Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Af den 21 denness N:o G26, Angående utdelning af återstående Exem» pjar, utaf Bihanget till Eiks-Ståndens Ptotocoli vid 1815 års Biksdag; N o 129, Öfver väckt motion om Ladugårdsland; i-rån vins-byggnaders anslående till begagnande för V eterinair-Inrättningen j Från Statsoch Bevillnings-Utskotten-t / Af den i9 dennes t N:o 627, I anledning af väckt motion, angåendeupphäfvande af Läst-afgiften för Fartyg, som segla på Norrige, samt om jemnkning af öfrige Convoy-afgifter - t - . Fröt. Ut dr. d. 39 N»v. 1S23. 231 Frän Bevillning*- och .Lag Utskotten: Af den 15 dennes: N:o 60, Angående visse ändringar och tillägg uti Kong!. Förordningen den 90 December 1815, i hvad den rdrer bränvins-pannors mätning och stämpling, samt ansvar för origtighet dervid. S. D. F öredrogs ånyo och återremitterades, på grund af Friherre Cederttröms, Jacob, dervid gjorde anmärkning, Stats-Utskoitets den 18 dennes under N;o 618 afgifne, samt den 25 derpåföljde e. m. på bordet lagde Utlåtande, i anledning af väckt motion, att den våning Kongl. Allmänna MagazinsD rectionen hittills begagnat måtte upplåtas till Hedervärda Bonde-Ståndets disposition. S. D. Vid förnyad föredragning af Banco-Ut »kottets den 21 dennes under N:o 82 afgifne, samt Fröt.
Lä grunö karak ock, unöer äkervpanöe i öfrigt ak min Notion, reserverar jag mig mot Utskottens i ämnet nu afgikna Letänkanöe. I^:o 8. 8I2I8- veti 6guoo1It8liotten8 LoUinitänclo ofver Ilr 6. ^VaHoij8 Notion om ringlag sk ett <7.reclitiv i Vanlien eller LtotsVerliet för 8töclerNN8 ^IImliNN-1 LrgNll8toÖ8Lol2A. ^ti ett kos Vällotl.
Försöka lära Eder skilnaden mellan att skrifva skarpt och att skrifva ohöfviskt? Ni tycker väl då, jag blir än värre docerande. Hvem af oss två har först docerat? Af hvad metall jag är, torde Ni lika litet kunna döma, som jag tillåter mig afgöra om Eder halt efter en så kort, en så flyktig och – tillåt mig säga det – en så opersonlig bekantskap som korrespondens! Opersonlig – ty man är aldrig helt sig sjelf när man skrifver, Ni må säga derom hvad helst Ni behagar. Jag mins ej om det var vännen Tor Hedberg eller Alvar Arvidson jag frågade, när jag nu sist var upp till Stockholm: ”men hurudan är då egentligen den der Lundegård; hur ser han ut?” Och svarades: ”Jag såg honom en gång i Upsala i vintras på estetiska föreningen” (Jag, J. N., beklagar för detta fall, att jag längesedan upphört besöka dess sammankomster; alldenstund hela föreningen är en komplett humbug; vår gemensamme vän Scheéle i all respekt!); ”Och han såg ’fasligt hygglig’ ut! Ni må derför gerna skrifva ett helt dussin fula bref till – och jag, jag skall nog följa med; Ni må gerna ta Ernst Ahlgren till hjelp och roa Er tillsammans – jag missunnar det ingen; Ni må gerna ta munnen full som en gammal farbror – hvem blir ej litet hög öfver sin första bok; det är bara ”ondt för tänder” och det går öfver; – jag förutsätter ändå, att Ni är ”fasligt hygglig”, ända till dess jag personligen öfvertygat mig om motsatsen. Och eftersom Ni nu tycks ha gemensam korrespondens med Ernst Ahlgren, behöfver jag väl knappast särskildt helsa och tacka för den äran hon gjort mig (Det är alltid ”den äran” när damerna äro med i spelet). Må nu kustens friska vindar och salta vågor bekomma Er väl! Med utmärkt högaktning fortfarande Eder förbundne Johan Nordling ”Genre.” Solen sken in om fönstret, der Vera satt vid bordet och lade i ordning sina lexböcker med pedantisk noggranhet. Hon hade en liten mun med fylliga läppar, hvilka hon satte ut med en trumpen min, som kom dem att likna ett litet tryne.
Vidkommande kartor öfver enstaka bosta Henr, måste äfven Förste Landtmätaren upställa förslaget derför i enlighet med tax.a»; men den väsendtlig» skillnaden företer sig dock, att, då taxan föreskrifver, att ett visst belopp skall betalas för hvarje egofigur samt egorymd i förhållande till dess storlek oeh bär icke kan »fses annat än att endast uptagas bör, huru mycket åker, äng, skog etc. finnes, så ifrågakommer vid en sådan mätning endast de yttre konturerna för hvarje egoslag. Följden häraf blir, att både mätningen kommer att gå for - Den 14 April f. m. ture fin vanlig skiftesmatning samt att kostnaden blir betydligt lindrigare för den förra än vid den sednare. Med »Isrde. härå är jag ock öfvertygad att kostnaden kommer att icke obetydligt understiga det belopp af 400,000 rdr, som derför approximativt blifvit uptaget. Om nu It. St:r medgifva riktigheten af den utaf Rikets sednast församlade Ständer uttalade åsigt ronde behöffighet.en af ei> lönereglering, och en sådan lönereglering onekligen ieke kan ske, förrän kartor blifvit anskaffade, samt boställenas utbrytning ieke ögonblickligen kan förrättas, utan först efter loppet, af flere år låter sig slutligen verkställas; så, och då K. M. icke har medel att börja denna upmätning, torde det vara nödigt att E. St:r bevilja det för ifrågavrde förberedande åtgärder erforderliga anslag. Pä dessa skäl anser jag mig, då jag instämmer med dem, som önska att en lönereglering skall verkställas, äfven böra förena mig uti den här uttalade åsigt otti afslag å Utsk:ts förslag samt bifall till K. M:s Nåd. Propos. i ämnet. Gr, Anckarsvärd, Carl Henrik: Hå numera redan 3:ue Stånd fattat, beslut i denna fråga, synes det väl vara utan något egentligt ändamål atl upträda vare sig för eller emot Utskrts åsigt; och jag vill derföre endast helt kort uptaga It. o. Ad:s tid.
IDUN 1897 Ja, icke kan man nu kalla Asagård fattigt, ej heller skall man nu nämna det sist bland socknens herresäten! Marker finnas där, ångande af klöfver, dikesrenarna gå raka, ty stenarna äro tagna bort, och när sommaren gått framåt, ser man rågen vaja g u l; solen går ned b a k idel odlad mark, stugorna äro ombonade och trefna och från dem ljuda glada röster, talande fria ord. Det surrar, brusar och dånar vid forsen, som går öfver ägorna, det blixtrar liestål, och feta nöt råma i bås och på äng. På närmaste stadens torg äro Asagårds frukt och kål eftersökta framför de andra gårdarnas, ingen kärnar sådant smör som d e; deras kvinnor vinna ständigt pris för sina väfnader, och deras söner komma till byskolan med sina gula hufvuden väl kammade, med klara tankar och med viljor friska som deras kinder. Skogen i norr är genomkorsad af stigar; de föra ända upp på berget, där möter man i vintertid kolarnes svarta föror; mossan är utdikad och bär skördar. På en höjd reser sig Asagårds-herrn s boning, hög och ljus med blänkande fönster. Tillbyggnaderna äro borttagna; de voro lärospån, främmande utväxter under utvecklingens dagar, men nu står byggnaden där liksom helgjuten, sprungen fram ur ett moget och dock ungt folks tanke. Den reser sig stolt, men döljer sig anspråkslöst bak lind och lönn. Gräsmattorna skifta mjukt som grön sammet, och därinne äro trappor så väl som gemak smyckade. Asagårds folk signar den dag deras herre drog ditin, och därför skall hans fest firas med glädje. Hans son skall samma dag föra hem grannens dotter som brud. Ja, en glad fest skall det bli! Gladt blir också pyntadt och fejadt, där skall visas hvad gården förmår i sal och på loft, i skick och vett, i mat och lek, i dryck och sång. Men dock stiger upp i mångens sinne den gamla frågan: » Skall det duga måntro, skall Asagård bli gilladt? » Och dagen k o m! Det låg sol öfver Asagårds ägor, då trampet af brudföljet ljöd på den nya bron.
Sv-' Vid förnyad föredragning af Statsoch BancoUtskottens den 21 sistledne Junii under Nto 31 medeldte, samt den 28 derpåföljde eftermiddagen på bordet lagde, Betänkande, i anledning af Kongl. Majttes Nådiga Skrifvelse, rärande inrättningen af ett Handels JjineCon. toir i Götheborg; fann Riddderskadet och Adeln,’ att samma Betänkande endast borde läggas till handlingarne» Herr von Qvanten, Carl, anförde skrift teli gen t (Se Bilagan H:o 2) Herr Tham, Wollrath: 1818 års Ständer trodde sig kunnahjelpa den då varandeallmänna pen* nirige-predan, derigenom att FilialDisconterne alldeles upphörde, att flere millioner indrogos Ridd. och Ad. Fröt. VI Band. 67 Den 2 2 Julii /• ni: af rörelse-capltalat, och att allautlåmngs.anstai* ter concentrerades i Hufvudstaden. Den der» af följande naturliga verkan, penningebrist i alla från Stockholm aflägse Landsorter, mång» faldiga banquerouter och allmän klagan, för* anlät troligen Konungen , att genom den till» förordnade FinanceCommittéen söka hjelp emot det onda, och medel täll ordning i Landets penningeverk. ProVincernas innevånare följde Comit» téens verksamhet med spänd uppmärksamhet*’ och icke utan allmän fruktan, att det indragnings-syteme, som antogs 1818, äfven af Committéen skulle gynnas.
Hvad först Banken beträffar, så är det naturligtvis hans fördel, att icke hafva sina förskrifningar eller sedlar utelöpande, utan hos sig insatta, hvarigenom tryckningen på hans silfverfond minskas. Men, säger man, dessa små summor betyda icke stort. Jo, de betyda mycket, derföre att de äro många. Men vill man jemföra dessa små summor med de stora, eller dera, som öfverstiga 100 Ridr, så har BankoUtsk. icke uplyst, i hvilket förhållande de stå till hvarandra. Vi tala således om saken, utan alt veta, huru stor den omtvistade summan är. Om 4:de klassens samtlige räkningshafvare hade betalt folii-afgift under loppet af år 1853 lill lika belopp med enskildta räkningshafvare, så hade totalsumman upgått till 3,678 Ridr. Huru mångå Ridr af denna summa hade Banken möjligen kunnat erhålla, om folii-afgift serskildt erlagts för summor under 100 Ridr? Det vet man icke, men troligtvis hade det icke varit kanhända icke en J af de 3,678 Ridr, och således i det hela en obetydlighet. Denna ringa besparing måste dock jemföras med Bankens fördel, att hafva penningarne hos sig innestående. Man har bestridi Hr Bogemans upgift om de föreskrifter, som finnas i Bankens grundförfattn. 1668 års beslut och förordn. om Banken innehåller dock i lista punkten följande: ”Så håfve ock vi Riksens Stir, i kraft af denna Bankordning, alle, som det Den 14 Oktober f. m. 211 kan anga, härmed yttermera lofvat och till mera säkerhet intrygga velat, att den, som antingen sjelf några penningar i Banken insätter, eller ock genom hvarjehanda tillfällen bekommer af medel deruti någon avance, skall ofelbart och utan någon exception kunna dem commendera efter sitt goda nöje och behag, icke annorlunda än hade han samma penningar uli sitt eget Hus, Conior eller Låda.”
Grefve Posse tror ej, att skogarne kunna bevaras , på det sätt de nu vårdas; likväl tror jag, att med den Landshöfding® och den Öfver - Jägmästare , sorn för Den 12 December e. m. 6o3 närvarande äro i Linköpings Län, kunna och skola skogame blifva lika säkert bibehållne, som under hvilken annan styielse , som kunde proponeras. I anledning af hvad här är vordet yttradt om Herr af Borneman, i detafseendet , att han vore den största kännare i Skogshushållningen , får jag öppet förklara, att jag icke kint honom såsom någon Skogsman, eller ägande någon lätt djup kunskap deri , men väl såsom Constructeur, och i sådan egenskap skicklig Byggmästare för Flottorne, Herr Natt och.Dag, Christoffer.1 de förena, de Utskottens Utlåtande instämmer jag i sä måtto , som jag helt och hållet förenar mig med Herr af Borneman och Herr Hjerta, Herr af Borneman förklarar äfven , att förhållannerne i detta ämne äro locata. Jag medger det , och tror att alla Författningar härom i allmänhet blifva lika omöjliga, att verkställa. Här är sagdt, att , om Skogome upplåtas åt enskildte, efterkommande skola komma att lida brist på Skog. Det är visserligen möjligt , men likväl ej så säkert, som om Skogame bibehållas och vårdas, på lika sätt som nu sker. Den anledning man tagit sig , att bestrida riktigheten af Utskottens förslag, af de Skogars fördelning, som tillhörde Skara och Lidköpings Städer, är alldeles oriktig ; den Allmänning , som är belägen vid Skara , bestod af dålig skog , men af god svartmylla, och derföre var det mera fördel både för Staten och den enskilde, att uppodla denna Allmänning, som nu äfven består af bördiga åkerfält; men enahanda förhållande är icke 6o4 Den 12 December e. rn. med den Allmänning , som gränsar intill Lidköping. emedan jordmonen å densamma är dålig , och består af flygsand , hvarföre ock skog å den finnes.
För Posse-ministéren äro dessa utgjutelser icke särdeles smickrande och att höra dem från ett ministerielt organ bör säkert vara en öfverraskning af oangenäm art för grefvePosse. Denna tirad förutsätter hos denna minister tillvaron af åtskilliga, allt annat än goda egenskaper, för hvilka man näppeligen kunnat vänta konseljen skulle komma att beskyllas från så lojalt håll. I dessa uppdukade farhågor ligger forst och främst den beskyllniugen, att grefve Posse skulle vara svag nog att låta förmå sig till åtskilliga ytterligheter, som han sjelf icke skulle kunna gilla. Det ligger än vidare i dessa ord en misstanke, att denna förmenta svaghet skulle kunna drifvas ända derhän, att mini-stéren skulle söka att, på grund af påtryckningen från en del håll, sjelf på sin sida använda sitt inflytande hos landtmannapartiet för att framdrifva hvilka förslag som helst. Om således denna paniska fruktan för följderna af ett bifall till framställningen om anslag till pansarfartyget icke just är särdeles förtroendefull för ministéren, så är den det icke heller för landtmannapartiet. Den förutsätter att, på den grund att landtmannapartiet beviljat det nu begärda anslaget, så skulle det ock se sig nödsakadt att bevilja allt möjligt, hur obilligt och orimligt det än kan vara. Men detta är just att totalt orättvist misstro landtmannapartiet. Icke plägar det hylla en konseqvens så kolossalt omöjlig, som att beviljandet af ett anslag medför skyldighet att bevilja ett annat. Landtmannapartiets fruktan att i detta hänseende lägga i dagen en ganska uppenbarlig inkonse-qvens plägar just icke vara så särdeles stor, och vi känna dessutom en viss tidning i en stor stad, hvilken — tidningen nämligen — mot dylika argument plägar anföra en historia, i hvilken biskop Thomander spelar hufvudrolen. Nämnde snillrike biskop plägade nämligen, då någon drog slutsatser in absurdum, vederlägga detta med den dräpande afspisningen, att, om en borgare i den goda staden Lund går ut genom norra stadsporten och immerbadd fortsätter att gå mot norr, så komme han slutligen till nordpolen, och alltså bör en borgare icke gå ut genom norra stads-porten.
Hvad åter verktygen eller redskapen angår, så äro de väl så obetydliga, att säkerheten uti dem icke är stor för en förlagsman, men jag tror likväl att förläggaren äfven uti dem bör njuta prioritc. * Om en afsigkommen Handtverkare erhållit hjelp, men åter kommit. på obestånd så står han på samma olyckliga punkt, men i händelse någon person då skulle finna för godt att gifva honom förlag, för att å nyo börja arbeta, så är det ju möjligt, att Handtverkaren blir en flitig och förnuftig arbetare, sä att han gör rätt för sig, icke allenast till den, som gaf honom förlag, utan äfven till dem , som förut möjligen kunnat hafva förlorat på honom. Herr Ribbing: Ja« skall blifva helt O m Ö kort. Det finnes ingalunda förbjudet för någon att vara förläggare. Om för öfrigt vi Den 12 November e. rn. som äro af en annan tanke, skulle få orätt i afseende på denna §, så gör det ingenting, emedan den ej är af särdeles betydenhet emot de föregående. Jag anhåller således om proposition, på det vi en gång må komma från denna Grefve von Schwerin: Jag tror, att man löper fara att orätt bedömma handtverkerierna, om man glömmer, att de, jemväl inom ett och samma skrå, på visst sätt classificera sig] sjelfve, genom den högre eller lägre grad af fullkomlighet, som de so,ka att gifva åt sina arbeten. De som söka att åt sina arbeten gifva den högst möjliga fullkomlighet, äro icke blott handtverkare, utan snarare konstnärer; desse behöfva förlag, och associera sig gerna med dem, som äga capitaler; de försaka gerna den större vinsten för nöjet, att få göra fulländade arbeten. Andra åter arbeta för köparens blotta behof och beqvämlighet, eller återställa i brukbart skick hvad som gått sönder; de ställa sig icke gerna i beroende af en förlagsman; de värdera friheten högre, än konsten. Jag tror det icke vara farligt för liandtverkeriemas sjelfberoende, att medgifva införandet af den i betänkandet föreslagna förlagsrättigheten.
– Jag kunde se hans ögon glänsa till i halfdagern, fuktiga och med en förälskad blick, som smekande strök öfver den svartklädda lilla varelsen. – Hans mjuka brunstekta hand slöt sig varmt kring denna nakna qvinnoarm, sakta kramande dess mjuka hull. Det måste varit med en dold feberrysning af vällust, som han strök hän deröfver. Midt för mina ögon, men med hela det förbjudnas, med det förstulnas oemotståndliga retelse. De spela komedi för hvarandra. Hon vet att han är förälskad, och han vet sjelf att han är det; men de vilja ljuga bort det, för att utan förebråelse kunna fortsätta. Hvad Anna Erika väcker, måste han taga systern till afledare för. Det är kanske cyniskt sagdt, men det är sant. Och det der har händt fler än honom. Mig – parian utan moral – mig behöfde han icke genera sig för. ”Det passande,” – det fans ju icke till mellan oss tre. Jag såg på henne. Hon satt stel och rak på sin stol. Det var med likgiltig abandon hon lät honom hållas. Denna lilla arm var gifven honom i våld, men inte mer. Det låg ett leende kring hennes läppar, ett medvetet leende, ett skeptiskt, cyniskt litet löje, med en tillsats af ironi, liksom hon velat säga: ”var så god, genera dig inte, men hungren skall bara bli dess större.” Det är otvifvelaktigt att också hon njöt; men det var med reserv, med experimentlust, med ett trotsigt begär att förneka det för sig sjelf. Allt medan vi sedan tala, han och jag, sitter han och håller denna bara arm i sin hand. Hans ton har en mera dämpad klangfärg än annars, drömmande, berusad; men han talar redigt, lifligt, bättre än van[ligt]. Och han ser icke på henne. Han uppfattar henne ändå, genom känseln. Den är uppdrifven, den är sambandet, telegrafen mellan dem. Då hon fäller ett ord, är tonen konstladt sträf och kort. Hon tiger helst. Lyssnar till vårt lifliga resonemang och känner denna varma hand kring sin arm. Hon satt och betraktade den. Plötsligt ryckte han till, afbröt sig och såg ned.
Missgerningsbalken, rätteligen bort sin förbrytelse, om han dertill varit saker, umgälla, men å andra sidan, med förbigående af g § i siståberopade Capitel, befriat Maxe från den offentliga afbön, han i målet bort aflägga : ty och då emot Bergs-Tings-Rätlens Ordförande, hvilka för omförmälda olagliga åtgärder äro ansvarige, anledning icke förekommit att hafva desamma annorledes än af förhastande och orätt fattadt förstånd vidtagit, pröfvade Kongl. Hof-Rätten, i förmåga af 1 Cap. 12 § Rättegångs-Balken, rättvist, det skulle Secreteraren Palm och Geschwornem Geisler böta , den förre 100 Daler Silfvermynt, med 33 R:dr )6 sk. och den senare 5o Daler Silfvermynt, med 16 R*:dr 32 sk. Banco; men, enär Mäster-Svenneu Maxe, som låtit Bergs-Tings-Rättens Utslag emotsig vinna laga kraft, icke väckt påstående om ersättning för det lidande honom derigenom öfvergått, ansåg Kongl. Hof-Rätten något yttrande deromej ega rum. 20 R. St. Jast.-Omb. Emb.-Ber. d. 15 Januarii i834• I skrifvelse till Consistorium i Wisby af den i3 November »82g, liar jag tillkännagifva, att, i sammanhang med en vid Gothlauds södra Härads-Rätt hållen och till Kongl. Majrts och Rikets Svea Hof-Rätts pröfning insänd ransakning, angående aflidne Båtsmannen Jacob Alfwedes Enka Elisabeth Catharina Mentzer, hvilken af Härads-Rätten till ansvar fälld för vållande till 2tne hennes minderåriga barns den 3;dje Junii 182g timade död, är vorden af Kongl.
Maj:ts befallningshafvande i länet genom resolution den 7 Juni nyssnämnde är till länsmannen Stenklyft upplåtit samma fiske emot ärligt arrende till Kongl. Majit af sex daler silfvcrmynt, att i special-räkningarne för berörde och kommande är under, titel »tillökte räntorupptagas, likväl med derjemte leornad föreskrift, att allmogen icke skulle betagas sin urgamla frihet, nyttja strömmingsfiske i allmänningsvattnet, utan allenast den egennyttiga taxa, de för sig behållit af södra stadsboerne; att är 1704 den 4 Juni pä ordres af dåvarande landshöfdingen i länet, skattläggning förrättats ä kronoliskchamnen Trysunda, hvartill dä räknats följande, fiskegrund, nemligen Try sundah olnren, Skrubban, Osterhamnsskatan, sköt-sättning frän Storviken till och med Röklubban, Björnviksudden viii Björnviken, Gräskäret, Löngrundct, halfva Allön och Klösbägan emot dem, som läge i Grisslan; samt att dervid förrättningsmänner. pröfva! skäligt att för berörda rodd, hvilken ansetts tillräcklig för tjugofyra båtar och kunna skattläggas eller taxeras för fyratiosex daler kopparmynt eller svara emot tolf seland jord på landet, lösen borde blifva 300 daler berörda mynt, om den skulle till skatte upplåtas; och hade på grund af dessa sålunda utredde förhållanden Härads-rätten, genom utslag den 5 April 1850, förklarat Kongl. Majit och kronan förlustig allt anspråk pä omtvistade fiskevatten, öar, utholmar och skär samt Nätra och Själevads jordegare berättigade att samma lägenheter ined skattemanna-rätt innehafva och om räfla. Kongl. Svea Hof-rätt, dit tvisten blifvit fullföljd, yttrade, uti dom den 13 Juni 1851, att, emedan två, hos Kongl.
Men man hade icke beräknat, och hade icke ens kunnat det, hvarken att sjöns botten, ju djupare man kom, bestod af nästan bergfast sammansatt sten och grus, och icke heller att det beräknade sänkningsdjupet var för litet och behöfde ökas till 15 fot, om det åsyftade ändamålet skulle fullkomligt vinnas. Detta vållade stora hinder och betydligt ökad kostnad. Det allmännyttiga företaget har visserligen så till vida vunnit uppmuntran, att år 1858 beviljades af statsmedel ett anslag utan återbetalningsskyldighet å 10,000 R:dr samt såsom lån med återbetalningsskyldighet, beräknad efter 8 %, 40,000 R:dr; och äro af dessa medel 47,500 R:dr lyftade samt återstoden att utfå detta år, då arbetet blifvit afsynadt och godkändt. Detta bidrag var lika förtjent som behöfiigt; men då under arbetets fortgång genom förbemälda oförutsedda omständigheter kostnaden vida öfversteg, hvad beräknadt var, så att den redan den 14 Februari detta år, vid då skedt bokslut, uppgick till 341,962 R:dr 49 öre, samt säkerligen stigit med ytterligare 20,000 R:dr, innan Motioner t Preste-Slåndet 1865. 173 arbetet kunnat afsynas, har detta företag blifvit högst betungande för delegarne, och detta i desto högre grad, som under sednaste åren. då bidragen skulle utgå, ortens hufvudsakliga binäring, bomullsväfnad, nästan afstadnat, arbetsförtjensten varit ringa, och penningenöden här kanske mer än på andra orter tryckande. Mängden af delegarne. som icke förmådde rätt inse och uppskatta den framtida vinsten af företaget, då deras hemman genom förbättrade och förökade åkrar och ängar stigit i värde och afkastning, kände blott den närvarande nöden och voro missnöjde att hafva inlåtit sig i ett företag, som hotade och ännu hotar mången af dem att blifva drifven från hem och gård.