Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Af åtskilliga extra rotehållare anfördes deröfver underdåniga besvär hos ftongl, Majit, och vid den snart påföljde 1812 års Urtima Riksdag i Örebro anmäl» tes äfven ärendet hos Rikets Ständer, hvilka ock, i underdånig Skrifvelse af den 10 Aug„ samma år, anhöllo, att, då dels den till rättelses vinnande i extra roterings-förrättningarne utsatte fatalietid blifvit, på olika orter, efter skiljaktiga grunder beräknad, dels på åtskilliga ställen den nya roteringen blifvit högre satt, än i jemist förhållande med lika goda hemman å samma ort af gamla roteringen, Kongl, Majit matte, på sätt Kongl, Majit funné lämpligt, å nyo låta öfverse den verkställde extra roteringen, och, der den skulle finnas på nämnde sätt ojemn i förhållande till gamla roteringen, densamma jemnka, ehvad underdåniga besvär deremot blifvit anförda eller icke. Någon till ändamålet ledande åtgärd följde imellertid icke härpå, innan 1815 års Riksdag inföll; hvarföre klagomålen då åter förnyades, och Riksens Ständer funno sig för» anlåtne att, i underdånig Skrifvelse af den 8 Aug. nämnde år, ä nyo väcka Kgl. Maj:ts Nådiga uppmärksamhet på ämnet. I denna Skrifvelse förklarade Riksens Ständer sig hafva funnit olikheten i extra roteringen, särskilde landsorter emellan, hufvudsakligen härleda sig frän det ovillkorliga stad ' ggö Besv. och Ekon. Utsfc. Bebänkantfen.. gande, att en rote vid ansvar icke lick öfverstiga det hemmantal, sorn vid gamla roteringen inom hvarje regemente blifvit högst; tillåtet och regamenterna imellan ofta varierar från ett till och med tre hela hemman.
R:dr b:ko, att, under loppet af fem år, med en femtedel årligen från Riksg.-Konl. utgå, det mäste tagas för gifvet att dessa fem år mäste räknas ifrån den tid, då de för dylika ändamål anslagna medel utgå, nemi. fr. d. 1 Jan. 1855. Det kan icke gerna uppskjutas längre och sålunda tror jag alt äfven i detta fall otydligheten icke är så stor, att någon åter remiss vore behöflig. Då allmänna företag i Riket lillvägabriugas genom medel, hvilka af det allmänna tillskjutas, så tyckes rättvisan fordra att, då man här oförställt äflas för att söka göra sina satser gällande såsom Södermanlänningar, såsom Ostgöthar, såsom Skåningar och icke såsom fosterländske män, som se saken ur en mera upphöjd och allmänlig synpunkt, Södermanland äfven måtte få sin andel med i dessa medel. Hade man velat se saken rörande anslagsfrågor så som vi s. k. liberale, velat tydliggöra, så hade man sett den ur en för landets allmänna intresse mera omfattande synpunkt och då hade hvarken den ene eller andre haft någonting att klaga. Då hade man sökt att gå sålunda tillväga, att man först sett på landets fördelar och derefter rättat de bidrag man velat lemna till det ena eller andra företaget af Statens medel, så alt alltsammans kunnat utgöra ett gemensamt och harmoniskt helt. Nu har man icke velat följa den åsigten, utan hvar och en talar här för sin provins och då talar jag för min och tror att Södermanland har mera rätt än någon annan provins att erhålla anslag af allmänna medel, emedan denna provins, som säkerligen icke står efter någon annan i Riket uti framåtskridande, icke tillgodonjutit något anslag af all männa medel för dylika förelag, som det här ifrågavarande. Jag tror för min del att då icke detta anslag vid sista Riksdagen blef af Södermanland begagnadt, det måtte kunna anses såsom reserveradt för delta Län och kunna ganska väl användas för delta företag. 36* 564 Den 29 Juni e. m Frih. Klinkowström: Jag får bedja R. o. Ad. om ursäkt att jag i denna fråga ånyo upträder, men det är endast för att besvara de anmärkn:r, som blifvit gjorda emot mitt förra anförande.
Men den kännedom jag i min inskränkta krets med undersåtlig och vördnadsfull känsla, kunnat inhämta om vår Nådiga Konungs landsfaderliga hjerta, hvaraf så talande bevis öfver hela Riket spordts, vågar jag tro, att vår Nådige Konung skulle gå sina trogna undersåtare» önskningar tiil mötes, hvilka ned - iagde för Thronen med sanningens oförställda språk, torde sällan, om ej vid ett Riksmöte* ditkomma. Om vår Nådige Konung, som af de honom närmast otngiivande ministär och embetsman , aldrig får höra annat än en beskrifning af den lyckliga välmåga som öfvei allt (åder; 618 Den 2 r Felruarii. om Kongl. Maj:t und^r sina resor kring landet finner glädjen lysa i allas ansigten, (och hvilka bekymrets skrynklor skulle icke jämnas vid åsynen af en nådig, af en god Konung, som med så mycket skäl kallas landets får;) om säger jag, äreportar, hvilka isynnerhet borde resa6 i hvarje trogen undersåte8 hjerta, och andra högtidligheter, ej utan kostnad anställda, skulle hos Kongl. Maj:t åstadkomma den tankan att den allmänna välmågan framkallade dessa offer, hvilka af folkets tillgifvenhet, utan afseende på dess belägenhet framkallas; så borde det vara dess ministrars och embetsmäns skyldighet att upplysa otn det verkliga förhållandet. Kanske torde desse herrar och män ej vilja bedröfva Kongl. Maj.t med uppvisandet af den sanna tafian, hvilken ofta skulle framte nog stark skugga: men jag vågar tro att deras skyldighet att sanningsenligt framställa det rätta förhållandet, hälst deras embeten ålägga dem, ej blott en skyldig consideration att ej med mörka framställningar bedröfva Kongl. Maj.t utan äfven att vara undersålarenas tolka:1, om den nöd som i allmänhet trycker dem och af Konungens embetsman ej kan ignoreras. I stället ser man våra officiella tidningar öfverflöda med prunkande rapporter från de fleste af våra Landshöfdingar, med ståtelig» beskrifningar frän regeringen, om den sllmänna välmågan, hvilka oftast motsägas af allmänna ställningen.
Herr Fogaten har i första förklaringen andragit, att handräckningsärenden af del slag. hvarom håga nu vore, utgjort år 1860 tillsammans 243 och år 186! tillhopa 215, deribland äfven förekommit Domstolars saköreslängder, upptagande stundom ända till 60 å 80 personer; att till Fogatens disposition för verkställighet af dessa ärenden funnos anstälda endast två Exsekutions-vaktmästare; att flertalet af de personer, sådana ärenden anginge, vore från landet och hade allmänt gängse namn; att dessa personer voro angelägna att hålla sig undan, i anseende hvartill flera svårigheter mötte vid deras efterspanande; att det vore bättre och med lagens anda och mening mera öfverensstämmande ali söka utbekomma ådömda böter, än befordra personer till stadgadt förvandlingsstraff; hvarföre ock Herr Fogaten, då begäran derom framstälts, medgifvit den bötfälde anstånd, och låtit honom genom afbetalningar afbörda sig böterna; att det likaledes syntes rättare att söka, så vidt möjligt vore, få reda på personerna, äfven om någon längre tid dertill användes, och det ändock slutligen skulle misslyckas, än att mom en kortare tid affärda ärendet med bevis, att den sökte ej anträffats, hvilket naturligtvis förefölle vida mindre besvärligt; att det ärendet, som dröjt inpå tjugonde månaden, afsett en person, angående hvilken ett Kongl. Maj:ts utslag skulle verkställas, men som, då han oaktadt långvariga efterspaningar ej kunde anträffas eller någon upplysning om hans vistelseort vinnas, slutligen jemte åtskilliga andra efterlystes. I det slutliga memorialet anmälde Advokatfiskals-embetet, hvad jag i mina erinringar vid förklaringen yttrat, nemligen att jag ansåge de af Herr Fogaten till urskuldande af dröjsmålet uti dessa ärendens handläggning anförda omständigheter utan tvifvel förtjena mycket af - leda röken ur boningsrum. Från den 23 Oktober till den 28 Februari eller öfver 4 månader, under den kallare årstiden, fick sökanden vänta på utslag.
Han talade icke ett ord, men hans ögon uttryckte den djupaste förebråelse; denna förebråelse var icke blott bitter, den tolkade äfven så mycken bedröfvelse, som ett ögonkast kan innebära. ”Snälle Anton, se för Guds skull ej så på mig! Säg hellre något; och kom in, så få vi tala förnuftigt vid hvarandra.” Men Anton pekade på sina darrande läppar; och i det han än en gång med djupaste smärta fästade sina blickar på Gabriella, ryckte han sig ånyo ifrån henne och försvann bland klipporna, innan hon tänkte på att qvarhålla honom. ”Ack, att aldrig någon glädje får vara fullkomlig!” sade hon till Arve, som äfven utträdt på gården. ”Nu blef den stackarn så förskräckt att han förlorade målet. Det har händt en gång förut, när han blef uppretad på pappa. Då gick det likväl öfver; men hur det nu går, det vet blott Gud. Jag tror det är bäst att vi springa efter honom och med godo eller ondo få honom hem.” Hon hade knappt talat ut, förrän Arve som en pil flög åt det håll, dit Anton begett sig. Gabriella, som tillkallade den enda pigan, hvilken var hemma, sökte mota honom från en annan sida; men då de, efter ett par timmars jägtande kring hela ön, åter sammanträffade hemma, hade alla försök varit förgäfves. Intet spår fanns efter Anton, hvilken tycktes hafva försvunnit genom ett underverk. ”Efter båten ligger på sitt ställe, måste han hafva gömt sig i någon håla, hvartill blott han känner ingången. Så nog fins han säkert på ön,” sade Arve lugnande. ”Ja, det tror jag med, men det är inte mindre farligt; han har ju ingen, som nu hjelper sig. Jag är så rädd för den der stygga sjukdomen. Att han inte kan tala! Emellertid är han för listig att gå fram, när han icke vill. Gud gifve att pappa snart komme hem!” De gingo tillbaka in. Men händelsen, som nyss inträffat, jemte oron för den stackars sjuklingen, höll dem i en för stark spänning att låta dem återkomma till den himmel, hvarur de blifvit jagade. Haraldsons slutliga hemkomst tillfredsställde dem begge; nu skulle de få utslag, bekräftelse på sin lycka.
Jag lemnar Herr Grefven denna tillfredsställelse, då jag helt uppriktigt bekänner, att min och mångå andras enda förhoppning på upprätthållandet af Sveriges sjelfständighet och framtida välstånd, hvilar på en af Regering och Ständer framkallad opinions yttring, nog stark för att i sin ordning framkalla ministeriella grund - Den 21 December e. ro. 173 satser och en representation värdige ett ädelt och fritt Folk, såsom de enda garantier mot oberäkneliga vådor och olyckor, som hota detta land; samt att, med hänsigt lill frågan om heslutet rörande MötesPassevolancen, mången med mig torde dela den önskan, att de af Herr Grefve af Wetterstedt anade spöken varnande måtte framställa sig för samleliga Konungens Rådgifvare, då frågans afgörande slutligen förekommer, på det man af tecknets betydelse må finna, att spöken, sedde så inom som utom StatsRådet, slutligen måste väcka Folkets fasa eller åtlöje. Om jag medgifver Konungens Rådgifvare i Commandomäl för Armeen rättighet att af mig äska bevis för giltigheten af de anmärkningar mot Dess yttranden och uppgifter, hvartill jag ansett mig befogad, så fordrar jag tillbaka ett rättvist afseende på en opinion stödd vid facta och säker kännedo*m om de förhållanden jag tillförlitligt granskat, och på grund deraf klandrat; men framför allt borde sanning i uppgifter och grundade skäl användas, då en motståndare skall så skarpt angripas, som jag blifvit det af Herr Grefve Brahe, i stället att af honom vederläggas. Dessa vilkor äro icke af Herr Grefven iakttagne uti dess diatrib mot mig, och jag nödgas sålunda gifva Herr Grefven tillbaka, ehuru med större hofsamhet i uttryck, all den brist i viljan att uppfatta, undersöka eller förslå 174 Den 21 December é. m. ämnet, all den ensidighet i åsigter och bib terhet, som Herr Grefven tillvitar mig. Hvar finnes väl uti min reservation den uppgift, att hvad Herr Grefven ansett erfordras för de årliga vapenöfningarne borde med halfva bidraget (^halfva passevolanceafgiften) kunna bestridas?
Utskottets eget förslag slutligen skulle komma att antagas, det dock borde tillika bestämdt afgöras, alt verkställigheten skall vidtaga å den föreslagna tiden eller 1844 års början, ehvad ny Riksdag derförinnan inträffar eller icke; samt inom BondeStåndet, der hemställan blifvit gjord, att stadgandet om förbudens upphörande borde gå i verkställighet den 1 Januari 1842. Ehuru, efter det Utskottet sålunda förklarat sig oförhindradt att föreslå bibehållandet af förbuds-bestäminelser i den blifvande Tull-taxan, och Utskottet följaglligen varit i tillfälle begagna denna rättighet vid sådana artiklar, åt hvilka det ansetts vådligt för det allmänna bästa att medgifva ineller utförsels-frihet, det icke förefinnes lika giltiga skäl för den ifrågavarande restrictionen nu, som då Utskottets förra Be Bih, till R. St, Prot, 1840, 5 Sami, 1 Afd, 21 Haft, 2 10 Bevillnings-Utskottets Utlåtande, N\o 30. tänkande afgafs, qvarstå dessa skäl likväl i viss mon; hvadan Utskottet tillstyrker den modificalion i omförmäldte dess förut ailåtne förslag, att, sedan en del af de i gällande Taxa med förbud beiagde artiklar af Utskottet ansetts böra till indier utförsel tillåtas, en slik tillåtelse icke må vidtaga förr, än från och med den i Januari 18^3, på det att derigenom åtminstone ett års tid må förflyta emellan det Taxan i öfrigt träder i verkställighet och dessa förbud i sjelfva verket upphöra. - 4. Vid Utskottets förslag, att rättigheten att till Riket införa varor, som, .-enligt nu gällande Tull-Taxa, äro förbudne, men, enligt samma förslag, borde ifrån och med år 1844 blifva till införsel tillåtne, må tills vidare rnedgifvas endast städerna Stockholm, Götheborg och Malmö; hvarom allmän kungörelse, deri alia sådane varor uppräknas, borde utfärdas, hafva talrika anmärkningar blifvit gjorde, nemligen; mora.
Den, som bifaller Utskottets af två Stånd godkända förslag, att införselstullen å ”Ris, oskalad eller Paddy”, skall, vid tull-lindringarnes upphörande, nedsättas till 1 R:dr 12 sk. tunnan, röstar Ja; den det ej vill röstar Nej; Hudar och Skinn, oberedda : torra. Ris, oskalad eller Paddy. 4 Bevillnings-Utskottets Memorial, iYl-o 16. Kant iller m. fl. vinner nej, bibehålles äfven vid tull-lindringarnes upphörande nu gällande införselstull oförändrad. Af den anledning, Utskottet i Memorialen N:ris 11 och 14 anfört, återstå vidare lill behandling Riks-ståndens skiljaktiga heslut, angående artiklarne ”kantiller, ” ”fransar, galoner, gramaner och snören,” ”gulddragare-arbeten,” ”käpptotfsar och snodder/’ ”pailletter” samt ”snörmakare-arbeten.” Utskottets förslag alt ur sjelfva taxan utesluta de under serskillda rubriker nu förekommande artiklarne ”kantiller,” ”fransar, galoner, gramaner och snören” samt ”pailletter;” att i stället införa nya rubriker för ”gulddragare-” och ”snörmakare-arbeten” med i flera delar förändrade tullsattser; och att till endera eller bägge af dessa’ nya rubriker samt till rubriken ”strängar” i noten hänvisa så väl nyssnämnda artiklarne kantiller, fransar m. m. och pailletter, som förut i taxan ej specificerade artikeln ”käpploffsar och snodder,” bar blifvit bifallet af Borgare-ståndet till alla delar och af Preste-ståndet, endast med den förändring, att nu gällande tullsatser för de under snörmakare-arbeten intagna fransar, galoner, gramaner och snören af heloch half-siden samt andra slag skulle bibehållas. Ridderskapet och Adeln samt Bonde-ståndet hafva deremot i alla dessa hänseenden vidblifvit gällande taxa.
Dom-capitlel i Lund af den 21 Juni ] 83p, Alagde att bekosta underhållet af hegge kyrkorne samt aflöningen till Kyrkoherden och 2 Adjuncter, jemte betjening, begärt, att, i likhet med hvad som vederfarits andra svagt lottade församlingar, Carlskrona Stadspastorat måtte, af den i Blekinge befintlige, kronan förbehållne spanmål, 226 tunnor 20 1 [2 kappar råg och korn, tilläggas i5o tunnor, att tillgodonjutas såsom understöd, så länge pastoratet i sin nuvarande svaghet fortfor och bättre vilkor eller gynsammare organisation ej inträffade, äfvensom att församlingen, emot erforderlig säkerhet, måtte beviljas från Riksgälds-Contoret såsom lån 20,000 R:dr, att räntefritt innehafvas och efter 4 års förlopp sålunda återbetalas, att 1 fio:del hvarje derpå följande år liqviderades, tills bela lånet blifvit guldet. Utskottet, som af de motionen bilagde handlingar varit i tillfälle inhemta det af motionären uppgifne förhållande, tror emedlertid det icke vara lämpligt, att Statens medel användas till aflöning åt serskilde commuDih. till R. St. 4 Sami. 1 A/d. 24-de Häftet. 1 2 Stats-Utskoltets Utlåtande, N:0 62. ners presterskap, i synnerhet som, i sådant fall, andre församlingar, med. lika skäl, skulle kunna göra enahanda anspråk gällande och får således afstyrka Rikets Ständer beviljandet af de för Carlskrona stads pastorat begärde i5o tunnor krono-spanmål. I afseende åter på det begärda låne-understödet, som med Stats-regleringen icke har någon gemenskap, vill Utskottet serskildt utlåtande meddela. K) Af Didric Weström från Stora Kopparbergs
Utskotten hafva således, långt ifrån alt inskränka den kyrkliga och preslerliga myndigheten, snaraie utsträckt den, då Utskotten föreslagit, att Kyrkoherden må vara Ordförande i Sockne-nämnden för Skoleoch undervisnings-ärenden, och för öfrigt såsom Ledamot deltaga, då hans embelspligl det påkallar. Om orsaken till denna utsträckning komma Utskotten i tillfälle att närmare yttra sig, i anledning af de seiskilde anrnärkningarne vid Sockne-nämndens organisation. De anmärkningar, som blifvit framställde emot de serskilde bestammelserne, upptagas här under hvarje §. af förslaget, hvaremot de äro rigtade, nemligen: § >• Såsom en definition på socknestämma och ändamålet dermed, är föreslaget, alt denna §. borde innehålla stadgande, att en eller flere socknar ega å socknestämma öfverlägga om socknarnes gemensamma angelägenheter; men då detta endast vore e'tt upprepande af hvad (örslaget förut på flera ställen innehåller, anse Utskotten tillägget icke vara nödigt eller lämpligt. I afseende på liden för de ordinarie sockneslämmornes hållande, är det anmärkt, dels att de-borde hållas 4 gånger om året, för att gifva så mycket mera väckelse åt det allmänna deltagandet, dels att de borde inskränkas till en gång om året, då man icke skall kunna förutse, att angelägna öfverläggningsämnen öfverallt oftare förekomma, dels ock att ingen viss tid må bestämmas, utan socknestämma hållas, så ofta behof företer sig.
5 Aflidne Justitic-OmbudsmanncH ni. ut. Carl Westers efterieninadc Embetsberättelse för år 1860. jj ti min till Riksdagen Ar 1859 afgifna Embetsberättelse, omfattande den tid, som förflutit från 1858 års början till den 14 Oktober förstnämnda år, har jag sökt redogöra för de åsigter om Justitie-Ombudsmans-Embetets ändamål och betydelse, som jag byste, och hvilka vid Embetets utöfning tjenat mig till efterrättelse. Så vidt jag förnummit hafva dessa åsigter, med nedannämnda undantag, icke varit föremål för anmärkning, ännu mindre för ogillande. Jag vågar tvärtom, på grund af deri omständighet, att Rikets Ständer ånyo hedrat mig med förtroendet alt vara deras Justitie-Ombudsman, antaga att min uppfattning af embetets pligter och utöfningen deraf blifvit hufvudsakligen godkände. I)å jag går att närmare vidröra ofvanomförmälda undantag, sker det icke i ändamål att tvista om anmärkningarnes behörighet, utan för att genom en omständligare utveckling af mina åsigter söka visa, att de i det väsendtligaste öfverensstämma med anmärkarnes. Den första anmärkningen förefinnes i det utlåtande (M 4), Höglofl. Lag-Utskottet vid sistförflutna riksdag till Rikets Ständer afgaf, i anledning af verkstäld granskning af Rikets Ständers Justitie-Ombudsmans Embetsberättelser, Diarier och Registratur.
Hertigens af Gottland döpelseakt, sorn komtne att ega rum följande dag kl. l/2 7 e. m. uti H. K. H. Arffurstens palats vid Gustaf Adolfs torg. Gr. Lagerbjelke, Gustaf: Afven jag anhåller att fä tillstyrka bifall till det slut, hvari Utsk:t angule denna fråga stannat. Jemte åberopande af de flera ganska välgrundade skäl, sorn deli siste värde talaren anfört, vill jag fästa upmärksamheten derpå, huru prot. skulle komma att se ut, om en talare, på grund af den rätt, som ej kan honom förvägras, att justera sina yttranden, införde dessa in extenso, men den, som vederlagt honom, icke vidtoge en sådan åtgärd?! Det kunde då lätt inträffa, att protrna blefve högst osammanhängande; och af hvad nytta vore de då för Utsk:n, till hvilka de remitterats, eller för den historiska forskningen, sorn stundom kan behöfva gå tillbaka till desamma såsom källor? Denna olägenhet är alldeles omöjlig att, förekomma, och på sådan grund, äfvensom på de redan förut anförda, anhåller jag vördsamt om bifall till Utskrts betänkande. Hr Cederschiöld, Gustaf: De annar, som Grme Lager bjelke och Björnstjerna 1111 framställt, gällde hufvudsakhn den brist på sammanhang, som kunde i protrna upstå derigenom att dessa fördes i sammandrag. Men, M. Hrr!, denna olägenhet inträffar just under nuv:de förh:n, ty då man justerar sitt eget yttrande, har man icke de andra talarnes att tillgå, ogIi det händer då gan - Den 17 December. 371 . ska lätt, att man stryker ut en eller annan punkt, sorn en följande talare kan hafva till besvarande uptagit. Om man blott vill genomläsa en enda dags prof., skall man finna att sådant ofta eger ruin.
Discont-Verkets räkenskaper icke böra på Banquens bekostnad föranstaltas och meddelas. 5:0 Såsom nödige ansedde tillägg och förändringar i Discont-Reglementet har sluteligen af någre motionairer blifvit yrkadt, att, då en lånsökande hos Dtsconten företett behöriga betyg öfver sin och Löftesmäns vederhäftighet, Directionen borde vara pligtig, att lån bevilja; att dervid ej mätte få komma i betraktande , huruvida Lånsökanden vore Bofast eller allenast Bosatt■ en distinction, sorn förrnäies vara i allmänna Lagen okänd ; att Presprskaps och Krono Länsmäns betyg , Socknestämmo Protocoller eller Utdrag af Pröfnings.Committéernes Taxerings-Längder måtte antagas såsom bevis öfver vederhäftigheten , i stället för de betyg , Directionen hittills plägat fordra från Konungens Befallningshafvander och Do mare i orterne; att Utsökningskostnader alltid borde utgå till lika Summa , ehvad Lånet vöre större eller mindre , att ersättning för Charta Sigillata vid slika ansökningar börtie upphöra; och att en eller flere af Discontens Ämbetsmän bor. de förordnas att mot lindrigt arfvode besörja Discont - Comrnissioner : samt för denna befattning ställa borgen.
Skrifvelse, N:o 19^ 521 ternes ömsesidiga rälligheter fordrar, att, innan aftalet anses afslutadt, Fullkomlig visshet finnes om alla dermed förenade villkor och förbehåll, så alt de frågor, som i denna del kunna uppstå, ej må blifva beroende på tolkning af mindre bestämda utlåtanden och intyg om fällda muntliga yttranden, helst i annat fall tvister kunde yppas, for hvilkas utredande säker ledning mången gång skulle saknas, hafva Rikets Ständer funnit, det omförmälde stadgande, såsom en vådlig afvikelse från förenämnde allmänna föreskrift, alltså bör utgå. Slutligen stadgas i nämnde §, att, 'iiär Konungen det nödigt finnér, då skall det af Honom meddelade beslut om jords eller lägenhets användande gå i verkställighet, utan hinder deraf, att ersättningsfrågan är oafgjord.” Då pröfning af denna fråga ofta skulle blifva omöjlig sedan jord blifvit använd, hus nedrifvit eller andra jord och lägenhet åtföljande föremål förstörde, helst värdet deraf sedermera ej tillförlitligen kan bestämmas, och det dessutom synes oförenligt med det skydd egande-rätlen bör åtnjuta, att densamma uppoffras, innan fullkomlig ersättning blifvit bestämd, hafva Rikets Ständer ej kunnat godkänna nu ifrågaställde stadgande, hvilket Rikets Ständer anse jemväl böra uteslutas. 2§. Uti denna § förekommer, bland annat, den föreskrift för Rätten, alt, efter det ansökning om serskild Nämnds tillsättande blifvit gjord, utfärda stämning på egare och andra, som uppgifvas i saken hafva del, samt, genom. Kungörelser, lemna ej allenast okände eller icke uppgifne rättsegare, utan ock inteckningshafvare underrättelse om ärendets företagande. Då med denna föreskrift jemföres stadgandet i 5 §, att för uteblifven inteckningshafvare förslag till Nämnd alltid skall af Rätten göras, är uppenbart, att inteckningshafvare blifvit såsom Part ansedd. Nu, ehuru Rikets Ständer erkänna nödvändigheten att söka bevara inteckningshafvares rätt, tror likväl Rikets Ständer deraf ej böra följa en sådan hans inblandning i saken som den omförmälda.