Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi ha hvilat vid samma modersbarm. Låt nu brodern varda svept i sin broders mantel!» Halfdan grät och lade sin mantel kring hans lik. Svearne hade slutligen måst rygga så långt upp som till Svarins hög, samma ställe, där vid fimbulvinterns början deras höfdingar och alferna hade samlat sig och beslutat den utvandring, till följd af hvilken Sköld-Borgar med sitt folk och så många andra drog söderut och hans son Halfdan grundlade sitt stora rike på andra sidan hafvet. Det fanns för svearne intet skäl mer att fortsätta kriget. De vackra ängder de förut bebyggt kring den örika och fjärdrika sjön, stodo åter gröna med speglande skogar utefter stränderna, och med andakt hade de återsett sina fäders kummelgrifter och ättehögar. Här var deras odalland, och här bjöd dem Halfdan att stanna. Det ämnade de också göra, men ansågo det lända dem till mindre heder att emottaga fred från hans hand än nödga honom med vapen att vika tillbaka. Egil och Svipdag kommo norrifrån, slöto sig till dem och eggade dem att tillbakavisa fredsanbudet. Egils hopp var att vid Svarins hög nedlägga Groas röfvare. Till Halfdan och hans här kom bud, att Egil med de alltid träffande pilarne anländt till fiendens läger. Detta var ingen god nyhet, och ansåg sig Halfdan själf kårad att dö för ett skott från hans båge, om Egil uppträdde på valplatsen. Kvällen före slaget kommo Halfdans späjare och sade, att de visste, hvar Egil tagit natthärbärge. Följd af Hamal och andra valda kämpar, bland hvilka hildingen Hildebrand, smög Halfdan mällan svearnes utposter till det hus, där Egil och Svipdag suto i dryckesgille med sveakämpar. Huset stormades så oförmodadt och häftigt, att Egil ej hunnit lägga pil till bågsträng, innan han föll under Halfdans klubba. Svipdag och andra där inne räddade sig med flykten. Följande dag stod slaget vid Svarins hög.
Då, såsom omförmäldt är, denna landskamererare endast var tillförordnad under vakans, blef det väl lätt för landshöfdingen att utverka hans skiljande från befattningen, men landshöfdingen måste emellertid sjelf skrifva utslaget och tillkalla länsbokhållare att kontrasignera detsamma. Dylika händelser höras lyckligtvis nu mera ej af; men i dem, som timat, ligga otvifvelaktig! orsakerne till förstberörde, af motionären klandrade stadgande. Huru kunnig i sitt embete, huru varm i sitt kali en landshöfding må vara, är han dock ofta i mer eller mindre mån till sin vällärd och sitt anseende beroende af de honom närmast stående tjenstemännens, landssekreterarens och landskamererarens ärlighet, ordentlighet och flit. — Han har således alla skäl att söka få till dessa platser redliga och skickliga män, äfvensom att bemöta dem med aktning, vänskap, välvilja och förtroende; men skulle han i någon af dessa befattningar finna en oredlig man eller en ohörsam krångelmakare, så behöfver landshöfdingen den magt, som i nyssberörde stadgande är honom lemnad, för att förekomma skada och göra sig lydd. Dessutom bör man besinna att landshöfding icke kan utan ansvar missbruka denna magt och att han icke eller kan underlåta, när omständigheterne så fordra, att begagna den, utan att ådraga sig ännu större ansvarighet. Utsk:t har sagt, att bemyndigandet för landshöfding att för hvarjehanda fel skilja landssekreterare eller landskamererare från tjensten skulle nedsätta dessa tjenstemäns anseende; men jag har icke erfarit det, och lika gerna, som man påstår såH. lil. 7 98 Den 14 Mars 1. m. dant, kan man säga att straffbestämmelserna i lag, för förbrytelser i embete, nedsätta embetsmäns anseende i allmänhet. Hvad angår länsmäns afsättlighet, så torde jagjfå erinra, att en tid klagades deröfver att en eller annan länsman lefde oordentligt och prejade allmogen, hvarvid man alltid lade K.
Jag skulle vilja ligga på en soffa – inte här, men i ett stort rum med matta öfver hela golfvet, så att det inte hörs ljud eller steg när någon går, och just på den soffan der jag legat så många gånger under det brasan susat så doft borta i hörnet och alla de andre suttit i halfcirkel kring soffan, helt nära, så att man kan tala så tyst man vill och ändå bli hörd; och så skymning, som sjunker djupare och djupare, så att ens ansigte inte syns så tydligt, utan man får mod att vara sig sjelf, full af hugskott, påhitt, skiftningar – och så känslan af, att om ens tankar vore aldrig så svarta, skulle de inte stöta en bort för det och inte heller skrika i förskräckelse – ty tout comprendre – etc. — Och så min »gamle Mentor», som rätt hvad det är får det infallet att bara tala latin, derför att han precis känner mitt ordförråd och ändå har pretention på, att jag skall förstå, och så jag som gissar, hugger i vädret, träffar det rätta – huller om buller – och så skratt och väsen, så bekymmerslöst som om man vore lössläppta, odygdiga ungar! – en allmän förnöjelse medan brasan knastrar i belåtenhet. Det är att hvila sig! och det trötta hufvudet ligger så godt på kudden, medan hela kroppen skakas af uppfriskande skratt; och när lampan bäres in känner man sig så frisk och stark, att man kan hugga i med hvad arbete det skall vara igen. Jag tycker om ett sådant der familjelif, och det är derför jag ibland med saknad tänker på de åtta månader jag tillbringade borta från detta lilla förtjusande Hörby – en liten sqvallerhåla med småstadsidéer och utan en själ, som man kan tala fritt med. Nej, tacka vet jag att lefva bland dem, som äro intelligentare än en sjelf, då lär man något! Arma offerlam, det var förskräckligt hvad jag pratar öfver dig! Jag låter bara pennan löpa, det får bli alldeles som det vill. Skrif nu snart. »Selma» har fått hvila sig i följd af min halssjukdom, men i e. m. skall jag taga ihop med henne. Hörby (Tisdag-Onsdag) 1884. Nov. Så lustigt att vi båda hade samma tanke! Men du skall få höra:
Dessa anstalter behöfva icke inskränkas till en enda större, som hittills varit fallet, utan böra hellre, till Allmänhetens baqvämlighet och till undvikande af talrik och kostsam Tjenstemanna-personal, fördelas i flera mindre, spridda till Stadens serskilda delar. Enär för öfrigt Staten, som, med beräkning af en ej obetydlig vinst, vidtagit så mångå anstalter till beredande af låne-utvägar för den förmögnare Allmänheten, genom räntefri förlagsfond, äfven vill befordra möjligheten af en dylik fördel för den mindre bemedlade, torde Speculanter icke saknas, som företaga sig inrättandet af dylika låne-anstalter af mindre utsträckning, hvilkas hela vinst således odelad skulle af dem få påräknas. R. St. anse äfven, att det ej kan vara Statens åliggande att, med ansenlig uppoffring, bereda sådana fördelar nästan uteslutande åt Stockholms Stads Invånare, utan att Staten i detta afseende gjort nog, när den underhjelper de åtgärder, hvarom det egentligen tillkommer Stadens Styrelse att draga omedelbar försorg; och enär lämpliga mått och steg uti forenämnda ändamål vidtagas samt in, skränkningar i GeneralÅssistance-Contoirets låne-rÖrelse småningom till vägabringas, förmoda Exp. Utsk. Förslag till uncl. Skrifv. St., att detsamma, utan kännbara olägenheter, inom få år, skall kunna upphöra. Efter öfvervägande af allt detta, hafva R. St. församlade Ständers beslut om GeneralAssistanceGontoirets upplösning, lemna följande föreskrifter : i :o GeneralAssistanccConloiretsutlåning upphör år i83a, så tidigt, att slutliga utredningen hufvudsakligen kan vara verkställd med Februarii månads utgång år i833. Åt Fullmägtige uti RiksgäldsConloiret uppdrages ätt om verkställighets-detailerne förordna, på sätt de finna lämpligast och med Rikets Ständers nu uttryckta afsigter mest öfverensstämmande. 2:0
Rådmännen syntes hafva medgifvit, att målets slutliga handläggning hos Rådstugurätten kunnat vida förr, än som skett, företagas; alltså och då det sålunda förelupna obehöriga dröjsmålet med sakens afdömande hufvudsakligast måst tillräknas Notarien, hvilken varit expeditionshafvandé och protokollsförande i saken och icke låtit sig angeläget vara att skyndsammare befordra sakens afgörande, derom han, enligt hvad Rådmännen förmält, flera gånger af dem erhållit, påminnelser, men ordförande Rådmannen, hvilken, på sätt han tillkännagifvit, varit i utöfning .af sin tjenst såsom Ordförande från den 14 Februari 1853 till den 6 näst derpå följande September, och andra Rådmannen, som under den tid, den förre af sjukdom hindrades att tjenstgöra, eller först från den 16 December 1852 till nyssnämnde den 14 Februari 1853 och vidare från den-6 September till den 7 Oktober sistberörde år varit Rådstufvurättens Ordförande, jemväl borde läggas till last, att de, enär de af dem i ofvanomförmälte hänseende gjorda påminnelserne till expeditionshafvanden varit fruktlösa, underlåtit att vidtaga erforderliga åtgärder, för att förmå honom att sin skyldighet fullgöra, pröfvade Kongl. Hofrätten, med stöd af 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, jemförd med 24 Kap. 5 § samma balk, rättvist fälla de båda Rådmannen samt Notarien att för anmärkta obehöriga dröjsmål med afdömande' af ofvanberörde sak böta, hvardera Rådmannen tjugufem daler silfvermynt med 8 ll:dr 16 sk. banco; och Notarien femtio daler med 16 R:dr 32 sk. likaledes banco. Ofver detta utslag har underdånig klagan icke blifvit förd. Det åligger Rikets Ständers Justitiä-Ombudsman att med synnerlig uppmärksamhet och nit iakttaga, hvad Rikets Ständer till skyddande af tryckfriheten stadgat. Kanhända börjar man föreställa sig, att denna frihet ej mera bör räknas bland dem som mest behöfva skyddas, då tryckfriheten i så fullt mått uttager .siri rätt.
Majhs Nådiga Propositioner, angående ansvar å den, som bortförer andras minderåriga Barn ; Ståndet, som redan bifallit Betänkandet N:o 116, lade Utlåtandet N:o 159 till Hand.- lingarne; N:o 160, öfver anmärkningar vid Utskottets Betänkande Nio 127, i anledning af väckta frågor om ändringar och tillägg i allmänna Lagens och serskilda Författningars Stadganden, angående bysättning; Ståndet, som bifallit Betänkandet N:o 137, lade Utlåtandet Nio 160 till Handling garne; Prot.-TJtdrag ilen i Februarii 1830, 25 N:o 161, öfver Herr Fr. L. Rosenqvists motion, om upphäfvande af 6 §. i 9 Cap, Handels-Balken, lades till Handlingarne. S. D. Vid förnyad föredragning af LagUtskottets Utlåtande, N:o 155, öfver anmärkningar vid Utskottets Betänkande, N:o 95, i anledning af åtskillige motioner om ändringar i Kongl. Förordningen, den 24 Augusti 2813, emot fylleri och dryckenskap, stannade Preste-Ståndet i följande beslut: j:o Utskottets förslag, rörande bestraffningar* ne för jtsta, 2hlra och 3:dje resan fylleri, bifölls. 5>;o Stadgades, att fylleri brott böra kunna efter omständigheterna åtalas både vid allmän Domstol och hos Konungens Befallningshafvande, samt vid Policg* Inrättning. 3:0. Afslog Ståndet i allt öfrigt Lag*Utskottets ifrågavarande Utlåtande Nto 155, samt Betänkandet N:o 95; och då Stån. det således funnit 1813 års Kongl. Förordnings straffbestämmelse för ^:de re^ a6 Prot.-Utdrag den i Februarii 1830* san fylleri brira bibehållas , fann Stan» det icke eller för godt antaga Hedervärda Bonde-Ståndets, genom Protocolls-Utdrag af den 29 sistl. Januarii, i denna fråga gjorda inbjudning.
Han, Fenrer, skulle fördenskull låta lägga bandet kring sig, men med det villkor, att man gåfve honom pant för att det skulle tagas af honom, om han icke fick makt med det. Tyr svarade, att pant skulle han få; men emedan han icke ville bedraga Fenrer, borde denne veta, att mottagaren af en pant har ingen rätt att säga sig sviken, om han får behålla panten. Han frågade, om Fenrer ville nöja sig med hans, krigaregudens, högra hand i säkerhet. Fenrer tillkännagaf, att den panten syntes honom god, ty dåraktig vore Tyr, om han uppoffrade en hand, hälst högra handen, och en krigaregud, saknande de fingrar, som gripa om svärdfästet, vore just ej häller någon förmån för Asgard. Fenrer tillade, att han trodde sig redan vara kommen till den ålder och styrka, att han kunde mäta sig med Tor. Om någon tid skulle han nog kunna mäta sig med alla gudarne tillsammanstagna, och han ämnade då icke låta sig hållas inom ett stängsel, utan skulle han fordra samma frihet att gå lös som han hade som unge. Lekfull vore han ännu, och gudarne skulle få lustiga lekar. Tyr underrättade gudarne om öfverenskommelsen mällan honom och Fenrer. För gudarne syntes den hård; ett sådant offer som det, hvartill Tyr var färdig, kunde de ej af honom begära. Tyr torde genmält, att det var nödvändigt för Asgards och världens trygghet. De gingo nu in till Fenrer. Tyr stack sin högra hand i ulfvens gap, och denne lät gudarne kringlägga bandet. När fängslet var färdigt, spände ulfven alla lemmar, men ju mer han spände, dess hårdare drog sig bandet kring honom. Han arbetade af alla krafter, men gagnlöst. När han då öfvertygat sig om att Gleipner var starkare än han, väntade han, att Tyr skulle draga sin hand ur hans gap. Men Tyr lät handen förblifva där. Detta måste hafva synts ulfven öfver måttan märkvärdigt. Han hade bedragit sig själf, då han icke trodde, att Tyr kunde gifva sin hand förlorad. Då sprutade ilska ur Fenrers ögon, och han afbet intill handleden Tyrs hand och sväljde den.
I prästahus måge arfvingar kalla och bruka thertill, then the helst sjelfve vilja. 208 Expeditions-Viskottets Förslag till und. Skrifvelse j N:0 92. 12 C a p. 7 § kommer att lydå sålunda : Nu få flere del i sätesgård, eller annan jord; kan then ej väl delas eller klyfvas; håfve tå then rätt, som större delen äger, att efter laga värdering lösa the andra ut, antingen med penningar, eller jemngod ränta, livilkeldera then helst vill, som lösen taga skall. Äro delarne lika; håfve tå broder, eller then, som ärfver broders lott, rättighet att systers lott till sig lösa. Hvilket allt Rikets Ständer få härigenom hos E. K. M. i underdånighet anmäla. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 12 Februari 1845. Upplätt och godkändt hos Ridd. och Adeln den 12 Febr. 1845. Preste-Ståndet den 12 Borgare-Slåndet den i5 Eonde-Ståndet den i5 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående åtskilliga i Götheborgs och Bohus Läns skärgård belägna liolmars uppupplåtande till fritt och allmänt begagnande. (Stats-Uisk:s Uti., N:o 104.) S. A. K. Sedan, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga framställning, rörande försäljning till skatte af vissa holmar i Götheborgs och Bohus Läns skärgård, Rikets Ständer, uti und. skrifvelse den 13 Februari 1841, med hänsigt lill obetydligheten af den inkomst, Staten af dessa holmar hemtade, samt det besvär och den omgång, deras utarrenderande medförde, bifallit, alt nämnde holmar, 101 till antalet, finge på öppen auction till den mestbjudande under - Expeditions-Utskoltets Förslag till und. 209 der skut temanna-rätt föryttras, samt, efter det Kammar-Collegium, som erhållit
(I. A.) Sedan Kongl. Majit under den 29 April 1851, på förekomna skäl, beslutit, att Landshöfdinge-Residenset i Norrbottens Län skulle från Piteå förflyttas till Luleå, så snart tomt och för ändamålet erforderliga byggnader hunnit i sistnämnde stad anskaffas, och Kongl. Majit derefter, med gillande af hvad Dess Befallningshafvande och Kongl. Öfver-Intendents-Embetet i berörde hänseende underdånigst hemställt, under den 28 November 1851 dels förordnat, att de för det blifvande Läns-Residenset vid Luleå oundgängliga byggnads-arbeten, beräknade till en kostnad af 30,194 Ridr 24 sk. Banko, borde verkställas till 1856 års slut, dels ock såsom bidrag till kostnaden för dessa byggnaders uppförande och inredning, af besparingarne å Riks-statens Sjunde IIufvud-Titel till bemälte Embetes disposition, i mån af behof, i Nåder anvisat en summa af 20,000 Ridr Banko, med föreskrift, att det härutöfver erforderliga kostnadsbeloppet borde af Stats-anslaget på Sjunde Hufvud-Titeln till byggnader och reparationer i landsorterne utgå, hvarefter det såsom bostad för Landshöfdingen utdömda Residenshuset i Piteå blifvit år 1851 till bortrödjande från platsen försåldt för en summa af 206 Ridr 19 sk. 6 rst. Banko, sorn till nyssnämnde anslag influtit; så har — enligt hvad högstberörde till Rikets Ständer den 30 sistlidne Oktober aflåtna och af samtlige Riks-Stånden till Ståts-Utskottet remitterade Nådiga Proposition innehåller — Kongl. Majits Befallningshafvande i Norrbottens Län den 29 November nästlidet år hos. Kongl. Majit underdånigst hemställt, att då, med afBih. till R. St.
Underlåter Presterskapet att, vid LysningsSedlars lifgifvande iakttaga hvad i denna Författning thy ålagdt blifvit, bote Sex Riksdaler TrettioTvå Skillingar och vare Kronan ansvarigt för värdet af de stämplade Papper, som genom en sådan underlåtenhet icke blifvit användt. Skulle likväl vid LysningsSedlars utfärdande för personer, sorn här icke blifvit nämnde, hos Presterskapet något misstag äga rum vid deras hänförande under vederlikar, må sådant icke medföra annan påföljd, än att vid skeende godkänd anmärkning, fyllnaden i Chartan ersättes af den person, för hvilken lysningen skett; Aliggande KammarRätten , att , i enlighet med hvad i 22 §. om Presterskapets befrielse från anmärkning vid LysningsSedlars chartering stadgadt är, en sådan revision , inom irenne år företaga och fullborda. Utbyte af maculeradt stämpladt Papper tillätes, enär det är synbart, att misskrifning eller annan orsak; vallat Chartans ©brukbarhet. BeviUningsUtsft. Betänkan Jert309 hvarvid för Papperet skall betalas nio runstycken arket. Allt underslef med stämpladt Papper, uppbärande af högre betalning än utsatt är , förfalskning eller annan grof förbrytelse , straffas efter allmänna Las»en. §. 26. ChartseSigillatasConloiret skall alltid hafva i beredskap godt och tillräckligt Stämpladt Papper af så väl hela som ett sjettedels ark utaf alla da serskilda valeurer , sorn enligt denna Författning erfordras , så att requisitioner deraf från fdrsäljningsmännen samt LandsContoiren må kunna genast expedieras. Till Vexlar skola fyra serskilta Stämplar inrättas af mindre storlek på fint papper i vanligt Vexelförman I Stockholm skall genom ÖfverStåthållarens försorg tnrättas ett , eller om så nödigt finnes flere ChartaeSigillatteFörsäljningsContoir , hvilka alla Söcknedagar böra vara oppne ifrån klockan 2Viö förmiddagen till klockan Ett eftermiddagen, samt derefter från klockan Fyra till klockan Sex på aftonen.
Universitets förläggande i hufvudstaden kunna åberopas, må vara af större eller mindre vigt, än dem, på hvilka förslaget grundas, men Utsk. finner i öfrigt sådana hinder och svårigheter möta för en förflyttning af Upsala Universitet, att Utsk. anser sig böra afstyrka en sådan åtgärd.» Då Utsk. erkänner vigten af att erhålla uplysningar, hade Ut3k. icke bordt skjuta saken helt och hållet ifrån sig. Detta har Utsk. emellertid gjort och såsom de förnämsta hindren för åtgärden anfört 1) Gustaf II Adolfs testamente, 2) enskilda personers testamenten samt 11) kostnaden. Jag vill ej yttra mig öfver den juridiska frågan, ty dess bedömande tillhör Juristerne. Jag har väl hört en Jurist i dag förklara, att testamentena ej lägga hinder i vägen för flyttningen, men jag tror, att landets förnämsta jurister böra i ämnet afgifva en gemensam förklaring, så att man kan vara fullt säker på åtgärdens lagenlighet. Hvad kostnaden beträffar tror jag ej att den skulle blifva så stor, att den bör afskräcka från vidtagandet af en allmänt nyttig åtgärd. Då jag således ej kan obetingadt godkänna dessa skäl, anser jag, att Utsk. bordt tillstyrka en utredning af frågan i alla dess detaljer utaf sakkunnige män. Blefve deras utlåtande i ämnet, att flyttningen icke är behöflig eller nyttig, så vore det ju en god sak att hafva frågan en gång för alla afgjord, så att vi ej återfinge densamma vid hvarje riksdag. Jag förenar mig således med dem, som yrkat punktens återremitterande. Hr Dalman, Wilh. Fredr. Achates: Jag förenar mig till största delen med den siste värde talaren. Jag vill för öfrigt tillkännagifva, att jag icke hyser någon förhoppning, att man vid denna ltiksdag skall'besluta sig till att begära hela Upsala Universitets förflyttning hit till hufvudstaden, samt att jag räknar Ekon.- 334 Den 43 Juli f. m. Utsk. till förtjenst, att det gått de. allmänna önskningarne åtminstone till någon del till mötes genom att tillstyrka den Medicinska Fakultetens förening med Carolinska Institutet.
Maj:ts administrerande myndighet ingripande och för öfrigt till onödig omgång ledande åtgärd, så läto Rikets Ständer vid detta förklarande bero, 'i följd hvaraf Fullmägtige i meranämnde Contor alltså serskildt underrättades, alt hvad det för dem då redan utfärdade Reglemente innehöll om tullmedlens levererande till detta Verk, jemte de, i sammanhang härmed, Fullmägtige meddelade föreskrifter, korinne att till all kraft och verkan upphöra '■ F.U vid 1828, 1829 och i83o årens Riksdag af dåvarande Herr Friherre C. H. Anckarsvärd framstäldt förslag, ”att alla genom bevillning ingående medel' borde, i likhet med hvad för allmänna bevillningen stadgadt vore* till Riksgälds-Contoret aflemnas,” blef väl understödt af den Afdelning utaf Stats-UtskoLtet, till hvars förberedande behandling denna fråga var ö.fverlemnad, men deremot afstyrkt af Utskottet, enligt dess häröfver under N:o 35o afgifne utlåtande. Jemte anförandet af de mångfaldiga, hos Höglofl.
Hennes mod var nära att svika, då hon skulle bege sig ut, men innan hon lemnade sitt rum, knäföll hon och bad länge och varmt om hjelp och stöd, att hon, den svaga flickan, måtte kunna lyckas i sitt svåra företag. Något lugnad begaf hon sig nu på väg. Det var endast den noga kännedom Sigrid hade om lokalen, som kunde göra möjligt för henne ett försök att befria sin far, innan hertigens ankomst skulle göra det för sent. Med tysta årtag nalkades hon slottet. Det hade emellertid blifvit alldeles mörkt. Den vanliga farleden gick omkring slottsudden. Att en båt färdades der, väckte ingen uppmärksamhet, om än någon skulle varsnat den. Ytterst på udden låg slottsträdgården, omgifven af en hög och fast halfcirkelformig mur. Att denna mur var slät, i godt skick och omöjlig att öfverstiga, visste Sigrid, den var för icke längesedan ånyo uppförd. Hvarje försök att bestiga den, om än med en repstege, skulle lätt hafva väckt uppmärksamhet. Men den lilla luckan i muren! Hon visste hvar den fanns, ehuru den låg alldeles nere vid marken och var gömd af nässlor och ris på yttre sidan. Hon kände dess hemliga mekanik och kunde öppna den. Sigrid steg försigtigt ur sin lilla båt, som hon laggt just under muren, der vattnet gick nästan ända intill. Äfven detta ställe kände hon förut, och visste huru hon här lätt kunde fästa sin lilla julle. Smygande långs muren, kände hon för sig utmed jorden, till dess hon vidrörde luckan, hon öppnade den och fann med glädje, att hon hade så godt utrymme att slippa igenom den, att hon hoppades, det hennes far äfven skulle kunna tränga sig ut derigenom. Med tysta steg hann Sigrid snart öfver den lilla trädgården. Här kände hon så väl hvarje buske, hvarje gräsfläck, så att hon med lätthet kunde komma fram, utan att göra buller. Framför henne reste sig, högt och kalt, den äldsta delen af fästet, det såkallade gamla slottet. Endast några få gluggar, högt oppe, voro anbragta, för att insläppa dager och luft, ibland dem det lilla fönster, som gaf dag åt gången till kung Eriks fängelse.