Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon tycktes ha glömt skilnaden i ålder och i de forna vilkoren; jag var nu en jemnbörding och hon hade behof att tala ut. På så sätt fick jag hennes förtroende, hvilket jag icke eftertraktade, men som gaf mig ett underligt bidrag till kännedomen om menniskonaturens afvigsidor – de sidor, hvilkas tillvaro hvarje sannskyldig medlem af de oförvitligas samfund anser sig böra förneka. Se här hvad hon berättade: Den forne friaren umgicks med en kusin till Bella, i hvars hus hon strax efter faderns död funnit en tillflykt för någon tid. Bella och den forne friaren hade alltifrån början bemött hvarandra som vanliga gamla bekanta. Vid ett tillfälle då kusinen firade sin födelsedag med pomp och ståt: musik, kulörta lyktor och många gäster, hade Bella promenerat i trädgården i samspråk med sin gamle tillbedjare. De hade kommit in i en afsides liggande gång och der hade han plötsligt frågat henne om hon på förhand uppdragit åt fadern att svara nej på hans giftermålsanbud. Och då hon sade honom att så icke var förhållandet, hade han brutit ut i lidelsefulla ord om att detta missförstånd varit en obotlig olycka för dem båda. Han hade förklarat, att det endast var i harm och sårad stolthet – för att visa henne sin likgiltighet – som han gift sig med sin nuvarande hustru. Han hade sagt henne, att han aldrig öfvervunnit sin böjelse och att han med Bella – endast med Bella skulle ha varit den lyckligaste man på jorden. Och trots hennes motstånd hade han dragit henne till sig och besvurit henne att säga, att hon hållit af honom, att icke heller hon hade glömt. Allt hade kommit så oväntadt och så öfverväldigande; det var första gången en man gentemot henne glömt hvad han var skyldig ordningen och det erkändt tillbörliga. Det var första gången denna fordom så firade baldam hörde en kärleksförklaring – och den kom sedan skönheten var förbi, möjligheten till lycka död; den kom från en gift man, far till en skara på nio barn. Jag såg upp på henne med häpenhet; hon gick fram och tillbaka på golfvet och berättade. Och medan hon berättade var det som om hela scenen lefdes inför mina ögon.
89:o öf famina bag, angåenbe uppl)öranbe af oafanév för|lagö* od> lig* getibö* fantt begrafning6f>jclpé bcfparuigat*; 90:o af famina bag, angåenbe utbetalning af Det vib 1847 ocl) 1848 årenö fKiföbag beviljabe bibrag till en penftonöfonb för Söorgmäftare i (täöerne utom ©torholm fante &'ommi$fion&8anbtmätare, jemte beraö eidor och barn; 91:o af föinniö Dög, om inqvartermgöjfplbigljeten t ©torholm; 92:o öf famina bag, angåenbe arrenbet för indragna ^orporalbboflället hötorp; 93:o öf föinma bag, angåenbe fötfäljniitg ocl) utbpte af £t)ri|tianftabö f. b. fällning ttU^öranbe mart; 94:o af famina bag, angåenbe afdrifning af en uppbörböbtifl tjoö numera afltbne ^ronofogben 3- 331. <£)ujj; 95:o öf famina bag, i fråga om återbetalningen af utpntverfetö älbre ffulb till SRifetö ©tänberé 33anf; 9(j:o af ben 14 21ugu(tt famina av, angåenbe ersättning, i vipa fall, af allmänna mebel till vittnen i brottmål; 97.o af ben IG 2lugufit (åmma ar, angåenbe reftitution af bevillning för ben utaf Jtonungarifet ‘jftorrigeö bibrag till fonoopdafan utgåenbe aflöning; 98:o af famina bag, angåenbe be i ÉKegeringöformenö 63 § före|frifna ftebitiofummor; 99:o af ben 20 2lugu|H famina år, angåenbe regleringen af utgifterna unber SKifö*@taten$ gjerbe #ufvub»£itel; 100:o af famina bag, angåenbe regleringen af utgifterna unber ©tatenö $emte #ufu>ub*$itel; 10l:o af famina bag, angåenbe regleringen af utgifterna unber ^Ktfö©tatenö ©jette *f)ufvub^ite(; 102:o af famina bag, angåenbe regleringen af utgifterna unber fXifö* ©tatenö ©junbe |)uf»ub*^itel; 103:o SUföDagö^eflut 1851. 33 103:o af famina Dag, angåenDe eptva ©taöatijlag till föremål, tillhöranbe £anbtförfroaré»£Departementetö handläggning; I04:c> af (amma Dag, angående eptra ©tatöanflag till föremål, tillhöranbe ©jöfötfroar&fDepartententetö f>anDläggning; 105:o af famina Dag, angåenDeeptra ©tatöanflag till föremål, tillhöranbe ©oifSDepartementetö fjanDläggning; I06:o af famina Dag, angåenDe ejftra ©tatöanjlag till föremål, tillgörande §inanö»®epartementetö f>anDläggnig; I0'7:o af famina Dag, angåettDe
Friherre Cederström; Det förefaller främmande , att finna Utskottet tro möjlighet af brott kunna förekommas genom en Lag. La-' gen stadgar, det straff, som följer på en i Samhället förbuden handling , men den kan icke förekomma möjlig brottslighet, ty ehuru för* brytelser af mångfaldig beskaffenhet finnas, så, då Lagen lör hvardera bestämmer ett emot skadligheten svarande ansvar, bör väl icke frihet i handlingssätt inskränkas. Rättigheten att utgifva Assignafioner är lika med rättigheten att utgifva Skuldsedlar; bägge slagen kunna förfalskas, men deras ut - 39S Den 16 Maji. gifvande bör icke derföre förbjudas, emedan det vore lika löjligt, som skadligt. Jag förnyar alltså min anhållan om afslag å Utskottets Betänkande. Herr Stråle: Kari hända har jag uti mitt förra Yttrande ej nog klart uttryckt mig i afseende på deri skillnad, som, enligt min öfvertygelse, finnes uti beskaffenheten af sådana handlingar, hvilka, såsom brottslige, kunna blifva föremål för Lagstiftarens bed ömmande. För miri de] tror jag , att de böra delas uti tvänne HufvudClasser, nemligen sådana, sorn directe innefatta ett ingrepp uti de rättigheter, hvilka tillhöra hvar Och en såsom Människa Och Medborgare i Samhället, och dem, hvilka, ehuru ej till sin natur innefattande någon brottslighet, likväl indirecte leda till rubbning af Samhällets bestånd och välfärd. De förra mäste alltid ovilkorligen förbjudas. De innefattas till det hufvudsakligaSte uti MissgerningsBalken at vår allmänna Lag. Bland de sednare åter , får jag såsom exempel nämna Lurendrägeribrott , hvilket ej i sig sjelf innebär någon brottslig handling, utan endast' för sina följder förbjudes, och de gradationer, sorn , i afseende på bestraffningen derför, finnas utsatta , i mohn af varans belopp, torde tillräckligen vara justifierade af den mer'eller mindre skada för det Allmänna, som derigenom orsakss.
Nådiga uppmärksamhet derå, att ej mindre Indelningshafvarnes, än Kronans rätt äfven härunder beror, samt att Riksens Ständers beslut vid 1766 ars Riksdag, stödjer sig derpå, 1:0 att med någon handling ej skall kunnat styrkas, det Hemmans - Räntorne, hvarken då Skåne hörde under Danskt välde eller sedan denna Province kom under Sveriges Krona, blifvit i Persedlar utgjorde; aio att Skåne deremot undergått en allmän Skattläggning uti Cnntante penningar, enligt den af KamrnarCollegium, på Nådig Befallning, den 4 Sept. 1671 utfärdade Skattläggnings-method, och 3:0 att, vid den år 16117 verkställde Mi!itia3-Indelningen, Hemmanen i Skåne skola blifvit dels höjde och dels lindrade i sine penninge-räntor, utan minsta representation af persedlar, och dervid allt framgent fått förblifva, äfven ■under de åren 1698 och 1717 skedde Indelnings-jemkningar, ehuru priserne å persedlarne ömsom stigit och fallit. — Hvad den första omständigheten beträffar, eller att Skåne icke skall hafva utgjort sine Räntor i Persedlar; så omförmäler Kammar - Collegium, att dervarande äldre årens Jorde-Böcker för Malmöhu* Stats-Utskottets Betänk and rn'. 905 och Christianstads Län frän och med 1658 likväl skeda visa, det Hemmans - Räntorne derstädes redan i Danska liden bestätt af ätskillige persedlar, oell att de pä lika sätt blifvit i Kronans Jorde - böcker utförde allt intill är 1687; Och, dä Skäne, vid dess afträde till Sverige, icke vunnit negon befrielse från skyldigheten, att desse persedlar in natura utgöra, utan deremot uti 3. §. af 1662 års Malmö Recess förbundit sig, att ansvara for de utskyhler, sorn Landets
I afseende å denna för grundande af en arbets-inrättning för Norrbottens län af Kongl. Majit den 9 Mars 1814, utaf dåvarande 9:de hufvudtitelns medel anslagne fond, som vid revisions-årens slut utgjorde 1,358 R:dr 4 sk. 9 rist., hafva Revisorerne hemställt, att, enär fonden från och med år 184 5 icke varit annorlunda begagnad, än såsom lånebidrag åt sådane personer, för hvilka den ifrågasatte arbets-inrätlningen icke varit afsedd, fondens behållning måtte lill Riksgälds-kontoret öfverlemnas; och som derjemte Utskottet af Revisorernes berättelse inhemtat, att ifrågakomne fond, som ursprungligen utgjort 2,000 R:dr, ända från de första åren af dess tillvaro icke blifvit till det dermed afsedda ändamålet använd, utan endast varit vid några få tillfällen anlitad för beredande af arbets förtjenst åt länets, efter inträffade missvexter nödlidande, innevånare; så och då ej mindre för undsättnings lemnande åt behöfvande inom länet, än äfven för nyttiga binäringars uppmuntran, andra tillgångar äro för Kongl. Majit disponibla, får Utskottet, med afseende derjemte å beloppets obetydlighet, tillstyrka Rikets Ständer, att uti aflåtande underdånig skrifvelse anhålla, det Kongl. Majit täcktes meddela nådig föreskrift derom, att arbetshus-fondens behållning blefve till Kongl. Stats-kontoret insänd, för att genom dess försorg till Riksgälds-kontoret öfverlemnas. Kongl. Slotts-byggnads-medlen. (Rev,-ber. pag. 176. Förkl. pag. 321.) Revisorerne hafva fäst Rikets Ständers uppmärksamhet derå, att till Kongl. Kammar-kollegium icke vore aflemnadt något inventarium å de effekter, som , an - 30 Stats-Ulskottets Utlåtande, JVI 21. skaffade för D.D. KK. HH.
“ Jag har, säger han deri, efter genomläsandet af L ’ esprit des lois af Montesquieu, haft djerfheten på papperet göra några anmärkningar mot ett och annat ställe af detta förträffliga arbete, särskildt då jag studerat XXIV boken kapitlet VII, detta sistnämnda som bär titeln: Des lois de perfection sous la Religion. “ Häraf tror man sig spåra första upprinnelsen till hans öfversättning af koranen, till hvilket arbete vi längre fram skola återkomma. För klarsynt för det ringaste lutande hvarken till fromleri eller fanatism, kände Grusenstolpe i sin själ en. * Jakob Gråberg af Hemsö var född i Hemsö socken på Gotland 3.776, i ungdomsåren sjöman, svensk vice konsul i * Genua 1811, konsul i Tanger 1815, svensk generalkonsul i Tripolis 1823, entledigad 1828; sedermera bosatt i Florens, der han af storhertigen af Toscana utnämdes till kammarherre och öfverbibliotekarie vid Pittiska biblioteket; ledamot af Vetenskapsoeh Vitterhetsakademierna i Stockholm samt medlem af mer än sjutio utländska akademier och lärda sällskap. Har författat en mängd historiska och statistiska skrifter, dels på modersmålet, dels på italienska.grundton af varm och sann religiös känsla, hvilken af fast öfvertygelse aldrig upphörde att ljuda förrän med sista andedraget af hans lif. Ett vetenskapligt forskande på flere språk och i flere länder, särskildt beträffande de religiösa bekännelserna, blef derför för honom af stort intresse Men utan att ensidigt fördjupa sig deri, hade han både sinne och omdöme för hvad som tilldrog sig på den ort han vistades. Sålunda skrifver han i sin dagbok (1827) om Tripoli: ttDet som här i synnerhet är skadligt för alla, men most för främlingar, är den betydliga omvexling af klimat under hvarje dygn, som man här erfar hela året igenom.
Jag anhåller derföre om återremiss på det Utskottet måtte sättas i tillfälle att åter taga ärendet under pröfning. Hans Excellence Herr Grefve De la GardieJacob: Jag instämmer så mycket heldre med Herr Anckarsvärd, som jag sjelf erfarit både felaktigheten af det närvarande aflöningssättet, och möjligheten att åstadkomma ett mera fördelaktigt. Jag önskar derföre en återremiss, desto heldre, som för närvarande till Kongl. Maj:t inkommit en framställning om förändring i ett härmed sammanhang ägande missbruk i Rikets södra Provincer, nemligen af de så kallade offren; ett sammanskott som församlingen nedlägger åt Prästen på altaret under sjelfva gudstjensten vid afsjungandet af en psalm 02 Ben 22 J n n i i f. w. och under det Prästen står för altaret, ett bruk som, jag vet ej i de öfrige Rikets provincer, men åtminstone i Skåne ocli Halland allestädes brukas, och, i min tanka väcker mycken förargelse, såsom högst otillbörligt; en olägenhet det äfven har, är att af de mindre bemedlade många häldre afhålla sig ifrån att bevista gudstjensten , än utsätta sig för blygseln att ge intet eller obehaget af Prästen, om de gifva för litet. Herr Tham, Wolrath: Behofvet af en bestämd författning i delta ämne är så gifvit, att man icke torde behöfva tillägga några nya exempel. Annars skulle raan kunna finna ett talande skäl uti den i Tidningarne införda rättegången om en likstod, som en Prest väckt fråga om att med tvångsmedel uttaga hos en fattig enka. Det är naturligt, att efter den närvarande författningen de svåraste följder skola uppstå vid en ledighet, då fråga ofta uppkommer hos de väljande, att acordera om Pastoratet med den sökande, som vill tillköpa sig det emot så litet som möjligt.
Helin och f. d. Förste Landtmätaren L. G. Örn, ansett, vid det förhållande, att Kammar-rådet Helin under rättegången allidit, utan att hafva blifvit i målet slutligen hörd, åtalet emot honom böra förfalla,—■ genom utslag den 14 Juni 1858, sig utlåtit, att emedan hvarken Kongl. Maj:ts ofvanomförmälda bref af den 16 Mars och den 19 Oktober 1826 innehölle något stadgande om Direktionens för ifrågavarande slussanläggnings-bolag ansvarighet i afseende å förvaltningen af och redovisningen för oftanämnde statsbidrag, eller i öfrigt, såvidt kändt vore, särskilda föreskrifter derom blifvit meddelade, samt följaktligen de af bolaget valde ledamöter i Direktionen, hvilka ej varit att betrakta annorlunda än såsom aktie-ägarnes fullmäktige eller ombudsmän, ej haft åliggande att för om händer hafda medel, vare sig af stats-anslaget, som dessutom blifvit beviljadtutan anspråk å statens sida på delaktighet uti sluss-anläggningarne, eller bolagets enskilda bidrag, redogöra för någon annan än bolaget; ty och som den af Advokatfiskals-embetet emot Förste Landtmätaren Örn förda talan ginge ut allenast derpå, att han, såsom ledamot uti merbemälte Direktion, måtte inför Kongl. Majit och Kronan ansvara för återbetalning af så stor de! af det lvftade stats-anslaget, hvarför redovisning ej kunde anses hafva i behörig ordning skett, men, efter hvad omförmäldt vore, Örn, hvilken blifvit af bolags-intressenterne till Direktör utsedd, i sin berörde egenskap endast haft att inljpr dessa sistnämnde redovisa, blefve Fiirste Landtmätaren Örn från det mot honom väckta åtal befriad; och skulle, vid en sådan utgång af saken, i anledning af den utaf Kapitenen Wallencrona, Kammar-rådet Helin och Förste Landtmätaren Örn, å f. d.
Deremot är jag icke fullt säker på, att icke svepskäl skulle kunna upletas för yrkandet, att jag försutit min rätt, nb på grund af biomständigheter; men det blefve för vidlyftigt om jag skulle uptaga R. o. Ad:s tid med denna fråga, och jag förklarar härmed, att jag icke gjort denna anmärkn. för detvärde skull, som saken kan för mig ega, utan derföre, att jag icke vill se mig min rätt beröfvad; och ingen kan förneka, att jag ju bjudit till, att förmå andra personer, att söka tillvägabringa jernvägar, men aldrig velat lägga hinder i vägen för Regeringen eller hvem det vara må att sädane anlägga. Allt hvad jag önskat har varit, att bolag skulle bildas för utförandet af dessa jernvägar såsom jag redan nämnt. I detta medvetande hade jag hoppats, att man skulle erkänt något af mina bemödanden, och det brinnande nit jag har för saken, så att jag åtminstone på detta rum icke fått upbära ord, som jag trott icke skulle kunna uttalas i något RiksStånd; jag syftar härvid på, hvad Ilr Rosenblad med sin välljudande stämma vid sista Riksdagen såsom Hrnne torde draga sig till minnes, yttrade nerpl.? att jag var ”en af de Engelske stock jobbers drängar”. Men icke nog med detta, man har äfven förebrått mig afsigten att vilja sälja mitt fädernesland åt Engelsmännen. Jag förbigår detta och beklagar att dylika tillvitelser kunna göras en redlig vilja. Emedlertid anhåller jag, att, sedan man satt min rätt i fråga, dessa 3 handlingar, hvilka reda förhållanderne, måtte få åtfölja remissen till StatsUtsk. Jag kan dock icke anse, att detta Utsk. eger att dömma i saken eller vara rätt forum, och jag ber att få ännu en gång förklara, att jag alldeles icke motsätter mig, att K. M. och kronan eller enskilda må anlägga jernvägar; men jag vill äfven hafva min rätt i detta hänseende bevarad.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till Utsk:ts förev:de förslag och dels återremiss deraf, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till detsamma, hvarvid svarades många ja jemte några nej, och sedermera propos. på återremiss deraf, då svaren utföllo med flere nej och några ja; hvarefter och sedan propos. på bifall till förslaget förnyats samt besvarats med många ja jemte åtskilliga nej, Hr Gr. o. Landtm, förklarade sig nu hafva funnit ja öfvervägande. 5:te punkten. Utsk:ts förslag godkändes. Föredrogos ånyo och biföllos Banko-Utsk:ts den 7 och 9 dennes bordlagde Mem:r: H. II 35 546 Den 10 Februari. N:o 12, ang:de (öreskrifterna i 9:de artikeln af Bankoreglementet; och N:o 13, i ani. af f. d. Kamereraren A. W. Wäsströms ansökning om eftergift af upplupna öfverräntor å till Bankodiskontverket inbetald skuld. Föredrogs ånyo Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts den 7 och 9 dennes bordlagde Betänk. N:o 40, i ani. af vackt motion om särskilda föreskrifter i fråga om tångtägt å hafsstränderna i Halland. Hr Olivecrona, Knut: För min del kan jag icke biträda Ekon.-Utslcts hemställan i afseende å regleringen af enskildas rätt att begagna tångtägt. Om någon sådan rättighet tillkommer hemmansegare till följd af gammal häfd eller annan laglig rättsgrund, synes mig, att, om tvist uppstår emellan den eller de, som ega denna rättighet, och den eller de strandegare, på hvilkas fasta egendom sjelfva servituträtten hvilar, ang:de utöfningen af samma rättighet, kan en sådan tvist icke på annat sätt, eller i annan ordning än, som för vanliga tvistemål är stadgadt, behandlas.
2Ö:te punkten bifölls, med den förändring, alt sista mom. skulle erhålla följande lydelse: att hvad som ej ett år kunnat användas må också kunna reserveras till de följande samt emedlertid göras fruktbärande i sådan lånrörelse, sorn medgifver deras snara återindragning vid påkommande behof. 27, 28, 29 och 3o:de punkterne bifölles. Slutmeningen erhöll följande lydelse: att Rikets Ständer, med stöd af 86 § Regeringsformen, jemförd med 2 §. 4 morn. Tryckfrihets-Förordmngen den ifj Junii 1812, förklara, att till ärenden, hvilka i Bancoverket böra hemliga hållas, skola räknas de beslut och åtgärder, Fullmägtige fatta och vidtaga, i afseende på den reela fondens vidmagthållande, så att Fullmägliges öfverläggningar och beslut härom ej utan deras medgifvande få yppas, innan de samma gått i full verkställighet, samt att, till följd häraf, serskildt Protocoll öfver dessa ärenden skall hållas, som, jemte alla dertill hörande handlingar, kommer alt under hemligt förvar förblifva, intill dess besluten i verkställighet gått. I öfrigt skulle de respective MedSlånden vänligen inbjudas att sig förena uti de af Ridderskapet och Ådeln uti i8:de punkten Litt. F., ansta punkten Litt. c) och d) samt a3:dje punkten Litt. c) ofvanför upptagne beslut. En Ledamots, Friherre Gederström', Jacobs serskilda tanka bifogas härjemte i stöd af 1 mora. 5j §. Riksdagsordningen. S. D. Beslöt Riddeiskapet och Adeln, uppå derom af Grefve Frölich^ Davids väckt fråga, alt anmoda Bancooch Z>ag Utskotten} att skyndsamligen inkomma med förslaget lill Lag för Privat Banker. S. D.
Fordringar för Inskrifningspenningar och * 350: — 44 Utgifter är 1856. Aflöning Extra utgifter Friherre von Knorrings gåfvofond Grefve Levvenhaupts d:o Fröken Alströmers d:o Utgifter år 1857. Pensioner 11,150 Aflöning Extra utgifter Friherre von Knorrings gåfvofond Grefve Lewenhaupts d:o Fröken Alströmers d:o Landshöfdingen v. Pensioner 11,550 ta~ 750 95 150 75 Aflöning Extra utgifter Grefve Lewenhaupts gåfvofond Fröken Alströmers d:o Landshöfdingen von Stenhagens gåfvo fond Ryttmästaren Hildebrands gåfvofond Öfvcr-Jägmästaren Rudbecks d:o Afskrifning 150 225 100 Balavs till år 1859. — 12,869: 7g. 13,095: — 160: 51. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 Den December. damöter, på sätt förut är nämnt, framträdde till LandlMarskalks-bordet, under hvilket afbrott Friherre Boije, Ludvig, uppstod, samt, utan att vara af bans Excellence Herr Grefven och Landt-Marskalken uppropad, yttrade: Detta kan man kalla nya tider och nya seder. Jag frågar, hvad skall den oordning, som nu äger, rum, och redan räckt en stund, hvad skall den betyda? Månne den ena sidans utmärkelse skall utmärka den andra? Och jag frågar: äro vi alla, som icke deltaga i anteckningen, illasinnade Medborgare , eller Öfverheten icke tillgifne? Nej, visserligen icke: och, för min del, tror jag min Konung vara för högtänkt, för att bedöma tänkesätten här efter sådane tillställningar. Åtskillige yttrade härtill deras bifall. Sedan Friherre Ankarswärd härefter slutat sitt ofvanberörde yttrande, fortfor Friherre Boije sålunda: Jag utber mig en urskiljning emellan sak och ord, sak och form.
Majit, efter Rikets Ständers hörande i afseende å dertill erforder lige medels beviljande, skulle finna lämpligt tillåta att, efter vederbörligt tillkännagifvande, anbud å leveranser af räler för Statens jernvägs-byggnader af svensk tillverkning enligt nu antagen modell finge af Styrelsen för jernvägs-byggnaderna emottagas, med rättighet för Styrelsen att bevilja för den först vid brygga i Stockholm, Goteborg, Malmö eller annan passande plats vid jernvägarne levererade post å 10,000 Sk® eller 40,000 centner ett pris, som med högst 20 procent öfverstege den samtidiga noteringen i engelsk hamn, med tillägg af frakt och omkostnader, lör räler af den beskaffenhet, som på Statens jernvägar begagnades, hvilket öfverpris för följande poster af samma storlek borde nedsattas till 15 och slutligen till 10 procent eller derunder, samt att på samma sätt för färdiga lokomotiver äfvensom för axlar och hjul af inhemsk tillverkning till en början måtte få betalas ett öfvcrpris af högst 10 procent, allt under förutsättning af samma godhet och ena handa prof, som de utländska effekterna vore underkastade; men att om möjligen anbud gjordes å leverans af hela eller en större del af behofvet å passande tider och ställen, öfverpriset ej borde öfverstiga 10 procent af det, hvartill samma slags engelska effekter samtidigt kunde erhållas. Kongl.
Men äfven denna (obenägenhet) aftager i samma raon, som de lära känna dess (Christendornens) sanna väsende, icke genom Predikstols-polemik, utan genom Folkförsamlingarnes och Regeringarnes beslut om förbättring i deras vilkor. — —” I afseende på den rådande fruktan för, att Judarne, om de erhöllo lika frihet med andra fremlingar, skulle tillströmma i sådan mängd, att de bemägliga sig alla näringsgrenar och i detta afseende öfverväldiga den infödda befolkningen, hemtar Författaren motbevis mot denna fruktan och stöd för den framställning, att hot för samma fruktan kan sökas i de med all deras mängd af Judar blomstrande länder, som hafva vågat emancipationen, från ett genom Professor Krug utgifvet arbete: J’De Christnas och Judarnes politik under en mera än 1000-årig strid”, utur hvilket arbete han citerar följande, som deri säges, nemligen, ”att, innan Catholikerne blefvo emanciperade i Saxen, hette det äfven der, att man icke borde emancipera dem, emedan alltför många skulle invandra och taga hort näringarne för Proteslanterne. Men då Napoleon utsade sitt mägtiga varde! så gick saken genast, och jag har aldrig hört, att Saxen derigenom förlorat i sitt välstånd. Så hette det äfven innan Kopfskatten upphäfdes för Judarne i Saxen Men — jag har äfven derefter ej hort, att Saxen förlorat något i välstånd.” — Hvad angår rädslan för Judarnes inre förderf och följderna deraf, så 30 Lagsamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Betänkande j N:o 54- citerar författaren, lii! stöd för den sats, alt detta (förderf) aftager i förhållande till utsträckningen af den frihet, de erhålla, utur berörde arbete jemväl följande facta: ”1 Holland äro Judarne emanciperade, och det så fullständigt, att de till och med kunna väljas till Deputerade och kunna hafva säte och stämma i den Christne Regentens Stats-Råd.