Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta var icke väl undangjordt förr, än fråga om förändring i grunden för landstingsskatten äfven uppstod, oaktadt denna var och är byggd på den rena och radikala basis, nemligen på bevillningen enligt andra artikeln Bevillningsförordningen, och innan ännu kommunalförfattningarne blifvit i praktiken så tillämpade, att de ens kunde sägas vara någorlunda kända, blefvo Lands tingen öfverraskade af nådig befallning om utlåtande i ämnet. Frågan gällde icke mer eller mindre än tillämpning af samma grund för utgörande af denna skatt, som den för skattebidrag i allmänhet inom de särskilda kommunerna blifvit antagen — det vill säga skattens fördubblande på jordbruket emot på andra beskattningsföremål; och lyckades det vederbörande allt för väl att sålunda i ett obevakadt ögonblick få gynnsamma svar från de flesta Landstingen, innan den antagna förändringen i kommunalskattegrunden blifvit tillämpad. Nu har ändtligen frågan kommit under Ständernas pröfning, samt af Sammansatta Utskottet blifvit, efter den förseglade sedelns öppnande, tillstyrkt, hufvudsakligen på de skäl, att jordbruket, som icke skattar för den inkomst, hvilken åtgår till deraf utgående skatter och onera utöfver allmänna bevillningen, skall draga största nyttan af de föremål, för hvilka landstingsmedlen användas. Undertecknade, som icke kunnat dela majoritetens mening i detta afseende, få alltså emot Utskottets Utlåtande härmed afgifva sin reservation. I hvilka delar jordbruket skulle hafva större fördel af landstingsskattens användande än andra skattdragande, är icke närmare utredt, och vi kunna icke heller finna hvari denna fördel skulle bestå. För oss vill det deremot synas klart, att, om ock icke hvarje samhällsmedlem kan draga alldeles lika fördel af hvarje nyttigt företag, knappast något sådant kan tänkas, af hvilket man kan med fullt skäl säga, att detsamma endast tillgodokommer en viss klass, ty om fördelen kommer en klass direkt till godo, så kommer den alltid andra klasser till godo på indirekt väg, åtminstone så vida desse sednare höra till dem, som deltaga i skattebördan, helst den ena alltid är i behof af den andres verksamhet i ett eller annat hänseende; och skulle än något sådant företag kunna finnas, på hvilket en särskild klass uteslutande droge fördel, så innehåller Förordningen om
Alla helgon och martyrer hade fått dylika tecken, när de väntade på dem, Jeanne d’Arc och Ansgarius och den heliga Elisabet och Moses och alla de andra. Om en vecka skulle skolan sluta och sommarferierna börja. Och innan dess ville Maja ha sitt järtecken, så att hon bestämdt kunde förklara för föräldrarna, att hon visste sig vara utvald till något högre och bättre än att gå i skolan. Pappa skulle på afslutningsdagen anmäla hennes utträde. Flickorna blefve allt rysligt ledsna öfver att hon lämnade dem. Det fanns i klassen ingen sagoberätterska på långt när så styf som hon. Men man fick inte taga hänsyn till någon eller något, när man var utsedd till helgon. Hon gick framåt skogsstigen och väntade andlöst. Hon såg sig om till höger och venster, tittade upp i luften och snubblade på trädrötter, stirrade ner i marken och stötte hufvudet mot lågt nedhängande grenar. Än klappade hennes hjärta häftigt i våldsam förväntan, än stod det stilla i nästan bäfvande ångest. Skulle det väntade visa sig som en brinnande buske, höras som ett stilla sus, i hvilket hon skulle förnimma Guds röst? Skulle det komma som en jordbäfning eller som ett åskslag? Åh, bara inte som ett åskslag! Hon såg hastigt upp mot himlen. Den var molnfri, men det hade ingenting att betyda, när det gällde under, snarare tvärtom. Hon var säker på att järtecknet skulle komma denna afton; alldeles säker. Skogen var så underbart stilla och högtidlig, som om också den väntade det underbara. Hon visste, att det skulle komma, men hon visste ej huru. Det var det, som var så hemskt. En skälfvande rysning genombäfvade henne. Kanske det var bäst att vända om hem! Om det plötsligen skulle bli fullkomligt mörkt. Maja var mörkrädd. Man kunde ju vänta sig allt. Det var som om en isig dimma plötsligen insvept henne. Hon frös. Ett fågelpar flög fram och åter öfver hennes hufvud under ängsligt pipande. Väntade de också? Maja väntade icke mer. Hon bara hoppades, — att ingenting skulle hända. Hvad var det? Hvad var det? Det prasslade i de torra löfven, som i en hög lågo på den svarta jordmyllan under boken därborta. Det var en orm.
Utaf denna ränta har dock, till följd af nådiga Brefven den 1 Januari 1834 och 14 September 1843, ett gratial af 73 Rdr 12 öre årligen uppburits af en f. d. tjensteman hos Kanslistyrelsen, Expeditions-Sekreteraren S. E. Hallencreutz, och detta gratial blef af Eders Kongl. Maj:t under den 13 September sistlidet år förhöjdt till 200 Rdr, att från och med 1861 års början utgå, hvadan det bidrag, som kassan nu lemnar för berörda vetenskapliga ändamål, endast belöper sig till 473 Rdr rmt. Denna summa jemte 1840 års anslag, tillsammans 16,073 Rdr, är således den årliga tillgång, som finnes att för den vigliga angelägenheten använda. Antalet af dem, som från anslaget sökt understöd, särdeles för vetenskapliga resor, har från början varit högst betydligt, hvilket år 1831 föranledde Kongl. Maj:t att, till lättnad i afseende på anslagsmedlens fördelning, vidtaga den åtgärd, att två resestipendier, ett större å 1,800 Rdr och ett mindre å 1,200 Rdr riksmynt, påförslag af Sundhets-Collegium åt läkare utdelas, samt dylika stipendier på förslag af de Akademiska Konsistorierna och Akademie-Kansleren tilldelas två vetenskapsidkare vid hvartdera universitetet, hvarefter återstoden af anslaget användes dels till reseunderstöd åt personer, hvilkas ansökningar blifvit af andra auktoriteter förordade, dels såsom bidrag till utgifningskostnaden för läroböcker och lärda verk, hvilka, efler vederbörandes deröfver afgifna yttranden, kunna pröfvas företrädesvis vara af sådant bidrag förtjenta.
Då ali annan i Riket behntelig Rotering underkastad, jord, af Krono-Skatteoch Frälse-natur, enligt Riksens Ständers Beslut, borde vara till Kneckteoch Båtsmanshåll indelt, men Hemman eller Hemmansdelar likväl gifvas, som ännu ej kommit att vidkännas ett sådant onus, utan att något motsvarande dem ålagdt är, skola desse för en sådan Rotefrihet, så länge de den åtnjuta, ärligen betala Tolf R:dr för Den 2 Juli. 271 för helt Hemman och i förhållande för mindre delar; äfvensom Regements - Officers - Slabs Boställen, intill dess att Extra Rotering riem ålägges, skola i krigstid vidkännas en lika afgift, från hvilken alla öfriga Militaire Boställen, Säterier samt Rå och Rör med alla öfriga Hemman och Boställen, som åtagit sig antingen Permanent eller Extra Rotering, undantagas. 6 Morn. Arrendatorer, Hälftenbrukare och Eandtbönder , betala afgift efter enahanda grund , som i allmänhet för ägare blifvit bestämd, pä det sätt, att sedan den, under Arrende eller annat bruk upplåtne Egendomen, af hvad beskaffenhet den vara må, undergått värdering, och Arrendet, vare sig i penningar, persedlar eller tjenstbarheter, blifvit afdraget från belöpande rentan för Egendoms-värdet efter Fyra procent, skall Fem procent af den i behåll varande rentan utgöra Innehafvarens Bevillning, hvilken dock till mindre belopp, än en åttondedel, af hvad ägaren erlägga bör, honom ej må påföras. De som bruka Arrenderad jord erlägga Bevillning till hälften mot den, som Arrendatorn blifvit påförd eller mindst en Sextondedel af ägarens. I öfrigt betala, efter denna Ar. tikel, Arbetsfolk, som vunnit tillstånd att utan ständig årstjenst och lön arbeta för dagspenning: Mankön, ogifte samt gifte och Enklingar utan minderåriga Barn . R;dr x: — Gifte samt Enklingar med minderåriga Barn lC. Qvin - 273 Den * Juli. Qvinkön, ogifte eller Enkor utan minderåriga Barn 12.
Öfver protest skall skriftlig handling upprättas, innehållande : ordagrann afskrift af vexeln, med allt hvad derå finnes tecknadt; den sökandes anhållan eller påstående; det svar derå gifves af den, mot hvilken protesteras, eller anmärkning, att svar af honom ej erhållits, eller att han ej kunnat träffas; uppgift på orten, hvarest och tiden när protesten sker, så ock förrättningsmannens och vittnets egenhändiga underskrifter. 71 8. Anträffas ej den, mot hvilken protesteras skall; varde protesten verkställd vid hans bostad: kan underrättelse derom ej erhållas genom efterfrågan hos ortens polismyndighet: varde förhållandet i protesten anmärkt. Vexelinnehafvaren vare ej befriad från skyldigheten att protestera, fastän den, mot hvilken protesteras skall, ailidit eller kommit i konkurstillstånd. 75 §. Förrättningsman åligge att öfver verkställd protest förvara protokoll, så att den, som det åstundar, må kunna del deraf få. 11 I4ap. Otti vexels preskription. 76 8- Vexelfordran skall mot godkännare bevakas genom stämning, som honom kungörcs inom tre år från vexelns förfallodag. Försummas det; håfve fordringsegaren sin vexelrätt med godkännaren förlorat. 77 8- Innehafvare af en för bristande betalning i laga ordning protesterad vexel håfve emot öfverlåtare och vexelgifvaren, om de i Sverige bo, förlorat sin återgångstalan, så framt han icke den talan bevakar genom stämning, som kungöres inom följande ted, räknad från 20 Lag-Utskottets Betänkande, N'-o 39. vexelns förfallodag, nemligen: inom tre månader, om vexeln var ställd att betalas inrikes, inom sex månader, om den var ställd att betalas i något annat Europeiskt land, inom ett år, om den skulle betalas å någon ort utom Europa, med undantag af de å andra sidan Goda Hoppsudden eller Gap Horn belägna orter, och inom aderton månader, om den skulle betalas å någon af sistnämnde orter. 78 §.
Några gällande skäl, hvarföre sistnämnde hemman skulle befrias från rustningsprasslationen in natura, kunde svårligen framletas, då i allmänhet hemman med indelta räntor äro förbundne att sådane afbörda, utan rättighet till deras lösen med penningar. Dfverskottsräntornas förvandling till naturaprestation vore alltså en af rättvisa och billighet påkallad fordran, nödvändig för de Rusthållare, som egde att räntorne uppbära, ehuru tung för de rustande, som måste dem erlägga. Angående sedermera jemkningsförrättningens resultat, förminskningen af n49 man, ansåg äfven Kongl. Maj:ts Befallningshafvande detta resultat eftertänkligt, enär en sådan förlust af manskap nära Flottans hufvudstation icke kunde blifva annat än ganska kännbar. Eftergiften af delta antal Båtsm,än vore icke heller grundad på något verkligt behof, och kunde derföre icke heller rättvisligen fordras, helst skälet lör denna fordran vore Irdott en supposition om en del Rusthållares oförmåga att rustningen prestera. Man hade väl föregifvit, att ett större antal Båtsmän ofta måst vara vacant; men det var dock först sedan jem.kningsfrågan uppkommit, sorn Kongl. Majit i Nåder tillåtit vacancerna, icke på grund af ortens oförmåga att utgöra sina Båtsmän, utan till underlättande af jemkningens verkställighet. Ganska få eller inga vacancer funnos förut, och svårighet för rotarne att recrutera öfverklagades icke, om ej under påslående krig. Med den Nådiga tillåtelse, som blifvit Kongl. Majrts Befallningshafvande lemnad, att i ärendet sig utlåta, utan hinder af hvad Kongl. Majit 4^ulinnau redan förorduat, uttalade Kongl. Majrts Befallningshafvande öppet den Kongl Majus Nådiga Skrifvelse N'.o 26.
Förordningarna af den 23 Oktober 1860 kungjorda stadganden, angående dels »ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den, som träder till eller utsprider villfarande lära», dels ock »främmande trosbekännare och deras religionsöfning»; men enär icke någon af dessa förordningar är fullt öfverensstämmande med grundlagarna, och dessutom den sednare är så beskaffad, att dermed åsyftadt lugn, reda och ordning i kyrkliga förhäl* landen icke dermed vunnits, eller rimligen kunnat vinnas; anser jag, som nu vid motionstidens slut icke har tillfälle försöka redigera fullständiga förslag till föreskrifter i dessa ämnen, böra blott ödmjukligen föreslå: att Lag-Utskottet, i följd af l:sta mom. 33 § Riksdags-ordningen, täckes, med ledning af: dels ofvanintagna §§ ur »Danmarks Riges Grundlov»: dels derefter omförmälda, i afskrift härvid fogade, stadganden i Preussiska grundlagen af den 31 Januari 1850; dels den af Konung Oscar, i egenskap af Norriges regent, den 16 Juli 1845 sanktionerade »Lov angaaende dem, der »bekjende sig till den kristelige Religion, uden at vmre Medlemmer af Stats»kirken»; dels ock härefter förslagsvis antecknade bestämmelser, hvilka dock icke nu kunnat göras med den exaktityd, som för en god lag erfordras. — nutarbeta förslag till» lagar, hvilka i afseende å religionsfriheten fullt öfverensstämma med, de stadganden, som, angående religiösa förhållanden finnas i Sveriges nu gällande grundlagar. I följd häraf torde Lag-Utskottet komma att föreslå att Rikets Ständer för sin del besluta: O “Den evangeliske kirkeforfattniugs oprindelse og princip: et utförligt kirkeretligt och kirkeliistoriskt votum for virkelig religionsfrihed af Doktor A. G. Rudelbach. Kiöbenhavn 1849“. *>) “De la religion aux états-unis d’Amerique; par le rev. Robert Baird, traduit de 1’anglais par L. Burnier.
Att förlänga för de ännu återstäende skuldsatte den föreskrifne utredningstid, är hvad som kan göras, och som desse årens erfarenhet fordrar, och otvifvelaktigt är det enda möjliga sätt att frälsa de återstående från de föregåendes öde. Och hvad har väl varit vinsten af denna korrt* lemnade tid? mig veterligen ingen för Staten, ingen för det allmänna, endast tor någre enskildte, som förJ 6edds med C pitaler försrått att på mångfalldigt sätt begagna den allmänna penningebri6ten. Klart synes att Staten icke vunnit, då det icke lärer kunna anses som vinst att i,Oi taliga massor efter olyckl ge få bevaka 8, to å högst :o procent al Disconternes fordran , till hvars incassering ofta åtgå flere år; och huru mycket det allmänna lidit af så många dess medborgares ruin och undergång, torde jag ta undgå att närmare detaillera, dådet är så allmänt kändt och utgör en Tableau som icke utan smärta kan framställas. Hade i stället to års tid blifvit lemnad med ^idels afbetalning hvarje sjette månad, så hade eftef I2fi Den 3 Februarii. min fullkomliga öfvertygelse RiksgäldsContorets förlust på Concurser icke uppgått till •|;del af hvad den nu är, emedan i dessa penningefattiga tider icke alltid den som kan anskaffa ioo R:dr kan anskaffa 200, hvilken proportion i synnerhet är gällande med mindre lån, som äro på den fattigare Classens händer. Den kloka mesure Herrar Fullmägtige en tid syntes taga, att tillåta någre omsättningar på 3 månader med proportionerad afbetalning, var mycket välgörande på den ort, där jag haft befattning med Disconterne såsom Föreståndare i UtredningsContoiret; men Herrar Revisorer behagade fästa sin uppmärksamhet härvid, och det upphörde, utan att jag kunnat i Ständernas Reglemente för Herrar Fullmägtige igenfinna den §:n som förbjuder det. Detta de olyckliges lilla hopp försvann således genom Revisorernes hårdhet, och strängheten har sedan oafbrutit varit rådande.
Till hans magt och myndighet kan man sluta riktigast af de i 1 § af instruktionen förekommande ordalag, att nemligen han till lugnets upprätthållande, lagarnes efterlefnad och allmänna säkerhetens betryggande egde vidtaga alla »nödiga anstaltem samt alla »tjenliga mått och steg», som med lag och författningar vore förenliga. Till den ändan ställdes Domare och andra Embetsman under hans lyduo, Fiskaler och andra åklagare egde han afoch tillsätta, kronans magasiner ställdes under hans inseende och förvaltning, tullverkets tjenstemän blefvo likaledes honom underordnade, och när han anlände till residensstad, upphörde Landshöfdingens funktioner, hvilka af honom öfvertogos, etc. I utöfningen af denna med högsta militärbefälet förenade magt, hade han icke ens vid sin sida någon ansvarig embetsman till rådgifvare eller föredragande, utan egde han till sitt biträde, antaga en Sekreterare, hvars bibehållande vid sysslan ankom allenast på General-guvernörens #förtroende’». Om denna myndighet, hvars tilldelande icke kan ifrågakomma utom under en envåldsregering, icke, på sätt annorstädes med General-guvernörer varit fallet, äfven sträckte sig till ecklesiastik-ärendena och till utöfvandet af någon domsrätt, så var densamma likväl med det år 1809 införda nya statsskick så oförenlig, att det förbud deremot, som blifvit i 46 § Regeringsformen intaget, synes temligen öfverflödigt. Att något försök att öfverskrida detta förbud således icke gjorts genom att åt Landshöfdingen på Gottland öfverlemna, jemte den rent administrativa myndigheten, äfven befälet öfver den derstädes inrättade beväring, torde ock redan af det anförda vara klart.
Ja, jag ville bara säga dig en sak, jag var kanske litet för sträng vid dig i förmiddags, och jag ville säga dig det, att om du kommer i nöd, så kan du gå till mig. Vill du lofva mig det? – Jag får tacka frun så mycket, men det ska’ nog inte bli så illa, hoppas jag. Den gamla frun skakade på hufvudet och gick sakta tillbaka in i våningen. På Lördagen flyttade Elin. Hon fick bo på Söder hos en fattig gammal fru, som hon kände, och Gottfrid betalade för henne åtta kronor i månaden. Om dagarna gick hon och sydde klädningar hos en sömmerska. Det hade inte funnits någon plats på skjortmagasinet. När hon vände tillbaka dit upp för backarna till den trakt, där hon bott hela sin barndom, där hon sagt farväl åt sin mor, och som hon flyttat ifrån för att försöka att själf taga sig fram i den stora bullrande verlden der nere, då kände hon sig underlig till mods. Hvad hade hon vunnit? Hvad hade det blifvit af henne? Och hur hade hon egentligen kommit att tycka om honom? Hon funderade och funderade däröfver, och det förekom henne alt mera underligt. Först hade hon tyckt om honom, för att han gaf henne så vackra saker. Hon hade altid tyckt om att gå fint klädd, och hos Siverts hade hon ej haft mer än fem kronor i månaden, och det kan man ej köpa sig mycket för. Men så hade han kysst henne på pannan. Och sedan en annan gång på munnen. Det var som ett fint bindande nät, som drog mer efter sig. Hon var fången af hans smekningar som med starka band, och om hon ock tusen gånger sade nej, nar han bad henne, så måste hon dock till sist gifva vika, därför att hon börjat att göra det. Hon hade aldrig tillåtit någon annan dylikt, hur många som också hade försökt. Hon tyckte, att hon därigenom hade bundit sig själf vid honom, och att han var hennes herre. Och efter det att han kysst henne, hade han makt öfver henne, hon var i hans våld, och alt hvad hon sedan gaf, var endast litet mer för hvar gång, och nu var hon hans. Det var verkligen, som hon sagt till fru Sivert. Hon hade aldrig kunnat med de arbetare, som hon kände, ty hon tyckte, att deras sätt var simpelt.
Interiörerna äro af mycket skiljaktigt innehåll. Ofta äro de utspunna öfver motsatser: mellan båla ord och tyst arbete, såsom i »Hamnlif»; mellan lifsglädjen och lefnadströttheten, det sunda, glada naturlifvet och det tärda, märglösa studielifvet, det goda humöret och en lärdom, som kommer själ och kropp att skrumpna, såsom i »Sonen är student»; mellan en stor stads jägtande, feberaktiga lif och ett värnlöst stackars menniskolif, hvilket med våld oundvikligt skall ryckas in deri att krossas mellan de snurrande hjulen, som i »Utanför Café National»; mellan lifvet på lek och lifvet på allvar, som i »Välgörenhetsbazar»; mellan det skratt, som klingar ur hjertat och ett friskt lynne, och det skratt, som är kallt och fröjdetomt, såsom i »Glädje»; mellan fabriksarbetarne, som återvända till sina sysslor från sin middag, samt deras herrskap, som är ute på »Middagspromenad». »Före bröllopet» är en fin, skarp stämningsanalys; »En pingstdagsmorgon» är äfven af psykologiskt intresse, men något för långdraget resonnerande. På mig personligen har intet i Bååths hela produktion gjort så starkt intryck som »Barnsöl», icke derför att denna dikt är typisk för Bååths skaldskap och sålunda skulle utgöra dess blomma, utan derför att den ligger närmast mig sjelf, så som jag sjelf ser och känner, och sålunda kunnat tränga djupast in. Bååths diktningsområde har bestämda, något snäfva gränser, men inom detta område är han mästare. Han skrifver om de små och förtryckta och fallna, om det tysta slitet och lifvets blida makter, hemmets ro och lycka, barnaoskuldens upptinande inverkan och kvinnosinnets stilla välde. Kvinnan är för honom lifvets salt. HENRIK PONTOPPIDAN. På ett ställe i sin långa berättelse »Kirkeskuden» gycklar Pontoppidan med den gamla skefva idylluppfattningen af folklifvet. Ensamt, långt ute på en öde landtunga, låg en liten bräcklig fiskarhydda med klenade väggar och lappadt tångtak.
Don omständigheten att ett antal af öfver 1,000 nya sådana skolor blifvit frarnkallado genom den vid förra riksdagen härutinnan vidtagna åtgärd, synes också bevisa, att ett verkligt behof i denna riktning förefunnits; och Utskottet har icke någon anledning att betvifla det gagneliga inflytande, som äfven Kongl. Majit ansett dessa skolor fortfarande komma att bereda för den första undervisningen. I betraktande häraf och då Utskottet nu tillstyrker ett betydligt anslag till löneförbättring åt lärarne vid de fasta folkskolorna, hvilket, jemte det tillskott församlingarne böra lemna, torde i ganska väsendtlig mån komma att befrämja dessa skolors utveckling, kan Utskottet visserligen icke antaga annat än att af de nu ifrågavarande medlen bör utgå hvad som erfordras för underhållandet af de småskolor, som redan kommit till stånd; äfvensom till understöd för de skolor af samma slag som möjligen vidare ifrågakomma. Sedan emellertid inrättningen af dessa småskolor vunnit den betydliga omfattning, Kongl. Majits nådiga Proposition utvisar, synes utvecklingen af denna gren af folkundervisningen redan vara så stark, att icke den behöfver uteslutande med Statens understöd uppmuntras. Enär, såsom Ständernas underdåniga skrifvelse vid sistlidna riksdag gifver vid handen, - afsigten med det understöd, som gafs åt småskolorna, ingalunda var att hämma den fasta skolans utveckling, utan fastmer att stärka det underlag, på hvilket denna skola rätteligen bör hvila, så lärer från delaktighet i det anslag, som kan af Statens medel beviljas, så mycket mindre böra uteslutas den utvidgning som folkskoleväsendet kan vinna äfven genom de fasta skolornas förbättring; — och torde härvid i öfrigt böra iakttagas att, såsom Prosten Rundgren erinrat, understöd af dessa medel må kunna lemnäs för folkskolor icke allenast på landet, utan äfven i städerna. — På dessa grunder anser Utskottet ifrågavarande medel böra ställas till Kongl. Majits disposition, för att i allmänhet användas till folkskoleväsendets utveckling och förbättring, med bibehållande i detta fäll af det vid förra riksdagen meddelade stadgande, nemligen, att hvarje församling, som IJih. till li.