Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
S. D. Föredrogs Lag-Utskottets Memorial, 32 70, med förslag till voteringspropositioner, i anledning af de inom Riks-Stånden fattade skiljaktiga beslut vid pröfning af Utskottets Utlåtande, 32 55, öfver gjorda anmärkningar och RiksStåndens skiljaktiga beslut, i anledning af Utskottets betänkande, 32 35, öfver Bih. till R. St. Prol. 1862 & 1863. 9 Sami. 83 658 Prof.-titdrag den 17 Oktober 1863. dels Kongl. Mäj:ts nådiga Proposition med förslag till ny Strafflag, dels ock enskilda motioner rörande brottmåls-lagstiflnirigen. Bonde-Ståndet, som af nu inkommet protokolls-utdrag från Högvördiga Preste-Ståndet inhemtade, att detta Stånd gillat voteringspropositionen, M 2, godkände såväl denna, som de af Utskottet i öfrigt uppställde förslag till voteringspropositioner N;ris I, 3, o, 7 och 8; hvaremot voteringspropositionerne N:ris 4 och 5 till Utskottet "återremitterades, med föreläggande för Utskottet att i de frågor, som utgjorde föremål för sistberörda voteringspropositioner, afgifva förnyade förslag till sådane, så affattade, att jemväl Bonde-Ståndets i dessa frågor afvikande mening kunde komma under omröstning i Förstärkt Log-Utskott. S. D. Efter ånyo skedd föredragning af Stats-Utskottets Memorial, JVs 167, angående verkställd omröstning, i anledning af Riks-Ståndens skiljaktiga beslut i fråga oro anskaffande af medel till jernvägsbyggnader, blef samma Memorial lagdt till handlingarne.
Men enligt dessa, mera sjelfständigt bestående, staters erfarenhet böra, efter hvad nyss är visadt, ingeniör-trupperne i medeltal utgöra 2'/4 procent af den aktiva arméen. Om nu denna sednare i Sverige, enligt komiténs förslag kan antagas till omkring 00,000 man, så höra ingeniör-trupperne utgöra 1,350 man stam och öfvad beväring. Räknar man deremot endast den nu befintliga stående arméen, hvars styrka är 33,500 man, så skulle ingeniör-trupperne få en stående stam af 742 man. Men i båda beräkningarne tillkommer, att dessa trupper, like hvarje annan, måste ega en reserv, som.under krig kan i mån af behof, förstärka den eller ersätta dess förluster. I frågan åter om, i hvad mån vårt lands natur och våra öfriga lokala förhållanden kunnat inverka på behofvet af ingeniör-trupper, så bör man påminna sig, att vårt Iand hvarken är ett slättland, der stora öfverväldigande härmassor kunna samlade uppträda, men icke heller ett sådant alpland, sorn endast på några få ställen kan passeras med större truppstyrka. Det är till sin hufvudkarakter småbrulet. Öfverallt möta hinder af sjöar, vattendrag, kärr och skogar, men vanligen af beskaffenhet att de, lemnade i sitt naturliga tillstånd, lätt nog kunna öfvervinnas eller kringgås. Deremot kunna mycket ofta dessa naturliga hinder, genom en ringa hjelp af 1'ältbefästningskonsten få en sådan vigt och betydenhet, att fienden endast med stora uppoffringar af tid och krafter kan öfvervinna dem. Uti ett så beskaffadt land hafva fältbefästningskonsten och ingeniör-trupperne det rikaste fältet för sitt användande; och långt ifrån, att Sveriges ytformation skulle minska behofvet af sådane trupper, hänvisar den tvertom på en ökad vigt af deras egande. Det har flera gånger varit påstådt, och äfven af Rikets Ständers majoritet i deras afslag på Kongl. Maj:ts proposition om ingeniör-trupper vid sista riksdagen upprepadt, att den svenske indelde soldatens kända handverksskicklighet skulle minska behofvet af ingeniör-trupper hos oss.
B. 279. 409, 433, 449. Å. 483. X. U. 39, 78. 209, 228. A. 217, 318. A. 321. XI. E. 21. — N:o (07. till Rikets Ständer, nied det af särskilda Komite nide algi Ina underdåniga utlåtande oell förslag, angående åtgärder för befrämjande af en förbättrad skogshushållning. VI. 371, 464 R. 465.' — N:o 109. tillRikets Ständer, angående antagande af en förordning om verkställighet af domar och utslag meddelade af Norrsk Rätt och om det biträde, som i andra afseeudcn bör lemnäs rattskipnigen i Norrige. IX. B. 3, 35. A. 66. E. 250 — N:o 110. till Rikets Ständers om eftergift af Direktören A. L. Hård af Segerstad ålagdt ersättningsbelopp. VII. 221. R. 224. VIII. B. 175. A. 194- E. 280- — N:o lil. till Rikets Ständer, angående Landshöfdingarne Friherre 11. F. von Kraemers, Grefve G. E. Frölichs och Grefve P. A. Lewenhaupts bibehållande vid deras rätt till framtida pension från Arméens Pensions-kassa. VII. 221. — N:o 112. till Rikets Ständer, i fråga om behof af medel för en fyr-antagning å Gottska Sandön. VII. 221. R. 224. — N:o 113. till Rikets Ständer, om pensions beviljande åt f. d. Sekreteraren och Auditören vid Flottan m. m. .). G.
Vid räkenskapen hafva i öfrigt Revisorerne icke funnit något att anmärka; och voro, vid granskning af fondens säkerhets-handlingar, desamma uti behörig ordning. 7:o Wadstena krigsmanshus-kassa. Denna kassa, som bildats genom inkomster af gods och penningar, hvilka blifvit dels af Konung Gustaf II Adolf och hans efterträdare, dels ock af enskilde personer donerade, åtnjuter, enligt Rikets Ständers beslut vid 1850—1851 års riksdag, ett årligt anslag såsom ersättning för dess till stats-verket indragne hemmans-räntor, krono-tionde och rusthålls-afgifter m. m.; och har detta anslag för år 1856 utgjort 144,766 R:dr 32 skillingar. Räkenskapen, som för revisions-året blifvit i Kongl. Kammar-rätten granskad ritan anmärkning, och ej heller hos Revisorerne föranledt till någon erinran, utvisar följande förhållande: — 80 — Debet. Balans från år 1855: Uppbörd: Balans till år 1857: Balans från år 1855: Utgifter: Gratialist-underhåll 113,750: Aflöning 6,000: Arméens Pensions-kassas andel af inkomsten 65,433: 3. 2. Amiralitets-krigsmans-kassans d:o d:o 3,262: 24. — Gratifikationer, pensioner och understöd 2,942: — —• Balans till år 1857: Krigsinanshusets underhållstagare, som vid slutet af år 1855 utgjorde 10,287 man, har under revisions-året ökats till 10,355 man. — 81 — Pensions-staten åter, som vid förstnämnde års slut utgjorde 122,735 R:dr 16 sk.. Yid anställd inventering befunnos kassans säkerhets-handlingar i behörig ordning. hållit en tillökning af 2,424 R:dr.
General-fälttygmästaren ; Ledamöter: Fält-tygmästaren, Ett krigsråd; 53 i gener al-ingeniörs-embetet: Chef: Chefen för ingeniör-corpsen; Ledamöter: Öfversten i ingeniör-corpsen, Ett krigsråd (delsamma som i general-fälttygmästare-emhctet); i general-intendents-embetet: Chef; General-intendenten (innehafvande general-majors rang); Ledamöter: å intendents-afdeluingeni Intendenten (innehafvande öfverste-löjtnants rang), Ett krigsråd ; å aflönings-afdelningcn: Ett krigsråd. Krigsrådet på intendents-afdelningen deltager å aflönings-afdelningenj sådane beslut som fattas genom omröstning. Vid gemensamma öfverläggningar mellan krigsförvaltningens alla embeten i gemensamma angelägenheter, föres ordet af äldsta embels-chefen. Ledamölerne äro: de öfrige embetseheferne och samtlige krigsråden. Föredragande härvid är krigsrådet på den afdelning till hvilken målet hörer; för mål som ej tillhöra viss afdelning är krigsrådet på general-fälttyg—mäst areoch general-ingeniörs-embelena föredragande, emedan bemälde embetsman kommer att härtill ega mera ledighet än de öfriga inom samma embetsgrad. I händelse af hinder eller förfall för någon af embetseheferne att sina åligganden utöfva, föres styrelsen inom ernbetet af dess tvenne ledamöter, som föredraga ärendena inför hvarandra, såsom det i liknande fall tillgår inom landshöfdinge-einbetena. Uppstå olika meningar, galle den som af föredraganden uttalas. Då tvenne af krigsförvaltningens särskilda embeten sammanträda i gemensamma ärenden, föres ordet al den embetschef till hvars förvaltning målet egentligen hörer eller, om ovisshet härom uppstår, af äldste embetschefen. I begge embetschefernes frånvaro är äldste ledamoten ordförande. Uti dylika sammanträden deltaga begge ledamöterne inom hvarldera ernbetet. Föredragningen sker af den ledamot som ärendet närmast vidkommer, eller, om sådant icke kan bestämmas, af yngste ledamotm.
Således, om man skall åberopa pappersmeriter, är jag kompetent att yttra mig; men just derigenom, att jag en längre tid varit sysselsatt med de klassiska språkens studium, har jag kommit till de åsigter jag uttalat i min motion, och hvilka härleda sig från kännedomen om det ringa resultat, som vinnes genom de stora ansträngningar, hvilka vanligen nedläggas på detta studium. Hvad jag så väl i min motion som på detta rum nu yttrat gäller icke blott för vårt kära fädernesland utan äfven för andra länder. I Tyskland, hvarest klassisiteten skattas högt, är det numera mycket sällsynt, att finna någon, som med lätthet talar Latin; att tala Grekiska kommer numera icke i fråga. Hvad Hebreiska språket beträffar, så är kunskapen deri långt mindre än i Grekiska och Latin, ty det finnes i vårt fädernesland väl knappast 10 eller 20 personer, som läst hela Bibeln på originalspråket, och Bibeln är likväl icke någon särdeles vidlyftig bok. Och icke kan man väl gerna anses vqra fullt hemmastad uti ett språks litteratur, derföre att man på detta språk läst omkring ett tusen sidor; hvilket pensum dock är det högsta, hvartill de, som vilja anse sig särdeles hemmastadda i Hebreiska litteraturen i allmänhet hinna genomgå. I min motion har jag icke yrkat uteslutande från undervisningen af Latinska språket utan endast att dess studerande skall framflyttas till en sednare ålder, men deremot vill jag att Grekiska och Hebreiska skall utgå. Skol-stadganuptager allt för många ämnen, som skola ingå i undervisningen, och några måste derföre uteslutas, men hvilka? Ar det icke lämpligast att utesluta dem, som endast minoriteten kommer att studera. Såsom bevis för nödvändigheten af ett tidigare studium utaf Latinet har Hr Printzensköld sagt, att Tegnér för sin utbildning till talare och skald haft att tacka studiet af de klassiska språken.
Emot den förra utaf de af Hr Dalman väckta motioner har jag icke något att lagligen anmärka; men uppå den sednare motionen, hvilken åsyftar att på enskild ledamots begäran hindra Exped.Utsk. att uppsätta förslag till ett R. St:s beslut, förmodar jag, att Hr Gr. o. Landtm, icke lärer meddela propos. Hr Gunther, Carl Gust., begärde Hr Dalmans anföranden på bordet. Till pröfning företogs BancoUtsk:s d. 5 dennes på bordet lagda utlåt. N:o y3 , till svar å de inom trenne RiksSt. gjorda anmärknrr vid Utsk:s under N:o 38 framlagda förslag till departementalindelning af Rancoverket samt redovisningsoell tjenstgöringsordningen inom detta verk. R. o. Ad. beslöt att punktvis till afgörande företaga delta mål. lista punkten bifölls. 2: d r a punkten 1 i t. a. Ilr von Troil, Ernil: Det synes, som Utsk:s tanka vore att fördela Banken i vissa hufvudafdelningar och derjemte biträdande contor och departementer. Tre af dessa afse samma befattningar som alla aldelningarna; men !ånecancelliet hör ej dit, och jag anser, att det vöre bäst, att detta förenades med låneafdelningen, hvaraf det utgör en faction, ehuru det blott sysselsätter sig meden visssection, nemi. fastighetsbelåningen. Jag tillstyrker altså den förändring, att låneeaucelliet må förenas med låneafdelningen. Hr Rosenblad, Bernh.: Jag kan icke instämma deri med Hr v. Troil, att lånecancelliet rnå förenas med låneafdelningen. Det är väl sanni, att enligt namnet synes det va - 13cn n Januari. 65 vara en anomali alt hafva dem ålskiljda; men det kommer sig af svårigheten att få passande namn. För min del skulle jag anse benämningen af bevakningsafdelning vara devi mest lämpliga.
Hon hade hört Saltskär omtalas såsom en slags halfvild näjd, och som det äfventyrliga alltid haft sin dragningskraft, for hon dit med sin kammarjungfru, sina pudlar, sin Fritz, sina nitton koffertar och sin dotter. Ortens stillsamma, beskedliga societet verkade för mycket kalikå; endast ett fåtal däraf befanns tillräckligt märkvärdigt att slippa in i Villa Vestra, men till förstärkning lät hon i dussintal sina vera-violettadoftande biljetter med de utdragna, svårlästa bokstäfverna löpa riket rundt med upprop till sina vintervänner att hjälpa henne slå ihjäl eremitstämningen på Saltskär och att göra platsen på modet. Bingar, Broscher, Armband; Kedj e armband, Bref besvaras Kedjor, Nålar, omgående Så kommo Brandlings dit med Berndt Bergk och Tarras Ulff jämte en del älskvärda och väluppfostrade dagdrifvare, som jagat på Vallo ett par veckor mot sensommaren, så att sedan ytterligare ett slags pensioneradt, preussiskt Gud-vet-hvad-Bath samt en gammal siratlig mrs Leighton med fyra långa, slanka, evigt rodnande döttrar blifvit indragna i cirkeln, fick Lizzie Wahren slutligen ihop ett litet elithof, som hon styrde med den samlade erfarenheten af ett obestämdt antal säsonger. Många människor undrade och undra förmodligen ännu, om fru Wahren någonsin haft hvad man kallar tråkigt, om hon lefvat hvardagsmänniskans gråa lif en enda dag af sin fladdrande lyxtillvaro. Att spåra det i hennes drag hade aldrig gått för sig, och inte var det stort värdt att komma med några enfaldiga funderingar, om hon sörjt sin dotters fader, ty Hack Wahren hade hunnit ställa till med så mycket krångel och vidlyftigheter under den korta tid, som blef hans, att då han för evigt lade ihop sina spotska ögon efter sin sista filet å la Wahrendorff, fanns det inte en lefvande själ, som önskade honom tillbaka till denna jordiska skröpligheten.
– Hm! hm! jag har upplefvat många saker i verlden, har sett ännu förmögnare hus ramla, och de der vinkarne, om de ungas bosättning, m. m., kunde jag icke lida; ty det är alldeles säkert, att du ej får ett runstycke af mig, mer än det jag lagt ut för ackordsumman. Det var min själ rätt artigt, det, menar jag.” Kaptenen satt mörk och lyssnade på de icke serdeles tröstrika anmärkningar, dem professorn uppdukade. Hans kind lågade och bleknade ömsom; ty farbrodern hade verkligen i flera fall slagit spiken på hufvudet. Det värsta var likväl den framkastade förmodan, eller rättare anmärkningen, om – han vågade knappt inom sig uttala denna möjlighet – kommerserådets fall. Det vore alltför rysligt. ”Har farbror ...” stammade han ändtligen. ”Icke den ringaste egentliga misstanke,” afbröt professorn, hvilken förstod hvart Ferdinand syftade. ”Det förefaller mig blott liksom vore någon storm i annalkande, eller åtminstone icke mycket aflägsen. Kanhända jag bedrager mig; men jag har i all min dar haft starkt väderkorn om sådant. Hade jag varit i huset förr än du, utan att göra mig den äran att fråga mig, lopp åstad och friade till flickan, skulle jag bestämdt, ja, ganska eftertryckligt, hafva afrådt dig. Men det är ej värdt att förlora modet, sedan man väl kommit i fällan. Kanhända blir det honom möjligt att rädda åtminstone sin dotters hemgift. Du får nog se, huru sakerna arta sig; förlofning är icke bröllop! Var bara försigtig och förhåll dig stilla så länge. Det är ju möjligt, att det onda ligger alltsamman i min inbillning; jag har alltid haft den svagheten att se tingen från deras minst ljusa sida. Men det blir sent, min kära Ferdinand; vi måste nu skiljas åt för i natt.” Tyst räckte kaptenen sin farbror handen, och bjöd honom ett knappt hörbart godnatt. Inkommen i sina egna rum, kastade han sig på soffan uti en ställning, som icke vittnade om lugna sinnesrörelser. Betjenten inträdde, för att biträda vid afklädningen.
Annan befattning taga än förr sagdt icke vöre tydlige och föreskriften jämväl i så måtto orik* tig och ofullständig, som den förmentes böra innehålla, att Rättens mellankomst kunde sökas i alla de fall, då Borgenärerna beslutit någor! emot Lagen stridande forvaltningsåtgärd, samt att den missnöjde Borgenären skulle inom viss tid derom, hos Rätten göra anmälan, på sätt §* i öfrigt innehölle, men hvarvid äfven den er* indran skäligen agde rum, att om de föreslagne Fatalierne kunde anses lämpliga, då påståendet om beslutets häfvande grundade sig på förment origtig Röstberäkning, borde de deremot få en större utsträckning då fråga uppstode derom, att sammankomsten icke varit lagligen kungjord, emedan klagan i senare fallet oftast komrae att förås af någon vid sammankomsten frånvarande Borgenär, hvilken just genom bristande Kungörelser saknat kännedom om sammankomsten och måhända ej förr än långt efteråt blifvit i tillfälle att afveta den. Lag-Utskottets Betänkandetu 543 Lagförslaget antyder, att dä vid samman» Votnstei' skiljaktiga meningar i förekommande ämnen yppas: skall sådant Borgenärerne emellan afgöras genom omröstning, samt för Beslut gälla hvad de bland tillstädesvarande Borgmdfer yttra, hvilkas fordringar sammanräknade utgöra största beloppet.
Medan Werther-inflytandet utbredde sig öfver lifvet och litteraturen började dess unge upphofsman »åter taga liflig del i alla naturliga ting» och äfven under sina ensamma ströftåg i Rhenlandet var han numera alltid gegen die offerte Welt und freie Natur gerichtet. Han var en lidelsefull ryttare och älskade äfven att i solglansen eller i månskenet fara fram på skridskor öfver frusna vatten och ängar. Förgäfves söker man nu vid Main den rätta omgifningen till den af fru Aja skildrade taflan, då den unge Goethe, just under tiden för Werthers tillblifvande, nere på den frusna floden flög fram och åter med Maximiliane Brentano som åskådarinna, den stackars Maxe, som hennes högst romantiska mamma högst oromantiskt gift med den gamle Brentano! Lika förgäfves skulle man nu i Frankfurts omnejd söka efter vingården, där Goethe – då förlofvad med Lili – en gång tillbragte hela natten under stjärnorna och kände sig så saligt glad att väckas af solen till tanken på henne, som ännu sof där nere i staden. Ingen vet nu med visshet hvilka de landtliga omgifningar voro dit han, tillsammans med sin trolofvade – den firade sextonåriga skönheten från ett rikt patricierhem – och annan glad ungdom gjorde de utflykter, under hvilka han kände sig både lycklig och olycklig genom den växande vissheten att han, trots sin djupa förtrollning af Lili, ej ägde någon själens sympati med henne men framför allt hyste den djupaste motvilja att genom giftermål binda sig i fädernestaden och vid ett ämbetsmannalif i dess borgerliga kretsar. Men från en senare tid i Goethes lif finnes – eller fanns åtminstone för ej längesedan – ett minne kvar i omgifningen af Frankfurt, nämligen Die Gerbermühle som Hans Thoma bevarat i en tafla, hvilken jag i München sett i enskild ägo, en tafla fylld af den finaste stämning. Ett enkelt hvitt landthus i en äng vid floden, omgifvet af några popplar och träddungar, en mild idyll i hvilken Goethe älskat och diktat.
Cap. 87 §. lill föreskriften i denna §., att allt hvad af gäldenär och borgenärer i concurssak skriftligen anföres, med dertill hörande bevis, skall tvefallt ingifvas, och att afskrifterne böra sammanhäftas samt hållas parterne tillhanda, att vid Rätten läsas, har Henrik Hansson föreslagit ett tillägg af innehåll, att borgenär, som underlåter att inlemna afskrifter af bevaknings-handlingar, bör anses hafva sin talan i saken förlorat; men då Utskottet linner ett sådant tillägg dels olämpligt, såsom innefattande en, i förhållande tili försummelsen, alltför sträng påföljd, dels obeliöfligt, enär domaren kan och bör genom vite tillhålla en part att sin skyldighet i berörde afseende fullgöra; får Utskottet hemställa, alt ifrågavarande förslag ej måtte bifallas. Lag-Vlskoltets Betänkandej N. o 8 Cap. 132 §. Med föreskrifterne i 58, 59 och 132 §. §. af Concurs-Iagen öfverensstämmer, att, då arfvingar sig urarfva göra, eller efterlefvande maka sin egendom eller giftorätt afträder, borgenärerne skola kallas att höras inom tre veckor å landet, och att, om ansökning derom inkommit så sent å ting, att borgenärerne ej då kunna höras, eller blifvit emellan ting till domhafvanden ingifven, ocb laga ting inom tre veckor derefter ej infaller, dombafvanden skall urtima ting för målets behandling utsätta. Häremot erinrar Henrik Hanssonj att, då sistnämnde stadgande förorsakade betydliga kostnader, som i ett ringa bo ofta medtoge alla tillgångar, den ändring i afseende på behandlingen af mål, angående urarfvagörelse eller afträde af efterlefvande makes lott i boet, borde ske, att, om bouppteckningen ej upptoge tillgångarne till Trehundrade Riksdaler, första förhöret med borgenärerne skulle hållas å liästinfallande lagtima ting, huru sent detsamma än infölle; hvaremot, ifråga om andre concurssaker, vid nu gällande lag skulle förblifva.
Vacklande i sina grundsatser, exalterad och glödande i sin inbillning, kunde man redan i hans barnaår förutse, det lifvet för honom måste blifva en lång och smärtsam strid med verkligheten, hvilken han aldrig skulle lära sig förstå, och som alltid skulle stå i rak motsats med den värld, i hvilken hans själ lefde. När modern betraktade sonen och tänkte på hans framtid, brukade hon smekande föra handen öfver den höga pannan, inom hvars hvalf så många oordnade tankar hvälfde sig, och då tänkte hon: “Om Gud låter mig få lefva, skall jag måhända, genom den kärlek Bengt hyser för mig, kunna hålla honom tillbaka från de förvillelser, för hvilka han eljes helt säkert skall duka under. Min stackars gosse har fått alltför mycket hjärta och känsla, för att med sin brist på fasthet kunna på egen hand besegra de otaliga frestelser, som skola möta honom.“ Hon tryckte i sådana stunder hans hufvud till sitt hjärta och höljde den fria pannan med kyssar. För hvarje år, som gick, gaf Bengt sin mor ökad anledning till förhoppningar med afseende på hans naturgåfvor, men äfven nya skäl till oro öfver hur lifvet skulle gestalta sig för honom. En högre hand hade i hans själ nedlagt snillets gudagnista, och hvarest finnes väl den mor, som vid upptäckten däraf icke fröjdas och hoppas; men det hände likväl ofta, då fru Aurell lät hoppet hviska om ära och utmärkelse för sonen, att denne kom ur skolan utan väst, halsduk, mössa eller någon annan klädespersedel, eller ock att han af någon vild fantasi företagit något ströftåg och icke på hela dagen återvände samt, då han slutligen gjorde det, presenterade sig med sönderrifna kläder och förstördt yttre. Bengts styffader, en rättänkande och praktisk man, hade genom allvar och stränghet sökt få gossen till litet ordning; men trots alla förbud hände ändå, att Bengt tillät sig dessa och andra små förseelser. Det såg ut som gossen haft svårt att ens begripa, att han begick ett fel, då han följde stundens ingifvelser och glömde de förbud och föreskrifter styffadern gifvit. Efter att ha varit borta på någon af sina utflykter, kunde Bengt sällan göra reda för sig.
Lag icke tillfredsställer dessa fordringar, torde, hvad de ifrågavarande kroppsstraff^ beträffar, af en hvar medgifvas; ty betraktar man nämnde straffs nesliga beskaffenhet och offentligheten af deras verkställande, så finnér man från dem oski!jäktige en grymhet oell ett nedsättande af menniskovärdet, som äro i hög grad stridande emot härvarande tids bildning i seder och tänkesätt, samt måste hos den straffade verka en lill fortsättning på brottets bana eggande förhärdelse och göra hans försoning med samhället nästan omöjlig. Desse straff äro således, efter Utskottets tanka, högst olämpliga, och Utskottet skulle ej tveka, att helt och hållet tillstyrka deras upphörande; men sådant skulle, på sätt Justitias-Ombudsmannen anmärkt, ej kunna ske utan omarbetning af hela straff-systemet, enär spö- och ris-straffen utgöra en hufvudsaklig beståndsdel af de stadgade straff-arterne, hvilkens försvinnande ofelbart skulle slöra sammanhanget i Lagen, ej sällan upphäfva det en gång bestämda förhållandet emellan brott och straff, samt åstadkomma en lucka i sjelfva strafflagen.