Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Och jag kände redan tillräckligt af Reinholds dåvarande terminologi för att fatta den egentliga meningen. Det var icke första gången i mitt lif, som jag gjorde den erfarenheten, att naturen går sin gång till död och förödelse af det ädlaste jorden bär, utan att fråga efter vårt opåkallade motstånd. Denna erfarenhet hör emellertid till dem, hvilka man i kritiska ögonblick ej har så lätt att tilllämpa. Så t. ex. vet nog min hustru detta. Hon kan bara icke tillämpa, hvad hon vet, gentemot mig. I fall man om en främmande läser motsvarande symptom i en tidningsspalt, så rycker man på axlarna och säger, att »fallet är klart». Men möter man det i lifvet, och gäller det någon, som varit och är oss dyrbar, då ställer sig vår önskan i vägen och skymmer utsikten, så att de enklaste fakta försvinna i skymundan af våra egna känslor. Stackars Reinhold! Jag hade plågat honom genom mitt tysta motstånd mot hans ord, liksom han plågat mig med sitt tal. Han hade kanske önskat, att jag skulle fatta hans hand och säga honom, att jag trodde på honom, liksom ynglingen hyser den barnsliga lusten att höra dessa ovärderliga ord från den vän, hvilken han älskar med hela styrkan hos sin osårade natur. Reinhold ansåg mig falsk, därför att jag ej kunde spela denna komedi. Ack, jag skulle efteråt gärna hafva fallit ned och tillbedit honom, om jag därmed kunnat skaffa honom blott ett ögonblicks glädje. I stället hade jag setat och grubblat öfver, hur jag skulle kunnat korrigera hans tankar och leda honom åter på den väg som kunde återföra honom till lifvet och människorna. Hvilken omätlig dårskap! Stackars Reinhold! Han hade känt hvarje motgångens stöt som ett dråpslag, och därför hade lifvet öfvermannat honom och böjt honom på knä, så att han först i ångest tiggde om miskund. Men när ingen miskund gafs, reste han sig i hårdhet, och hans förstånd var mörkt. Hans egna och omgifningens proportioner växte i detta mörker, till dess att de svarade mot de dråpslag, han själf känt, och som kanske i grund och botten endast varit, att han stött sig på kantigheter. Och nu skulle hans öde gå sin fullbordan till mötes lika visst som den sten sjunker till botten, hvilken kastats i hafvet.
11 manshållet,’’ innehöllo äfven, såsom af Rikets Ständers underdåniga skrifvelse vid Riksdagen 1723 inhemtas, i öfverensstämmelse med nyss anförda Kongl. Bref, en allmän föreskrift om båtsmans-roterings verkställande ej mindre å kronooch skatteän frälsehemman efter gamla jordeboken på samma sätt, som i Blekinge, så att 3 hemman skulle anskallä en båtsman. Men Kommissionen möttes med protest och motstånd icke allenast af Adeln för dess frälse och af den hittills oindelda allmogen, utan äfven af Rusthållarne, som sjelfve önskat rustningens förändring lill båtsmanshåll. Ombud, som infunno sig i Stockholm under Kommissionens förrättning, åberopade hufvudsakligen oftanämnde kontrakt af år 1648 jemte det sednare stadgandet af 1680 om utskrifningspenningar af manskapet, under påstående att befrielse från utskrifning derigenom vore för alla tider beviljad, och anförde äfven till ursäkt för deras vägran hemmanens svaghet och bristen på folk och penningar inom orten. De förklarade derjemte, att, så länge utsockne frälset fortfor att protestera mot båtsmansroteringen, skulle icke eller allmogen foga sig dertill, emedan roteringsbesväret endast genom utsockne frälsets deltagande kunde blifva drägligt. Deremot hade Adeln inlagt protest hos Kommissionen, och förevandt, att af de J720 ti11- städesvarande herredagsmän ingen hört af en sådan rotering, men för öfrigt likaledes åberopat de om utskrifningspenningar afslutade öfverenskommelser. I Konungens Nådiga Resolution af den 27 Januari 1721 erinras Halländska allmogen, att kontraktet af år 1648 endast varit gällande för 10 år: att sjelfva kontraktet innehöll en förbindelse för allmogen att betala hvad än vidare kunde påläggas: att de ock derföre endast till 1675 njutit befrielse från utskrifning, och under förra krigen, i stället för den 1680 fastställda penningeafgiften, utgjort manskap.
Antogs att hvila till grundlagsenlig behandling vid nästa Riksdag. S. D. Föredrogos ånyo Sammansatta Statssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets nedannämnda Relänkanden: 462 Troi.-Utdrar) den 9 Juni 1860. N:o 9. i anledning af väckt motion om antagande öfver hela riket af mantalet såsom enhet vid skatte-beräkningen och om reducerande af mantals-bråken till decimal-bråk. Bifölls. N:o 10. i anledning af väckt motion om lindriug i Soldat-roteringen. Bifölls. N:o il, i anledning af väckta motioner, angående lättnader i rustningsskyldighelen genom kavalleris afsiltande och förvandlande till infanteri. Bifölls. N:o 12, i anledning af väckta motioner om lindring i rustnings-skyldighelen genom Statens öfvertagande af munderingsoch utrednings-persedlars anskaffning och underhåll. Bifölls. N:o 15. i anledning af erhållen återremiss å Utlåtandet N:o 6, om befrielse för rotehållarne vid kavalleriet i Jemtland från skyldigheten så väl all bidraga till sadelmunderingens anskaffande och underhåll, sorn att underhålla ryllarehästarna under marscherna emellan mötesoch mönstrings-ställena samt sqvadronernas samlingsplatser. Preste-Ståndet, sorn Infallit Utlåtandet N:o 6, vidblef delta sitt beslut och lade förevarande Betänkande lill handling arne. S. 1).
Julianus Augustus, hävt av tusen röster, mäns, kvinnors och barns, föll med blytyngd över massan därnere. I samma ögonblick visade sig i gatans mynning de första leden av de från storkyrkan anryckande legionärerna. De upptogo gatans hela bredd. Folkmassan trängdes tillbaka eller upp i portikerna. Pylades ordnade trupperna i en lång linje. På sluttningen av Akropolis sågos väpnade skaror rycka ned. Den outtröttlige prokonsuln visade sig åter, besteg sin kappadokiska häst, red till mitten av fronten, utsträckte sin hand med den kejserliga brevtavlan och talade till soldaterna: - Romare! Vår herre och kejsare Konstantius har gått till sina fäder. Hans ende överlevande frände, den höge, bragdrike Julianus, som våra stridskamrater de galliska legionerna utropat till kejsare, är vårt rikes ende rättmätige härskare, enhälligt hyllad av romerska senaten, folket och legionerna. Han står i dag i Nya Roma, Konstantinus' stad, omgiven av västerlandets alla härskaror, omgiven av ett glädjedrucket folk. Stridsmän, instämmen i världens allmänna jubel! Hyllen Julianus Augustus! Dominus Julianus Augustus! Pylades steg av sin häst och böjde knä. Centurionerna och soldaterna följde hans föredöme. Man höjde svärd och sköldar i luften. Utefter linjen skallade ropet: Dominus Julianus Augustus! De från Akropolis nedtågande skarorna instämde jublande. Därefter kom ordningen till kristianerna. De behövde endast sansa sig något, få en klar uppfattning av ställningen och siktas från de vildaste troskämparne och blodsmännen, som självmant smögo bort för att, även de, av alla krafter förena sig i hyllningsropet. All överhet är ju av Gud, och överheten bär icke svärdet förgäves. Törsten efter kättareblod hade med ens försvunnit. Skövlingslystnaden och det enskilda hatet, klädda i den rättrogna teologiens mantel, funno för gott att smyga undan och gömma sig, varhelst de kunde. Den nyss så ursinniga hopen var skingrad som agnar för vinden.
— 45 — enär han på dem icke nedlagt något arbete, utan träden uppkommit genom naturens egen åtgärd; hvaraf drages den slutföljd, att den fattige endast njuter naturens välgerningar, när han lyckas att ostraffad tillgripa skogen, der den finnes — liksom vöre inköpet eller" fredandet af marken och hvad derpå växer icke en rättmätig grund till äganderätt, eller denna äganderätt i någon måtto mindre fullständig och giltig, än någon annan. »Om man än skulle nödgas antaga, att en sådan folkton vore allmänt utbredd bland Sveriges allmoge, hvilket den dock säkerligen icke är; så följde väl deraf icke, att lagen borde böja sig för denna ton eller i sådan bemärkelse söka popularitet; och hvad den vanheder beträffar, som befaras blifva menlig, när alltför många förbrytare skulle dermed stämplas; så mäste ofelbart den tid någon gång komma, då denna vanheder, såsom liggande i sjelfva brottet, ej mera misskännes af någon eller kan föraktas ens af dem, som hade lust att göra sig dertill skyldiga. Det vore ju en förnärmelse mot svenska folket, om man tilltrodde det en sådan benägenhet för brott af denna art, atf man ej skulle våga bestraffa dem så, som rättvisan fordrar. Så länge samhället består, måste tvifvelsutan förutsättas, att äganderättens försvarare utgöra majoritet och sålunda innehafva äfven styrkans rätt. Men om sa är; då gifves säkerligen intet skäl att ej låta förbrytarna rättvisa vederfaras derföre, att de äro många och desto bättre behöfva straffas. »En särskild anledning att hvarken misströsta om lagstiftningens förmåga eller förbise behofvet af dess användande ligger uti det historiska förhållande, att brödrariket Norrige åtminstone alltsedan 1 (580-talet, då Christian den 5:tes lagbok utfärdades, kunnat umbära den skonsamhet mot skogsåverkan, hvarom fråga iir, och straffa detta brott såsom stöld. Det Ur lätt att inse de besynnerliga jemförelser, som i följd häraf skulle uppkomma, under förutsättning af tätare kommunikationer imellan de båda folken. En Norrman, som i sitt land blifvit såsom skogstjuf efterlyst och rymt til!
— Behöfde faster hålla henne sällskap? — Jo, det var jag tvungen till, inte för sällskaps skull, men hon talar så illa, hon både läspar och stammar. — Skulle faster lära henne tala just i dag, när vi hade det så bra och trefligt. — Inte skulle jag lära henne tala, det kan du väl begripa, men jag behöfdes därnere i alla fall, gamla mor är ju lomhörd vet du väl. Ja, det måtte jag väl veta, gumman brukade ju jämt och ständigt skrika till mig sitt »kan du inte tala ur skägget!» något som gjorde mig alldeles desperat. — Gamla-mor har alltid haft svårt att förstå prostinnan, så när hon kommer, får jag vara tolk. — Ja, men nu är hon väl gången, åtminstone för idag, nu börja vi väl igen, så här var det! — Nej Ada lilla, det är inte värdt att börja igen. När jag var nere kom det bud från fru Rettig att hela hennes dussin skulle vara färdigt tills i morgon, hon skall resa tidigare än ämnadt var, så nu får jag ta till med det. Men i öfvermorgon du, om ingenting kommer i vägen. Två dagar senare sutto vi åter i det lilla gafvelrummet och faster Malin ritade med febril ifver som om någon varit efter henne med piska. En timme eller så, inte mer — så började klockan pingla igen. Faster Malin låtsade ej om det och naturligtvis inte jag häller. Ännu en ringning — Ja ha, ja ha, jag kommer, sade hon halfhögt — genast! Åter en ringning. Faster reste sig upp med ett: — Jaså, det står så för lifvet. På en gång hörde vi dörren slängas igen därnere och strax därpå tunga, långsamma steg i trappan. Jag for upp. — Faster, det är gamla mor! Hvad ska’ vi göra? — Ha’ undan det här så fort som möjligt. Hjälp mig! Hon öppnade den ena byrålådan och stack in pastellen och kritorna. — Där ligga två framme Ada, tag hit dem, så är du snäll. Så, nu tror jag vi äro klara. Hon satte sig på sin vanliga plats med fotografibundten framför sig. — Tag du en bok Ada och sätt dig i soffan!
VIII. U. 391. A. 428. Cassör, angående inventering af de inom hnfvudstaden befinteliga förvaltande verks. Se Inventering. Catharin® kyrka i Stockholm, angående eli föreslaget lån för reparerandet af. VII. B. 469. A. 484. IX. U. 342. A. 662. Calholicisroen, om vidtagande af försigtighetsmått emot utbredande af. VI. B. A. E. 3. Cavalleriets fotmöten, om upphörandet af. Se Fotmölen. Cavallerihästar, om upphörande af stadgandet rörande deras förseende med sqvadronsmärken. III. B. 178. A. 375. IV. E. 3. Cederström, Friherre Claes Rudolph, yttranden. I. 64, 398, 400. Celsing, Lars Gustaf, yttrande. X. 685. Centralstyrelse, om inrättande af en, derunder Rikets consistorier samt presterskap och lärare vid läroverken böra lyda. IV. B. 491. V. A. 239. Chartassigillatae-afgiflen, angående ytterligare föreskrifter till betryggande af dess behöriga erläggande. II. R. 327. V. B. 698. Se vidare BevillningsUtskottets betänkande N:o 13. — angående beräkningen af. Se Sjötullsmedlen. Charlmsigillalse-förordningen, om ändring i dess stadganden i afseende på befrielse eller lindring för allmogen. I. R. 419. V. R. 698. Se vidare BevillningsUtskottets betänkande N:o 13. — om upphäfvande af den i 10 § upptagna ersättning för cancelligebuhr och sporliar, m. m. I. 11. 490. V. B. 698. Se vidare BevillningsUtskottets betänkande N:o 13. Charlor, statistiska, angående beviljande af statsanslag till upprättande af. I. 480. R. 603. III. B. 427.
En sådan är ”Den glada Festen”; öfver hvars hjertliga tafla leker ett leende, ej utan all ironi, men af den mildaste, den ljufvaste art. Ett motstycke till denna, der idyllens ingifvelse ofverväger satirens, är ”Grefvinnans Besök i Prestgården”, der satirens ingifvelse öfverväger idyllens, – men så, att det hela ändock utgör också ett slags idyll; ty ett landtlif, som skulle kunna likna det förra prestfolkets, framstår här i samma friskhet af färgor, men såsom förvrängdt genom hufvudpersonernas fatta kruserlighet inför det nådiga herrskap, som till tack persifflerar dem och till straff sjelft persiffleras af skaldinnan. Sådana diktningar har man med en ur Målarkonsten lånad term kallat Bambocciader; och det är i sådana, som Fru Lenngrens snille visar sig både mest lysande och mest älskvärdt. Karakteren är der, liksom på vissa nederländska mästares tatlor, en idyllisk komik, hvars kraft destomer verkar och intager, ju mera figurerna äro behandlade med godmodigt sinne och stilla välbehag; hvarvid ock sjelfva det groteska förmildras, sjelfva det låga (till en viss grad) höjes genom dagern af mild glädtighet, omgifningen af vacker natur m. m. Bellman har i detta slag lemnat mästarstycken; Fru Lenngren likaså. Önskligt vore blott, att hon i det slaget hade lemnat flera: ty der står hon såsom skaldinna högst. Större bland hennes arbeten är dock antalet af Karikaturer: hvilka ock mestadels äro didaktiskt-satiriska karakters-teckningar. Det qvicka i uppfinningen, det mimiskt rörliga och träffande i utförandet, möta oss öfverallt äfven här: att det låga någongång grimacerar nog starkt, eller med drag väl mycket bjerta och skärande, hör till slagets natur, och kan väl knappt undvikas. Man har, säger hennes företalare Rosenstein, ”i vissa af hennes stycken liknat hennes penna vid Hogarths pensel”; och han menar då tvifvelsutan dessa.
Den siste talaren har uttryckligen förklarat, att icke någon förändring i hufvudsaken kommer att ega rum, ehvad man bibehåller den gamla redaktionen 2GG D e 11 2S Juni. eller antager den nya: hvartill gagnar då att vidtaga en förändring som, följd vid halfårs-förslagens uprältande, gifver ett högst obetydligt olika resultat niot hvad, enl. hittills följda method, uprättade halfårs-förslager ådagalägga? Jag inser åtminstone icke för min del hvartill det skulle tjena. Enär Bauko-fnllmäktige hafva sig opdraget, och äro förpligtade, att, efter de i reglementet i öfrigt stadgade grunder, alltid tillse att den metalliska kassan, sävidt möjligt och görligt är, skall slå i det förhållande lill den utelöpande sedelstocken, som Banklagen innehåller och föreskrifver, sä är ju saken der sä afhjelpt hvad sjelfva säkerheten för bibehållande beträffar, att ingen risque för sedlarnes innehafvare kan ripkomma, ehvad halfårs-förslagen kan upgöras i enlighet med 1111 gällande reglemente, eller efter det förslag BankoUtsk. nu upgjort; och i sjelfva saken må det vara bättre alt bibehålla allmänhetens öfvertygelse, sådan den efter nu brukliga halfsårs-förslag blifvit grundad, än att rubba den genom annorlunda hädanefter uprättade förslager. För öfrigt finnér jag besynnerligt, att man vill, som utelöpande sedelstock, uptaga den fond, som är anslagen till belåning af guld och silfver: jag skulle snarare vara böjd för att anse den vara en fond, som aldrig bör ingå i sedelstocken annorlunda än såsom egande motsvarande reel valuta i Banken, ty man må säga hvad man vill, så har Banken, utöfver den reela valuta, som finnnes i dess hvalf för den utelöpande sedelstocken jemväl i de belånta ädla metallerne, fullkomlig valuta för den sedelstock som genom dem blifvit utelöpande och således en större quanlilél reel valuta än Bankens blotta egendom.
Öfvertygen Eder sjelfva, mina ärade läsarinnor, att ett 5 — 6 års barn (undantag finnes j u i allt) ej kan fullkomligt jämföra eller åtskilja de mindre föremålen, således boren I inse, att det att tvinga det att läsa i förtid är öfver dess krafter; derför finna de i läsningen en plåga. Hvad gör ett år förr eller senare, man hinner nog blifva gammal i förtid. Inga. Vill man tala förstånd med qvinnorna angående klädedrägten, då talar man ofta om » rep i hängd mans hus », och jag har alltid funnit det mera otacksamt än något annat ämne, ty ingen vill bryta isen och visa sig i en så enkel och naturlig klädnad, som önskligt vore, fastän många äro nog upplysta för att inse det dåraktiga och skadliga i modeslafveriet. Om nn t. ex. jag säger rent ut, att turnyren är afskyvärdt ful, narraktig och ett föremål för alla mäns sannskyldiga åtlöje; så kommer i morgon en modist och påstår, att » den ska ' vara, och ju större dess elegantare ». Och då står jag här med all min vishet — • slagen, besegrad! Alltså — det enda hopp, som återstår i denna sak, är: att qvinnornas sjelfständighet och förnuft dock slutligen bli mogna, och att de då besluta sig för att visa sig i ett omhölje, som angifver deras inre värde och ej såsom hittills, tvärt om. Moster Karin. Fyld gädda är mycket omtyckt af herrar och tillagas sålunda: fjella gäddan, flå sedan af skinnet och akta, att det dervid ej går sönder; tvätta derpå gäddan väl ren, afskrapa derpå fiskköttet från skinn och ben och hacka det fint. Blöt skorpor i mjölk, 3 skorpor och 3 ägg till 2 skalp, gädda, litet muskotblomma tillsättes, socker, hvitpeppar och för lökvänner fin hackad rödlök. Blanda allt detta väl, stoppa det i skinnet (ej för hårdt, ty då spricker det). Hvad som blir öfver kan knytas in i en gardinlapp. Kokas som fisk; benet och lefvern få koka med. Till såsen spädes en del af spadet med 2 ä 3 äggulor och litet grädde; den får ej koka sedan gulorna äro ivispade.
Med mycken belåtenhet hafva vi alla erfarit den växande vänskap och förtrolighet, som under sednare åren uppkommit emellan Sverige och Danmark i st. f. den fordna missämjan och afunden. Allt gammalt split synes nu vara glömdt; må det aldrig upplifvas. Vårt deltagande mäste i följd af denna ändrade sinnesstämning numera 1 desto rikare mätt tillhöra dessa våra stamförvanter. Det är blott en ny bekräftelse på den satsen, ofta besannad, all lik som, när ile närmaste blodsfränder hata hvarandra, detta hat är långt bittrare än emellan oskvlda, så blifver deremot, om när beslåglade älska hvarandra, deras kärlek vanligtvis sä mycket in nerligare. Hvad jag likväl, vid all den tillfredsställelse, som med skäl alstras af denna nyvaknade försonlighet och vänskap, nödgas såsom en brist anmärka, är den ensidighet hvarmed Skandinavismen velat isolera sig fräu allt samband med den Germaniska slägtstammen; hvadan jag i detta hänseende, och på de grunder, dem Hr von Hartmansdorff derom anfört, ber att få förena mig uti hans i denna del yttrade åsigter. Just på det den beklagansvärda brödrastriden, som för oss, nära grannar och fränder, måste vara särskildt okär och motbjudande, måtte så snart som möjligt upphöra, medelst en billig och rättvis förlikning, bör det utgöra vår önskan och förhoppning, att Konungen, vid Sin be medling emellan de tvistande, måtte kunna visa Sig i en så imponerande ställning, att man lyssnar lill Hans ord med all den uppmärksamhet, de förtjena.
De fingo behålla sina löner, och kostnaden för deras utevaro bestreds af dåvarande II. K. II. Kronprinsen. Af prot. inför Secreta Utsk:s Defensions deputation för Landtförsvars-ärenden d. 13 April 1756 inhämtas, hurusom då tagits i öfvervägande den nytta det kunde medföra att låta unge skickliga offcerare af Landtarméen på publik kostnad, genom utrikes resor och campagners bevistande, sig uti metiern evertuera. Och hemställde deputationen till Secreta Utsk., om icke 3,000 Daler s. m:t årligen kunde å Stat anslås för 4 officerare af Landtarméen nemi. 1 af Artilleriet, 1 af Kavalleriet, 1 af Dragoner och 1 af Infanteriet, hvilka i sagda ändamål under 3 år i rad med 750 Daler årligen hvardera fingo utresa, Deputationen fann äfven, att en officerare af Fortifikationen kunde nu genast af en sådan förmån blifva delaktig, men som de lill fond för fortiflkalions-officerares utrikes resor anslagna löningsbesparingsmedel förnummos vara i de samma åren till andra behof medlagne, så borde underd. anhållan hos K. M. göras, att Krigs-Colhm må få nådig befallning hålla hand deröfver, att förenämnde slags medel, enl. K. Resolutionerne d. 22 Febr. 1698 och 10 Nov. 1699 samt 8 Jan. 1734 till sitt rätta behof förvaras och oförryckte hällas, samt att, när fonden blifvit så tillräcklig, dä om verkställigheten af sådane officerares resor till förkofring i metiern i nåder föranstalta. Under tider, sorn ligga den närvande närmare, har man, som vi alla veta, äfven ansett det nödigt att utsända officerare till tjenstgöring i främmande länderS arméer, och Hr Stjernsvärds motion synes mig alltså till sitt syfte rigtig, hvarföre ock, om den, såsom jag hoppas, vinner R. St:s bifall, .stora fördelar deraf skola upstå. I några omständigheter vågar jag likväl vara af olika åsigt med motionären.
Men emedan uppgörandet af förslag till ett annat bokförings-sätt icke är någon lätt sak, och nj^a methoder i detta afseende ej heller böra, utan en föregången noggrann pröfning, följas och antagas, hemställa Revisorerne till Rikets näst härefter sammanträdande Ständers pröfning, huruvida icke skäl vore för handen att utfästa en belöning för den, som inom någon viss bestämd tid uppgifver det mest enkla, lättfattliga och dock tillfyllestgörande formulär för denna vigtiga räkenskap. Innan Stats-Kontoret yttrar sig om detta Revisorernes förslag, torde det i nåder tillåtas StaLs-Kontoret att i underdånighet anföra hvad, i afseende på tillkomsten och fastställandet af det nu gällande Riks-Hufvudboks-formuläret, blifvit tillgjordt.
Från Maja hafva gudar och verld sitt ursprung; likaså födes i ägget Brahma, och jord och himmel uppstå af dess begge delar. De bära derföre begge endast vittnesbörd om rikedomen och friskheten hos Inderns fantasi, som klädde sina på djupet slumrande tankar i alla dessa och tusende andra skiftande gestalter. Jag har sammanträngt denna första afdelning till den yttersta korthet, som det varit mig möjligt. Måhända har den derigenom på sina ställen blifvit dunkel. Men afsigten var icke heller att gifva en fullständig framställning af den indiska mytologin öfverhufvud. Mitt syfte var endast att uppvisa, huru medvetandet om den ende och i verlden inneboende guden småningom har gestaltat sig i olika former. En öfversigt af denna allmänna utbildning är tillräcklig för jemförelsen med det finska gudsmedvetandet, huru detta låter elementerna och den ordnade naturen, ja äfven gudarne uppstå; med ett ord, huru den förklarar verldens uppkomst. Att gången af undersökningen i det följande blir något annorlunda beror deraf, att flera biundersökningar dessförinnan äro nödvändiga. "Grundvilkoret för hvarje religion, som förtjenar detta namn, säger Castrén i inledningen till sin finska Mytologi, är att den erkänner individens beroende af högre makter, hvilka den antingen med kärlek eller fruktan, antingen i templets hvalf eller i djupet af sitt hjerta vördar och tillbeder. Det gifves hvarken i Högasiens öknar eller på sjelfva Sibiriens ödsliga tundror något folk, som ej skulle erkänna tillvaron af vissa högre, menniskan öfverlägsna makter." Alla dessa Schamanismen mer eller mindre hyllande folk erkänna "den subjektiva viljans beroende af en objektiv." Det är häri vi finna en utgångspunkt för vår undersökning. De flesta af de finska folken ega nemligen ett ord, som de begagnat för att uttrycka denna föreställning om en öfversinnlig makt, inför hvilken alla dödligas hjertan måste bäfva.