Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Län liar uppkommit på grund af Kongl. Brefvet den 18 Septprnlier 1829, som ti skuld minskades med 1 12,645 R:dr 1 sk. 9 rs:t. De saknade redovisningarne från Hallands och Elfsborgs Län kunna möjligen verka förändring tili de här uppgifnc resultat. 1 later att den då återstående betalningen skulle få utgå efter 1828 års Markeg hvarigenom Länets Enligt denna uppsta synes förlusten blifva 911: 5. 11. större än Redovisningen för Undsättuingsmedlen upptager. ( i53 ) Utdrag af Protocollet, hållet hos Rikets Högloft. Ständers till granskning af StatsBancooch Riksgälds-Vcrkens Förvaltning och Räkenskaper förordnade Revisorer, vid Sammanträde i Kongl. StatsContoret den 26 October 1650. S. D. I anledning af det utaf Herrar Revisorerne beslutna omdöme, rörande den, genom Kongl. Brefvet den 10 April 1828, Herr Förste ExpeditionsSecreteraren Askelöf i Nåder beviljade Gratifikation, 1,000 R:dr B:co, för biträde vid det Presidenten och Commendeuren m. m. Herr Grefve Adelsvärd år 1826 gifne Uppdrag, att ifrån utrikes ort införskrifva Spannmål för allmän räkning, anförde Herr Lectorn Doctor Berlin: att, i betraktande deraf, alt berörde gratification icke var egentlig Nådegåfva, utan beviljats såsom arfvode för verkligt biträde vid införskrifvandet af Spannmål ifrån Utrikes ort, till undsättning efter den i flere delar af Riket år 1826 inträffade missvext, hvilket biträde icke kunde anses hafva ålegat ExpeditionsSecreteraren Askelöf, såsom tjenstgörande vid den tili Kongl.
Dogmatici af alla klasser, demokratiska och puritanska, alla, som vilja döma lifvet efter linjal, skola känna sig harmsna och handfallna inför hans väsens motsägelser och icke kunna reda sig med andra förklaringar än det i själfva verket intetsägande talet om »teaterkonungen och hans förställningskonst», och äfven borgerliga och rättframma naturer stötas tillbaka inför hans förkärlek för spel och maskerad, för form och etikett. Men man förstår också, att Gustaf III måste älskas af många och af olika motiv. Den handlingsifrige fosterlandsvännen skall beundra hans nervösa energi och hans flammande, ärelystna patriotism, fantasimänniskan älska honom, därför att han själf fyller fantasien med en egendomlig och strålande bild, bildningsentusiasten därför att han skapat ett vårligt och svenskt andligt lif omkring sig, med en glans sällsynt i ett kargt hemland, och psykologen till sist dragas mot hans person som mot en ädelsten med skiftande facetter och praktfull fast oregelbunden kristalliseringsform. En Bellmanskarakteristik. I det företal, Kellgren fogat till Fredmans Epistlar inom parentes sagdt några af de vackraste och mest själfulla sidor, den svenska prosan äger – gör han, slagen af den nästan mystiska originaliteten hos Bellman, den reflexionen, att »snillen äro att anse som oändliga storheter och således omätlige». Ingen sats är i och för sig sannare än denna. Hvar människa är en värld, säger ett sydländskt ordstäf, och outgrundlig, outforsklig som en värld är hvar aldrig så litet fördjupad personlighet. Lef i åratal rum om rum och sida om sida med en vän, och du skall aldrig upphöra att känna, att ej sällan inför hans ord känna den öfverraskade och oroliga rysning, som man erfar inför ett kallt vinddrag från ett okändt luftstreck. Träd i den närmaste gemenskap med en människa, som gifves, kärlekens, och du skall ändock ständigt bak den pupill, som afspeglar dig, ana en själ, som du blott glimtvis förstår, en själ, hvilken i själfva sin uppehållelsedrift tycks äga en hemlighetsfull själfbegränsning, ett dunkelt och omedvetet motstånd äfven mot älskaren, som innerligast vill sluta den till sitt hjärta.
Det är af dessa tänkesätt Ridderskapet och Adeln lifvade, samlats vid detta Riksmöte, det är med en öfvertygelse, grundad lika i våra liäfders vittnesbörd och i dess egen erfarenhet de vänta dem af sine Medständer, och äro försäkrade, att det YällofI, BorgareStåndet, hvars enskifta väl så hufvudsakligen beror af den allmänna välmågan, likasom hitintills med sittopplysta nit, sitt verksamma biträde, skola medarbeta till det gemensamma föremålet Fosterlandets ära, lugn, anseende och välgång, och söka sin belöning, ej allenast i ögonblickets förmåner, i Deri 21 Januarii, 6'J» mängdens bifall; de förra sakna oftast varaktighet, det sednare kan missledas, förvillas Och förändras, men af samvetets än aldrig jäfva de röst, delta helgade vittnesbörd som högt talar för dem, hvilka enligt pligt och öfvertygelse handla. Det är under tillönskan af den Högste» välsignelse öfver de stora och vigtiga är ender, hvilka under detta Riksmöte kunna blifva föremål för Riksens Ständers öfverläggningar, Ridderskap et och Adeln får genom oss sine Deputerade innesluta sig i det Vällofl. BorgareStån. dets vänskap, och försäkra om den de för detsamma oupphörligen bära. Till Hedervärda Bonde-Ståndet: Hedervärde Taleman och samtelige Ledamötet1* af det Hedervärda BondeStåndet! Ridderskapet och Adeln, som vid öppnandet denna Lagtima Riksdag emottagit försäkran af BondeStåndets tänkesätt och dess första hälsning, få nu genom oss, sine Deputerade till dét Hedervärda Siandet återbära sin, jemte uttrycken af den vänskap, det förtroende Ridderskapet celi Adelli för det samma bär, och hvarom vi alltid önska äga tillfälle j att Eder Redelig# Danneman försäkra.
Och ni, som just slagit upp med mig för fideikommissets skull, baron Brinck! BARON. Se så, var det nu jag, som slog upp? Det var ju vi båda. Ja, det v ar vi båda. EMMY. Och ni ser att ni inte har sk äl att ångra den affären. EMMY. BARON. Affären! Fy! Men säg mig, har ni stött er med g eneralen då? BARON. Jag vet inte det. Han tycker väl jag är för lättsinnig . EMMY. Det är ni också, baron Brinck! BARON. Ja, hm! Så kallar man ärligt folk, som g år inne med en s mula gladlynt filosofi. EMMY. (småspetsigt) Jag undras hvad den fi losofin tjänar till, när man förstör framtiden för sig själf och andra g enom den? BARON. (ler) Åh ni förebrår mig riktigt! Jag ska säga er att den filosofin är utmärk t bra att ha, sedan man förstört framtiden för sig själf och andra. EMMY. (kort) Baron är alldeles för lefnadsvis för mig . BARON. Jag bö rjar nästan tro det. Men j ag kan inte förstå huru en man inte har mera allvar. BARON. EMMY. Seså, nu är ni dum, förlåt mig! EMMY. (ond) Ja dum, har jag vari t, som ett ögonblick trott på edra försäk ringar. BARON. (godlynt) Åh, är ni redan där? Jag som aldrig haft andra fö rsäk ringar, än lifförsäkringar, och ni gör orätt i att inte tro på dem, f ru Stjernfel t! EMMY. Det är nästan opass ande af er att skämta nu. BARON. Herregud! D et är alldeles som om ni förlorat fideikommisset, fru Stjernfelt, och inte jag! (går häftigt ut). Baron ska inte såra mi g mera än ni redan gjort! EMMY. (med en stor, lustig gest, hvisslar) (Alma, Elise och Segerstedt in). BARON. Ännu ett nytt species af kvinligt martyrskap! Nu är alt färdigt, baron Brinck, bara ljusen tänds i lyktorna. BARON. ALMA.
LadeS pä Bochér, Uplästes, och lydde fyin följer: Urdrag af Protocollet hällik hsS Riks sens Högloft. Ständers Banco Utskott den 2z Nowember 1809. S. D. Hederrvärda Bonde Ständer har, geWM Utdrag af Desi Protokoll under den 2Z sistiedne October, till Riksens Högloft.- Ständers Stats och Banco Utskott, remitterat Riksdags-Fullmägtigens ifrän Dalarne klans ksbrsson i demäldke Ständ inxifne Memorial, det mätte af anförde skäl, Fullmäg^igjkapet i Banqusn och Riksgälds-Contoiret, hädan rfter hos samma Personer bliswa sörent: Uli hwilken re - Den i December. kemist, Wällofl. Borgare Srändct jämlikt Protocolls Utdrag as den s.dre dennes instämt. Under öfwerwägande as svrbcrörde Förstcig, har det ej bordt undfalla Banco-Uist'olters eslersinnan» bäde, arr, ehuru Banqucn och Riksgälds Conroirek äro Riksens Ständers penninge Werk, sädant oaktadt, en huswudsakelig ffjllnad dem emellan, sig saeter: den nämligen, att, dä VanquenS rörelse och operationer äro grundade pä Reali/cter och säkre Fordringar, det deremot hörer till RiksgäldsConivirets befattning, att unter asbördandct esler hand, och sä långt tillgängarne det kunna medgiswa, as Statens ansenliga Sknldcr, söka genom Lane-Negocicilioner och Wstest Operatio, ner, upräkkhälla och stärka WcrketS sörircende, och Rikets derpä beroende Credit.
Det är naturligt, att för hvart och ett sådant fordringsbevis, som inlöstes, utgåfves ett motsvarande belopp sedlar; men man har i allmänhet ansett det vara helsosammast att lika litet som sedelstocken utöfver behofvet bör förknappas, lika litet bör sedelstocken onödigtvis ökas. Jag tror således äfven ur della skäl, att det vore bäst att antaga Utsk:s förslag. Ex. Hr Gr. o Landtm, yttrade, det han ansåg sig bö - i 48 Den 7 Februari. ra fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, att för närvar, endast första punkten af Ulsk:s utlåt, eller Utsk:s hemställan, att Baucofullm. må berättigas att uppköpa och försälja vexlar, var föredragen, och att Hr von Hartmansdorff föreslagit, att R. o. Ad., i st. f. denna hemställan, skulle antaga Hr Skogmans reservation, med den ändring Hr von Hartmansdorff deri föreslagit. Hr Stråle: På det att icke min mening må missförstås, så anhåller jag att få ytterligare fästa uppmärksamheten derpå, att den egentliga grunden, hvarföre jag har bestridt Utsk:s förslag, just är den, att försäljningen af vexlar minskar Bankens tillgångar i reel valuta mera än utvexling af silfver. Detta beror kanhända mycket på den föreställning man gör sig om förhållandet, der en sådan fråga skulle uppstå. Föreställer man sig då, att Banken äger utrikes fonder, hvilka kunna disponeras, och att ett behof uppstår att, till fyllande af vexelbrist, exportera silfver, sä vore det en besparing för Banken alt sälja vexlar. Om man ser saken ur denna synpunkt, då tillstår jag visserligen, att man kan säga alt detta vore en fördel för Banken. Jag har likväl för min tiel alltid trott, att om Banken uppköper vexlar och tillika afslutar contraet om sitfverleverans i en sådan tidpunkt, då ett dylikt vexelbehof skulle uppstå; så hade Banken i otid företagit sådana operationer.
Anderson måste förevisa sina fat, och rätter, allt eftersom de blefvo färdiga, och hon visste, att hon skulle få hut för alltsammans. Nu stod hon inför Pontius Pilatus. Fru Hall smakade på anrättningarna, där detta lät sig göra, under det att mamsell Anderson ängsligt väntade sin dom. Den var genomgående elak som humöret. Fru Hall gjorde svåra grimaser. – För mycket saffran, fiskruladerna ha gulsot. För lite salt! Det här är lika sötsliskigt som mamsell Anderson själf. Den här rätten har mamsell väl lärt sig i Brahe-Grenna! Uff, så mamsell saltat! Har mamsell gått och blifvit kär på gamla dar? Hvad blir det här för en supé? Mamsell Anderson muckade ej emot, det var så mycket hennes plats var värd, men när hon kom ner i köket, slog hon ihop händerna och utbröt i jeremiader. Fru Hall var vid så ondt lynne, att det var synd och skam. Hvad skulle en fattig människa, som gjort sitt bästa, ta sig till? Nu kom turen till den hvitpudrade, myndige, engelske hofmästaren i knäbyxor och skor. Han bar upp till beskådande en stor bricka med punschkoppar och géléskålar. Fru Hall läppjade på punschen. – Den är för svag, sade hon. Men hofmästaren lät sig ej bekomma. – Herr Hall vill ha den så, svarade han. Azor och lilla Christine fingo smaka på den nybakade konfekten och mandelmjölken, och som de båda voro i förträffligt humör, hade de intet att anmärka, au contraire, lilla Christine smackade med läpparne, och lille Azor slickade sig om mun. Hofmästaren, mr Brown, hade strikta order att rådgöra med sin matmor om allt, som rörde dukningen och serveringen, dock var det honom obetaget att sedan ändra efter eget skön, förutsatt att han vände sig till herr Hall själf med trollformeln: »Min förre husbonde, hertigen af Westmoreland, hade det så eller så.» Hvarpå herr Hall svarade: – Mr Brown, jag vill också ha det så. Jag vill ha det som hertigen af Westmoreland.
— Jag tror icke jag lösligt framkastar den förmodan, att denna fråga är den enda, för eller mot hvilken en öfvervägande majoritet inom R. o. Ad. gjort sig gällande; och följden af Hr von Hartmansdorffs förslag skulle ovilkorlig! blifva den, att hvem som i denna fråga åtoge sig alt föra denna majoritets fana samt troget och ihärdigt försvarade dess åsigt, äfven till tack derföre skulle fordra ovilkorlig lydnad tillbaka, eller, hvarom här egentligen är frågan, såsom vedergällning för att Const.Utsk. blefve tillsatt efter majoritetens önskan, äfven skulle diktera ledamöter i de öfrige Ulsk:n och göra dem, icke till majoritetens, utan till sina ombud, och den som då till slut skulle befinnas bafva missräknat sig blefve, tror jag, den s. k. majoriteten sjelf. Motionären har anställt beräkningar öfver Bänkm:s-valen och huruledes en minoritet af blott 143 personer kunna tillkämpa sig seger mot de öfrige 357 af huset. Denna beräkning är fullkomligt riktig, men den, liksom sä många andra statistiska beräkningar, är derföre icke alltid tillförlitlig. För att denna minoritet skall kunna beherrska Electorsvalen fordras nemi., att pä livar af de 13 bänkar, som här utgöra majoriteten, 11 af minoritetens åsigt skola finnas, d. v. s. att slumpen så lyckligt fogat det, att minoriteten blifvit placerad och så fördelad pä just dessa 13 bänkar, och att på de öfriga 12 resten af majoriteten fått sina platser sig anvisade. Det skulle vara en af dessa ödets lekar, som visserligen kunna inträffa, men som åtminstone lyckas böra blifva ytterst sällsynta. Också bar bredvid slumpens inverkan en annan blifvit påpekad, den af intrigen, och det har blifvit framhållet,! huru man på siffran kunde uträkna hvar intrigen borde användas, för att ät 360 Den 5 Februari. den försäkra framgång.
Utskottet förmäler vidare, att då detta förhållande med så väl insättningen i Götha CanalDiscont, som den nu utredda och på afslutade Räkenskaper grundade skillnad i uppgiften af TuHintraderna för år 1813* hvilka nu 238 Dm 7 Augusti. befunnits göra omkring 54,000 R:dr mera än förut, efter de uppgifter som till Statsifrån Tullverket förslagsvis blifvit meddelta, hvarken varit uppgifvet för Kongl. StatsCöntoiret eller StatsUtskottet; så har Utskottet icke heller kunnat någon berättelse derom inför Riksens Ständer framlägga; Utskottet anför slutligen, att efter de uppgifter som detsamma ifrån Kongk StatsContoiret nu ytterligare erhållit, har Kongl, Maj:t förlidet år af andra Statsverkets medel måst anticipera och förskjuta till de angelägnaste Krigsutgifternas bes’ridande en i fråga varande Öfverskottsmedel vida öfverstigande summa, till ersättning af tgl? ärs inflytande öfverskott på Statsintraderna, och att, till en sådan ersättning ^ komma att användas de nu i fråga varande Tullöfverskottsmedel, hvilka, sedan , efter Tullräkenskapernas fullbordade Revision, slutlig liqvid imellan Statsverket och Tullstyrelsen kan uppgöras, komma till Kongl. StatsContoirets disposition, uppå Kongl. RenteKammarens räkning, i Riksens Ständers Bank att insättas och blifva af Kongl. StatsContoiret i dess Räkenskaper vederbörligen redoviste. Friherre Stael von Holstein , Corfitz Ludvig, uppläste härefter följande: Vid StatsUtskottets Betänkande har jag följande frågor och anmärkningar att göra: 1:0 Stå dessa 696,000 R:dr ännu inne i Götha CafralDiscont? Af hvilken anledning har man antid-. pernt till Kngsbehofven efterföljande årets Statsmedel, då n.an har en sadan summa innestaeiide af Öfverskottsmedlen. hvilka af Ständ ma blifvit öfverlåtne till K igshehofvens besörjande, men icke till Ullaningar åt enskilda eller coiporationer? 3:0
Tvertom är det just såsom uppriktig frihetsvän, och till följe af den öfvertygelse jag hyser, alt Den 29 December f. m. 513 atl frihet i tanke och frihet i handling af den protestantiska läran företrädesvis befordras, som jag önskar ät milt fosterland bibehålla den oblandad; och icke har jag åtminstone så förstått hvad jag inhemtat af t. ex. Englands historia, som skulle den tid, inom de 2:ne sista seklerne, då den politiska friheten derstädes varit stadd uti sin starkaste utveckling, varit utmärkt såsom den under hvilken någon annan än den protestantiska läran ägt ett öfvervägande inflytande, och vill man säga mig att den politiska friheten gjort starka framsteg i sednare tider uti det öfvervägande katholska Frankrike, invänder jag dervid, att jag tror att den s. k. rådande religionen haft lika litet dermed att skaffa, som jag vågar vara fullt öfvertygad, att ingen Svensk önskar att Sverige skulle taga detta land till en föresyn i religiöst hänseende, och jag önskar dessutom nu som alltid, att man må taga sig till vara för att icke, uti frihetens namn, förblanda frihet och sjelfsvåld till den grad, alt den förra blir derigenom både fruktad och halad. I det hela tror jag dessutom icke, att jemförelsen med andra länder är särdeles lämplig, då jag icke tror mig fela mycket, ont jag påslår alt intet annat land, utom Sverige, i så hög grad åtnjuter lyckan af alt uteslutande bekänna sig till en enda religion och alt således de åtgärder, som kunna anses nödiga i länder med 4 edler i af sin befolkning tillhörande en annan religion än den i allmänhetrådande, icke bör vara en ledning för oss att ovillkorligen efterfölja.
Den såg ut som han klamrade sig fast med näbbar och klor. Järn skulle det vara, tillplattadt järn, men stadigt — kanske ett stort stämjärn. Det låg i en verktygslåda. Han tog det största och nalkades lavan. Icke utan att han log: »Nu skall du få se på Lundmarks Jonas du.» Ett slag, ett skratt, ett tjut: »Åh herre min skapare — sexkannsgrytan». Ett stort stycke af grytans ena sida låg i askan. Och kamsen i öppningen! Jonas såg rödt för sina ögon och satte sig att hvila. Väggklockan visade sig ha hunnit till 4 på morgonen. Det var mycket att stöka med ännu, men pojken kände sina lemmar värka och sköt upp minut för minut; de fingo komma från bröllopet om de ville — och så skulle han då taga hvad han förtjänt? Nej! Med ett skafjärn, som far brukade göra träskedar med, skrapade han grytan fin, slog vatten i hennes botten, och inpassade den bortslagna biten försåtligt. Om han stälde den illa till i grytskåpet, skulle morsan tro, att det var hon, som ... ja, att det var hon själf. Stortråget af jätteasp orkade han icke släpa uppför stegen till dess plats på vinden, men ut fick han det, så att de icke skulle falla öfver det genast. Ett knyte kams gömde han bakom »murla’», ett annat i sängen, ett tredje ute. Nu tog han kvasten och sopade så godt han kunde i mörkret, men hann knappt börja förr än han hörde steg. Far, mor och Anna lade sig utan att säga någonting. Jonas sade heller ingenting. Om några timmar väckte han ungarne och log huldt mot dem, halade fram sitt kamsknyte och började truga och bjuda. Välmeningen vardt icke uppfattad såsom sådan, men huru det bar till, så hade de hvar sin kams i handen och en tidig frukost började. Det gick ypperligt på morgonkröken, änskönt den välsignade rätten endast bestod af kornmjöl och vatten; det smackade och tjaskade i sängen. Ungarne började väsnas; en kams föll till golfvet och mor vaknade: »hvad gör ni, vettvillingar — jestanes så här inne ser ut!!» Det blef en lång paus.
Maj:t, med afseende på för handen varande förhållanden, funne tidpunkten lämplig för författningens trädande i verkställighet; så har, till följd af Hans Excellens Herr Justitie-Statsministerns och Stats-Rådets öfriga ledamöters tillstyrkande, förslaget blifvit godkändt och till efterrättelse påbjudet vid en tidpunkt, som, på sätt Herr Trolle i sin reservation vidare utvecklat, ingalunda kan, så vidt jag förstår, antagas hafva varit för förändringen gynnsam; att sedan Engelske undersåtarne Georg Kitson och J. H. Johnson, i uppgifven egenskap, den förre af ordförande och den sednare af direktör i ett Engelskt bolag Konstitutions-Utskottets Memorial N.-o 8. 9 bolag under benämning b The Gellivara Company Limited» och med åberopande af ett med namnet Victor Kjellberg undertecknadt å bolagets kontor den 21 Mars 1864 hållet protokoll, hvilket för öfrigt icke lemnat upplysning om i hvilken del af verlden nämnda kontor varit befintligt, genom ombud hos Kongl.
Riksdagsfullrnäktigen Johan Johansson från Östergöthland har, uti en af Hedervärda Bondeståndet till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-utskottet remitterad motion, anfört, att, ehuru fyra mantal vanligast, synnerligen i Östergöthland, utgjorde en båtsmans-rote, och dessa hemman alltså borde åligga, att gemensamt förse sin båtsman med de rättigheter, nemligen ett halft tunnland åker, äng till två lass hö, och mulbete för dess kreatur, jemte vedbrand och stängsel virke, som han af roten hade att påräkna, eller ock att derefter lemna ersättning till den hemmans-innehafvare, eller egare af så kallad stamrote, som dessa förmåner af sina enskilda egor bestode; samt fastän Kongl. Cirkuläret af den 13 Oktober 1812 antydde, att hjelprotarne borde deltaga efter hemmantalet uti bestridandet af alla de förmåner, berörde manskap egde rätt att af rotarne fordra, hvaribland äfven skulle räknas jordlega för torpet, mulbete, vedbrand och gärdslefång; så hadedikväl, sedan Stats-samt Allm. Besvärsoch Ekon.-Utsk.
Och sluteligen hafva Rikets Ständer på grund af ett. i behörig ordning anstäldt val, medelst utfärdadt samt af Herr Landtmarskalken och samtelige Herrar Taleman underskrifvet förordnande den n Augusti i innevarande år utsett Herr Förste ExpeditionsSecreteraren och Häradshöfdingen Johan Gabriel Richert, at t efterträda Rikets Ständers Justitiae Ombudsman, i händelse han inom nästkommande Riksdag skulle genom döden afgå, eller genom något i Lag stadgadt förfall hindras, att sitt Embete sjelf utöfva, samt förordnat honom Richert, att i dessa fall JustitiaeOmbudsmansEmbetet tillträda. Det lärer väl icke kunna bestridas, att den af Rikets Höglofl. Ständer vid denna Riksdag valde Justitieombudsman Herr Casper Ehrenborg med döden afgått inom den i RegeringsFormens 98 §• för hans efterträdares insättande i Embetet förutsatte tid, eller inora Den ä Chlober f. ni. den näfbjoljande Riksdagen, då den offenfellga sorgen anno vid, denna klagar öfver förlusten af en man, som i medborgerlig dygd ägde få sina likar; det är af orden i omförmälte förordnande ögonskenligen klart, att Herr Richert utan alla undantag blifvit tili hans ebertia,dare utsedd och det är i 26 §. af Justitieombudsmannens Instruction Fullmägtige öfver Banco,- Och RiksgäldsVerken ovilkorligen ålagdt, atfc vid Justi t iasOsnbudsma noens död dess efterträdare i Embetet insätta. Jag frågar: hvad hafva au desse Full sjiägtige annat gjort, än ofvanåberopade Lagar, Instruction och Förordnande uttryckeligen föreskrifva? Rikets Ständer hafva i den ordning Grundfagarne stadga, vid denna - Riksdag valt sin JustitiaeOmbudsman.
Berättelse om tillståndet i statistiskt och ekonomiskt hänseende inom Jemtlands län för åren 1843,1844, 1845, 1846 och 1847. §■ *■ Länets allmänna beskaffenhet. Jemtlands län bildades år 1810 genom afsöndringar från Gefleborgs och VesterNorrlands län och utgöres af provinserne Jemtland och Herjeådalen, med en areaividd af 433 qvadratmil, deraf Herjeådalen omfattar 115 mil; och är landet fördeladt uti 49 kyrksocknar, af hvilka 15 äro belägne invid Storsjön, och länets invånare i öfrigt merendels bosatte utmed större eller mindre vattendrag. Med ett läge af öfver 1000 fot, och derutöfver, öfver hafvet, utmärker sig landet för sina höga fjell och ofantliga myrsträckor, som på temperaturen hafva ett ganska svårt inflytande. Det säges dock att klimatet under sednare åren antagit en mildare karakter, dertill man i allmänhet vill finna orsaken uti en tilltagande odling och utdikning af vattendränkt mark; och detta synes äfven bestyrkas deraf, att flerestädes, der frost fordomdags nästan årligen föranledde skador å växande gröda, sådant under sednare åren, efter det marken utdikats och blifvit bättre häfdad, mera sällan egt rum. Då landets befolkning fördelas på dess arealvidd, så komma lil personer på qvadratmilen; och ehuru trakter finnas utmed Storsjön och andra större vattendrag, eler en vida större befolkning beräknas på hvarje qvadratmil, kan landet likväl i allmänhet sägas vara glest bebodt.