Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
För sakna’n så häftigt väfven lider. Min fader mig gaf vid vårt afsked sitt gevär, Det är ifrån konung Göstas tider. Det klappar mig på axeln, liksom en trofast vän, Och när jag blir gammal, min son får det igen, Det får han, om jag lefver så länge. Nu skördas på åkern och bergad är hvar äng, Gud gifve att rik vore säden! Och kommer jag ej åter, så får jag blodig säng; Godt sofver man, när man dör med heder. Ty dålig den bonde, som ej från plogen går, När det med tro och frihet i landet illa står. Gud skydde vår hertig och Sverige! – Trettonde Scenen. ANDRE SOLDATEN. DANIEL HJORT (kommer från boningshuset). Senare SCHEEL. DANIEL HJORT. Nu är fördraget gjordt. Nu skall jag gräfva Mig in med ord och guld hos hvarje knekt, Och slottets kraft just i dess kraft förlama. Skryt se’n med äran än! SCHEEL(kommer ut ur boningshuset). Ni glömde guldet; Här är det. Lycka till! Var säker att Ej hertigen skall glömma er. God natt! (Går in i boningshuset.) DANIEL HJORT. God natt, mitt fordna lif. Nu, tysta månsken, Du nattens ande, bleka samvete, Gengångare i jordens midnattsdröm, Tvinsjuka ljus, som tviflar på dig sjelf, Ej sqvallra i mitt spår på dunkel väg. (Går.) ANDRE SOLDATEN. (Sjunger om sista versen i sin sång.) Nu skördas på åkern och bergad är hvar äng, Gud gifve, att rik vore säden! Och kommer jag ej åter, så får jag blodig säng; Godt sofver man, när man dör med heder. Ty dålig den bonde, som ej från plogen går, När det med tro och frihet i landet illa står. Gud skydde vår hertig och Sverige! Slut på Tredje Akten. FJERDE AKTEN. (Stora salen på slottet Morgonrodnan strålar in genom fönstren och belyser föremålen i början af akten.) Första Scenen. JOHAN FLEMING (hvilar slumrande, med armen i band,
Utom det att den gödsel, som uti Städerna samlas vid tillgång af drank, alltid skall blifva mera stark och drifvande, än vid brist derå, och då densamma antingen nyttjas af Brännvinstillverkaren å dess eller den jord de uppå arrende innehafva, eller af Landtmannen upphandlas, så f.öljer deraf, att ehvad den nyttjas till säds, gräs, eller andra rotfrukters produetion, förökade skördar vore att påräkna. Vid en mera inskränkt Brännvinsbränningstid åter tillgripes endast den strida Säden, tillmäskning och afbränning forceras, de snart sagdt till timmer och öfriga byggnadsmaterialier tjenliga träd fällas, och jordfrukterne lemnäs orörde för att sönderstyckade under inskränkningstiden gifvas kreaturen. Att den pannerymd, som nu är Landtmannen och Allmogen tillåten, i mån af dess hemmantal, lärer få förblifva densamma den nu är, med undantag deraf, att icke mer än en panna uppå hvarje egendom eller mantal får begagnas, tror jag mig böra föreslå, äfvensom att Kronans Brännerier måtte Brännvinsbränningen utöfva de tider af året, sorn tjenligast finnas. 158 Den 20 Marti Af en sådan tillåtelse skulle fondell fram^ deles ofelbart vara, att den mesta möjliga till sädesafkastni. ng tjenliga jord och mark skall blifva upparbetad, sädesproductionen märkliger» tilltaga, och all utländsk spannmåls införskrifvande då mera icke behöfvas, samt att Ladugårdsskötseln , åt hvilken då först kan lemnäs nödig omtanka, vid tillgång af drank för hela den tid kreaturen födas inom hus, skulle kunna inom eget land lemna de behof, för hvilka vi nu till utländningen utgöre ett högst betydligt årligt capital. Af sig sjelft förstås, att, i di-n händelse Försynen skulle straffa detta vårt kära Fädernesland med missväxtår, Hans Maj:t Konungen äger rättighet att inskränka Brännvinsbränningen till ännu kortare tid.
Dock ege ej nämnden att sätta ut värdet lägre än ersättnings-skyldig medgifvit; och der så hända skulle, att nämnden höjde ersättnings-beloppet utöfver hvad ersättningstagande yrkat, gälle ej heller beslutet för mera, än äskadt varit, så vida ej jord eller lägenhet, som afstås skall, är besvärad med inteckning, öfverstigandé den fordrade summan; i hvilket fall nämnden må, ulan afseende på ersättningstagandes anspråk, utsätta löse-skillingen så högt, som den finnes, enligt här ofvan stadgade grunder, böra uppgå. §■ 24. Lösen för jord eller lägenhet, som afstås skall, så ock ersättning för intrång, hvilken skall på en gång utgå eller blifvit beräknad för sjelfva anläggningen, vare den, som jordens eller lägenhetens begagnande yrkat, skyldig att till ersättningstaganden utgifva inom den för jordens eller lägenhetens afstående eller upplålande stadgade tid eller, om ersättnings-beioppet derförinnan ej hunnit bestämmas, inom tre månader efter det sådan bestämmelse skett. För betalning af årlig afgift sätte Rätten ut tid, der parterne ej åsämjas. Expeditions-Utskottets Förslag till underd. Skrifvelse, N:o 111. Har ej öfverenskommelse om ersättningen träffats eller nämnden sitt beslut meddela!; inom den tid, då jorden eller lägenheten afstås eller upplåtas bör, må sådant ej hindra arbetets företagande, derest sökanden hos Konungens Befallningshafvande ställer full borgen för lösningseller ersätlnings-beloppet samt för kostnad och skada. Kronan vare för sådan borgen fri. Är jord elier lägenhet, som afstås skall, intecknad, varde ersättnings-beloppet derför inom den för dess utgifvande här ofvan stadgade tiel nedsatt i ränteriet hos Konungens Befallningshafvande, som kungör sådant vederbörande ersättningstagande och intecknings-egare, samt liqvid dem emellan sedermera i laga ordning uppgör.
Maj:ts derom gjorda framställningar, vid så väl 1850—1851 som 1853—1854 års riksdagar anvisat särskilda medel på Rikets Ständers Riksgälds-kontor till upprätthållande af den kassan åliggande pensionering; men, oaktadt dessa bidrag, hvilka bestämdes vid den förra riksdagen till 22,000 och vid den sednare till 36,000 Efter det räkenskaperna för påföljande år 1855 blifvit afslutade, hade Direktionen hos Kongl. Majit (den 8 Januari 1857) anmält, att äfven för detta år pensionskassans utgifter, enligt berörda bokslut, öfverstigit dess inkomster med 46,123 R:dr 39 sk. 10 rst. b:ko, eller med 10,123 R:dr 39 sk. 10 rst. s. m. utöfver det för samma år af Rikets Ständer till betäckande af så beskaffad brist anvisade anslag af 36,000 R:dr; och då, vid pensions-regleringen i Mars månad 1856, pensions-utgiften stigit med omkring 10,000 R:dr sedan föregående årets reglering, samt, med antagande af lika inkomster, bristen för år 1856 skulle komma att uppgå till omkring 57,000 R:dr b:ko, visade sig häraf, enär afgång och tillkomst bland pensionärerne efter Mars månad 1856 varit i det närmaste lika, att ifrågavarande anslag behöfde till sistnämnde summa förhöjas.
Fem åren uppgått lill sammanräknade io,5oo R:dr Banco, hvaraf medeltalet för hvarje år blir 2,100 R:dr. 3:o Lund: Vid sistlidet års slut utgjorde för Stadens begge Jurisdictioner folkmängden 4,444 personer, hvaraf 2,620 voro mantalsskrifne, och har alltså sedan sista berättelsen en tillökning uppkommit af i32 personer, för det mesta härrörande från inflyttningar och Studerandes ökade antal. Näringarne i allmänhet och i synnerhet handtverkerierne hafva under tiden icke vunnit någon förkofran, hvarken genom nya Fabriks-anlägS" ningar eller andre upptäckter inom näringarnes område, hvarlöre ock Ar - 22 belarnes antal och tillverkningen vid Färgerierne, Gavfverierne och KardeFabriken inora Staden icke eller undergått någon egentlig förändring. Gästgifvareskjutsen och vägunderhållningen på en djup lera, hvaraf Stadens ägor! beslå, fordra nu, såsom förr, betyd lige bidrag; men, sedan skjutslega» för Staden under de sex vintermånaderne i Nåder blifvit förhöjd med Åtta Skillingar milen för hvarje häst, har med Skjuts-Inrättningen blifvit vidtagen ändamålsenlig förbättring, så att densamma nu mera är i det bästa skick, och lemna!’, genom den drift och ordning hvarmed den handhafves, allt hopp om framgent bibehållande. De af Eders Kongl. Maj:t, vid Dess resa genom Staden sistlidet år, till understöd åt Stadens fattige Nådigst skänkte 4°° R:dr Banco, hvaraf 35o R:dr skulle förblifva en stående fond, innehafvas till sistnämde belopp, sedan det öfriga blifvit efter Nådig föreskrift utdeladt, af Directionen öfver Stadens Fattigförsörjning, lika med Öfrige denna Inrättning tillhörige Fonder, uppgående till något öfver 3,ooo R:dr Banco.
A utvisar, inqvarteringstolag icke influtit eller beräknats i allg stapelstäder, och derjemte uti uppgifterne från en del städer anmälts, att uppbörden af inqvarteringstolagen inbegripits under den såkallade tolagen, utan alt vederbörande kunnat uppgifva huru stor del deraf utgjort tillökningseller inqvarteringstolag; så och för att härutinnan åstadkomma enhet, har Slats-Contoret hemställt,huruvida det icke må stadgas, att beräkning af inqvarteringstolag i Rikets samtlige städer, utom Stockholm, bör efter redan stadgade eller, så vidt möjligt vore, enahanda grunder iakttagas, och medlen, utan sammanblandning med städernes inkomster, debiteras uti Tullverkets räkenskaper, samt der redovisas såsom Statsmedel; varande, genom Kongl. Brefvet den 3 Maji i7o<% tillökningstolagen för Rikets samtlige stapelstäder, med undantag af Stockholm, bestämd till en procent för utgående rå- och inkommande förarbetade samt en tredjedels procent för utgående tillarbetade och inkommande råvaror, hvilket genom Kongl. Brefvet till Commerce-Collegium den 29 Maji (719 blifvit nedsatt till 3/4 procent af inkommande och 1/4 procent af utgående varor; men sedermera hade åtskilliga förändringar med tolagsafgifterne så väl för Götheborg som en del andre städer al Kongl. Majit i Nåder blifvit stadgade. Det belopp, som erfordrades till fyllnad i behofvet för iuqvarteringsutgifternes bestridande, komme att minskas i den nion inqvartevingslolagen genom en allmännare och noggrannare tillämpning af föreskrifterne örn densammas utgörande inginge till högre belopp, samt att ökas med de hyres-utgifter, som kunde bestämmas; för städerne tillhörige, till inqvartering eller stallrum erforderlige byggnader, äfvensom på iS Statssamt Allm. Besv. och Oecon.-Thsk. Betänkande
Dä man hoppas det snart stall blifwa en allmänt antagen och i nationella Lfwertygelsen rotfästad sanning, at jordbruket är den enda och sanna grundwal för Rikets styrka, anseende och sjelfständighet, sinn innom sitt skote ej saknar en ividsträckt och odlingsbar Jord. Innom Sweriges gränsor finnes mänga hundrade, tusende tunneland, ja ofantelige rymder, hwaraf en del är bewuxen nied oduglig stog, stenbunden eller mattensjuk, eller betäckt med mosta, och ännu en större del bestäende af kjärr och wattusjuka mässor. Sädane nu odugliste jordarter kunde i män af dest art och godhet göras fruktbärande; men härti! fordras stark rygg, styfwa armar och tälamod, samt förlag för den mindre formogne Dock flitige landtmannen, emot en nedsatt lag och billig ränta, samt en pä flere är ställd af, betalningstid, och sä länge en sädan tilgäng saknas, Den 26 Juiri. 427 nas, ser det ut som Nationen wille wänta sig winst af sin egen jords wanffjötsel och desi innehafwares wanmagt. När man undantager landtbruket, finnes wäl näppeligen någon Näring, som ej blifwit biträdd och upmuntrad genom Privilegier eller understöd af penningar och räntor. De fleste hafwa erhällit deras fördelar pä landtbrukets och allmänhetens bekostnad. Mi en tid dä Banken och Riksens Ständers penningcwerk, emot 2 L 3 prooerst kunnat understödja Manufaktur - Diskonten och Lombardrörelscn med flere hundrade tusende Rd. samt Len för Bergsbrukens hjelp och upkomst inrättande
Proposition N:o 93. geise yid vatten och bröd, dervid de i nya lagen föreskrifne förvandlingsgrunder skola följas, så att, om det urbota straffet redan uppgår till det högsta, sorn i förvandlingsväg får tillämpas, det förvandlingstraff, som eljest bort för böterna ega rum, anses deri inbegripet, men om det urbota straffet är ådömdt på kortare tid, detsamma bör, i förhållande till bötesbeloppet, enligt nya lagens förvandlingsskala böjas. Är den bötfällde tillika förfallen till fängelse eller straffarbete och böterna således ej böra till fängelse vid vatten och bröd förvandlas, utan enligt 4 kap. 7 § strafflagförslaget skola till annat straff öfvergå, synes, såvidt oi-dalagen föranleda, en sådan öfvergång böra ske, ändå att den bötfällde är för urbota brott skyldig att undergå fängelse vid vatten och bröd. Det sålunda föreslagna stadgandet komme väl för den, som, jemte böter, vore förfallen till vatten och bröd på kortare tid, att medföra den mildring, att han genom böternas betalande kunde vinna befrielse från den förhöjning i det urbota straffet, som enligt nu varande lag ovilkorligen bör ega rum. För den åter, som redan vore dömd till det högsta straff af fängelse vid vatten och bröd, som efter nu gällande lag får ådömas, skulle skyldigheten att derutöfver erlägga böterna, om bans tillgångar det medgåfve, eller att, om han tillika vore förfallen till annat frihetsstraff, vidkännas en emot böterna svarande tillökning i detta, onekligen innebära en ej oväsendtlig skärpning i bestraffningen.
St. ännu skulle, genom afslag till detta betänk., kunna ej mindre borttaga den ifrägavar. mellanmeningen, än äfven låta hela den af Gr. Frölich föreslagna skrifvelsen förfalla. Jag vill för närvar, dock inskränka mig till yrkandet af propos. å återremisS af betänk. Slutligen anser jag mig böra förklara, att Gr. Frölichs i dag afgifna märkvärdiga yttrande väl innehåller åtskilliga andra omständigheter än de nu uppgifna, som synas påkalla ett svar å min sida; men i anseende till dessa omständigheters enskilda beskaffenhet och den pligt mig åligger att icke längre upptaga R. o. Ad:s tid, särdeles då riksdagens slut stundeligen nalkas, vill jag för denna gång lemna bemälde Grefves öfriga utlåtelser obesvarade. Ex. Ilr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum skulle komme att fortsättas på e. m. kl. 6. Frih. Boye: Jag har endast begärt ordet, för att något närmare redogöra för det yttrande, som Gr. Frölich beha» gat tillägga mig, men hvilket jag icke kan vidkännas. Jag har nemi. icke sagt, att brcoreglementet innefattade stadganden, som stodo i strid med i83o års banklag; men jag har sagt, att äfven i sådan händelse vore det Konungens rätt och pligt, utan någon särskild autorisation från Ständernas sida, att tillse, om reglementet vore förenligt med lag, innan han promulgerade detsamma. Dock ger jag gerna Gr. Frölich rätt deruti, att allt klander är fullständigare, om något bättre uppgifves i stället för det klandrade; och för sådant ändamål behöfver man i sanning icke stort bråka hufvudet vid detta tillfälle. Man behöfver nemi. blott utesluta den der mellanmeningen, som börjas med: "i händelse, och slutas med: "fastställda grunder,” emedan den är både olämplig och onödig. Hvad i öfrigt beträffar det anförande i saken, hvarmed Gr. Frölich uppmuntrat R. o. Ad., torde man derpå kunna göra tillämpning af fictionen om poeten Durenchran, för hvilken en röst från höjden uppenbarade sig och sade:
ter och enskilda om denna fråga, har såsom hufvudargument från de förras sida varit framhållet, att sågverksrörelsen eller flott-ning af obarkadt sågtimmer skedde på bekostnad af fiskerinä ' ringen; på så sätt att fisken i elfvarne genom obarkadt virke förminskades genom att barken hade så belamrat fiskens lekställen, att laxen och siken numera hade endast få återstående att tillgå, samt att vattnet blefve så bemängdt med terpentin, att dessa våra förnämsta fiskarter ej vidare trifvas deri. Huru pass sanning som ligger i dessa hufvudpåståenden lemnar jag till landstinget att besvara. För min del är jag genom gjorda undersökningar förvissad om, att ingen som helst bark belamrat laxens och sikens lekplatser åtminstone i Skellefteå elf; och torde förhållandet vara enahanda i länets öfriga elfvar. Hvad åter beträffar, att terpentin skulle så bemänga vattnet i elfvarne att fisken ej trifves deri, så är detta en fantasi, som endast kan tänkas af den uti kemien rent okunnige, enär terpentin i den form den förekommer i kalla vatten icke kan blandas. Men om så vore, att vattnet i elfvarna kunde blandas med terpentin, så veta ju alla med dessa förhållanden erfame män, att terpentin eller kåda i ett barrträd icke i någon nämnvärd mängd spricker ut af detsamma, om det lägges i vattnet obarkadt, och att om man vill framalstra kåda, så barkar man barrträdet ettdera på rot stående eller sedan man fält detsamma, då det ej kan misslyckas få fram till ytan af trädet så mycket kåda och deri ingående terpentin som möjligt; hvaraf följer, att barka timmar af barrskog, förrän det lägges i vattnet, är att vinna ett mål alldeles motsatt det man i denna fråga eftersträfvat.Då således hufvudmotiverna för barkningspåbudet icke, enligt mitt förmenande, kunna ega bestånd inför en noggrann undersökning, är jag böjd för att tro, att hufvudsakligaste skälet varit något osynligt, men som nu genom den s. k. Norrbottens-lagens tillämpning, äfven inom detta län, väl bör anses undanröjdt.
Missg.- b:n att tillämpa, och den correctionist, som med hugg eller slag öfverfallet1 fångvaktmästaren, dömmes att böta 200 d;r silfvrmt hvilka merendels förvandlas till 28 dagars fängelse vid vatten och bröd, ett straff, som en sådan person icke mycket lärer akta och således föga afhållen honom från våldsamheter. Men den egentliga orsaken lill olägenheterna finnes kanske icke deruti, alt fångarne ej äro ställde under krigslagarna. För min del tror jag, alt det isynnerhet äro tvänne omständigheter, som verka till de oordningar, hvaröfver man klagar. Den ena, att correctionisterne bo tillsammans i logementer, hvarigenom elaka planer fritt kunna uppgöras; den andra, att de icke äro dömde på viss tid, utan tills vidare, hvarigenom de se sig, i saknad af utväg till laga försvar, blifva lifstidsfånge. Derigenom bringas de till förtviflan; ty den, som ej ser något slut på sitt lidande, blir förtviflad och begår då brott, som icke skett, om linn vetet, när han skulle återfå friheten. År 1825 var det äfven afgjordt, att bilda ett sällskap, som skulle laga vård 0111 de personer, som utkomma från correct.inrättn., skulle skaffa deni tjenst, gifva deni råd o. s. v., och hade inrättningen blifvit sådan som den från början var påtänkt, hade sällskapet kanske kunnat komma i verksamhet; men sådan inrättningen nu blifvit, bade det varit utan ändamål att bilda ett sådant sällskap, emedan nian icke kunde förmå någon att hos sig mottaga personer, om hvilkas förbättring man ej kunde gifva grundadt hopp.
Sedan Kongl. Maj:t uti nådig Proposition till Rikets sednast församlade Ständer begärt deras medgifvande, att Krigs-kollegium finge förvandlas till en, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med vissa uppgifna grunder, organiserad Arméförvaltning, derest Kongl. Majit skulle finna skäligt att före påföljande riksdag Bih. till B. St. Prof. 1865 £ 1866. 4 Sami. 1 Afd. 19 Käft. 1 2 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 51. derom förordna, samt att i sådan händelse det för Krigs-kollegii aflöning nu på Riks-staten uppförda anslag finge för den nya förvaltningen användas, intilldess en definitiv stat kunde i sådant afseende varda i behörig ordning antagen, så hade Rikets Ständer, uti underdånig skrifvelse af den 4 December 1863, till svar härå meddelat, att Rikets Ständer, sorn funnit den nuvarande organisationen af Krigskollegium i flera afseenden olämplig och bristfällig, medgåfvo, att Krigs-kollegium blefve förändradt till en Armé-förvaltning på det sätt, att inom densamma bildades tre särskilda afdelningar, hvardera ställd under en militärchef, och att åt dessa chefer uppdroges, att, hvar inom sin afdelning, med nödigt biträde, på eget ansvar handlägga och afgöra alla sådana mål, som i något hänseende fordrade militäriskt-tekniska insigter, men att alla öfriga mål och ärenden öfverlemnades till en särskild, af militärcheferne oberoende afdelning, som utgjordes af endast civila medlemmar och med kollegialt arbetssätt, åt hvilken afdelning tillika uppdroges den omedelbara dispositionen af Armé-förvaltningens kassa och kontrollen deröfver, jemte den bokföring, som afsåge att redovisa för embetsverkets hela förvaltning; och hade i sammanhang härmed Rikets Ständer dels anhållit att Kongl.
Banko-vinsten måtte till mer eller mindre del användas för att inöra och garantera ett väl ordnadt fond-system, enär, för den händelse Rikets änder bifalla Utskottets ofvanupptagna hemställan, det torde tillkomma Stats, skottet att hos Rikets Ständer afgifva förslag angående sättet för användande de medel, som från Ranken till Riksgälds-kontoret aflemnas. Stockholm den 2 Mars 1854. Reservationer: af Herr Aminoff, J. F. »Inom Utskottet hafva så skiljaktiga meningar yppats gående beloppet af den Ranko-vinst, som för hvartdera af åren 1854, 1855 och 56 borde till Stats-verkets behof öfverlemnas, att jag ej kan undgå, att i ett nmanhang uppräkna desamma. En del af ledamöterne hafva ansett det hela :ko-vinsten för de sistförllutna fyra åren borde dertill användas med 900,000 ■r årligen; en annan del af ledamöterne hafva velat bestämma beloppet tilt ),000 R.dr årligen; och några inskränkte detsamma till blott 450,000 R:dr hgen — hvaremot jag föreslagit samma belopp, som Rikets Ständer vid sista dag bestämde, eller 700,000 R:dr årligen; men detta mitt förslag blef vid hufvuderingen i Utskottet genom 18 Ja emot 17 Nej underkändt, i följd hvaraf hela ko-vinsten, enligt Utskottets beslut, kommer att till Stats-verket öfverlemnas; då detta beslut strider emot de åsigter, jag hyser i denna fråga, så anser mig deremot böra aflemna min reservation. Min öfvertygelse i denna vigliga angelägenhet grundar sig egentligen'derpå, jag tror det någon del af den årliga Ranko-vinsten bör reserveras till grundens förstärkande och derigenom till myntvärdets upprätthållande, särdeles som, den åsigt Utskottets majoritet gjort gällande att fråntaga Ranken hela dess ■nist, skall, elter mitt förmenande, i framtiden leda till en ny realisation och så. des myntförsämring. B mko-UlskoUets Memorial, M 2S. 13
Med darrande hand grep Wainahée en nöt, ännu drabbas hon icke af straffet, fastän hon brutit tabu. En hvass sten, en annan till klubba och nöten är öppnad. Wainahée gjuter några droppar mjölk i den afdomnades mun, hon gnider hans tinningar och se hans ögon öppnas. Men han vänder dem med afsky från Wainahée. Wainahée, du arma, hvarföre drabbar dig icke straffet? Du bröt mot gudarnes tabu, och du lefver ännu. Wainahée kan du lefva då din make föraktar dig. Men åter slötos den sårades ögon af matthet, och åter gick den unga makan och satte sig vid hans sida. Hon vakade öfver hans slummer, hon jagade från honom hvarje fluga och fläktade svalka öfver hans brännande kind, men när han åter uppslog ögat, var redan Wainahée som en fläkt försvunnen. Dock än en gång slår höfdingen hastigt upp sin blick; han varsnar Wainahée, innan hon hinner hasta undan, han störtar upp och stöter henne med ett slag af sin hand ifrån sig, så att hon sjunker ned blödande; men ej långt derifrån dignar han sjelf åter maktlös ned i vild feberyra. Wainahée, hvarföre skall du vakna än en gång, hvarföre låter du icke din blod förrinna, kan den stolta icke dö? Wainahée måste lefva; höfdingen skulle utan henne försmäkta. Wainahée säg åt höfdingen din oskuld! ack då han icke tror på Wainahée, skulle han väl då tro hennes ord! Ändtligen hade Wainahée funnit en källa i nejden, hon sköljde af sig bloden och bar i ett kokosskal vatten till sin make. Vattnet svalkade den sanslöses tinning, drog hettan ur hans sår och febern brände mindre våldsam. Nu syntes han vakna till fullt medvetande, och som en skugga skymtade hans unga maka undan. Men krigaren vill ej längre sofva, höfdingen vill ej längre hvila; upp stiger han häftigt, fastän hans steg ännu äro osäkra. Wainahée följer på afstånd hans spår. Snart finner han några af sina spridda krigare, deras mod vaknar åter, då de återfinna sin höfding.