Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
På dagen under min vandring i staden hade jag sett en ohygglig operation med en åsnas öga. De hade, så mycket jag i folkträngseln deromkring kunde se, med en nål dragit en grof tråd genom conjunctivan, hvilken tråd operatorn höll med den ena handen, under det han med fingrarne på den andra förfärligt och utan all skonsamhet gräfde omkring ini ögat åt alla sidor, så att bloden rann ymnigt ur det. Sedan han så en lång stund fortfarit, tog han ett glödgadt jern och brände med dess ena platthufvade ända djupt in genom skinnet på sidan af ögat, och upprepade bränningen ännu med ett dertill färdigt hållet annat jern. Härunder voro hela tiden åsnans ben bundna, dess mun och nos tillstoppade till största delen af ett öfver nosen spändt trädstycke. Hvartill allt detta tjente, antingen att exstirpera ögat, som jag dock ej tror, eller kurera det för någon åkomma, kunde jag ej få reda på. Operationen, ehuru gjord på en åsna, var ganska buslig; men de dervid assisterande och beseende tycktes det ej alls bekomma, ehuru bland dem voro flere unga barn. Var om morgonen hos Pickering, som allt mera vinner i mitt tycke, ehuru allt ännu mycket tungrodd och njugg på ord. Var sedan ner i hamnen och fick reda på en signore Cagia, till hvilken jag hade ett bref att aflemna från hans farbror Pisani i Konstantinopel. Vandrade sedan vidare der, och var förskräckligt förföljd af åsnedrifvare, som prompt ville ha mig att rida och ansatte mig mycket värre än isvotschikarne i Petersburg. Jag kom dock undan upp till Frankernas qvarter och besökte Spitznagel, som höfligt tog emot mig. Han tyckes vara en man som laggt sig på föga annat än sitt embete, och har föga böcker eller annat i den orientaliska litteraturen, tyckes ock ej känna mycket deraf. Sedan gick jag genom bazaren och spatserade i den åt alla håll.
Det är denna samma djupa känsla af något ödesbestämdt, som präglar alla Ernst Ahlgrens meddelanden om sitt själstillstånd under de senaste åren. Det är en fix idé, som länge snärjer sin svarta länk kring konstnärsglädjens gyllene tråd och kring lifskärlekens röda, innan den helt fördunklar dem båda. Men detta själstillstånd berodde icke ensamt på ett djupt, i skaplynnet försänkt svårmod. Det berodde därjämte på själfva lifsförloppet, Ernst Ahlgren fruktade att hennes lif efter hennes död skulle hemfalla åt den mytbildande fantasi, som gärna sysslar kring tragiska öden. Hon hyste den allmänt mänskliga önskan att icke misskännas af samtiden – eller framtiden. Men Ernst Ahlgren hade därjämte den produktiva personlighetens känsla af att hennes lif tillhörde samtiden. Sina lifserfarenheter ville hon – så långt hennes krafter räckte – hälst omsätta i diktens form. Men äfven då krafterna icke räckte till för den våldsamma själsansträngning, som åtgår till denna högsta form af själfbekännelse, närde hon en brännande önskan att hennes lifs erfarenheter skulle komma samtiden till gagn; och hon meddelade dem därför både muntligt och skriftligt åt sina vänner. I dessa meddelanden ligger något af en döendes omutliga ärlighet; och de äro alstrade af den lifdömdes våldsamma kärlek till lifvet. Det var denna kärlek, som gjorde det till ett behof för henne att, liksom den döende läkaren, lämna eftervärlden sina erfarenheter i arf. Andra af Ernst Ahlgrens vänner hafva lemnat värdefulla bidrag till skildringen af hennes personlighet1. Jag fogar här nedan några drag till bilden; det sker i enlighet med hennes egen önskan, att jag en gång skulle tälja hennes saga. Men ehuru Victoria Benedictsons enskilda lif, lika väl som Ernst Ahlgrens offentliga, tål full dager – och skulle vinna derpå – finnes mycket, som af hänsyn till andra ännu icke kan meddelas. Dock torde mången anse, att i det följande tagits allt för ringa hänsyn till de lefvande: de må då besinna om ej hänsyn till de lefvande stundom måste vika för hänsyn till de döda.
Utskottet har af samtlige dessa förslag och de i anledning derutaf inom Riks-Stånden förefallna, vidlyftiga discussioner tagit kännedom och dervid hos sig stadgat den öfvertygelse, att det hvarken är möjligt foreller skäligen torde kunna fordras af — ett Rikets Ständers Utskott, hvars tid dessutom tages så i anspråk, som förhållandet är med Stats.Utskottet, att ingå i en detailleråd granskning af så genomgripande frågor, som de förevarande, samt till Rikets Ständer afgifva ett fullständigt förslag till en allmän skaltejemning öfver hela Riket; för hvilket förslags uppgörande derjemte skulle erfordras, att, till ledning vid frågans bedömande och allt hvad dermed eger sammanhang, från vederbörande Embetsmyndigheter i landsorlerne infordra yttranden, uppgifter, räkenskaps-utdrag, ro. m. — Vid sådant förhållande och då Utskottet icke heller anser sig kunna understödja det af en utaf motionärerne framslälldej förslag angående tillsättandet, af en serskild Comité för ärendets fullständiga utredning, och derigenom föranleda ett kostsamt, långvarigt och besvärligt arbete, hvars ändamålsenlighet är högst tvifvelaktigt, så hemställer Utskottet, att de väckte frågorna om grundskatternes upphörande och om allmän skattejemning för närvarande icke måtte föranleda någon åtgärd. Stockholm den 15 Mars 1845. Reservation er. Af Måns Mänsson: ”Emot det beslut, HögloQ. Stats-Utskottels majoritet stannat uli, att ingenting för närvarande bör eller kan göras i afeende å de motioner, en del upprigtigt och ädelt sinnade fosterlands vänner väckt, angående skatternes jemnare fördelning, samt ett enklare och lättare sätt att dem utgöra och emottaga, får jag mig reservera. Det kan väl icke annat än väcka hvars och ens förundran deröfver, att de medborgare, de Stånd, som i alla andra frågor alltid åberopa mönster från Frankrike, Österrike, Preussen, Norrige, Amerika m. m., nu icke vill följa deras efterdömen. Uti Frankrike gick en rättvis beskattning för sig ganska väl.
Orsaken, hvarföre boställena icke bebos, är till en stor del de beständiga flyttningarne inom samma grad, härrörande från boställenas olikhet, som verkar alt man sträfvar från sämre till bättre. Ehuru, vid IndelningsVerkets upprättande, likhet mellan lönerne inom samma grad varit åsyftad, har dock tiden verkat till olikhet, som bör jernnäs, hvilket man lärer inse kunna ske inom Regementerne sjelfve, efter en viss norm, utan Collegiernes mellankomst och biträde. Man har väl sagt, att flyttningar i alla fall icke kun - 138 Den 9 Februarii e. m. de undvikas; •— måhända; —meri de blefvo dock sällsamma. Huru högt det värderas, att få ho på sitt boställe under fred i ro, det bevisas af de händelser vid LandtRegementerne, som ej äro så sällsynte, att mången, både såsom Underofficerare och Officerare, försakar befordran, blott för att få vara orubbad, der han en gång med förmån kunnat bosätta sig. Sådant är ock naturligt, enär erfarenheten visat, att Officerare, med en god och noga hushållning på deras boställen, kunnat ärligt försörja sig och hushåll, då de deremot, i städerne eller annorstädes inhyrde, sällan hafva nog af lönen för deras egne ensamme personer. Man måste ock medgifva, att det är väl länge, äfven för en SubalternOfficerare, att under 12 a 16 år, som utgör bans vanliga tjenstetid, såsom Subaltern, vara utan eget hemvist. Ännu mer för Capitainer och i graden qvarstående Underofficerare.
Äro Kamrarne härom ej ense, afgör Constitutions-Ulskottet, hvarthän frågan bör förvisas. §. 67. Talmännen tillhörer att, hvar för sin' Kamare, ut§. 45. färda kallelse till plena, att deltaga i beredningen till målens föredragning, att dem i Kamrarne föredraga, att upptaga, framställa och reda de yttrade meningarna, att göra propositioner och vidmaglhålla ordning vid sammankomsterna, — alltsammans efter de föreskrifter, som här nedanföre stadgas; — men ega ej sjelfve, i besluten, någon röst, och kunna ej något annat föreslå, än hvad som fordras till verk - Constitutions-Vtskottcts Förslag lill ny Riksdags-Ordning. ställighet af det Grundlagarne, Kamrarnes beslut, eller Ståndens Ordningar, föreskrifva. §. 68. 46. Plena böra, då de angå allmänna riksdagsmål, så ofta sig göra låter, bos båda Kamrarne på samma tid hållas. Skulle en Kamare tarfva flere plena än den andra, må det vara den förra obetaget att, innan slutet af ett plenum, utsätta dag till det nästföljande; börande den K amarens Talman den andras derom i tid underrätta, samt med honom om timman öfverenskomma, hvilken så bestämmas bör, att Ulskottens vanliga sammanträden icke derigenom hindras. Utskotten må ej sammanträda på samma tid då Plenum hålles i någondera Kamaren eller i begge. Ej skall till Plenum för påföljande dag senare anslås, än klockan 6 e. m., eller till Utskott senare, än klockan 8 e. m. den föregående dagen.
Ser man på affärsmännens behof att rådfråga densamma, om den uppställes så som Utsk. föreslagit, hafva desse affärsmän lättnad af denna taxans uppställning, allt efter deras olika yrken. Minuthandlaren eftersöker artiklar uti importtaxan och bruksägare artiklar uti exporltaxan, och de kunna af dessa serskilda taxor inhemta hvad de söka. Jag tror således att ganska mycken lättnad vinnes genom Utsk:s förslag att upptaga de tullfria artiklarne serskildt och utesluta dem ur tulltariffen, ty det är klart, att om man saknar en artikel uti tulltariffen, så genomgår man den serskilda förteckningen på tullfria artiklar, för att finna hvad man söker. Jag anhåller om bifall till Ulsk:s förslag. Hr Printzensköld: Om del förhåller sig så som Hr Hjerta uppgifvit, så ser jag icke något hinder hvarföre ej den, som sådant önskar, kan, i afseende pä tulltaxans uppsättning, förfara alldeles på samma sätt, som det sker med åkaretaxorne här i hufvudstaden, hvilka dels i utdrag, dels i portatift format ofta 464 Den 5 Juni e. m. i Hr Hjertås tidning utbjudas til! salu. Det kan likväl hända, att andra, än hvad man just kallar affärsmän, komma i behof att anlita taxan, och vid sådant förhållande kan jag icke finna något skäl hvarföre den egentligen skall inrättas endast med afseende på affärsmännens beqvämlighet. Jag upprepar mitt förra yrkande, att taxan måtte få behålla sin gamla form. Hr von Hohenhausen: Jag medgifver, alt saken är af ganska ringa vigt, men jag kan likväl icke frångå hvad jag redan yttrat, att, enär tullfria oeh icke tullfria varor icke blifva i taxan sammanblandade och misstag sålunda lättare kunna undvikas, R. o. Ad. bör tillstyrka Utslcs förslag.
Björnson formulerade likhetskrafvet såsom kraf på lika »renhet» för man som kvinna, liksom detsamma från motsatta lägret erhöll formen af kraf på lika frihet för kvinna som för man. Dels åter, och detta är det mest karakteristiska, simplificerades detta förhållande mellan könen, hvilket dock berör allt hos människan, hela väsendet, i själfva verket är väsendet, är lifvet, — simplificerades därhän, att till slut intet annat återstod än det parti däraf som betecknas af samlaget. Den man, som begått detta före äktenskapet med en annan kvinna än den som han efter senare gjord bekantskap utvalt till sin maka, stämplades som »oren», blott och bart på denna grund och utan om eller men; och i krafvet på större frihet i umgänget mellan man och kvinna intog detta rent och naket fysiska behof hela förgrunden, blef den enda synpunkten, ur hvilket ärendet skärskådades, hela tvisteäpplet. Hela den rika psykiska vegetation däremot, hvilken naturdriften framdrifver, alla dessa affektiva rörelser, hvilka framgå därur och som bilda själfva lifsvärmen hos människan, till och med de nya visor, som därvid spelas af blodets böljor och på nervernas strängar, — allt detta, som med ursprung i könsdriften först och allenast gör människan till människa och till något förmer än en ändlig människa, — alltsammans öfversåg man, förbisåg man, saknade man syn på; man reducerade dessa de mänskliga fenomenen till det ursprungliga animaliska. Svava kastar sin fästman handsken i ansiktet allenast därför, att han befinnes ha, en gång innan han kände henne, stått i förbindelse med en annan kvinna, utan att vare sig hon själf eller diktaren inser det råa i att en kvinna aktar sig själf så ringa, att hon skymfar just det, som måste vara det finaste och bästa i henne, kärnan och essensen, i gestalten af den man, i hvilken hon af egen drift och fritt funnit detsamma renast återspegladt, — aktar sig själf så ringa, att en blott och bar teori, och en främmande teori, väger förmer.
St:r några af deras rättigheter och anmodade dem upgöra förslag till lag huru det skulle gå till, så undrar jag hvad de skulle svara. Frih. Cederström har omtalat, huru jag ansett olämpligt alt gifva anslag åt Ystads hamn, derföre att Konungen icke äskat det. Det är ju alldeles följdrigtigt af mig, att, då jag icke finner Konungens förbigående i mindre omständigheter vara behörigt, jag ännu mera bestrider det i större, och vigtigare förhållanden? Hr Printzensköld, Carl: När det grundlagsförslag här hos R. o. Ad. förevar, hvilket gifvit anledn. till den motion, hvaröfver Const.Utsk. afgifvit sitt utlåt., sökte jag, att, efter förmågan, visa det origtiga i hela förslaget, och att detta ingalunda var antagligt. Flere talare yttrade samma öfvertygelse och jäg tillåter mig förklara, att jag anser det hafva varit sannolikt, att förslaget här skulle hafva fallit, om icke en af . Konungens då närvarande Rådgifvare afgifvit ett yttrande öfver förslaget utaf den beskaffenhet, att måhända derföre pluraliteten ansåg detsamma böra antagas att hvila till nästa Riksdag, på det att R. Sl:r skulle kunna yttra en opinion, så att, när K. M. en gång finner för godt att till R. St:r aflåta ett förslag med ungefärligen samma syfte, som det af Const.Utsk. framlagda, om än i mångfaldiga delar olika, man skulle kunna förutsätta, att R. St:r skulle bifalla hvad K. M. i detta hänseende fann för godt att föreslå; men derföre att ett grundlagsförslag blir till hvilande antaget vid Ben 18 Oktober T, m' 311 en Riksdag, är icke, efter livad erfarenheten vid många förflutna Riksdagar visat, på något sätt afgjordt att samma förslag, då det till hufvudsaklig pröfning företages, varder af R. Sbr gilladt. Att också detta förslag kommer att gå samma väg, som en mängd andra grundlagsförslag, derom är jag fullkomligt öfvertygad.
Vid voterings-sedlarnes öppnande hafva befunnits 54 Ja och 65 Nej; Och som Nej sålunda vunnit, kommer den årliga tillökningen i anslaget för Flottans bemanning att bestämmas till 2,0,000 'R:dr; Och bör, sedan genom 3.‘ne RiksStånds beslut det å 3:dje Hufvud-titeln uppförda anslaget för Be* värings-inanskapets vapenöfningar, under förutsättnihg att en del af nämnde manskap tjenstgör till sjös, blifvit ökadt med endast 20,000 R:dr i stället för föreslagne 50,000 R:dr, här nu äfven uttryckas, att den beviljade tillökningen i anslaget för Flottans bemanning jemväl afser öfvande! af den del utaf Beväringen, som tjenstgör till sjös. Tolfte Voteringen Den som, utan att fästa sådant såsom ett förbehåll vid de i första punkten af Stats Utskottets Betänkanden N:ris 83 och 221 omnämnde anslags beviljande, anser, att anslaget för Elementar-Läroverken lämpligen bör, i proportion af hvad för hvarje Stift-, enligt gällande Stat, .belöper, utgå till disposition af vederbörande Consistorier, som derefter må ega att anslaget, enligt samma Stat, fördela samt inför Kongl. Kammar-Rätten redovisa, voterar Ja; Den det ej vill, Neji Vinner Nej, kommer denna punkt att bifallas, med vilkor att de i samma punkt ansiagne medel skola, efter upprättande Stater, insändas till LandtRänterien samt derifrån utdelas. Bihang till R. S. Peot. 1834., 4:de Sand1 dfd. 2 Bandet-. aj-.dje Häftet, 2 10 Förstärka StatsUtskottets Memorial N:a 163. Vateringen har utfallit med 44 Ja och 74 Nej} hvarförutan en dubbel sedel blifvit casserad.
Huru svårt, för att icke säga nästan omöjligt, det vid sådant förhållande måste blifva för fattige och mindre bemedlade ynglingar härstädes, att kunna fullborda de för nämnda examen erforderliga studier, är lätt att inse, då man blott betänker, att en så långvarig skolgång å annan ort i allmänhet medför föga mindre kostnad än vistelse vid universitetet under lika lång tid. Härigenom torde fördenskull alltför ofta inträffa, att den vetenskapliga banan helt och hållet stänges för kanhända just sådaue, hvilka genom de rikaste själsgåfvor äro isynnerhet egnade att beträda den, i det att de understöd eller egna små tillgångar, hvarmed underhållet i hemorten kan bestridas, blifva alldeles otillräckliga, då ynglingen tvingas att så länge uppehålla sig på en främmande ort allenast för de förberedande studierna, således innan ens akademisk medborgarerätt kan förvärfvas. Äfven sådane målsmän, som kunna bekosta sina harns vistelse vid ett uti annan stad beläget läroverk, hysa med rätta ofta betänkligheter för att vid en alltför tidig ålder skilja dem ifrån familjelifvets välgörande inflytelse och vid ett aflägset läroverk öfverlemna dem mer eller mindre åt sig sjelfve, isynnerhet emedan vid de högre läroverken vanligen är hopadt, ett större antal lärjungar, än att så noggrann tillsyn, som målsmännen det önska, kan öfver ynglingarnes förhållande utom skolan utöfvas. Visserligen kunna icke sådana menliga omständigheter allestädes genom Statens försorg undanrödjas, såsom der befolkningens antal är ringare, men då Carlshamn räknar inemot sex tusen innevånare och dertill omgifves Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
Äfven hade hon i hög grad fördömt alla krokkammar, och försäkrat att djefvulen skulle dermed kamma alla dem som buro sådana, när dessa en gång kommo till helfvetet. Följden af dessa utfall mot majstång, spelman och krokkammar hade varit, att man i byn sålt majstången till en annan by för tre qvarter bränvin, och att den gamla husaren slagit sönder sin fiol, men höll redan på att i all tysthet limma ihop den igen, och att alla byns pigor gått en liten tid med håret hafsigt slängande om öronen, emedan de bränt upp sina krokkammar, men att en snickare nu höll på att förfärdiga dussintals af nya dylika, gjorda af betsadt träd, likasom de uppbrända förut varit. Första akten af detta drama hade redan spelats upp, en tid innan kyrkoherden blef en af pigans åhörare. Hon svettades nu jemmerligen, var synbarligen besvärad af sin andlige åhörare och idisslade samma sak mångfaldiga gånger, samt när idéerne alldeles voro lens, tog hon till en lång psalm, som hon lät sina åhörare sjunga från början till slut, och derefter började hon upprepa alldeles samma ord som före psalmen. När hon slutat drog hon sig undan, och nu framträdde kyrkoherden och frågade de församlade: om de af den predikande qvinnan hört något väsendtligt nytt, som han ej sagt dem förut, fast i andra ordalag; om de voro missnöjda med sin själasörjare; om han försummat sin pligt och illa uppfyllt sitt embete, m. m., och på allt detta svarades enhälligt: «Nej gubevars! Långt derifrån! Gud gifve vi kunde så lefva, som oss blir lärdt af högvördige kyrkherrn» m. m., och en äldre bonde steg fram och förklarade på sin och de andras vägnar:
N.o, 3o2. inrättningen, såsom nyttig och nödvändig, böra bibehållas; men derjemte , i afseende på Dykeri-iniättningens ifrågaställda bedrifvande af Staten, uppå;anförda skäl, förklarat, att densamma icke må för Statens räkning öfvertagas, utan böra, från den tid då löpande octroy tilländaginge, till enskildt Bolag å nyo upplåtas, uppå af R. St. uppgifna förändrade grunder, liar E. K. M., som, efter det hittills varande Dykeri-och Bevgnings-compagniet hördt blifvit, genom utfärdad Kungörelse den 12 Decemb. 1827, åt Compagniet öfverlemnat att, från och med 1828 års början, då förra octroyen borde hafva upphört, och intilldess frågan blifvit af E. K. M. slutligen pröfvad, fortfara med bergning af skepp och gods under enahanda rättigheter och förbindelser, sorn förut varit Compagniet bestämda , i sjelfva hufvudfrågan, eller, hvad angår bildandet af en ny Dykerioch Bergningsanstalt, ' uti Nådig Skrifvelse den 13 December 1828, och sedan Förvaltningen af Sjöärendena samt Commerce-Collegium i ämnet hörda blifvit, täckts förklara Rikets nu församlade Ständer, det E. K. M., som funnit de af 1823 års Ständer i underdånighet föreslagna hufvudgrunder för Dykeriinrättningen vara af den beskaffenhet, att, med bibehållande af desamma, någon enskild association icke lärer Dykeri-verkets Exp -Utsk. Förslag till und. Skrifv. N.o 3o2. 3 vidmaglhållande sig åtaga, i anseende lill de vidsträckta förbindelser men inskränkta rättigheter, som skulle dermed förenas, velat, ined fästadt afseende så väl härå som på ämnets vigt, öfver den af bemälde Collegier utarbetade plan för Dykerioch Bergnings-anstalterna i Riket, med dervid åtföljande förslag till reglementariska Stadganden, inhemta R.
Häraf föijer, att denna embetsmyndighet, åt hvilken en sådan pröfningsrätt är anförtrodd, lätteligen sättes i det förhållande, att den. ehuru med upsåt att göra det rätta, kan begå misstag oell orätt bedöma grunden emellan det passande och det opassande, hvilken gräns, synnerligast i skön konst och vitterhet, icke är så lätt att finna, om man ej dertill egnat sig, hvarföre ock denna myndighet kan, — dels af öfverdrifven eller ock af en för liten grannlagenhet, af lynne, lefuadsvanor, ensidiga åsigter eller af brist på egen författareförmåga och deraf bristande litterärt omdöme —, göra skefva och oriktiga slutsatser, genom hvilka likväl såväl theaterstyckels författare och skådespelaren som den theaterbesökanrie publiken kunna se sin rätt förnärmad.» Beträffande slutligen bebofvet och nyttan af tiieatercensuren, så förrrår jag icke inse någotdera. Väl har jag hört åberopas, att vården om »sedligheten» skulle erfordra en förutgående granskning af en theaterpjes, för att tillse, huruvida icke sedlighetsoch anständighets-känslan derigenom sårades. Men af enahanda skäl skulle ju censur vara nödig äfven för att förekomma lifgifvande af osedliga tryckta skrifter, hvilka säkert äro lika vådliga för sedligheten, som theaterpjesen. Att afgöra huruvida ett theaterstycke må vara för sedligheten vådligt eller nyttigt är i öfrigt en ganska svår sak. Det skulle i detta hänseende vara intressant att se, huru Konungens Befide eller hrr Borgmästare skulle vilja censurera t. ex. verldssnillet Shakspeares dramer eller Holbergs komedier. Utan tvifvel förekommer der åtskilligt, som låter litet oanständigt, men ännu lärer ingen våga påstå ait sedligheten lider genom att inför allmänheten framhålla dessa snilleverk. Deremot har man, i trots af censuren, å de enskilda theatrarne, åsjelfva den Kongl, sttt theaterstyc ken, utstyrda i lysande drägter, men som icke desto mindre gömma ett osedligt gift.
Revisorerne i detta ämne vidare inhemtat, har väl klandertalan å ifrågavarande testamente emot Kongl Maj:t och Kronan af testators närmaste arfvingar blifvit väckt, men sedan Kongl. Svea hofrätt, genom dess den 26 Mars 1863 gifna dom, samma talan ogillat, har Justitie-kanslers-embetet anmodat Ombudsmannen i Kongl. Stats-kontoret att dels i vederbörlig ordning yrka, att arfskifte måtte verkställas och dels att, derest det Kronan tillerkända beloppet icke oförtöfvadt frivilligt utgåfves, hos vederbörande exekutor äska, det utredningsmannen måtte åläggas medlen till Kongl. Stats-kontoret inbetala, för att behållas intill dess utdelning efter förrättadt arfskifte slutligen sker. — 72 — C.) Mit'utoch salpeter‘försäljning smedel. Dessa medel äro för statsverket icke vidare att påräkna, sedan, jemlikt Kongl, brefvet den 13 Januari 1857 och Kongl. Krigs-kollegii derpå grundade kungörelse den 23 Mars 1858, samma Kollegii bestyr med kruts tillhandahållande åt bergslagerne och enskilda numera upphört, hvarföre de belopp, som under ofvanstående titel i Krigs-kollegii hufvudbok finnas upptagna, hufvudsakligen utgöra försäljningsmedel för under revisionsåret i Kronans förråder ännu befintliga krutqvantiteter. Räkenskapen, som icke undergått granskning i Kongl. Kammar-rätten, men hos Revisorerne icke föranledt till någon erinran, utvisar följande förhållande: Debet. Balans från år 1860: Uppbörd. Till Kongl. Krigs-kollegium levererade 11,417: 61. Balans till år 1862: Skulder, antecknade inom linien, 116: 50. Kredit. Balans från år 1860: Skulder, antecknade inom linien, 116: 50. Leverering: till Kongl. Stats-kontoret Omföring: till anslaget «Försvars-verket i allmänhet» 334: 61. 65,850: 50. Balans till år 1862: