Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
För några år sedan fanns i Riksbanken en fond för fastighetslån med 4 proc. ränta och 2 proc. amortering. Detta är hvad jordbruket behöfde. Hade Ständerne, i stället för att anslå många millioner till understöd åt Filialbankerne, eller rättare åt dess delegare — anslagit dessa millioner till fastighetslån, hade all jemmer kunnat undvikas och landet förkofrats. Dertill har hela privatbanks-väsendet fått en skadlig och oriktig riktning. Dessa inrättningar började med vackra föresatser att hålla allmänheten tillhanda rörelsekapital för billig ränta, och detta var ändamålet med deras bildande. Men sedan vissa mägtiga bankdirektörers uppträdande, är dryga räntor och w stora vinster målet för de sednare Bankernas uppträdande. De tillkommo ej för behof af rörelsekapital, utan endast och allenast för att bereda höga utdelningar åt sina intressenter, och till yttermera visso bålla privatbankerna nu auktion på allmänhetens penningar. De betala nu 5, 5 A och 6 proc. ränta, på det att industrien och näringarne skola få betala 7, 8 och 9 proc. Privatbaukerne hafva nu blifvit kapitalisternas beskyddare, I | Dea 21 April f. m. 399 i stället för att tillse jordbruk och bergsbruk, som äro våra hufvudnäringar. Följden häraf är, att räntorna förblifva allt för höga, att en inteckning svårligeu kan belånas och att man aldrig får penningar på längre tid än 3 å 4 månader, då omsättning, med dryga kostnader, måste göras. Allt detta hafva vi bankinrättningarne, under en klok mans ledning i spetsen, att tacka för och hvad värre är, de som äro missnöjde med systemet, måste följa med. Om Riksbankens fastighetslån kunde återgå till sin förra bestämmelse och småningom ökas med de medel, som från Filialbankerna efter hand ingå, så hade jordbruket hvad dess behof kräfde.» Detta är en del af taflan. Ar icke målningen sann? Ar icke, till följd af det herrskande systemet, jordbrukets ställning bekymmersam? Men kunna vi då icke bryta detta system? Kunna vi icke säga: »Härintill skall du gå, men icke vidare; här skola dina stolta böljor sätta sig.»? Hafva vi icke rättighet härtill?
Ser du, jag har på mig denna hvita klädning; tror du Stella bär den förroskull? Harald sade intet, han såg blott på Erik och Stella. Med ett barns otålighet återtog Stella: – Och så vill du inte fråga alls; du är inte nyfiken. Det tycker Stella inte mycket om – efter en tystnad af ljuft bryderi fortfor hon raskt – jo vet Harald ... i dag frågade jag af Erik, om jag skulle få bli hans hustru; jag frågade, om jag skulle få gifta mig med honom. Ja, nog är det sannt. Och vet du, hvad han svarade; hör nu, hvad den stygge Erik svarade. Han sade: «ja, nog kan du få det, efter du så vill, min Stella.» Så svarade han. Men när han sade de två sista orden, detder min Stella, så var han ändå inte stygg ... å nej, allsinte stygg ... han sade så mycket då; han sade mera, än hvad han kunde säga Åter frågade jag honom, när detder kunde ske; då var han, vet Harald åter litet hög af sig och svarade, att det ej kunde ske förrän efter ett halft år. Kanske, menade han, att jag inte ännu kunde och visste så mycket, som jag borde kunna och veta ... och deri hade han visst rätt. Eller kanske tänkte han på den 17 Juni, den dag, då Stella kom till Erik. Härvid hade hon en egen skälmsk attityd, kanske en reminiscens af den tid hon var en offentlig danserska, hon viftade med händerna så sväfvande och talande och hennes blickar, som nu fästades på Erik, voro undransvärdt vackra. Allt detder skedde naturligtvis för att utplåna hvad hon sagt för mycket, för att liksom be om förlåtelse för det sjelfsvåld hon tillåtit sig emot sin äldre vän; och då detta koketterande var helt och hållet omedvetet, så var dess verkan så mycket mer i ögonen fallande. Erik, alltid förtjust, då hon talade, blef det nu ännu mer, och den kyss han nu belönade henne med var väl en af de varmaste kyssar en prest nånsin gifvit. Uppå en hade denna kyss äfven en magisk verkan – på gamla Regina. Vi hafva sagt, att Stella var blefven en stor favorit hos Regina ... den goda hushållerskan kunde nu icke annat än storgråta.
Man hade nu mera knappast råd att bestå gratis punsch på landskapsnämdens sammanträden. Under sådana förhållanden ansåg han det mera tidsenligt att till ett lägligare tillfälle uppskjuta förvärfvandet af den bildning, som nationen för dessa tio kronor kunde köpa sig. Han ansåg visserligen landsmännen inte mer bildade än andra människor, men han trodde, att man kunde vänta utan att riskera altför stor förlust. Han hade nyss blifvit vald till klubbmästare, och han begagnade tillfället att tacka landsmännen för deras förtroende, men när han var klubbmästare, måste han såsom sådan hålla på de rättigheter, hvilka han – som sagdt såsom sådan – ansåge för de vigtigaste. Detta snillrika föredrag åhördes med ett tyst jubel och hälsades vid dess slut med stormande bifall. – Var det där kvickt? sade Grane till sin sidoman. Han hade blifvit blek och umgicks med planer att uppträda. – Alt skoj om punsch och flickor är kvickt här. Häm! sade hans sidoman, som njöt af den andres förbittring. Nu begärdes ordet af en ung man, som först denna termin blifvit junior. Han hade ett energiskt, men lugnt ansigtsuttryck, och ett ironiskt leende, som han tycktes finna ett nöje i att icke dölja, spelade omkring hans läppar. Allas ögon riktades på honom. Det var en otrolig djärfhet, och de gamla studenterna skakade sina skalliga hufvuden. Det borde finnas en lag, som hindrade sådana där gröngölingar att få ordet. – Det är min skyldighet, sade han, att inför landsmännen erkänna, att det är jag, som inlemnat förslaget om prenumeration på »Frifräsarn». Men jag vill därvid erinra, att nationen redan utsträckt sin tång för att gripa efter »Berserken», som visserligen har den lyckan eller kanske förtjänsten att vara konservativ, men som svårligen kan frånkännas egenskapen att vara skandaltidning. För öfrigt ber jag vördsamt få påpeka, att hr professorn troligen måtte hafva berört det omtalade organet med sina fingrar, efter han kan veta, att han inte vill ta i det med tång. – Hähäm, min gosse! sade Ling. Dig kommer det att gå illa för i verlden.
Är förhållandet sådant, strider sista punkten af nu förevar, betänk, deremot; hvadan jag yrkar afslag å betänk., eller att förklaras må, det frågan redan är afgjord. TJnderteckn. Ridd.Secret.: Jag kan icke erinra mig, att någon emot förevar, betänk, stridig skrifvelse här blifvit justerad; men uti sista plenum justerades en skrifvelse i anledn. af 3 Stånds beslut just öfver detta betänk. Frih. Cederström: Sedan betänk, redan är bifallet af 3 Stånd, och skrifvelse i ämnet till K. M. justerad, anhåller jag att få återtaga min begäran om återremiss samt att min tanka endast må i prot. qvarstå. Ur von Hartmansdorff, Au g.: Jag får endast förklara, att jag instämmer i reservationen emot betänk, och tillstyrker afslag derå. Hr Hjärne: Om än 3 Stånd sålunda beslutat, som här blifvit upplyst, kan jag, för min del, icke ingå på ett sådant beslut, som skulle strida emot ett redan förut fattadt. Jag anhåller altså, att den ifrågaställda skrifvelsen till K. M. må framtagas, på det man må kunna undersöka förhållandet. Underteckn. Rid d.Secre t.: Förhållandet med conceptskrifvelserna till K. M. är sådant, att sedan de undergått justering hos R. o. Ad., circulera de i ändamål af enahanda åtgärd till de öfriga Stånden samt återgå derefter, försedda med justeringsintyget, till Exped.Utsk., och komma först efter riksdagens slut till Riddarhuset för att i archivet förvaras. Jag är således icke i tillfälle att nu framskaffa den efterfrågade skrifvelsen. Hr Hjärne: Då skrifvelsen nu icke är tillgänglig, och min uppgift således icke kan för tillfället verificera*, får jag likväl till prot. endast förklara, att jag icke kan bifalla betänk. emedan jag är öfvertygad, att sista punkten deri strider emot ett redan fattadt beslut. StatsUtsk:s utlåt. N:o 274 blef af R. o. Ad. afslaget.
Han kallas son af nio mödrar, emedan de nio jättekvinnor, som draga världskvarnen, frambringade honom genom sitt arbete med vridstången, som således var världens första eldborr. VÄRLDSSKAPELSEN FULLBORDAS. Det var bestämdt, att Oden och hans ättlingar, asagudarne, skulle ega rike och borgar i den öfversta grenknippan af Yggdrasil, medan vanagudarne skulle fortfarande bebygga underjorden. Denna bestämmelse hade sin grund i de båda gudaslägternas olika skaplynne. Oden var född med krigisk håg och lust för ingripande, äfventyrliga och kraftansträngande gärningar, och detta hans lynne öfvergick också på hans ättlingar, som alla, äfven den milde Balder, voro burne till stridsoch segergudar. Dagar kunde komma, när världsbyggnaden hotades af förstörelsens makter, och det vore då nödigt att i Yggdrasils höga krona, med utsigt åt alla håll, hvarifrån fara vore att vänta, äga en världsbeskyddande vakt af slagfärdige hjältegudar. Fördenskull beslöto makterna att uppe i Yggdrasil, högt öfver den väg, som Måne på sina rundresor i rymden färdas, grundlägga och ordna den värld, som efter sina bebyggare kallas Asgard. Vanagudarne, den blide Höners slägt, äro äfven sin fader like och hafva hans håg för fredlig värksamhet. Deras kall är att upprätthålla den regelmässiga lagstadgade gången af världsförloppet; asarnes är att försvara den mot fiender. Däri ligger den egentliga skilnaden mällan dessa gudaslägters uppgifter. Det är fördenskull vanagudar, som ombesörja stjärnehimmelens och tidvattnets regelbundna rörelser, samt det jämna mellan år, måneskiften, natt och dag fördelade tidsförloppet. Det är vanagudar, som sörja för såddens framgång och lycklig årsväxt, och det är de, som med kärleksband knyta man vid kvinna och tillse, att till slägtenas kedja fogas länk efter länk. Men där ett kraftigt ingripande till skydd och värn är behöfligt, där uppträda asagudarne. Dock visa äfven vanagudarne hjältemod, när det fordras.
St:r jemväl få i underdånighet anhålla, att vid de tillfällen, då harulelstraktaters ingående med främmande magter framdeles komma i fråga, Eders K. M:t nådigst täcktes så ordna, att icke heller för landtmannaprodukter må komma att understiga, hvad uti gällande taxa i allmänhet för sådana varor bestämmes.» »I öfrigt och på det Eders K. M:t må kunna, i afseende på utländska magter, bereda en för Svenska handeln förmånlig reciprocitet, få R. St:r i underdånighet hemställa, det Eders K. M:t i nåder täcktes vidtaga alla de mått och steg, som för vinnandet af ett sådant ändamål med landets bästa äro förenliga, samt till befrämjande deraf minska eller nedsätta den i tulltaxan utsatta tull.» De förändringar K. M:t, till följe af ofvannämnde R. St:rs bemyndigande, gjorde uti tulltaxan, inskränkte sig till följande: 1843. d. 8 April: utförselstullen dels nedsatt, dels upphäfven å gjutet, smidt och valsadt jern; » d. 31 Juli: utförselstull upphäfven för stål af alla slag, till årets slut; samt nedsatt för smältstycken; » d. 17 Okt.: från införselstull befriades stenkol, stenkolsstybb och cinders, cokes och afsvaflade stenkol; » d. 17 Okt.: från utförselstull befriades alun, beck, cobolt malm och metall, rödfärg, tjära och färgmossa; » d. 29 Sept.: utförselstullen nedsatt för garkoppar till årets slut; 1844. Införselstullen nedsatt för dubbleradt bomullsgarn, hornplatter och oarbetadt horn; 1845. Fortfarande nedsättning af införselstullen å dubbleradt bomullsgarn; » Befrielse från tull vid införsel af svafvel och koksalt till begagnande vid tillverkning af svafvelsyra och soda; » Införselstullen nedsatt å oarbetadt horn och hornplattar; » 27 Juli: utförselstullen nedsatt för kasserade kanoner och mörsare.
Dessa åtgärder kunna möjligen förklaras, då man i en tid af påtryckning och behof söker att förhjelpa sig ur för handen varande svårigheter, men då man icke längre kan bestrida nödvändigheten af ångkraftens användande på större och mindre fartyg (och jag vill icke nu fästa mig vid att man anser sig böra äga ångskepp och att man söker förskaffa sig sådana) måste jag likväl på det högsta ogilla, att anskaffandet af denna fördel tillgått på det sätt andra Sjöstater redan utdömt och endast i behofvets stund begagnat. Det är påtagligt, att fartyg, konstruerade och byggde, innan man ansåg möjligt att använda ånga på krigsskepp, icke kunna vara lämpade efter tidens fordringar, och att således äfven med de ofullständiga ändringar som kunna göras, den kostnad, som på sådana fartyg nedlägges, är bortkastad och ingalunda öfverensstämmande med kloka statsekonomiska beräkningar. Depart:sChefens framställning synes mig dessutom något dunkel. Han talar nemi. om, att vi böra hafva ångskepp, ångfregattor, ångkorvetter o. s. v , men hvad betyder väl detta? En hvar vet, att det ena fartyget med samma benämning kan vara hälften så stort som det andra, och då här är fråga om financiella beräkningar, synes mig R. St:r haft ganska stora och skäliga anspråk på att erhålla en fullkomligt tydlig framställning. Jag inser icke nödvändigheten att använda Statens alla krafter på de större krigsmaschinerne, hvilka endast komma i fråga att begagnas under krig, under det att man förklarar, att med de mindre, hvars användande åter kommer i fråga såväl under fred som krig, är det ännu god tid. Enl. min upfattning hade det varit vida lämpligare att börja med de mindre och sluta med de större, och icke är en idée storartad endast derföre, att man sysselsätter sig med de större delarne. Ar idéen icke konseqvent genomförd ifrån det största till det minsta, så blir alltsammans åtminstone icke något storartadt, något önskvärdt. Ännu en gång uprepar jag, att man i främsta rummet bort bygga något af de mindre fartygen såsom de användbaraste under fredstid och, hvad erfarenheten möjligen kommer att visa, äfven under krig i Östersjön.
Uti mitt anförande till Kongl. SnndhetsCollegii Protocoll, i anledning af Kongl. Majtts nådiga skrifvelser om SundhetsCommittéers inrättande, har jag vidare sökt detaljera detta ämne och visa att alla sådana anstalter för den allmänna hälsovården böra stå i sammanhang och förening med eller tillhöra en och samma styrelse, som uti hvarje Församling äger att vaka öfver ordning, sedlighet och Laglydnad samt öfver de i moraliskt och ekonomiskt afseende ingångne eller ingående öfverenskommelsers fullgörande. Då nu Pastor alltid är ordförande uti sådane styrelserellerså kallade KyrkoRåd, och alla tjenliga åtgärders vidtagande och verkställande så hufvudsakligen på honom beror, föijer det helt naturligt, att den kännedom blifvande Prester i detta afseende kunna komma i tilli fälle att inhämta, skall för dem och det alimanna medföra mycken nytta. N:o 3* Grefve Lövenhjelm, Carl Gu fl afl Höglofl. StstsUtskottet har funnit sig befogadt att afstyrka ett föreslaget byte af Offi* cers Boställen och Indelningar vid Kongl. LifRegementets Husarer. Öfvertygad om nyttan och nödvändigheten af det ifrågavarande utbytet, utbeder jag mig,* att fprj några ögon-c Beti 7 Julii e, rn, blick få fästa Höglofl. Ridderskapet och Adeins uppmärksamhet på skälen till denna min öfvertygelse. Ryttmästarens vid Arboga Esqvadron nu varande tvenne boställen, Beyby och Sarbecken, äro »f så svag beskaffenhet, att deras afkastning, tillsammanräknad med indelte lönen, knappast uppgår till 500 R:dr Banco, hvilket hvar och en, med mig, torde inse vara en till ändamålet otillräcklig lumma, Denna lön är ej allenast otillräcklig och ojemnförligt mindre än de öfrige Ryttmästarelänerne, men öfverstiges betydligt af nästan hvarje Lieutenants lön vid samma Regemente, dock med undantag af Lieutenantslönen vid Arboga Esqvadron, hvilken är den svagaste af Lieutenant# lönerne.
Den i staten upptagne Expcditions-sekreterare, hvilkens åligganden, enligt förslaget, äro af enahanda natur, som de, hvilka åtfölja sekreterare beställningar i allmänhet, torde, i enlighet härmed, lämpligen kunna benämnas Sekreterare, likasom benämningen Ofver-revisor är, i Rikets Ständers tanke, mindre riktig, der inga andre Revisorer finnas, och derföre synes böra förän(Iras lil! Revisor. Beträffande de föreslagna afiönings-beloppen har någon annan erinran dervid hos Rikets Ständer ej förekommit, än att den med 5,000 R:dr uppförda aflöning för Föreståndaren synts skäligen kunna nedsättas till 4,500 R:dr; äfvensom Rikets Ständer, såsom redan är nämnd), funnit lämpligt, att någon del af tjenstemännens aflöning i slaten uppföres såsom löne-tillökniug under den tid, nu pågående stats reglering omfattar, på det sätt bifogade tabell N:o 3 närmare visar, hvarförutan Rikets Ständer ansett, alt utom ofvannämnda förbehåll, angående personalens skyldighet att underkasta sig möjligen behöflig jemkning i dess åligganden, det vilkor bör stadgas, all tjenstemännen icke få tillika innehafva annan allmän befattning. De öfriga anslags-belopp, hvilkas uppförande å staten E. K. M:t äskat, nemligen dels till bibliolheks underhållande och litterärt utbyte, till ljus, ved, skrifmaterialier m. m. och lil! betäckande af en del af kostnaderne för en statistisk tidskrift, med 1.000 R:dr för hvarje af dessa tre föremål, dels till arfvoden för tillfällige biträden, 5.000 H:dr, och till del officiela statistiska trycket, likaledes 5,000 R:dr, hafva alla blifvit af Rikets Ständer beviljade, med iakttagande deraf, att summan af de tre förstnämnda anslagen,utgörande 3,000 R:dr, ställes till E. K. M:ts disposition, alt för de uppgifna ändamålen användas, samt att, enligt hvad E. K.
Förr funnos ej sådane på 8:de Hufvudtiteln. För min del tror jag det vara rättast, att räkna in bestämdt en summa på anslaget för Första Hufvudtiteln, eller höja den extra-utgifts-summa, som utgår på Ministerstaten. Om man höjer den, kunde man sedan borttaga alla andra hemliga redovisningar. Åtminstone tycker jag för min del det vara bättre, än att lemna 100,000 R:dr till, som ej behöfde redovisas, och som sålunda i sig sjelf ändå blef en tillökning på Första Hufvudtiteln. Utskottet har föreslagit förnyad anhållan hos Kongl. Maj:t om de af 3:dje Hufvudtiteln till FriCadelters understöd förskjutne summors ersättande till titeln, så fort BarthelemyFonden det medgifver, samt att beloppen emedlertid måga uti det föreslagne FörskottsConto i Riks-Hufvudboken blifva upptagne. Här nämnes således BarthelemyFonden. Jag tror, att det varit nödigt, att Utskottet bestämdt framstält någon viss i Den 5 Mar* f. m; åsigt om det förhållande, som i sednare tiderne uppkommit emellan Svenska Statsverket och Barthélemy-fonden. Den granskas ej af Rikets Ständer; den tillhör ej vårt StatsVerk; hvar äga vi garanti, att denna lilla sjelfständiga, despotiska Stat äger medel att betala oss de försträckningar, som på flera sätt allt oftare ifrågakomma? Den lånar af våra Statsmedel, den köper krut på credit af oss; den trasslar in sig i vårt StatsVerk. Äger man väl någon borgen för godtgörande^? äger man visshet, att dess Statsinkomster räcka till, eller att dess Statshushållning är tryggande för framtida betalning? eller skola vi icke heldre säga alt, då brist på Barthelemyfonden uppkommer, den af Svenska Statsverket skall fyllas, på det vi ej må inlåtas i försträckningar, som vi ej återfå, samt att deremot dess penningeförhållanden böra granskas. Efter hvad jag hört, skall det vara brist, snarare än öfverskott, i denna administration.
Statens rätt att, emot tillhandahållande åt Bergslaget af ålliga Värdet af din spanmäls-qvantitet, solli motsvarade skilnaden mellan 1,100 tunnor spantnål och den bildade ränte-ersättliings-fondens afkastning, när sorn helst, återtaga dispositions-rätten öfver de under arrendet inbegripna räntorna, samt ansett sig kunna yrka att orubbadt varda bibehållna vid tillgodo njutande af 1743 års kontrakt, men likväl, för att gå Kongl. Majits nådiga af sigt samt Rikets Ständers och räntegifvarnes sammanstämmande önskan till mötes, medgifvit att afstå fördeden af ifrågavarande spanmåls åtnjutande in natura och öfriga persedlars uppbärande efter årligt markegängspris samt att efter ränteförenklingens grunder i stället emottaga lösen för vissa persedlar efter tio års medelpris och lör de öfriga i fix penningeränta, emot erhållande af ersättning för förlusten, beräknad pä följande sätt: I)e så kallade Honsts/uls-medlen bestodo, enligt en emellan Bergslaget och allmogen ingången förening* sorn Kongl. Majit den 22 November 1803 stadfästat, dels af Gnifvcdrängs-hjelpen* o 18 tunnor span mål, hälften råg och hälften korn, hvilka ärligen vid Thonie dag in natura till Bergslagets magasin lefvere rades, dels af lösen efter ärligt markegängspris för l,017f Jordeboks-, 1,015$ ökeoch 2,031 { drängedagsverke!!.
Befdude anser icke kunna lemna full säkerhet för framlida utgörandet af arrendet, så förfaller contraclet och ny auction utsattes, eller också antages det närmast högsta anbud, som medför en större säkerhet. — Jag tillstyrker alltså afslag på den sednare delen af Ulskis betänk. Frih. von Kraemer, Rob. Fredr.: Mångfaldiga exempel visa, att vid kungsgårdars ularrendering hafva arrendebeloppen blifvit uppdrifna till en alldeles orimlig höjd. Följden har varit den, som Frih. Cederström nämnt, att arrendena icke utgått innan concursen inträffat och Kronan således gjort förluster. Det är visserligen godt och väl, att Konungens Bef:h:de skall pröfva borgensförbindelserna, men de ställas vanligen på fem år och kunna vara säkra de första åren, men sedan försämras, och då kunna måhända arrendatorerna icke anskaffa ny borgen. Derföre anser jag det vara af stor vigt, att ett maximum bestämmes, hvaröfver speculationsandan icke får stiga. Utsk:s förslag, att hushåliningssällskaperna skola höras deröfver, grundar sig derpå, alt Utsk. ansett de sakkunnige personer, som utgöra sällskapet, böra kunna ungefärligen bedömma hvad dessa kungsgårdar rätteligen böra ge i afkastning, och delta skulle blifva en ledning för Konungens Bef:h:des omdöme. Del maximum och minimum, som af Konungens Befdude bestämmes, kommer sedermera att underställas Karamarcoll. pröfning och tyckes således få undergå en lemligen skarp skärseld. Deremot instämmer jag med Frih. Cederström i den åsigt, att den af Utsk. föreslagna optionsrätten bör underkastas någon förändring. Ty om optionsrätten för förra arrendatorn af en kungsgård skall vid ny auction utsträckas till hvilken summa som helst emellan maximum och minimum, så afskräckas möjligen andra speculanter derifrån, i den öfvertygelse, alt deras anbud ändock icke blifva antagna. Jag skulle derföre vilja inskränka optionsrätten endast lill den händelse att förra arrendatorn bjuder det bestämda maximum.
Beträffande aflöningeu för arméens läkare, hafva Rikets Ständer ansett denna i allmänhet höra bestämmas lika för samma Ijenslegrader inom både den värfvade och den indelta arméen, samt beloppen lämpligen kunna fastställas för andre balaljons-läkare lill 800 R:dr, för förste balaljons-läkare till 1,200 R:dr och för regemcnts-läkare lill 2,000 R:dr; från denna löne-reglering dack undantagne, dels de 2:ne läkare, som äro uppförde å slaten för Gottlands nalioual-beviiring, bestående af 1 sjukhus-läkare och 1 underläkare, dels regements-läkaren vid lifbevärings-regemenlel. För de båda lörslnämnda hafva nemligen Rikets Ständer redan beviljat löneförhöjning, i enlighet med E. K. Mits derom gjorda nådiga framställning; och hvad den sednare angår, har det svnls Rikets Ständer mindre lämpligt alt förhöja dennes aflöning, då Rikets Ständer ansell, belalel vid lifbevärings-regemcntet möjligen böra indragas, och derföre icke lemna!, bifall till de af E. K. M:l för delta befäl äskade löne-tillökningar. Rikets Ständer föreställa sig dessutom, all, om denne läkare, hvilken kan antagas ej vara särdeles upptagen af tjenstegöromål, skulle’anses icke hafva en billig ersättning derför i sin nuvarande, visserligen ringa a doning, uppgående lill blott 375 R:dr, E. K. M:t torde af disponibla tillgångar bereda honom den ytterligare ersättning, som må finnas behöflig; Och hafva Rikets Ständer likaledes trott, all aflöningeu för läkaren vid ingeniör-korpsens sappör-trupp, hvilken tjensteman i den af E. K. M:t nådigst föreslagna stat är uppförd såsom förste balaljons-läkare, skäligen kan, med afseende å truppens inskränkta personal, bestämmas till enahanda belopp, som för andre balaljons-läkare fästställes.