Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
IN IHRER MUTFERSPRACHE, LITERATUR UND CONVERSATION. BESTE REFE-ENRIKSTELEFON 22 20. ZEN. ADRESSE IN RIKSTELEFON 20 12. TORGSGATAN 5, 2 TR. (G. 91725) MALMLAGA AF STOCKHOLM. HVILKET BÄST VISAR, HUR TIDNINGEN ÄR. PRENUMERERA omtyckt allmä på prof skyndsammast A N T H R A C I T. HVISLIÅLLSLSOL. COLSES. MARIE-BRIIKET-BER NUMREN ERHÅLLAS! $J^~ DET SÄRSKILDA PRISET FÖR DEC. FINNES KUNGJORDT I ffiållfiarosle Generalpoststy hang Nr 47. BLOTT I T DÄRFÖR ÄFVEN UTKOMMER I HÄFTEN Å 35 ÖRE. NÄRMARE 400 ILLUSTRATIONER. H T EN HVAR, SOM ANSKAFFAR FEM SUBSKRIBENTER, ERHÅLLER SJÄLF TILL ATT GÖRA SJUKA OCH INFLAMMERADE SÅR RENA OCH FRISKA ÄR D:R P. HÅKANSSONS SALUBRIN DET PÅLITLIGASTE MEDEL, [EKE ENDAST VID LIGGSÅR, BRÄNNSÅR N. fl. SÅMADER, UTAN ÄFVEN VID MÅNGA FALL AF LUPUS och TUBERKELSÅR IAR VID SALUBRINBEHANDLING ÅSTADKOMMITS) O TÄNDE. EHURU MED HVARJE FLASKA SALUBRIN ÅTFÖLJER •ESKRIFNING OM SALUBRINS UTSPÄDNING OCH NVÄNDNING, BÖR MAN TYDLIGEN, ALLRAMEST VID VÅRARE FALL, ICKE UNDERLÅTA ATT AF LÄKARE JRSKAFFA SIG SPECIELLA FÖRESKRIFTER. ALLMÄNHETEN VARNAS MOT EFTERAPNINGAR AF IBRIKATET. E.
”Nej, det är visst sannt; men vissa lynnen äro nu en gång sådana att de helst bära sorgen inom sig. Glädjen delar Gabriella gerna med andra; smärtan deremot, liksom hennes hjertas varmaste känslor, får ingen se. Och på det hela är detta både att akta och värdera; ty, uppriktigt sagdt, fins i det dagliga lifvet ingenting tråkigare, än att höra någon ständigt tala om sitt lidande eller, ännu värre, ständigt tala om sin kärlek.” Arnman teg. Det var honom omöjligt att vederlägga Erika; men inom sig gjorde han det löftet att hans egna känslor ej skulle komma att sticka i dagen. De kunde också nu gerna begrafvas så djupt som helst, sedan Gabriellas hjerta var otillgängligt. En några timmars kort dröm lät honom vid uppvaknandet erfara bittrare intryck, än den tid han ännu icke börjat drömma om annat, än det ypperliga budet: ”du skall icke hafva lust till din nästas,” m. m. ”Hur mår vår goda Josefina?” frågade Erika, som ansåg sig böra upptaga ett annat ämne. ”Jo, hon är rask!” ”Gabriella hade i sina bekymmer behöft hennes tröstrika sällskap; men under denna årstid få vi väl ej hoppas att se henne.” Arve, hvilken kände sitt samvete litet oroligt, då han tänkte sig Josefina såsom Gabriellas tröstarinna, förebar att handelns tilltagande och de deraf ökade göromålen gjorde det omöjligt för hans mor att undvara henne. Erikas lyckönskan till den goda rörelsen uppfattades ej af Arve, ty välkända, men ej lätta, flygande steg som vanligt, hördes i trappan, och litet senare inträdde Gabriella. ”Nu vill jag se hvad Antons skarpsinnighet är värd!” tänkte Erika och höll ögonen fästade på Gabriella, som ovanligt blek och tyst gjorde en nigning för jaktlöjtnanten, hvilken å sin sida icke heller var i stånd att framkomma med ett enda ord om deltagande, beklagande eller dylikt. Gabriella märkte genast något förstämdt hos honom, något fremmande både i hans utseende och sätt.
När ett salunda beredt Förslag till Ständen återkommer, dä äge de magt, att detsamma oförändradt eller med förändringar antaga eller ock alldeles förkasta. 8 57. Swensta Folkets urgamla rätt, att sig beskatta, utöflvas af Riksens Ständer allena tvid Allmän Riksdag. 8 58. Wid hwarje Riksdag läte Konungen upptvisa Stats-Werkets tillständ i alla dest delar, till inkomster och utgifter, fordringar och skulder, för det Stats-Utskott, som Riksens Ständer uttvälja. Skulle genom Traktater med främmande Magter nägra medel Riket tillflyta, skall för dem pä lika sätt redowisas. 8 59. Efter Rikets och Stats-Werkets tillständ och behof läte Konungen till Utskottets öfverläggning framställa htvad Staten kan tarfva utöfver de ordinarie Inkomster, och hwilka behof genom Bewillningar böra fyllas. 38 Expeditioner till Riks-StLnden. 8 60. Till desse sednare räknas Sjö- och Landt-Tullssanit Accis-afgifterne, Postmedlen, Charter Sigillatcrafgiftcn, Husbehofs-Bränneri-medlcn saint hwad Riksens Ständer dehntom särskildt htvarje Riksdag såsom Bewillning sig ataga. Ej ina nägra allmänna afgiftcr, af hwad namn och beskaffenhet som helst, utan Riksens Ständers samtycke kunna förhöjas, Stora Sjö-Tullen ä inkommande och utgående spanncmäl allena undantagen. Ej heller mä Konungen Statens Inkomster förpakta eller, till winning för Sig och Kronan eller enskilde Personer och Corporationer, nägra Monopolier fastställa. § 6k.
Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 80. på landet anslagna aflöning, sorn efter 1681 års Förordning utgår med tre kappar spanmål af hvarje matlag inom socknen, vore alltför ringa i förhållande till de kunskaper, som för kompetens till klockare-tjenst nu erfordrades, samt alt desse betjente dessutom ej kunde påräkna att varda bibehållne vid den aflöning, som vid befattningarnes tillträde utginge, emedan matlagens antal kunde minskas dels genom förändringar i lagstiftningen om hemmans klyfning och besutenhet och dels derigenom att flere brukningsdelar vid hemmansköp sammanföllo uti en hand; hvadan och då för öfrigt grunden för aflöningens utgående vore orättvis, emedan innehafvare af mindre hemmanslotter erlade lika belopp, som possessionaterne inom socknen, och billigheten fordrade att hemmantalet så väl i detta som i andra fall lades till grund, samt det jemväl vore rättvist och billigt, att de bland församlingens medlemmar, hvilka icke vore jordbrukare, men hade enahanda nytta som desse af kyrkans tjenstemän, borde, så vidt de dertill egde förmåga, i aflöningen deltaga, motionären föreslagit: att det lönebelopp i spanmål, som innehafvare af klockaretjenst vid tillträdet deraf, med hänseende till då befintliga matlag i socknen, hade alt påräkna, skulle fördelas på förmedlade hemmantalet i socknen och derefter allt framgent utgå, äfvensom att dels personer, hvilka erlägga bevillning efter 2alra artikeln, skulle del taga i kyrkobetjeningens aflöning efter samma beräkningsgrund som för rösträtt i sockenstämma stadgad är, dels ock jordtorpare, skeppare och handtverkare m. fl., som befunnos i bergliga vilkor, skulle i samma aflöning deltaga med ett efter deras vilkor lämpadt belopp; och har motionären ansett billigt att den afgäld till Klockarens aflöning, som hittills utgått ensamt af den jordbrukande delen af församlingen, ej minskades i mån af andre personers deltagande i Klockarnes aflönande, utan att nämnde pei’soners bidrag betraktades som löneförbättring.
På gifven anledning och i betraktande deraf att ingen inom socken för närvarande finnes, som är skicklig att vara sockenskrifvare och oaktadt socknemännen, hos Konungens befallningshafvande begärt Paul Erssons förafskedande, blef nu med honom, Paul Ersson, som var i sockenstämman närvarande, den öfverenskommelse träffad, att han, ännu någon tid och tills vidare skulle fortfara med att vara sockenskrifvare härstädes, emot åtnjutande af den bestämda lönen samt förbindelse å hans sida att ställa antaglig borgen för de medel han i egenskap af sockenskrifvare komme att uppbära och om händer hafva, äfvensom att han, minst en gång hvarje månad borde sig här vid kyrkan infinna, för att biträda socknemännen med skrifvande, såväl i allmänna som enskilda ärenden. In fidem N. S. Edlund 1828 den 25 mars är förestående protocoll uppläst i allmän sockenstämma och erkändt, intyga på församlingens vägnar: Olof Nathanaelsson i Heggesta Jöns Eriksson i Andersgård Häggenås kyrkoarkiv, vol. K I:1, ej pag., ÖLA. Protocoll, hållet i Häggenås sockenstuga den 1:ste junii 1828. § 1. Till så kallade gode män vid afvittrings taxeringen och delningen af afradslanden och kronoparker inom Häggenås socken, valdes nu med enhällig röst bonden Olof Hindriksson i Grötom och fjärdingsmannen Lars Olofsson i Söre, samt såsom suppleant bonden Nils Svensson i Häggesta; vilka böra enligt denne dag publicerad kungörelse, den 3:dje i denna månad, kl. 6 f.m. vara herr majoren Pentz till mötes å Svedje gästgifvaregård, för att i berörde afseende företaga resan Hammerdahls skogs landet. Datum ut supra. § 2. Enligt herr landshöfdingen och riddaren v.
Stadga om skiftesverket i riket d. 4 Maj 1827, och K. kungörelsen d. 9 Juni 1832; N:o 16, i anledn. af väckte frågor om ändringar uti K. Instruktionen för GeneralLandtmäteri-kont., Provins-Landlmäri-kont:n och Landtmätarne i riket d. 4 Maj 1827; samt N:o 17, i anledn. af väckt fråga om behöfligheten af sådan besigtning, som enl. 1 § i K. kungörelsen d. 4 Maj skall förrättas å boställen belägne i skiftes-lag, der laga skifte skall verkställas. Föredrogos och biföllos Lagsamt Allm. Besv. o. Ekon.Utsk:ns nedannämnde d. 5 dennes e. m. på bordet lagda betänkrn: N:o 18, i anledn. af väckt motion om ändring af gällande författningar, angide understöd af allmänna medel lili utflyttningar i följd af verkställda laga skiften; 378 Den 9 Juli e. m. N:o 19, i anledn. af väckt motion om ändring af 21 § i K. Taxan på arfvode för Landtmäteri-förrättningar d. 18 Okt. 1834; och N:o 20, i anledn. af väckt motion om underd. framslällning hos K. M., att åtgärder måtte vidtagas till befordrande af skiftesärendes skyndsammare afgörande i Högsta Domstolen. Vid föredragning af Lagsamt Allm. llesv. o. Ekon.Utskms d. 5 dennes e. m. på bordet lagda betänk. N:o 21, i anledn. af väckte frågor om förändring af gällanda stadganden ang:de skyldighet att bygga och underhålla Prestgård, Tingshus och Häradsfängelse, blef detta betänk, ånyo bortlagdt, på begäran af Gr. Lagerbjelke, Gustaf, och Gr. Mörner, Carl Göran Detlof. Föredrogs och bifölls Allm. Besv. o. Ekon.Ulsk:s d. 5 dennes e. m. på bordet lagda utlåt.
Det är kändt, huru skaldernas skrå i alla tider varit dödliga fiender till herrar kritici, och att vänskapen från de sistnämndas sida varit af ett något egendomligt slag. Till och med hos erkändt store skalder och författare sitter oviljan mot dem, som förföljde dem i ungdomsåren, ofta qvar hela lifvet igenom. Runeberg tålde aldrig kritici, Andersen snärtade dem gerna, när han så kunde, och Ibsen och Georg Brandes ha i godt minne, hvad man sagt om deras arbeten. Tidningsoch tidskriftskritiken är naturligtvis af vida olika slag, allt efter organets ståndpunkt. Och äfven der denna är gifven, blir utgången af en literär dom ofta beroende på många förhållanden, som en utomstående ej kan känna till. En författare blir lätt ursinnig på allt hvad granskare heter och omtalar dem i allmänhet i föga väl valda ordalag. Att han kan förledas till att skära dem alla öfver en kam, är förklarligt nog, ehuru han naturligtvis gör orätt derutL Till sin ursäkt kan han anföra, att flertalet af dem, som kalfatra honom sjelf och hans samtida gröngölingar, så ofta döma alla efter en.Han bör dock akta sig förde fel, han påbördar sin motståndare. Men ett slag af kritici har han enligt min åsigt rätt att vara vred på. Jag vill säga den klick, som utmärker sig genom den öfverlägsna knarrigheten mot att något nytt vågar sig fram. En recension, skrifven efter den klickens coutume, böljar med en inledning om förhoppningar, gifna af den unge telningen, förhoppningar, som tyvärr blifvit dåligt fylda. Så nittiofem rader (å 10 öre raden) om hvilken ovärdig afkomma denna ungdom är af idel aktningsvärda fader och idel vör-diga mödrar. Ett halft medgifvande följer sedan på den hundrade raden, att det i den nya boken fins en half sida, som kan läsas med något obetydligt nöje, och att det fins en sida, som.kan läsas högt inom familjekretsen. Och så slutar det hela med ett välvilligt råd till författaren: skrif ingenting dylikt mer, pojkvasker, du som ändå har ett godt litet frö i dig. Upp med dig på parnassen, om du kan, svenska folket står och väntar!
Utgående från dessa åsigter, hvilka hufvudsakligen äro desamma, som, vid frågans behandling ej mindre hos kommitterado för fattigvårdsärendena, än ock hos Rikets Ständer vid 1840—1841 årens riksdag; gjort sig gällande, hafva Utskotten tillstyrkt, att, med frånträdande af de grunder, hvarå den utfärdade förordningen i dessa delar hvilar, de principer, hvilka af ålder inom riket varit gällande och vid nämnde riksdag af Rikets Ständer godkändes, måtte härutinnan varda bibehållna. Det af Utskotten uti 20 § 5 mom. föreslagna tillägg afser det förhållande, att barn, under IS år, blifvit öfverlemnade till vård och tillsyn af andre än de deruti uppräknade personer, i hvilket fall enahanda påföljd för den omnämnde för seelsen lärer böra äfven för desse personer ega rum. Utskotten, som, under behandlingen af dessa frågor, till pröfning jemväl förehaft en af herr friherre Hermelin gjord framställning om åtgärders vidtagande för gemensamma arbetsinrättningars uppkomst och fortfarande verksamhet, få, med anledning häraf, jemte redogörelse för motionens hufvudsakliga innehåll, yttrande deröfver nu afgifva. För vinnande af nämnde ändamål har motionären, bland annat, hemställt, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att direktionerne för dylika arbetsinrättningar må kunna påräkna biträde af statens embets - 16 Lagoch Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 3S. och tjenstemän för uppgörande af arbetsplaner till nämnde företag, hvarvid desse personers godtgörelse jemväl må bestämmas; samt att Kongl. Maj:t måtte täckas, der omständigheterna för öfrigt sådant medgifva, i nåder bevilja tjenstledighet för militäre och civile embetsmän, med hvilka omförmälda direktioner möjligen kunde träffa öfverenskommelse om biträde, emot lämplig ersättning, vid arbetenas speciella ledning och uppsigten öfver arbetsmanskapet.
Ian gemensamt samt af Daniel Danielsson från Jönköpings län väckto motioner, deruti, under åberopande ej mindre af den hårda tunga, rustningsbesväret medförde, än ock af den grundsats, att utgifterne för armeens öfning, såsom en för rikets innebyggare gemensam angelägenhet, borde bestridas af statsanslag och icke hvila på den jordbrukande klassen allena, motionärerne föreslagit, att mötespassevolansen för indelda kavalleriets hästar måtte försvinna, hvarförutan Daniel Danielsson anhållit om upphörande af den ansvarsskyldighet, rusthållarne nu hade sig ålagd i Bih. lill R. 4 Sami i Af<L 9 Baft. ■> - . y \ 2 Slats-Vtskottets Utlåtande, A’:o 24. och för rustningen, sedan mönstergild karl med häst och mundering blifvit tilt kommendering ailemnad. Vid betraktande deraf, att rusthållen åtnjuta befrielse från grundränta å rusthållsstammen samt dessutom tillgodonjuta mer och mindre betydliga augmentsräntor, äfvensom med fästadt afseende å den betydliga lindring i skattebördor, hvilken vid 1840—1841 årens riksdag blifvit rusthållare förunnad, medelst den af Kongl.. Majit och Rikets Ständer då medgifna befrielse för mötespassevolansens utgörande för manskapets underhåll, finner Utskottet sig böra tillstyrka, att de i berörde motioner gjorde framställningar icke måtte till någon åtgärd å Rikets Ständers sida föranleda. Stockholm den 15 Januari 1851. Ank. till Exp. Utsk. den 15 Jan. 1851 kl. 1 e. m.
Jag tror att en Riddarhusets tjenstemans upförande äfven utom tjensten till en viss grad lägger inom gränsoma för R. o. Ad:s bedömmande. Intilldess den af Frih. Palmstjerna begärda upläsningen af R. o. Ad:s besul af d. 23:dje Jan. 1779, försiggått vill jag icke vidare yttra mig. Då nu R. o. Ad:s prot. vid 1779 års riksdag blifvit från Ridd.-archivet inhemtade, uplästes 1:0 ''Hidda r hus Ut s k: s svar på R. o. Ad:s remiss om pensioner för afskedstagande Riddarhusbetjente.'" ”Vid tillfälle, då H. R. o. Ad. med bifall afgjorde Ridd.Utskrs betänk., ang:de afsked för Assessoren och Ridd.-kanslisten Hr Otto Friedrich Engelcrantz, roed bibehållande af halfva lönen, funno H. R. o. Ad. för godt, genom uldr. af prot. anmoda Ridd.- Utsk. att föreslå medel och utvägar, hvarigenom en Riddarhusbetjent, som länge och väl tjent, må kunna med något emot hans innehafvande syssla svarande underhåll vara hugnad och understödd, vid det han erhåller tjenslfiihet eller afsked ulan att någon minskning i lönen för den, som honom efterträder och tjenslen förrättar derigenom måtte åstadkommas.” ”Ridd.Ulsk. hade väl önskat, att härutinnan i alla delar kunna upfylla R. o. Ad:s förtroende; men som Ridd.-kassan nu vid detta tillfälle icke kan lemna någon fond lill sådana pensioner, ulan att icke tillika för en framtid befara brist i sina ordinarie behof, och till andra nödvändiga utgifter inga andra medel ej heller lära kunna påfinnas att anskaffa en tillräcklig fond för en serskild pensions-stats inrättning, ulan att icke genom sammanskott och bevillningar öka tillgångarne, hvartill H. R. o.
Konungens rätt alt skilja Ständerna åt efter 4 månaders riksdag, är alldeles obestridd: men Konungens rättighet att förmå Ständerna att qvarblifva, för att taga i betraktande de K. propositioner, som kunna framställas, sedan Ständerne anmält att de slutat de åligganden, hvarföre de varit sammankallade, anser jag icke vara gifven. Jag kan icke, lika med Hr von Troil, tro, att så särdeles stora olägenheter skulle uppstå, om Ständerne åtskiljdes efter 8 månader, äfven för de fall, att några göromål af vigt skulle återstå. Det är en stor olägenhet, och de medföra för landet en dryg kostnad, dessa långa riksdagar; och att någon gräns för dem kunde sättas, vore derföre önskligt, och jag skulle nästan vilja antaga att det för landet och äfven för Representationen vore en mindre olägenhet, om så vigtiga ärenden återstode efter en 8 månaders riksdag, att då skilja de Ständer, som voro tillsammans, och sammankalla nya, än att låta en sakernas ordning och de förhållanden fortfara, som icke blott leda till riksdagarnas förlängning, utan äfven ådagalägga, alt sättet för målens afgörande icke är fördelaktigt. Jag tror, för min del, alt det ligger mycket godt i detta förslag, och tillstyrker dess antagande, intilldess vära former kunna komma att undergå sådana betydande modificationer, som jag och många med mig önska. Man har åberopat ett ämne, som kunde vara af den vidlyftighet att icke medhinnas till handläggning under så kort riksdag, nemi. nya lagförslaget; för min del tror jag det icke kan vara möjligf att förutse, huru mycken tid dertill kan åtgå, hvilka former Ständerne för dess afgörande kunna vidtaga. Jag måste antaga, att det vore möjligt, alt en eller annan balk vid en, och andra balkar vid en annan riksdag kunde afgöras. Om Ständerne t. ex. vid en riksdag antogo civil-lagen och vid en annan criminal-lagen, finnér jag ej någon olägenhet deruti.
Men hvar och en sak har sin skuggsida och efter produktionens hastiga utveckling hafva näringsidkarne sjelfve lidit en allt mer och mer tilltagande svårighet att anskaffa förlager och fullgöra liqvider, med ett ord, en kännbar penningebrist har upkoramit. Denna vore i sig sjelf ej farlig och och kunde lätt förklaras, ty ökad rörelse och produktion fordra nära nog i samma förhållande ökade rörelsemedel. Men i jemnbredd med denna penningebrist har upstått en annan tilldragelse, nemligen sil frets envisa utvandring från Riksbanken. Man har velat tyda denna omständighet såsom upkommen genom öfverdådiga spekulationer, genom införskrifning af utländska lyxartiklar, särdeles upmuntrad af en hastig öfvergång till ett liberalare tullsystem och deraf följande underbalans i bandel med Utlänningen. Detta kan väl till en del vara förhållandet, men egentliga orsakerna torde finnas dels i arten och beskaffenheten af våra penningeanstalter, Riksbankens med Filialoch Privatbankernas nuvarande organisation, dels å det sätt, hvarpå penningerörelsen bedrifves, samt uti kreditlagarnes beskaffenhet. Riksbanken, hvars säkerhet i afseende på slutliga tillgångar, af ingen kan betviflas, har först felet att genom sin rörelse uteslutande befordra användandet af kreditsedlar och således förhindra omloppet af klingande mynt, som är den egentliga värdemätaren. När transaktionerna uteslutande ske med kreditsedlar, anses till slut klingande mynt obehöfligt. Intet intresse upstår att sådant anskaffa och silfvermyntet, som således ej behöfves till rörelsen inom landet, utföres derföre till sådana platser, der trafiken ovilkorligen fordrar dess användande. Se der ett af de allmännare skälen hvarföre pappersmynt undantränger det verkliga myntet. I handelsverlden begagnas i allmänhet guld och silfver sora betalningsmedel. Då här i Sverige uteslutande användes pappersmynt, upstår ett inveckladt förhållande, nemi.: kreditsedlar förden inländska, samt guld och silfver för den utländska handeln. Det ena rörelsemedlet beror af bankerne och snällpressarne, det andra åter kan icke nyckfullt åstadkommas. Genom dessa olika medel inom de båda handelsområdena komma ofta inoch utrikeshandeln i inbördes origtigt förhållande.
Efter att salunda hafva yttrat mina åsigter, rörande de vigtigaste delarnc af Justitic-ombudsmannens embetsberättelse!-, återstär nu att meddela ullätande om det sätt, hvarpå han förvaltat det honom anförtrodda maktpåliggande embete. Härvid anser jag mig först böra såsom en egenhet anmärka, att pluraliteten af Lag-utskottets ledamöter vid afgifvandet af detta utlåtande befinner sig uti ett slags jälåktighetstillstånd, enär vi till ett antal af icke mindre än 12 bland 16 såsom embetsman kunna vara blottställde för åtal af Justitie-ombudsmannen, och det således för oss personligen kunde vara mest fördelaktigt, om embelets innehafvare vore i möjligaste måtto passiv. För min enskilda del tror jag mig dock ej kunna tydligare afgifva detta milt utlåtande, än då jag säger, att den nuvarande Justitie-ombudsmannen, efter mitt omdöme, alldeles icke är pä sin plats, så vida nemligen detta embete egentligen blifvit inrättadt endast för skenet, samt meningen varit och är, att dess innehafvare skall inskränka sin verksamhet till att anställa åtal mot en eller annan underdomare, men deremot lala den högre lagskipningen ostördt hafva sin gäng. Om åter meningen med detta embetes inrättande, såsom den af mig blifvit uppfattad, varit och är, alt dess innehafvare skall med allvarlig och oafbruten uppmärksamhet följa lagskipningen i sin helhet, samt utreda dess verkliga tillstånd och anmärka bristerna deruti, utan afseende derpå, om sanningens uttalande derom kan vara mer eller mindre behagligt för dem, som på ett eller annat sätt kunnat hafva varit orsaken till samma brister, sä skulle Svenska folket, Lag-Utskottets Utlåtande N:o 4. 19 enligt min innerligaste öfvertygelse, vara högeligen att lyckönska, om det kunde påräkna att afven hädanefter se
Af historiens vitnesbörd, ja, under vår egen lefnad, hafva vi tillräckligen inhemtaf, att sådane förbud, som rättskänslan icke kan annat än ogilla, nästan alltid verka motsatsen af det åsyftade ändamålet, ehuru välment detta än må vara. Ju mindre deremot Stats-magterne inblanda sig uti den enskildes industri, destomera modererar denna sig sjelf, just genom den af friheten uppkomna concurrencen. Med dessa åsigter kan jag naturligtvis icke annat än finna, att det af Utskotten framlagda förslag, om det antoges, skulle blifva högst olyckligt för fäderneslandet. Försöket att genom en orimlig beskattning hindra den mindre jordbrukaren från alt, om han så för godt linner, sjelf tillverka bränvin för sitt hushåll, eller till afsalu, leder, enligt min tanke, visserligen icke till det dermed afsedda goda ändamål, nemligen fylleri-lastens hämmande, utan skulle otvifvelagligt i ganska många delar af P»iket orsaka lagbrott, lönnbrännerier, lorend rejerier, förhatliga tvister och angifvelse?, de der skulle hafva med sig mången, måhända under en annan författning fredlig, stilla och laglydig medborgares ofärd. Dessa olyckliga följder blefvo så mycket säkrare på de orter, der den så kallade husbehofs-bränningen fcr närvarande utgör landtmannens enda hufvudsakliga binäring, Stöde den sals fast, att fylleri-lasten hämmades, derest den mindre bemedlad© 64 Bcvilln. och Ekon. Utskottens Betänkande, N'.o 2. beloges tillfället att sjelf tillverka den farliga drycken, och således tvingades att köpa densamma, så synes det mig som uti städerna, der hvar och en köper sitt bränvin, fylleri-lasten skulle vara serdeles hämmad, ehuru jag är förvissad, att en jemförelse med landsbygden härutinnan, icke utfaller tili städernas fordel.