Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
D e t är en smula ombyte i det privata borgerliga kökets alltför monotona ärlighet. Och mau förlåter förklädnaden, därför att den ofta är så ytterst sinnrik. Man kommer därhän, att man äter af nyfikenhet, när I-DUN 86 uppslukande e ' ement i den engelska dansen och tid och med Anglaisen — som skulle vara en elegant kontradans — blir två rader dansande som hoppa mot hvarandra. Samma » trisiesse » hvilar öfver de irländska danserna, och skutlarn.es favoritdans är ett slags » rhame änglars ». Den så kallade Schottish är ingalunda någon skotsk dans, utan en baletlmä- stare k " mposiiion af ingredienser från flere land, närmast e " utveckling af en folkdans från Rhenpiovinsen Der Hheinländer. Én art af schottish dansas som folkdans i vissa delar af Sverige. De slaviska länderna och Polen bilda en egen grupp inom dansen. De ryska och ungerska danserna, likasom en del zigenardanser, ha en gemensam grundton af melankoli. Denna grundlon afbrytes ibland af en hastigt uppflammande lidelse, en stormande passion, för alt strax därpå dö bort igen i en klagande ton. Sådan är Csardas, Ungarns nalionaldans, och sådan är Kastaschok, en rysk bonddans. Såväl de ryska som ungerska danserna äro oftast pardanser, i hvilka mannen är den kraftigaste parten, kvinnan den svaga, som ackompagnerar med små, enstaka rörelser. Det är mannen som inför, kvinnan utvecklar sin styrka, sin vighet, sitt mod och får sin belöning därför af henne, genom att hon godhetsfullt och uppmuntrande deltager i dansen — eller hon visar sin likgiltighet genom axelryckningar och swa. miner. Öfverkroppens rörelser spela i de ryska danserna och zigenardanserna en stor rol för den kvinnliga parten. Snabba karaktäristiska skakningar på Men detta är icke allt. Biträdd af två skuldrorna — svåra att efterhärma — ingå i nä- elever, håller en köksmästare föreläsning med stan hvarje zigenardans.
Men det förnämsta skälet till dess upbäfvande är, att det, just derigenom att förbrytaren, som utstäiles alt skämmas, nödgas bita hufvudet af skammen, betager möjligheten af uprättelsé. Det är detta fel i straffet, som nutidens åsigter företrädesvis fästat sig vid, då de utdömt dessa skamslraff. Vid bedömandet häraf måste man se förbrytelserna på närmare håll. Förbrytaren felar ofta, det är sant, af ond vilja, men medgifvom det, mine Hrr! äfven ofta till följe af olyckliga omständigheter, som varit mäktigare än han sjelf och under hvilkas inflytande han blifvit förledd att begå brottet. Straffet bör således visserligen vara verksamt och träffande, (man får ej af filantropiska tal förleda sig att göra straffanstalterne till korrektionsinrättningar), men man måste ställa straffen så, att, ehuru de alltid träffa, det likväl blir möjligt för den fallne att återuprätta sig och återgå till ett verksamt lif. I detta afseende måste man erkänna, att fängelsestraff icke äro olämplige, hvad man om dem än må säga. De kunna med för mycken mildhet tillämpas. Detta är ett fel, men ett fel, som träffar icke lagstiftaren, utan den, som skall verkställa straffet. Det må tillhöra representationen att tillse, det verkställande magien med stränghet tillämpar straffet. Jag tror icke, att man i det afseende har något att befara. Jag tror, alt fängelsestraffet tverlom, med allvar tillämpadt, skall blifva ganska verksamt. Man har sagt, att dessa straff, verkställde i ensamhetsfängelse, skola blifva förkrossande, om de fortfara allt för lång tid. Utsk. har icke yttrat sig öfver sältet för verkställande af fängelse-straffet och det af den orsak, alt fängelsebyggnader icke finnas i den mängd i vårt land, att Utsk. ansett sig kunna föreskrifva gemensamhetseller ensamhetsfängelse. Utsk. har derföre måst öfverlemna detta åt verkställande makten. Jag erkänner, att det är en brist i förslaget, men denna brist härrör från omöjligheten att bestämma arten af fängelse, enär tillräckligt antal celler icke finnas inom vårt laud.
hvaruti Direktionen uplyser, ”att den direkta förminskningen ”af Riddarhusets kontanta årliga inkomst genom de ifrågavande ”byggnadernas nedrifning och platsens afstående utan ersättning ”kan skattas till minst 2,000 R:dr b:ko, vare sig att de nuvarande byggnaderna bibehållas eller att de nedrifvas och andra ”upföras i deras ställe, dervid icke inheräknadt ersättningen till ”Riddarh.-Sekretm och Vaktmästaren för de åt dem på lön anslagna lokaler; och då den årliga till vesten af Riddarhusets ”kapitaltillgångar i medeltal under de sista 10 åren icke utgjort ”mer än omkring 2,070 R:dr årligen, skulle genom uphörandet ”af den inkomst, som kan beräknas af gårdsplatsen, hela della ”öfverskott pä en gäng försvinna och således kassan omedelbart ”befinna sig i den ställning att den nätt och jemnt förmådde ”bestrida sina nuvarande ordinarie utgifter; och detta ändock ”under förutsättning att kassans kapitaler allt framgent skulle ”kunna utlånas till samma ränta som hitintills eller 5 å 6 proc. ”Men utom det att svårigheten, att utan afbrott kunna påräkna ”en sä hög ränta emot fullgod säkerhet, på sednasle tiden ökats, ”så ali Direktionen sett sig nödsakad, för att ej allt för länge ”hålla medlen ofruktbara, att till ej så ringa belopp inköpa ”proc:s obligationer, torde härvid jemväl böra fästas afseende ”derå, att vid hvarje Riksdag en eller annan extra utgift alltid ”å Riddarlms-kassan anvisas, såsom t. ex. för målningen af Hrr ”Landtmarskalkars porträtt, aflöningcn till vakten utanför Riddarhussalen under 11. R. 0. Ad:s plena, till prägling af Riddarhusets metalj m. m. s. Motion har äfven vid denna Riksdag ”blifvit väckt och är ännu beroende på Ståndets pröning, angående bidrag från Riddarhus-kassan, för utgifvande pä trycket ”af R. o. Adis hittills otryckta protokoll samt för bearbetning af ”SekretaUtskis i Riddarhus-arkivet förvarade handlingar.
Stats-Utskottet bar väl ansett att berörde, af mindre Creditiv-Summan lemnade, understöd åt Norrköpings och Cimbritshamns Städers Innevånare, häldre bordt utgå af andre medel, såsom å anslaget för Extra utgifter, så vida något Statens biträde med contant undsättning, i anseende till de härvid förekommande särskildte omstän - Stats-Utskottets Betänkanden. 223 digheter, särdeles hvad Norrköping angår, skäligen kunnat komma i fråga, såsom ett undantag från det sätt på hvilket, enligt hvad Revisorerne angifvit, afbrände Städer eller af andre större oljckor hemsökte orter eljest understödjas af det allmänna; men Utskottet har likväl trott detta anmälte förhållande icke till annan åtgärd föranleda, än att Riksens Högloft. Ständer hos Kongl. Maj:t göra underdånig anhållan, att, vid möjligen förekommande dylike olyckshändelser, någre andre Statens medel till understöd för de lidande ej måga användas, än sådane, som enligt de för Statsmedlens förvaltning stadgade grunder, dertill kunna af Kongl. Maj:t disponeras.
Jag vill icke tvista om en sak af så ringa vigt som den förevar., ty jag är öfvertygad, att såväl R. o. Ad. som de öfriga Stånden skola bevaka Bankens intressen, äf - Ben 30 December e. m. 315 ven om BankoUtsk. icke får rättighet att iakttaga Bankens säkerhet emot intrång af Privat-bankerne. Jag har endast haft för afsigt, att för Ståndet ådagalägga, att jag icke begått eu olaglighet genom min framställning, hvarmed jag icke åsyftat annat än blott ett tillägg till 11. o. Ad:s beslut, men icke något uprifvande deraf. Alt Hr Frih. o. Landtm, så äfven npfattat saken, bevisas deraf, att han på min framställning gjort propos. lill R. o. Ad. Uppå härefter af H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, förnyad propos. beslöts att Hr ^Hjertås ifrågavar. motion skulle remitteras jemväl till BankoUtsk. Hr Hjerta fortsatte härefter upläsningen af följande 4 motioner : l:o I de sednast utfärdade Fabriksoch Handtverkssamt Handelsordnrne medgifves åt qvinnor, att för egen räkning idka åtskilliga förut blott ät män förbehållne näringsyrken, utan att härvid är fästadt vilkoret af enkostånd. Härigenom är en utväg öpnad äfven för ogifta qvinnor alt försörja sig sjelfve med den slöjdfärdighet eller handelsvana, som de i föräldrahuset eller i tjenst hos andra kunnat inhemta, och att på samma gång bespara en tillgång för sin framtid; i stället att, såsom hittills, bero af andra under helsans och kraftens dagar, för att först viii annalkande ålderdom eller åkommen bräcklighet öfverlåtas åt sig sjelfva, oftast under brist och nöd, eller falla de allmänna barmhertighetsinrältningarna till last. — Likaså kan en gift qvinna numera under äktenskapet fortfara med den slöjd eller handel, hvari hon före sitt gifte vunnit Insigt, och sålunda för egen del bidraga till sin och och sina barns utkomst.
Majit med underdånig anhåban, att Kongl. Majit. StalsUlskolteis Utlåtande, N:o 90. 39 efter vederbörandes hörande samt verkställd utredning af de tillgångar krigsnianshuskassan, sjöfnanskaSsan och invalidhusfonden kunde lemna för ändamålet, dervid Utskottets synnerliga uppmärksamhet påkallades med afseende på behållningarne i invalidhus-fonden *), hvilken, efter invalid-inrättningens upphörande, blifvit ställd till Kongl. Maj:ts höga disposition, ville till näst sammanträdande S änder allåta nådig proposition i ämnet. Det förra af dessa förslag förkastades alldeles; man synes hafva befarat, att genom detta ringa understöd, hvilket beräknades erfordra ett förslags-anslag af 25 ä 30,000 r:dr, nödiga medel skulle fiånryckas andra vigtiga behof. Men då man af Statskontorets böcker finner, alt Ständerna vid föregående riksdagar beviljat pensioner till ett icke ringa belopp, t. ex. på allmänna indragnii.gsstaten inom förslå titeln, åt 127 pensionärer med tillsammans 35,555: 29. 4, eller hvad 4,444 man af gratialister i 4:de klassen vid landt-armén för närvarande åtnjuta, är det svårt att finna det nödig konseqvens inom 9:de hufvudtiteln blifvit, med‘afseende på förevarande motion, iakttagen. 1 det omarbetade betänkandet öfver denna punkt, har Utskottet väl antydt möjligheten att genom anlitande af ifrågavarande kassa, vinna ändamålet; men äfven om denna förhoppning, uttalad, icke i en Ständernas skrifvelse, utan i motiverna till ett betänkande, skulle medföra åsyftad framgång, är det likväl föga sannolikt, att verkställighet af de för*) Enligt de upplysningar jag hade förskaffat mig, och hvilka, såsom i enskild] väg erhållna, blott kunna vara approximativa, men troligen icke obetydligt differera från verkliga förhållandel, var Invalidhus-fondens ställning vid 1850 års utgång följande:
Och se der, då vi trodde bevisningen fullföljd, ännu en svårighet att undanrödja: i sanning stor, men ej, som tviflare föreställt den, oöfvervinnelig. Vi hafva allt hittills kommit vårt syftemål närmare, i den mån vi rättfärdigat naturen. Skall hon här beträdas med en orättvisa? Det vore ostridigt en, att hafva ökt begärelsen, der hon minskat sannolikheten att få lefva. Men förhåller det sig verkligen så? Hvad ville naturen, då hon inplantade hos oss denna kärlek till lifvet, af hvilken dödsfruktan allenast är en följd? Man kan vara säker att igenfinna hennes afsigter mellan tvenne af våra ytterligheter; ty hvilken af hennes inrättningar är så tydligt syftande till vår fördel, att vi ej skulle på ömse sidor, så långt möjligt var, derifrån afvikit? Den vilde föraktar döden och blottställer sitt lif onyttigt; den höfsade menniskan älskar lifvet med öfverdrift: hennes fruktan för döden är en oöfvervinnelig afsky. Hvad ville då naturen? blott förekomma en likgilltighet, skadlig för slägtets bestånd. Må egoisten, som lefver allenast i sitt förgudade jag, rysa för den annalkande döden: orsaken är hans dårskap, icke naturens förordnande. Men den vise, som lefvat, icke för sig utan för samhället, för medmenniskor; som ansett lifvet, icke som en egendom, utan ett till gemensam fördel gifvet lån: hvarföre skulle han häpna, då detta lån affordras honom, då han det förkofradt kan återställa? För honom äro de förebåd som erinra om döden, inga skräckbåd; de gifva honom vänligen tillkänna, at han nalkas sin banas slut, att hans bestämmelse snart är uppfylld. Och huru skulle de kunna oroa eller bedröfva honom? de rubba ej hans sällhets grund, de betaga honom ej det goda medvetandet. Fast mer, då han ser gränsen för sitt välgörande – ty för den redlige är lifvets gräns icke annat – skall han ännu kasta en hugnande återblick på det goda han gjort. Men, säger man, det är mindre åtanken på döden, än på tillståndet efter döden, som uppfyller sinnet med förskräckelse.
pALOMO. I Sitt lifs morgon framlefde hon också i en ljuf atmosfer af kärlek och blommor, likasom i en skön lustgård, där hon i rikt mått emottog de ömmaste smekningar af den unga, fagra modern, af den öfversälle fadern, hvilka makar då ännu solade sig i sitt äktenskaps paradis, utan aning om den härjande vind, som så snart skulle förbränna dess grönska. Den lilla flickan, den sedermera så namnkunniga fleuristen fru Emma Furstenhoff, var dotter till skalden Carl Johan Lindegren, hvilken, som många af våra läsare troligen känna, var en af dessa vilsegångne, som vanvårda och förspilla både naturens och lyckans gåfvor. Början af Lindegrens bana ingaf de rikaste förhoppningar, då han efter slutade studier med lofvande skaldegåfvor, år 1791, ingick i kungliga kansliet och snart därefter blef sekreterare vid kungliga teatern, åt hvilken han sedermera med framgång och stora förhoppningar egnade sin sångmö. Under dessa lyckliga förhållanden gjorde Lindegren bekantskap med den unga och tjusande Sofie Silfversvärd, hvilken hos honom upptände en glödande passion. Han lyckades vinna hennes hjärta, och, nä- stan svindlande af sällhet, hemförde han henne som sin maka till Första, en liten, löfkransad egendom, belägen i Ytter Järna socken, nära en vik af saltsjön. Första egdes då af Lindegrens mor, och efter hennes död skulle han, såsom hennes enda barn, blifva egare däraf. Nu strålade Lindegrens lyckas sol från zenit, och han förstod också att värma sig i hennes strålar, hvilka hunnit sin skönaste glans, då han tryckte den lilla Emma — eller Emilia, som hon i dopet kallades, till sitt öfverlyckliga fadershjärta. » Ingen herde i Arkadiens dalar, ingen konung på någon af världens troner eger en lycka, jämförlig med min! » — hade han vid sin dotters dop, i öfvermåttet af sin sällhet, yttrat till prosten Gravallius, dåvarande pastor i Järna. Och dock, huru snart försvann icke denna lycka.
N:o 29, hvilket af samtlige RiksStm blifvit återremilleradl, måtte tillse om det icke finnes någon klaf gifven att behandla de båda frågorna conjunctim. Under förutsättning af en sådan möjlighet, och i hopp att Utsk. täckes låta allt det vara tillsammans, som efter princip bör hänga tillsammans, ber jag om Husets benägna ursäkt för att jag vågar utur en brochur uppläsa ett interimsförslag till den allmänna förlägenhetens afhjelpande, grundad! derpå nemi. att jag tror, alt ett definitivt förslag till penningeväsendets omreglerande är af beskaffenhet, att Ständerne icke borde dermed sig befatta, utan öfverlemna till Konungen att nedsätta en comité', som undersökte frågorna. Jag har, som prot. vittnar, förbehållit mig att särskildt få välja den tid, då jag skulle ånyo underställa Huset detta förslag om en comites nedsättande; denna moment är ännu icke inne, såsom inträffande först då resultatet af BancoUlsk:s tillgöranden i afseende på den andra frågan är gifven; men nu vore frågan om att kunna uppgifva för BancoUtsk. en möjlighet alt afhjelpa förlägenheten ad interim, och jag framställer derföre följande: Interimsförslag till allmänna förlägenhetens afhjelpande. Ju nödvändigare det är, i fråga om genomgripande reform i 648 Den 23 December. financeväsendet, att gifva sig nödig tid till undersökning af alla förhållanden — så theoreliska sora praktiska — ja, alt sträcka denna undersökning ända till opinionerne ora en projecterad plan, ju angelägnare är det, alt skynda nied sådane åtgärder, som afse den ögonblickliga förlägenheten. Detta är enda ingressen till efterföljande förslag, i afseende på hvars motiver jag i öfrigt torde få hänvisa till en af mig redan år 1841 insänd artikel i Aftonbladet, under N:ris 19, 20, 37 och 45 med rubrik:
A. 52. — angåeude förändringar i 11 §:n. XVI. 200. XVII. 53. A. 94, 149. XXVI. A. 3o. Bevillningsstadga, angående förslag till ny. I. 94* R. 221. Bevillningsstadgan, den nya, om förändrade formulärer, hörande till. XXIV. B. 298, 44a. A. 5o5. XXVI. E. 101. BevillningsUtskottets Ledamöter. Se Lista. BevillningsUtskottets Memorialer, Betänkanden och Utlåtanden: — N:o 1. om antagande af 3:ne cancellister utöfver den i BiksdagsOrdningens 24 § bestämda personal. IVB. 588. V. A. 64. — N:o 2. om återlemnande af Johan Pehrssons från Upsala Län inom Hederv. BondeStåndet väckta motion, angående besvär öfver markegångstaxorna. IV. B. 452. A. 574. — N:o 3. angående Gustaf Bernhard Appelqvists motion om debetslösens afskaffande samt skattskrifvarens åläggande att å debetsedeln jemväl uppföra communala afgifter. IV. B. 588. V. A. 64. VII. U. 298. VIII. A. 101, — N:o 4- i anledning af Riksdagsfullmäktigen Gustaf Bernhard Appelqvists motion om kungörelses utfärdande, att häradsskrifvare utan lösen skulle vara skyldige i mantalslängden anteckna hemmansköp, arrendecontracter, m. m. V. B. 195. A. 3o3. VII. U. 298. VIII. A. 101. — N:o 5. i anledning af Riksdagsfullmäktigen J. O. Widegrens, af Anders Jonsson från Tuna såsom egen upptagen, motion, om befrielse för allmogen att erlägga bevillning för utöfvande och försäljning af handsmide.
»Sa hon, ja!» flinade en fräck 12-åring, och kastade en stor sten i hufvudet på den magraste björnen. »Vill ni ha karameller, små gossar?» frågade jag så lugnt jag förmådde, fast jag kände, att jag blef eldröd af förargelse, ty när jag ser någon plåga djur, är det som om de plågade någon af min egen släkt. Pojkarna stirrade. »Sök ni här, var så god!» Därmed höll jag fram min öppna väska, i hvilken instoppades jag vet inte hur många snåla händer. »Sök ni bara», sa jag, så falskt och vänligt som jag någonsin förmådde. Fingrarna sökte, utan att naturligtvis finna något. »Se så», sa jag och knäppte med en duktig smäll ihop låset, »nu vet ni hur det känns. Och för sådana där ska folk anstränga sig och skaffa pängar för att de ska få krafter under sommaren! Ni behöfver visst krafter, ni? Nej stryk behöfver ni! Jag ska anmäla er hos djurskyddet, för dit hör också jag, och hvad det se’n blir af i sommar, men kullerbyttor i höet, bärplockning, bad och springande i skogsbackar blir det inte. Åt djurplågare är stadsluften god nog!» Det var som om en åskby gått öfver pojkhopen, och allra bedröfligast såg den fräcka 12-åringen ut. Han tittade på mig Ja, det är någonting märkvärdigt med barnaögon. Bomma för hur väl man vill, så tränger de ändå alltid igenom. Ett par ögonblick senare stod jag ensam på slagfältet, varm och röd och stolt. »Hur känns det nu med hemlängtan, tant Lova?» skrattade Villy, som stått bredvid mig med upplyft käpp, färdig att rycka in till undsättning, om det hade behöfts. »Åh, utmärkt, kära du», sa jag och torkade mig i pannan. »Ingenting går upp mot att komma i svettning, när man är ledsen, det har jag erfarit förut.» Gustaf hittade vi i aphuset. Han var alldeles tokig i aporna. I synnerhet i en liten skär otäcka med svart kalott, som vaktaren rådde om. Men jag trifdes här inte alls.
Döderhultsvik hafva att aflåta, under nuvarande förhållanden betalas lika högt, om ej högre i Döderhultsvik, än i Calmar, och ortens invånare således ej egde skäl att beklaga sig hvarken öfver trög afsättning eller lågt pris på samma skogs-effecLer, syntes hvad derom blifvit framstäldl, icke förtjena afseende; likasom och då jemväl de Calmar stads handlande, som i köpingen hålla köp-svenner eller så kallade provisions-handiande, hafva sig ålagdt, att i Döderhultsvik hålla köpmannavaror till salu till lika pris, som i Calmar, samt köpingens egna handlande, för att kunna med handlandena från Calmar underhålla täflan i försäljningen af specerier och andra importer, icke torde underlåta att dermed sig förse från stone slapelstäderne, der desse varor vanligen erhållas till lägre pris, kunde häraf med säkerhet slutas, att, äfven i afseende på inköp af utländske handels-artiklar, ifrågavarande landsortsinbyggare icke skulle hemta någon serdeles fördel deraf; att stapelstads-rätt förunnades Döderhultsvik, och alt således en dylik förmon för köpingen endast skulle leda dertill, att den exportoch import-handel i Calmar Län, som Intin - 20 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Utlåtandej N:o 119. tills blifvit verkställd af två städer, komme att fördelas på tre; — vid hvilka förhållanden och då Collegium i allmänhet ansåg olämpligt, att nya handelsstäder tillskapades, utan förmåga eller tillgång på export-varor, för att drifva en vidsträcktare utrikes handel, samt Collegium för öfrigt instämde i den af General-Tull-Styrelsen yttrade tanka, att, om stapelstads-rätt förunnades Döderhultsvik, sådant utan ändamål skulle medföra ökade kostnader för Tullverket och bereda nya tillfällen till oloflig varu-införsel, Collegium afstyrkte Nådigt bifall till de ifrågaställde underdåniga ansökningarne. I anseende till de sålunda yttrade betänkligheterne och då bedö mandet deraf beror på local-förhåHanden, hvarom
Beväringsmanskapets allmänna förseende med nya eller fullt brukbara kapotter, i stället för de af detta manskap nu begagnade, hårdt slitna dylika persedlar, hvilka till en del förut innehafts och brukats af stamtrupper, har Krigs Kollegium ansett af största vigt för bibehållande af Beväringsmanskapets tjenstbarhet, att nu ifrågavarande extra anslag till samma belopp oförändradt utgår, samt alltså i underdånighet hemställt, att för nästa stats» reglerinspeTiod måtte, såsom fyllnad i anslagsbehofvet för underhållet af Beväringsmanskapets materiel, anvisas ett anslag af 567,000 Rdr, alt med 189,000 Rdr för hvartdera af åren 1864, 1865 och 1866 utgå. I anledning häraf torde få erinras, — hvad äfven vid förra Riksdagen tillkäntiagafs och hvilket torde hafva föranledt Rikets då församlade Ständer att bifalla berörda anslag, — huruledes vid 1853 och 1854 års Riksdag beviljades anslag för Beväringsmanskapets förseende med två omgångar munderingspersedlar, af hvilka den ena borde finnas i förråd till bruk i krigstid och den andra afsåga för de årliga vapenöfningarne. För den då anslagna summan 716,000 R:dr Banko eller 1,074,000 R:dr R:mt äro munderingar anskaffade samt öfverlemnade till vård af Bevärings-Beklädnads-Direktionerna. Till underhållande af dessa två munderingar, deraf den sämre nyttjas såsom exercismundering, anvisades då äfven nödigt anslag eller 126,000 R:dr årligen, hvilket belopp nu finnes å ordinarie stat uppfördt.
Det har nemligen inom Utskottet blifvit upplyst, alt cider icke annorlunda än med tillsats af vin eller något sprilämne till införsel förekommer, och att således endast den större eller mindre proportionen af denna tillsats, för bedömandet hvaraf erfordras noggranna vetenskapliga undersökningar, bestämmer gränsen af varans hänförlighet till cider eller vin; samt att denna tvetydighet, oförenlig med den för säker tullbehandling nödiga bestämdhet i taxans varuklassifikationer, föranledt det ingalunda betydelselösa förhållande, att cider, hvaraf år 1849 inkommit nära 16,000 kannor, hufvudsakligen förtullats, icke vid de största, ulan vid de jemförelsevis mindre tullstationerna. Till undanrödjande af ali fara för misstag vid tullbehandlingen finnér Utskottet sig alltså böra föreslå, att cider må, i stället för nu stadgad tull af 12 sk. kannan, hänvisas till lika tullbehandling med vin. I stället för den nu till 25 procent af värdet för coeffurer stadgade införselstull, tillstyrker Utskottet, att, med godkännande af Herr Rosenblads förslag, coeffurer må åsältas 1 R:dr 32 sk. införselsafgift per stycke. Likaledes instämmer Utskottet i Herr Rosenblads förslag, att för dekorationer, platåer med tillbehör, äfvensom ornamenter, ej specificerade, hvilka nu förtullas med 33 */3 procent af värdet, må bestämmas tullbehandling lika med det ämne, arbetadt, hvaraf de hufvudsakligen bestå. Förtullningssättet efter värde, hvilket nu är stadgadt för etuis med tillbehör, af sammansatta eller ej specificerade ämnen, åsatte 25 procents tull, bör jemväl, enligt Utskottets tanka, utbytas mot annat lämpligare förtullningssätt; och har Herr Rosenblad, under erinran om angelägenheten att bestämma tullen, i likhet med den, som för ej specificerade stålarbeten stadgades, föreslagit tullsatsen till 24 sk. skålpundet; hvarjemte Herr Rosenblad vid rubriken tillagt orden »äfvensom penningebörsar.