Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Inte må man vilja äta, åtminstone inte såmycket som jag, om man skall dö. Nej jag är helt frisk blott litet matt. Det till hälften lättsinniga i dessa ord öfvertygade Erik mera än allt annat, att Stella icke mera var i fara. Ja, hon hade kommit sig genom en af naturens oförklarliga, mäktiga kriser. Hon kom sig oaktadt läkarens uppgifvande af allt hopp, ja, om han suttit vid hennes säng hela tiden, så hade hon säkert kommit sig midtför hans näsa. Man ser ofta i romaner begagnas det talesättet, att den eller den individen genom sin ungdom och styrka segrar öfver sin sjukdom. Detta är verkligen ett stående slentrianuttryck, men för dess sanning är icke värdt att gå i borgen. Just ungdomen och styrkan kan vara en orsak till döden; man har ju tusende bevis uppå, att febern angriper de unga och starka oproportionerligt häftigare, än äldre och svagare. Hade Stellas natur nu varit af det starka slaget, så hade vi kunnat säga, att hon kom sig, oaktadt sin ungdom och styrka. Men af den föregående sjukdomen hade hennes organism blifvit nedstämd och försvagad. Man kan säga, att det var denna svaghet, som räddade hennes lif, emedan den icke gaf febern tillräcklig näring för att segra på de om än svaga lifskrafterna. En fanns, som fröjdade sig åt Stellas återfående lika mycket, som Erik. Det var drengen Heikki, han, som på dubbelt sätt varit en orsak till Stellas sjukdom, första gången genom sin brottslighet, andra gången genom sitt oförstånd och obetänksamhet. Han hade den föreställningen att om Stella dött, så hade hans synd icke kunnat bli honom förlåten. Derföre fröjdade han sig nu och gret af glädje. SEDNARE AFDELNINGEN: IRENE. Kap. XIII. Ränker, som hopdraga knuten. Dagarna på Ristilä hade emellertid förflutit sig temligen lika för Harald. Ingenting nytt eller ovanligt hade han sett eller hört, alltsedan den natt Stella var der. Ständigt var han dock i spänning och väntan att få bevittna någonting, som blefve honom ett giltigt vapen i händerna och som kunde berättiga honom att gå anfallsvis tillväga emot den orättrådighet, som thronade i denna borg.
I capott och nattmössa satt hon, som den ärbaraste fru i verlden, och tycktes vara ganska hemmastadd på stället. – Den röda bränvinsflaskan, smörasken af glas, rifven ost på en tallrik, med mera som hörde til frukosten, var redan framsatt och i ordning. Pedell söp gästerna til, och sysselsatte för öfrigt hela deras upmärksamhet, ända tils Uno ansåg sig böra fortsätta sin resa. Uno hade ännu tolf mil til sit hem, under vägen skulle han, som nu tagit en annan tur, än vid sin upresa til Stockholm, passera staden O**, der han ägde en slägtinge, Fru Tullbom, hvilken han ansåg sin skyldighet vara at besöka. Denna hederliga gumma torde Läsaren måhända icke känna, så framt han ej med henne äger några särskilta relationer, som äro mig obekante. Hon var Enka efter ÖfverInspectoren Tullbom, och Hof-Junkaren von Trasenbergs köttsliga Kusin lefde nu med sin dotter af en medeltig förmögenhet, bebodde en stor och rymlig gård, och herbergerade af den orsaken stundom resande. Hennes dotter Brita Lisa, eller som hon häldre kallade sig, Brigitte Bibi Tullbom, var et fruntimer af några och tjugu års ålder, något lång til växten; kopporna hade i hennes ungdom skadat hennes hy och det ena ögat, som derigenom var utan all rörelse, då det andra spelade med liflighet omkring, hvilken olycka jemte et eldrödt hår väl gaf henne et mindre lyckligt utseende för verlden; men naturen, som altid ersätter i et hvad som saknas i et annat, hade deremot utrustat henne med öfvertygelse om sit snilles stora företräde framför andras, och då härtil lägges någon kunskap uti Franska språket, och förmåga at kunna läsa hårdt NB. efter orden både uti Engelska böcker och Italienska underskrifter på taflor, samt dessutom en genomträngande hög och skarp fångröst, kunde hon, enligt dess eget yttrande, icke anklaga naturen för styfmoderlig hand. Lyckligt och väl anlände Uno til O * *, och fick der tilfälle at göra bekantskap med dessa sina slägtingar. – Tullbomska huset var beläget vid stora torget, en gammal brädbeslagen trädbyggning.
Om man antager, att ibland de 48 personer, som utgöra Nämnden, Tre finnas, som ega anledning att önska det en af Högsta Domstolens Tolf Ledamöter skall uteslutas, och för hvar och en af de Ellofva öfrige, två och två af Nämnden hysa enahanda önskan, så uppkommer derigenom ett antal af Tjugufem personer, hvilka med delade afsigter i afseende på dem af Högsta Domstolens Ledamöter, som de vilja se uteslutna, likväl sammanstämma deruti att omröstning bör ske. Beslutet är då visserligen fattadt enligt de Äng, upph. af 103 §. Reg. F. m. m. iyi flesta rösterna, men denna öfvervigt är likväl blott skenbar , och frågan i sjelfva verket obesvarad , ty uppenbart är, att om den blifvit framstäld öfver hvarje Ledamot särskildt, så skulle ej en gång fyra röster varit jakande. Fortsätter man med samma noggranhet denna undersökning, så skall man häpna öfver den lätthet, hvarmed en eller flere af Högsta Domstolens Ledamöter kunna komma att ställas under omröstning till uteslutande; men äfven om denna omröstning icke eger rum, är icke sjelfva beslutet om dess anställande redan ett tillräckligt ondt? Af någras enskilda godtycke (öranledt, blir det så mycket mera orättvist , som det, utan att utmärka någon viss af Högsta Domstolens Ledamöter, tillfogar dem alla en gemensam förolämpning. Ar det icke skadligt att, genom en sådan förklaring, vända Nationens misstroende och farhågor emot en Domstol, hvaritrån likväl sedermera ingen Domare uteslutes; och är det ej lika obetänksamt som vådligt att, medelst en sådan åtgärd , säga åt Folken: Edra högsta Domare förtjena ej mera edert förtroende, men j börén likväl bibehålla dem! Hvilken oväld, hvilken sjelfständighet kan med skäl fordras af en Domstol , hvars Ledamöter äro underkastade dessa skiften af ovilja och oförrätter, lika lätt framkallade som svåra att undvika. Det förtjenar ytterligare anmärkas , att Nämndens Ledamöter, vid sin förklaring att omröstning skall ske, ej äro förbundne att dertill uppgifva några skäl.
Föreskriften i denna § är för alla Utskott, af hvad namn och beskaffenhet de måge vara, allmän, och finnes af ingen § i de öfrige Grundlagarna denna på något sätt inskränkt. Den måste således lydas, så vida det är en ovilkorlig pligt att bokstafveligen hörsamma en Grundlag. Om någon analogie deraf skulle dragas, att denna § föreskrifver ett bestämdt sätt för omröstningar i Banco-Utskottet, då det med Riksens Ständers rätt någon fråga afgör, torde mig tillåtas fråga, hvarest denna rätt är tillagd Constitutions-Utskottet, utom vid yppade tvister till hvad Utskott mål böra remitteras? I Grundlagarne står den icke, ännu mindre är der i någon § stadgadt, huru voteringar i detta Utskott i sådant fall skulle verkställas. Kanske mig svaras, att Constitutions-Utskottet äger att med Riksens Ständers rätt besluta, då det tillkommer att upptaga, afslå eller till Riksens Ständers pröfning öfverlemna förslag till ändring eller förklaring af Grundlagarne. Men hvar säges det, att sådant sker med Riksens Ständers rätt, enär Utskottet skall öfverlemna förslaget till Höglofl. Ständernes bestämmande? Om jag skulle medgifva, att i detta enda fall Ut - Bilaga G till Exped. 697 skottet utöfvar en Riksens Ständers rätt, enär Utskottet afslår en väckt Motion, så förutsätter det nödvändigheten af ett verkligt afslag. Detta inträffar först, när afslag genom pluralitet är bestämd. Stadna 2 Stånd mot 2, är Motionen hvarken bifallen eller afslagen. Vidare får jag anmärka: har Utskottet rättighet att, med analogie af hvad för Banco-Utskottet är stadgadt, afslå med Ständers rätt, så bör voteringen ske i likställighet med hvad här föreskrifves. Men sådan har hvarken denna eller någon votering varit, allt ifrån den tid Constitutions-Utskottet i Grundlagarne hlef föreskrifvet.
Jag fann den nämnda benägenheten vara starkare, när barnet fick att göra med något nytt eller ovanligt, som väckt dess uppmärksamhet, och allt mer blef det mig klart, att jag här hade att göra med en af själslifvets viktigaste instinkter: kunskapstörsten. Under de första åren af barnens lif yttrade sig själsverksamheten förnämligast genom att göra iakttagelser, samla stoff. Men så små- ningom började de göra jämförelser och fundera öfver orsaker och verkningar. D å kommo de med sina frågor, oupphörliga, enfaldiga, men icke sällan mycket träffande. N u gällde det att sätta sig in i barnets tankegång och att svara, innan dess intresse svalnat. Vid sådana tillfällen får man icke stöta barnet ifrån sig, ty har det upprepade gånger förgäfves sökt lösning på de gåtor lifvets företeelser framställa, försjunker det icke sällan i slö likgiltighet. Skall barnets själslif icke vissna eller förkrympas, behöfvas icke blott nya företeelser, som väcka intresse, utan äfven en ledande och stödjande hand, som kan föra den spädd anden fram på vetandets vexlande mark. åldern icke kan blifva annat än tomma ord, utan motsvarande föreställningar. När vi därtill tänkte på det tvång, skoldisciplinen på- lägger, på skolans vanligen bristfälliga hygieniska förhållanden, på möjligheten att barnasinnet där kunde skadas genom hård eller annars genom felaktig behandling, kommo vi till den slutsats, att hemmet ännu ett par år vore våra barns bästa skola, och att jag skulle själf bestrida deras första undervisning. Vi voro nämligen icke i den ekonomiska ställning, att vi hade råd att underhålla en lärarinna, men äfven om vi kunnat det, hade jag knappast valt denna utväg, emedan jag icke var säker på att finna någon med det kärleksfulla tålamod, som är en bland de viktigaste förutsättningarna för ett framgångsrikt undervisningsarbete. Jag grep mig alltså an med min nya uppgift. Till en början mera tillfälligt och under lekens form, sedermera med större planmässighet. Min grundsats var: utgå från omedelbar åskådning. Och jag behöfde icke söka efter föremål, som väckte barnens intresse.
St:r, derföre att ifrågav:de banker äro särdeles lukrativa inrättningar, beslutat att ålägga dem en bevillning af 8 proc., när vinsten öfverstiger G proc., det är rättvist; och endast derigenom bibehåller man jemlikhet mellan alla. Jag yrkar bifall till Gr. Mörriers förslag. Gr. Lagerbjelke: Jag ber om ursäkt, att jag ännu en gång uptager B. o. Ad:s tid med ett anförande; men då den siste värde talaren yttrat, att jag tager mina argumenter ur luften, sä skall jag söka ådagalägga att detta påstående kan tillämpas på honom sjelf. Hr Printzensköld har nemi. flera gånger sagt, att Utskits förslag i denna del skulle vara orimligt derföre, att det afviker ifrån den upställda principen af inkomstbeskattning. Men händelsen är, att Utsk.-ts förevide förslag icke är ämnadt att utgöra någon beskattning å inkomst; .ty sådan är föreslagen i 2:dra artikeln, der också ganska riktigt en inkomstbeskattning af en proc. är lagd på de sedelutgifvande bankerna. I 3:dje artikeln åter förekommer icke ett ord om inkomstbeskattning, utan den handlar om bevillning af frälseegendomar, för postoch lotshemman, för rättighet till skogsfång på allmänningar, för Dylta bruks tillverkningar och slutligen för bankbolag med sedelutgifningsrätt, äfvensom af utländske handlande och handelsexpeditör. Ingen lärer väl kunna påstå att allt detta är någon inkomstbeskattning, hvadan Hrrue torde kunna afgöra hvem af oss, Hr Printzensköld eller jag, som talat i vädret. Hr Printzensköld: Jag fruktar, att det blir den siste värde talaren, på hvilken detta yttrande kommer att tillampas. Hr Grin har åberopat hvad 3:dje artikeln innehåller. Men hvad är detta, annat än iukorostbevillning? Denna bevillning utgår ju 230 I) en 22 Augusti e. m. efter den procent, som man uträknar att t. ex. en fastighet ger. Men en sedelulgifning är något helt annat; det är en vanlig industrirörelse.
J följd af Contractets 4 skulle Vermlands Rotehållare till Regementsmöten endast bekosta 1 Lispund torrt kött, X halft Lispund fläsk, 1 halft Lispund smör, hvilka efter ortens pris icke uppgå till högre summa , än 4 R;dr 32 sk, B.co. Jag protesterar på det högsta emot ali Passevolance-afgift till högre belopp, än sistnämnde summa, och anhåller, 3tt denna min Reservatioo får åtfölja Utskottens Betänkande till Respective Riks-Stånderi. STOCKHOLM. Elméus och Granbergs Tryckeri Stats* samt Allm, Besv.o. Öec.-Utsi. ZHtl.fN-.o 73. i N:o73. Ankom till Exp.-Utsk. <1. 14 Oct, J 829. Utlåtande, angående yrkadt behof af lindring eller understöd för Rotehållare inom Jemtland. Fran Hedervärda Bonde • Ståndet har tili Statssamt Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskotteos gemensamma handläggning blifvit öfverlemnadt ett Memorial af Riks» dagsfullmägtige Lars Olsson och Anders Ersson från Jemtland, hvari anföres: Att, sedan Rikets HÖglofl, Ständer vid 1818 års Riksdag inhemtat, det roteringen i Jemtland vore i allmänhet mera betungande än i öfrige orter, då med Landskapets folkmängd jemnfördes det Manskap, som, efter Kneckte-Contractet och Indelningen, borde derifrån utgöras, och Rikets Ständer ansett en jemkning derutinnan vara både billig och nödig, samt jemväl förnummit, att K:gl« Majit, i anseende till den stränga rotering Landskapet undergått oell den af aMa tiders erfarenhet bestyrkta svårighet, om icke omöj Bih, lill Riki.St. Prof. 1828 och 1829- 4"Sa'nl‘ 2 Afi - ig:e Hit. 1 2 Stats, samt Allm.Besv.o.Oec.- Utsk. Uti.
Om jag med djupaste wördnad erkänt wär nu närande Konungs snart sagdt första omtanka, sedan Riksstyrelsen kommit uti betz hand, för de bands lastande hwarunder sjelfwa national-andan syntes färdig att stockus sä hembär jag jcmwäl nu min offrymkade hyllning af bädc högaktning och erkänsla ät de > Herrar och Män, som, uppä Ko nungens Befallning, fullgjort den mödosamma och granlaga befallning, att upsätka samma Förslag. Jag har genomlästt och öfwerwägat det med all den uppmärksamhet, som ämnets wigt kräfwer och af mig kunnat ästadkommas; och dä jag jcmsört det med alla hittills uti andra Riken inkomne och nu kraftägande Författningar af samma stag, som mig kunnat wara bekante, wägar jag pästä, akt detta förslag äger den största fullständighet och bestämdhet, som till denna dag uti nägon dytik författning blifwit iakttagne. Att -derföre derät tillägga prädikatct af fullkomlighet eller oförbälterlighet, wore dock säkert äfwen sä fäkunnigk ä bedömarens sida, som det säkert skulle wara owantadt för sjclfwa den Kon.'. Commiltee som detta arbete frambragt. Jag nudgifwcr sälcdcs wisterligcn, att anmärkningar dcrwid kunna göras, och detta med. g'f« Den 12 October. 4137 gifwande är sä mycket uppricktigare, som jag sjelf redan nägre sädana anmärkningar i pennan författat, med hwilkas uppläsande jag dock ej tror böra förspil» la Högloft. RidderstapetS och Adelns alltid dyrbara, men nu lill och med gansta knappa tid. Jag ämnar framdeles inlemna dem till den blifwande Riksens Ständers Tryckfrihets Committé?. Skulle Högloft.
Det gamla året är slut, med sina bekymmer, sin knappt tillmätta glädje, sina farhågor och förhoppningar; man ingår i ett nytt tidskifte; den utmattade kroppen har samlat krafter till ny verksamhet, och dess innevånare, själen, upplifvas på nytt, genom hoppet om en mera lönande förtjenst, eller en förändring liha godt hvilken... Förvillelser En ung herre i mörkblå vårrock och röda handskar kom ut ur en butik vid Arsenalsgatan. Handskarna voro alldeles nya, han hade just köpt dem i butiken. Han var helt ung, knappast tjugu år. Det var en af de sista dagarna i april, en orolig dag med hafsblå himmel och stora seglande molnflockar, en nyckfullt leende dag med sol och mulet i hastig växling och med skarpa vindilar österifrån, från skären, från hafvet. Klockorna i Jakob sjöngo och dånade, det var en gammal diktare som begrofs. »Se Tomas, god dag, i nya röda handskar ... Jag gratulerar dig till din medikofil, jag såg det i tidningen i går. Hvad har du haft för dig på sista tiden, jag har inte sett dig på flera dar ...» Det var Johannes Hall, en högväxt, mörklagd ung man, sex eller sju år äldre än Tomas Weber. Han hade icke någon egentlig sysselsättning, men det behöfde han heller icke, ty han hade för en tid sedan helt oförmodadt fått ett rätt betydligt arf. »Jo, jag sökte dig både i går och i förgår, men du var inte hemma, som vanligt ... Kom nu, så gå vi ner på Oriental och fira min examen med en flaska rhenvin.» »Ja, hvarför inte ...» Gatorna vimlade af människor. Det var en af de första vårdagarna, ty våren hade kommit sent. Vid hvartannat steg mötte man en svartmuskig och godmodigt leende ballongförsäljare med sitt färglysande knippe af gummiblåsor, fyllda med gas. Midt på trottoaren vid Karl XII:s torg stod en grupp af gapande barn och halfvuxna gossar med näsorna i vädret och ögonen riktade mot en röd prick i den blå rymden – en lösskuren ballong, som seglade bort öfver taken. Tomas gick och smålog för sig själf.
Maj fattade och Fullmägtige meddelade beslut, att å de qvittencer, hvilka från Banken utfärdas öfver verkställde inbetalningar å lån emot inteckning i fast egendom i Städerne och på landet, uppgift skall lemnäs om återstående oguldna kapitalbeloppet af samma lån, enligt det Låne-Extrakt, som hvarje år varder upprättadt, har Under-Styrelsen, efter häraf för behörigt iakttagande erhållen del, hos Fullmägtige anmält, dels att åtskillige hinder skulle möta vid tillämpningen af berörde beslut, enligt dess ordalydelse, och dels att, om detsamma skulle oförändradt efterföljas, det ändamål dock icke vunnes, som Utskottet med beslutet åsyftat, emedan i fall ifrågavarande Extrakter, som icke hinna fullbordas förr än i Mars månad hvarje år, lades till grund för de uppgifter om lånens återstående kapital-belopp, som borde å qvittencerne utsättas, det förhållande komme att inträffa, att den låntagare, som uti Januari eller Februari månad år 1846 verkställde inbetalning å dess af Banken innehafvande lån einot inteckning i fast egendom, icke kunde å de qvittencer, som deröfver borde utfärdas, om kapital-återstoden erhålla annan upplysning, än hvad densamma utgjorde vid 1844 års utgång, hvarmed Låntagarne destomindre torde finna sig belåtne, som en dylik upplysning vore egnad mera att förvilla än vägleda dem i fråga om deras skuld till Banken, enär minst 2:ne inbetalningar, den sednaste inberäknad, derefter bordt äga rum. Med afseende å dessa samt öfrige af Under-Styrelsen i frågan yttrade betänkligheter och då det med Banko-Utskottets omförmäldta beslut åsyftade ändamål lämpligast vunnes, derest, enligt Under-Styrelsens tillika afgifna förslag, Låne-Afdelningens nummer-böcker öfver Faslighets-lån, i stället för Låne-Extrakterne, begagnades vid meddelande af de anbefallda uppgifterne; hafva Fullmägtige förordnat, att å de af Lane-Afdelningen utfärdande qvittencer öfver verkställde inbetalningar å dylika lån, skall, i enlighet med nämnde böcker, antecknas återstående oguldna Capital-beloppet af samma lån efter nästföregående inbetalning.
Dessa insättningar och tillagningar i ränteriet skulle, der många promotorialmål förekomma, vålla ett besvär med reversal och anordningar, hvilket kunde föranleda dertill, att också i ränterierna och landscontoren särskildta biträden och särskild betalning behöfdes. Det vanliga förhållandet är, just i anseende lill dessa besvärliga omgångar, att i de fall, der det redan är landshöfdingen ålagdt alt vara commissionär, nemi. för Stalsbanken och disccnterna samt privatbankerna, lemnar vanligen landshöfdingen dessa medel i landssecreterarens händer i det ögonblick brefvet är uppbrutet, då det stannar på landshöfdingens ansvar om medlen förkomma. Antingen måste han liålla contrabok med sin landssecreterare, eller också äfventyra att möjligen blifva bedragen. Hvad erfarenheten visat, är, att landshöfdingar blifvit af sina landssecreterare bedragne på disconternes och bankernes medel, att landshöfdingarne sjelfve fått lemna ersättning, eller Slaten gifva afskrifning för bankens fordringar. Kommer nu dertill att landsliöfdingarne skola vara commissionärer äfven för de enskilda, — i hvilka äfventyr inleder man dem icke? Jag inser också icke, huru det skall kunna åläggas dem att vara ombud för enskilda. Jag kan icke tro, att K. M., äfven örn Ständerue fattade ett sådant beslut, kunde finna sig befogad att ålägga landshöfdingarna något dylikt. De kunde med skäl svara, att de hafva annat att uträtta i länet, än alt vara enskildes commissionärer. Det är redan för mycket att landshöfdingarne äro och måste vara ombud för Statsbanken, diseonterna och privatbankerna. De borde vara fria äfven derifrån. Hvad nu sjelfva verkställigheten angår, så anser jag det olämpligt att bestämma en viss proc., som här är uppgifven till ,} för 100.
Det hade varit ett brott emot de heligaste pligter och emot Fäderneslandet, om icke hvar och en, som vid detta tillfälle tillstyrkte Krigsförklaringen, såsom af nödvändighetens lag påkallad, ej derjemte hade tillstyrkt Konungen att, genom sättet att utföra detta krig, göra dess följder så litet menliga för Riket som möj. ligt. Jag hemställer således, efter allt detta, om, då Särskilta Utskottet anmärker, att Jemexporten ar 18 f J, då Riket var i ett bestämdt krigstillstånd med England, uppgick till ett större belopp, än under något af de närmast föregående åren, detta sakernas skick bör tiliskrifvas ContinentalSytemet, eller den varsamhet å Regeringens sida, hvarmed kriget emot \ Den 28 Juni, 637 England utfördes. Hade detta krig fått den rigtning, som närmast öfverensstämde med Napoleons planer, så hade väl icke en enda jernstång blifvit skeppad Irån våra hamnar. Det är således icke förbudet emot importen , som befordrat utskeppningen, men Regeringens omtanka , som beredt medlen att göra den möj. lig. Att under de mest critiska och brydsamma omständigheter, och då det var af högsta vigt, att, oaktadt alla yttre deremot talande bevis , underhålla öfvertygelsen hos Engelska Regeringen om Sveriges i sjelfva verket fredliga böjelser, Regeringen derföre ej underlät att begagna sig af krigstillståndet, så snart tillfälle öppnades at bereda fördelar åt Riket: derom vittna de år 181 <, oaktadt grannskapet af en öfverlägsen Engelsk flotta , gjorda confiscationer, i Carlshamn, sorn , till understöd för Statsverket, lemnat ej mindre än en summa af 1,200,000 Riksdaler Banco, för prisdömda varor. I Januari månad 1S12 inryckte Franska troppar i Pommern. Sverige, nu af Frankrike angripet i en af dess besittningar, och! länge förut i utöfningen af dess sjelfständiga rättigheter, tvekade ej att af Pommerns inkräktande hämta ett mägtigt skal att sluta fred med England och att öppna sina hamnar för denna Magts fartyg.
Lagen hittills med*i gifvit å skogshygge och åverkan, ej varit tillräckligt att hindra deras begående: att skogens vård, nu nn ra än förr, är af yttersta Vigt, likasom våiden öfver de, till befordran af skog, anlagda planteringar : ära kände sanningar. 4 4 6 Dm 19 gftim. Den härom tviflande gore sig derom ett, fast ganska obehagligt, begrepp, då målningen sker efter naturen, att se hundradetals vid vägarna i Malmö Län planterade trän dels borttagna, dels afbrutna och uppryckta: att se i inhägnade planteringar unga telningar förstörde, större trän afsågade, till och med späda plantor nedtrampade. Månne icke dessa händelser äro svårt påkostande för den idoga jordägaren? Och månne ej det är mödan vardt att bestraffa dylika nidingar mera enligt med bfottets qualification i sin natur och följd, än detta brött flit* tills varit ansedt? Med qualification af stöld bestraffas: deri gerning att borttaga annan mans huggna ved: att borttaga frugt ur trädgårdar; dessa ägande rättens tillhörigheter kunna dock bättre vårdas än dert på afstånd varande skogen. Och månne det ej innefattar mera tilltagsenhet ö«h större våld, samt medför för ägaren större harm och skada , att se kanske dess hela lifstids omsorg öfver en skogsplantering förstörd af åverkarens hand, än att se dess huggna Ved bortförd och tillgripen? Annan egendom kan vårdas på mångfaldigt sätt; tillgrepp deraf innefattar likväl rättligen qualification af stöld» Men sådan egendom, som af ägaren ej annorlunda kan vårdas än inom hank och stör — denna, ehuru dyrbar för ägaren, både i anseende till hans eget begrepp om dess vär* de och det värde som derå i allmänhet kan Den 19 ffuni. 447 sättas. Icke synes med sakens natur vara enligt att qualificationen derå bör vara af min. dre värde, blott derför att naturen sjelf gifvit detta alster af sitt sköte, och att det af menniskohand tillkommit, eller varit genom dess omsorg förberedt.