Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag är icke för ögonblicket i stånd att härutinnan updraga någon jemförelse, men det kan jag säga — och det bar nyss blifvit mig af en officer från Småland bekräftadt — att det finnes rusthåll derstädes, hvilka hafva så dålig betesmark, att man icke derå kan föda ryttarehästen, utan måste betala för hans utfodring å annat hemman. Sådant måtte väl bevisa, att rusthållen icke äro serdeles goda. Hr von Troil har jemväl yttrat, att om man i detta fall tillerkände rusthållarne godtgörelse, så skulle möjligen frälse-ränteegare framkomma med dylika anspråk. Ja, sådant är i alla fall möjligt, och då få Ständerna vara betänkta på huru de skola kunna inför domstol försvara sina beslut. Detta visar, hvarthän en obillig rubbning af gamla förhållanden leder. Men heldre än att låta en gammal orättvisa fortfara, bör man underkasta sig följderne af denna orättvisas uphäfvande. Jag hoppas, att R. o. Den 22 Mars f. m. 349 Ad. gillar dessa tänkesätt och således bifaller min anhållan om Utlåt:s återremitterande. Hr Carleson, Ed v. Henr.: Enl. hvad mig synes, hvilar Utsk:s hufvudskål på den omständigheten, att salpeterhjelpens utgående i Småland allt hittills grundats på. ett missförstånd, enär den utgjorts efter markegångspris i st. f. kronovärdi. Om, pä grund af ett sådant missförstånd, salpeterhjelpen under en tid af 150 år blifvit orätt beräknad och erlagd, så att den, som varit skyldig att betala denna skatt, bordt utgöra densamma med ett mindre belopp än som skett, så torde det finnas en annan ordning, enl. hvilken de lidande kunna vinna rättvisa, än den, hvarom nu är fråga. Om åter de Småländska hemmansegarne ej varit berättigade att utgöra denna skatt annorledes än efter markegångspris, så förefaller det mig såsom skulle StatsUtsk. hafva tillstyrkt Ständerne att afgöra en rättsfråga, hvarmed de icke ega att sig befatta.
Det är dock en omständighet härvid, som vi icke anse oss kunna med tystnad förbigå. Som bekant har Strindberg af en viss kritik vid olika tillfallen fått uppbära skarpa förebråelser för bristande historisk trohet i sina historiska skildringar. Men äfven detta fel hos honom är dock på det närmaste betingadt af hela hans utvecklings gång och finner jemväl i denna sin fulla förklaring. Saken är nämligen, att ehuru Strindberg förmodligen dervid drifven af en önskan att finna pittoreskt staffage, som oftast väljer historiska motiv, han dock i grunden tyckes sakna snart sagdt allt hvad historisk uppfattning heter. Hvilken tid han än må behandla, äro dock allaförhållanden och alla menniskor för honom i ett och samma plan, hvilket icke är något annat än senare hälften af det. nittonde århundradet. Men icke är väl detta det väsentliga i ett författareskap sådant som Strindbergs? Det är också helt enkelt ingenting annat än en ny sida af författarens trängtan till att göra opposition. Äfven här reagerar han mot en öfver-drift i den närmast föregående tiden. Hade man nämligen under denna med sitt vanliga förbiseende af det rent personligas betydelse, i historien och den historiska dikten så väl som öfver allt annorstädes först och främst lagt an på att framhålla de rent yttre sidorna af tilldragelserna, så uppställer Strindberg nu häremot i första rummet personligheten, den fria, sjelfständiga personligheten såsom den der främst förtjenar att höras och beaktas. Personligheten i och för sig kommer att för honom gälla mera än de förändringar slägtet genom en social utveckling genom tidernas lopp underkastas. Denna sträfvan att gifva uttryck åt det rent personliga sammanhänger också hos Strindberg med en subjektivism, som ofta till och med kan synas drif-ven till rent sjelfviskhet. Samma år som August Strindberg på hösten utgaf sin roman “ Röda Rummet “, hvilken i trots af vissa omotsäg-liga brister dock säkert en gång skall erkännas hafva * gjort epok i vår literära utveckling, utkom till julen första samlingen af A. U. Rååths dikter. Inom tidningspressen hade man den gången märkvärdigt lätt att förbise den mer än lofvande nybörjarens framträdande, men hos den stora allmänheten trängde dessa dikter desto fortare igenom, lästes och voro snart nära utsålda i bokhandeln.
Den usla hop som framkom, hade visst icke blifvit svår att slå och taga till fånga. I händelse åter grefve Cronstedt, med sin obetydliga trupp gjort ett starkare motstånd, hade dermed ingen ting annat blifvit vunnit, än att några hundrade man stupat, hvilka väl, efter vanligheten dyrt sålt sina lif; men Umeå stad samt en mängd byar hade troligen blifvit af Ryssarne plundrade, af förtrytelse öfver motståndet och förlusterna. Grefve Cronstedt vidtog, efter min öfvertygelse, den klokaste utvägen, med de ringa stridskrafter honom voro lemnade. Den 24 Mars ankom en kurir med en Rysk officer, som medförde befallning till general Barclay de Tolly, från en chef kommenderande Ryska generalen Knorring, att, i följd af en emellan general Döbeln och general Knorring på Åland afsluten konvention, Umeå och Westerbotten genast skulle utrymmas och Ryssarne återtåga öfver Qvarken. I anledning deraf återvände Ryssarne oförtöfvadt, sedan de i Umeå magasin provianterat för fyra dagar, samt uttagit några hundrade par ullstrumpor. Deras sjuka qvarlemnades, under förbehåll att de, efter tillfrisknandet, utan någon utvexling skulle öfversändas till Wasa. Vid samma tid inträffade en för hela Finska hären i högsta grad smärtande tilldragelse. General Gripenberg, som hade högsta befälet öfver de trenne Finska brigaderna mellan Torneå och Luleå, afslöt, den 25 Mars i Kaliks, en neslig konvention, dertill isynnerhet förledd af den hos honom tjenstgörande general-adjutanten öfverste Palmfelt. Till följd deraf öfverlemnades åt Ryssarne hela dervarande fördelning, utgörande ungefär 3,000 man, med alla förråder, Råneå, Piteå och Luleå stora magasiner, samt allt artilleri med tillbehör. Nitet gick än vidare så långt, att Ryssarne, genom samma konvention, förklarades berättigade att erhålla all Svenska kronans emellan Torneå och Umeå befintliga tillhörighet. Allt detta stod icke under Gripenbergs befäl, och han ägde således ingen rättighet att besluta derom. Emellertid gjorde
Ministern för inrikes ärendena äger så öfverlägsen skicklighet och så varmt nit att bringa saken till ett önskadt slut, att det skulle vara alldeles obehöfligl att inkomma med något förslag, hvilket Utsk. velat ♦ 3oa Den 17 J u n i f. m. undvika, äfven för att förekomma ytterligare tidsutdrägt, emedan ett sådant förslag förmodligen icke blifvit genast antaget. Nu är det deremot möjligt att få slut på frågan; och jag tror, att hvar och en, som intresserar sig för näringsfriheten i sin egentliga och högre betydelse, är glad, att Ständerne ej belätta sig med denna lagstiftniugsgren i partielt hänseende. Jag får derföre anhålla, att betänk, måtte bifallas, eller ock alt de, sorn begära ålerremiss, tydligen utsätta, hvilken utgångspunkt Utsk. skall taga; ty i annat fall förutser jag, att Utsk. ej gör annat än såsom bilaga till sitt utlåt, vidfogar en tryckt bok, som innehåller alla förslag. H. Ex. Hr Gr. Posse, Arvid: Den fråga, som nu är föremål för It. o. Ad:s öfverläggning, är, efter mitt omdöme, nära nog den vigtigaste, som vid denna riksdag kan förekomma till Ståndens bedömmande, ty den inverkar directe på nästan alla samhällsförhållanden.
Skrifvelse, N:o 40. 7 b) att vid afgiftemas bestämmande å varor, som med införselstull borde beläggas , hänsigt skulle tagas, hvad förädlingsbara råämnen anginge, till deras produktivitet, eller arbetsvärdet af deras förädling, samt i afseende såväl å dessa och naturprodukter i allmänhet för omedelbar förbrukning, som ock å mer eller mindre förädlade varor, dels till konkurrensen med inhemsk produktion af likartade varor, dels till varornas delbarhet och omfång i förhållande till värdet, samt den deraf beroende större eller mindre beqvämlighet för deras smugglande; hvarförutan jemväl modifikationer komme att äga rum med hänsigt till allmänna sundhetsändamål och sambandet med andra bestående i särskilta näringsförfattniugar grundade förhållanden; c) att, i likhet med hvad förut iakttagits och i öfverensstämmelse jemväl med hvad då vore i tulltaxeunderrättelsernas 7 § stadgadt rörande angifningsvärden, tullvärdena borde i allmänhet bestämmas efter priserna å produktionseller afsändningsorterna, och, i händelse af skiljaktiga värden för olika qualiteter, efter antagliga medelpriser, i bägge fallen med tillägg af all å varorna använd kostnad, intilldess de anländt till lossningsort; dock att den skyddstull, som för varor, utgörande föremål för inhemsk produktion eller slöjd, komme att bestämmas, borde till beloppet jemkas i förhållande till varornas lättare eller svårare transport. d) att tjugofem procent af värdet borde i allmänhet antagas som maximum af tullbestämmelserna; från hvilken grund undantag likväl ansågs vara af särskilta omständigheter påkalladt för artiklarna socker och tobak samt i visst fall jemväl för vin. — / afseende på utgående varor åter: a) att tullfritt borde kunna utföras: l:o alla produkter af inhemsk konstflit, som utgöra fulländade förbrukningsartiklar, såsom alla fabrikshandtverkerioch andra slöjdevaror; 2:o
Dessutom finnas många vigtiga omkoslningar för Bevakningsombud, för underhåll af Hus och Jagter samt för båtars inköp m. m., och om intet vore öfrigt till allt detta, skulle det förhållande inträffa, att Tullstyrelsen tvangs hos Kongl. Maj:t anmäla behofvet af högre anslag. Herr Hjerta bar trott, att omkostnaderna i och för TullVerket uppgingo till a5 procent af TullVerkets inkomster; men förhållandet är icke så, utan har det visat sig, att enligt bruttoberäkning, på alla intrader, som för Statens räkning af Tullverket uppbäras, kostnaderna uppgått till i6 och 17 procent af inkomsterna. Då jag jern för detta förhållande med förhållandet vid TullVerken inom andra länder, som med oss närmast kunna jemföras, såsom Dannemark och Norrige, så utfaller denna jemförelse till vår fördel. År 1820 gingo omkostnaderna i och för Tullverket i Dannemark tili 750,000 R:dr Svenskt Banco. Dannemarks Tullinkomster * Den 28 September e. m. 85 i allmänhet äro väl icke kända, med undantag af Sundska Tullen; men hvad jag nied säkerhet tror mig veta är, att Administrationskostnaden går i Dannemark till högre belopp, i proportion mot inkomsterna, än i Sverige, hvilket äfven är förhållandet i Norrige. — Om således inkomsterna stiga, och utgifterna för deras erhållande icke öfvergå sjundedelen af dessa inkomster, så är detta ett fall, som kanske ingen Stats TullVerk utom Sveriges företer. Då Kongl. Maj:t redan gillat GeueralTullStyrelsens Förslag till ändring i bevakningen, och denna förändring hinner träda i full verksamhet, hoppas jag, alt den skall visa sin stora nytta på tullintraderna; men visserligen ökas omkostnaderna derigenom för ögonblicket. — Kongl. Maj:t har dock, då Han biföll detta förslag, befallt GeneralTullStyrelsen, att tillse, det de tjenstbara personer, som enligt nya förslaget blifva öfverflödige inuti Landet, skola användas vid kusterna.
Det står endast, att om oriktigheter förefinnas, sådant skall anmälas hos Konungens Befallningshafvande, som för - Den 3 Ju Ii i. 55 skaffar rättelse. Men det är ej uppgifvit, af hvem eller huru rättelsen skall sökas. Ett Lagförslag skulle då fordras i detta afseende, och ett sådant beliöfves ej nu. Dessutom skulle fråga uppstå, huruvida originalhandlingen skulle uppvisas, eller om man finge förete afskrift. Detta är förekommit genom den af Utskottet nu föreslagna åtgärd, att intet document får någonsin vid publikt Verk uppvisas utan att vara charteradt. Det får ej hjelpa, hvad hittills gillats, eller alt på documentet stått att det varit belagdt med charta. Nu skall det verkeligen vara charteradt. Ingen lär derefter underlåta, att hafva sina köpehandlingar charterade. Då äro alla befarade missbruk hjelpte, och intet skäl finnes, att antaga en förändring, som skulle föranleda till Lagstadganden, hvilka möta svårigheter vid verkställigheten. Jag tror ock, att Betänkandet i denna del är af 3 Stånd bifallit; om så är, lärer ej det fjerde Ståndets beslut föranleda någon förändring i verkligheten. Någon votering inom Förstärkt Statsutskott, i anledning af ett Stånds från de öfriges skiljaktiga beslut, lärer ej kunna äga rum, i afseende å en reglementarisk åtgärd. Jag hemställer i anledning häraf, alt Betänkandet mätte bifallas i denna del. Friherre Cederström: Det af Herr Lefrén yrkade bifall å Herr af Billberghs för - 56 Den 3 Julli, slag, för att vinna controll på biläggningen af stämpladt papper, medför ej dea åsyftade verkan. Det är ej nog, att man uppgifver, om en sådan biläggning af vederbörande inlemnas til! Mantalsskrifningen, ty ingen Författning finnes, som ålägger en enskild man att komma fram med en original-handling, utom då han behöfver prestera den vid laga Domstol. Mea det finnes en annan utväg, den att alla handlingar skola vara skrifna på Charta, Då vöre controllen gjord af sig sjelf; och bestämningen vore gjord med några ord.
Alla ha ju Iiört talas om den berömda svenska författariiman; illa ha läst n&amp;got eller n&amp;gr,gra af hennes arbeten, Iiur intressant a t t ' vira från ett land, som 11011 s&amp; lefvaiicle .skilclra ' t, a t t vara landsman till Enielie Cmlén! Vi ' sveils1ca.r le inom ' oss å t denna entusiasm. Det %r ju 1ä11~e sedan hennes romaner ägde förmåga a t t fängsla, de ha blifvit föråldrade, som så mycket annat, ha undanträngts af dlt det ny&amp;; nian ägnar dem ett al ' ctniilgsfiillt niinne, men läser dem ej mer. Läsas verkligen ej 1111 mera Enielie Cailléiis böcker? De o r, i Sverige som utomla~~ds, som standigt nya ~ ~ p l ~ l n g &amp; val utkomma af Iiennes arl~ete~i, utgöra en gensaga mot det på- stiiendet, att h.on slmlle \ Tara gl~ind. Det finnes således ännu en publik, som gouterar dessa fantasirika skildringar, dessa romantislca berättelser, spiiiina med sk mycken talang ' och skiclrlig ' l~~et kring ' en liten kärna verlrlighet? A t t fru C a r l h s romaner än i dag läsas, låt vara, företr&amp;clesvis af en mer okritisk piiblilr än den, som, d&amp; de först utkomnio, gjorde dem till föreinål för bögtrafvaiide lofshnger eller arga smadevisor, talar högt för, a t t de äro i besittning af en ägens l q), som mer än de flest? andra tillförsäkrar en författares ' verk ett långt lif, den att vara populiira.
Ar den besparing som riket sålunda gjort verkligen en vinst? Jag tror det icke, utan anser det snarare för en bestämd förlust i händelse saknaden af denna summa hindrat H. K. H. att resa. Nu beviljas icke heller de 100,000 r:dr genast, utan först sedan H. K. H. blifvit förmäld. Om utrikes resor skola företagas, så bör det väl ske innan förrnälningen inträffar, ty att resa förmäld är alltför dyrt, och att lemna en ung gemål hemma, vore föga passande. Hvad Olifver då följden af vår sparsamhet? Jag inser ingen annan, än att Konungen enskildt nödgas gälda koslnaderue för Sin Sons resor. Ar det skäl af R. St. att på sådant sätt förfara? Månne den hofhällningssumma, Konungen åtnjuter, är för stor? Jag har redan anmärkt hurudant förhållandet är emellan hofhållningssumman i Sverige och i andra länder. Härtill kommer, såsom man vet, att Konungen har af enskildta medel förskjutit (och jag vet det till en del såsom president i kammarrätten och kan säga det så mycket tillförlitligare) kostnaden för reparationer på Stockholms, Drottningholms, Gripsholms, och kanske på hvartenda lustslott. Hvarföre? Jo, utan tvifvel af det skäl, att anslagssummorna till dessa ändamål äro för ringa. Det ser ut som hade inga betydliga inre reparationer eller möbleringar af dessa slott blifvit gjorda sedan Gustaf lilis lid. De äro således invändigt förfallna. Det är altså icke af begär till prakt, utan för nödtorftens skull som förbättringar derå blifvit gjorda. Jag bär sett i andra länder, huru Kungliga lustslott underhållas och jag har med nedslagenhet jemfört deras skick med tillståndet hos oss. För några år sedan förde jag en slägting till Drottningholms Slott, hvilket en utländning samtidigt besåg. Han ryckte på axlarne åt vår fattigdom och jag blygdes. Hade icke Konungen af egna medel satt Drottningsholms slott i ständ, huru skulle der hafva sett ut när Danmarks Kronprins förb år besökte oss? Det är ej nog att Konungen af egna medel bestridt sådana utgifter för sjelfva slotten, Han har äfven försträckt kostnadep till Jiofstallets reparation. Att så förhål - Den 19 Februari f m.
Capellansboställen borde åtnjuta ett deras roteringskostnad motsvarande vederlag, och att ofvan omförmälde rolefrihetsafgift så mycket helldre borde dertill användas, som derigenom afhjelptes alla roleringstvisler försam lingärde och de ras Lärare,emellan, utaja att deraf vållades någon minskning i gamla S.snrnt Oecon.-Vlsk., Bä!ankanJe N:o 3o. 47 Knekteliållet, eller tillskyndades'. Staten annan ny utgift, än sådan,- som? af serskild inkomst betäcktes; att, i afseende* å beloppet af denna rotefrihets-afgift, livil kerr borde utgöras af ordinarie rotering underkastade, men i sådan rotering icke biddle henrmanoch lägenheter, Kongl. Ma]:t funnit, att, enär de i Knektehållet qvarstående Ca pe 11 anst boställens • hela kostnad för rotering? besväret borde godtgöras till fullo af de hemman, sorn, för aflagsenhetens-skull eller annan orsak, undslippa öfvertagandet in natura af samma besvär, borde alla sådane hemman icke, såsom hittills, erlägga rolefrihets-bevillning blott med 12 Rdr för belt hemman, enligt i83o års Bevillnings-Förordning, utan betala sådan vacance-afgiff,.sorn motsvarar knekte-besväret efter de i hvarje Län gällande roteringsgrunder r och skulle detta belopp, såsom Länen emellan olika och föränderligt, vid Markegångssättning;» ne specificeras och uträknas, samt i Taxorne årligen utsättas; anseende Kongl. Maj:t en sådan förhöjd rotefrihets-afgift desto mera billig, sorn ali jord af lika natur borde; oansedt tillfälligheten af en olika belägenhet, draga lika besvär, samt all oroterad jord af Krono-skatte och Frälse natur,- enligt Ständernes beslut, borde vara lill Knekteoch Båtsmanshåll indelad; ochatt, beträffande klagomålet öfver den åtskillige hemman i Jönköpings Lån påförde öfverrotering,. förhållandet dermed vore sådant, att hemmanen i berörde
som söka inträde i Statens tjenst, med öfverlemnande till vederbörande examinatorers eget bedömande, att åt denna undervisningsgren egna så mycken tid, sorn deras öfriga vidsträckta och angelägna läroämnen må kunna medgifva, i följd hvaraf Utskottet, som likväl, för sin de], i enlighet med hvad Rikets Ständer äfven vid föregående Riksdagar yttrat, anser föreläsningar öfver Rikets Grundlagar böra för Universitets-lärarne uttryckligen föreskrifvas, tillstyrker Rikets Ständer, alt, mot vilkor att föreläsningar vid begge Universiteten hädanefter hållas öfver Rikets Grundlagar och constitutionelia institutioner, må vid hvartdera Universitetets verldsliga Faculteter, för tvänne Professorer, af hvilka minst en uti den juridiska, å Stat uppföras 4 nya löner ä 1600 Rdr, med iagttagande att dessa löner ej komma att oskiljagtligt förenas med de nya lärostolarne, utan, så vidt sådant med Universitetens nu gällande Institutioner kan förenäs, innehafvas af de sist utnämnde, intilldess de kunna komma i åtnjutande af högre, förut befintliga Professors-löner. Härigenom anser sig Utskottet jemväl hafva besvarat en från Vallöf].. Borgare-Ståndet remitterad motion af Herr Petré, om anslag af 666 Rdr 3a sk. Banko till lönefyllnad åt hvardera af Juris-Adjuncterne, och 3oo R:dr till praemier åt den Docent vid hvartdera Universitetet, hvilken med de ordinarie
Hårdt frusen grofsand. 2. Hafvet. 3. Strandvall af fin torr sand med massor af hvalben. 4. Kustlagun. Julaftonen på Vega. förbrukade till medskoningar, resvirke för tälten, spadar, hackor och andra redskap. En del hade ock, sedan de under några år varit utsatta för luftens inverkan, förmultnat. Benen träffades derför i största mängd på sådana ställen, der dynens sand nyligen blifvit bortförd af vårflödena eller af de våldsamma vindar, hvilka ofta råda härstädes och som lätt få makt med den torra, endast af glesa Elymus-stånd hopbundna sanden. De största kranierna tillhörde en art stående nära Balæna mysticetus. Vidare förekommo kranier af en Rachianectes-art jemte några ben af mindre hvalarter. Något helt skelett fans dock icke, men af de lösa benen hemfördes så stora massor, att ensamt hvalbensamlingen kunnat utgöra full last för en mindre farkost. Hvalbenen komma att afbildas och beskrifvas af professor A. W. Malm uti Vega-expeditionens vetenskapliga arbeten. Särskild uppmärksamhet ådrog sig ett skelett, tillhörande Balæna mysticetus, derigenom att det ännu delvis var täckt af hud, och att högrödt, nästan friskt kött häftade vid de delar deraf, som voro fastfrusna i marken. Detta skelett låg på ett ställe, der dynsanden nyligen blifvit bortsköljd, hvarigenom den under liggande grofsanden blifvit blottad, och jag antager, att äfven hvalmumien kommit i dagen vid samma tid. Att den ifrågavarande hvalen icke strandat i mannaminne, försäkrade mig tschuktscherna enhälligt. I så fall har man här ett bevis derför, att äfven jette-sjödjurs köttdelar under årtusenden skyddats mot förruttnelse i Sibiriens frusna jord – ett sidostycke till mammutmumierna, ehuru från en betydligt yngre geologisk tidsålder. Julaftonen firades på vanligt nordiskt sätt. Vi hade visserligen försummat att såsom vid expeditionen 1872–73 taga med oss någon julgran. Men i stället vidtalade dr
Utanför kungshusets port lågo tama hjortar och rådjur med blicken mot tröskeln för att följa efter konungen, så ofta han gick ut, och storvingade fjärilar satte sig lugnt till ro på den gula högkvartersfanan, hvilken med de främmande tre kronorna i sin vapensköld stod nedstött i marken framför skiltvakternas trummor och musköter. I mullbärsträdens skugga på de med gräs och blommor öfvervuxna sluttningarna sutto vid vattnet nakna och badande krigare utan tanke på de forna vedermödorna, ty de glömde svedan af sina sår samma dag de läktes och ärrades. Andra profvade skrattande sina musköter på snäppor och harar eller ströfvade kring på fältet mellan bomullsplantor och betande buffelhjordar ända bort mot de långsträckta och kulliga bergen, hvilka omfamnade hela den vackra bygden i sin svartblå krans. Ännu med känningar af sina svåra blessyrer lågo på gräsvallen mellan kojorna Hård och Gierta i skjortärmarna vid en flaska vin och spelade Labet med den larmande Axel Sparre. Kasten Feif uppsatte på väggarna under sitt låga tak de kopparstick öfver det nya slottet, hvilka skickades från Stockholm. Utan att någonsin få rätt tvistade han där alla förmiddagar med konungen, som, ännu strängare än Tessin, icke ville veta af några statyer eller onödiga prydnader inom byggnadskonsten utan endast ädla linier och stora ytor. Måns Fransöske, som nu blifvit så turkisk att endast den kostbaraste tobak var god nog, satt vid sin pipa, men han måste hålla den och stoppa den med samma hand, ty vänstra armen var bortskjuten. Lifmedikus Skraggenstjerna stötte pulver i en kittel, och öfver honom hängde i dörren krukor och pisangflaskor. Kapten Konrad Sparre, som med sina kamrater Loos och Gyllenskepp nyss hemkommit från en vallfärd till Nilen och Jerusalem, hade hela sin hydda full med gudabeläten, mumier och uppstoppade krokodiler. Där hade på en vink vuxit upp en dvärgstad med sina samlingar och ämbetsverk, men många palats voro ej högre än att ägaren kunde stå och hvila sig med armbågen på taket.