Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror det vara Statsmannens pligt att äfven se på deras framtid och dertill anser jag höra, att hvarje näringsidkare må kunna påräkna säkerhet och stadga uti det, som är påbudet, och icke behöfva befara att en K. Författning, sedan It. St:r några månader efter dess ingifvande sammanvarit och derom rådslagit, åter uphäfvas efter tillfälliga majoriteters hugskott. Vi hafva bedröfliga exempel från frihetstiden på följderna af en sådan osäkerhet. Hvad som då försatte nationen i vanmakt, var, såsom jag tror, det vankelmod i Kongl, påbud, den osäkerhet för näringarne, som då existerade. Man har sagt, att nöden står för dörren och att nöd bryter lag. Men jag frågar : hvar är väl gränsen eller måtet af den nöd, som bör kunna verka derhän, att Svenska folkets ombud skulle komma fram med begäran till Konungamakten, att denna makt skulle så kort efter, sedan den gifvit ett löfte till folket, återkalla detsamma? Och ärö vi öfverbevisade alt någon nöd är för handen eller skall inträffa i år? Jag tror det vara en pligt af Svenska folkets ombud att söka förekomma och icke befrämja omvexlingar i ekonomiska lagstiftningen. Jag vill icke uptaga flera af de mindre anmärkn:r Hr von Hartmansdorff gjort, men deremot nämna några ord till svar på Hr Hjärnes anförande. Hr Hjärne har klandrat upslällningen af Betänk, och beklagat att den var verkställd af en ovan hand, men tillika gjort det den stora komplimenlen, att han deraf fullständigt har fått erfara skälen å ömse sidor. Jag tror att det i allmänhet vore ganska nyttigt om Belänktdena voro sä upställda, att man kom i tillfälle att känna skälen å ömse sidor och derefter bestämma sitt omdöme. Slutligen har Hr Hjärne yrkat pä återremiss å Hr Dalmans motion, på det att Disk. må blifva i tillfälle att taga den -i betraktande. Det torde kanske vara att gå sakerna i förväg att yttra något om, hvad som dervid kan tillgöras.
Men Israel hade Joseph kärare än alla de andra sin barn, efter han hade födt honom i ålderdomen: Och gjorde honom en brokot kjortel. Då nu hans bröder sågo, att deras fader hade honom kärare än alla hans bröder, vordo de honom hätske, och kunde icke tala honom ett vänligit ord till. Derutöfver hade Joseph ena reso en dröm, och sade sina bröder deraf. Då blefvo de honom ännu hätskare. Ty han sade till dem: Käre, hörer hvad mig hafver drömt. Mig tyckte vi bundom kärfvar på markene, och min kärfve reste sig upp och stod; och edre kärfvar der omkring bugade sig för min kärfva. Då sade hans bröder till honom: Skulle du varda vår Konung, och råda öfver oss? Och vordo honom ändå hätskare för hans dröm och hans tals skull. Och han hade ännu en annan dröm, den förtäljde han sina bröder, och sade: Si, jag hafver ännu haft en dröm: Mig tyckte, att solen och månen och ellofva stjernor bugade sig för mig. Och då det hans fader och hans bröder sagdt vardt, straffade honom hans fader, och sade till honom: Hvad är det för en dröm, som dig hafver drömt? Skall jag och din moder och dine bröder komma, och falla ned på jordena för dig? Och hans bröder afundades vid honom. Men hans fader behöll dessa ord. Då nu hans bröder gingo bort till att beta deras faders boskap i Sichem; Sade Israel till Joseph: Vakta icke dine bröder boskapen i Sichem? Kom, jag vill sända dig till dem. Han sade: Här är jag. Och han sade: Gack bort och se till, om det står väl till med dina bröder och boskapenom; och säg mig igen, huru det hafver sig. Och han sände honom utaf den dalenom Hebron, att han skulle gå till Sichem. Då fann honom en man, der han for vill på markene. Han frågade honom, och sade: Hvem söker du? Han svarade: Jag söker mina bröder: Käre, säg mig, hvarest de vakta hjorden. Mannen sade: De äro hädan farne; ty jag hörde, att de sade: Låt oss gå till Dothan.
Men jag påstår ej blott, att detta högre vanligen innom sunda förnuftet finnes såsom tro; jag påstår äfven att det omöjligen innom dess sfer kan finnas under annan form. Det finns der blott såsom dunkla, outredda föreställningar; och der slutar gebietet för Sens commun, och vetenskapen tar vid, som derigenom, att den ser dem med andra ögon, förstår att ge dem full klarhet. – Med detta högre må man i allmänhet föreställa sig, att jag menar det öfversinnliga och andeliga. All vetenskap, som förtjenar namnet, är öfversinnlig. Äfven de, som ännu äro vetenskaper mer i sin uppgift än i sjelfva verket, äfven de, som man vanligtvis tänker sig som mäst materiella, äro öfversinnliga. – Hvad söker Chemisten? Ej den eller den blandningen, äfven om den för godt köp kunde uttränga indigo (ehuru, i fall han påfann den, det kunde vara en rätt vacker och riksgagnelig upptäckt); han söker naturens eviga lagar, han älskar dess vishet, och går henne i spåren. – Jag sade att det öfversinnliga, innom Sens commun, endast förekommer under dunkla och outredda föreställningar. – Det kan ej heller annorlunda förekomma; ty dessa föreställningar äro af den egna beskaffenhet, att om det vanliga förståndet vill bestämma och utreda dem, de ofelbart för det upplösa sig i motsägelser, äfven af den besynnerliga natur, att man har svårt vid att neka någon af de hvarannan motsägande satserna, ehuru de tydeligen upphäfva hvarann. – Man kan taga Geometriens första definitioner till exempel. En mathematisk punkt har inga delar. Låt förståndet söka att bestämma denna föreställning. Det kan räsonnera ungefär så här: En punkt kan jag föreställa mig som yttersta delen af en linea. Men en punkt har inga delar. Det som har inga delar, har ingen utsträckning. Således skulle oräkneligt många punkter ändå ej utgöra någon linea. Derföre kan icke en punkt ej hafva några delar. – Å andra sidan: Det sammansatta måste nödvändigt först uppkomma genom sammansättning af det enkla. En punkt är den enkla delen af en linea. Således måste väl ändå en punkt ej hafva några delar. – På samma sätt går det med definitionerna af linea och yta.
Jag uraktlät, då jag förra gången yttrade mig, att uppgifva hvad jag af handlingarne sett, att nemi. behållningen å Handelsock Sjöfartsfonden var vid 1844 års början nära 556,000 r:dr, att utgifterne under året öfversligit inkomsterna med 98,000 r:dr, och att utgifterna ä denna fond, på sätt nyss är yttradt, under det nu började året blifva betydliga. Uti dessa påkänningar ligger således ett ytterligare skäl för R. St. att icke anvisa denna utgift på en fond, som till andra ändamål behöfves. Gr. Lagerbjelke, Gustaf: Till de af de tvenne föregående talarne anförda skäl, hvarföre den ifrågavar. summan icke borde anvisas på Handelsoch Sjöfartsfonden, ber jag fä lägga, att denna fond är gemensam för Sverige och Norrige. Sverige och Norrige hafva t. ex. gemensam fördel af upphörandet af tributen till Marrocco och derföre är det billigt att kostnaderna derför tagas af denna fond. Men för min del kan jag icke finna någon skyldighet för Norrige, att deltaga i kostnaderna för slafvarnes friköpande på en Svensk ö, hvarföre jag äfven på__ detta skäl får afstyrka utgiftens tagande från nämnde fond. Afven jag anser, att slafvarne på ön St. Barthelemy böra friköpas och att denna kostnad bör af Svenska statsverket bestridas. Likväl kan jag icke underlåta alt anmärka, det StalsUtsk:s förslag icke förer till detta mål. Dä slafägarne få behålla slafvar, och barn ännu få födas lill slafvar, så kommer, efter min tanke, detta beslut icke att hafva någon annan följd, än att slafägarne fortfarande begagna slafvar och dertill när de önska försälja dem finna en säker afsättning, så att det blir ännu mera lönande att liksom boskap pålägga slafvar. Om man vill afskaffa slafverjet, så tror jag, att rätta utgångspunkten vore att bestämma en viss tid, efter hvilken Den 22 April. 659 inga barn föddes slafvar, men att Guverneuren under tiden friköpte dem, som redan funnos. Frih. Palmstjerna:
Nordvestra stambanan skulle komma att förbinda den Yestra med Norriges jernvägar, Norra stambanan skulle förbinda den Vestra med jernvägen emellan Gefle och Falun, och den Östra stambanan skulle utgöra förbindelse mellan de Södra och Vestra stambanorna. Häraf synes, att i alla de nya ifrågasatta liniernas ändamål skulle ingå, bland andia, äfven det att utgöra förbindelse med redan enligt hufvudsakligen samma system färdigbyggda jernvägslinier. Om nu de nya linierna byggdes efter andra grunder, så att icke samma materiel kunde å alla stambanorna begagnas, blefve följden, att ombyte af materiel och deraf följande omlastningar måste ega rum vid hvarje föreningspunkt emellan de efter olika systemer utförda banorna Jern vägsförbindelsen mellan södra och norra Sverige skulle således komma att 4 å 5 gånger besväras af omlastning, nemligen först vid Nässjö, der Östra stambanan skulle utgå från den södra, derefter vid Katrineholm, der förstnämnda stambana skulle möta den Vestra, så vid Stockholm (varö sig att jcrnvägslinie genom staden vore utlagd eller ej), derifrån Norra stambanan skulle utgå, vidare vid någon punkt på Gcfle-Dala-vägen, samt slutligen, för den händelse att från denna jernväg en annan efter nya systemet utginge norrut, äfven vid den punkt, der dessa båda vägar sammanträffade. Jag torde ej behöfva särskildt utveckla den hämmande inverkan alla dessa omlastningar skulle utöfva å godstrafiken, likasom det torde vara öfverflödigt att särskildt påpeka de hinder med afseende å passageraretrafiken, en dylik anordning skulle åstadkomma, såväl till följd af den ringa hastighet, hvarmed tågen å det nya systemets banor kunde framgå, som den ofta återkommande omflyttningen af passagerare och deras bagage i andra vagnar. Men hvad jag deremot icke får underlåta att anmärka, är den förökade kostnaden, såväl med afseende å uppsättning och underhåll af materiel, som beträffande trafikens drift.
Ad:ns representationsrätt, skulle blifva beroende af UnderRines beslut och förfoganden; och på dessa grunder, samt då det för öfrigt icke visat sig, att de lagstadganden, hvilkas uphäfvande nu är vordet föreslaget, hittills haft någon menlig påföljd, och den förminskning i HofRines göromål, hvilken, enl. hvad Ctsk. antvdt, skulle genom ifrågavide lagförändring vinnas, är alltför obetydlig att förtjena härvid tagas i betraktande, anser jag för min del de i Utskis Betänk, afhandlade motioner icke böra vinna K. M:s bifall.» Jag hoppas att E. o. Ad. inser riktigheten af de skäl, som denna reservation innehåller. De äro lika gällande nu som vid den Riksdag de anfördes, likasom Utsk:s förslag är lika ofullständigt och dess motiver lika haltande nu som tillförene. Jag anhåller derföre, att R. o. Ad. ville ogilla Betänk., och kan, med afseende å den källa, hvarifrån förslaget vid denna Riksdag leder sin uprinnelse, ej underlåta att uttrycka min förvåning öfver, att en It. o. Ad:ns tjensteman, som drar lön af detta Stånds sammanskjutna tillgångar, kunnat tillåta sig att begagna sin riksdagsmannarätt för att väcka en motion, syftande till ingenting mindre än Ståndets uplösning. Ty otvifvelaktig! är att, om förslaget bifalles, så skola innan kort sådana följder deraf visa sig, dels genom omöjligheten af all kontroll öfver behörigheten för hvarje adelsman att utöfva representationsrätten, dels genom många andra förhållanden, att Ståndets uplösning deraf blir en oundviklig följd. Ar den värde motionären för stolt för att tillhöra detta Stånd, hvars praerogativer han vill tillintetgöra, må ban då, ju förr dess 224 Den 12 S ep te mber. heldre, lemna sin plats härstädes, eller anser han sig böra efterskänka dessa prserogativer, må han dä göra en sådan eftergift för sin egen räkning. Blig veter!igt finns ingenting sorn derföre lägger hinder i vägen.
Jag skulle verkligen önska, att så blefve förhållandet; men jag finner, att R. o. Ad. icke kan på förhand yttra sig öfver denna sak, utan att initiativet måste komma från motionären, och om han återtager sin motion, blir följden, enligt det i förra plenum fattade beslutet, att inbjudnlsfrågan genast förekommer till afgörande, då det står en hvar öppet att söka göra gällande de modificationer, han anser för lämpligast. Jag bestrider visserligen icke remiss, men jag önskar, att den icke måtte äga rum. Hr Dalman, Wilh. Fredr.: För min del kan jag icke dela den siste värde talarens åsigt, att grundlagens former kunna i något afseende anses småaktiga, och jag fortfar således på de grunder, jag i sista plenum utvecklat, att bestrida remiss af H. Ex. Hr Gr. af Wetterstedts motion. Det är af Hr af Billbergh yttradt, att han, ehuru ledamot af StatsUtsk., misströstar, att remissen skulle föranleda till något resultat. Då jag i sista plenum yttrade samma förmodan, förebråddes det mig, att jag tilltrodde mig att med en prophetisk blick skåda in i framtiden. Det tillfredsställer mig derföre, att Hr af Billbergh nu delar enahanda förebråelse, och detta är ett ytterligare skäl mot remiss af en motion, som icke kan tjena till annat än tidsutdrägt. Hvad beträffar ändamålet med motionen, så gillar och önskar jag detta ändamål, blott det kan vinnas i grundlagsenlig väg; och jag tror, att det kan, utan all remiss af motionen, vinnas på det sätt, att det amendement, som Hr af Billbergh föreslagit, kommer att utgöra eftersats till BondeSt:s inbjudn. Jag har mycken anledn. att tro, att BondeSt., ehuru visserligen mera tillfredsstäldt af ett ovilkorligt bifall tili inbjudn., likväl icke skulle finna många betänkligheter vid att antaga nämnde amendement; och då jag bestämdt tror, att R. o. Ad., utan ett sådant amendement, icke kommer att jemnka sitt beslut, så tror jag ej heller, att vi böra uppskjuta antagandet häraf.
Nar då saken likväl sättes i verkställighet, innan den kunnat underställas, och verkställigheten är förknippad med sådana förhållanden, som omöjliggöra äfven den ringaste förändring och nära nog sjelfva afslaget; då är ju hela denna underställning ingenting annat än ett bländverk, hvarvid både pröfning, öfverläggning och beslut egentligen äro ett nonsens; ty ett aftvunget godkännande är icke något godkännande. Och, i fråga om Sveriges båda statsmagter, beror samhällets väl på deras inbördes aktning, uppriktighet och förtroende; men detta dyrbara förhållande störes genom motsatsen; dertill kommer, att beröfvandet af en fri beslutande rätt ifrån den ena statsmagtens sida försätter den andra i ett mer eller mindre omyndighetstillstånd; derföre får jag vördsamt reservera mig emot R. o. Ad:ns beslut rörande Franska handelstraktaten, med afseende på dess verkställighet innan den blifvit R. St:r underställd. Man har påstått, att regeringen eger grundlagsenlig rätt att nedsätta de af Ständerna bestämda tullsatserna. Grundlagarne skola, enligt R. F:s 83:dje §, tolkas efter deras ordalydelse. De innehålla icke ett ord om någon sådan nedsättning. Man stödjer alltså sitt påstående på en »lydelse» af »ord», som icke finnas i grundlagen. Om detta sätt att tolka är detsamma, som att låta de i grundlagen verkligen befintliga ordens sanna lydelse gälla till efterrättelse, då har man visserligen rätt. Men sådant kan icke försvaras, utan måste anses som ett försök att, åt en mindre lagenlig handling, gifva ett lagligt sken. Nu innehåller R. F:s 57:de § att: »Svenska folkets urgamla rätt att sig beskatta, utöfvas af Riksens Ständer allena vid allmän riksdag». Och 6 lista §:n förklarar på det bestämdaste, och med oförtvdbara ord, att alla afgifter, som R. St:r beviljat, under de titlar, som i föregide 60:de § nämnas, hvaribland tullmedlen intaga första rummet, skola utgöras intill slutet af det år, under hvars lopp den nya bevillningen af R. St:r fastställd blifver. Klarare och till förtydning mindre egnade ord kunna väl knappast skrifvas.
Sprengtporten förslag. Hr Bråkenhjelm bar visserligen bär yrkat, alt det vore nödvändigt, för att meddela Const.Utsk. en ledning, alt R. o. Ad. i fråga om detaljer uttryckte sina bestämda tankar; men då de 2 öfriga Stånden, hvilka röstat för tvåkammar-systemet, ieke ansett sig böra ingå i sådana detaljer, så tror jag ali den största lättnad och reda för Const.Utsk. vid återremissens behandlande just åstadkommes, derest Ulsk. icke varder bundet af sinsemellan stridiga tillämpningsstadgandcn. Mot Frih. Hamiltons förslag får jag derjemte göra samma erinran, som alltid framkallas af föreskriften om medelbara val. Dessa förlama nemi. intresset för denna allmänna angelägenhet och innebära aldrig den garanti för sjelfständighet och för uttrycket af de väljandes egentliga tänkesätt, som de omedelbara valen. Jag anser mig slutligen böra tillägga, alt jag linner det af vida större vigt, att valrätten i afseende på den aldre kammaren ar mera utsträckt, än i afseende på den yngre, emedan ett af omständigheterna föranledt misstag vid valet lill den yngre kammaren blott verkar för en riksdag, hvaremot det verkställda valet för den aldre kammaren kan komma all gälla för 5 riksdagar, hvilka sistnämnda val således fordra vida större omsorg och varsamhet. Då Prosten Ödman? förslag icke är föremålet för R. o. Ad:s öfverläggning och icke heller lärer kunna blifva det, emedan del strider root de beslut, som R. o. Ad. redan fattat, så anser jag öfverflödigt att taga detta förslag i försvar emot de beskyllningar eller de slutsatser, som den siste värde talaren ansett Den i November f. ni. 27 detsamma kunna föranleda. Jag lior detta förslag äga ganska mångå fördelar och i de flesta fall hafva ett bestämdt företräde framför det som Frih. Sprengtporten framställt; men jag får tillika erkänna, alt delta förslag lorde i reformväg gå nog långt, för att åtminstone under nuvar. förhållanden lemna någon tillförlitlig förhoppning, att det vid nästkommande riksdag skall blifva antaget, äfven om det nu godkändes såsom livilande grundlagsförslag.
Men förhållandet är j u icke så, de flesta äga icke en sådan suggestibilitet o c h kunna därför icke så lätt i sitt vanliga tillstånd psykiskt påverkas. O m det nämligen kunde lyckas att fylla den sjukes hela tankelif med tillfrisknandets idé, så skulle i sådana fall hälsa inträda. D e t är just detta, som lyckas ibland, när den sjuke besitter en högre grad af suggestibilitet. M e n i flertalet fall är den sjukes autosuggestion mäktigare, han producerar ideligen sina sjukdomsförnimmelser o c h skapar kanske också nya och dessa segra i allmänhet öfver läkarens suggestioner. 1 de flesta fall måste därför ett annat tillstånd skapas, där autosuggestionens makt brytes, o c h ett sådant tillstånd är det hypnotiska. D e t är sålunda af den allra största betydelse, att vi lärt känna detta tillstånd, hvarunder suggestibiliteten, d. ä. mottagligheten för föreställningar eller förmågan att tro, är stegrad. H v a d är detta för ett tillstånd? D e t kan i korthet psykologiskt karakteriseras därmed, att patienten därunder utan vidare antager så- som sanna de föreställningar man bibringar h o n o m, och dessa föreställningar återverka i sin ordning på kroppen o c h dess organ. D e t är sålunda en rent psykisk inverkan af en på organismen återverkande kraft. Detta tillstånd är en förutsättning för en rationellt genomförd psykisk behandling. L i k s o m det tillstånd, som kloroformen framkallar, i många fall är n ö d - vändigt för att en större o c h allvarligare kirurgisk operation skall kunna företagas, är också det hypnotiska tillståndet af nöden att framkalla, o m den efterföljande psykiska operationen skall lyckas. H y p n o s e n är sålunda endast en förberedelse, o m än en nödvändig sådan, för att suggestionsbehandlingen, som i alla händelser är den vida viktigaste afdelningen, skall kunna med h o p p om framgång företagas. Endast i de sällan inträffande fall, där hypnosen är synnerligen djup o c h en verklig sömn inträder, verkar detta tillstånd oberoende af alla suggestioner välgörande o c h hälsa kan inträffa, utan att en enda suggestion direkt gifves den sjuke. M e n i flertalet fall är Irypnosen icke så djup.
Krigs-Collegium, som instämt uti Stats-Contorets yttrande, att flere hus för inqvarterings-behofvet, än de sorn redan finnas, icke borde för Kronans kostnad anskaffas, har, af sådan anledning, funnit det icke vara ändamålsenligt, alt upprätta ritningar och kostnadsförslag till sådane byggnader, eller att granska de från flere städer inkomne värderingsinstrument, hvilket med mer tillförlitlighet och nytta kunde ske i det fall, alt Rikets Ständer skulle för sådane byggnader, hvilka uti det af Embetsverken år 1828 i ämnet afgifna Utlåtande ansågos uppgå till mer än en half million R:dr Banco, anslå erforderlige medel. I afseende å sättet att tillvägabringa en lindring i inqvarterings-besväret har KrigsCollegium varit af olika tankar med Stats-Contoret. Jemte det Collegium ansett tillökning i tolagen icke fullkomligen motsvara ändamålet, emedan utgiften, såsom tillökad taxation å handelsrörelsen, skulle falla Borgerskapet oell indirecte äfven öfrige stadens invånare till last, samt således i verkställigheten icke medföra åsyftad förmon för staden, har Collegium, beträffande förslaget att för framtiden tillförbinda invånarne uti uppstäder och de stapelstäder, hvilka hitintills ej varit med ständig inqvartering besvärade, eller utgjort afgifter dertill, att bidraga till lindring uti de öfrige slädernes inqvarteringskostnad, funnit detsamma icke öfverensstämma med grunderne för inqvarteringen, eller blifva rättvist, med mindre sådane släder kunde beredas någon fördel, motsvarande ifrågaställde nya onus. Deremot har Collegium tillstyrkt, att, jemte det den inqvarterings-tolag, som uppbäres i städer, hvilka ej hafva ständigt inqvarterade trupper, varder, såsom påbjuden med afseende å inqvarterings-kostuad, till Statsverket indragen, till bidrag för ifrågavarande utgifter, desse utgifter måtte påföras allmänna bevillningen.
För den skull föreslår jag att ifrågavarande lag-paragraf måtte ändras i öfverensstämmelse med denna min nu uttryckta åsigt, alt »i brottmål må den tilltalade, derest han ej är häktad, genom laga ombud sig infinna och först då vara skyldig iakttaga personlig inställelse, när domaren del fordrar.» Och begäres remiss häraf till Lag-Utskottet. Stockholm den 15 November 1865. Conr. B. Fitinghoff. Af Herr Liljenstolpe, Axel Fredrik, om Charta-sigillala-förordningens reviderande, m. m. På det att sportelsystemet så småningom må kunna helt och hållet upphöra, föreslås vördsamt: att all expeditionslösen måtte, i likhet med hvad som redan eger rum inom Stats-expeditionerna, upphöra att vara en sporteleller löne-inkomst för tjenstemän, och densamma utgå medelst åsättande Charta-sigillata samt således ingå till Statsverket; Blifvande häraf en följd, så framt denna förändring ej komme att småningom införas efter de tjenstemäns afgång, hvilka äro uti åtnjutande af expeditionslösen, — att nuvarande innehafvaren deraf må tillerkännas godtgörelse medelst fast löns bestämmande i jemförelse med mistningen af denna förmån; hvarförutan, lika vördsamt, föreslås: nedsättning af nuvarande expeditionslösen uti alla instanser, eller åtminstone vid mellaninstans, deraf såsom följd blifver Chartasigillata-för ordning ens totala reviderande. 196 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865. Skälen härför, så uti ena, som andra hanseendet, äro så uti ögonen fallande, alt desamma icke af mig uti motionen synas vara behöfliga att mera, än som skelt, vördsamligen påpekas. Om remiss till Höglofliga Bevillnings-Utskottet och kommunikation af motionen med de respektive Med-Stånden anhålles vördsamt. Stockholm den 15 November 1865. Ax. Fr. Liljenstolpe. \ N:o 101.