Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Omkommen i h a f v e t. Den serverade fisken var af det finaste, det mest välsmakande slag och var tillagad på ett sätt, som antydde, att grefvens köksmästare måste ha genomgått en kurs i kokkonsten vid någon af de yppersta restauranterna. Vår raffinerade civilisation har nämligen drifvit det därhän, att man tager sina ordentliga grader i den kulinariska vetenskapen. Alla bordsgästerna åto med frisk aptit, men vana som de voro vid läckerheter, prisade de ej den utmärkta maten, något som också skulle ha stridt mot den goda tonen. » Drömmaren » hade ingen aptit. Han var ännu i tankarne hos sina fiskare, hos dessa hafvets söner, som måhända fångat den präktiga fisken. Han erinrade sig, huru han dagen efter ovädret, då han promenerade vid stranden och framför sig hade de väldiga blyfärgade vattenmassorna, hade påträffat och igenkänt liket af den gamle sjömannen, familjefadern, som varit försvunnen sedan tre dagar. Hvilken hjärtslitande syn det var att skåda detta dystra strandfynd, som låg i sjötång och hafsskum med hufvudet öfverhöljdt af sand och snäckskal. Han kände en häftig inre rysning. Betjänterna hade redan borttagit tallrikarne och låtit hvarje spår af den jättelika fisken försvinna från bordet. Under det man höll på med att servera en n y rätt, hade de eleganta och sorglösa middagsgästerna åter börjat med sitt gläd tiga prat. Då de redan tillfredsställt sin aptit en smula, voro de nu mera meddelsamma och talade mera fritt och otvunget än nå- gonsin förut. Sorglösa skratt ljödo. Å h! hvilket förtjusande och behagligt sällskap. » Drömmaren », den tyste gästen, greps däremot af en oändlig sorgsenhet, ty han såg med sin själs ögon allt det arbete och allt det lidande, som kräfvas för att skapa komfort och välbefinnande. Att dessa världsmän kunna vara klädda i blott en tunn frack midt i december, att dessa världsdamer kunna visa sina bara armar och skuldror, det beror därpå att värmeledningsapparaten i rummet sprider en vårmorgons ljumma luft. Men hvem har bragt i dagen stenkolen, som behöfs för rummens uppvärmning.
Nu händer det, att en sådan der industririddare slår sig ned vid en korsväg, der många resande skola förbi, och att det icke finnes någon gård eller annan öppen plats, så att vagnarne kunna köra af vägen, och då blir denna naturligtvis stängd, då några stycken hunnit ankomma och stannat der utanföre. Hvad är då lämpligare än att öfverlemna åt kommunen sjelf att bedöma när någon olägenhet af ett sådant förhållande uppkommer, eller när en person icke är passande att denna handtering utöfva, och att göra sig af med sådant otyg? Med sådant folk, som jag har under mig, sker det icke utan motstånd och slagsmål, om kronobetjeningen skall lägga sig deruti. Skall man nu kanske blott följa den vackra principen, alt ali industri bör vara fri, och kan det kallas ett våldsamt förfarande att vilja tillerkänna kommunen denna rätt? Att fall gifvas, då man mäste vidtaga kraftiga och utomordentliga åtgärder, vet en hvar, som halt något att göra med länsstyrelse. Jag vill särskildt nämna ett sådant inom mitt län, då åtskilliga personer stämdes för lönnkrögeri. Pe blefvo både häktade och dömda, men lika fullt fortsattes rörelsen på samma ställe af andra, och det såldes der bränvin lika friskt. På fanns icke någon annan utväg, än att skaffa sig några reverser, utfärdade af egaren till stugan, sätta henne på utmätningsauktion, köpa in och rifva ned henne, och då upphörde äfven lönnkrögeriet. När man kan tvingas till sådana ytterligheter, och då det kan förebyggas derigenom att kommunalstämman får rätt att förelägga vilen, så filmer jag deri ingenting, som är på något vis stötande för ett fritt samhälle, isynnerhet som genom ett dvlikt stadgande tillika vore på ett för folket begripligt sätt uttaladt, att dessa näringsgrenar äro h. o. h. fria, samt de vilkor, under hvilka desamma må utöfvas. Jag anhåller således om bifall till Utsk:ts framställning. Många ledamöter hördes ropa på propos. Hr Mannerskantz: Jag skulle icke upptaga R. o. Adis tid med något ytterligare anförande, såvida icke Frih. Gederström 430 Den 14 Februari e. m. dertill gifvit mig en särskild och tvingande anledning.
M. att bestämma den styrka af de afsuttna kavalleri-regitena, hvilken borde åter uppsitta; dels af Hr von Knorring, att K. o. Ad. skulle för sin del fatta ett beslut af följande lydelse: »R. St:r, fullt erkännande nödvändigheten af tillökning i arméens dock icke kunna lemna bifall till nu förev:de K. Propos.»; dels af Hr Brakel, att R. o. Ad., med afslag å K. M:s Propos. och Stats-Utsk:ts IJtlåt., för så vidt dermed afses Smålands Hnssarreg:tes afsiltande, måtte för sin del besluta, att derest K. M., för tillökning i arméens nuv:de kavalleristyrka, skulle finna skäligt förordna, att något af de afsutoa rusthållsregdena skall till dess hela eller halfva numerär uppsitta, R. St:r, med godkännande af den plan för en sådan förändrings utförande, som K. M. i afseende å Westgöta reg:te framlagt, till Iv. M:s disposition, för vidtagande af åtgärder till förändringens genomförande, ställa dels den vakansafgift, som kan komma att erläggas för tillfälliga karlvakanser från den tid K. M:s beslut om reg:tets uppsittning kungöres och intill dess uppsittningen sker, och dels de besparingar, som på befälets afiöningsmedel under samma tidrymd uppstå; samt att R.
Jag är visserligen öfvertygad , att några förändrade tänkesätt i detta fall äro att förvänta inom Konungens Conseil, men jag kan dock ej frångå min begäran, att den underdåniga Skrifvelsen måtte afgå, emedan det för de aflägsnare 4o H. 3* 36 Dea i September f. m. provincerne är af vigt, att fästa någon större uppmärksamhet vid denna sak. Hufvudstaden hjelper sig nog i detta afseende, ty här märker man de ungefärliga grundsattserne, som följas, och man får här under Författningarnes utarbetande nog underrättelse derom; men i Landsorterna åter komma Författningarne öfver dem såsom en åskvigge. Herr Munck af Rosensköld: Friherre Åkerhjelm har visserligen med skäl visat, att 1823 års Tullförfattning ej kunnat fortvara färdig. Men detta visar ej, att den ju icke kungjordes vid samma tid, som den skulle verkställas. Den sistlidne höst försummade sädesexporten härledde sig, en ligt hvad en af de förnämsta Handlanderne i Malmö uppgifvit i allmän Tidning, derifrån, att de Handlande i Skåne ansågo varaktigheten af Författningen 0111 exporten så osäker, att de icke tordes företaga den långväga expeditionen till England, utan häldre sållde till Köpenhamn och Kiel oaktadt dessa Städer af nästan alla Östersjöhamnar hade de lägsta prisen. Också blef den i Augusti 1828 upphäfna exporttullen åter påbuden vid nyår, ehuru högst obetydlig. Att denna farhåga, hvilken jag dock den gången icke anser hafva varit det hufvudsakligaste hindret, utan fast mer brist på spekulation och capitaler; att den säger jag ej saknar all grund, det kan äfven inhämtas Den i Sept e m ber f. m. h af erfarenheten nu nyligen med sädesexporten äfven till Norrige, som börjat vända sig till oss om säd. Exporten äfven dit har nu blifvit förbuden, hvaraf följden varit, att skepp kommit från Norrige till Malmö, för att hämta spannemål, men fått återgå med oförrättadt ärende. Jag itererar min anhållan om bifall till den underdåniga Skrifvelsen.
"Hela verlden säger, att Eders Furstliga nåde är en mot den ringe rättvis, om än sträng, herre och Eders nåde skall visserligen icke straffa mig för hvad jag icke kunnat rå för. Om nu Eders Furstliga nåde icke tillåter mig att rädda min trolofvade, så är det jag som straffas; ty han, en riddare och ädling, skattar väl icke sitt lif allt för högt, men jag stackars unga flicka, som måste se honom dö, utan att kunna hjelpa honom, jag blir den straffade. Ack, vore dock Eders nådes fursteliga gemål här, till henne ville jag vända mig; hon skulle veta och förstå huru dyrbar för en qvinna den är, som är hennes allt. Hennes hjerta skulle visst icke kunna motstå en olyckligs bön." Ett par af herrarne, som stodo bakom hertigen, sågo småleende på hvarandra och tycktes mena att ej just hertiginnan vore af så enkom qvinnligt mjuk natur. Men Carl sjelf såg icke utan ett visst välbehag på den unga flickan, som så djerft förde sin talan. "Nå, lofvar du på din trolofvades vägnar, att om han nu räddas, han sedan skall förblifva sin lagliga öfverhet trogen?" "Eders nåde, hvad kan jag, en qvinna, lofva, om jag vill vara ärlig och sann! Kan väl en qvinna förmå sin make att lyda henne? Kan väl tjenaren befalla öfver sin herre? Var barmhertig, Eders Furstliga nåde, så visst som Gud engång skall vara barmhertig emot eder." Nu steg den gamle mannen, som först talat vid Sigrid, fram till hertigen och sade: "Eders Furstliga nåde behagade gifva mig några nådiga ord för de ringa tjenster jag gjort vid fästets intagande och lofvade hafva mig med någon belöning i minnet. Värdigas Eders nåde nu, om jag någon lön anses värd, att belöna mig medelst beviljande af denna unga flickas bön." "Käre herr Peder Stolpe", svarade hertigen, "hvad hafver J för vänskap för henne?" "Jag ser henne i dag för första gången och har till henne ingen förbindelse, men hon rör mitt gamla hjerta."
Dispositions-räkning undfå ett årligt understöd af 133 R:dr 16 sk., motsvarande skillnaden emellan den pension, hvartill hon är berättigad eller 400 R:dr och den, som blifvit bestämd för Banken Kommissarier i lägsta lönegraden eller 533 R:dr 16 sk., allt Banko. Stockholm den 14 Mars 1854. Ank. till Exp.-Utsk. den 30 Mars 1854, kl. 7 e m. Memorial, angående Riks-ståndens skiljaktiga beslut, i anledning af Utskottets Memorial N:o 28, med uppgift om och huruvida någon del af den sedan 1851 års början upplupna Bankovinst erfordras för Bankens konsoliderande. Ofvanberörde Memorial, deruti Utskottet tillstyrkt, att af Bankens vid 1853 års slut upplupna, disponibla, vinst ett belopp af 900,000 R:dr Banko årligen må vid slutet af hvartdera året 1854, 1855 och 1856 från Banken, i och för Statens allmänna behof, till Riksgälds-kontoret aflemnas, är,enligt till Utskottet ankomna protokolls-utdrag af den 16 och 18 innevarande Mars, bifallet af Rulderskapet och Adeln samt Presteståndet; hvaremot Borgareoch Bonde - Banko-Utskottets Memorial, N:o 31. 3 .stånden beslutat, att af Bankens vid 1853 års slut disponibla vinst ett belopp af 600,000 R:dr Banko årligen må, vid slutet af hvartdera åren 1854, 1855 och 1856, från Banken för Statens allmänna behof till Riksgälds-kontoret aflemnas. Vid detta förhållande får Utskottet inbjuda Borgareoch Bonde-stånden att biträda det af de öfriga två Riks-stånden fattade beslut samt, för den händelse att denna inbjudning icke skulle af någotdera Riks-ståndet antagas, hemställa, att frågan må genom omröstning i förstärkt Banko-Utskott afgöras, enligt följande voterings-proposition:
Således är det onyttigt och olämpligt att till Konungen aflåta en sådan skrifvelse, hvarföre jag tillstyrker afslag på betänkandet. Hr von Rosen, Georg; Jag skulle tro, att Utsk:n hafva rätt förfarit, som tillstyrkt, alt Konungen skulle genom embetsmyndigheterna låta verkställa sådana öfverenskommelse!', som nu äro i fråga, der de kunna göras. Den lång, som uppflyter på hafskustei na, är allas gemensamma tillhörighet, som ej kan sägas tillfalla någon enskild eller röra någon enskilds äganderätt, hvad långtägten beträffar. Troligen hafva lagstiftarne fordom icke behöft tänka på denna sak och följaktligen icke heller lagstiftat i detta ämne; men genom större odlingar, genom inhägnader och enskiften, hafva nu de marker tillfallit enskilda, på hvilka innevånarne i dessa trakter fordom afhemtade denna vara, nemi. den omtalta lången. Denna vara är af nytta för jordbruket, den är nyttig som gödningsämne, och det allmänna skulle förlora om man ej skulle få använda denna skatt, som den verkligen kan kallas för vissa orter; hvarföre jag tror att en ny lagstiftning bör göras, på det att det allmänna ej må gå miste om en fördel; men då det numera är för sent att i allmänhet kunna göra detta utan att intränga på den enskilda äganderätten i afseende på markerna, så tror jag det ej skulle vara ur vägen att Konungen uppdroge åt vederbör. embetsmyndigheter ali verkställa öfverenskommelse:- derom, som kunde gälla för längre tider. Del är visserligen sannt, att enskilde personer också kunna i detta som andra fall träffa öfverenskommelser sinsemellan; men den enskilde dÖr bort, och då är äfven öfverenskoramelsen död, och tvistigheter uppstå på nytt mellan de efterlefvande; hvaremot följden ej blir sådan, om någon allmän författning i frågan gif ves. Dan io a n u a ri e. m. 345 vcs. Pä dessa grunder tillstyrker jag bifall till Utsk:ns betänkande. Hr von Hohenhausen, Michael Silvius:
Mit af sådan anledning behagat göra nådig framställning lill Rikets Ständer. Uti denna framställning hafva Rikets Sländer fått emottaga ett förnyad! bevis på E. K. Mits aldrig hvilande omsorger för befrämjande a! Rikets sannskyldiga bästa och för ett varaktigt betryggande al dess välgång. Och då Rikets Ständer härföre till E. K. M:t frambära uttrycken al deras underdåniga tacksamhet, uppfylla Rikets Ständer en för dem dyrbar pligt emot en älskad Konung, genom att härmedelst i underdånighet anmäla, det Rikets Ständer, i öfverensstämmelse med E. K. Mits nådiga förslag, ät H. K. H. Kronprinsen uppdragit att med full konungslig magt och myndighet, enligt Regeringsformen, föra Riks-styrelsen, lill dess E. K. ålit kan, med den Högstes mägliga bistånd, regeringen återtaga. Till Honom, som ensam har helsan och lifvet i sin magt, höja sig Svenska folkets böner, att dess älskade Konung matte långt före den tidpunkt, som af vetenskapen kunnat beräknas, blifva] i tillfälle att egna sina omsorger åt delta folk, hvars sällhet städse utgjort deras enda syftemål och som med varm tacksamhet erkänner, att det, under E. K. Mits milda, Iridsälla styrelse, vunnit en välmåga, hvilken mer än under nå - ExpeditionsU(skottet* Förslag till underd. Skrifvelse N:o {56. 365 gou föregående lid är spridd lill aila samhälls-klasser och hvaraf verkningarne äro i samma man mera lyckliga och välgörande. Derföre har ock E. K. M:t resi sig en oförgänglig thron i sina undersålers hjertau och följes i det enskilda, så väl sorn i del offentliga iifvet al deras tacksamma välsignelser. Rikels Ständer framhärda &c. Stockholm den 3 Oktober 1857. • 136- Uppläst och gmlUitndt Inis Kidd. och Adeln den 21 Okl. 1837.
»Man kommer inte springande så där med bara ben, med guldbälte om lifvet och fladdrande hår. Det passar sig verkligen inte.» »Det är min bästa klädning, svarade Glädjen och lyfte på en flik af den. »Se, hur vackert den är väfd. Den liknar skyar med solstrålar. Och lukta på mina blommor! De äro ännu alldeles friska! De vissna icke förr än jag själf kastar dem för att plocka en ny krans!» »Det kan vara mycket bra,» svarade portvakterskan, »men det är så ovanligt. De sjuka skulle inte tycka om det.» »Och jag är nu säker på, att de skulle tycka riktigt bra om mig,» svarade Glädjen. »Jag är så glad, att när jag sitter en stund och håller en människas hand, så blir hon också glad. Var snäll emot mig! Låt mig få slippa in!» Men portvakterskan var obeveklig. »Ja, om ni först vill gå hem och klä’ om er,» svarade hon endast. »Gå hem,» upprepade Glädjen, »det är lätt sagdt! Men det är en lång väg här ifrån till Olympen, och förresten likna alla mina andra dräkter den här. Det är bara färgerna, som äro olika.» »Ja, då måste ni gå!» sade portvakterskan och slog igen järngrinden midt för Glädjens ansikte. Hon förblef alltjemt stående och såg upp mot den stora, tysta byggnaden framför henne. Hon stack in ansiktet genom järngallret och klämde alla sina hvita fingrar fast kring järnstängerna. »Låt mig slippa in!» bad hon ännu en gång, »jag tror, att de längta efter mig!» Men portvakterskan låtsade, som om hon icke hörde, och gick till sist in i sitt rum och slog igen dörren efter sig. Det började lida mot kvällen, och skuggorna blefvo långa. Glädjen tänkte, att nu var det snart på tiden att vända tillbaka hem. Men ett godt minne ville hon dock gärna föra med från jorden. Ett ställe ville hon gärna ha blifvit väl mottagen. Hon lyfte hufvudet och fick öga på ännu en stor byggnad, en lång, hvit byggnad, omgifven af träd och blomsteranläggningar.
Sammansatta Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet, som i anledning af 43 § Riksdagsordningen till pröfning förehaft berörde motioner, kan, på sätt i det föregående blifvit antydt, icke annat än erkänna det trängande behofvet af en förändring i ifrågavarande lagstiftningsgren; men då Utskottets af en mängd andra göromål upptagna tid icke medgifvit tillfälle till den omarbetning af föronämnda förslag, som Utskottet ansett vara af nöden, äfvensom till utarbetande af förslag till förändring i de (lere författningar, som med nämnda lagstiftning stå i sammanhang, har Utskottet, som vid sådant förhållande icke heller ansett det vara lämpligt alt nu ingå i bedömande af riktigheten utaf Herr Palanders ofvauberörde åsigt beträffande en enstaka rättsfråga, måst inskränka sin åtgärd till att vördsamt tillstyrka, att Rikets Ständer måtte uti underdånig skrifvelse till Kongl. Maj t framställa den anhållan, alt Rikets Ständer genom Kongl. hlaj.ts nådiga föranstaltande må lill näsla riksdag få emotse ett efter nuvarande tidsförhållanden lumpadt förslag t dl ng Sjölag jemte stadgar » dermed sammanhang ägande ämnen. Stockholm den 5 Juli 1860. Stockholm, tryckt hos Sam. Rumstedt, iwo. Sammansatta Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 25. 1 JW *5. Ank. till Exp.-Utsk. den 8 Aug. 1860, kl. 10 f. m. Betänkande, i anledning af väckta motioner om ändringar i nu gällande föreskrifter, rörande vilka ren för afsöndring af jord och andra lägenheter a landet. Frän Vällofliga Borgare-Ståndet har till Lag-Utskottet remitterats en af Herr Hierta och från Hedervärda Bonde-Ståndet, till Allmänna Besvärsoch Ekonomiutskottet. tvänne af Ola Jönsson frän Malmöhuslän, och Anders Ericsson från Elfsborgs län i berörda ämne väckta motioner, hvilka i anledning häraf och med stöd af 43 § Riksdags-ordningen varit föremål för Sammansatta Lagsamt.
Det kunde således hända, att B;g:sGontoiret på en gång skuldsatte sig utrikes för de ifrågavarande 2,000,000 Jt:dr Silfver eller millioner R:dr Svenskt Banco, utan att mera än i eller en hel million R;dr Banco blefve till en början begagnad, och att af återstoden endast 1 eller 200,000 R:dr årligen utginge, R:g:sContoiret finge då, under väntan på inhemska låntagare, betala räntan till de utländska, af Statens me - xn Stats-Utskottets del, hvartill ingen annan tillgång än nya lån befinnes. Skulle åter R:g:sContoiret icke upplåna större summor utrikes än som årligen till följe af inkommande låneliandlingar erfordrades, och f'ö 1 jag te I igen endast söka 37, eller 74, eller 100,000 R:dr silfver i sönder, att återbetalas på 37 år med 4 Procent ränta och 1 Procents afbetalning: så skulle utländska Bankierer antingen icke anse mödan värdt, att befatta sig med sådane småsaker, eller ock låta oss betala lånet så mycket dyrare; och i båda fallen skulle vi för vigtigare händelser skada Rikets credit, lika som enskildt man skulle skada sin , örn han på främmande ort sökte låna 10 R:dr, med årlig afbetalning af 24 sk. i Capital och ränta. R;g:sContoiret får blott ränta 1 gång om året; men skall sjelf betala ränta 2:ne gånger. Antingen skall räntebetalningen från Länen fördelas på olika halfår eller quartal: så att medlen derigenom inflyta på flera tider, eller ock mäste R:g:sGontoiret alltid ligga i förskott för ett halft års räntor. Då fastighetslån få tagas till så ringa belopp, som 3oo R:dr och de smärre låntagarne skola hafva företräde för de större: så kunde fastighetslånen i den nya Låne-Banken, som upprättades i R:g:sContoiret, uppgå ej mindre i antal, än i totalbelopp till likhet med den gamla LäneBankens fastighetslån.
Riddekskapet och Adej.n. S. D. Vid förnyad föredragning af Stats-utskottets den 5 och 6 dennes på bordet lagda utlåtande N:o 214, i anledning af Kol gl. Maj:ts Vill. till R. St. Prol. 1847 & 1848. 9 Sami. 65 514 Prot.-utdrag den 8 Juli 1848. nådiga proposition, angående åtgärder för behöfvandes undsättningar i missvextår, blef detta utlåtande af Ridderskapet och Adeln bifallet, med undantag af 4:de punkten., hvaremot gjordes anmärkningar, som ansågos föranleda till återremiss. S. D. Vid föredragning af Stats-utskottets, den 6 dennes på bordet lagda memorial N:o 219, med förslag till sammanjemkning eller voterings-proposition i anledning af Riks-ståndens skiljaktiga beslut rörande inlösen för statens räkning af framlidne kansli-rådet Sundels manuskript-sanllingar, vidblef Ridderskapet och Adeln sitt förut i ämnet fattade beslut, hvarjemte den föreslagna voterings-propositionen godkändes.
Så är, ty värr, dock icke fallet, ty det omordade förbättrade lefnadssättet härleder sig derifrån att vi i utlandet hafva upplånat omkring 200, andra säga ända till 300 millioner riksdaler, och med dessa penningar byggt våra jernvägar, hvarigenom efterfrågan på arbete fått en stor utsträckning och arbetspriserna följaktligen i allmänhet stigit. Se der rätta orsaken, hvarföre arbetsklassen kommit i en bättre ställning; men detta är ej ett naturligt, utan ett konstladt tillstånd, och måste således hafva en öfvergång. Frågan blir då, huruvida vi böra glädja oss åt något, som icke rimligen kan länge fortfara, och om icke snarare utsigten af ett blifvande tillbakagående bör gifva anledning till bedröfvelse. I min reservation har jag sagt, det frihandelsmännens påstående, att en skyddstull innefattade en beskattning på konsumenterne till den skyddade näringens förmån, icke höll streck, ty det vore härmed såsom med annan beskattning, att hvad den ene betalade, komme den andre till godo. Mot detta mitt yttrande invände Frih. Gripenstedt, att hvad som betalas i skatt, endast komme embetsmän m. fl. till godo. Jag får då göra honom uppmärksam på, att all beskattning kommer samhället i sin helhet till godo, ty den användes till ordningens upprätthållande, och icke kan man i allmänhetsäga, om t. ex. vid försäljning af en vara säijaren förvärfvar en vinst, som betalas af köparen, att denne sednare derföre förlorar på affären. Om icke detta antoges, borde all rörelse fördömas. Såsom jag i min reservation anfört, är det min öfvertygelse att knappast någon enda industri, som i landet idkas, kan bära sig utan en måttlig skyddstull, och jag skulle vilja bedja någon gifva upp hvilken industri-artikel som helst, och jag skall söka visa, det vi ej kunna åstadkomma den till samma pris, som utländningen. Örn vi t. ex. taga i betraktande tillverkningen af ett par stöflar, så veta vi att de göras af läder. Hvarifrån kommer detta läder? Jo, från Sydamerika. Skomakaren, som nu skall använda lädret, kan icke införskrifva det direkte från produktionsorten, utan köper det, sedan det gått igenom 2, vanligen 3 mellanhänder, om ej flera.