rörelse och ställning åberopas bifogade tabell N:o 12. På sätt här ofvan i åtskilliga hänseenden redan blifvit antydt, har Länets Hushållning s-sällskap, bildadt år 1847, jemte dess till större delen under perioden tillkomne underafdelningar, Hushålls-gillena, med nitisk verksamhet vändt sin omtanke till befordrande af ganska många allmänt nyttiga företag, som dels redan burit frukt och dels lemna förhoppningar om ett större framåtskridande uti de industrigrenar, hvilkas befrämjande närmast utgör föremål för detta slags föreningar. Det år 1844 bildade bolaget till försäkring mot brandskada af byggnader och lösegendom har fortfarande vunnit ökadt förtroende och kan sägas numera hafva utsträckt sin verksamhet till alla landsorter i länet med o undantag allenast af Länna socken i Akers fögderi, inom hvilken en särskild brandstodsförening är inrättad.
Stamholländerier, i förening med täflan om högre premier för utmärkta djur, hafva i mänga länder visat sig vara den mäktigaste häfstång till vinnande af en ändamålsenlig behandling af ladugårdarne, och kreatursafvelns förädling och förbättring. Sålunda har det tillträtt i England och flere andra länder. Landtbruksacademiens annaler för år 1842 äro tillräckligt upplysande för den sora vill taga närmare kännedom om detta vigtiga ämne. Deraf inheinlas, bland annat, ali om 8 stamholländerier i riket skulle inrättas på sätt K. M. nådigst föreslagit, skulle alla länen inom 24 år vara försedde med sådane holländerier, och dessutom un - 48 Den i Augusti. iler den tiden öfver 1000 unga tjurar derifrån spridas i landet, till croiseriugar med inhemska racer. Sådane åtgärder leda med säkerhet till ändamålet. Landthruksacademien yttrar slutligen i sitt betänkande rör:de stamholländerier, att academien anser sig böra fästa K. M:s synnerliga uppmärksamhet på detta, måhända vigtigaste ärende för Svenska landthushållningen. Uti denna Academiens åsigt instämmer jag fullkomligt, och hoppas alt hvar och en sann vän af fäderneslandets modernäring måtte höja sin röst för bifall till den K. proposin. Frih. Sprengtporten, Jacob Wilh.: Ehuru jag har äran vara ledamot af K. Landthruksacademien, har jag likväl, i anseende till min frånvaro från hufvudstaden, icke varit i tillfälle att så nära följa detta ärendes behandling, som varit nödvändigt, för alt kunna afgifva ett mera delaljeradt yttrande i ämnet.
Förändras denna föreskrift, så att för befrielse från krigstjenst endast en summa penningar till Statskassan erlägges, kan det inträffa att, då krig utbryter, Regeringen icke är i stånd att för totalbeloppet af dessa penniugar anskaffa en för fäderneslandets försvar tillräcklig styrka. Det är deremot ganska troligt att legosumraan, den må nu bestämmas högre eller lägre, icke förslår lill erhållande af dugligt folk, hvars pris, om jag så får uttrycka mig, liksom en mycket efterfrågad vara, i behofvets stund stiger. Under nuvande förhållande skadar denna prisstegring icke Slaten. Det bestämda antalet beväringsskyldige mäste ovilkorligen fyllas, vare sig genom de beväringspligtige sjelfva eller genom af dem legda personer; skyldigheten måste, för alt så säga, utgöras in natura, och Staten är i alla händelser försäkrad att erhålla allt det manskap, som genom den åtagna beväringspligten kan åstadkommas. Frih. Leijonhufvuds förslag skulle dessutom, enl. mitt förmenande, försvåra legorättens utöfvande för allmogen i allmänhet och således göra beväringspligten ännu förhatligare, än den möjligen redan är. Det vore sorgligt, om en sådan känsla skulle inrota sig hos denna stora del af nationen och derföre är det hvarje fosterlandsväns pligt att söka motverka en sådan känslas npkomst. Den angelägnaste förändringen i beväringsväsendet vore att erhålla en förlängd öfningstid för manskapet. Om nu hela beväringsstadgan, genom antagande af ifrågakomne förslag, råkar i misskredit, tror jag det blefve ganska svårt att genomdrifva en sådan förändring jag omnämnt, och dess uteblifvande är utan tvifvel till stor förlust för fäderneslandets försvar. Jag hade ämnat att göra åtskilliga andra inkast emot förslaget, men har hufvudsakligen blifvit förekommen af Gr. Liljencrantz, med hvilken jag ber att få instämma, och som jag icke vidare vill 56 Den 4 Januari f. m. taga R. o. Adis tid i anspråk, slutar jag med uttalande af den förhoppning, att Erih.
Majit måtte till Rikets nästsammanträdande Ständer aflåta nådig Proposition jemväl om hammarskattens nedsättande till hälften af dess nuvarande belopp; dock hade Kammar-kollegii och Stats-kontorets Presidenter varit från Kollegiernas åsigt i så måtto skiljaktige, att de, lika med Bergs-kollegium, tillstyrkt hammarskattens fullkomliga borttagande i utbyte mot en, på sätt i afseende å andra fabriks-näringar eger rum, fastställd bevillning. Slutligen har Kongl. Bergs-kollegium, uti sitt sednast, den 30 Maj nästlidet år, afgifna utlåtande, dels hänvisat till de vid föregående tillfällen framställda skäl, på grund hvaraf Kongl. Kollegium ansett hammarskatten numera utgöra en för stångjerns-tillverkningen allt för mycket betungande afgift, dels vidare anfört, att priset å stångjern väl numera uppgått till högre belopp än det uti Kollegii förut afgifna underdåniga utlåtanden i beräkning tagna; men att på samma gång äfven kol, tackjern samt arbetsoch forlöner i ännu större förhållande stigit; och oberoende af de mer och mindre betydliga omvexlingar, som stångjernspriset alltid visat sig vara underkastadt, syntes det med tillräcklig visshet kunna antagas, att svårigheten för Svenska jerntillverkare att täfla med de utländske måste tilltaga i samma mån som, å ena sidan, allt mer och mer fullkomnade tillverknings-methoder medgåfve de förra att af sämre råämnen åstadkomma en förbättrad produkt, och å den andra, Svenska skogseffekternas, med en tilltagande landets uppodling, oundvikliga prisstegring fördyrade det för de sednare vid deras tillverkning nödiga och vigtiga brännmaterialet. Dessutom hade till redan anförda skäl för hammarskattens upphörande ytterligare kommit den af Kongl. Maj:t under den 19 December 1855 meddelade tillåtelse att ur Riket utföra tackjern, hvarigenom, i annat fall, den inhemska jernförädlingen skulle komma till den utländska i ett alltför missgynnande förhållande; och hade Kongl. Kollegium tillika i underdånighet tillstyrkt, det Kongl. Majit måtte i Nåder föreslå Rikets
Då Utskottet nu öfvergår till besvarande af de anmärkningar, som blifvit gjorde vid Utskottets förslag: att Bankens j enligt i83g års Hufvud-bok , behållna vinst och capital-öfverskott må komma det allmänna till godo med \:del deraf hvarje år från och med t8fi, torde Utskottet, för vederläggning af erinran, rörande Utskottets uragllåtenhet att upplysa, huruvida och på hvad sätt ifrågavarande vinstmedel voro i Bankens låne-rörelse använda, endast behöfva åberopa Banco-fullmägtiges, vid Riksdagens början, afgifna och jemte Utskottets memorial N:o 4 lill Riks-Stånden öfverlemnade, samt bland deras ledamöter utdelade Berättelse. Enär någon förändring i de uti denna Berättelse, sidan 53, uppgifna dispositioner å Bankens capital-öfverskott och vinst-summa, nemligen: tili cassa-crediliv för Skånska och Bruksegares Hypolheks-före ningar R:dr 400,000. „ förstärkning af fonden för publika pappers-belåningen 200,000. och till förstärkning af Handelsoch Närings-Disconten 2,710,000. sedermera icke skett, ansåg Utskottet, hvars framställning just grundade sig på det anförda förhållandet, att vinstmedlen voro till största delen redan i låneväg utgifna, mindre behöfligt att i det återremitterade Betänkandet vidare redogöra för omförmälde medels användande. Deremot har Utskottet, för att efterkomma flere ledamöters härom framställde önskningar, ansett sig vid detta tillfälle böra meddela nedanstående ytterligare upplysningar om resultaten af de sedan sista Riksdag inträffade förändringar i Bankens laneoch sedel-rörelse. Vid 1834 års slut utgjorde
under två till tre år; att det just vore i de smärre bifloderna, som laxöringen och på vissa ställen äfven laxen hade sina bästa lekplatser, i följd hvaraf det vore af vigt, att dessa smärre elfvar ej gjordes olämpliga för sagde JisTcarters trefnad och förökande; att den befarade minskningen i barkadt timmers varuvärde mycket väl kunde undvikas derigenom att de flottande på vårarne medförde timret till länsor i sjön, hvarest detsamma ej lopp fara att blifva lem-nadt på det torra; ätt kostnaden för timrets barkning ej i Vesterbottens län borde blifva större än på de ställen i Vermlands och Gefleborgs län, hvarest måhända till lika mängd endast barkadt timmer flottades samt att flottning af obarkadt timmer befunnits inom andra länder vara så skadlig för fiskets bibehållande att man, såsom inom Finland och Norge, hvilkas naturförhållanden och flskerier närmast liknade våra, för länge sedan funnit nödigt utfärda / Ör-iud mot flottning af obarkadt timmer (So härom längre fram. Red. Let andra här i fråga varande anförandet af flskeriintendenien Wide(jren är befintligt » K. Maj: ts resolution af 13 nov.
Ar 1833 afreste Plageman till Skellefteå, för att afverka och förädla några tusen Lisp. grankåda, den grosshanlaren Liljevalch under då rådande missvext, för spanmål tillhytt sig af ortens fattige, Plageman inrättade då i Skellefteå en fabrik i större skala, för tillverkning af terpentinolja, harts, harpays och kimrök. Denna fabrik, som ännu är i gång och eges af enskild person, har lemnat de fattige i orten en god inkomst. Ar 1835 erhöll Plagemann anslag af statsmedel, för att under de 5 följande åren undervisa allmogen i Vesteroch Norrbot - 172 Djen 9 December e. m. tens län i lämpliga binäringar, företrädesvis i salpeteroch pot asketillverkning. Denna undervisning, meddelad dels vid personliga besök i de flesta byar och nybyggen inom nämnde län, dels vid utlyste sammanträden i sockenstugor, dels genom muntlig undervisning, dels genom i tusentals exeemplar utdelade tryckta anvisningar på svenska, finska och lappska språken, celi hvilka anvisningar jemväl spriddes till Norra Helsinglands, Medelpads och Jemtlands skogstrakter, ledde till goda resultater, hvilka i någon mån kunna inhemtas af 18114 —1840 års Tullspecial, under hvilka år afskeppats potaska för 356,365 Rdr Bko. Ar 1837 meddelade Plagemann speciell undervisning, om tillverkning af salpeter och potaska, åt Geschvonern C. W. Franzén, som derefter undervisat allmogen i VesterNorrlands län i samma ämne. Ar 1838 reste Plagemann i Österoch VesterDalarne, ända till Särna, Lima och Transtrands socknar, för att der väcka allmogens håg för binäringar, om hvilken resa han afgaf berättelse till Länsstyrelsen derstädes. Ar 1839 för att tillgodogöra de renhorn som årligen fällas, inrättade Plagemann i Skellefteå en fabrik för tillverkning af renhorns-gelatine. Denna fabrik patenterades och fortgår ännu samt eges af annan enskild person.
Redan år 1854, när insigten om jernvägars gagnelighet i vårt land börjat utbreda sig och vinna en allmännare genklang i ett mera upplyst tänkesätt, än tillförene, fuuno Rikets Ständer, på hemställan af en aktad ledamot af Vällolliga Borgare-Ståndet, rättvist att, såsom en gärd af sin högaktning och välvilja för Grefve Adolf von Rosens person, med afseende å de hos honom nyss antydda förtjenster, erbjuda honom en årlig pension af 3,000 R:dr Runt. — Detta hedrande drag af Rikets Ständers uppmärksamhet å en i sann och stor mening förtjenstfull verksamhet till Motioner fios Ridderskapet och Adeln 1862. i\:o 85. 249 till allmänt gagn, under ett flerårigt åsidosättande al' egna fördelars beredande medelst ett mera vinstgifvande arbetande i enskild, särdeles i utländska arbetsföretags, tjenst, hade utan tvifvel från början röjt sig uti bestämmande af ett penningebelopp, mera motsvarande lefnadskostnadernas verkliga kraf och den belönade förtjenstens sanna värde, om det kunnat förutses, då för tiden, den snart derefter inträffade prisstegring å alla förnödenheter och deraf härflytande förändring af alla penningevärden, hvilka förhållanden, derest de redan då inträffat, torde gifvit skälig anledning, att stadga pensionsbeloppet till den siffra, jag nu vågar att vördsamt deråt, dock utan all retraktiv beräkning, föreslå. — Jag har nemligen för afsigt, att hos Rikets Ständer härmed hemställa, det Rikets Ständer behagade medelst ett årligt tilläggsbelopp af 2,000 R:dr Runt, från och med år 1863, höja den åt Öfversten, Kommendören af Kongl. Wasa-orden, Riddaren af Kongl. Svärds-orden m. m.
Hvad angår den slutliga controll, som skulle vinnas genom de föreslagne Auctionerne; så torde sammansättningar i afsigt att ej uppdrifva varans pris utöfver det af godsägaren angifne värdet, med så mycket större skäl kunna förmodas i de mindre Städerne, som exempel ej saknas, att sådant verkeligen ägt rum i en af Rikets förnämsta handelsplatser vid Auctioner, der Tullverkets rätt varit i fråga. Emot det Höglofl. Utskottets Förslag, att i de Städer, der uppbörden uppgår till minst 14,000 R:dr, ett års Creditupplag skulle få be gagnas för råämnen och alla andra i Taxan till upplag tillåtne värrförekommer den betänklighet, att första årets Tulluppbörd efter det att en sådan anstallt befordrades till verkställighet, skulle ofelbart i den mohn förminskas att Statens inkomster, deruti Tullmedlen till så hufvudsaklig del ingå i beräkning, ej annat kunde än blifva otillräcklige för de oundviklige utgifterne; och lärer följaktligen ifrågavarande tillåtelse ej kunna medgifva» under annat vilkor, än att Rikets Höglofl. Ständer i sammanhang dermed anvisa ett efter omständigheterne lempadt creditiv, för att vid förefallande behof kunna för Statsverkets räkning förskottvis tillitas. Åtskilligt vore visserligen ännu att tilläggs i anledning af det Höglofl. Utskottets Förslag angående sättet tili Tuilatgifternes re - Den 28 Jnaii f. m. glerande för varor, som efter nu varande För; fattningar äro iofgifne tili införsel. Jag tror mig likväl bora undgå, att genom ytterligare anmärkningar i detta ämne öka vidden af ett anförande, sorn i allt fall torde komma att pröfva Höglofl. Ridderskapets och' Adelns tålamod, då jag nu vördsamt utbeder mig, att få fästa dess uppmärksamhet på en til! äfventyr® ännu mera vigtig del af det Höglofl. Utskottets Betänkande. Då, enligt RegeringsFortnens 60 §.
Den är väl inte... afklädd heller? AXEL. Jo visst! CARL. En karl? Fy fan! Nej, det ville jag inte FÖRSTA AKTEN låta min hustru vara med om. naken karl? Ensam med en AXEL. Du är fördomsfull ännu Carl! CARL, Ja vet du... Fru STARCK. Fy! DOKTORN. Ja det säger jag med! AXEL. i min smak, men så länge jag måste ha qvinlig modell så... Inte vill jag precis påstå att det är alldeles Fru STARCK. Det är en annan sak... AXEL. En annan! Fru STARCK. den andra, är den icke den samma. Ja det är en annan sak; fastän den liknar (Det knackar.) AXEL. Der är han! Fru STARCK. Bertha så hjertligt från mig! Då gå vi! Farväl alltså och au revoir! Helsa KAMRATERNA AXEL. au revoir! Farväl då, efter ni är så rädda af Er. Och CARL och DOKTORN. Farväl Axel! CARL (till AXEL). Du stannar väl här inne åtminstone? AXEL. Nej! Hvarför det? CARL (går, ruskande på, hufvet). Usch! TREDJE SCENEN. AXEL ensam, målar. (Det knackar). AXEL. Stig in! MODELLEN (in). AXEL. Så, är ni här igen! Ännu har frun inte kommit. MODELLEN. på annat håll. Men klockan är snart tolf, och jag måste bort AXEL. har väl varit något förhinder på ateliern. Hur mycket är jag skyldig? Så, så! Ja, det var förargligt, men, hm, det FÖRSTA AKTEN MODELLEN. Det är fem francs som vanligt! AXEL (betalar). Se här! Ni kan ju stanna en stund i alla fall. MODELLEN. Ja, om jag behöfs! AXEL. blick! Jo, vill ni vara så god och sitta ner ett ögon MODELLEN (går bakom skärmen). FJERDE SCENEN. AXEL ensam. Ritar och hvisslar. Strax derefter BERTHA. AXEL.
Derjemte beslöt Storthinget påföljande dag, den 24 Januari, att till Kongl. Maj:t aflåta en underdånig skrifvelse med framställningar i följande ämnen: 1:0 beskaffenheten af unions-flaggan; 2:0 anbringandet af Norska Riksvapnet och sättet att anbringa det på vissa sedan år 1831 präglade och i omlopp satta Svenska mynt; 3:o ett dylikt anbringande af Norska vapnet i vissa Svenska myndigheters embets-sigill; 4:0 den då använda Kongl. Titeln i vissa Norge rörande offentliga handlingar; samt 5:o Norges saknad af garantier, lika med Sverige, i afseende på diplomatiska ärendens behöriga behandling. I anledning häraf beslöt Kongl. Maj:t, i gemensamt Svenskt och Norskt StatsRåd, ^den 30 Januari 1839, att en Kommitté, bestående af fyra Svenska och fyra Norska medlemmar, skulle den 1 påföljande Augusti sammanträda för att taga i öfvervägande samt afgifva underdånigt betänkande och förslag: Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 37. 2 4 1:0 om de i Urtima Storthingets adress nämnda ämnen, dock med undantag af hvad anginge den Kongl. Titeln i offentliga handlingar, i hvilket hänseende Kongl. Majit förblef vid Dess under den 26 Oktober 1818 afgifna nådiga beslut; 2.o angående det förhållande, i hvilket hvartdera af de förenade rikena skulle deltaga i utgörandet af rikenas diplomatiska och konsulatsamt andra gemensamma utgifter; och 8:0 beträffande det förhållande och det sätt, på hvilket hvartdera af de förenade rikena skulle medverka till det gemensamma försvaret. De sålunda bestämda gränserna för Kommitléens verksamhet blefvo, till följd af Kommittéens i skrifvelse den 8 April 1843 framställda underdåniga anhållan om utvidgande af sin verksamhetskrets, efter det frågan härom den 7