Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den förtjusta publiken gaf den unga actrisen reparation för alla de ledsamheter en vriden scriblé, ett par afundsjuka suj etters intriger och några ynglingars tampaktiga utbrott af nöje och beundran kunnat förorsaka henne. Vi hade den njutningen att vara vittne härtill, äfvensom huru några med kritiska glasögon beprydda herrar, som just tycktes vara legda för att nedtysta hvarje applaudissement, slutligen af hennes förträffeliga spel blefvo tvungne att dels stillatigande, dels deltagande gifva sin gärd till uttrycket af den allmänna förtjusningen. Men ej blott den stockholmska publiken och kritiken lade hon för sina små fötter. naturligtvis voro de s m å, då de tillhörde en Cend r i l l o n. ; äfven en så framstående konstdomare som den berömde danske författaren Christian Molbech, som 1812 besökte Stockholm, yttrade i sina reseanteckningar högstämda, rent af entusiastiska loford öfver den unga konstnärinnan. » Jag tillstår, » skref han, » att jag aldrig sett ett mera förtrollande spel än mamsell Frösslinds. Man glömmer rakt af att fråga: är det konst eller natur? T y bägge ha ingått den innerligaste förening; man ser, man hör blott Cendrillon, och i de ögonblick, då man är i stånd till att reflektera öfver det skådespel man ser, förvånas man öfver den utomordentliga sanning, hvarmed denna roll utföres. Hela den barnsliga oskuld, naturlighet och godhet, som författaren lagt i Cendrillons karaktär och person, besjälar hvarje drag i mamsell Frösslinds spel, hvart ord hon talar med sin ljufva, sonora röst, och hvar ton tycks oss strömma, ej blott från läpparne, utan från det rena, skuldfria hjärtat, » och så vidare en sida bortåt med idel blomkastning. Allt tycks bevisa, att Elisabeth Frösslinds Cendrillon verkligen var en konstnärsskapelse af hög rang, och att hennes namn ej bör glömmas i den svenska teaterhistorien. Cendrillon gick å kungl. teaterns tiljor 83 gånger; åtminstone de 60 utfördes titelrollen af m:ll Frösslind.
— N:o 225. i anledning af väckt motion om tiondegifvares rätt att lösa den till Professorerne i Lund anslagna tionde-spanmål efter markegångspris, med förhöjning af 16 sk. per tunna. X. B. 162. A. 247. — N:o 22 6. i anledning af väckt motion om uplåtelse åt staden Köping af en del utaf kronolägenheten Hushagen. XI. B. 21.A. 104. — N:o 227. i anledning af väckte motioner, angående dels rättighet för kronotionde-skyldige inom Upvidinge och Konga härader af Kronobergs och Westra härad af Jönköpings län, att få leverera lionde-spanmålen in natura eller ock lösa densamma med penningar efter markegång, dels ock enahanda rättighet för räntegifvare, i afseende å ränlepersedlarne. XI. B. 21. A., 104. — N:a 228. i anledning af väckt motion, angående rätt för tiondegifvare till ersältnig af Statsverket i följd deraf, att Rikets Ständers beslut om uphörande af tiondegifvares forslingsskyldighet icke ännu blifvit till verkställighet befordradt. XI. B. 21. A. 104. — N:o 229. i anledning af väckt motion om förändrad reglering af kronoparken och Allmänningen Mösseberg. XI. B. 21. A. 104. — N.o 230. i anledning af erhållen återremiss å Betänkandet N:o 124, angående väckt fråga om förändring i ntt gällande stadgandet! i afseende å det åtskillige af Kongl. Kammar-Rättens tjenstemän tillkommande anmärkningsoch aklorats-arfvode. XI. B. 21, 104, lil. A. 112. — N:o 231. i anledning af erhållen återremiss å utlåtandet N:o 149, angående väckta frågor om förändrade beskattningsgi under för mjöloch sågqvarnar, samt om ödesqvarnars befriande från grundskatt. XI. B. 21. A. 105.
Biskopar och kyrkoherdar skall i god tid kungöra påbudet. All försäljning av kramvaror och drycker är förbjudna dessa dagar. Den som överträder, både säljare och köpare, bötar 3 riksdaler 16 skillingar. Böterna tillfaller närmaste hospital, socknens fattiga och sockenkyrkan. Den som inte kan betala böterna, häktas och får spisa vatten och bröd under fyra dygn. Stockholms slott den 9 januari 1811. CARL Följer bönedagstexterna för år 1811. Kungörelse angående förökade avgifter till Vadstena krigsmanshuskassa. Stockholms slott den 23 januari 1811. Riksens Ständer har anmält att i avseende på samhällets skyldighet att dra försorg om dem som under sin hälsas dagar offrat sina krafter på landets försvar, men nu är oförmögna att försörja sig, behöver avgifterna till Vadstena krigsmanshuskassa ökas. Den centonalavgift som hittills blivit erlagd av indelningshavare med 3 daler silvermynt på riksdalern skall hädanefter utgå med 1 % på deras lön. Av alla arvoden och traktamenten skall centonalen innehållas som för verkliga löner. De eklesiastika personer som hittills inte betalt centonal skall erlägga 3 ½ % av den bevillning som utgår på deras lön. De personer som blir utnämnda till nedannämnda värdigheter betalar till kassan: Till Rikets Högsta värdighet 33 riksdaler, Serafimerriddare 25 riksdaler, Kommendörer av Stora korset av Vasaoch Svärdsorden och Nordstjärneorden 16 riksdaler, Kommendörer av Svärdsoch Vasaorden 16 riksdaler, Riddare 2 riksdaler. Vid köp av all fast egendom betalas 1 per mille, fördelad på säljare och köpare. Den som löser kronohemman till skatt betalar 6 % på skatteköpskillingen. Den som inom stad vinner burskap utom hantverk skall betala 16 skillingar om staden tillhör femte klassen, sedan ökas summan beroende på staden status. Stockholms slott den 23 januari 1811. CARL. Kungörelse angående användandet av de till bergverken och bruken upplåtna recognitionsskogarna. Stockholm den 4 februari 1811. De skogar som staten har ägt, men bergverk och bruk dragit nytta av genom överenskommen recognitionsavgift har haft stöd i författningar från 1600-talet.
Lollegii-stat bevilja en sadan tillökning, att Lollegii samtlige embetsneli tjenstemän mätte komma i åtnjutande st enabanda inkomster, som deras vederlikar i de bäst lönade (lollegier; uppgående den tillökning, livilken salunda skulle erfordras, enligt en i tabellarisk lorm upprättad jemförelse, till 2,486 llbdr 47 sk. 10 rst., med bärunder inbegrijme 770 tunnor spanmäl, bvarigenom jemväl fyllnad skulle erballas lör clen i slutet al I4ongl. brefvet elen 7 luli 1841 omlörmälda, zenona missräkning tillkomna, obe,)dliga brist al t5 sk. 10 rst. uti det belopp 36,650 b:dr, (lollegii-stat ansett skola rätteligen utgöra. blutligen oel, ela beliolvet al ökaclt arbetsbiträde i Lollegii Irenne brovineeeontor under de sednare arén i liög grad gilvit sig tillkänna, bade bresidenten älven ä delta iörbällands lästat lvongl. Naj:ts Kädigs nppmärksambet, lör den bandelse lvongl. Alaj:t, med alseende bära ocb dä göromälen ärligen tilltoge, skulle linna skäligt att tillöka personalen i bvarje al nämnde tre krovinoe-oontor med en tredje l4ammarskrilvars, ocl, således älven lör desse tjenstemän al llikets 8tänder äska nödigt löneansiag.
Presteoch Borgare-Stånden hafva beräknat åldern för den ifrågavarande skattskyldigheten till 18 år, då deremot de öfrige Stånden antagit den af Utskotten föreslagna åldern 17 år. I afseende på den tidigare åldren, hafva 2 Stånd stannat emot 2, och beslutet om de 17 åren lärer således förfalla, men deremot är förslaget antaget af 3 Stånd, med inskränkning af skattskyldigheten till 18 års ålder. '9 §• är oförändrad bifallen af 3 Stånd. 20 §. Lagsamt Allm. Besa.- och Ekon.-Utslcottens Förslag, JY:o y5. 3 5 20 §. motsvarar 20 §. i det genom Betänkandet, N:o 2g, framställda förslaget till Lag om Socknestämma och Sockne-nämnder, och Riks-Stånden hafva, i anledning al hegge Betänkandena, i denna del fattat alldeles enahanda beslut. Då öfverensstärnmelsen också är en nödvändighet, lill följd af det sammanhang, dessa sladganden ega sins emellan, hemställa Utskotten, att 20 §. i Faltigvårds-stadgan må gifvas samma lydelse, som för 20 §. af Lagen om Socknestämmor och Sockne-nämnder kan beslutas, i anledning af förslaget jX:o 73, lill sammanjemkning af Riks-Ståndens skiljagliga beslut i sistnämnde ämne. 21 och 22 §§:ne äro af alla Riks-Slånden godkände. 23 är likaledes af 3:ne Stånd antagen. 24 §. Ridderskapet och Adeln har inskränkt förbudet emot inflyttningen lill de tall, då den inflyttande saknar arbets-förmåga eller känd laglig utväg till bergning; men detta beslut strider emot hvad de öfrige Stånden beslutat, och lärer således förfalla. Presle-Slåndels beslut att utsträcka förbudet till qvinna, då hon har oäkta barn, är icke elier af något annat Slånd bilrädt, och lärer således jemväl förfalla.
Ett jakande svar kan icke gifvas, då Sverige ännu äger den oskattbara lyckan, att lefva i djupaste fred roed hela den civiliserade verlden och jemväl bör hoppas, att, genom Regeringens vishet, detta förhållande icke skall förändras. Man har sagt, att, likasom Svenskarne år 1813 stredo för sina stamförvandter i Tyskland, så borde de nu också strida för slamförvandterne och grannarna i Danmark ; men den värde talaren, som framställt delta exempel, har härvid icke besinnat alt den i statsmannavishet och fältherre-egenskaper utomordentlige man, som utgjorde själen i 1812 och 1813 årens poletik, lian hade vetat att genom traktater med de maktägande nationerna i Europa förvissa sig om ett sådant stöd, att han icke behöfde befara att misslyckas uti den strid han företog; men i denna fråga är det icke uppgifvit, än mindre styrkt, att dylika traktater finnas lill; tverlom later ett yttrande, som här en utaf konseljens ledamöter afgifvit, förmoda, att man i detta afseende icke har något att hoppas, utan ali man måste handla på egen risk för att försvara det grannrike, som söker vår hjelp. Man har äfven sagt att en beväpnad neutralitet icke utgör någon bestämd krigsförklaring. Detta är sanut, men olyckligtvis har det ofta inträffat att en sådan neutralitet, när den iakttagits af den svagare nationen, icke blifvit af den mäktigare, som deraf icke baft någon fördel, respekterad. Det exempel som Frih. Sprengtporten åberopat, tror jag ej vara bevisande, ty det var det mäktiga Frankrike som hade föresatt sig att med vapenmakt taga Antwerpen, hvilket också blef verkställda och det svaga Holland måste vid delta dåd låta bero, ulan alt derföre våga en krigsförklaring emot Frankrike. Men månne, vid ett alldeles motsatt förhållande, det mäktiga Tyskland skulle emot Sverige iakttaga det handlingssätt, hvartill Holland af sin svaghet var föranlåtet? Detta torde med största skäl böra betviflas. Jag anser för min del, det vara af högsta vigt, att R.
Att fångulspisning icke mätte synnerligen öfverstiga hvad behofvet kräfver, dertill kan såsom bevis lända de flerfaldiga fall som under sednare åren inträffat, att fångar, hvilka fått någon minskning i sina portioner derföre att de icke kunnat fullgöra ålagt arbete, insjuknat, och då de inkommo på sjukhusen har läkaren icke föreskrifvit annat ån en starkare kost till krafternas återfående. Utsk:s hemställan gå derpå ut att K. M. efter sundhets-collegii hörande, skulle meddela nödige föreskrifter. K. M. har redan infordrat ett sådant utlåtande och jag kan icke föreställa mig annat, än att K. M. har för afsigt att dä detta utlåtande inkomme, derefter meddela sådana föreskrifter som befinnas nödige. Frågan beror nemi. ännu på sundhets-collegii utlåtande. Det är således samma förhållande med denna hemställan, som med en föreg:de hvilken R. o. Ad. icke godkänt, nemi. att R. St. skulle genom antagande af Utsk:s förslag begära vidtagande af något som redan är bragt å bane. Gr. Lagerbjelke: Det är visserligen sant hvad Hr von Troil anmärkt, eller att kostnaden för den tågande soldatens dag-rationer är större än för korrektionistens matportioner. Men man mäste likväl taga i betraktande att korrektionistens föda uppköpes i stora partier och förvaras på ett ställe, hvaraf naturligtvis följer, att den skall fås för bättre pris än då man under marsch skall tillhandahålla mat åt soldater på särskildta ställen. Hvad den fria arbetaren beträffar afsåg revisorernas anmärkn. icke blott qvantiteten utan äfven qvaliteten. Samtlige ledamöter af BondeSt. ibland revisorerna, förklarade med en mun att den fattige frie arbetaren, backstugusittaren och andra skulle anse sig särdeles lyckliga om de, till och med på helgedagarne kunde göra sina mål med så goda matvaror som korrektionisterna få. Det var således någonting mera än qvantiteten ensamt som fäste revisorernas uppmärksamhet. Det må visserligen vara möjligt att den nu gällande staten för fångarnes matordning år den som med afseende på vetenskapliga beräkningar af den nä - 39S Den 1 Juli f. m. rande kraften hos födoämnen kan vara riktig.
Dylika af Rikets Ständer, tid efter annan, å Riksgälds-kontoret anvisade, men icke utbetalda statsanslag, hvilka, såsom derstädes innestående, äro inbegripna uti ofvanuppgifna skuldsummor, utgjorde vid nedannämnde års början följande belopp, nemligen: vid 1862 års R:dr 2,678,023: 51. „ 1863 års » 2,499,722: 27. „ 1864 års » 2,259,116: 95. De fonderade statslånen oberäknade, uppgingo sådana Riksgälds-kontorets skulder, för hvilka ränta måste erläggas, till R:dr 4,072,313: 27. vid 1862 års början; till „ 3,836,426: 66. vid 1863 års början; till n 3,514,060: 54. vid 1864 års början; och till » 6,381,550: 51. vid innevarande års början. I afseende på beloppet af samt betalningsvilkoren för de särskilda lån, hvarigenom ofvanstående skuldsummor till hufvudsakligaste delen uppkommit, torde Fullmägtige icke behöfva här meddela någon närmare upplysning, enär fullständiga uppgifter derom finnas intagna i de af Rikets Ständers Revisorer angående Riksgäldskontoret afgifna berättelser. Vid slutet af förra hälften af innevarande år hade, enligt ett i Riksgäldskontorets Boksluts-kontor uppgjordt och Kommissariatets för nämnde halfår afgifna Stats-Utskottets Memorial N:o 3. f 5 berättelse bifogadt sammandrag öfver Riksgälds-kontorets tillgångar och skulder, de sednare ökat sig till R:dr 26,187,390: 90. hvaraf de räntebärande skulderna, deruti detta års temporära statslån å 10,800,000 R:dr innefattas, utgjorde » 17,182,462: 95. samt de innestående statsanslagen » 6,495,218: 21. De ränte-utgifter
Ständer har Kongl. Majtf, under den 29 October sistl. år, herigar aflåta Dess Nådiga Proposition om förhöjning i Rotehjelpen för svaga Rotar inom Kronobergs och Calmare Län, (Se Rihanget till Riks-Ståndens Protocoll, lista Samlingen, ltsta Bandet, N:o 7). Högstberörde Nådiga Proposition, sorn af Högvördige Preste-Ståndet blifvit tjll Statspch Qeconomie*Utskotten, men ^f (}e öfriga a 6 Stats-samt Allm. Besv.o.Oec.-Utsk. Uti• N.o i g. trenrie Respective Riks-Stånden, endast till StatsUtskottet öfverleronad, har, vid sådant förhållande, bordt af båda Utskotten till ge* mensam handläggning företagas; och hafva Utskotten, i sammanhang härmed, ifrån Hedervärda Bonde-Ståndet fått emottaga ett anförande af Anders Danielsson från Elfsborgs Eän, af innehåll, det lian väl icke ville bestrida någon lindring i Roteringsbördan för de Rotehållare» inom förstnämnde tvänne Län, som, mera än de andra, trycktes af detta onus, men att han icke på förhand kunde tillstyrka något understöd för dem af Statsmedlen, då det vöre att förmoda, att en så» dan Rotejemkning inom dessa Län kunde tillvägabringas, att skäli g lindring derigenom .bereddes de nu öfver-roterade Hemman, och hvilken lindring äfven för vissa andra Län vore behöflig; uti hvilket yttrande de fleste af Hedervärda Ståndets Ledamöter instämt. Utskotten, hvilka nogsamt hafva sig be» lant, att ifrågavarande vid flere tillfällen öfverklagade Boterings besvär, serdeles inom Kronobergs Län, är tryckande och derjemte ojemnt fördeladt, anse sig bora hos Rikets HögloftStänder vördsamt tillstyrka, att den af Kongl. Majit i Nader föreslagna Rotehjelp eller Understöd, utgörande, för öfver-roterade 4 6 fs'.dels Hemman inom Kronobergs
Jag tror således att det vore missförstådd filantropi att undantaga alla dessa, hvilka i ekonomiskt afseende visserligen icke kunna hänföras till klassen af tiggare. Genom Frih. Leuhusens förslag undgår man att undantaga några och gifver icke anledning till ett sådant exceptionelt beskattningssätt som Hr von Koch föreslagit. Gr. Sparre har yrkat återremiss, och jag skulle gerna instämma i detta yrkande, om Utsk:t deraf kunde antagas hafva någon ledning för bedömande af syftningen med återremissen, men då jag tror alt det vore bäst om R. o. Ad. förenade sig Den 21 Februari. 605 om något af de väckta förslagen, så att Ståndets mening vore uttalad, har jag trott mig för min del böra förena mig med Frih. Leuhusen i hans yrkande. Hr von Gegerfelt, Herman Georg: Under sednare ti der har den grundsats gjort sig gällande, att den, hvars inkomst icke öfvcrstiger hans oundgängligaste lefnadskostnad, skall vara skattefri. Jag finnér denna grundsats riktig, åtminstone måste den så anses intill dess fråga om ändring af densamma blifvit väckt. Medgifvas måste att undantag vid dess tillämpning någon gång bör ske, men i förev:de fall finnas mindre än någonsin skäl till ett dylikt undantag. Då man, i följd af en persons medellöshet, anser sig icke kunna af honom fordra bidrag till fyllande af verdsliga behof, finnes ännu mindre giltig anledning att mot honom hafva sådant anspråk i afseende på de andliga. Jag instämmer i den af Hr von Ehrenheim algifna reservation. Hr von Ehrenheim: Här har blifvit anmärkt att efter mitt förslag skulle den del af befolkningen, sorn icke är åsatt fyrktal, blifva alldeles fri, men om man tänker på den klass, som denna anmärkning gäller, tror jag icke att frågan är af så stor betydelse, som man vid första påseendet ansett.
Jag kan deremot icke dela de Hrrs åsigter, som velat afhjelpa de uppkomna svårigheterna, dels genom att föreskrifva vissa vilkor för medlens användande, dels genom att Riksgäldskontoret skulle utse en ledamot i direktionen eller i en revision; utan är min tanke, att man bäst skulle vinna ändamålet genom att rent af bevilja ett anslag, hvilket skulle utgå till jemnt så mycket mindre belopp som räntan på lånesumman skulle hafva utgjort. Det är gifvet att bolaget finge lof att upptaga större lån än det annars behöfde, ifall bristen skulle fyllas genom tillskott. Skillnaden, som skulle uppkomma, blefve 200,000 rdr, men det är olika för bolaget att pantförskrifva sig lör 450,000 rdr än för 200,000. Genom alt bevilja detta anslag sluppe man att föreskrifva vissa reglor för användandet af den vinst eller inkomst, företaget kunde gifva, och direktionen finge friare händer, hvilket jag anser vara af mycken vigt. Meningen är väl att underlätta kommunikationon i den ort, der kanalen anlägges. Då vidare allt skäl finnes för att nedsätta trafikalgiften så mycket som möjligt, på det att staten derigenom måtte erhålla en ökad inkomst, komma 2 särskilda intressen att uppslå; och det lärer då blifva ganska svårt för statens direktionsledamot att veta, hvilket han skall följa. Hvad åter beträffar Gr. Sparres förslag, att den af Riksgäldskontorets fullm:ge utsedde person endast skulle deltaga i en revision, så låter visserligen delta sig göra, så länge arbetet pågår; ty då kan han säga, att, om icke detta arbete göres på Den 5 September f. m. 183 fördelaktigaste sätt, utbetalas ej mer några penningar; men sedan detta en gång blifvit fullbordadt, inträder ett annat förhållande. Det finnes dessutom ett annat ganska vigtigt skäl, som talar lör att anslag måtte beviljas i st. f. lån. Då man nemi. giiver anslag, intriilTar vanligtvis det förhållande, att intressenlerne få tillsläppa större delen af kostnaden sjelfva, och då tänka de sig noga re före. Jag får derföre på de skäl, jag anfört, yrka att R.
För öfrigt är redan så mycket, då frågan förra gången förevar, taladt i ämnet, alt det vore onödigt att nu äter upptaga R. o. Adts tid med upprepande deraf, hvarföre jag för min del förenar mig i Hr von HarlmansdorfTs och Frih. Cederslröms tillstyrkande af afslag ä belänkandena i den del, som afser medlens öfverflyIlande till Riksg.contoret, H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm, Gustaf: Första gången frågan var före om öfverflyttang af åtskilliga statsmedel lill Riksg.cont., anmälde jag, hurusom jag icke fattade Riksg.- conl;s fortfarande tillvarelse, sedan Riket ingen gäld mera har. Jag antydde då och upprepar nu, hurusom jag aldrig förmått uppfatta något gagn för Riket deraf att statsmedel bärns fram och tillbaka emellan Jerntorget och Riddarholmen, — att Banken och Riksg.cont., statsverk båda, respective bokföra och debitera hvarannan o. s. v. — Emot närvar. förslag anmäler jag min oförmåga att fatta den högre säkerhet, som lärer afses med deposition af medel i Riksg.- conloret. Den moraliska garantien dr ju i alla fall den enda tänkbara, och denna är ju samma i Statscontoret, — ja i så måtto högre, att dess embetsman äro mera ansvarige, annorlunda och strängare ansvarige än R. Sl:s fullmäktige i Riksg.contoret. Jag röstar emot förslaget. Hr von Rosen, Georg: Jag skulle tro, att den förändring, som åsyftas, icke är verkställbar. Jag får åtminstone för min enskilda del, ifall förändringen skulle äga rum, beklaga hvar och en, som har med upphörden och redovisningen inom länen att göra. Jag beklagar afven Konungens Bef:h:de, som dagligen och stundligen skola anordna utgående medel. Det är icke sällan som Konungens Bef:h:de få hålla, att jag så må säga, contrabok med Statscontoret, då Statscontoret anvisar på under händer hafvande medel. Det skulle Konungens Bef:h:de icke kunna göra, om medlen ingingo direcle från landlrantei ierna till Riksg.cont.; ty då 486
St. genom eget arbete visat sin benägenhet att göra hvad de kunnat och först efteråt, der detta icke visade sig nog tillfredsställande, gjorde und. framställning till Regeringen i detta fall. Det är sant, att detta motiv egentligen ligger till grund för min till en annan tid uppskjutne motion; men jag tror likväl detsammas anförande nu icke hafva varit oväsendtligt. Jag tror, att Regeringen skulle med välvilja hafva ansett, om R. St. hade velat börja med det stora företaget, under det uttryckliga förklarande, att R. St. blott börjat och icke tilltrodde sig om att kunna fullfölja saken, alldraminst i det tillstånd, som våra statistiska uppgifter nu befinna sig uti. Till denna afsigt skulle jag hafva önskat, att Frih. Palmstjerna hade lemnat mer uppmärksamhet, i hvilket fall jag är öfvertygad om, att han, i stället för att afstyrka, hade tillstyrkt min motion; men som jag sagt, den må nu falla, den har likväl åtminstone här utbildat den meningen, som jag tillstår att jag verkeligen lägger mycken vigt på, nemi. att nationen icke må tro sig i sådana saker kunna göra några underverk. Detta är likväl hvad man väntar af RancoUtsk. vid denna riksdag, och jag fruktar, att man derpå blir illa bedragen. 158 D e n 4 September f. m. Hr von Hartmansdorff: Om Gr. Frölichs mening är, att slutföljden af det särskilda Utsk:s nedsättande skulle blifva, att Ständerna borde vända sig till Regeringen och bedja henne hjelpa dem med den financiella lagstiftningen, emedan hon öfverstege deras höfva; så hemställer jag, om icke riktigast vore, att motionären vände sig till Const.Utsk. med förslag, att de paragrapher, som angå R. St:s rätt att om banken förordna, måtte antingen utslrykas ur Reg.F. eller ock så förändras, att det blefve K. M., som med den saken finge att skaffa. För öfrigt är, såsom jag tror, det grundfel i motionen, ali hon åsyftar ingenting mindre än att i en viss riktning omgöra hela samhällsskicket i Sverige.