Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
De mindre anslag, sorn Utskottet, i anseende till omöjligheten att vid nu varande Riksmöte åstadkomma den hufvudsakliga förändring i LandsStats-Tjenstemännens lönevilkor, som K. M:t behagat i Nåder föreslå, ansett sig, till afhjelpande af åtminstone någre deruti befunne brister böra tillstyrka, hafva föranledt åtskillige anmärkningar, hvilka Utskottet trott sig för ordningen skull böra indela uti 3:ne Glassér: nemi. 1:0) Sådane, genom hvilka blifvit ogilladt allt ytterligare Statsanslag för närvarande åt LandsStatsTjensterne. 2:0) Sådane, som innefatta Specielle erinringar vid Utskottets tillstyrkanden, samt 3:o) Sådane, som åsyfta anslags beviljande äfven till andre behof än dem Utskottet anmält. Till Första Classen synes höra H:r Grefve Gyllenborgs , Joli. Henning , anförande hos Ridd. och Adeln, att, då, under medgifvande af behöflig löneförbättring för LandsStatens Tjenstemän, Utskottet förklarat den, som K. M:t i Nåder föreslagit, till ett belopp af i53,ia3 R:dr, böra för närvaraude uppskjutas, och således, med lika anspråk som öfrige Embetsoch 54 Stats-Ut slottets Tjenstemän otvifvelaktig! kommer alt nästa Riksdag åter framställas, varsamhet i allmänhet syntes böra iakttagas vid bestämmandet af löner , som icke på förändring bero, hälst det visade sig tämmeligen tydligt, att, sedan denna Riksdag haft till föremål, att taga allt hvad tagas kunde, och sedan genom InkomstTitlarnes högre beräkning
Maj:t täckes, genom särskild Nådig Resolution, den försutne tiden återställa; åliggande RiddarhusDirectionen noga tillse, att hvad ofvanberörde Författningar si väl härom, som i öfrigt rörande Introductioner stadga, varder noggrant iagttagit. Under Riksdagarne må likväl Introduction ej beviljas förr, än RiddarhusDirectionen hos RiddarhusUtskottet tillkännagifva, och RiddarhusUtskottet hos Ridderskapet och Adeln anmält, det vederbörliga prestanda blifvit fullgjorde, samt Bidderskapet och Adeln derefter till Inirodactioncn in Pleno tillstånd gifvit. §• 3- Ej må någon upptaga annan Ättg namn ellar vapen, den må vara lefvande eller utdöd, med mindre han dertill undfått Konungens Nådiga tillstånd, efter att, i händelse Åtten ännu lefver, hafva inför Kongl. Maj:t uppvisat Ättens medlemmars uttryckelig» samtyck* dertill. Alla de Commendeurs ätter, hvilka tillkommit före den dag då den nu gällande Re~ geriogsFormen blef af Kongl. Maj t och Rikets Ständer fastställd, aga att bibehålla det högre s D«n 4 December c. m. Säte å Riddarhuset, som dem blifvit för detta tillagdt; men under ingen förevändning må hädanefter någon ny sådan Ätt bildas, ej eller någon ätt ur sin ordning flyttas. §. 5- Inom så väl gamla som nya Adeln anses såsom Stamfader för en Adelig ätt, den, som till samma ätts värdighet först upphöjd blifvit, och såsom ättemän, så väl hvar och en sorn af ättens värdighet är lagligen delagtig vorden, som ock den, hvilken denna värdighet ärfva kan, och sjelf är introducerad Svensk Adelsman. Hufvudman är den ättemän, hvars ättegren är äldre än någon af de öfrigas, och har varit det i hvart och ett led, från och med Stamfadrens barns till och med hans eget.
Vare detta sagdt utan att vilja nedsätta de nuv:de folkskolelärarnes värde; flertatet af de under sednare och sednaste åren vid Seminarierna bildade, äro utom allt tvifvel fullt vuxna sitt kall, men låtom oss ej glömma att det ännu finnes ett ej obetydligt antal folkskolelärare, särdeles uti rikets norra del, som tillhör den, om jag så får uttrycka mig, gamla stammen, och dessas förmåga att fullgöra en undervisning, som skulle equivalera med elementarläroverkets lägsta klass, kan ej annat än med fog sättas i fråga. Slutligen får jag fästa uppmärksamhet vid, att den föreslagna och af en talare förordade flyttningen al elementarläroverkets lägsta klass till folkskolan skulle komma att orsaka ej beräkneliga högre utgifter, så för kommunen som för staten. För kommunen genom nödvändigheten att anskaffa större och utvidgade skollokaler för ännu en klass, då de nuv:de lokalerna ej äro beräknade för mera utrymme än folkskolan, såsom den nu är organiserad, fordrar; för Staten till aflönande af ett större antal lärare, emedan med all sannolikhet ett betydiigt störro antal folkskolor med en ny klass skulle uppstå än som motsvarar de nuv:de elementarläroverkens lägsta klass, hvilkas lärare skulle indragas. Skulle åter stadgas att dessa nya lärare uti folkskolan aflönades af kommunen, lära väl få kommuner vilja åtaga sig en dylik tunga. Af hvad jag sålunda yttrat, följer att jag anser, att Utslct kommit till ett särdeles välbetänkt resultat, då Utslct, utan att förneka giltigheten af den föreslagna föreningen af folkskola och elementarläroverk i framtiden, ansett deri för närv:de icke böra verkställas. Vi böra, Mine Hrr! låta folkskolan icke undergå förän - 398 Den 17 Mars f. m. dringar, innan den är mosen att mottaga elementarläroverkets första klass, oell besinna, att ingenting är för undervisningen menligare än ständiga förändringar.
Svensk”; men såvida den anmärkn. som Hr Printzensköld framställt, på förevar:de fall äger någon tillämplighet, så skulle jag önska att det i sådan händelse ginge an an dermed förfara på sätt det berättas hafva tillgått under frihetstiden med utförsel af porslin, för hvilket exportpremier voro utfästade och verkligen beviljades, änskönt varans halt icke synnerligen gaf hopp om afsalu å utrikes ort. En hastig nedsänkning i hafvets sköte, så snart, efter inhändigadl premium, fartyget lemnat våra stränder, blef den åtgärd som vidtogs lill undvikande af en kostsam och onödigtvis använd frakt för den mindre goda varan. Ehuru nämnde förfarande naturligtvis ej var att, för det fall hvarvid det användes, i någon måtto loforda, så skulle jag, om bemälde förfaringssätt ginge an alt å immateriella föremål tillämpa, mer än gerna vilja medverka dertill, att ofvanberörde vara kunde allmän 27* - 420 Den 5 Jani f. m. neligen ur landet exporteras, samt att, till befrämjande deraf, den måtte få tullfritt utföras, exporten medelst premier uppmuntras, och varan derefter i sjön för evigt begrafvas. Hr Aminoff: Dä jag alltid hyllat den åsigt att förbudens bibehållande äro i mänga afseenden skadliga, men ock, att vid deras borttagande tillräckligt skydd borde lemnäs dem som på dessa förbuds tillvaro grundat sin tillverkning: har jag varit af den tanke att, till en början, man borde åsätta högre tullbestämmelser för sådane artiklar, men sedan småningom förminska desamma till deras rättmätiga värde. Genom en sådan åtgärd lugnas producenten som på förbudets tillvaro grundad! sin tillverkning. Uti Utsk. förevisades de olika sorter socker som vanligen förefinnas, och det var omöjligt, för de Hesta ledamölerne att upptäcka skilnaden dem emellan, eller gränsen för densamme, hvarföre ock Utsk. trodde sig handla rättvisast att förena sig uti hvad den K. skrifvelsen föreslagit, på det att misstagen må kunna undvikas vid bedömandet hvartill varan egentligen bör räknas i afseende å lullbestämmelsen. Jag instämmer uti Utsk:s förslag. Frih. Rehbinder:
Cederström och öfverste-löjtnanten friherre Sven Cederström år 1751 hos Rikets Ständers Bank erhållit ett lån, stort 9,000 daler kopparmynt, emot pant af säterien Norra och Södra Lisma, 2 mantal, samt frälsehemmanet Upsala med alla derunder lydande torp och lägenheter uti Stockholms län och Svartlösa härad, men sednare innehafvare af dessa fastigheter underlåtit att till Banken erlägga förskrifven kapitaloch ränte-hetalning, hade Bankens kommissariat, den 27 Oktober 1807, på grund af då gällande författningar, angående sättet för försäljningen af Bankens fastighetspanter, anmodat Kongl. Maj:ts vederbörande Befallningshafvande föranstalta derom, att Norra och Banko-Utskottets Utlåtande, N.-o 51. 5 Södni Lisma samt hemmanet Upsala blefvo vid nästa och påföljande Ting med Svartlösa härad, för Bankens räkning, nppbudne. A denna egendom meddelade Härads-rätten, till följd häraf, trenne laga uppbud; hvarjemte emellan andra och tredje uppbudet värdering å egendomarne, för Bankens räkning, den 17 September 1808 företogs; men, vid denna förrättning, hvilken skedde i närvaro af egendomens da varande innehafvare, Understallmastaren friherre Anders Cederström, hade domhafvande)), lagmannen Erland Junbeck, funnit för godt att uti värderings-inslrumentet jemväl inlaga och i ett sammanhang med Bankens pant, efter banko-method, uppskatta de till Banken icke pantförskrifna fastigheterna laketorp, Samuelsås och Sadelmakarekrogen.
En Tidningsskrifvare, nu någon gång ursäktad genom nödvändigheten, alt, så framt han ej är Riddarhus-Ledamot, förlita sig på andra personers berättelser och mer eller mindre rigtiga uppfattning af ämnena, saknade, i hän - 102 Den i 5 Jan ua l ii. eleise han hade utväg att sjelf öfvervara sammankomsterne, all ursäkt för en vrängd eller stympad framställning. Han vore då underkastad icke blott det Juridiska ansvaret, utan äfven det honom ännu vigtigare: förlusten af allmänhetens förtroende, och interesset för hans Tidning. Sedan Utskpttet sålunda yttrat sig öfver sjelfva principen, har Utskottet, ehuru det anser frågan derom böra, såsom det tillgick vid sistlidne Riksdag, serskildt afgöras, dock skolat nu jemväl afhandla sättet och bestämmelserne för offentlighetens medgifvande, emedan mången torde anse möjligheten att kunna besvara quaestio qvo modo, såsom vilkor för besvarandet af qvaestio an. Det har blifvit ifrågasatt, att stadganderne i i3 och 18 §§. RiddarhusOrdningen, angående utdelningen af Inträdespolletter, skulle lägga hinder i vägen för meddelandet af tillåtelse åt främmande peroner att öfvervara Ståndets öfverläggningar; i följd hvaraf det skulle blifva nödigt att, innan publiciteten medgifves, på lagenligt sätt tillvägabringa ändring i nämnde §§.; äfvensom tillåtelsen af offentlighet ansetts böra i RiddarhusOrdningen införas. Men då Utskottet härvid tagit i betraktande, att RiddarhusOrdningen är utfärdad och gällande endast för Ridderskapet och Adeln, så - Den 15 Januari). io3 sorn RiksStånd, det vill säga för de Ledamöter deraf, som på Riddarhuset äga säte och stämma; att det är i denna categorie föreskrifterne om
Den kan verka långt efteråt. Vid denna tid korresponderade jag äfven med en ung allvarlig prestman, som jag aldrig lärde personligen känna. Men hans intima bekantskap med den ene af mina bröder, hvilken visat honom brefven från sin unga syster, gjorde att han fattade intresse för den vidare utvecklingen af hennes anlag och att han föreslog att deltaga i brefvexlingen, hvilken också varade öfver tvänne år, d. v. s. tills jag vid aderton år blef förlofvad. Denna korrespondens, som hade hela det behag, hvilket för ett ungt och något romantiskt sinne måste ligga i den lilla mystèren att brefven vexlades med en obekant, ehuru de gingo genom min mors och min brors händer, utvecklade min böjelse att dramatiskt behandla de förefallande ämnena. Och huru många, huru skiftande voro ej dessa ämnen! En sjuksäng, som jag besökte i fattigmans hus, en middag för främlingar, en bal, en maskerad, en sjöresa, en slädfart åt Norge, en storm och redogörelse för de skilda intrycken – derpå försvar öfver i föregående bref klandrade punkter, de särskilta definitionerna på vissa begrepp och slutligen små filosofiska och religiösa afhandlingar, hvilka särdeles lämpade sig till denna tid, då just den unge presten läste på sin pastoralexamen och i ordets bästa mening beredde sig till det kall, som han sedan i en vidsträcktare krets beklädde. I en småstad, der ingenting sådant kan tilldraga sig utan att ge stoff åt någon slutsats, ville man gerna veta att den der korrespondensen skulle sluta i en annan genre. För min del visste jag likväl att detta icke kunde blifva händelsen: vi kände hvarandra alltför noga från perm till perm och hade alltså ingenting haft att studera. Emellertid – han är nu förutgången liksom flera sedermera förvärfvade vänner – tackar jag honom för det jag så lärde mig att fatta och pröfva mången sanning, mången tanke, hvars vigt eljest halkat förbi mig. Det var en upphöjd presterlig natur, sträng mot mig, sträng äfven mot sig sjelf, måhända mot alla. Dock var det långt ifrån att glädjen var en främmande gäst i våra bref.
Då jag på sätt och vis biträdt den motion, som af Herr Tersmeden blifvit gjord, derigenom att jag framställt samma tankar i anledning af Konungens Proposition om Passevolancen, såsom ett alternatif mot det, hvilket af Konungens Rådgifvare blifvit uppgifvit, det nemligen att afgiften borde erläggas genom Allmän Bevillning; anser jag mig pliktig, att till besvarande upptaga några yttranden. Jag har med nöje instämt deruti, att det rätta onekeligen vöre utgiftens bestridande genom allmän Bevillning, och har förenat mig med dem, sorn önska, att StatsUtskottet ifrån den sidan måtte betrakta frågan, och sålunda tillstyrka Rikets Ständer denna utväg att komma till målet. Men det var endast i den händelse, att StatsUtskottet ej skulle lemna denna tillstyrkan, sorn jag trodde det genom indragning af vissa Nummer blifva möjligt, att bestrida Arme'ens vapenofniiigar. Jag trodde, en sådan indragning ganska väl. stå tillsammans med behofvet för vårt försvar; hälst jag vet, att ganska många Nummer redan äro indragne, och jag anhåller, *7* Den a3 Mars f. m. att StatsUtskottet måtte söka upplysning genom GeneralAdjutanten för Arme'en, huru många, och till hvad ändamål de äro indragne. Jag tror att ganska många äro det för ändamål, som torde kunna anses främmande för Försvaret, åtminstone på intet sätt jemförlige med de behof, som nu äro i fråga. Skulle man anse af nödvändighet, att den numeraire, som enligt indelningsverket är upptagen, bör finnas, så måste i första rummet de vacancer, som bållås endast för luxbehof, ersättas. Jag finner deremot, att den indelta Arméen, såsom utgörande endast en stam, ej behöfver vara så talrik, som icke mera fullkomligen öfvad, och att i närvarande skick, då materiellen fordrar så stora bidrag, det är en kräfta för Sverige, om man bibehåller hela indelta Armeen till sin fulla numeraire.
» Han skulle snart finna », heter det i slutkapitlet, » att uppfostran gjort honom oduglig för samhället, och när han icke fann sig i att vara ut * visad, böljade hans tvifvel vakna, om icke samhället också hade en skuld i hans uppfostran, och om icke samhället hade fel, som borde botas ». Blott så länge Kristian får vara i fred för samhället, lefva ute i naturen och i frihet och ensamhet, bibehåller han sin heder, sin lycka och sin karaktärs skönhet Samhället träder emellan och tillintetgör naturbarnet Kristian blir en missdådare, en hämdgirig och en upprorsmakare. Morgonen efter nederlaget, då han misslyckats på teatern, ligger han på sin soffa och läser » Fältskärns berättelser. » Allt efter som han läser, tycker han, att han sjelf genomlefVat det, som här möter honom. Här finner han styfmodern, som försonades med sin styfson, alltså en upplösning, som Strindberg länge åstundat. Längtan efter försoning var i dag särdeles djup; hans hjerna arbetade med förslag till gåtans lös-niug, en feber kommer öfver honom och minnena ordna sig. Hans inbillning är så stark, att han hör och ser personerna, och efter två timmars förlopp är ep komedi utkastad. &gt;Det gick för sig af sig sjelf, utan hans vilja och förvållande. &gt; Fyra dagar brukar han till komediens nedskrifvande, gående fram och tillbaka mellan soffan och skrifbordet Aftonen samma dag skrifver han * bref till en vän; småningom upp * täcker han, att raderna börja rimma. Hau skrifver alltså vers, han är poet, han jublar !Nu såg » Hermione » eller » Det sjunkande Hellas », en pjes, som finnes intagen bland hans samlade arbeten, första gången dagen. Psykologiskt är den värdelös. I Demosthenes hade man väntat sig en annan Carl Moor och i hans tal till atenska folket några vredesyttringar mot samhället Tanken på att bli förf. har nu upprunnit inom honom. Han återvänder till Upsala, egentligen dock med afsigten att få studier och erfarenhet.
^ Sökes å samma rättegångsdag i staden, eller vid samma ting å landet, både inteckning och lagfart, vike intecknings-sökanden för den, som egande-rätten förvärfvat, der ej intecknings-sökandens anspråk är sådant som eger förmonsrätt efter 2 § i 11 Cap. Jorda-Balkeu. $•* Inteckning skall, för alt vara gällande, inom hvart tionde års slut förnyas, på sätt redan stadgadt är. Bih. till R. st. Söker någon lagfart, i grund af företedd handling, som hans fång visar, men kan ej genast så styrka förre egarens åtkomst, att lagfarten beviljas må; varde hans ansökning ej dess mindre upptagen ocli den företedda handlingen i lagfarts-protocollet införd. Fullgör han sedan i stad inom tre månader, och å landet sist vid det lagtima ting, som infaller näst efter tre månader, hvad till lagfartens vinnande nödigt är, eller stämmer han sin talan inom den tid till Rälten in; då må lagfart eller inteckning, som annan söker, antingen sedan den förres ansökning i protocollet tecknad blef, eller å samma dag i staden, eller vid samma ting å landet, icke lända honom Lill förfång. Försummar han, hvad nu sagdt är, eller astadkommes ej, under omförmäldte rättegång, den bevisning, som för lagfartens beviljande erfordras, eller blifver icke, inom lika tid, som här ofvan i denna § stadgas, räknad från det laga kraftegande beslut meddelades, lagfarts-ansökningen fullföljd; vare den förfallen. § 6. Dessa stadganden gälla från och med nästkommande — månads början (sex månader efter författningens datum) för de rättsförhållanden, som derefter uppkomma. Kongl. Maj:t förblifver Rikets Ständer med all Kongl. Nåd och Y nnest städse välbevågen. Stockholms Slott den 1 Augusti 1844. OS C AK. L. Herm. Gjllenhaal."
Missgernings-Balken utsatte 20 dalers böter, samt att Criminal-lagförslaget stadgar 25 R:dr böter för den, som i vredesmod mot annan Lag-Utskottets Betänkandcj IV.o föå 9 annan drager knif eller svärd, spänner bössa eller annat lifsfarligt vapen; och ehuru det mäste medgifvas, att sådant begagnande af vapen, utan afseende derpå, om skada jemväl tillfogas eller endast hotelse dermed sker, fordrar serskild och allvarlig näpst, i anseende till de vådliga följder, som deraf kunna uppstå, anser likväl Utskottet, dels att de af motionärerne föreslagna straff äro alltför stränga i förhållande till brottets art, helst i betragtande bör tagas, att, när personlig misshandel tillkommer, serskildt ansvar för densamma ålägges; dels ock alt dessa straffs användande för ofvanbeskrifna fall skulle strida emot de grunder, som i det nu gällande straffsystemet blifvit följde vid ansvars bestämmande för andra brolt, de der med det ifrågavarande äro jemförliga. Utskottet kan alltså icke i vidsträcktare mon biträda motionärernes förslag i denna del, än att Utskottet finnér en förhöjning af de i nyss åberopade lagrum stadgade böter böra ega rum. Herr Cederschjöhls motion går i öfrigt derpå ut, att de i 34 Cap. 1, 2, 3 och 4 §. §.
händer, kallade sig en öfvergifven enka, kastade sig till jorden, ryckte slöjan från sitt hufvud och strödde sand i sitt hår. Mellan dessa utbrott vandrade hon fram och åter vid bäckens strand med krampaktigt sammanknutna händer och de upplösta lockarne fallande som ett sorgedok öfver det bleka afmagrade ansigtet, tills hon plötligt stannade och tryckte händerna mot sin barm. Hon kände under sitt hjerta en besynnerlig rörelse, hvars betydelse hon anade. Hon hade under de sistförflutna dagarne mer än en gång erfarit samma känsla. Hennes krafter sveko henne. Hon skyndade att sätta sig på den våta marken och luta sig mot en af de gamla pilarne, innan medvetandet öfvergaf henne. SJUNDE KAPITLET. Clemens och Eusebia. Vi lemnade Clemens i en äfventyrlig belägenhet hos den sköna Eusebia. Han hade kommit, dels för att utverka hennes förlåtelse åt den arma slafvinnan, som sönderslagit den dyrbara toalettasken, dels för att hålla en straffpredikan öfver den grymhet, hon, Eusebia, understundom utöfvade mot sina tjenarinnor, en grymhet i högsta grad ovärdig en from och kristlig herrskarinna. Men åsynen af den sköna qvinnan och hennes fråga, hvad han ville här vid denna sena timme, bragte, med den förundran som låg uttryckt i densamma, Clemens helt och hållit ur fattningen. Hon började förstå, att han af sitt nit och sin godhjertenhet låtit sig förleda till ett mycket opassande steg. Han stannade vid dörren, blyg och förlägen, samt framstammade slutligen en mycket osammanhängande ursäkt. Eusebia var ädelmodig nog att sjelf bryta denna förlägenhet. Hon intog åter sin beqväma plats i den purpurklädda soffan och bad sin fromme vördnadsvärde broder att lemna sin plats vid dörren och säga sitt ärende, som utan tvifvel vore mycket vigtigt, eftersom det icke låtit sig uppskjuta till morgondagen.
De kostnader, sorn den upplåning, hvarom § 22b handlar, medför, må. sä vidt de icke varda godtgjorda genom uppkommande räntevinsler å de upplånta medlen, bestridas på samma sätt, sorn andra kostnader för uppbörden och förvaltningen af de allmänna medel, hvilka till Rikgälds-konioret Ingå. § 23 !- De mede/, rom genom mera nämnde upplåning för Riksgäids-kontorets räkning inflyta, böra. intilldess de behöfva för dermed alsedt ändamål användas, göras räntebärande, hvarvid Fullmäktige äfven ega uppköpa i sådant afseende antagliga obligationer, som antingen förfalla till betalning efter viss bestämd lid eller utan svårighet och kapital-lorlust kunna vid inträffande behof förvtlras. Angående uppbörden och redovisningen af de till Hiksgälds-kontoret ingående bevillningsm. ji. medel, § '232. Allmänna bevillrnni/en uppbäres och redovisas pä sätt i gällande bevillningsförordning är stadgadt; och åtnjuta de tjenstemän samt öfrige vederbörande, som med uttaxeringen och uppbörden af beviilningen ega befattning, de tili samma förordning deni tillerkända arik oden och traktamenten. Likaså ega Kronofogdarna och Lands-kontoren att för uppbörden och redovisningen af arfsoch lestaments-bevillningen tillgodonjuta de särskilda arfvoden, som uti derom gällande författningar finnas bestämda. * 233. i afseende pä uppbörden, levereringeu och redovisningen af de stamptlafgifter, som för tidningar och spelkort skola erläggas, komma härom gällande författningar alt tjena till efterrättelse; börande kostnaden för den i Hiksgälds-kontoret skeende tidningsstämpling af delta verks medel bestridas; och må vedergällningen för sagde stämplings verkställande och kontrollerande hädanefter utgå med enahanda belopp elier efter samma beräkningsgrund, som hittills. Likaledes böra de stampar, sorn vid den i orterna förefallande tidnings-stiimpling mäste begagnas, pä Riksgäids-kontorets bekostnad anskaffas.
Då frågan år om undersökning om allmänna medlens förvaltning, bör altid en tredjedel af Ledamöterne i den Committé som får detta updrag, vara utaf den Lagstiftande. Vid all fråga om beskattning, bör den först meddelas Lagstiftande Corpsen, hvars afslag gör den till intet, men som deremot ingen ting kan bevilja, utan måste lemna det åt Tribunatet, som i detta enda fall, har beslutningsrått, ty beskattning är icke annat än fyllandet af ett allmänt behof, och den har gemenskap med Lag-författningen endast igenom formen för dess upbårande. Ifrån Tribunätet borde intet Stånd vara uteslutit, äfven som ingen Person för sitt Stånds skull ovillkorligen admitterad. Likväl skulle, utom i Städerna, viel Förslags-Listornes upsårtande, alltid ibland de 5 Candidater finnas 2:ne Bönder, och det vara Författarne af Forslaget tillåtit, att insätta flere om de så önskade, men att i annat fall, utan åtskillnad af Adel, Prester, Ståndspersoner eller Borgare, upföra den de trodde skickligast och måst vård allmänna förtroendet. I anseende till Valsättet och de Väljandes egenskaper, instämmer jag till större delen uti hvad Författaren till Blandade Ämnen uti sin N:o 2 anfort, och tror detta för öfrigt vara Detaljer, som i förhand icke med en viss precision kunna bestämmas. Men i anseende tillden Lagstiftande Corpsens sammansättning, torde jag behöfva ingå i en nogare utveckling af ämnet. Jag tror att blott en viss högre Bevillnings Summa af minst 30 (kanske fo) R:dal. Banco, borde kunna berättiga att vara ibland de Väljandes antal, och jag tror, att för att vara Förlagsman till ett sådant val, borde utsättas ännu en högre, minst dubbel Bevillnings afgift. För att gifva ånna mera stadga åt Lagstiftningen, skulle jag äfven för min del önska, att någon del deraf agde en ärftelig rått till såte och stämma.