Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då hon kom tätt framför honom, gjorde hon en helsning och sänkte dervid för ett ögonblick och utan att tänka på det den del af doket, som hon med handen höll upp för nedre delen af ansigtet. Han rodnade starkt och hans öfverraskning var så stor, att han synbarligen icke väntat henne. Han besvarade hennes helsning slarfvigare och mindre omständligt än vanligt och förklarade i ängslig ton, att han nu vore allt för ökänd för att våga förevisa henne moskén, som han lofvat. I hennes nuvarande drägt skulle man dock taga henne för en af hans hustrur och om hon ville följa honom upp i ett af minareten skulle han derifrån visa henne moskén och hela staden i fogelperspektiv. – Ja, tack! – svarade hon på ett sätt som lät lugnt och naturligt, men hennes hjerta bultade så hårdt, att hon sjelf hörde hur det slog. Hon följde honom uppför en trång, ojemn spiraltrappa, i hvars stenar fotsteg under århundradens lopp ätit ut en fördjupning liksom en fjellbäck i en sluttande häll. Slutligen stod hon bredvid Emin på minaretets högsta balkong. Hon häpnade. Hennes ögon vidgades och glänste och doket gled ned på hennes axlar så att violbuketten blottades. Hon såg icke heller nu de guldplåtar, silkesdrägter och ädelstenar som hon i sin barndoms dagar tjusats af i sagorna. Men Österlandets odödlige kolorist, kvällsolen, stod i ett bergpass på Antilibanon, målande smycken och förgyllande allt som hans pensel kunde räcka. Der nere låg Velids stora byggnad med gårdar och blytak, utvändigt forntidsaktig, allvarlig och sträng, invändigt dels fantastiskt besynnerlig, dels barnsligt primitiv – ett porträtt af den Emin ibn el-Arabi som stod vid hennes sida. Rundt omkring utbredde sig de tvåhundraåttiofyra moskéernas stad med sina ringmurar, icke som en matta utan som en skog i brand. Der var ett virrvarr af kupoler och minaret, af sirligt formade mot höjden stigande föremål. Det var som hade hon lagt ögat till kanten af ett schackbräde och sett i profil en här af fint svarfvade schackpjeser.
Dii ectlonen i denne angelägenhet alltid måst rätta sig efter Konungens BeFallningshafvandes uppgifter och reqvisitioner, hvilka stundom varit mindre till: fcirlitlige, det 1820 års Bevisions-Berättelse nog samt ådagalägger, och lärer sådant kunna till’ skrifvas de olika och mindre säkra utvägar ,sorn, * saknad af något bestämdt förordnande i denne del , blifvit till utrönande af verkliga undsätttnings-behofven tillitade. Vidkommande den af Friherre Ankarsvärd äskade närmare upplysning , huruvida Kongl. Allmänna Magazins-Directionen iagttagit att, till bevakande af Verkets fördel och det Allmännas •derunder beroende; rätt, göra behörige föreställningar emot detjofördelaktiga och till Verkets undergång bidragande liqvidations-sätt, hvarigenom undsättnings-tagarne uti Jemtland fått sig den förmån af Kongl. Maj:t i Nåder förunnad » att Tunna mot Tunna afbörda ett Tane-belopp af mer än 20,000 Tunnor Spanmål, har Stats' Utskottet härvid skolat erinra att, efter Stats-Utskottets öfvertygelse, Kongl. Allmänna MagazinsDirectionen hvarken bör eller kan anses berit tti. gid att göra underdåniga föreställningar emot de beslut Kongl. Maj:t Nådigst för godt funnit vidtaga, utan har det städse varit Kongl.
Proposm till 7:de §:n, och det skulle befinnas, att Domkapitlen på något sätt missbrukade den makt, som lemnades dem genom denna lag, så att de så väl i tid som otid afgåfve yttranden, sådana, att åtal komme att anställas oftare än vederbörligt vore, blefve det lätt att vid en kommande riksdag få den 7:de §:n ändrad. För att nu komma till ett slut, synes mig bäst vara, »sedan nu både Bondeoch PresteStånden antagit författmii, Ten 19 Maj e. m. 333 att lt. o. Ad. tortur pä samma sätt, hvarföre jag, för min del, vågar anhålla om propos. på bifall till K. M:ts förslag till 7:de §:n. Jag har visserligen under diskussionen i Lag-Utsk:t framlagt ett förmedlingsförslag, som synes i min reservation pag. 40 i Bet:det, men detta förslag mötte ett sådant motstånd af PresteStåndets ledamöter, att jag förutser, att om detsamma än en gång framlades, skulle det från samma sida röna motstånd, och jag vill således icke yrka på dess antagande. Gr. Sparre: Jag har i föreg:de £, med afs:de på K. o. Ad:s önskan att komma till ett slut i denna sak och icke på något sätt åstadkomma splittring, underordnat min mening majoritetens, men denna § finner jag vara af sådan vigt, att den förtjenar tagas i betraktande; hvarjemte torde bemärkas att ett beslut, fattadt i ena eller andra syftningen, icke kan åstadkomma någon sönderryckning af det hela. Det finnes ingenting lättare, i händelse R. o. Ad. i detta fall fattar ett annat beslut än Presteoch BondeStånden, hvilket förstnämnde äfven voterat om denna §, och således icke funnit några synnerliga betänkligheter dervid uppstå öfver någon förändring i förslaget, än att genom en inbjudning eller votering i förstärkt Utsk. åstadkomma en sådan ändring. Det förhålhde att saken skulle ånyo behöfva föredragas inför Konungens konselj, tör ijenade ieke tagas i betraktande, om saken i och för sig sjelf är riktig.
Exc. att han nu funnit ja hafva varit öfvervägande. Härvid hördes talrika rop å votering, med ani. hvaraf H. Exc. förmälte, att vid den nu äskade voteringen ja-propos:n naturligtvis korame att innefatta bifall till Betänk:t, men att, då 3 andra olika yrkanden blifvit framstälda, II. Exc. ansåge nödigt att inhemta R. o. Ad:s mening, hvilkendera af dem borde uti kontraproposin uptagas. Härefter framstälde H. Exc. propos. derå, att vid den blifvande votenn om bifall till LagUtsk:ts förev:de Betänk, kontraproposm skulle innefatta bifall till Frih. Armfelts förslag, och, sedan dertill svarats starka både ja och nej, förklarades ja haft öfvervigten. Hr von Ehrenheim begärde voter. och yrkade att till kontrapropos. skulle antagas återremiss af Betänk:t. I detta yrkande hördes Hr Montgomery, Gustaf, instämma. Hr Cederschiöld, Gustaf: Jag hemställer till de ledamöter af R. o. Ad., hvilka hylla de uti Frih. Almfelts reservation uttryckte åsigter och fördenskull önskat nämnde reservation såsom kontrapropos., huruvida icke, i ändamål att förskona det H. Ståndet från en dubbel voter., lämpligast vore att förena sig mer) dem, som begära återremiss till kontraproposition. Uti återremiss innefattas äfven Frih. Armfelts reservation och genom densamma kunna alla meningar göra sig gällande. I öfverensstämmelse med hvad jag nu yttrat, anhåller jag om återremiss såsom kontrapropos. Dell 25 Januari f. ra. 206 Frill. Creutz, Steffan: Som hemställan förut egt rum om antagande af mitt förslag till kontrapropos., får jag härmedelst tillkännagifva, att jag anser numera för det goda ändamålets vinnande lämpligast att förena mig med dem, som dertill föreslagit å^remiss. Hr Tersmeden. Per Reinhold: Afven jag anhåller att få förena inig med dem, som yrka återremiss såsom kontrapropos. Frih. Armfelt:
Om nu denna qvinna skulle i födslo stunden eller straxt derefter af Dagen tvingas, att för den. Prest, hvilken skall till Dop och Christendom befordra det framfödda fostret, hemligen eller uppenbarligen namngifva icke allenast sig sjelf utan ock sin förförare , skulle väl detta sistnämnda hafva till föremål att framskaffa samt till straff och ansvar befordra denne person.' Men månne en sådan namngifning blefve dertill verkande ? Kar qvinnan giltige bevis att öfvertyga lägersmannen, och finner hon behofvet för sig att begagna de samma emot honom, för att vinna biträde till sitt fosters underhåll, är det ju för henne öppet, att, om hon icke sjelf vill dölja sin förseelse, mot lägersmannen anställa laglig talan. Ager hon åter inga sådane bevis „ hvartill skall den hemliga eller uppenbarliga uppgiften för Presten af lägersmannen tjena, Lag-Utskottets Betiinkanden: 85 antingen den ar sann eller osann; och lärer det jämväl vara att förmoda det vid sistberörde händelse oftast af flere förekommande skäl oell omständigheter, qvinnan skall finna sig föranläten, att derom meddela mot värkliga förhållandet stridande underrättelse.
Kongl. Credit. Förlust på Magazinsrörelsen enligt Vinst och Förlust-Conto Litt. A 164,670:40.7. Afgår : Vinsten på firänneri-rörelseh enligt Vinst 0. Förlust-Conto Litt. B. 4,294: 6.5. samt en uppkommen Vinst hö- rande till föregående åren enligt utredningen deröfver LittC' > 99_3:29-7-, Återstår Kongl. Maj:ts och Kronans Förlust på 1820 års Förrättning 155,383 '4 1 Allmänna Magazins-Inrättningens Behållning vid 1820 års slut uti Contante medel, Spannemål, Proviant, Bränvin , Ved och Kohl m. m 2,188,326:42.- Utestående Fordringar lios div. Stater och Verk . 68,669: 19. - Dito hos diverse Personer . 219,942: i5. 10. Afgå deremot Skulder 2,396,485-. i5. 8. / HvaratBiksens Ständers Bank ) ÅterStä 905,344. 46. 7. V^hade att fordra 2,o85,o33:4- i-y Fastigheter, Byggnader, Inventarier och Byggnads - Materialier uti Sverige 47a>499:xl* Äldre Fordringar före år iSio.af diverse Verk, beroende på ersättningar eller afskrifningar nemligen: » 1 Hos Pommerska FUlt-Contoiret » . ' - 25,838: 25.4. Transport 25,838:25.4- x,377,844: l7- i55,383 4 7 B a n c o. Transport io Summa io Stockholm af Kongl. Allmänna Magaeins-Dire mK . ^33 Credit. Banco.
Är Presidenten i Svea Hof-Rätt af laga förfall eller jäf hindrad, företrädes dess ställe af den äldste i tjenst varande Presidenten , och efter Bihang till R. S, Fröt, $:dje Sami. 4. * 26 Constitutions■ Utskottets betänkanclen. Presidenterne , af den Ledamot som innehafver högsta Ambetsvärdigheten. Denna Domstol äge, sedan ransakningen är fulländad och Domen efter Dag fälld , att densamma för öppna dörrar afkunna. Ingen håfve magt att sådan Dom ändra, Konungen obetaget, att göra Nåd, hvilken likväl icke må sträcka sig till den persons återinsättande i Rikets tjenst, som blifvit dömd sitt Ämbete förlustig. Se Bihanget 3 Bandet, sid. 113 och 137. Ridderskapets och Adelns Protocoll d. 5 Junii 1818- Isid. 141; d. 11 och £5 Junii, II. sid. 457; d. 27 Junii, II. sid. Préste-Ståndets Bonde-Ståndets Dito d. 5 Junii, sid. 307, 5 Bandet, samt d. 2(5 Junii, sid. 188, 6 Bandet. §. 107, iMorn. Skulle Constitutions-Utskottet anmärka, att Stats-Rådets Ledamöter samfällt eller en eller flere af dem, uti deras rådslag om allmänna mått och steg, icke iakttagit Rikets sannskyldiga nytta, eller att någon StatsSecreterare icke med oväld blifvit gjord. Skulle Constitutions-Utskottet anmärka , att Stats-Rådets Ledamöter samfällt eller en eller flere af dem, uti deras rådslag om allmänna mått och steg, icke iakttagit Rikets sannskyldiga nytta, eller att någon Stats-Secreterare eller Föredragande af Cornniando-mål icke med oväld blifvit gjord. Se Bihanget, 3 Bandet, sid 25. Riddershapets och Adelns Protocoll den 7 April, I. sid. 287; d. iz 38 CanstitutionsUtskottets betänkande.
Så otroligt det nu låter, så skall detta dock en gång ske, och då skall jag åter kunna känna, som vore det vår inom mig. Allt skall då åter bli annorlunda. Allt. Ja, kan detta verkligen vara möjligt? Är icke hvarje sådan förhoppning endast en tom illusion? Hvem kan säga mig det? Hvem? Det sägs ju, att tiden läker alla sår. Ack, hur tomma, hur fattiga synas oss icke egentligen alla dylika visdomsord, när vi skola försöka att tillämpa dem på oss själfva, blödande af de sår, hvilka vi vilja inbilla oss, att tiden skall läka? Ett sådant ord säger mig nu ingenting alls. Det låter löjligt och hånfullt i mina öron, och jag begriper icke, hur jag egentligen kom att tänka därpå. Jag hörde en gång historien om en kvinna, öfver hvilkens öde jag ofta grubblat. Jag minns, att jag en gång talade därom med min man, och han sade, att han kunde mycket väl förstå det. Han såg allvarlig, nästan drömmande ut, när han sade detta, och han satt efteråt och klappade tankfull min hand. Det flög en isande känsla af lycka igenom mig. Det var nästan, som om jag förtrott honom allt, som om han slutit mig i sin famn och sagt, att han förstod också mig. Jag slog min arm om hans hals och kysste honom så varmt, att jag tyckte han bort känna, att jag biktade för honom. I samma ögonblick blef jag rädd, och jag tyckte, att mitt hjärta klappade ända uppe vid halslinningen. Men han satt blott lugn och lycklig vid min sida, och hans ögon blefvo fuktiga af lycka, därför att han endast tänkte på, hur innerligt jag höll af honom. Historien var denna: Det var en ung kvinna, som hvarken var rik eller vacker, och som aldrig i sitt lif hade varit älskad, aldrig föremål för den hyllning, hvilken männen ägna de kvinnor, som de söka till hustrur eller älskarinnor. Hon saknade väl behofvet af att själf älska och veta sig älskad af en man. Hon var likgiltig för kärleken, och hon hade aldrig drömt om en man, aldrig drömt sig berusad af den lycka, som heter att hängifva sig. Men djupt i sin natur gömde hon en annan lidelse.
In fidem protocolli, Albert Munck. Lördagen den 24 Maj 1845. Plenum kl. 9 f. m. Upplästes ett från BorgareSt. oell 5 från BondeSt. ankomne prot.utdr. för gårdagen. Lades till handlingarne. Föredrogs och bifölls Exp.Utsk:s i gårdagens eftermiddagsplenum på bordet lagda mern. N:o 15, ang:de acceptering, efter riksdagens slut, af räkningar å tryckning och häftning af hillänget till RiksSt:ns protocoll. Föredrogs Hr von Hartmansdorffs, Aug., i gårdagens eftermiddagsplenum på bordet lagda motion, att den tillåtelse till COll - Den 24 Maj f. m. 689 concerters uppförande i Riddarhussalen, livilken Ridd.Direct., enligt 20 § 3 morn. af den för henne utfärdade instruclion, hittills ägt meddela, måtte upphäfvas, samt alt berörde mom. följaktligen uteslutna. Frih. Palmstjerna, Nils Fredr.: Jag vill visst icke motsätta mig Hr von Hartmansdorffs motion; men skulle likväl tro, att, då en allmän välgörenhetsinrättning, sådan som Frimurarebarnhuset, i mänga år varit i åtnjutande af den förmån, alt Riddarhussalen upplåtits för den concert, som årligen Långfredagen hålles, och hvaraf Barnhuset fått uppbära inkomsten, tillåtelsen dertill äfven hädanefter horde fortfara. Likväl oell då de olägenheter, hvarpå Hr von Hartmansdorff grundar sin motion, äro verkliga, ville jag hemställa, att Riddar!) Direct. måtte bemyndigas att gifva åt Barnhusdirectionen en passande gåfva, i ersättning för den förmån, som på sådant sätt skulle för Barnhuset gå förlorad. Det är sant, att nämnde inrättning ej äger någon rättighet dertill, och att det varit af frivillig gunst, som
”Jag hittar på något!” utropade Gabriella lifligt. ”Du skall få se att jag, din lilla obetydliga Ella, som du säkert icke tilltror det ringaste förstånd i annat, än konsten att knyta upp väfvar och sticka strumpor, har mera fintlighet än ni männer – ja, se du på mig och skratta med! Men nu har jag uppgjort ett förslag, hvarigenom packorna, om de finnas, skola komma hem helt prydligt.” ”Verkligen, min lilla stormodiga fästmö! Låt mig då höra ditt förslag!” ”Jo, ser du, min snälla Rosenberg, vi resa i morgon dag, midt på ljusa dagen, du och jag och Birger och Erika, ut till holmen, men icke genast dit, utan först in till Marstrand, så få vi se om tulljakten ligger der. Gör hon det, tror jag nästan att vi beskedligt fara hem igen; men är hon icke der, så göra vi på hemvägen ett besök på holmen, der vi lägga på en brasa och koka kaffe, och bete oss som vi vore ute på en liten lustfärd. Emellertid är hålan så aflägsen, att du med Petter kan gå dit utan att blifva bemärkt, om någon skulle komma förbi. Ni ska då sprätta upp packorna, hvarefter Erika och jag mycket behändigt sy dem in uti ett stort parkumsvar. Nu, förstår du, blir det en långdyna, hvarpå Erika och jag sitta under hemvägen. Vi kunna alls icke öfverraskas; ty Birger håller nog god utkik på berget och varskor, i fall han får sigte på kronflaggen; och jag trotsar, om än så förtretligt händer att den stygge jaktlöjtnanten möter oss, han i alla fall icke företar sig att visitera den plats, som Erika och jag sitta på.” Rosenberg log med detta förargliga leende, som fruntimren icke gerna fördraga, emedan det på en gång innebär öfverlägsenhet och medlidande. ”Du lilla toka!” sade den klokare mannen, ”är det tid för lustresor midt i mörka hösten? Nej, blif hemma du och sitt vid brasan och spinn; qvinnor kunna ej sköta männers värf. Men jag kunde ändå äta upp dig, du sötunge, du lilla hjeltinna, som för min skull vill ge dig ut på äfventyr.”
“Jag knogar på så godt jag kan“, framstammade han för att säga något. “Knogar ja du trefvar dig fram, söker sanning och natur i konsten — men dit hinner man inte med ens, må du tro, och det är en förbannadt mager väg. Måla som fruarna vilja ha det, din dumma fan — det lönar sig; du är ännu ung och har framtiden för dig. Sedan kan du ju alltid söka naturen på lediga stunder. — Nu målar du en katt utan skugga ute på en äng — förmodligen ser du ingen skugga i naturen, men sätt i guds namn till en smula svart, för det ha’ kattorna på andra taflor. — Och af publiken fins det nog en och annan, som har sett en katt på en äng, men ta’ mig fan, om han har sett efter någon skugga där — sådant ser man bara efter på taflor. Men när inte dina taflor äro som andra, så vill ingen ha dem. Eller sätt en apa vid en bok med ett par glasögon framför sig och låt henne se djupsinnig ut. Sådant begriper folk! — Går du med hem?“ “Ska vi inte vänta på Henning?“ “Nej, jag är trött nu.“ De gingo uppför Hamngatan. I backen mötte de Henning. “Tjänis gossar! Hvarthän?“ “Hem“, svarade Sven lakoniskt. Prisse teg. “Går ni inte med till Berns?“ “Nej.“ “Ja, godnatt då!“ — Henning räckte fram sin hand. “God natt!“ Sven vände sig om för att gå, men då han kom att se Hennings frågande, förorättade min, tillade han nästan ofrivilligt: “Tack för i dag!“ “Ingen orsak“, sade Henning välvilligt. “Det var ett sant ord“, tänkte Prisse. Högt sade han: “Ja-a — tack du! — Men orden ville knapt fram. “Tack själf!“ Så skildes man. Följande morgon klockan åtta fann vaktmästaren herr Printze i anatomisalen. Han hade då redan gjort en lång tur utåt Kungsholmen och arbetade nu med morgonfrisk energi.
En korps, t. ex. Nerikes reg:te, eger lika talrikt regitsbefäl som t. ex. lista Lif-Grenadiererne, ehuru nummerstyrkan viii del förra icke är större än ungefär en bataljon vid det senare; eller 111. a. o. kostnaden för anförandet af ett antal Nerkingar är lika stor med kostnaden för anförandet af ett dubbelt så stort antal Ostgöthar, o. s. v. — Något giltigt skäl för en dylik korps-indelning kan icke upgifvas. Icke äro nemlJSVerkingarne derhän svårledde, att de erfordra samma befäl som dubbla antalet Ostgöthar; icke eller kan den omstän* digheten förebäras som skäl till det anmärkta förhållandet, att man icke velat lill ett och samma reg:te förena manskap från olika län, ty utaf 29 indelta reg:ten och korpser äro icke mindre än 17 på dylikt sätt sammansatte. Nej! endast i planlöshet och tillfälliga hugskott, samt i åtrån att tillskapa en mängd öfverflödiga chefs-platser och olika uniformer — allt utan ringaste afseende på kostnaden — kan man finna någon förklaringsgrund för nämnde förhållande. Det är af denna anledn., som jag i enlighet med hvad så väl taktiken, planmässigheten, allmänna ordningen och den nödiga sparsamheten välgrundadt bjuder, föreslagit en förändrad korpsindclning, den i brigader, hvilka alla inom eli och samma vapen utaf de indel le trnpperne äro till antalet ungefärligen lika stora, samt utgöra hvar för sig, inberäknade deras föreslagna andel af krigsreserven, ett i såväl militäriskt, sorn disciplinärt och administrativt hänseende lämpligt Öfverste-befäl. Oberäknad! det rationela i denna korps-indelning, bidrager den äfven i betydlig mån, (med circa 200.000 r:dr) att nedsätta landtförsvarets nuvar:de kostnader, af hvilka relatift till nämnde försvars planlöshet, oordnade skick och otillräcklighet att i farans stund skydda vår sjelfständighet, icke kunna anses annat än öfverdrifna. I sammanhang med frågan om den stående härens sammansättning och indelning är det på sitt ställe, att afhandla frågan om Gärdet,.
nämligen, Och g å n g varit när rasande varit eller att han kvällen väcka honom Innehållsförteckning: kom, på henne o m middagen, då h o n nu, just en laga g o d mat, o c h o m regelbundet, FanDy Hjelm; af Claes Lundin. Med porträtt). — I prästgården; p o e m af Lotten von Krainer. — Vidgad borisont; af En tolflmediem. — Outtalade o r d; skiss för i - d u n af Agathc Lind. — Iduns läkarartiklar. V J I I: Psykoterapi; af d:r O. O. Wetterstrand. (Forts.) — Från Iduns läsekrels: » Falska mynt »; af Broder Edmund. — När m a n skall hålla gästabud. A f Ellen Bergström. — Ur notisboken. — Litteratur. — Teater och musik. — Stilleben; novell af Atvilde Prydx. — Tidsfördrif. kunnat för att få en kroså h a d e h o n för länge porten. s o m Berntine i sina något orediga reflektioner angående p a p e g o j a n hunnit öfså långt, att h o n börjat gråta öfver, att Ordspråksgåta. Charad. 1 2 Mitt första är en veteran Bland alla träd i skogen. Mitt andra är så lätt: ett flarn, Men finnes ej på logen. Mitt tredje, m e d en bokstaf till, Ett nyttigt husdjur är. Logogryf. En En Jag An Ett Jag Att Bli Men Jag Att Nu såsom till n å g o n f a t t i g, skaffa var Netta att p å h u f v u d e t, m e n hensedan varit j a g a d på systrarna man Tiåsförånf. mottagas med na. eller en m o r g o n vid sig hitta p å att underlig, förslag.
Hvad derefter beträffar anmärkningen ; att ingen borde tvingas till krigstjenst, och att skyldigheten att försvara Fäderneslandet måste hållas i heder och aktning, få Utskotten, under åberopande, i hufvudsaken, af de grunder för förslaget i det hela, som i det föregående framställde blifvit, vördsamt er. inra , att det klandrade tvånget icke kan och bör från någon annan synpunkt betraktas, än hvilken annan ansvarighet som helst under Lag, enär den i constitutionel ordning tillkommit , och vilkoren, hvarunder tillämpningen deraf får ega rum , blifvit behörigen kungjorde. I frågan åter om den heder och aktning, hvartill Fäderneslandets försvarare ega så ostridig rätt , anse Utskot - Lags. Allm. Btsv. o. Oec.Vtsk. Uti. N;o 71, ig ten förslaget hafva blifvit alldeles missförstådt. Med lösdrifvarens förpligtelse till krigstjenst hafva Utskotten icke afseti en bestämmelse af sträft, men en tvångslag, som binder honom vid sysslosättning , utan att nedslå hans sinne, och utan att förblanda honom med vanfrejdade Correctionshjon och förbrytare ; och Utskotten sakna icke skäl för den öfvertygelse, att ändamålet bäst och säkrast skulle vinnas under militairisk tjenstgöring, der olydnad, försumlighet och annan afvikelse från ordning med stränghet beifras; men der vården om hederskänslan sorgfälligt uppmuntras och utmärkes. När nu Utskotten uppdragit en skarp gräns emellan den till krigstjenst förfallne lösdrifvaren och brottslingen , samt derföre fästat vid den förres ifrågavarande förpligtelse det uttryckliga förbehåll , att han skulle i öfrigt ega god och klanderfri frejd, våga Utskotten tro, att en så qvalificerad persons anställande vid Regemente eller Corps, långt ifrån att kasta någon skugga på vapenyrkets anseende, skall af hvarje vältänkande och fördomsfri medborgare tacksamt erkännas och värderas. Den af en Stånds.Ledamot väckta fråga, att