Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Inom flertalet af länen har äfven i år denna inkomst blifvit till kontant lön hänförd och, såsom en följd (jeraf, Staten fått sig tillerkänd dubbel bevillning af ifrågavarande utarrenderade boställen, nemligen först för den fasta egendomen och sedan för det af samma egendom utgående arrendebelopp, hvilket förhållande hvarken med rättvisa eller med författningens anda kan vara öfverensstämmande. Da äfven inom Nyköpings län hos Taxerings-kommittéerna en sådan tillämpning af Bevillnings-stadgan egde rum, ingick Chefen för Kongl. Södermanlands regemente med besvär deröfver till länets Pröfnings-kommitté, som beslöt att ifrån hvarje löntagares vid regementet kontanta lön afskilja och från bevillning befria så stor del, som, enligt besvären bifogad uppgift, utgör afkomst ifrån de utarrenderade boställena. Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862. 245 Sådan mäste Författningens anda vara och för att den måtte göra sig lika gällande öfver hela riket, får jag föreslå följande förändrade lydelse af § 7, mom. 2, uti Bevillnings-stadgan intill skiljetecknet kolon: Uti den inkomst, för hvilken bevillning skall utgöras af löntagare, samt dem, som åtnjuta arfvoden eller traktamenten m. m., inberäknas icke den del af indelda Arméens löner, som utgör afkomst ifrån arrenderade boställen, för hvilka fastighetsbevillning erlägges, icke heller hvad som anvisats för bestridande af de med erhållna tjenster eller uppdrag förenade särskilda kostnader, såsom: Remiss begäres till Höglofliga Bevillnings-Utskottet. Stockholm den 26 November 1862. C. J. G. af Schmidt. Af Friherre 54f Sclimiilt . Carl Johan €3eor^? om tillägg uti Bevillnings-stadgan. Enligt 69 § uti Kongl. Maj:ts nådiga Förordning, den 21 Mars innevarande år, om Kommunalstyrelse på landet, åligger det Kommunalnämnden att verkställa fyrktals-sättningen och deröfver upprätta en längd, som måste grunda sig på den fastställda bevillnings-taxeringen för året.
Förutom dessa bestämmelser, hvilka, såvidt deras ordalydelse föranleder, icke åsyfta ändring i andra förut gällande föreskrifter, än den om en skollärares minimilön, men icke begära den punkt i Folkskolestadgans 4 §, som handlar om den minsta tid, en skollärare bör årligen undervisa, och om den ersättning, han för vidsträcktare undervisningsskyIdighet bör åtnjuta — finnas inga vilkor fastställda, som på berörda frågas afgörande inverka; och då vid sådant förhållande, efter vanliga lagtolkningsgrunder, icke någon tvetydighet rörande författningarnes rätta förstånd skäligen bör kunna uppstå, torde Rikets Ständer finna Rosenbergs omförmälda motion ej föranleda till någon åtgärd. Stockholm den 22 Februari 1866. Allm. Ilesv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 58. 11 Reservationer: Emot Esta punkten «/ Utlåtandet: af Kyrkoherden Ekelundh: »Mot Höglofliga Utskottets ofvan anförda beslut får jag vördsammast anmäla min reservation. Till denna åtgärd gifver mig den inom Utskottets plenum öfver motionen förda diskussion förökad anledning. Det upplystes nemligen derunder, att i många orter af vårt land s. k. söndagsskola alls icke hålles; att de få timmar, som åt en dylik undervisning på söndagarne under mellanterminerna kunna bestås, blifva för ändamålet alltför otillräckliga, samt att folkskolelärarens åliggande att undervisa i söndagsskola icke rimligtvis bör såsom obligatoriskt betraktas. Denna sistnämnda åsigt, som likväl icke kan spåras i Utskottets motivering för det gjorda afslaget af motionen, föranledde mig, att med frånträdande af motionens öfriga delar inskränka densamma dertill, att anhålla, det efter orden »på söndagarne» i Folkskolestadgans 10 § % mom. måtte insättas: »eller eljest dertill tjenliga tiden), hvarigenom, efter mitt förmenande, en skälig förmildring i den nuvarande, för skolläraren orimligt hårda lagbestämmelsen vunnits.
Fadern, som på annat håll tröstat sig för den bristande äktenskapliga enheten, kom stundom, drifven af önskan om försoning, till hustrun, hvilken, utan att ett drag rördes i hennes anlete, lät honom gråta vid sina fötter. Barnet glömde icke dessa uppträden; icke häller den brännande känsla af blygsel, med hvilken hon mottog de mutor – i form af 25-öringar o. d. – genom hvilka modern sökte locka dottern från faderns sida och från den kvinnas, som var moderns medtäflerska. I barnets själ blefvo alla dessa oklara, stridande intryck af lifsbestämmande inflytande. De framkallade dels misstron, dels den ytterligt uppdrifna själfreflexionen, sådan som man sällan finner den annat än hos de människor, hvilka haft en inbunden, tryckt barndom. Mellan dessa föräldrar, som voro hvarandras diametrala motsatser, skulle barnet dela sig; sex timmar om dagen var hon sin mors egendom och som modern erhållit en för sin tid ovanligt god uppfostran, undervisade hon själf dottern. Men, berättar denna: »Under min fritid stal jag mig alltid till att vara samman med min far. Han hade två egenskaper, som lockade mig oemotståndligt: sinne för friluftslif och förmåga att berätta. Han lärde mig rida, brottas, skjuta med pistol m. fl. manliga idrotter; han behandlade mig i det hela taget som en pojke.» – Vid hans melankoliska berättelser grät flickan hejdlöst, men så fort hon befarade, att modern kunde se henne och fadern, gled hon ned från hans knän, och när modern frågade hvarför hon gråtit, svarade hon: för ingenting. »Oftast låg det emellertid öfver det, han berättade, en oemotståndlig, smittande humor; och det humoristiska elementet drog mig alltid mer än det tragiska. Min mor var alltid tragisk, strängt tragisk, utan tårar. Som barn hörde jag henne ibland yttra, att hon gråtit som ung. Jag trodde henne icke; det föreföll mig lika omöjligt, som underverken i bibliska historien, hvilka jag icke heller trodde på. Mina föräldrars ömsesidiga fiendtlighet gjorde min ställning till dem båda skef; jag ville stå väl med dem båda – och jag tvangs att ljuga för dem båda. Denna barndomserfarenhet har, sedan jag blifvit vuxen, gjort min sanningskärlek nästan brutal.
S. D. Vid föredragning af Statsoch BancoUtskottens Betänkanden, ifrån och med 224 till och med 236, i anledning af Riksens Ständers Revisorers berättelser, angående den åren 1S20 och 1822 förrättade granskning af Götha Canal Bolags, Götheborgs och Malmö förre Discont-Inrättningar, fann BondeStåndet för godt lägga till handlingarne förstnämnde Betänkande, hvarjemte Ståndet Bifallit N:o 225, angående Fullmägtiges i RiksgäldsContoirét åtgärder för verkställigheten af Rikets Ständers Beslut, om Disconternes öfvertagande af nämnde Contoir; Förklarat att Utlåtandet N:o 226, rörande tillåtne omsättningar af Lagsökte och till Lagsökning förfallne Lån, ej fordrade vidare åtgärd, sedan Ståndet funnit för godt godkänna, hvad Fullmägtige Prot. Utdr. d. 25 Junii 1823. 579 i RiksgäldsContoiret i nämnde afseende tillgjordt. Godkändt N:o 227, Om decharge för Directionen öfver Götha Canal Bolags f. d. DiacontCon* toir i Götheborg. N:o 228) Om decharge för Directionen öfver samma Bolags förre DiscontContoir i Stockholm. N:o 229 , Angående Kamereraren Iggerströms ansökning, om afskrifning och eftergift af dess iråkade balance. N:o 230, I fråga om decharge för Directionen öfver Götheborgs förra Discont. Lagt till handlingarne. N:o 231, Om inlöste Dupletter och Tripletter af Malmö förra Discontverks på Banken dragne Assignationer; Bifallit N:o 232, Om decharge för Interims-Directionen öfver sistnämnde Discontverk.
Dock innehöll han med dessa ord, och just deruti ligger den verkliga kärleken, att man icke onödigt utkastar ett enda ord, som kan svida i dens hjerta som man älskar, af hvilken man är älskad tillbaka. Dessa onödiga ord, dessa taggar på lifvets stackars enda ros, äro lika afskyvärda som – att tiga och gömma hos sig något som den älskande ser, känner, anar, men dock icke rätt fullkomligt kan gissa sig till, utan ständigt och oupphörligt frågar om. Nej, lefve förtigenhet när det höfves, öppenhjärtighet när den är af nöden. Ett älskande, ett verkligt älskande hjerta känner alltid när det ena eller det andra bör iakttagas, och reglor derföre skulle vara som att gifva snöflockarne föreskrifter i hvilka former de böra ligga eller icke ligga. Imellertid slutade ej den unga soldaten med ofvanstående enstaka »ja,» utan styrkte sin bekräftelse tvärtom med följande ord, som hvar och en må komma ihåg att de äro sagda af soldaten och icke af författaren, af sista länken i kedjan, som sällan förmår se upp och rätt fatta den första, och ej af contour-tecknaren. »Ja, de lär’ väl ha’ funnit att det nyttade till ingenting, utan bara kostade fasligt med pengar att så der släpa ihop folk från alla landsändar för att exserra, skrifva och läsa, alldeles som små skolpojka! Tvi f.., det va’ inte roligt! Löjtnanten var visst fasligt beskedlig, men se! han var så ung han med, och det vill båd’ år och förstånd för att vara skolemästare, helst för fullväxt folk till.
Hr Gr. har fortfarande förfäktat den åsigt, att ordalydelsen af den föreslagna 12:te §:n icke skulle förhindra Konungen att på resor, då han vore åtföljd af 3:ne StatsRåd jemte en föredragande, låta till afgörande förekomma ministeriela mål af ifrågav:de beskaffenhet, emedan i nämnde § hänvisas till 8:de §:n, som vid bestämmandet af de fall, då StatsRådets samtlige ledamöter böra öfvervara ärenderna i StatsRådet, uttryckligen tillägger: »der de icke laga förfall ega», men sådant förfall måste anses ega rum såväl för de StatsRåds-ledamöter hvilka äro medlemmar af den under Konungens frånvaro från hufvudstaden tillförordnade Regering, som för dem, hvilka åtnjuta tjenstledighet. För det första erbjuder sig den anmärkn häremot, att utom de 3 eller 4 StatsRåder, som kunna åtfölja Konungen på resor, och de 4 som äro utsedde att föra Regeringen i hufvudstaden eller endast 3, om en af de Kongl. Prinsarne der förer ordet, det finnes minst 2:ne eller i vissa fall ända till 4 StatsRåder, som ändock icke kunna hänföras till de förmenta kategorierna af laga förfall; men för öfrigt bör väl icke rimligen kunna påstås, att sådant förfall, vare sig för de i Regeringen förordnade eller öfrige StatsRådsledamöter, kan vara beroende endast af den omständighet, att Konungen aflägsnar sig från residensorten; ty då skulle i alla de fall, då de vigtigaste frågor voro å bane, Konungen, om han funne sig besvärad af vissa StatsRåder, kunna kringgå Grundlagen, med att endast fara till Drottningholm och der afgöra dessa frågor efter tillkallande af 3:ne StatsRåd jemte en föredragande. Jag är viss om, att en sådan tillämpning af Grundlagen ieke skulle undgå att af Const.Utskis majoritet strängeligen beifras, och sådant med rätta, oaktadt det mildare tolkningssätt, som Utsk:s nuv:de ordförande vilh göra gällande.
Då det är fråga om rätt och orätt, går, det visserligen icke annat an, än att strängt följa vissa grundreglor, men i afseende å sin egendom torde man kunna förfära med mera afseende å omständigheterna, och en god hus£ bonde underlåter väl aldrig att, såvidt möjligt, se sina underhal vande till godo, då de verkligen sådant förtjena. Att bevilja någon eftergift åt en arrendator, som under tre på hvarandra följande år blifvit lidande på sitt arrende, synes således, åtminstone för mig, icke så särdeles farligt, då nemi., såsom här är händelsen, icke blott K. M:s Befhrde i länet, utan äfven KammarKoll. och StatsKontoret aapit slutligen K. M. sjelf vidsordat behofvet deraf och de bevekande skälen dertill. Jag får således, i likhet med Hr Montgommerie, tillstyrka K. o, Ad. att bifalla Utsk:ts här gjorda framställning. Sedan öfverlnggningen förklarats fulländad samt EL Exe. Hr Gr. o. Landtm, uptagit de derunder gjorda yrkanden om dels bifall till och dels afslag å förev:de Uthde, framställde EL Exc. propos. å bifall till detsamma och, då svaren utföllo med många ja jemte några nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. Föredrogs, men begärdes af flera ledamöter ånyo på bordet, StatsUtsk:ts den 9 d:s bordlagde Utlåt. N:o 17, i ani. af K. M:s Nåd. Propos. i fråga om kostnadsfri uplåtelse af Kronan tillhörig jord åt Gellivare blifvande bolag, för anläggning af en jernväg emellan Gellivare malmfält och Bottniska viken. Föredrogos och biföllos StatsUtskits den 9 d:s bordlagde Utlåtanden: N:o 118, i ani. af väckta motioner, ang:de uphörande af den åtskilliga hemman och lägenheter åliggande arbetsskyldighet till kungsgårdar och boställen; samt N:o 119, i ani, af K. M:s Nåd.
Angående verkningarne af de friare handelsoch närings-författningarne upprepas samma omdöme, som i förra berättelsen blifvit anfördt, eller att minskad afsättning för stadens borgerskap både hemma och å marknader skulle vara en följd af dessa och deraf, att 81 personer intill sistlidne års slut nedsatt sig i staden, för att idka bandtverk såsom försörjningsmedel. 24 Vid stadens lägre lärdomsskola har antalet af lärjungar nedgått till 49 och folkskolan, hvilken, äfvensom en söndagsskola, förestås af pastors medhjelpare, begagnades af 92 barn. I söndagsskolan hade 72 handtverksgesäller och lärlingar erhållit kostnadsfri undervisning. Fattigförsörjningen erfordrade en kostnad af 4,029 Riksdaler riksgälds, deraf -1,500 utdebiterade på stadens invånare. Fattigkassan äger ett doneradt kapital af 11,7 18 Riksdaler. Fattighuset, hvarest i medeltal voro intagne 16 personer, utgjorde tillika en slags arbetsinrättning. Utackorderade voro 30 barn och 13 äldre personer, de Heste å landet. Stadens inkomster utgöras af nådigst förlänad tionde af stadens vretar, arrende afen qvarn och någon donationsjord, tomtoch ägopenningar, böter, tullfrihetsrnedel, bodståndsafgifler jemte lösen för skogseffekter, som på stadens ägor erhållas. Drätsel-verket förvaltas af en såkallad Femmanskammare enligt af Konungens Befallningshafvande ilen 28 Februari 1854 faststäldt Reglemente. Skjutsskyldigheten bestrides genom entreprenör och kostnaden härför beräknas till 1,500 Riksdaler. Grenna. Till läge och grundläggning i föregående berättelser utförligt beskrifven, har en folkmängd af 1,082 personer, och tillökningen sedan år 1851, då den var 905, utgör således 177. Skattskrifne äro 625 och skattfrie 457.
Genom 178 § stadgas, att högsta skuldsältnings-heloppet under alla de förhållanden, uti hvilka någon vare sig i egenskap af vexeleller hypotheks-utgifvare, låntagare, acceptant eller löftesman kan blifva häftande, deruti ej inbegripet hvad han må vara skyldig i och för kassa-kreditiv samt till fonderna för utlåning dels mot hypothek af aktier och publika papper, dels ock med omsättnings-rätt, får icke öfverstiga 80,000 R:dr; och jemlikt *180 § 4 mom. får ingen i fonden till utlåning mot hypothek af aktier och publika papper häfta för högre belopp, än 50,000 R:dr såsom låntagare och 20,000 R:dr, allt Banko, i borgens-förbindelser. Sedan Utskottet föreslagit, att diskontering af vexlar och utlåning utan omsättningsrätt mot hypothek af så väl löpande förskrifningar och accepterade invisningar, som aktier och publika papper skall ske från en gemensam fond, Handels-och Närings-diskont-fonden, torde det vara lämpligast, alt ett lika maximum fastställes för diskontering och lån emot vare sig det ena eller andra slaget af berörde hypothek. Detta maximum åter synes böra icke allenast bestämmas till ett belopp, ungefärligen motsvarande hvad som, under närvarande förhållanden, kan från de båda åtskiljda fonderna, (fonden till diskontering och utlåning för handel och näringar samt fonden till utlåning mot hypothek af aktier och publika papper) såsom försträckning högst erhållas, utan äfven komma att gälla endast för låntagare och acceptant. Då, såsom nu är fallet, ett maximum i skuldsättningsväg är stadgadt äfven för vexeleller hypotheks-utgifvare samt löftesman, kan sådant förhindra den, som sjelf icke utställt någon förbindelse till Diskont-verket, alt der erhålla lånebiträde, så vida andra af honom utfärdade förbindelser, uppgående till maximi-beloppet, blifvit, oftast utan hans vetskap, hos Diskont-verket diskonterade eller belånade.
Till och med den Nordamerikanska republiken äger återhållande lagar mot tidningspressen. Juryn der bestämmer, liksom i England, bölernes belopp, och kan äfven ådömma fängelse pä längre lid. Så har förlidne år en journalist i NevvYork blifvit dömd till 1,000 dollars böter och till tre månaders fängelse i Black well (ett correctionshus i granskapet af staden NewYork). Uti båda sistnämnda länder, och i synnerhet i England, linnes dessutom ett ännu kraftigare correetiv emot tidningspressens missbruk, den domsrätt nemi., som congressen i det ena landet och parlamentet i det andra äger, all. förutan jury eller donislolsälgärd fälla den lidningsredacteur, som förgått sig mot Husets privilegier, till fängelse eller lill böters erläggande. Desse privilegier tillkomma egentligen representationens ledamöter. Det är förbjudet att bifoga noter lill deras tal; och sådana, som de, hvilka nyligen blifvit bifogade ett af mina anförandpn på riddarhuset, skulle i England och troligen äfven i Amerika medföra för tidningens ansvarige redaeteur flere månaders fängelse. Jag nämner detta blott såsom ett factum, heintadt från andra fria länders lagstiftning, der tryckfriheten är äldre än hos oss och burit de ymnigaste frukter. Om sådana lagar icke linnas, måste representationen snart falla ett oller för tryckpressens öfvermakt, ty det linues alltid ledamöter inom en sådan, hvilka frukta pressens anfall, och äro svage för dess beröm. Dessa blifva inlimiderade och publicitetens vigtigaste del, tribuncus yttranderätt, går förlorad. Afven i frihetens interesse höra sådane lagar finnas, ty tidningspressen utgör ett tveäggndl svärd, hvilket, i fall det någon gång skulle falla i häuderne på en despotisk sinnad regering, lika väl kan vändas emot friheten, som emot regeringen. Till och med för journalisten äro dessa lagar nyttiga; de förädla anfallet, dä någon fara dermed löpes, men stämpla det i motsatt läll med feghetens nedriga karakter.
StatsUtsk., vid öfvervägande af desammas möjliga hinderlighet. för bestämda votertspropos:s uppställande på sätt grundlagen föreskrifver till ovi 11 kori ig t antagande eller förkastande med ja och nej, mätte i alla de fall, der de öfriga RiksSttns stridiga beslut icke kunnat genom redan gjord inbjudning och sådan inbjudnings antagande till erforderlig propositionsmässighet modifieras — utan hinder af den eller de af R. o. Ad:s yttrade meningar, derutinnan de för sin del helst önskat borttagande af särskildta vid anslagen fästade villkor eller anmälanden, ånyo till sammanjemkning och Inga förslag till voterts-propostn ärendet uti så beskaffade läll åter upplaga, och återremiss alltså äfven i dessa delar af R. o. Ad beslutas. Gr. Frölich tilläde, att lian öfveilemnade åt Ståndet sjelft, om det ville att denna reservation finge åtfölja till Utsk. och de öfriga Stånden. Frih. Sprengtporten, Jac. Willi.: Jag anhåller att min reservation matte blifva tdl prot. antecknad mot det af R. o. Ad., vid justering af StalsUsskts förslag till voler:s-propos:r för omröstning i förstärkta StatsUtsk. rörtde slatsreglerm fattade beslut, hvarigenom R. o. Ad. underkänt de uti åtskilliga punkter af StatsUtsk. fästade villkor vid anslagssummornas beviljande, sedan dessa villkor blifvit af andra Stånd pröfvade och godkända, emedan jag icke anser något Stand äga rättighet att pröfva laglighelen af de beslut, som inom de öfriga Stånden blifvit fattade eller i någon mån Lägga hinder i vägen för dessa besluts slutliga sammanjemkning genom votering i förstärkt Utsk., då de, genom sin skiljaktighet, föranleda en sådan åtgärd.
Hvad för öfrigt angår anmärkningen om det inkonstitutionel af skuldsättningen eller statsanslagets ölverskridande, så bör väl, såsom en föregående talare ock anmärkt, tagas i betraktande, att institutet icke är någon egentlig statsorganisation, förvaltad af ansvarige embetsmän; utan hela anstalten har i sjelfva verket naturen af ett kontrakt emellan Staten och en enskild association; och häruti ligger en ganska väsendtlig åtskilnad. Den 14 April e. m. På dessa grunder tvekar jag icke att tillstyrka bifall till Utsk:ts förslag. Hr von Ehrenheim: En värd talare har fästat upp märksamhet på skilnaden mellan anslag till landtbruksinstitut och andra Statens verk, och erinrat om de missöden, såsom missväxt m. m., derför ett landtbruk kan vara utsatt. Detta kan äfven hafva skäl för sig, men här är icke omnämndt, vare sig i Stats-Utsk:ts Betänk, eller i K. M:ts Propos., att Alnarp haft några sådane missöden, utan, kort och godt, förklarat att man skuldsatt sig, emedan man ej fått hvad man ansett behöfvas för organisation m. m. Om Alnarp, med åberopande af ogynnsamma förhållanden, begärt anslag af R. St:r, hade ställningen varit helt olika, men som det nu är, anhåller jag fortfarande att det af mig föreslagna tillägget måtte antagas. Gr. Sparre, Erik: Vid genomläsandet af Stats-Utsk:ts [Jtlåt finner äfven jag detsamma vara så märkvärdigt, att jag icke förvånar mig öfver, om detsamma väckt uppmärksamhet. Utan att redogöra för orsaken till skulden, slutar Utsk:t med att säga: »utan att derigenom hafva godkänt styrelsens nu anmärkta förfarande, lår Utsk:t hemställa att R. St:r till gäldande af ifrågavarande skuld etc.» Den som icke närmare känner förhållandet, skall falla på deri tanken att häri endast ligger ett indirekt klander, i stället för det bestämda, som borde uttalas. Nekas kan ej heller att en styrelse, som öfvergår anslag, icke kan rättfärdigas linder alla förhållanden, ehuru sådana stundom kunna förefinnas, särdeles vid ett jordbruk, som icke så lätt kan beräknas.
Emot en tillförordnad domhafvande i Listers härad af Blekinge län, häradshöfdingen M. Bergqvist, äro flera åtal, dels för i embetets utöfning begångna förbrytelser och dels för annat brott, i laga ordning utförda och afdömda, på sätt af infordrade handlingar inhämtas. Sedan Bonden Nils Månsson i Efvaryd, Hoby socken och Blekinge län, till RådstufvuRälten i Wexiö instämt lasarettssysslomannen G. E. Nordgren med påstående, att han, som till Smålands privatbanks afdelningskontor i nämnde stad inlemnat ett å 400 R:dr banko lill privatbanken ställdt, den 16 Mars 1841 dateradt lånreversal, försedt med Nils Månssons namn och bomärke, såsom låntagare, och namnen Sven Jonsson å N:o 64 och Per Jonsson å N:o 62 Efvaryd, såsom löftesmän, måtte tillförbindas alt uppgifva och styrka af hvilken Nordgren emotlagit berörde reversal och till hvilken hail öfverlemnat lånbeloppet, samt Nordgren, i följd deraf, upplyst, att han fått samma reversal sig tillsändt ifrån häradshöfdingen Bergqvist och till honom öfversändt lånbeloppet; så har, efter det reversalet blifvit företedt och Nils Månsson förklarat, att hans namn och bomärke derunder vore falska och tillkomna utan hans vetskap, stadsfiskalen C. W. Laurin, å tjenstens vägnar, inför RådstufvuRätten tilltalat häradshöfdingen Bergqvist för hans förfarande med ifrågavarande reversal, hvaröfver hörd, bemälde häradshöfdinge förklarat: att vid tillfälligt sammanträdande med Nils Månsson, denne skall hafva frågat Bergqvist, om han ville biträda
Vid remiss af denna motion har hufvudsakligen blifvit yttradt; af Herr Friherre von Kraemer, Robert, att en viss del af hvarje Läns skattebidrag borde afsättas i Länets Ränteri, för att derifrån kunna anordnas till fattigvård, folkskolor, och arbetshus ; att, i händelse ett sådant lörslag icke antages, Herr Friherren, som icke delade motionärens åsigt att mantals-penningarne borde för berörde ändamål användas föresloge, att dertill måtte afsättas så stort belopp af de medel, hvilka utgå efter x Art. af Bevillningsförordningen sorn kunde erfordras, och hvilket belopp skulle i4 Statssamt Hilm.