Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Kronan skulle upplåta Egendomens afkastning till Inrättningen; blefve derpå vinst, inginge den till Landtbruks-Akadémien, klefve derpå förlust, fyldes bristen af Akademiens öfrige Fonder Directeuren skulle få fritt underhåll på stället, och iooo R:d. Banco Lön. Technologen och Bokhållaren underhåll på stället och hvardera 5oo R:d. B:co Lön. Desse 2000 R:d. skulle utgå af Landtbruks - Akademiens Fonder. Stockholm 1823. B. Franc Sparre. 472 StatsUt skottets F ö r s la g till en Practisk Undervisnings - anstalt för Slöjderna, eller Technologisk Inrättning. I. i. Föremålet för denna Inrättning är, att genom Undervisnings och Upplysningars meddelande åt Slöjde-Idkare bidraga till förkofran af Fäderneslandets Näringar. Den bör först och främst vara en Slöjde - Schola för ynglingar, som ämna ingå i Närings-Ståndetoch för det andra, utgöra en practisk Rådföringsanstalt för sjelfva Slöjd-Idkaren. i. Ynglingen skulle i Slöjde-Scholan på de vanligen så kallade Schol-fri-dagar: Onsdag och Lördag genom egen handläggning inöfvas i sådane Siöjde-förrättningar hvilka, kunna anses såsom de allmännaste eller mest förefallande, och icke allenast egna sig till en underhållande sysselsättning vid hans ålder, utan ock förmå gifva hans arbetsförmåga en rigtning af ändamålsenlighet, noggrannhet och smak; omständigheter hvilka vid den vanliga utöfningen af Slöjder i synnerhet vanvårdas. Dernäst skulle honom, efter ålder och fallenhet, genom Modellers företeende, genom besök i Verkstäder och genom besigtning af de förnämsta i bruk varande Machiner, beredas en allmän Betänkanden. allmän eller mindre ensidig kunskap om de vigligaste Förrättningar, som i Slöjderna förefalla. Fin kunskap, som icke allenast är väsentlig vid Näringars idkande utan ock under andra förhållanden af lifvet högst gagnande, ehuru den ty värr allmänt saknas. 3.
Ty jag lät min mun icke synda, så att han önskade hans själ ena banno. Hafva icke de män i mine hyddo måst säga: Ack! att vi icke måtte af hans kött mättade varda. Ute måste den främmande icke blifva; utan dem vägfarande lät jag mina dörr upp. Hafver jag såsom en menniska skylt mina skalkhet, att jag skulle hemliga fördölja min missgerning? Hafver jag grufvat mig för stora hopen; eller hafver frändernas föraktelse mig förskräckt? Jag blef stilla, och gick icke ut genom dörrena. Ho gifver mig en förhörare, att den Allsmägtige må höra mitt begär? Att någor måtte skrifva en bok om mine sak; Så ville jag taga henne uppå mine axlar, och ombinda mig henne såsom en krono. Jag ville förkunna talet på mina gånger, och såsom en Förste ville jag det frambära. Om min jord ropar emot mig, och dess fårar alle tillika gråta; Hafver jag dess frukt obetalad ätit, och gjort åkermännernas lefverne tungt; Så växe mig tistel för hvete, och törne för bjugg. En ända hafva Jobs ord. Då vände de tre män åter att svara Job; efter han höll sig rättfärdigan. Men Elihu, Baracheels son, af Bus af Kams slägte, vardt vreder uppå Job, att han höll sina själ rättfärdigare än Gud. Ock vardt han vred uppå de tre hans vänner, att de intet svar funno, och dock fördömde Job. Ty Elihu hade bidt, så länge de hade talat med Job, efter de voro äldre än han. Derföre, då, han såg, att intet svar var i de tre mäns mun, vardt han vred. Och så svarade Elihu, Baracheels son, af Bus, och sade: Jag är ung, och I ären gamle, derföre hafver jag skytt, och fruktat bevisa min konst på eder. Jag tänkte: Låt åren tala, och åldren bevisa vishet. Men anden är i menniskone, och dens Allsmägtigas Ande gör henne förståndiga. Mästarena äro icke de visaste, och de gamle förstå icke hvad rätt är. Derföre vill jag ock tala; hör härtill, jag vill ock bevisa mina konst.
Denna korrta tid för missnöjes anmälande synes ej eller öfverensstämma med hvad i allmänhet år stadgadt för Besvärs anförande i brottmål, hvartill förbrytelser emot Religion och sedlighet måste räknas; ty brottslingen, missnöjd med underrättens utslag, behöfver ej anmäla dess missnöje för att hafva sin appellations-rått öppen. Det år endast uti såkal lade preliminajre frågor, sorn viss tid för missnöjets tillkännagifvande år föreskrifven, och denna föreskrift härleder sig derifrån, att man funnit sig föranlåten att förekomma Advocaturens försök att obehörigen uppehålla* slutliga pröfningen af en sak. Villkoret af anmälan om detta missnöje om Kyrkoråds definitiva beslut, år således onödigt, och alla onödiga band på medborgare eller inskränkningar af deras med^ födda rättigheter, äro obehöriga. En vigtig del af granskningen i detta ämne återstår ännu; den afser det olika skydd, som Lagen lemnar åt Ordförande i KyrkoRåd och Soeknestämma, och åt Ledamöter i dessa med Domsrätt försedde autoriteter. Att Embetsmannen, under utöfningen af sitt embete bör njuta skydd framför andra, be-^ Den $ Martii. 39? Strider endast den, som blindt hatar alla styrelsens organer 3 men att man i Lagen ej kan upptäcka, lavad straff eller ansvar honom för öfvertrådelser af Lagens bud skall drabba eller hvar han derföre får och bör lagföras , år en oförlåtelig ofullståndighet, som måste råttas. Ingenstädes uti den författning, sorn år målet för vår granskning igenfinnes något ansvar, vidlådande Presten för underlåtenhet eller öfverträdelse uti denna hans blandade verldsliga administrationsoch domare-magt. Ar det der före, att man anser en andans man så höjd öfver jordiska ting, att man tror honom icke kunna af hat, afund, egennytta eller obetänksamhet öfverträda lagen; så år principen falsk och alla tiders erfarenhet, allt ifrån Munkarnes mest gynnande period i medeltidens mörker och intill denna dag, svär deremot. Vi se ej sällan Prester anklagade och dömde för brott.
Utskottets afsigt stå tillsammans med den vidsträckta tydning Herr Grefven gifvit Utskottets uttryck, der det beter, att ifrågasatte Sammandrag skulle förskaffa Banco-Administration och Allmänhet bestämd och redig kännedom af Banco-Verkels egenskap och förhållanden. Ändamålet med Utskottets förordnande var ej annat, än att till förekommande af irringar och förluster vid tillämpningen af Bankens författningar, hvarpå ej saknats exempel, och hvartill det chaotiska skick, hvari dessa författningar, enligt Herr Grefvens eget medgifvande, befinnas, lätteligen kan inleda, en enkel ny Redaction af verkeligen gällande forfattningar, efter angifven; plan, skulle t i 11 - vägabringas. Det var blott en i p ra c tiskt afseende dirert nytta för Bankens Embetsoch Tjen sle - tt/ Banco-Fullmäktige. 87 Tjenstemän, samt för dem af Allmänheten, hvilka i ett eller annat afseende komma i beröring med Banken , som genom redig kännedom af i detta Verk förekommande åtgärder åsyftades, icke den, utan tvifvel äfven vigtiga, och i visst afseende vigtigare nytta, som genom en Historisk och Financiel öfversigt kunde Allmänheten och förvaltande lagstiftande Ständer bibringas. Commissariatet, som närmast känner olägenheterne af Bankens närvarande lagstiftning, har ock i dess Berättelse till blifvande Banco-Utskott satt utom fråga den af erfarenheten och förändrade tidsförhållanden påkallade nödvändighet, att Banco-Författningarne måtte öfverses och hvad nu finnes spridt i flere under olika tidehvarf utkomne, understundom stridige Författningar, sammanföras till ett öfverensstämmande och sammanhängande helt. Till följe af Fullmäktiges eget förordnande har ock Commissariatet inkommit med ett Förslag till en entla Författning rörande Banco-Auctioner, hvaraf ytterligare kan slutas, att ett sådant företag icke är overkställbar!. Men hvarföre blott inskränka sig till en viss afdelning af Banco - Förvaltningen ? Skola särskilda inträffade händelser endast påkalla tillfälliga jemkningar och rättelser?
Valdes och befullmägtigades sockenskrifvaren och kronofjerdingsmannen Jonas Jonsson i Österåsen, att å, i Häggenås socken varande, delegares vägnar öfvervara den bolagsstämma, med delegarne uti Jemtlands läns brandstods bolag, som hålles å landshöfdinge embetets sessionsrum i Östersund onsdagen den 5:te nästkommande november kl 9 f.m. förklarande här varande delegarne sig nöjde med hvad nämnde fullmägtig dervid gör och låter. In fidem N. S. Edlund Häggenås kyrkoarkiv, vol. K I:1, ej pag., ÖLA. Protocoll, hållet vid allmän sockenstämma med Häggenås socken uti dess sockenstuga den 7:de december 1851. Som kunnigt blifvit, att vid bolagsstämman den 5:te sistl. november flere socknars deputerade yttrat sin önskan och föresatts, att uppsäga delaktigheten uti allmänna brandstods bolaget för Jemtlands län, af den orsaken att så väl bränneriet och öl-bryggeriet nära Östersund, som bruket vid Waplan, hvilka ansågs högst eldfarliga inrättningar, blifvit i nämnde bolag försäkrade, så vore nu, på fleres derom yttrade önskan, socknemännen, medelst vederbörlig skedd pålysning till allmän sockenstämma kallade för att rådgöra och besluta, om och huruvida härvarande delegare önskade uppsäga och frångå det för \ länet / allmänna, och i dess ställe inrätta ett enskildt brandstodsbolag antingen för pastoratet eler socknen? Hvarvid och sedan upplyst blifvit, att herr lands secreteraren Thomé, uti skrifvelse till herr löjtnant Stridsberg, yttrat, att om bränneriets och ölbryggeriets samt brukets utgående från allmänna bolaget vore ett vilkor, utan hvilken man ej ville stå qvar, ville herr lands secreteraren och directionen söka förmå nämnde verks och inrättningars egare att skilja sig 148 från det stora bolaget och annorstädes assurera sina dyrbara inrättningar och egendomar.
Lands-kamererare beslutat och efter dennes kontrasignation undertecknat, men hvilkas öfverensstämmelse med behöriga reqvisitioner det ålegat Landskamereraren i första hand att tillse; samt att Kronofogden Petersson, fastän han i egenskap af tillförordnad Lands-kamererare, försummat denna tillsyn och derigenom vållat, att Läns-bokhållaren Langlets bedrägliga förfarande kunnat, utan anmärkning, bedrifvas, likväl, enligt vederbörandes intyg, för öfrigt nitiskt och väl fullgjort sina inånga och vigtiga tjenstepligter, hvilka tillfälligtvis under denna tid varit genom hopade göromål mer än väldigt betungande, öfverlemna!- Kongl. Maj:l nu till-Rikets Ständer, huruvida icke anledning må förefinnas att eftergifva den Herr Grefve Löwenhjelm och Kronofogden Petersson ådömda ersättnings-skyldighet, med undantag äfven för dem, af hvad angår åklagare-provisionen, och med förklarande, i händelse af sådan eftergift för Petersson, att för de honom i första rummet till ersättning ådömda medel jemväl den ansvarighet, som i andra rummel skulle, enligt Kammar-rättens och Kongl. Maj;ts Utslag drabba de med Petersson i utflyttningsmedleus oriktiga anordnande delaktige personer, kommer att förfalla. De Kongl. Maj-.ts Nåd. De till detta ärende hörande handlingar skola tillställas det Rikets Ständers Utskott, till hvars åtgärd denna nådiga Proposition varder öfverlemnad; Och Kongl. Maj:t förblifver Rikets Ständer med all Kongl. Nåd och ynnest städse välbevågen. Datum ut supra. OSCAK. J. A. Gripenstedt. Utdrag af Protokollet öfver Finans-Ärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i Stats-Rådet å Stockholms Slolt den 16 December i856. Närvarande:
Konstapeln lomade sneglande i väg, han tyckte väl inte att den druckne såg så farlig ut. David hade nästan lust att spotta efter Hartman. En sån oförskämd akta säj för elden som Ursäkta, henn, men henn En trasig, mycket trasig man stod vid sidan om honom. Han luktade öl. Ansiktet såg ut som en enda blåsa, full av gas. David gick äntligen sin väg, nästan i raseri Ziri Ziri, viskade han hetsigt. Den trasige hann upp honom igen. Ursäkta men henn har vel Vad fan vill ni? Den trasige höll upp en penningpung i handen som föreföll David bekant. Henn skulle vel inte händelsevis ha tappat pottmonixen, då när henn vatt hutad åtå konstapeln? Han röck till sig börsen, öppnade den och fick upp en tjugufemöring som han lade i busens hand. Så började han halvspringa för att äntligen bli ensam. Utan närmare eftertanke hamnade han på en ölstuga. Det var mycket skumt därinne, men han kände väl till stället. Han upptäcktes genast av den vackraste serveringsflickan, för sin fägrings skull kallad Monna Lisa, annars hette hon Augusta Gisselkvist. När hon satte fram mat på Davids bord, stack hon handen i barmen och framtog ett fotografi av sig själv. Alla dom andra gästerna hade tyckt det var så likt, tyckte han att det var så bra? Tyckte han att hon borde beställa flera, det här var bara provkortet? Alldeles förbannat likt! Han tänkte på att han hade kredit hos Monna Lisa och ville inte vara ohövlig. Hon stod kvar länge och beundrade sig själv tills någon ropade bort henne. Gå, gå, ropade han till tidningsgubben som kom, jag har läst alla tidningar, alla, hör han! Gubben bara gapade av förvåning, men lomade i väg. Skulle han nu gå upp till Ziri? Vågade han, hur skulle han säga? Å, min fru, jag älskar er vansinnigt, ända sen i går? Vad det skulle låta svinaktigt! Alldeles som i romanerna, på teatern. Nej, min fru, jag kan inte leva utan er, jag älskar er själ! Herre min skapare vad det lät enfaldigt!
Omröstning mäste dock ske öfver bestämda redaktionsförslag,— och dervid visar sig då, att hvart och ett af Riks-Stånden för denna <§ beslutat en särskild redaktion. Skilnaden emellan Ridderskapet och Adelns samt Borgare-Ståndets beslut är emellertid endast skenbar eller bestående deruti, att det sednare Ståndet i början af <§:n infört orden: »Begår någon mord å skyldeman i rätt uppstigande led; miste lifvet.» Dessa ord äro väl uteslutna af Ridderskapet och Adeln, men uppenbarligen endast till följd deraf, att detta Riks-Stånd ansett dem här öfverllödiga, enär Ståndet, genom sitt beslut öfver 1 §, antagit dödsstraffet såsom ovilkorligt straff för mord i allmänhet. Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet äro således af enahanda mening rörande straffpåföljden för de i 37 § omförmälda brott, — och det är derföre, som Utskottet ansett nämnda mening böra vid omröstningen öfver denna § framställas såsom japroposition. Hvilkendera redaktionen dervid bör antagas, beror deremot uteslutande af utgången utaf omröstningen rörande 1 ,§. Segrar dervid ja, lärer väl BorgareStåndets redaktion af 37 § böra vid omröstningen deröfver följas; i annat fall åter Ridderskapet och Adelns. Det är af sådan anledning, som alternativa omröstningslörslag i denna del här nedan af Utskottet framställas. Till kontra-proposition åter har Utskottet ansett sig böra föreslå den af Bondeståndet omfattade mening. Hvad Preste-Ståndets beslut beträffar, så skulle, enligt detsamma, dels några mildrande omständigheter icke få tagas i betraktande vid bestämmande af straffet för de i förevarande § omförmälda arter af dråp, dels ock dråp å maka bestraffas lika med dråp å skyldeman i rätt uppstigande led. I förra llän - 12 Lay-Utskottets Memorial \:o Ifj. seendet uro dock de tre öfriga Riks-Stnnden med hvarandra ense, och Preste-Ståndets derifrån afvikamle åsigt kan följaktligen icke grundlagsenlig! blifva föremal för omröstning i Förstärkt Utskott.
Den, som underhöll honom vid universitetet, var Karl Gustaf Wrangel, som tyckes på ett högsinnadt sätt hafva sörjt för honom. Utom det lysande mäcenatskap, som då allmänt utöfvades af de store, bidrog väl äfven härtill, att morfadern och Wrangel varit krigskamrater. Den senare blef ju riksamiral, och de hade utan tvifvel närmare sammanträffat under transporterna till Tyskland och det heta sjökriget mot Kristian IVs flottor. Den ännu ej till Strusshjelm adlade hade nog beundrat Wrangels dödsförakt, då han i Kielerhamnen, der den svenska flottan låg instängd af den danska, lät ro sig fram till amiralskeppet under ett sådant kulregn, att af tjugufem man på båten fjorton stupade; och Wrangel å sin sida hade nog lärt sig värdera den djerfve uppkomlingen. Sannolikt satte samma mäktiga beskydd Lars Johansson i stånd till att efter tidens sed fullborda sin uppfostran och sina studier genom en längre tids peregrination; ja, Wieselgren antager, att Wrangel ej tvekat att utsända honom som sällskap åt sin unge, förhoppningsfulle son Karl Filip, hvilken sedan stannade i London hos svenska sändebudet, grefve Dohna, men der bort rycktes i förtid 1668 och den 14. december 1670 begrofs i Skoklosters kyrka. Denna förmodan vinner i sannolikhet genom den varma grafsång på tyska, som skalden då egnade den hädangångne, der han märkligt nog undertecknar sig Adelfino der klagende. Sjelf uppgifver han sig hafva besökt England, Frankrike och Italien; att han äfven varit i Holland är väl tydligt redan af den bearbetning af ett Cats' arbete, som är den enda i sitt slag af hans skrifter; och att han varit hemmastadd i Tyskland framgår af, att han är språket fullt mäktig som en inföding, ja, uttrycker sig ledigare på tysk än på svensk vers. Det är ej troligt, att Lars Johansson ograduerad kunnat uppehålla sig för länge i Upsala. Med ledning af några fakta våga vi då ett antagande, som fyller luckan inom denna del af hans biografi. Om våren 1666 stod fältmarskalk Dohna med några regementen i Bremen, färdig att inbryta i Holstein.
* Hvad derefter beträffar den af mig uttalade tanke, att de ifrågav:de tjenstehjonsböckerna skola nedsätta ambitionen hos tjenarne, så medgifver jag, att det i afs:de å denna sak fattade omdöme hr för en hvar helt och hållet subjektivt. Då vi tänka oss dessa personer, som resa omkring och synas gå på landet som trasiga, försupna tiggare, så tror jag, att vi med säkerhet kunna antaga, att tjenstehjonen skola finna sig nedsatta deraf, att anses behöfva samma kontroll som innehafvarne af gesällböckerna, samt att i allmänhet ställas i någon jemnförelse med dessa personer. Vidkommande orlofssedlarnes öfverklagade opålitlighet, kan man väl icke bestrida, att detta är en omständighet, som helt Den 28 Juli. och hållet beror på utgifvarens karakter och känsla för det rätta. I motsats mot Gr. Sparre, liar jag den erfarenhet att ijenarnes fel ofta nog funnits strängare bedömda i dessa orlofssedlar än de rätteligen bort vara. Jag har verkligen sett orlofssedlar skrifna på så sätt, att, om jag skulle satt fullkomlig lit till dessa betygs innehåll, skulle jag aldrig hafva kunnat antaga den tjenaren i min tjenst; men sedermera har jag, på den af Gr. Sparre jemväl omtalta enskilda väg, fått veta, att den ifrågav:de personen bort hafva en långt bättre orlofssedel; och hans efterföljande tjenste* förhållanden hos mig hafva besannat sistberörde upgift. Fördelen för tjenaren att lättare kunna vårda och sammanhålla dessa betyg uti en bok än i lösa papper, vill jag icke förneka; men hvad jag deremot ovilkorligen måste bestrida är, att det är rätt att föra till boks allt det beröm eller klander, som en menniska under sin förflutna lifstid kunnat få på sin lott. Mig synes Hendigen bra hardt, att de fel, som en person kan hafva begått vid t. ex 15'—16 års ålder, skola sedermera oaflåtligt. följa honom under hela hans lefnadslopp. Detta kan dock blifva följden af en serie utaf orlofssedlar, utfärdade alltifrån de yngre åren.
Jag frågade en gång min mor, som syntes omfatta detta fruntimmer med den innerligaste vänskap, hvarföre den bleka frun såg så ledsen ut. ”Derföre”, svarade min mor, ”att hon mycket lidit.” Längre fram, då jag förstod meningen, lät svaret på samma fråga: ”Derföre att hon mycket lidit och mycket älskat.” Och visst hade denna qvinna mycket både lidit och älskat – men så hade hon äfven varit älskad med en oförgänglig hängifvenhet af det slag, som kastar kärleken ensam i ena vågskålen, under det den andra med lycka, framtid, ära och konungagunst stiger i luften, liksom vore den fylld endast med rök. I Strömstad fanns vid den tiden en – om uttrycket får begagnas – adopterad urkund angående den historia, hvaruti vår bleka skönhet varit hjeltinnan, innan hon ankom till staden. Med denna ”urkund” skola vi börja. Omkring 1780, eller dit bortåt, lefde i Stockholm en herreman benämd Zaar eller Sahr – hur namnet stafvades visste man ej. Hans stånd, såväl som yrke, var okändt, eller voro båda delarna höljda i en viss slöja. Emellertid kan antagas att han egt brist på såväl förmögenhet som moralitet och att han till karakteren varit en af dessa öfverdådiga andar, för hvilka ingenting under solen är heligt och för hvilka intet företag finnes nog äfventyrligt att ej kunna vågas. Denne Zaar egde emellertid en klenod, som ingen rikedom kunde uppväga, nemligen en hustru, hvars like i skönhet ansågs tvifvelaktig att hitta. Då Zaar gick ut på promenad med denna unga qvinna vid sin arm, hade han möda att på behörigt afstånd hålla alla de unga hofeleganter, som icke försmådde åberopa mannens bekantskap för att vinna en blick af den bländande hustrun, hvars ögon gåfvo ämne till minst tre elegier i veckan.
Ehuru den föreslsgne Capitationsafgiften ej för alla af Ridderskapsts och Adelns medlemmar, kan vara betydlig eller kännbar, drabbar den dock aldratyngst de meddellösa bland Adeln, ty ofta händer att Försynen låter en fattig man få stor familia och många söner, då den rike deremot erhåller få eller inga, I den händelse Höglofl, Ridderskapet och Adeln skulle behaga gilla denna min på billighet och goda skäl grundade framställning, anhåller jag ödmjukast, att Högvälborne Herr Grefven och LandtMarskalken behagade göra Höglofl Ståndet, en i sammanhang härmed lämpelig och tjenlig proposition. Hörsamste Memorial! Under den 3 i denna månad har Höglofl. Ridderskapet och Adeln behagat till RiddarhusUtsKoitets Utlåtande remittera en af Grefve Cronhjelm, Polycarpus, gjord motion, att då erfarenheten visat, att en stor del af Ridderskapets och Adelns Ledamöter vanligen voro hindrade att till slut bevista Riksdagaroe, och enär det syntes vara rättvist, att alla finge deltaga uti val till de embeten, hvilka enligt Lagarne, af Ståndet böra tillsättas, ett sådant tillägg uti RiddaihusOrdningen måtte göras, att, i händelse Riksdag 6kullc fortfara 7* Dan 9 O dobac. m. öfvar 3:oe månader, RiddarbusDirecfionen likväl ovilkorligen må väljas inom fyra månader från den dag, då Kongl. Majtt afgifvit dess Nådiga proposition om Statsverkets tillstånd och behof. Ock får Riddarhusutskott i anledning häraf yttra, det Utskottet, efter pröfning af Motionen, icke funnit hinder för densammas antagande, hälst det stadgande sora derigenom velst tillvägabringas icke innefattar något som kan anses stå i strid med Grundlagarne.
Skrifvelse N:0 85. 179 officerare m. 11. innehållen aflöning på stat, böra ega att, inom utgången af det kalenderår, sorn förflyter näst eller det, hvarunder E. K. M:t med Rikets Ständer beslutat om ersällningarnes utbetalande, hos Stats-kontoret anmäla och bestyrka sina fordringar; dock alt hvad som lill återgäldande godkännes borde utgå, icke med ränta eller efter markegång, men lill de belopp, hvarmed innehållningarue egt rum. Vid öfvervägande af detta ärende hafva äfven Rikets Ständer, för sin del, funnit ifrågavarande slags fordringar vara af den beskaffenhet, att Staten måste anse sig förbunden alt desamma godtgöra i de fall, der vederbörandes anspråk varder behörigen styrkt; hvaremot, beträffande de af en del lordringsegare väckta yrkanden, dels att, med ränta å fordringarne vinna ersättning för medlens mistning under den förflutna tiden, dels att de innehållna indelta lönerne mätte utbetalas efter 1855 års markegång å hemmans-räntorna och kronotionde», Rikets Ständer, vid det förhållande att Staten i dessa fall ej iklädt sig någon förbindelse, ansett, lika med E. K. M:t, att hvad som till återgäldande godkännes, bör utgå till enahanda belopp och efter samma beräkning, hvarefter löne-innehållningarne egt rum, och fördenskull, såsom E. K. M:t jemväl i Nåder föreslagit, en summa, motsvarande det belopp, hvartill dessa innehållningar enligt räkenskaperne uppgått, böra för ifrågavarande ändamål afsättas. Hvad åter angår den af E. K. M:t ifrågaställa preskriptionstid för utbekommande af omförmälda lordringar, eller utgången af året efter de't, då beslut om deras godtgörande blifvit fattadt, hafva Rikets Ständer ansett denna tid lämpligen kunna något utsträckas.