Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
En ändamålsenlig förbättring af buskapsracen synes derföre endast vara att påräkna genom anskaffande af racedjur ifrån orter, hvilkas natur och klimatiska förhållanden mera närma sig de härvarande, i förening med iakttagande af de nödvändiga vilkoren för ali raceförbättring, att boskapen erhåller tillräcklig föda och omsorgsfull skötsel. I öfverensstämmelse med dessa åsigter, hafva ock några enskilde under loppet af detta år anskaffat kreatur af förädlad race i medlersta delen af riket, och man bör deraf för dessa jordbrukare hoppas gynnsamma resultater; men för landet i allmänhet blifver verkan deraf liten eiler ingen; och förhoppningarne på boskapsafvelns allmännare förbättring hvilar derföre helt och hållet på bifall till det ej mindre af Kongl. Landt - bruks-Akademien, än särskildt af detta Läns Hushålhiings-Sällskap hos Eders Kongl. Maj:t i underdånighet gjorda förslag om inrättande af ett Holländeri inom Länet och en dylik inrättnings förvaltning på ett sätt, att den påräknade nyttan deraf blifver verklig och varaktig. Den bifogade tabellen, jemförd med den för år 1838, visar väl för de föril ulna fern åren en tillökning i antalet underhållna kor af 2,753 stycken O ' J samt i antalet af ungboskap af 1,276 stycken, och ehuru jag, på grund af kännedomen om de årligen fortgående odlingarne, anser tillökningar val kunna beräknas till de sålunda uppgifne, är dock antalet kreatur så varierande ifrån ena året, då en ymnig fodertillgång framkallar en onaturlig tillökning, till det andra, då efter en inträffad svag höskörd, såsom förhållandet under detta år varit, ett högst betydligt antal måste slägtas, att ett närmare bestämmande icke kan ega rum i ett fall som detta, der under alla förhållanden uppgifterne nästan helt och hållet måste grundas på sannolikhetsberäkning. 1 tabellen upptages antalet af befintelige oxar till 1,457, eller 434 stycken mindre än det, som ansågs födas år 1838.
Ridderskapets och Adelns ompröfwande, VM ej hwad jgg NU anfort bör remitteras til Lonslitutions Utskottets handläggning, med yttrad ästundan af Ridderskapet och Adeln, at de föreskrifter, fom i högstberörde Kongl. Förordning äro stadgade om tilsättande af stnstittmeantirlei-8. Embetet, mäga tjena säsom grunder til hwad derom nu kommer at fastställas och i Regeringsformen intagas, dä sedermera en behörig Inscruction för utöfningen af detta Embete, i likformighet med de reglor samma Kongl. Förordning innehäller, kunde författas, och r hwilken afsigt jag utbeder mig Högwälborne Herr Laron och Landtmarskalkens samt Högloft. Ridderffapets och Adelns benägna tilständ, at ur sjelfwa Förordningen fä upläsa den 7 Z, som rörer det nu omrörda ämne. 7:mo 116 Den 1Z Maj. 7:mo Enär ock Riksens Ständer öfwerwägat, af hwad stor wigt och angelägenhet ^u3i.iciBt^iti!ceii^r8 - Ämbetet är, och efter afsigten med thcsi inrättning wara bör, i thet Lagarnes wärd, hwaruti Folkets rättigheter ligga bewarade, blifwit pä thet bespnneriigastc tbetta Ämbete updragcn ; Hwarföre ock pä t'enna Sysilas fullkomliga bestridande af en mogen, nitisk, owäldug och arbetsam Man, wärkställigheten af Lagarne och alle andre
De som äga den ringaste loealkännedom torde nogsamt finna att, ehuru tungt rustningsbesvärel för närvar, synes vara inom södra bataljonen, så kan det dock icke jemföras med det nuvar. roteringsbesväret, som tillhör de flesta hemman inom Sörbygdens, Qville, Bullaren och Tanums härader, oell att örn hästvacance-afgifterna m. m. belt och hållet efterskänkas, så skola nämnda häraders rotehållare vid en kommande riksdag äfven begära undsättning i sina roteringsskyldigheter, hvilken begäran den då i länet va - D e ii 3o Januari f. m. ronde landshöfding ovillkorligen blir skyldig understödja såsom en både billig och rättvis fordran. Jag får således vördsamt föreslå, att, iden händelse R. St. underdånigst tillstyrka, att södra bataljon föinndras till ständigt infanteri, det då må ske mot följande villköl', nemi. att rusthållare för en sådan fördel må ei lägga 3:ne tunnor spanmål, hälften råg och hälften koin, sorn för hela bataljonen utgör 1,200 tunnor, livai utaf 800 tunnor böra användas till biträde för de svagaste rotar inom bela regttet, samt 4oo tunnor för skolors anläggande och undervisningens befrämjande bland ungdomen inom skärgården, hvais innevånare sjelfve äro alldeles oförmögne att för denna angelägna åtgärd bestrida några kostnader. Skulle detta mitt förslag vinna bifall, så blir det icke allenast nuvarande rusllrållshemmansägare, som derigenom vinna stora fördelar medelst 2tne tunnors af den årliga häslvacance-afgiften eftergift på beklädnaden, beväringen, trossen och utredningen, utan äfven en stor fördel för länets öfrige innevånare, som derigenom vinna en slags roteringsjemk ning, samt dessutom för liela samhället, sorn genom spridandet af kunskaper och upplysning bland ungdomen i skärgården gusatf nämnda härdade och sjövanda ungdom blir kunnig i hvari som tillhör dugliga sjömän i stället för hvad som nu är förhållandet uti endast idkandet åfelt nära nog brödlös! fiske.
Har någon fått inteckning i gäldenärs fasta egendom, ege förmånsrätt i samma egendom och i den afgäld, som under concurstiden deraf faller &c. ar den anmärkning framställd, att enär 17 , U kiandeis-balken i allmänhet handlade om borgenärers lätt och företrade för hvarannan till gäldbunden egendom och således vore tillämpligt både hos Domare och Executorer, om än concurs icke inträffat; så ledde deremot berörde uttryck: som under concurstiden deraf faller, dertill som skulle omförmälda stadgande blott afse den händelse, da concurs iatiallat och således ej vara lika vidsträckt, som sjelfva Capitlet, Då förevarande stadgande blott har till föremål att gifva’ett förtydligande åt lagens bestämmelser för det fall det afser, om hvilkas rätLa tydning olika asigter vant rådande, och då dessutom berörde fall endast synas kunna intratta derest galdenären afstär sina tillgångar till borgenären,es'förnöjande, dervid den intecknade egendomen längre tid varder for bo.«enäl er nes rakning brukad, finner UtskotteL anmärkta uttrycket, såsom nmtsvarigt meningen tlermed, vara ändamålsenligt. d) I afseende på förklaringen af 17 Cap. 2 § Handels-Balken, alt omrndtg för faddergåfva, som blijvit förvandlad, eger lika förmånsrätt i förmyndares egendom, som för annan dess fordran, har blifvit erinradt att denna förmånsrätt ej borde ega rum, derest icke gåfvan hade blifvit intecknad tillika med myndlingens öfriga medel; men samma skäl, som hindrat Utskottet att gorå förmånsrätten för dessa medel beroende af inteckmng, hindra jemväl Utskottet att stadga ett sådant vilkor för nu ifrågaställa da lull Da faddergåfva^ blifvit förvandlad, uppstår eu fordringsrltt hos foi myndaren, den der sa vä till grund som beskaffenhet är lika giltig med myndlings ofrige anspråk.
Enheten af Godt och Sannt kan hos honom ej tänkas åtskiljelig från sjelfva hans bestämmande lifs-böjelse; deraf följer ett fullständigt medvetande af alla möjliga ur denna enhet uppkommande förhållanden mellan Godt och Sannt, och en lika fullständig afsigt att låta dem träda i verklighet. Det är den eviga föreningen af detta medvetande och denna afsigt, som utgör Guds Vishet; äfvenså är han just i följd af nämnda förening lika mycket Kärlek, som Vishet, och tvärtom; bådadera i gudomligt fullmått och jemnmått. Deraf måste således ock följa, att hos menniskorna, innerst betraktade, det egentligen är arten och måttet af deras kärlek, som bestämmer arten och måttet af deras vishet. Kunskap kan man visserligen erhålla, äfven med ett sjelfviskt och kallt sinnelag: men den blir derefter, och leder gerna till högmod. Häruti åter visar den sig desto mera fåvitsk, som det Sanna, hvaröfver man högmodas, endast är verkligt såsom mottag för det Goda; detta sistnämnda är det ursprungliga. Och i det Goda är man icke derigenom blott, att man ser det; är man deremot i det Goda, så yfves man än mindre: ty detta är lika ödmjukt, som fridsamt, – ehuru det just genom fridens vapen segrar. Äfven om icke till högmod, föres man lätt till åtminstone egensinnighet, ofördragsamhet, hårdhet, så länge man, full endast af kunskap, skådar allting blott med sanningens granskande, men ingenting med godhetens öfverseende öga. En sådan illiberal och kallt begrepps-slafvisk sanningskunskap är i Ordet sinnebildad genom Ismael, Abrahams oäkta son; med sin moder, den Egyptiska Tjensteqvinnan, utdrefs han och bodde i öcknen. Vishet erhåller man alltså blott i den mån, som man varmt och ljust älskar. Derföre är ock, af Himmelens egna trenne sphärer, Kärlekens Himmel den innersta, den högsta, eller alldeles densamma, som Godhetens. Skapad till det fullkomligaste mottag för lif, är Menniskan i sin Vilja mottag för Kärleken, och i sitt Förstånd mottag för Visheten.
Ehuru 18 Mom. i denna .jemförd! med 21 'Morii. i -2 §. af iftiS års BevillningsFörordning ovedersägligön ådagalägger att de under Städerne hörande Hemman och lägenheter, samt doras jord arn-Bevillning underkastade, och ehuru värdering deraf bur ske, har det mindre bestämda stadgandet derom likväl föranledt olika åsigter af denna sak, till hvilkas förekommande Utskottet Bevillning!-Utskottets Betänkanden. 641 Utskottet sökt åt 17 Mom. gifva mera tydlighet och utförlighet. §. 5- Genom tillägg af ordet ”ovilkorligen” lrnr Utskottet velat i 2 Mörn. närmare bestämma bland hvil ka personer Konungens Befallningshafvande egde att utse Ledamöter i Länens PröfningsComiteer, likasom Utskottet dervid fästat ett förbehåll åsyftande, att genom en circulerande Ordning TaxeringsComiteerné emellan afböja de kostnader och andre besvärligheter en Ledamot inom PröfningsComiteen kunde framför andre få af ett oftare deltagande i dessa arbeten vidkännas. Slutet i det derpå följande Moment innehåller ett af Bevillningsutskottet, i afsigt att undanröja alla till tidsutdrägt med PröfningsComiteernes sammanträden ledande hinder och omgångar tillagt Stadgande, hvari omförmäles huru förhållas må i händelse oförutsedde omständigheter hindra Landshöfdingarne att sjelfve deltaga i nämnde Comiteers göromål eller de dervid inträffande förfall inom behörig tid anmäla. Att ett Kammarråd och en Ledamot af Kongl. KammarPtätten skola, på sätt 9 Morn. i 1818 års BevillningsFörordning innehåller, deltaga i PröfningsComiteens i Stockholm göromål har Utskottet ansett mindre lämpligt, enär desse personer äro Ledamöter i ett Ämbetsverk, under livats pröfning eller granskning bemälde Combes åtgärder och beslut kmma komma, och af sådan Bihang till Riks. St, Fröt, 1823 5 fe Sami.
Rosa och flög åt köket, för att verkställa alla dessa uppdrag, hvilka hon, under andra förhållanden, icke skulle kunnat afhöra utan ett småleende. Nu sökte hon endast göra begripligt för Larsson och Karin, att de skulle försöka att göra det så trefligt som möjligt omkring den stackars sjuke, och vidare tillsade hon dem, att skiftevis komma hem och berätta huru herr Mannerstedt befann sig, så att man, i händelse hans tillstånd blefve sämre, kunde tillkalla en läkare. Sedan allt i största hast var ombestyrdt, gick Rosa åter in, emedan mamma ålagt henne att roa och vara förestyre för de små; och ehuru denna sysselsättning, i den sinnesrörelse hon nu var, föreföll henne, för första gången i hennes lif, tråkig och pinande, nödgades hon likväl deltaga i deras glada lekar, för att icke röja höjden af det deltagande, som kom hennes hjerta att klappa af den högsta oro. Efter en stund, då kommerserådinnan gick förbi de stojande grupperna, klappade hon dottern leende på axeln, och sade: ”Han är just en vältänkande och älskvärd ung man, vår gode kapten.” ”Huru så?” frågade Rosa oskyldigt. ”Jo, vet du väl, att han sprang rakt från både herrarne och bålen, och gissa hvarföre? Jo, för att söka få rätt på bataljonsläkaren, som är hans vän, och föra denne med sig till vår stackars kandidat. Han hviskade mig sin afsigt i örat, då han lemnade rummet ett par ögonblick sedan du gått ut. Är han icke söt och hygglig, att så taga exempel; jag är just glad åt att hafva gifvit det.” ”Ack, goda mamma,” utbrast Rosa, angenämt öfverraskad af detta ovanliga drag i kapten Lings lynne, ”gjorde han verkligen det? Sannerligen, detta var både ädelmodigt och vänskapsfullt af Ferdinand, och höjer honom mycket i min aktning.” En timma senare inträdde kaptenen röd och varm, och aldrig fann honom Rosa mera intagande och älskvärd. Det var första gången hennes känsla talade för honom. – ”Huru är det med herr Mannerstedt, gode, ädelmodige Ferdinand?” sade hon med oförställd öppenhet, och tryckte hjertligt den hand han räckte henne till helsning.
Det var som om han nu först skulle hafva känt sig rätt säker om den krona, han eftersträfvat, och dock rörde sig i hans inre en dunkel önskan att skona den älsklige ynglingens blod. När Johan så stod inför fursten, på en gång ödmjuk och stolt, och det behagliga, ungdomliga anletet höjde sig bönfallande emot honom, då vek för ett ögonblick sjelfviskhetens blodlystna demon från Carl och han sade: "Det synes mig dock hårdt, att förgöra detta unga lif. Välan, vill du, som en ärlig och adelig yngling, lofva och förpligta dig för framtiden, att troget tjena mig och riket, så vill jag, för din ungdoms skull, låta nåd gå för rätt och skänka dig lif och frihet." "Mot mig har min herre, konung Sigismundus, alltid varit en nådig herre; det vore af mig otacksamt att öfverge hans tjenst, och jag äger dertill ingen skälig orsak, och dock", tillade Johan, böjande knä, "beder jag, att Eders Furstliga nåde måtte bevilja mig nåd, emedan jag till Finland kommit endast för att skaffa mig medel att försöka min lycka i fremmande land." "Du, Johan Fleming, beder om nåd och böjer blott ett knä! Hvarföre vördar du mig icke med tvänne knän?" Öppet och rent strålade Johans blick, då han svarade: "Endast åt Gud och min konung sparar jag denna vördnad." Nu trädde Carl ett steg tillbaka: "Ha, så är det. Af ormaägg komma ormaungar. En sådan var din fader och sådan blir du sjelf, om du får lefva; men du skall icke växa mig öfver hufvudet, som han. Hade icke den öfvermodige och bålstore tyrannen, som aktade hvarken Gud, konung eller land, satt sig opp emot mig och farit fram som ett vilddjur, och dräpit och slagit ihjäl fattige bönder och godt folk, som ville försvara rikets lag och regering, så skulle längesedan fred och rolighet herskat. Men du gifver nogsamt tillkänna, att du af din fader ärft natur och sinne, och varnar oss för det vi, i lika motto, skole förvänta af dig.
Så, nu är det allt godt igen!» och hennes röst var ljuf, som flöjten en sommarqväll i en aflägsen lund; «denna stund uppväger mitt lifs alla lidanden. O! det är skönt, att få luta sig till ett älskadt, troget bröst, och – dö; att sjunka ur kärlekens armar i – dödens.» Baronen talade intet. Det gifves känslor för starka, för heliga, att kunna uttryckas i ord. Hans läppar hvilade på hennes snöhvita panna. Så suto de bredvid hvarandra; hvem vet huru länge; hvem räknar tiden i sådana ögonblick? Efter en stunds förlopp sade Arabella: «Nu Edvard är gåtan löst, mitt lifs mörka gåta, som jag hittills förgäfves grubblat på; du har förklamig den: nu dör jag nöjd!» «Tala icke så, älskade! icke vill du dö från mig, från mig i samma stund, jag finner dig, i samma stund mitt hjerta första gången klappar mot ditt! O, nej! Hittills hafva vi varit döda; nu först lefva vi! – dö midt på uppståndelsens morgon?» «Finner du då icke, att detta just är den största sällhet: jorden förenar; jordelifvet åtskiljer; – och hvad vore lifvet skiljd från dig!» «Vi skola aldrig skiljas, dyra, älskade, lef för att lyckliggöra mig!» «Jag väntade det af dig,» sade Arabella, i det hon upplyfte sitt hufvud och såg med på en gång ömhet och stolthet i ynglingens strålande öga. «Verldens fördomar föraktar du; ditt hjerta upphäfver sig till domare; och ditt hjerta, Edvard, är jäfvigt: det handlar efter din kärleksfulla andes ledning; det kallar du din pligt; tro mig, jag vet äfven min, och,» tillade hon med lugn och fasthet, «den afrättades vanärade maka skall aldrig, jag svär» «Håll, hårda, älskade Arabella! Hvad ville du göra? Ville du rycka hela mitt lifs lycka från mig? Ville du krossa det hjerta, som så helt omsluter dig och som i verlden icke eger något, utom dig allena.»
Städerne, i större man än Landet deltaga i Krigsmaktens underhall, äro underkastade stjutsningar, inqwarleringar och mera sädant; och man behöfwer blott se sammandraget öfwer sist förflutne arens Bevillning för att finna olikheten i beskattning till Staten. — Lika manga personer i Städerne och pä Landet emellan. Da man trädde in i Samfund war det för att njuta skydd till Lif, wälfärd och egendom, och för att fredas fran inträng i de yrken, som en hwar efter Samfunds-vrdningen ttllkommer. Det är derföre wi toligt bara samfunds-tyngderne. Det är derföre wi uppoffra otz till Samfundets tjenst. Det är derföre wi ga kjelfwe eller sticka wära Söner ut i Striden mot Samfundets Fiender. Men huru uppfyller wäl Samfundet sine motswarande förbindelser, nar den ena Medborgaren får genom magtsprak tillwälla sig den andres rättigheter och uråldrige Privilegier S Och när all ordning Medborgare-Clatzer emellan upphörer. Detta ster oemotsageligen i händelse af en oinskränkt Handelsfrihet, för en hwar äfwen pa Landet, Den Handlande Landtmannen haller sig icke blotx wid Landtmanna-waror. Tillbykade och uppköpte - i2i4 Den 6 Juli köpke Köpmanna-warors utprängling pä Landet, får derjemte utgöra ett fördubdladt intrång i StäVernes rörelserättigheter. Det sages wäl att det bör wara Städerne likgiltigt om flere eller färre tillföra dem Landtmannaproducter samt deremot köpa deras Statsmannawaror; men den samköpande Landthandlaren gjör icke, som Landtmannen sjelf gjör, da han reser ut för att afyttra sin egen och blott sine grannars afwel, nemihäller sig till närmaste Stöder; fikande efter en större winst, häller Landthandlaren sig till aflagsne Orter.
Jag vädjar till hvar och en, som varit förmyndare, och behöft låna på sin fastighet, om någon svårighet mott honom att erhålla bevis, att han icke varit förmyndare. Ehuru han verkligen varit, har han endast behöft öfverflytta för tillfället förmynderskapet på en annan. — Man kan också hafva fastighet i Skåne, och förmynderskap vid Torneå. Fastän man icke har något förmynderskap i den ort man bor, kan man ju vara förmyndare öfver igo Den 7 Maji f. m> hela Riket. Det kan således svårligen någonsin tillförlitligen styrkas, att man icke är förmyndare, och långifvare!! kan följaktligen i detta fall icke erhålla full säkerhet. Tillfälle till svek och bedrägeri Öppnas, och kan icke förekommas med bibehållande af den tysta förmånsrätten, som, då sådant användes, icke blifver skyddsgifvande för barnarf, hvilket åter icke behöfver denna säkerhet, när förmyndaren är redlig. Utskottet har visserligen varit betänkt att utfinna någon annan säkerhet för barnarf, då dem fråntages den tysta förmånsrätten; och åtskillige förslag hafva i detta fall blifvit afgifne, såsom FörmyndareKammares inrättande, m. m. Jag får tillfälle yttra mig deröfver, då dessa frågor förekomma. Med nu varande institutioner an§er jag myndlingarnes största säkerhet ligga i den urskiljning, hvarmed Domare utvälja redlige och skicklige förmyndare åt dem. Denna, om jag så får kalla, moraliska säkerhet, hvilken ligger i förmyndarens heder, torde ofta vara lika pålitlig, som realsäkerheten, hvilken ar underkastad förskingring. Jag anser derföre Domares och öfverDomares omsorg, att skaffa rättskaffens förmyndare, samt måhända förbindelsen för de sednare, att låta inteckna barna-arfvet i egen eller annans fastighet, vara mera tryggande för omyndiges rätt, än den nu existerande tysta förmånsrätten, hvars borttagande deremot skulle gifva stadga åt real - Den 7 Maji f, lii. crediten, hvilken det torde vara vigtigare att beskydda, än mången tror. Första steget dertill kan nu tagas genom bifall till Betänkandet, som jag alltså vågar tillstyrka. Herr Ribbing:
Och får endast väcka Högloflige Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet på den vigtiga omständighet, att i händelse Utskottets Betänkande utan un-; dantag för Gottland bifalles, skulle genom advocatorbk tolkning den slutsats kunna framdeles uppgöras, att omförmälte så kallade ConventionsStadga jemväl derigenom vunnit den san.' elion, att alla öfverläggningar cm Tiondesättning på Gottland, och Konungens nådiga pröfning’ af de frågor i detta ämne, hvilka till Kongl - 318 Den 2 4 Martu , f. m. Maj:ts Nådiga afgörande blifvit hemställde, måste förfalla. Jag förmodar således, a!c Högloflige Ridderskapet och Adeln upplyst inser nödvändigheten att det af mig projccterade un* dantag tor Gottland tillstyrka, och får derjemte utbedja mig, att, i anseende till sakens vigt4 denna anmärkning må med de öfrige Respective RiksStånden communiceras, på det, vid deras öfverläggning om Utskottets Betänkande, det försigtighets-steg, som jag hemställt, må i alla RiksStånden varda iagttagit. Friherre Cederström, Jacob : Örn Utskottets Betänkande första gången nu är under pröfning, lärer det af Herr von Hauswolff fö» reslagne tillägg , hvaruti jag i öfrigt för min del fullkomligen instämmer, icke kunna af Ridderskapet och Adeln antagas, utan föregången Återremiss; af hvilken anledning jag får anhålla , att Betänkandet måtte till Utskottet återremitteras. Herr Grefven och Län dt Marskalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln ansåg de vid OeconomiaeUtskottets Betänkande gjorda Anmärkningar hindra detsammas antagande, samt på sådan grund behagade Betänkande, jemte Anmäikningarne, till Utskottet återremittera 3 hvilket bdölls. Företogs till pröfning StafsUtskottets den 4. dennes afgifna, samt den 14. och 19. i sam*.
Betänkande, i anledning af väckt motion, huru förfaras skall när prest, som saknar medhjelpare, önskar begå Herrans Nattvard, eller vid nattvardsgång behöfver embetsbiträde. Denna motion är, inom Högvördiga Preste-Ståndet, väckt af Komminister Malmborg, hvilken erinrat, hurusom, då behofvet och önskan att genom Herrans Nattvards begående vinna tröst och styrka ofta kan för Presten kännas iifligare än för någon annan, bristande tillgång på embetsbroders biträde likväl ej sällan nödgar honom att lemna detta andliga behof ouppfyldt, äfvensom huru den ene presten ej kunde lemna den andre den hjelp denne stundom, vid större nattvardsgång, kunde i anseende till ålderdom eller sjukdom behöfva, allt blott derföre att enhet i tiden för gudstjenstens begynnande ansåges så vigtig, att hvarje svårighet måste vika för vinnandet af denna enhet. Till afbjelpande af denna olägenhet yrkade motionären, det måtte Rikets Ständer hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla att, till hvad i Kongl. Brefvet den 3 December -1823 vore stadgadt, angående tiden för Gudstjenstens börjande på landet, följande måtte läggas: »Prest som ensam är och som för att få i församlingens gemenskap begå Herrans Nattvard eller annars vid större nattvardsgångar behöfver embetsbiträde, men sådant icke utan betydligare tidsutdrägt eller kostnad på annat sätt kan erhålla, må med sin anhållan om biträde i sådant fall vända sig till annan jemförelsevis närboende prest, med hvilken han må om tid för sådant biträde öfverenskomma; egande de sedan att hvar i sin kyrka behörigen kungöra både den dem emellan öfverenskomna, efter omständigheterna lämpade, men olika tiden för allmänna gudstjenstens början i hvardera kyrkan den öfverenskomna 6 Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande M 77. dagen och den nödfallsorsak. som fordrat förändringen, dock med förbehållen rätt och pligt för Domkapitlen att vaka deröfver att sådant medgifvande icke missbrukas.»