Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Eder åliggande åtgärder, framställt grunder, almikande ifrån de hittills gällande föreskrifter, och öfwer defle grunder hasme Wi inhämtat ej mindre Stats-Beredningens än Edert underdåniga utlåtande; men Dä Wi funnit att de till denna Afdelning hörande ämnen, öfwer hwilka Riksens Ständer flg yttrat, med undantag af Redogörelse-Werket och Revisionen, alla angä dels ändring i Kongl. Författningar uti Eeonomijka mäl, dels införande af nya sädana Författningar till mcderbörandeS efterrättelse; sä hasme Wi ansett pä Wär Rädiga pröfning dero, att Härutinnan efter omständigheterna förordna Hwad alitsa harwid först beträffar frägan vm upphandlingssättet; sä bör i föreskriften derom ingen annan grund gälla än den, som för Staten är förmänligast;'och dä erfarenheten ofta misat, alt intet mist upphandlingssätt är uceflutande jördeiakligt framför de andra, lamt att i denna del, likasom i öfriga grenar af Administrationen, anmändbacheten af det ena eller andra sättet beror pä tillfälliga omständigheter; sä hasme Wi funnit det Allmännas nytta fordra, att sjrlfwa sättet kill werkställande af Spanmäls upphandlingar för Mägazins-Jnrärtningens räkning icke mä, till nägoi mist inskränkas, utan att, da ett bestämdt upphandlingssätt icke blifvit af Ost i särssildt fall föreskrifwit, Det alltid stall Den ry Julis. »74; bero pa Eder egen pröfning att mÄja det förmånligaste, med bidehällande af all behörig och maklig veriflcakion: börande de orsaker 06) grunder, som den ena gängen kunna föranleda till beflut vm ttr olika upphandlingssätt, emot en annan gäng, alltid i Protokollet anteknas. Dernäst förekommer frägan om sacrec arc anskaffa Spanmät rill nödställda provmcers undfärrning i mistwLpr-ar.
H a vi med flit och omsorg fått dem att frodas och växa upp, bli de oss snart kära. Och kärlek till blommor är oskiljaktig från kärlek till menniskor. Här både gifves och tages det, och för oss sjelfva är det en välgerning att fröjdas af den sköna och rena glädje, som blommorna kunna gifva oss till lön för den omsorg, vi egnat dem. Den första konditionen. Nutidsbild. Af Adolf Halländer. elma hade nyss kommit hem från en liten promenad med en väninna. nya förtjusande, men vidunderliga hatten och den öfriga, efter sista modet tillkrånglade drägten. Förr var det att rusa från middagsbordet till lexorna och kriaskrifningen, nu är hon fri. Hon har afslutat sina kurser, och hutvudet vimlar i stället af fantasibilder. Hon ler sitt täckaste leende, hennes skratt låter pfvertänkt, ögonfransarne sänkas för manliga blickar, men kritiskt granskar hon andra unga damers sommartoaletter. Hennes smak är modejournalens och hennes älskvärdhet ett draperi, som, hon kastar af i hemmet eller der begagnar endast vid » högtidliga tillfällen ». Selma-typen ha vi nog sett litet hvar, den tillhör vår tid och har skapats af herr Högmod och fru Fåfänga i äktenskaplig sammanlefnad. I hufvudet inpluggas kunskaper, men hjertat får kallna för husliga bestyr, för enkelhet och saktmod. Drifhusplantor äro granna, men de dofta ej som skogsblommor. Selma drar af sig fyrknappshandskarne, stående framför modern, som sitter med tidningen i knäet. Hemmet är enkelt, möblerna gamla, men väl bibehållna. Boet och en tolfhundrakronors-pension voro allt, hvad fadern lemnade efter sig, men lyckligtvis blott ett barn. Skolafgiften var dock dyr, och toaletten kostade, ty man måste j u » vara som andra », och derför fick bordet bli så mycket tarfligare, ty det såg j u ingen. Allt lades på Selmas uppfostran, ty sedan, när hon växt upp till ung dam, borde verlden öppna sina första klassens dörrar för henne, hon kunde få en beqväm och inbringande plats i ett verk eller en bank eller, ännu bättre, kanske strax göra ett briljant parti och derigenom bli försörjd.
Den 29 December e. m. 23l Herr af Uhr, Carl David: Gretve Posse har framställt behofvet af förändringar i våra Utmålsförfattningar, dels derföre, att desse ej skola öfverensstämma med närvarande tids fordringar, dels ock derföre att det förslag till *en förändrad Redaktion deraf, som till Kongl. Maj:t i underdånighet blifvit öfverlemnadt afdeCommitterade, som haft sig författningarnes granskning anförtrodd, icke skall öfverensstämma med Grefvens åsigter af ämnet. Då jag icke varit i tillfälle att se delta förslag, och således icke känner grunderne derföre, eller de skiljaktigheter, sorn deruti kunna förefinnas, emot nu gällande författning, förbigår jag all pröfning deraf, anhållande att få fästa Riddderskapet och Adelns uppmärksamhet på sjelfva motionen. Grefven föreslår, att uppfinnare af nya eller förut arbetade Malmoch mineral-anledningar md till förbindas , att tillbjuda jordegaren uppfinnare-rätten j emot erhållande af ett , efter anledningens beskaffenhet , visst bestämt prcemium, med rättighet för uppfinnaren , att i händelse jordegaren icke vill betala detta prcemium, då ingå såsom delägare, utan öfverlåtelse-rätt på annor man, till hälften uti nya och -§- uti gamla, förut arbetade och kände, Malmoch mineral-anvisningar. Detta förslag blifver, i min tanke, lika hinderligt Den 29 December e. m. för sjelfva handteringen, som menligt för uppfinnaren. Enligt Kongl. Förordningarne af den 30 October 1741 och den 6 Dec. 1757, hvilka ännu äro gällande för Grufve-liusliållningen i Landet, åligger det uppfinnaren af nya eller förut kände malm-anledningar, hvilket ock uti Mutsedeln intages, att inom viss föreskrifven tid företaga arbetet, och att inhämta jordegarens beslut, huruvida han vill deltaga i arbetet eller icke. Ingår jordegaren deruti, uppkommer ett Bolag hvaruti de deltaga, till hälften hvardera, antingen det är nyr skärpning eller gammal ödelagd grufva.
Då jag således bevisat, att de fordom, i sammanhang med mosaiska religionen stående, politiska bildén äro upbäfda; att denna religion icke innebär någon förkärlek för det förlofvade landet, utan tvärtom i den eviga Gudens namn bjuder och befaller oinskränkt fosterlandskärlek lill det land, hvars undersäter dess bekännare äro; och att tron på Messias icke har afseende pä detta lifvet, utan på det tillkommande; samt tanken att de för historiska minnens skull, med mera förkärlek omfatta deras fäders fordna fjerran aflägsna hem, än deras eget närvarande, icke tål pröfning; så tror jag ej att man längre kan påstå, att de äro af en främmande nation eller i denna fördom finna skäl att vägra dem medborgerliga rättigheter. Lika litet afseende tror jag de öfriga inkasten förtjena. Att Mosaiska trosbekännare skulle ega en medfödd benägenhet att laga hög ränta och handla med gamla kläder och dylikt kram är lika otroligt, sorn af existerande förhållanden i vårt fädernesland obestyrkt. Att många Israeliter i främmande länder lifnära sig med dessa yrken är sannt, men jag finner en ganska enkel förklaringsgrund dertill, deruti alt, då alla handtverk varit dem förbjudna och endast handeln dem tillåten, de, som icke egt kapitaler nog alt drifva handel i större skala, sett sig tvungna alt. göra det i mindre — det är att inköpa och återförsälja sådana mindre värdefulla articklar, som deras medel tillåtet dem att betala; och hvad räntan angår, så var det Judarne, då de bildade en egen Stat, förbjudet alt taga någon ränta, men en stigande uplysning har lärt såväl dem som oss, att ränta är en rättmätig betalning för det temporära afståndet af ett kapital, och dess höjd beror således på tillgången af dylika kapital och den risk, soth med deras utlånande är förenad. Jag kan således ej finna något skadligt i något af dessa yrken, men kan genom deras missbruk skada npstå, så bör denna förekommas genom lagar, som gälla lika för alla religionsbekännare.
N:o 79. och ehuru Rikets Ständer, vid öfvervägande af delta ämne, trott sig finna, det anledningar icke saknas för den mening, att det för Landtmäteri-förra ttningar i högstberörde Nådiga Stadga fastställde arfvode, serdeles hvad angår mätning, gradering och delning af vidsträcktare skogsoch utmarks-trakter, öfverstiger håde hvad Landtmätaren skäligen kan göra anspråk att för derå nedlagd moda erhålla, och hvad jordegare kunna utan kännbart lidande bekosta; likväl, och då dels en på erfarenhet grundad visshet om ifrågavarande Taxas mer eiler mindre tillämplighet ännu icke kunnat vinnas under loppet af den korrta tid, som ifrån början af sistlidet år, då Taxan först blef till efterlefnad gällande, förflutit, dels ock, enär E. K. M:t, genom Nådigt Bref af ofvanberörde dag den 5 Julli 1827, behagat anbefalla Öfver-Directeuren vid Landtmäteriet, att med uppmärksamhet följa alla de förhållanden, som genom den nya Taxans tillämpning, så väl för Landtmätare som för jordegare, kunna uppkomma, samt derom, efter 3 å 4 års förlopp sedan den tagit sin början, till E. K. M. inkomma med underdånig berättelse; hafva Rikets Ständer ansett sig härmed endast böra i underdånighet anhålla, det E. K. M., efter erhållen del af den i Nåder infordrade berättelsen, samt efter pröfning i öfrigt af framdeles befintlige omständigheter, täcktes i Nåder bestämma, om och 1 hvilka delar nedsättning och jemkning i den stadgade arfvodes-berakningen må skäligen ega rum. Rikets Ständer framhärda etc. Exp. Utsi. Förslag till und. Slrifv. Uppl. o. godk. hos Ridd. och Adeln d. 21 Maji 1829.
Känner han sig en dag för klen att uthärda en rengöring af rummet, så låt hellre rengöringen vara, ty o m han också skulle tvinga sig att tåla vid den, finns det en annan omständighet, s o m han icke tål vid o c h s o m han i sitt lättrörda sinne grämer sig öfver: den, att man icke ville tillmötesgå hans anhållan. Tröttar en besökande den sjuke m e d för mycket prat, i tro att han bringar förströelse, böra aldrig futtiga konvenanshänsyn hindra den sjukes vårdare att säga saningen rent ut till den främmande. Den sjuke har svårt för det, m e n huru lätt läser man ej i hans trötta, lidande blick en b ö n o m räddning undan ordsvallet! Då en nervsjuk man allvarligt säger till sin hustru: » Stanna inne denna förmiddag, jag känner mig så besynnerlig till m o d s! » bör h o n icke svara: » Jag skall bara på en liten stund titta på den där realisationen, där allt fås så billigt. » Mannen tiger, hon går o c h tror, att allt är g o d t o c h väl, men för inbesparandet af några kronor, hvad har hon kanske uppoffrat af mannens förut n o g rubbade sinnesfrid! En läkare skulle kunna g e h e n n e ett ganska skräckinjagande svar härpå. Att låta en sjukling för ofta o c h för länge ligga instängd ensam, under föregifvande att han behöfver ro, är också oriktigt. Det b ö r vara j ä m n o c h förståndig fördelning mellan hvila o c h umgänge, o c h därvid vinnes hvad man kallar jugement, för att man ej i välmeningen skall begå misstag o c h hos den lättretlige patienten väcka en plågsam misstanke o m likgiltighet o c h hjärtlöshet. De råd o c h exempel, s o m i det ofvanstående ani ö r t s, böra icke betraktas s o m sjåperier o c h öfverdrifvet klemande. Det är just ur en följd af förbisedda småsaker, som. de stora, olycksbringande slutresultaten uppstå.
Om man ger så högt afseende på säkerheten, gifves det ett annat sätt att gå tillväga; man kan gå i rakt motsatt syftning och i lag sanktionera den åsigt, som snart under ett århundrade gjort sig gällande i vårt land. Man kan med den siste talaren skämta öfver sådana heroer i vår juridiska litteratur som Calonius m. fl.; — jag bekänner likväl att jag böjer mitt hufvud för dem. Calonius gjorde den åsigt gällande i Högsta Domstolen, att då 2:ne personer upprättat ett inbördes testamente, vore den efterlefvande, om han begagnat sig af testamentet, icke berättigad att ändra sitt förordnande. Denna åsigt hyllades ända tills för några tiotal af år sedan, då den af Den 14 Febrnari f. m. 385 af Lag-Utsk:ts pluralitet omfattade princip uttalades af lagberedningen. Men, M. Hrr, några år före lagberedningens verksamhet bade vi en lagkomité, i hvars arbeten togo del män sådane som Gyllenborg, Zenius, Staaff m. fl. Denna komité föreslår i 9:de kap. 14 §:n Ärfda-Balken ett så lydande stadgande: »Hafva makar gjort inbördes testamente, och vill endera det återkalla eller ändra; late då den andre sådant veta, med vittnen. Ar ej återkallelse eller ändring så kungjord; vare ej gällande, der andre maken efterlefver och af testamentet sig begagna vill.» Så yttrade sig denna komité. Sex år derefter hade opinionen varierat och åtskilliga domslut, grundade på den af Utsk:t omfattade åsigt, hade emanerat. Om lagstiftningen, så ofta opinionen förändrar sig, skulle träda emellan; om, för det några domare vid lagtolkning hyllat olika grundsatser, en ny lag skulle stiftas, så frågas, hafva vi vunnit något? Kan det vara skäl att stifta en lag, som, jag måste säga det, är byggd på icke rätt hederliga grunder? — jag kan aldrig anse rätt att bryta mot tro och lofven. Man omtalar säkerhet i lagskipningen. Det är en alldeles falsk förmodan att, så snart stridiga åsigter uppstå, lagstiftningen genast bör träda emellan. Det gifves icke något land i verlden. der så tillgår.
Då här är fråga om god kännande af en lagtext, som skall gälla för kommande tider, torde R. o. Ad. upplyst finna, att det icke går an att begagna en ordställning af det innehåll, Hr Anrep behagat framställa, eller att i sista raden af § 1 insätta: »i enlighet med hvad R. o. Ad. under diskussionen kommer att föreskrifva.» Om de af Utsk:t föreslagna ordalag skulle sålunda förändras, skulle den Usta §:n få en ordalydelse, sådan ännu aldrig någon lagparagraf haft. Hvad beträffar sjelfva innehållet af den I §, så delar jag den åsigten, att man bör vidtaga så få förändringar som möjligt i den nu gällande Riddarhus-Ordningen, men som den nuvarande redaktionen af 1 § törhända är för knapphändig och mindre lämplig under våra numera iråkade förändrade förhållanden, tror jag, att Utsk:t med lyckligt ordval träfiät en definition, som är så fullständig som behöfves, och hvilken jag derföre vågar med min ringa röst förorda. Gr. Mörner: Om Frih. Klinckowström hade rätt i sin åsigt, skulle jag instämma med de Hrr, som påstått att det beslutade föredragningssättet icke är fullt rigtigt, men jag skulle tro att den värde Frih:n irrar sig högst betydligt. Annu är icke något af R. o. Ad. föreskrifvet och det kan icke vara fråga om att på Deu 7 April f. ni. 75 förhand godkänna Utsk:ts förslag, innan det ännu är föredraget, utan heror det på R. o. Ad. att bestämma innehållet af de följande §§, hvaruppå dessa ord »i enlighet med hvad här nedau föreskri Ives» hafva afseende. Ehuru i Utskits förslag till 1 §:n står, att hvarje ätt skall ega elter den vid 1809 års riksdag stadgade nummerföljd säte och stämma på Riddarhuset, är dermed icke sagdt, att icke hvarje ätt kati, om R. o. Ad. så beslutar, komma att representeras af flere, t. o. m. 100 personer. I trots af Frih, Klinckowströms åsigt, kommer jag att rösta för bifall till den nu föredragna §:n. Frih.
Gr. Posse, Arvid; Jag erkänner, att jag visserligen väntat att vid behandlingen af tulltaxan få höra mycket både gammalt och nytt, men jag erkänner lika villigt, att jag alldeles icke föreställt mig möjligheten deraf, att man här skulle vilja framställa nyttan och nödvändigheten af återinförande af differentialtullar i vårt tullsystem. Man har likväl försökt, om jag så må säga, 1 urend reja in denna tankegång vid detta tillfälle, och det under förklarande, att det skulle vara statsekonomiskt nyttigt och konstitutionel! rätt. Jag tillåter mig att upptaga dessa påståenden i den ordning, de framställts. 366 Dea 21 April f. m. Jag vågar bestrida, att en sådan åtgärd skulle vara statsekonomiskt nyttig. Hrr:rie hafva genom de upplysningar, som af Frih. af Ugglas lemnats och icke kunnat af Frih. Klinckowström i vidare mån bestridas än, att endast 3 stater hafva rätt att vid tullbehandling åtnjuta de fördelar, som de mest gynnade nationer hafva, erlärit, att det verkligen finnes sådana uppgörelser med främmande magter, att ett beslut om differentialtullarnes införande icke skulle kunna vinna tillämplighet under den tid, den nu föreslagna tulltaxan kommer att vara gällande. Hvad dessa stater beträffar, så är naturligtvis Bevilln.-Utsk;ts Utlåt, i denna punkt fullkomligt rigtigt. Vidkommande åter öfriga stater, för hvilka man skulle kunna yrka att en strängare tarif uppgjordes, så behöfver jag endast lästa R. o. Adms uppmärksamhet på hvad följden skulle blifva af differentialtullars införande. Den skulle blifva en maskerad import öfver Frankrike. Det finnes väl ingen köpman så litet erfaren i att bereda sig fördelar, att han icke skulle ställa så till, att allt hvad han importerade från andra länder, komme från Frankrikes eller någon annan gynnad nations hamnar. Något statsekonomiskt nyttigt torde således icke kunna följa af differentialtullars införande. Hvad vidare angår det påståendet, att det vore konstitutionelt nyttigt att bifalla prosten Janzons och Sandstedts motioner, får jag, likasom Frih. af Ugglas, under åberopande af den omständigheten, att R.
Genom de innevarande år, på Statens bekostnad, verkställda undersökningarne af de ifrågasatta linierna, Christinehamn—Carlstad—Arvika och Christinehamn—Norum — Arvika, har det resultat vunnits, att den förra, eller så kallade södra linien öfver Carlstad, är: a) till längden 7,860 fot kortare, än den norra; b) till anläggningskostnaden 1,150,000 R:dr billigare; c) till kurvor och lutningsförhållanden vida förmånligare; d) till tunnelsprängning ojemförligt bättre, enär någon sådan ej förekommer på den södra, men deremot på den norra uppgår till 4,110 fot. Tunnelsprängningen vid sjön Rinnen, af 1,850 fots längd, är gemensam för båda linierna, ehvad banan drages öfver Carlstad eller Norum. Lägges nu härtill: att Carlstads-linien har vida öfvervägande personaltrafik, lika stor om ej större godstrafik, bättre läge i förhållande till provinsens öfriga kommunikationsleder, färdigbygges flera år före den norra, och derigenom förr lemnar inkomst, samt fordrar, till följd af bättre stigningsoch lutningsförhållanden, mindre slitningsoch underhållskostnader, torde dessa skäl vara så öfvervägande, att, med full rätt, kan påstås, det både Statens och Wermlands rätt tillgodosedda intressen förenas och sammanfalla, derest nordvestra stambanan, ”hvars främsta ändamål är att åstadkomma en förbindelse emellan de förenade Rikenas hufvudstäder”, framdrages öfver staden Carlstad. De handlingar, som närmare upplysa och bestyrka dessa förhållanden, äro redan, jemte Wermlands landstings yttrande i frågan, aflemnade till Kongl. Maj:ts Civil-departement, derifrån de sannolikt komma att åtfölja den nådiga Proposition om anslag till denna bana, som Kongl. Maj:t, enligt Dess tal på Rikssalen vid riksdagens början, ämnar till Ständerne aflåta, men skola, i annat fall, af mig aflemnas.
D e n ene har uträttat mer, den andra mindre, deras bragd har fallit inom olika områden — men hvar och en har på sitt sätt varit en utmärkt, fäderneslandet gagnande personlighet, som är värd att minnas med vördnad och erkänsla. Kvinnans område är ju mera exklusivt; det blir svårt att jämföra hennes med mannens och bestämma, hvem af t. ex. några vissa två uträttat mest: han eller hon. Men om man skulle säga s å: hon har i sin ställning, såsom kvinna, uträttat så mycket godt, välsignelsebringande och till allmän nytta och efterföljansvärdt exempel, att hon förtjänar hedras lika mycket som han, krigaren, statsmannen eller forskaren — då är hennes rätt till offentlig utmärkelse jämnställd med den senares. L å t oss alltså se till, huruvida det funnits någon eller några svenska kvinnor, om hvilka sådant med fog kan sägas och hvilkas minne därför vore förtjänt af den omtalade nationella hyllningen! Urvalet tör visserligen icke blifva så rikt, men något skall det dock gifva, som åtminstone förtjänar att man öfverväger och diskuterar saken. D e n heliga Birgitta var onekligen en af vårt lands märkligaste och ädlaste kvinnor, hvars minne vore värdt en mera reel utmärkelse. Denna skulle ingalunda blott grunda sig på det kuriositetsintresse, som varit och är förbundet med hennes » helgonskap », utan på den faktiskt civilisatoriska betydelse, hennes sedliga föredöme, vandel och hela lifsgärning ägde för det svenska folkets kultur. H o n var obestridligen sitt lands mest välgö- rande kvinna, om hvilken häfden förmäler, att hon tog innerligt öm vård om de fattiga och åt dessa uppbyggde rymliga hus på sina gårdar. Hennes religiösa uppfattning andades en storslagen tolerans, som på denna tid var föga känd och som torde verkat humaniserande i många riktningar. Hennes stiftelse, Vadstena kloster, utgjorde under hennes öfverinseende en verklig liten akademi, ett lärdomens och bildningens centrum, där en rik och för häfdaforskningen mycket betydelsefull litteratur hopades, D e n n a stiftelse var därjämte en tillflyktsort för förföljda och andra olyckliga; otaliga voro de barmhärtighetsverk, den utöfvade i dessa råa och politiskt upprörda tider.
501 att genom dertill utsedde Electorer täta förrätta detta tvål, och det är ömkligt att ett sädant walsätt har företrädet af en redan känd och pä flera ställen antagen method. Utskottet, som också finner densamma förena Lade lätthet wid utöfningcn och den fördel att afgäende Fullmägtige alltid nied sä mycket mindre omwäg kunde, under en tvist tidrymd, genom de walde Electorer ersättas, har också intet att inwända emot Förslagets lämplighet. Men da Utskottet nu mindre har till föremål att bestämma hwad som egentligen kan blifwa brukbart, än att uppgifwa till nogarc pröfning de åtskilliga omständigheter som kunna komma i fräga, tror Utskottet sig tillika böra nämna den af en bland dest Ledamöter uppgifne utwäg, att, genom wista Förslagslistors uppsättande, förekomma de märkligaste niihtag wid walen, utan att derföre aflägsna de wäljande ifrän en dircct ätgärd wid walet as sina Ombud. Hos eu Nation, som hittills till större delen directe walt sina befullmägtigade, torde det wara af nägot warde, att, fä mycket som möjligt, bibehälla en närmare relation emellan de wäljande och den walde, och det torde derföre böra lemnäs ät allmänna omdömet, att en gäng i en framtid bestämma, hwilketdcra wälfället bör äga företrädet, antingen det igenom Electorer, eller det igenom Förslagslistors uppsättande till de wäljandcs efterrättelse. Till det sednare skulle dä fordras, att närmare bestämma deras qualificationer, som skutte uppsätta sädane Förslagslistor, antingen detta uppdrag skulle bero af en wist grad förmögenhet eller förtroende. Swärigheten torde wara, att utröna detta sednare utan en särskild till detta ändamäl anställd walsörrättuing, och att fördubbla dcsta wore äter att fela emot den här framföre stadgade princip, att sä rnycket som möjligt undwika stora folksamlingars 502 Expeditioner lill Riks-SiLnden. »stare päkallande.
Ingen Prins af det Konungsliga Huset, det ware sig Kron-Prins, Arf-Furste eller Furste, mä gifta sig utan Konungens »vetskap och samtycke. Sker det ändock; hafwe han förwerkat arfsrätt till Riket bade för sig, barn och efterkommande. 8 45. Hwarken Swea Rikes Kron-Prins och ArfFurste eller Prinsar af det Konungsliga Huset skola hastva något Lif-Geding eller Civilt Embete; dock kunna efter gammalt bruk Titlar af Hertigdöme» och Furstendöme» dem tilläggas, utan rättighet till de Landskap, hwilkas namn de bära. 8 46. Landet skall förblifwa indeladt i Höfdingdömen under den »vanliga Landt-Rcgcringcn. Jugen General-Gouvcrueur inom Riket ma hädanefter förordnas. 3 34 Expeditioner till Riks-StLnden. 8 47. Rikets Hof-Rättcr och alla andra Domstolar skola ester Lag och laga Stadgar döma; Rikets Collegicr, Landt-Regeringen tillika med alle andre Werk samt högre och lägre Embetsman, skola förmasta de dem Åliggande syslor och wärf, enligt de Jnstrnctioner, Reglementen och föreskrifter, som redan gifne äro eller framdeles kunna gifwas, lyda Konungens bud och befallningar och räcka hwarandra handen till fullgörande deraf och af allt hwad Rikets tjenst utaf dem fordrar; blifwande de Konungen i laga ordning answarige, om något utaf deni underlätcs och försummas eller olagligen behandlas. 8 48. Konungens Hof star under Dest enskilda styrelse; kunnande Han häruti förordna som Honom godt synes. Alla beställningar wid sitt Hof mä Konungen efter behag tillsätta och derifrån afsätta. 8 49. Riksens Ständer skola i kraft af denna Grundlag sammankomma, enär fem är ifrån den sist hällne Riksdagens slut förflutit.