Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då vi nu hört uppgifvas att BondeSt. antagit den af Utsk. föreslagna tullsats å det salta köttet och man kan förmoda att enahanda beslut blifvit fattadt i afseende på det färska, vill jag icke besvära R. o. Ad. med begäran om propos. å mitt yrkande i denna del. Frih. Cederström: På de af Hr von Hartmansdorff uppgifne skäl afstår jag från mitt instämmande uti Hr von Hartmansdorffs i denna fråga först framställde yrkande och förenar mig med Frih. Palmstjerna. Uppå härefter framställd propos. bifölls Utsk:s förslagi fråga om färskt kött. Då sedermera propos. till bifall å Utsk:s förslag i afseende på saltadt kött blef framställd, ropades starka ja, blandade med nej, hvarpå Hr Landtm, förklarade att han funnit ja hafva öfverrösta! nej. Sedan härefter Hr Gr. o. Landtm, framställt att i afseende på torkadt eller rökt kött, blifvit yrkadt dels bifall till Utsk:s förslag och dels att införseltullen måtte bestämmas till 1 r:dr LS, hemställde Hr Landtm, om R. o. Ad. bifölle Ulsk:s förslag i denna del, men dervid ropades starka nej jemte ett eller annat ja, och då Hr Landtm, i anledn. deraf hemställde, om R. o. Ad. ansåge torkadt eller rökt kött böra åsättas en införseltull af 1 r:dr Lff, blef denna propos. besvarad med ja. 23 punkten, ang:de artikeln leksaker. Frih. Cederström: Jag anhåller vördsammast att få veta på hvad sätt dessa artiklar varit till förlullning upptagne uti 1845 års tulltaxa; och att jag, efter erhållen upplysning derom mätte återfå ordet. Hr von Hartmansdorff: Denna rubrik finnes icke i 1845 års tulltaxa, utan Bevilln.Utsk. har, oaktadt Hr Aminoff säger, att det haft ondt om tid, likväl sjelf letat fram dessa leksaker. Hr Printzensköld:
Och den oskyldige skall hulpen varda; för sina händers renhets skull skall han hulpen varda. Job svarade, och sade: Mitt tal blifver ännu bedröfvadt; min magt är svag för mitt suckandes skull. Ack! det jag visste, huru jag skulle finna honom, och komma till hans stol; Och sätta min rätt fram för honom, och uppfylla min mun med straff; Och förfara hvad ord han mig svara ville, och förnimma hvad han mig sägandes vorde! Vill han med stora magt träta med mig? Han ställe sig icke så emot mig; Utan lägge mig före hvad likt är, så vill jag väl vinna min rätt. Men går jag rätt framåt, så är han der intet; går jag tillbaka, så varder jag honom intet varse. Är han på venstra sidone, så fattar jag honom intet; förgömmer han sig på högra sidone, så ser jag honom intet. Men han känner väl min väg; han försöke mig, så skall jag funnen varda såsom guld; Ty jag sätter min fot uppå hans fjät, och håller hans väg, och viker intet deraf; Och träder intet ifrå hans läppars bud, och bevarar hans muns ord, mer än jag skyldig är. Han är enig; ho vill svara honom? Och han gör allt som han vill. Och om han mig än vedergäller hvad jag förtjent hafver, så står ändå för honom mycket tillbaka. Derföre är jag förskräckt för honom, och när jag det märker, så fruktar jag mig för honom. Gud hafver gjort mitt hjerta blödigt, och den Allsmägtige hafver mig förskräckt; Ty mörkret vänder icke åter med mig, och mörker vill för mig intet bortgömdt varda. Hvi skulle tiderna dem Allsmägtiga icke fördolda vara? Och de honom känna, se intet hans dagar? De flytta råmärken, de röfva bort hjorden, och föda honom. De drifva bort de faderlösas åsna, och taga enkones oxa till pant. De fattige måste vika för dem, och de torftige i landena måste förgömma sig. Si, vilddjuren i öknene gå ut, såsom de pläga, bittida till rofs, att de skola bereda mat för ungarna.
Me* mot i iler i detta amne: r:o A RiksdagsFullmägtigen irran Wester Norrlands Lån, ffahtin Bengtsson, som deruti anmärker, att Kongl. Förordningen, af den 13 September 1790, angående allmänna vågars underhållande vintertiden, gemenligen endast tillämpas å stora »11- LagUtskottitsBadnktinaen. *07 manna Landsvägen , ehuru mindre vä^r, såsom Harads och Socknevagar samt Byoeh Kyrko.vägar äro lika angelägna att: begagnas och att hallas uti får bart stånd j nied afseende hvarå och då deåboér, hvilka bo p.i flera mils afstånd ifrän' Linds* vigen, utom underhal andet af ofvannänmde mindre vågar, åro skyldige att, i lika proportion med närmare boende, deltaga i betalningen till Snöploglaget, ehuru de forre, för deras mindre, men lika nödige, vågars plogning , hafva mångdubbelt mera besvär och kostnad, än ploglag, hvilka för några hundrade alnars plogning nuta betalning, föreslår Riksdagsmannen, det tillägg och den förklaring at 3 §. uti nämnde Förordning, att plojagets betalning af Hiradet eller Socknen må hädanefter'å bestämmas, ej ollenatt efter Landsvägens längd och beskaffenhet, utan ock efter de närmare eller fjermare väghållnings skyldiges besvär af andra mindre vägars underhållande.
Allmänhetens anspräk pä deras werksamhet sä utsträckt, att jag för min del aldrig i unberdänighet tillstnrker, att priwatg commitzioner mä blifwa en Embetspligt; derigenom skulle Rättegängar och klagomål fä nya och betänkliga anledningar, och den parten, som nu endast har att skylla sin egen försummelse för livander, dem dan förmär undanhälla sig, fär tillfälle att kasta den pä Embetsman, jemwäl i afseende pä ersättningen. Den, som utgifwer ett Län, har ju ett godt tillfälle att förbehålla sig uti förstrifningen rättigheten till Jntekning och dä winner han, enär han behagar, utan communication, en sadan förmon. Om jag täger för afgjoM att den, som utlänar penningar eller gods pä ett blott stuldebref, ej söker Jntekning, förrän han mitztänker Gäldenärens »vederhäftighet, sä är det klart, att han derigenom söker utestänga andra fordringsägare och göra andras rätt mindre gällande, än de ägde wid den tiden gemensamt. Lyckas det honom: gitter han fullgöra alla Lagens fordringar, sä mä han ostörd njuta de härmed förenade fördelar till godo, men att genom ny Lag underlätta denna beredning, anser jag, för min underdäniga del, medföra betänkliga följder. Sällan yppas nägon Coneours. der icke mer eller mindre wälwilja emellan Gäldenären och Borgenärerne sig wisar. Bihang. N.o sZ, 24. Det 178 Den 17 Aug. Det stolle wara oförmodadt om ett annat förhållande inträffade, sä wida relationerne mäste, i afseende pä ffyldstap, wänffap och egennytta, wara närmare eller fjermare.
Under tilltal ställas eller sin frihet beröfwas för dest gerum, gar och yttranden uci Riks-Smnden eller nägot Rik» sens Ständers iltstokt, "utan ali det Ständ, till hwilkei han hörer, sädank tillattt genom uciryckeligt beslut, deruti minst fem sjcttedclar af StändetS wid omröstningen in Plena tillstädes warande Ledamöter instämt. Tage stg dock ingen häraf anledning till fri» 8ro Den rz December kallelse fran dek Författare answar, som RegeringsAormens 84 H. och 2:dra Moni. 29 §. af dennn Riksdagsordning utsätta. Men öfwerfaller någon inom Ständ eller Utskott den andre med hugg och stag, eller nyttjar emot honom wapen, hasme den an, gripande förwärkar ljfwet; och ma han, utan an widare nima Niksda'.smanna skydd, till behörig Domstol öswerlämnas. Beskylleö Riksdagsman för nägon grof misigerning mä han ej i häkte inmanas, förr än, efter anstald ransakning, Domaren sädant skäligt pröfmat, sä wida han ej ä bar gerning sunne» warder» Gälle likwäl om han efter Domstolens kallelse, sig ej inställer, hwad allmänna lagen i lhy fall stadgar. Ej mä Riksdagsman häktas för mindre förbrytelser eller för skuld insättas; ware dock hans egendom ej fran laga Utmätning frikallad. Icke eller kon någon Riksdagsman frän annan ork, emedan han för Riks, dagens skull sig ä Riksdagsorten uppehåller, utom i ofwanförmäldte swarare sall, dragas derstädes för Rätta, med mindre han sökeö sör gäld, som han under den tiden sig der äsamkat. Ingen ware tillätit att jsrän dem som till Riksdagen fran Landsorterne an» ländt, mom husbondens lof och minne, lill Krigstjenst wärfwa något tjenstehjon. §. 79.
Stadgan till ordnings vinnande vid Ridderskapets och Adelns sammankomster, uppläsning af. I. 5. — till ordnings vinnande vid Ridderskapets och Adelns sammankomster, om ett tillägg i. XI. 354- XII. R. 170, 191. XVI. B. 25o. XVII. A. 53. Stads-andelarne i Uppstäderne. Se Tolag. Stael von Holstein, Friherre Fabian Wilhelm, yttrande. L 69- Stagnation i rörelsen, om medel att förekomma, i händelse efter realisationens verkställighet, mynt någon tid skulle saknas. III. 96. R. 289. XVI. Stahl, Sven August von, yttranden. III. StampVerk. Se Qvarnar. Stapelstädernes skyldighet att hålla upplag af salt och spannemål, om upphörande af. V. B. 3g. Å. x33. XI. U. i35. XII. A. 165. E. 292. Statsbrist, om uppdrag åt Fullmäktige i RiksgäldsConloret att, medelst en fyllnadsafgifts fördelande på 2:dra Artikeln, fylla en möjligen, högre än beräknadt är, uppkommande. Se Fyllnadsafgift. Stats-brist, Extra-, om upplysning huru en sådan kunnat uppkomma för år i832. XXI. B. i35. A. i3g. Statsbristsumman, om förändring i tiden då den skall förskottsvis hållas StatsContoret tillhanda. XVIII. B. 32. A. 48. E. 117. StatshushållningsSystem, om grunder för ett nytt. II. 236. III. StatsRegleringen, rörande tiden då den skall taga sin början. XVI. B. 140. A. 232. XVII. E. 34. — angående resultatet af. XVII. A. 469- B. 5i2. XXII.
— O, om du visste hvad jag alltid tyckt om den snälla gubben; nu gör jag det ännu mer! — Hurudan färg var det? — J a s å » choklad », som klär dig så bra, med robe af brysselspetsar! — Hvad jag tycker du skall vara glad — jag måste se den, innan jag går! — Så generös var visst inte Otto! — Vi måste vara förståndiga och spara litet mer än vi göra, det är hans motto. — Liksom man inte spar sina gamla toaletter, ju oftare man får nya. Men det kan han aldrig lära sig förstå. O, hvad jag ångrar, att jag gifte mig så tidigt! » » Säg inte så, kära Elna! Tänk på mig, som är fem år äldre än du och ännu inte är förlofvad ens. Det har jag, för att jag icke kunnat, som du, raskt fatta mitt beslut och låta mig bedåras af den förste bäste bland mina tillbedjare. » » Fy, nu är du elak, Ebba! » sade den lilla frun i samma ton och med samma förolämpade min, som när hon för sex år sedan var pensionsflicka och kamraterna retades med henne om en inklination med en fräknig och tjock liten kadett med orangutangarmar. petitrad ( fortfor hon, » att jag aldrig skulle kunnat hålla af någon annan. Och att han är värd detta, det måste du medge? » » Det gör jag visst, kära Elna, och beviset derpå är, att jag kallade honom den förste bäste, » svarade Ebba i älskvärd ton, men med en retfull liten dragning i venstra mungipan, som gjorde intryck af, att komplimangen icke var ärligt menad, hvilket Elna dock skulle ha varit den sista att uppfatta.
Om Maga2in3-InrättningeiSs skyldig* het att hafva ständige Rager i Räneri , och till hvad belopp i hvarje, lämpadt efter orterne* behof. •2 §. Randshöfdingarnes åligganden att på allt sätt vaka deröfver, att undsättningar icke utdelas vid andra tillfällen än då missväxt eller andra oumgänglige behof det kräfva: Allmänna Stadganden huru Randshöfdingarne böra undersöka verkliga undsättnings - behofven. Ueras skyldighet att innan Undsättnings-Spannärål utlemnas, tidigt göra anmälan hos ÖfverStyrelsen, och då uppgifva om Sädes-Ragret inom Ränet blifvec tillräckligt eller ej, samt i sednare fallet, hvad qvantité Spannmål till undsättnings - behofvens afhjeipande oumgängeligen behöfver anskaffas. StatsUtskottens Betankandeiii 3 §i Öfver-Styrelsens skyldighet att i anis ledning af sådane anmälanden fatta skyndsamt beslut och' gifva nödige Förordnanden när eri orts undsättnings förråd behöfver förstärkas. 4 ' §. Huruledes Undsättnings ■ Spannmålen skall utdelas, hvilka Controller dervid äro nödige, att Säden verkligen kommer den behöfvande tillhanda, 5 §. Örn undsättnings, prisens bestämmande af Ofver - Styrelsen och hvilka grunder der* vid skola följas. 6 §. Hvad säkerhet bör af den eller deni pr&steras, sorn icke magta Säden genast betala , samt örn Fandshöfdingarnes åliggande att pröfva öch godkänna sådan säkerhet. 7 §. Huru långt anstånd beviljas undsättnings-tagare med betalningen, och örn Räntas erläggande efter förfallo - tiden, samt orri och när återbetalning in natura må medgifvas. g §. På hvad sätt indrifningen af Fåne* Spannmåls• medel skall verkställas och huru de utestående Summorne böra verificeras. g §.
Allt det der och mycket dertill vore hjelpt, om universitetet flyttades till Stockholm. Men det låter sig väl ej göra. Alltför dryga kostnader äro nedlagda på universitetsbyggnaderna. Stadens borgerskap, som lefver endast på studenterna, skulle gå under. Professorerna vilja ej komma under ögonen på hufvudstadens press. Emellertid måste något göras. En stående teater kostar penningar ... Men musik? Ja, musik kunde studenterna göra sjelfva. Också gjorde de det con amore. Sångarnes antal blef ständigt allt större, och man har skäl att hoppas det student-kören snart skall räkna lika många medlemmar som student-kåren. Men hvad har man vunnit? Man har skapat en ny klass af olyckliga varelser: sångarne. Åtminstone är det säkert att man skall hafva god helsa, godt om tid och godt om penningar för att vara sångare i Upsala. Jag menar nu naturligtvis »solosångare», ty i kör sjunger hvarannan student. Ingens tid är väl mera upptagen än en sångares. Han stiger upp tidigt om morgonen för att skrifva in några nya stycken i sina notböcker. Klockan 12 skall han på repetition – allmänna sångföreningen sammanträder. Eftermiddagen har han stämt möte med några vänner för att dricka ett glas punsch och sjunga igenom sista häftet af »Gluntarne». Derpå skall han hem och kläda sig för att gå på supé, ty sångaren delar med nobiles äran att företrädesvis bjudas på alla supéer i staden. Ingen Upsala-supé får sakna 5 eller 6 nobiles och 4 sångare, jemnt fyra, som bilda en qvartett. Efter supéen skall han sjunga en serenad för en af hans vänners syster eller fästmö. Härtill kommer sång för rektor, sång för inspektor, sång för den nye hedersledamoten i nationen, sång för N. N., som kommit på besök till Upsala, sång för Gud och hela verlden. Och konserterna sedan .., .. Och sångaren tröttnar aldrig. Egenkärleken, täflingslusten håller honom uppe, drifver honom framåt. Olycklige sångare! Endast en stark förkylning med ty åtföljande heshet och snufva kan rädda honom .. Vid konsertens slut uppsökte Henning en qvartett.
Man skulle icke undgått att finna, huru det lilla hushållets sysselsättning vid den mindre illa eonstruerade, och icke inmurade bränvinspannans skötsel borttager en tid, som bättre kunde användas, och oftast grundlägger den böjelse för starka dryckers omåttliga njutning, hvaraf husbehofsbrännarens bela familj, ej sällan tagit en smitta, emot hvars menliga inflytande å samhällets trefnad man förgäfves uppställer botemedel, innan man för sig klart och redligt uppgjort orsakerne till det onda, hvilket man eljest kan komma att anses blott hafva låtsat vilja bota. Man hade som Statsekonom härifrån säkerligen kommit till den slutsats, att Lagstiftare-åtgärden, i ekonomiskt hänseende, måtte visa sig uti förmågan att afleda en näringsgren ifrån det verkningsfält, hvarå den med enskild, och således med allmän, förlust bedrifves, och att inleda den inom sådane förhållanden, hvarunder den blifver indrägtigast, och i moraliskt afseen - Den 14 September f. m. de inom samhället minst, eller alls intet, skadlig. Vid tillämpningen af denna sats å bränvins-tillverkningen, synes det åtminstone för mig klart, att den enda utväg, att visa någon syftning lill det mål, man åtminstone förebär sig hafva velat vinna, hade varit, att uli ett ändamålsenligt, å möjligast rättvisa grunder, fotadlBeskattnings-systém, hafva tillvägabragt allt det correctif emot de moraliska olägenheterna af sjelfva bränvinsbränningen, man troligen kunnat utfinna. Min enskildta öfvertygelse är, alt, så länge pannrymden utgör föremålet för beskattningen, och jag tror, att man ännu såsom en öfvergångs-utväg icke lämpligen äger någon annan, denna bör utgöras till lika belopp för hvarje kannrum, vare sig i stor eller liten panna. Jag tror, att detta skattebelopp bordt bestämmas, icke efter hvad, med en panna, efter hvars och ens beqvämlighet afverkas, utan efter den tillverkning, som med det kända fullkomligaste apparat, vid en riktig Fabriksskötsel, efter grundade och noggranna undersökningar kan tillverkas.
Och dock torde det icke kunna förnekas att Olaf Poul-sens gästspel, tack vare förhållandena, gått temligen spårlöst forbi för den stora publiken, ehuru det under den korta tiden af några fä representationer omfattade två Holbergs-roller (Henrik i» Henrik och Pernilla » och Arleqvin i * l) c osynliye »), en Shakspearesroll (Spole i » En midsommarnatts-fl rom ») och två moderna figurer (Charles i Scribes » Den första kärleken » och etatsrådet i Benzons * En skandal &gt;), således en ganska omvexlande repertoar. I synnerhet förhöll sig publikeu temligen kylig gent emot tillfallet att fä se Holberg. Ludvig Holberg är en känd och erkänd storhet på den dramatiska diktningens område. Stockholm firar, när det gäller, jubileer till hans äia, och Stockholm subskriberar på praktupplagan af hans komedier. Men att se honom spelas på scenen intresserad icke i samma mån detta Stockholm. Faktum talar. Holbergsre-presentationerna gåfvos för halfva och fjerdedels hus, ehuru en af Danmarks förnämste Holbergsskådespelare medverkade. Orsak en bör icke sökas endast i den ögynsamma tidpunkten för hr Poulsens uppträdande härstädes, i den vackra efter-.sommaren och den egentliga teaterpublikens frånvaro på resor, vid badorter och på sommarnöjen. Noga taget » går » icke Holberg hos oss. Det är ju möjligt, att en rollbesättning af idel Poidsener skulle hjelpa upp saken. Det är till och med troligt, att något dylikt skulle hafva samlat ett par fulla hus. Men under nuvarande forhållanden förblir hela den Holbergska verlden oss så pass främmande, att äfven en Poulsens mästerliga förmåga att göra oss förtrogna der-med icke räcker till. Vi uppskatta hans Henrik oeh hans Arleqvin och beundra hans framställningskonst, som sätter lif i en af de figurer vi se framför oss, men vi stanna i klyftan mellan vår beundran för den enskilde konstnärens personliga talang och vår likgiltighet för det eljest någorlunda ' liflösa stycket i dess helhet.
Det sedan år 1805 i Länet existerande och med af Eders Kongl. Maj:t : lade Stadgar försedda Hushållnings-Säilskapet har visserligen sr.:, i tl genom spridande af råd och upplysningar, premiers utsättande o. s. >. i jordbruk och näringar införa nödiga och nyttiga förbättringar, men synes icke hafva lyckats på ett sätt, som motsvarat de förhoppningar, hvartill q Femär s-ber äLt else frim IVester Not'rlunds Län. 18 dess nitiska bemödanden bordt berättiga. Sådant tillskrifvcr jag förnämligast för orten egna förhållanden, som vållat binder, hvilka det icke berott af Sällskapet att undanrödja. Ifråga om fäderneärfda vanor, arbetssätt m. m., är allmogen här, som annorstädes, af en envist konsel-vatif tendens, och denna allmoges naturliga goda förstånd bidrager i sin mån till att öka anspråken på bevisen om nya methoders fördelaktighet, innan de vilja frångå dem, far och farfar begagnat och hvaraf dessa sägas hafva funnit sig väl. Den vill derföre lika mvcket, om icke mera än allmoge i andra orter, öfvertygas om det nyas företräden framför det gamla, innan detta sednare öfvergifves. Först sedan bevisande exempel åstadkommits, börjar den vilja tillegna sig de lyckade resultaterne. I Rikets sydligare provinser gifvas dessa exempel vanligen af ståndspersoner, hvilka ulan fördom, men med en på högre bildning grundad förmåga att på förhand beräkna sannolikhelerne för eller emot en uppställd theori, samt i en ekonomisk ställning, mägtig att uthärda en möjlig motgång vid utförandet, i allmänhet furnäs beredvillige att medelst experimenterande föra jordbruksnäringen framåt.
BankoUtsk:t har medgifvit, att de förhållanden, som föranledde sednast församlade St:r att bevilja en tillfällig löneförhöjning, qvarstå i oförminskad "kraft. —• Utsk:t medgifver att lönerna, inberäknad den tillfälliga förhöjningen, icke äro större än som erfordras för en tarflig bergning. — Oell slutligen medgifver Utsk:t att omständigheterna tala derför, att den tillfälliga förhöjningen må på ordinarie stat upföras. Om R. o. Ad. vid detta tillfälle, likasom då Ståndet fattade beslut öfver frågan om löneförhöjningen för Statens tjenstemän, godkänner de af Utsk:t yttrade åsigter, att billighet och rättvisa HO Den 8 Augusti. tala för deli tillfälliga förhöjningens upförande pä ordinarie stat, så torde det, efter mitt omdöme, för det Högt. St:t icke finnas iner än tvenne skäl, som kunna föranleda 11. o. Ad. att nu, då fråga är om Bankens tjenstemän, fatta ett olikartadt beslut. Det ena af dessa skäl skulle vara, att Bankens tillgångar icke medgåfve att han för framtiden bunde sig vid deri högre aflöningen; det andra, hvilket är Utskits synbara skäl, att en fast, högre lön skulle förhindra en möjligen blifvande förändring af Bankens verksamhet. Hvad det första skälet beträffar, torde orimligheten deraf vara klar för en hvar. Hvad åter det andra vidkommer, så anhåller jag att i den ordning, Utskits yttranden deröfver förekomma, få uptaga och besvara dem. Utskit säger, att vid denna riksdag särskildta förslag blifvit väckta om genomgripande förändringar i BiksBankens organisation. Skulle dylika förslag vara ett fullgiltigt skäl för att sätta tjenstemännen i en osäker och lös ställning, så hade konseqvensen fordrat att hela Svenska arméen fått dela samma öde, enär, så vidt jag minnes, sedan 40 år tillbaka, vid hvarje riksdag förslag blifvit väckta om denna armées reorganisation, ja äfven om dess indragning. Sedan
Den, som skrifver detta, påminner sig med sorglig fägnad den hänryckning, hvarmed Philosophiska Fakultetens dåvarande Decanus, Professor J. O. Höijer, på sitt humoristiska vis berättade för sina medbröder om denne utomordentlige ynglings ankomst och student-examen. Äfven till Upsala åtföljdes han af sin Mor; som nu der fästade sin bostad för alltid. Ej långt derefter såg jag honom första gången. Hans vackra utseende förenade då ännu, i ögon och anletsdrag, barndomens hela blomsterfriskhet och glada oskuld med snillets genomträngande tankeblick och ett redan på den höga pannan hvilande – man kunde säga, thronande – allvar. Öfver begynnelsetiden af hans akademiska lif, – ungefär ett par år framåt, – qvarlåg ännu den första ungdomens morgondagg, skimrande och nästan ostörd. Med en sällhet, som förstås af beslägtade sinnen, fördjupade han sig under det första året i de forn-klassiska språkens litteratur; hvilken alltid förblef ett bland hans kärleks hufvudföremål. Den betraktades af honom ständigt såsom den grundval, hvarförutan ingen nyare litteratur kan studeras med fullständig båtnad. I det lefvande sammanhang, hvari han uppfattade antik och modern litteratur, blefvo båda ömsesidigt lifgifvande genom hvarandra. ”Cicero” – sade han längre fram – ”har lärt mig förstå Goethe”. Bland inhemska skalder blef vid samma tid Stagnelius hans älskling. Hos denne mötte honom nämligen (dels i verkligheten, dels åtminstone i skenet) en motsvarighet till den djupa religiositet, som utgjorde hans lifs grundkänsla, och derjemte till det religions-vetenskapliga interesse, hvars bestämda sjelfmedvetenhet nu hos honom började vakna. Detta interesse förde honom ock till Swedenborgs lära; i hvilken det länge fann en ymnig näring. Det var den Swedenborgska theosophien, som gaf honom de första utgångspunkterna för hans egen, hädanefter mer och mer sig utbildande philosophi. – I allmänhet blommade nu hans varelses vår.