Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
— Jag yrkar återremiss af betänkandet. Ilr Lagerhjelm, Pehr: Vid detta betänk, utbeder jag mig få göra åtskilliga anmärkningar. Jag skall söka sammanbringa dem i största korthet. Orsaken, hvarföre jag fäster mig vid detta ämne, är, att jag tror mig finna en bestämd nödvändighet för staten att från brännvinet hemta en betydligt större inkomst än hittills. Delta anser jag ytterst nödvändigt af två skäl; forst och främst för ordnandet af Itiksg.-cont:s ställning, och dernäst i och för nationalbeväringens exercis. Dessa skäl anser jag mig böra på förhand nämna, då jag finner, att det, som är verkligen behöfligt, bör utgå. I 3 §. har Utsktn yttrat, att brännvinsbränningen skulle vara en uteslutande rättighet för jordbruket. Det synes mig, att förmånen för jordbrukaren är egentl. sädeäpriSets höjd; och då är det likgiltigt, om han får bränna, blott säden kan afyttras. Något annat interesse bör ej bevakäs. Mot 4 §• har jag den erinran, att brännvinsbränningen ej bör få utöfvas af en allmänhet. Detta har skett i städerna och medför den svårighet isynnerhet för framtiden, att i afseende på inkomsten deraf manga besynnerliga förhållan9 H. 24 i8S Dea 7 Juli f. m. den kunna uppkomma. Mot den 5 §. har jag det inkast, att jag väl, lika med Utsk:n, vill inskränka brännvinsbränningen, men ej på ett sådant sätt, att jag vill inskränka industrien eller utvecklingen af menniskoförståndet; det är i afseende på tiden, som jag vill göra inskränkningen. Mot 6 5. har jag den anmärkning, att då man utgår från en felaktig princip, såsom Utsk:n gjort i detta förslag, skall man falla in i ineonseqvens och svårigheter, hvilka blifva allt svårare och svårare att undvika; detta utvisar också 6 §. och de ceconomiska föreskrifter, hvilka der förekomma. Mot 8 5* har jag samma anmärkning, som förut blifvit gjord. Jag anser nemi. orätt, att brännvinsbränningen skall utgöra ett uteslutande privilegium, emedan det är orätt till princip och skadligt till sina följder.
För det material, som finnes under öfverspinningen lemnäs intet afdrag i vigten. (34 BevillningsUtskottets Memorial, N:o 23. Capris CaBorgareoch Boncle-ståiiden hafva godkänt Utskottets förslag, sianier. nedsätta införsels-tullen å ”Capris” från 7 till 5 sk. och å ”Castanier” från 2 sk. till 1 sk. 6 rst. skålpundet; hvilken tullnedsättning Ridderskapet och Adeln samt Preste-ständet, under vidblifvande af gällande taxa, ogillat. Utskottet inbjuder sistbemälda 2 Stånd att i de öfriga Ståndens beslut sig förena, och föreslår, i motsatt fall, följande omröstningar: 112:o Den, som bifaller Utskottets förslag, alt nedsätta införsels-tullen å Capris till 5 sk. skålpundet, röstar Ja-, den, det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, bibehålies gällande införsels-tull, 7 sk. per skålpundet. 113:o Den, som godkänner Utskottets förslag, att införsels-tullen å Castanier bestämmes till 1 sk. 6 rst. skålpundet, röstar Ja; den, det ej vill, röstar Nej; vinner nej, förblifver gällande tull af 2 sk. per skålpund oförändrad. Chlorsyradt För Chlorsyradt Kali, som nu icke är i taxan upptaget, hade Ut Kali' skottet föreslagit hänvisning i noten till medicinskt sätt , hvilket förslag Borgareoch Bonde-stånden godkänt, men Rulderskapet och Adeln samt Preste-ståndet afslagit. Ehuru genom serskild af General-tull-styrelsen gifven föreskrift för närvarande är förordnadt, alt Chlorsyradt kali skall, på det al Utskottet föreslagna sätt, förtullas, lärer frågan om bibehållande af detta förtullningssätt för framtiden böra behandlas i den för tull-bevillningens bestämmande i allmänhet stadgade ordning; hvadan Utskottet anser nödigt, att, derest - BeviUnings-Utskotiets Memorial.
Men innan han hann längre afbröts han af kocken, som icke tagit sina ögon från det sofvande barnet. Nå, riktigt slug kan du väl inte heller vara, förmodade han, efter du inte ens har förstånd att hämta henne in i värmen. Då ingen bjudit oss in började David och stack pipan tillbaka. Men resten gick förlorad för kocken, som utan vidare lyfte upp hela kälken och bar den in i huset, tätt följd af David, som ännu hade kälkrepet kring lifvet. Åhhå! du barnstackare, hvad du har för en far! mumlade kocken, medan han löste upp byltet, hvars kärna bildades af den lilla, och så varsamt bar henne till den närmaste bädden, att hon icke ens vaknade. Det blef för mycket för David, där han höll på med att frigöra sig från kälkrepet. Jag är inte hennes far, förklarade han sträft. Hon hittades i en koja, där hennes mor låg död, och jag tog henne med. Hvar? frågade kocken, med en hel värld af tvifvel sammanprässad i det ena, korta ordet. Och därifrån har du dragit henne på kälke ända hit? Hans ton var ännu i hög grad tviflande, men uttryckte på samma gång en viss, omedveten respekt. Då jag inte kunde få arbete annanstans, likasom ursäktade sig David och drog på nytt pipan ur fickan. Och far hjälpte till på vägen. Hvar är han? Han fick arbete i det utländska lägret några mil härifrån. De hade förlorat en man, men ville inte ta mig med barnet. Förb de hedningar! lydde kockens omdöme om de närmaste grannarne i skogen. Och hvad tänker du nu företaga dig med den stackaren? Om här sku finnas arbete, sade David med en tveksam blick på den allt utom inbjudande omgifningen så kunde jag väl sörja för henne. Och kanske taga henne med, när du är på hygge? det är inte så litet tokig du måste vara i alla fall, förmenade kocken med hjärtlig rättframhet, men alls icke ovänligt. Och på samma gång såg han själf ytterst fundersam ut. David kunde icke undertrycka en känsla af modlöshet vid tanken på alla svårigheter, som reste sig i hans väg. Men innan han hunnit besinna sig på något svar, hördes tramp af en mängd fötter och dörren slogs upp.
Ja, till och med ha de goda farbröderna i en mycket viktig fråga ej hållit, hvad de förut så vackert lofvat — i det fallet äro alla karlar sig lika —, men ändock måste medgifvas, att 1898 års lagstiftningsarbete gjort en ganska vacker insats i sträfvandet att bereda kvinnan en själfständig, henne värdig plats i samhället och hemmen. De viktigaste kvinnofrågorna vid årets riksdag äro, såväl genom sin principiella innebörd som sin praktiska räckvidd, utan gensägelse de som röra äktenskapslagstiftningen, särskildt de som handla o m äkta makars egendomsrätt. Att i detalj redogöra för alla de ändringar i giftermålsbalken och hithörande lagar, som riksdagen nu vidtagit, vore det samma som att skrifva en juridisk afhandling, hvadan vi här endast kunna antyda grundprinciperna. Hittills har lag varit, att all egendom i makars bo, så lös som fast, varit gemensam egendom m e d undantag af landfastighet, som ärfves eller före äktenskapet förvärfvas. Härutinnan och i mannens rätt att ensam förvalta såväl det samfällda boet som hustruns egendom har inskränkning kunnat göras endast genom äktenskapsförord eller vid gåfva eller testamente fäst särskildt villkor; dock har egendomsgemenskapen och mannens förvaltningsrätt gifvetvis upphäfts i de fall, då boskillnad beviljats. I detta fall har hustrun ägt att råda öfver henne då tillerkänd egendom samt öfver hvad hon genom eget arbete sedermera kunnat förvärfva, men nå- gon befogenhet för henne att själf ständigt åtaga sig bindande förpliktelser, d. v. s. ikläda sig gäld, har trots detta icke varit stadgad. Nu har riksdagen på regeringens förslag beslutit, att i fråga o m makars giftorätt i bo skall stadsfastighet jämnställas med landfastighet, hvadan alltså all den fasta egendom, som endera maken före eller under äktenskapet ärft eller förut förvärfvat, undantages från giftorätt. All fast egendom, som hustrun ärft eller före äktenskapet förvärfvat, blir sålunda hädanefter, oberoende af äktenskapsförord och dylikt, hennes enskilda egendom, men förvaltningsrätten däröfver tillkommer, om ej genom äktenskapsförord annorlunda stadgats, fortfarande mannen.
Majit i underdånighet hemställda lagförslag i delta ämne, hvilket förslag Kongl. Majit då vägrat att antaga, i anseende till förekommande anmärkningar emot redactionen, tillika yrkat, att Lag-Utskottet nu måtte inkomma med förslag lill de jemkningar häruti hvartill omformälde anmärkningar kunde föranleda. Och Herr Dalman har, såsom utveckling af motionen, anfört; att han grundade sitt förslag uppå denjförutsättning, att en person, som, sjelf utan bröstarfvingar, uti sine syskon och deras barn eller afkomlingar sage de närmaste och naturligaste föremålen för sin omvårdnad och till - Lag-Ut skottets Betänkande If:o 112, ai gifvenhet, icke känner blodsbandet mindre starkt, i den mon dessa afkomlingar äro späda och värnlösa samt följaktligen i större behof af vård och uppfostran; äfvensom Motionairen svårligen kunde föreställa sig, att den af föraldrarne, som ärfde ett aflidet barn, icke lika gerna skulle se sitt barnabarns harn, som barnet eller barnabarnet med sig dela qvarlåtenskapen. Motionairen trodde också, alt det allmänna rättsbegreppet billigade den af honom föreslagna förändringen, och han stödde denna tro, bland annat, deruppå, att Rikets Ständer vid sista Riksdagen biföllo ifrågavarande förändring, ehuru densamma, i anseende till ofullständigheten i redactions-förslaget, icke kunde af Kongl. Majit i Nåder sanctioneras. Enär den nu gällande inskränkning af representations-rätten, i fråga om sidoarf, finnes stadgad ej allenast i 2, 3 och 4 §§• af 3 Cap. ÄrfdaÉalken, utan ock dessutom fortsättes i 5 §. och följande till och med 11 §., ansåg sistlidne Riksdags Lag-Utskott, som tillstyrkte representations-rättens utsträckning, nödigt, att hela berörde Cap. erhölle en förändrad redaction, hvartill Utskottet framlade förslag, till större delen hemtadt från Lag-Comiteens, hvilket i denna del, efter ULskoltets tanka, genom enkelhet, fullständighet, tydlighet och bestämdhet, utmärkte sig framför den gamla redactionen.
Min öfvertygelse är således, att de värfvade Soldater, som genom arbete förtjena sin föda, bora njuta samma rättighet, som andre välfräjdade personer inom Riket5 och om någon bryter emot samhälls-ordningen, af hvad namn det vara må, han derföre straffas, efter hvad KrigsArtiklar och Allmänna Lagen utstaka. Herr Lefrén y Johan Pehr; Sedan Ridderskapet och Adeln beslutat återremiss af Betänkanderne rörande Höganäs Stenkolsverk, samt remitterat Herr af Urhs motion, rörande ett nytt Bolags inrättande till Verkets drifvande framdeles, anhåller jag att få beledsaga nämnde Handlingar med några anmärkningar. i) Jag delar med Herr af Uhr den öfvertyg geise, att ett nytt Bolags inrättande, är det enda verksamma medel, att för framtiden upprätthålla detta för Landet i många hänseenden angelägna verk, och anser med honom, att Staten bör afskrifva hela sin fordran hos gamla Bolaget, i det ögonblick det nya är formeradt och deponerat säkerhet för de 200,000 Riksdaler, iona Ven 5 Augusti e, m, 3? ansetts behÖflige till Verkets framtida drifvande. 2) Men som hos många betänklighet vid denna afskrifnings medgifvande kunde uppstå, och det ändamål Herr af Uhr åsyftat sålunda förfelas; torde den medelväg kunna vidtagas, att nya Bolaget åläggas betala ränta för den afskrifna skulden, på så lindriga vilkor, att actieteckning ej derigenom hindras. Man kunde till exempel bestämma, att ingen ränta skulle betalas förr, än utdelningen per actie upphunnit g procent; att en half procents ränta skulle betalas till Staten, då Actie-utdelningen stigit till 10 procent; en procent, då den stigit till 12 procent, o. s. v.; hvarigenom Staten, då Actieutdelningen upphunnit ig procent, erhåller 5, och Äctie-ägarne under tiden äggas, att drifva Verket med kraft, emedan de dela hälften i den successiva förkofran Verket vinner. 3)
Det är bäst för mig att jag aldrig grubblar öfver mina intryck. Gjorde jag det, skulle jag förlora min lilla smula förstånd, tro mig!» »Och ni kan då låta bli att grubbla så där genom ett beslut bara?» frågar hon tviflande. Deras samtal följes med intresse af sällskapet. Klercken har imponerat på pensionärerna, hvilka egentligen allihop äro här för att söka bot för mer eller mindre invecklade nervoch andra lidanden, dem läkarkonsten hemma ej rår på. Man betraktar honom nästan undrande, och själfva pensionsfruns distingueradt närsynta blick lägger af det distinguerade och blir nyfiken. Samtalet glider ut på hypnotismens och suggestionens misshandlade gebit, väcker gälla fruntimmersröster att göra de enfaldigaste, blindaste reflexioner och stannar småningom af, då de två hufvudpersonerna, Klercken och damen i den ryska skjortan, alldeles icke yttra sig i frågan. Då spörjer Klercken henne: »Har madame alls inga intressanta erfarenheter om hypnotismen och den animala magnetismen?» »Nej,» svarar hon afbrytande kort och ser bort. Klercken känner, att han alltför ironiskt rört vid en ömtålig sträng, och tilllägger med försonande skämtsamhet: »Jag tänkte det bara därför, att vi allihop lefva mer eller mindre af suggestion. Om inte andra suggerera oss till exempel lyckan, så suggerera vi oss själfva med den eller den föreställningen om lyckan, för att ha något att sträfva efter och lefva för. När vi inte längre kunna fixera vårt ideal af lycka, då är det slut med lifskraften. Då kunna vi utan saknad bjuda lifvet farväl.» Damen i den ryska skjortan sänder Klercken en lång, varm och förstående blick, som ofrivilligt glider in hos honom och för med sig en behaglig känsla af godt förstånd och tyst samhörighet med denna främling, hvilkens hela väsen tilltalat honom så egendomligt starkt och lifgifvande, sedan hans blick för första gången snuddade vid henne. Det blir ingen vidare diskussion, samtalet dör bort af sig själf, sällskapet skingras, en del önskar de kvarstannande en god natt, andra gå utan ett ord. Slutligen reser sig också damen i den ryska skjortan och räcker Klercken sin fylliga, hvita hand. »God natt!» säger hon.
Uppriktigt bekänner jag, att jag icke rätt förstår meningen af detta uttryck, men det förstår jag, att orri mycket göres för uppfostringen, såskall den unge Medborgaren icke möta de olägenheter, som Motionären för honom framställt, hvilken Samhällets bana han än må beträda. Har den unge Medborgarens uppfostran varit ändamålsenlig, hans moraliska bildning blifvit fullkomnad, och lian träder ut såsom Lärare, så skall icke första vilkoret, som honom afiordras för erhållande af befordran, vara ett Edsbrott, ty hans känsla för rätt förbjuder honom, att begå detta brott, och hans Medborga - 2l8 Den 17 December c. m. res lika beskaffade känsla förbjuder dem att fordra ett sådant vilkor: träder han åter ut såsom Domare, så måste han väl hädanefter som hittills söka öfning i det yrke han valt, hvilket icke bör kallas ett arrende, men hans fullkomnade uppfostran skall hind ra honom, att ens ana sättet, hvarpå en Domsaga kan göras mer eller mindre fruktbärande: skall han åter träda ut såsom Krigare, så mötes han icke af overksamheten , ty han äger medel inom sig till ändamålsenlig sysselsättning, och glittret på kläderna förbländar honom icke; med ett ord jag tror säkert, att, du man gör mycket för uppfostringen, haiman ock börjat i rätt ordning, att åstadkomma det helas förädling och grundlägga dess bestånd. Åtskilliga yttrade härtill deras bifall. Friherre Leijonhufvud> Abraham , uppläste följande: Herr Ribbing har afgifvit en crilisk granskning öfver Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition angående StatsVerkets tillstånd och behof samt, i sammanhang dermed, angående den i Nåder beslutade förhöjning i Ledamöternes personal inom HofRätterne, yttrat sig på följande sätt: ”Om Rättegångsmål minskas behöfver ”icke Domarepersonalen ökas. Härtill kom - Den 17 December e< m. 219 ”mer ;ilt Götha IIofRätt icke begärt någon ”tillökning, utan synes det tvertom varit ”fråga om minskning, sedan denna IIofRätt, ”med bibehållande af ett lika antal Ledamöter, mistat af sin Jurisdiction först Wermland och sedan Skånska HofRättens hela Ju”risdiction.
Det fins ett ord för hvilket jag krymper mig som en stor dogg för hundpiskan: det är romantik. Men jag, som endast med den yttersta motvilja beqvämar mig till att läsa en roman, jag har icke fått denna romantik af böcker, den är icke löst påklistrad, den kan derför icke plockas af mig; den ligger mig i blodet. Den kan spåras hela mitt lif igenom, icke som sentimentalitet men som något upproriskt, som otyglade lidelser. Tänk er detta af raseri halfgalna barn, som i sitt begär att döda katten blir till en afgrundsande af grymhet. Det är samma barn, som låter den folktomma slätten genljuda af sina vilda, ursinniga skrän, sammanhukad i bottnen af en grop, tjutande af feghet vid tanken på förebråelserna öfver att en hund satt sig i klämma i ett plank. Det är alltjemt dessa i ensamheten hejdlösa känslor. Och så den uppflammande sinligheten hos denna halfvilda tös den gången, då pojken med det svartknollriga håret och de bruna ögonen vill straffa hennes egensinnighet och nyper henne så, att det blir blodmärke. Hvilken originell scen för resten: dessa två halfvuxna menniskor eller barn, friska, starka, högt uppe öfver slätten, omgifna af trädets friska löfkrona (det var en rönn eller en ask, jag mins ej hvilketdera) slukande hvarandra med ögonen utan att med ett ord våga förråda det, som fins mellan dem. I den känslan fins det icke spår af sentimentalitet, det är rena, rama naturen, som vaknar vid ett trollslag: den som elektricitet verkande beröringen. Han kunde väl vara en fyra år äldre än jag, dender sjömanspojken eller stallpojken hvad han nu skall kallas. En annan flicka skulle ha blifvit rädd och blifvit beskedlig, när han nöp henne. Ha, ha, ha! Det fans allt gry i mig på den tiden ändå. Men hvilken sjelfbeherskning kräfdes det icke af den unga damen att kufva denna natur. Nåja, allt som nu ser ut som romantik är endast genombrott af denna från ytterlighet till ytterlighet sig kastande natur. — Jag blef ensam i salongen. Jag hade längtat efter det.
N:o 208, angående väckt motion, att Myntoch Controll-Verken måtte åter ställas under Kongl. Bergs-Collegii öfverinseende. Bifölls. N:o 201, i anledning af återremiss å Utskottets Utlåtande N:o 43 , angående Calmar Läns fördelning i 2:ne Län. Lades till handlingarne. N:o 209, i anledning af återremiss å Utskottets Utlåtande N:o 110. Lades till handlingarne, N:o 210, i anledning af återremiss å Utlåtandet N:o 116. Lades till handlingarne. N:o 211, i anledning af återremiss å Utlåtandet N:o 56. Lades till handlingarne. N:o 212, i anledning af återremiss å Utlåtandet N:o 52. Lades till handlingarne. S. D. Föredrogos åter Banco-Utskottets sedan den 18 i denna månad på bordet hvilande Betänkande N:o 46, med hemställan dels om ersättning till Öfversten och Riddaren C. J. Hjärnes för den tid han hestridt de BancoOmbudsbefaltningen vid Götheborgs Låne-Contoir tillhörige göromål, dels ock om bestämmandet för framtiden huru, i händelse af förfall för Banco-Ombuden vid Låne-Contoiren, deras befattningar må bestridas. D:o N:o 47, i anledning af Banco-Ombudels vid Götheborgs Låne-Contoir G. E Ferlins ansökning om godtgörelse för 2,000 R:dr, hvai'med han 412 Fröt. Utdr. d. 2S Juli i§4o. inlöst 2:ne falska assignationer å Låne-Contoirets i Banken egande Räkning N:° 2. Återremitterades.
Jag begär att få veta, om det kan anses vara ett iakttagande af den myndighet, som Const.Ulsk. i Sverige grundlagsenlig! äger, att dämma emellan Ständer och Konung i frågor om Statsrådets tillgöranden, att, säger jag, förbise denna offentliga myndighets vigtiga och höga bestämmelse, och komma fram med dylika anmälanden? Slutligen ang:de R. St:s und. skrifvelse om åtgärders vidtagande i afseende på de Halländska kyrkohemmanet slutar Utsk. dermed, att ”Utsk. har i följd deraf funnit sig icke böra underlåta att emot bemälda Hr Statsråd anmärka det, efter Utsk:s omdöme, oriktiga i hans framställning, då målet till K. M:s nåd. afgörande anmäldes.” Häremot har jag ingenting annat att säga, än hvad jag nyss hade äran anföra. Jag kan, efter hvad jag nu yttrat ronde den första perioden af detta betänk., icke annat än helt och hållet ogilla Const.Utsk:s förfarande, såsom i ren grundlagsstridig anda uppfaltadt, icke innefattande något af hvad ett Const.Utsk:s betänk., som rörer granskningen af Statsrådets prot., bör innefatta. Jag anhåller nu att få yttra några ord i anledn. af hvad Hr Hjerta i ämnet anfört. Hr Hjerta har sagt, att det är vigtigt för ett folk, att den myndighet, som skall utöfva controllen öfver Regeringen och Statsrådets ledamöter, tillser att desse ledamöter göra rätt och detta för R. St. redogöra. Jag får erinra, att den värde ledamoten visar sig vara i behof af att återgå till grundlagens läsning, på det alt han må finna, att det icke tillhör delta Utsk. att redogöra för något annat, än hvad de anse sig kunna kort, enkelt och bestämdt efter den 107 §:s lydelse anmäla, dervid ämnet icke skall uppgifvas; ty hvad som Utsk. efter 106 § pröfvar såsom börande åtalas, det kommer icke nu anmäiningsvis till Ii. St., utan beordrar Utsk. Just.ombudsm. att detsamma i laga ordning fullfölja.
Ridderskapets och Adelns, samt Hedervärda Bonde-Ståndets Beslut, ”det Cautionister utom Lane Contoirens districter boende, ej måga godkännas, fort än åtta dagar efter det advis-listorne inkommit;” i följd hvaraf den derom föreslag, ne Voteringsproposition förfalla; Men alla öfrige emellan RiksStåndcn stridiga frågor, hvarom Volerings-Propositioner i förstnämnde. Betänkande blifvit upprättade, öfyerlemnades, på sätt Utskottel Fröt. Utdr. d. 25 Nov. isai. *3 5 hemställt, lill förstärkt Utskotts profning med godkännande af Propositionerne. S. D. Följande Memorial och Betan ka nden föredrogos ånyo och hitalius: Banco-Utskotte ts: N:o 76, angående Föreskrifter och Instructioner för Banco-Förva!tningen, om utlåning på fast egendom intill nästa Riksdag: N:o 8i> i väckt fråga om förändring uti Beläningssättet och Belanings-värdet å Guld och Silfver t Banken. Lag-Utskottets: N:° 333# om yrkad ändring i i:sta Art4 §. af Kongl._Hall-Ordningenv Lagoch Ekonomi-Utskottens:
Herr Öfver Intendenten upläste derefter dess under den 17 Junii till Beredningens Protocoll gifne yttrande om en sådan inrättning, så lydande :x Herr Envojen Baron Adlerberg I anledning af Beredningens redaction rörande en jurys tillsättande får jag såsom min öfvertygelse yttra, att en sådan Nämnds tillsättande vöre ett intrång uti Konungens jura majestatica; Ständerna hafva Lagstiftande magten, men den Lagskipande är Konungen ensam updragen, hvaraf följer att Domares tillsättande ensamt honom tillhör. Jag skulle derföre tro enklaste behandlandet vara, att Tryckfrihets brott uptogos och ransakades vid Under Domstol, remitterades derifrån till Svea Hof-Rätt, samt |c: som], då den det pröfvar nödigt, kan infordra 1 Se sid. 201; av yttrandet 17 juni återges i pleniprot. blott en del. I detta prot. börjar anförandet: Jag anser en Nämnd etc.; därefter Den 19 Juni 1812 219 TryckfrihetsComitéens Betänkande, hvarefter målet i Högste Domstolen afgöres. Herr Grefven och Ordföranden afgaf ett så lydande anförande till Protocollet.1 Sedan jag nu hört åtskilligt yttras för och emot Jury’n torde mig tillåtas att, innan jag gör Proposition få yttra min tanka derom. Jag har hört sägas, att en sådan ny rättegångs ordning igenom sjelfva sin nyhet vore vådelig, att den vore åtminstone öfverflödig, att den vore till och med ett ingrep uti K:ns Domsrätt och en inskränkning i Dess Jura Majestatica, att äntel:n för användandet af en sådan Jury eller Undersöknings Nämnd, skicklige ämnen omöjligen i alla landsorter kunde finnas, att dess bruk derföre borde åtminstone till blott vissa fall eller till hufvudstaden inskränkas. I korthet skall jag taga mig friheten granska hvardera af dessa skäl utan att derföre bestrida deras mer eller mindre värde. Det är onekeligt att hvarje nytt försök uti nästan alla ämnen medför svårigheter. Men är det derföre vådeligt? Svårigheterne ligga, antingen i saken eller i personerne.