Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Derefter hördes en kraftig mansröst öfverösa en arabisk bärare med tyska och franska förebråelser. Slutligen steg den talande fram och yttrade, synbarligen ännu mycket uppbragt: – Ah ... så! Blumenbach, det är jag det. Den dumma borickan till karl der borta hade ställt mitt skrin med farmaceutiska preparat upp och ned på lasset. Medan han ännu talade hoppade han raskt upp i postvagnen. Han var lång och bredaxlad, hade ett friskt och energiskt ansigte med välvårdade polissonger. Han bar en ljusgrå, låg filthatt skjuten tillbaka på hjessan, ljusgrå sommarrock och i handen ett par svarta glasögon samt sina ljusgrå handskar. – Emin ibn el-Arabi! – ropade tjenstemannen. Den som nu beträdde vagnssteget var en man af medellängd i svart frankisk rock och med röd fez. Han var temligen mager. Han hade ett manligt vackert arabansigte. Hans österländska svarta ögonbryn voro nästan kvinligt fint penslade. Hans djerfva smala näsa krökte sig något ned öfver hans röda, men kanske allt för fylliga mun. Med sin hvita, spensliga, hårbevuxna hand strök han till rätta sitt korta, sotsvarta helskägg. Sedan posttjenstemannen uppropat ännu några namn, de flesta arabiska, och alla platser blifvit besatta, slog han vagnsdörren i lås. Fnysande spände de sex hästarne hofvarne i marken och med ett brak som af ett sammanstörtande hus satte sig den tunga postvagnen i rörelse upp mot Libanons höjder. – Nu föll dörren igen om Vesterlandet, – hviskade miss Harven till sin far. – Undrar just, om den här resan, som jag så länge längtat efter, skall motsvara min förväntan. – Ja, Nelly, vi få se! – svarade Harven i samma lågmälda ton och gäspande. – Jag tycker mig redan märka, att jag skall få ypperliga modeller för mina humoresker. Hade det icke varit mörkt, skulle de resande från postvagnens fönster haft utsigt öfver ett blått haf och ett på samma gång både vildt och leende landskap.
Utmärkt medel för botande af hudlöshet, brännskador, sårnader, skoskaf samt för att göra spruckna och röda händer hela och hvita. Bör finna » i hvarje hem. Pris kr. 2 +porto pr burk. AIILISML Borttager efter några få gångers begagnande hand-, armoch fotsvett. Pris kr. 2 + porto pr flaska. ILAR TÄRgn t N G S M E D EL Non plus ultra. Den som ej vill hafva grått hår eller skägg bör ovillkorligen använda » Non plus ultra&gt;, utmärktaste och oskadligaste medel, som existerar för erhållandet af en naturlig, varaktig, vacker färg, brun eller svart. Piis kr. 4 pr sats jämte borstar. Ofvanstående utmärkta preparat, de bästa som finnas, expedieras mot postförskott från Tekniska, G-eneral-Depöten, Stockholm, Grefgatan 17. Försä ' jes äfven i hvarje välsorterad parfymaffär. V a s a Aktiebolaget Gardin-Magasinet. Specialaffär för GARDINER och afpassade MATTOR. Frofver sändas till Eleganta visitkort Kungl. StockholmBästa brösttcarameller äro de Canabe Pensionnat de jeunes demoiselles. Slöjdoch arbetsskola för barn från 4 — 7 år öppnas första dagarne af oktober i n r 24 Uplandsgatan. (Obs. I Bredvid Tegnérlunden.) Anmälningar mottagas från 27 sept. F. ™T r^ kar, Mattor — Reelt och billigast. Lästmakaregatan 14 &amp; 1 6, lämnas undervisning af skickliga lärarinnor till äldre och barn i alla slags Slätoch Konstsömnader, Märkning, Filetguipure, Knyppling, Macramé, Träsnideri, Glödritning, Läderplastik, Glasetsning, Spånoch Bastarbeten m. m. Fritt val af arbete och tid. Tillträde när som helst. Billiga priser. Prospekt på begäran. Broderier, Märkning, Upprilningar och Monteringar utföras på beställning. alltid Tailor
Bestridandet af erforderlig myntningskostnad är för staten en så ringa sak, jemnförelsevis till den vigtiga omständigheten: myntets bibehållande vid sin rätta halt, alt myntningens utarrendering för besparing af den förra, under äfventyr för beståndet af den sednare, väl aldrig bör komma i fråga. Hr Rosenblad har sagt, att både Banken och Staten skulle vinna på öfverflyttningen. ! 7 II. 21 Den ii December f. m. Om man blott ser på räkningarna för Tumba pappersbruk, torde man finna, hvad Banken vinner på sina förvaltningsbestyr. Jag instämmer med dem, som yrka, att betänk, måtte afslås. Hr Rosenblad: Hr v. Hartmansdorff bar funnit binder emot förslaget uti den förutsättning, att statsbanken kan upphöra. Jag hemställer, huruvida förslaget ifinefattar en åtgärd, som gäller en evighet? Tillämpningen deraf kan ju upphöra när som helst. Jag vill icke ingå i besvarande af den sista delen utaf Hr v. Hartmansdorffs yttrande. Frih. Cederström, Jac.: Jag tillstyrker afslag å betänk. Jag anser Bancofullmägtige vara tillräckligt sysselsatta, utan att belastas med ett nytt verk, som är mera främmande för deras kunskap. Jag finner intet skäl för Konungen att bifalla den önskan, hvarom fråga är, och jag tror, att Ständerna icke böra framställa sådana önskningar, hvilka de på förhand kunna finna böra afslås. Hr Stuart, Carl Gust.: Jag vill blott erinra, att rättigheten att låta slå mynt icke är någon uteslutande rättighet för Banken, utan att hvar och en, som för sådant ändamål till Myntverket inlemnar silfver, äger rätt att få det utmyntadt. Bancofullmägtige kunna, enligt grundlagarna, icke emottaga befallning af någon annan auetoritet än R. St. Då myntningen, enligt samma lagar, är ett jus majestaticum och följaktligen mäste stå under K. M., vöre det altså stridande mot grundlagen, om Fullmägtige, med skyldighet att lyda K. M:s bud och befallningar, dermed toge befattning.
CommerceCollegium för Fondens crediliv på Rikets Ständers Bank, utgörande En million Rrdr, begagnar arne räkningar under Nrris 5 och 8, samt att å den förra bokföras den ManufacturDisconten från äldre tider tillbaka intill år 1779, under discontvilkor och emot 3 procents ränta, anslagna summa af 202,185 R:dr 6 siv. 1 r. jemte de af Rikets Ständer vid Riksdagarne 1815 och 1818 mot ( 9 ) mot lika ränta beviljade tillökningar å detta creditiv med tillsammans 708,713 R:dr 36 sk. 7 r., samt å den sistnämnde det, jemlikt Kongl. Brefvet den 20 Juli 1786 till Kongl. Collegium utbetalda discontlån å 89,101 R:dr 5 sk. 4 r. äfven mot 3 procents ränta, som hvarje halft år borde erläggas, samt på 9 månaders uppsägningstid å Bankens sida; och hafva bemälde Revisorer hos Kongl. Maj:t i underdånighet hemställt, om icke, enär de å begge räkningarna upptagna summor disponeras under alldeles enahanda vilkor, och Manuläctui DisconlContoret numera äfven vid hvarje halfl års slut betalar den då upplupna räntan å allt hvad af credilivet blifvit på begge räkningarna begagnadt, dessa räkningar kunde, för att åstadkomma enkelhet och lättnad i bokföringen, sammanslås och endast den äldsta räkningen N:o 5 för ManufacturDisconten hädanefter begagnas. Kongl.
Landström anfört, huruledes han, i nyssnämnde egenskap och såsom antagen Commissionair för de till hushållningens reglerande vid nämnde Kungsgårdar förordnade Committerade, skall fått vidkännas så stora förluster genom en af Committerades, aflidne StatsCommissarien Widegrens åtgärd, att Landström, som förut varit i goda omständigheter, slutligen bringats till cession; till bestyrkande hvaraf Landström i underdånighet bifogat en räkning med bilagor, enligt hvilka bemälde Stats-Commissarie åren 1812 till och med 1818 afgifvit dels qvittencer, dels skuldsedlar å serskilda penninge-belopp, utgörande, med beräknad ränta derå, en Summa af 26,098 R^dr 40 sk. 8 r:st., för hvilken Landström i Widegrens Concurs, jemlikt Curatorernes meddelade betyg, ej kunde få någon utdelning. Och har Landström underdånigst bönfallit, att Kongl. Maj:t, med behjertande af berörde förhållande, täcktes af Gunst och Nåd efterskänka honom återstoden af den skuld till Strömsholms Stuteri-Inrättning, hvaruti han härigenom kommit, uppgående till omkring 1,800 R.'dr, för godtgörande hvaraf hans vid Stuteriet innehafvande Expectance-lön till hälften blifvit i flera år innehållen med 200 R:dr om året. I afse - Siats-Utskottets Utlåtande N:o 6.
&c. Utan att vilja förneka, det Utskottens anmäiklling kunnat gifva någon anledning till hvad sålunda är vordet an földt och föreslaget, måste likväl dervid erinras, att Utskotten endast afsell en lältfatlligare zifferbestämning, än genom de långa decimaltalen. Den m.echaniska, medelst Likare, står likväl qvar i t\ inom. och är för en hvar att finna utan momenternas omflyttning. Utskotten vilja icke eller öfvertyga sig, alt en dylik omflyttning skulle eifordras, för att i Stadgan uttrycka nödvändigheten af zifferbestamningen, såsom yttersta controll. Denna förklaring tyckes redan innefattas i början af 2 §. i dess närvarande skick, men äfven i annat fäll skulle det alltid blifva mindre lämpligt, att börja §. med bestämmandet af Likarnes fotlangd och öfriga beskaffenhet, innan Fotens mått ännu blifvit bestämdt. Beträffande i öfrigt uttrycket Rikslikare till yttersta oontroll, sä kunna Utskotten icke finna det origtigt i det, sammanhang, hvari det förekommer. Det bär naturligtvis afseende på Rikslikarnes förhållande lill öfriga Likare oell Mått, och i delta hänseende torde utan fel kunna sägas, att de förra, såsom de förnämsta exemplar eller aftryck af grundenheterna, böra förvaras till yttersta controll. Till förekommande likväl af Lags. Allm* Best.- o. Oac. Uuhtftf. N:o ya. t.7 af missförstånd vilja Utskotten föreslå, att ordet yttersta borttages; äfvensom Utskotten af samma orsak, då de ej kunna till* styrka den föreslagna momenternes omflyttning, likväl icke äro obenägne att frånträda den anmärkning, som dertill gifvit anledning. 2 Moni. Då Cubicfot icke förut varit omnämnd, anser bemälde Herr Grefve detta mom. böra erhålla följande lydelse i Kannans rymd skall vara tiondedel en af Cahen på en sådan fot, hvilken ändring Utskotten icke kunna annat än godkänna.
Det är lätt att säga, att man inte ska’ göra för mycket affär af sig själf. Gör jag det egentligen? fortsatte han sin tankegång. Det for för honom, hvilket förakt han hyste för dem af sina kamrater, hvilka han tyckte klemade med sig själfva, människor, hvilka vid minsta motgång bröto ut i smärta, som om hela deras väsen blödde under tusentals osynliga sår, som visade hela sin otillfredsstälda ärelystnads aggande marter för människor, hvilka svarade med ett vänligt ord och lämnade dem med en axelryckning. Han kunde inte beklaga sig. Han kunde inte utsätta sin ömtåliga stolthet för den opålitliga trösten af en väns deltagande. Han var trettio år, utan att hafva lyckats. Och han hade lidit sig stark i andras ögon. Men därför var han också så mycket svagare i ensamheten. Och nu kände han sig förtvifladt ensam. Det är en stor sak, tänkte han vidare, att icke önska mera för egen del än medvetandet att icke ha vikit en tum för att nå dagens öfvergående ryktbarhet. Man måste kunna vänta, arbeta med energin lefvande och växande under arbetet, obruten af motgången, och utan att hata. Det är orätt att hata människor, därför att de ej kunna förstå. Det är orätt att tro, att det ligger någon elakhet i denna brist på uppfattning af det, som är nytt, hvilken trycker arbetarna för detta nya till jorden. Artisten tyckte också, att han icke kände något sådant hat. Och han motiverade denna uppfattning därmed, att han kunde tänka lugnt på sin egen stälning, på människorna, på lifvet. Jag skulle kunna lefva lycklig, fortfor han, utan annat erkännande än från de få, som ville och kunde förstå, det som bröt emot häfdvunna föreställningar. Det nya behöfver en lång tid för att förklaras, mogna och blifva färdigt. Jag själf känner ju häller icke detta nya, som jag sträfvar efter. Det är sant. Jag beherskar det icke. Men jag vill åtminstone inte svika det. Han skulle kunna vara en stark och harmonisk människa; han kände det; ja, han visste det. Han var viss, att han skulle kunna blifva det, åtminstone om han bara hade en sak. Och detta något var pängar.
1 Tjog — s 2 — 302 24 — Jern: kasserade kanoner etc. 1 Sk® — 24 — 61 24 - Gjutet, ej specific, 100 Rid. v. 2 493 5 Stäng-, platt etc. ... Det är ännu oafgjordt, huruvida icke Alun m. fl. artiklar komma att alldeles befrias fran utförselstull, hvilket beror på utgången af den i anledning af Ridderskapets och Adelns beslut om utförselsafgifternas borttagande å en mängd varor, under N:o i i Utlåtandet N;o 48 föreslagne allmänna votering; men som å en del af dessa artiklar nedsättning till visst belopp redan af 3;ne Stånd blifvit beslutad, samt så stor minskning i tullintraden följagtligen nödvändigt måste uppkomma, sorn högsta alternativet i voteringen är lägre å dessa artiklar än dc förra bestämruelserna, hafva dessa nedsättningar blifvit tagne i beräkning, Bil. lill B cvillnings-Utskottets Betänkande> N\o 50, 15 Nedsättning Förhöjning a qvantiteten för tullberäkuingen. uti årliga tullinkomsten. 4 qvantiteten för tuffberäkningen. uti årliga tullinkomsten.
sätta fart i blodet. Förmiddagens sista timme ar agnad å t historiskt eller etisktreligiöst föredrag. Antag det senare. Dessa fria föredrag åhöras ej blott af eleverna, utan af liiisets hela befolkning samt ofta af franilingar, tillfiilliga skolbesökande ocli andra intresserade. 2- Först sjunges t. ex. Grundtvigs sång: ~ H v a d solsken a r för den svarta mull, ar sann upplysning för .stoftets frände., Därefter talar skolans föreståndare öfver Victor Rydbergs dikt, Snöfrid, talar o111 de lifvets frestelser, so111 heta penningebegär, ärelystnad och siiinlighet, om liiirii dessa lockelser skola motas med att människans högre och sanna jag stärkes, ocli 1111s detta a r villkoret för människosjälens lyftning och utveckling till, gudoniligt lif. Härefter sj unges: B J a g liar burit lärkans vingar, jag liar sjungit högt dess sång, o. s. v. Under den två timmars rast, som nu följer, tillreda eleverna sin mat i de båda därtill afsedda kök, som finnas i elevbyggnaderna. Det hvarje vecka frkn hemmet sända niatförrådet värmes upp, stekes och förtäras under glam och glädje, och långt iiinaii handarbetstiinmen på e. in. ar inne, sitta eleverna åter på sina platser, syende, stickande, ritande, vanligen under sång. E n afdelning samlas i väfsa.1en i, öfre våiiingen, där 5-6 väfstolar äro i &amp; ng, där spolniasltiiien surrar och. liflig verksamhet råder. Väfslagen äro: oppliämta - vafdt såväl med spjälor soin nied dragverk - rosengång, diikaghng, krabbasnår, flossa, munkabälte, inera sallaii rödlakm, samt stramalj vaf, slatvaf och band.
Jag tycker att det är en fullkomlig inconseqvens af de ledamöter, som i Ivonungens rådgifvare endast vilja se embetsmän och ej statsmän, att vilja vägra ett sådant ansvars påstående. Hvad nu enskildt beträffar delta betänk., så bekänner jag uppriktigt, att jag tror ej att Const.Utsk. rätt förfarit, då Utsk. från de premisser det anfört kommit till detta tillstyrkande elier åtminstone denna häntydning för R. St., att handla efter 107 §:n Reg.Frn. Jag kan icke för min del finna, att Const.Utsk. på laglig grund kommit till detta beslut i frågan, emedan jag instämmer med de reservanter, som anse att det för Const.Utsk. fordras ett protocoll till grund för en framställning i detta fall; men äfven från en annan synpunkt eller den af det verkliga, det förnuftsenliga förhållandet, 0111 jag så får uttrycka mig, hade jag verkligen trott, att en anmälan efter 107 fj:n vore högst olämplig i detta fall. Const.Utsk. har likväl i sina premisser uttalat en 318 Den ii September f. in. mening, som jag anser vara af så hög vigt, så förtjent af R. o. Ad:s, af hela Representationens och hela nationens ompröfvande, att jag skulle lifligt önskat att Const.Utsk:? tankar i detta fall kunnat få en annan åtgärd än Coust.Utsk. sjelft synes hafva åsyftat. Sålunda skulle jag hafva önskat, att Const.Utskts slutsats af det riktiga raisonnement, som Utsk. lagt lill grund för betänk., varit den, att Const-Utsk. ej kunnat förbise de omständigheter, som måhända föranleda K. M. att ännu längre uppskjuta Statsrådets completlering och ännu mer Statsrådets organisation på ett sätt, sora öfverensstämmer med den verkligt constitutionella formen och constitutionella ansvarigheten; hvarför Const.Utsk. velat till R. Sl:s eget ompröfvande öfverlåta hvilken åtgärd kunde vara lämpligast.
E. upptagna varor och tillverkningar, för hvilka nu gällande införselsförbud komma att uppbäfvas, tills vidare må införas endast till vissa stapelstäder; dels ock, att alla dessa artiklar, å hvilka, vid den nya tulltaxans utfärdande, en fullständig förteckning lärer böra allmänheten meddelas, icke må på kreditupplag uppläggas, och ej heller på nederlag, annorlunda än lill återutförsel i de hamnar, som enligt kongl, förordningen om nederlag af den 13 Maj 1843 nu äga ständig nederlagsrätt för varor, förbjudna till införsel, nemligen: Slockholm. Göteborg, Karlshamn, Landskrona och Söderköping. De hamnar, dit införsel af hittilis förbjudna varor endast skulle få äga rum, synas böra blifva de af Norrköpings fabrikssocietet uppgifna: Stockholm, Göteborg, Malmö, Kalmar, Norrköping och Gefle, med tillägg af Helsingborg, särskilt i betraktande af den omständigheten, att be - 6*2 Kongl. Maj:ts Nåd. Skrifvelse, N:o 40. tydlig införsel af utländska fabriksvaror kan öfver denna ort verkställas, äfven under de månader af året då sjöfarten i öfrigt är stängd. 1 afseende på Kalmar kunde måhända med skäl föreskrifvas, att införsel af hittills förbjudna utländska varor dit ej finge äga rum förr än staden blifvit försedd med fullkomligen ändamålsenligt packhus. För att icke medgifva rätt till kreditupplag för varor, som nu komme att från införselsförbud befrias, erfordras blott, att icke upptaga dem å den vid tulltaxan fogade särskilta tarif för nämnda upplag, hvilket ock vid redaktionen deraf iakttagits.
Ida är god presenterar mig för detta förtjusande väsende. Ida, med hvilken han ändå verkligen var du, blef lika altererad som jag, och hon kunde blott framstamma: Josef! Så är mitt förnamn, men tillnamnet? Josef, hvad felas dig, hvad tänker du på? sade Ida hviskande. Mitt tillnamn skall du säga. Bättre sent än aldrig; bättre förr än sednare. Fatta mod, Ida. Nå ja, Celia. Detta är filosofie magistern, ingeniör Josef v. Degen. Är det nu nog, obeskedlige? Du, Ida har fullgjort allan rättfärdighet. Icke så din kamrat med de svarta lockarna, herrliga ögonen, röda friska kinderna, och läpparna sen! Ty vidare fram vill jag icke förvilla mig. Endast derhän, att ni måste tala! Jag vet sannerligen icke hvad jag skall säga, då jag måste tala på befallning svarade jag, halft förlägen, halft ond. Hvad ni nu sade, var verkligen det allrabästa. Mer behöfdes ej för denna gång. Nu fick jag höra äfven er röst, och dess klang är bra. Rösten är vigtigare än man i allmänhet förmodar. »Mera en annan gång, mamsell Wärn.« Han gick bort, och efter en litet obehaglig paus sade jag till Ida: han är verkeligen besynnerlig. Ja, kära Celia, det kommer sig deraf, att han af denna aftons goda tyckes hafva kommit litet utur sitt vanliga. Eljest är han icke så öfverdrifven. Du tycks vara särdeles intagen af honom. Skulle jag icke vara det! Skulle du veta, huru god han var emot oss: mätte upp min fars mark utan någon ersättning, och gaf dessutom min far så goda råd i inrättningen af jordbruket, att pappa säger, det vi derigenom, i stället för att vi nu äro fattiga, kunna bli välmående. Och för att kunna uppkasta sådana råd, sparade han ingen möda, icke heller tid. Jag kan icke vara ond på honom, om han ock för det närvarande är litet »se så der.« Ingeniör v. Degen dansade väl icke, men vid slutet af den dans, jag dansat med Axel, infann han sig åter och sade helt obesväradt:
— Skulle likwäl Dcn -5 Iulii. 193 likwäl behofwen icke utan större tillgångar kunna Upfyllas, och län af enskilde ej erhällas, önstar jag att Banquen haldre sä widt sig göra läter ma kunna med län biträda, än akt behofwen mäga fyllas genom förökande af creditsedlarne, hwarafen större tillökning kunde möjeligen nedfälla wärdet pa de nya ej mindre än de kill större belopp nu utelöpande Riksgäldssedlar, och i financielt afseende derigenom bäde för Riket och Bananen tillskynda en större stada än genom en tillökning af Bancosedlar, som i förhällande till nya blifwande behof ffulle kunna medgifwas. Om jag anfelt mig berättigad, att endasträdfräga den nitälstan, jag allid hyst och hos mig aldrig stall saknas för Banquens s/elfbeständ, och i sammanhang dermed för uprätthällande af desi credit, hade jag wisterligen icke gjort förenämnde framställning om Banquens biträde, som jag önstar mä kunna undwikas, men dä jag såsom ^ medborgare och representant, anser mig tillika skyldig att Lekt sammanhang äfwen bedömma Statens fordringar och art medgifwa en mindre olägenhet, för att undanrödja en större stada, sä wäl för Riket som äfwen för Banque» i följd deraf; fä anser jag mig böra yttra den i öfvertygelse, att om länbiträden blifva i följd af wär polikista ställning oundwikelige, Banquen i sädan händelse genom ert behörigt crediliv och äfwen i yttersta nödfall, genom särskildt län häldre borde bereda en säkerhet för erhällande deraf, än art detta öfverlämnäs ät vwistheten, och i det oförmodade fall, af erhållande län af enskilde > Andra Del» N:c> 13.
Då rektorn inträdde med listan i hand öfver dem, som blifvit befunna värdiga att antagas såsom lärjungar, genomfor en bäfvan de flesta af de församlade inträdessökandena; ty man kunde ju på förhand icke så noga veta, huru det skulle gestalta sig för hvar och en. Utaf de 90 inträdessökandena voro ju endast 30 godkända eller med andra ord så många, som det fans plats för. Bland dessa 30 uppräknades äfven jag, hvaröfver jag upprigtigt sagdt kände den högsta lycka. Och jag kan för öfrigt ej uttänka något, som skulle djupare kränkt min heder, än om jag såsom kuggad i inträdesexamen, nödgats återvända till min hembygd, till min ömma moder och till min vördade lärare och välgörare, prosten. Min vän Pettersson kom, trots sin bevekande inträdesansökan, att tillhöra de 60, som ej uppropades, hvarföre han ock var mycket olycklig. Största delen af de nyintagna gingo nu på en gång för att köpa seminaristmössa hos Johanna Bergström, som bodde uti huset n:r 48 Köpmangatan, näst intill det s. k. »Skåpet» der »herrar seminarister» i allmänhet plägade intaga sitt eftermiddagskaffe. O, med hvilken fröjd var det icke, som jag för min del iklädde mig denna blåkulliga sidenmössa med sin silfverträns och lyra, hvilken senare ju var ett för alla synligt tecken på den värdighet, jag redan tillkämpat mig på bildningens bana! Derpå begåfvo sig flera af oss, som nu formerat bekantskap, till Ellen Hansson för att låta fotografera oss. Och jag gladde mig i andanom öfver den hänryckning, min ömma moder skulle känna, då hon fick se mig porträtterad med seminaristmössan på det bord, mot hvilket jag stödde min armbåge. Redan följande dag började vi vårt arbete i seminariets första klass efter det schema, som jag ännu förvarar. Förste timmen på den förste arbetsdagen, som var en fredag, hade vår klass i enlighet med schemat, Svenska Historien. Då äldste adjunkten, som undervisade i detta ämne, framtagit namnlistan öfver oss lärjungar, sade han: »Innan vi börja vårt arbete, så vill jag föreslå er en sak.