Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hittills har man antagit, att politi ska förbrytelser och dermed likartade lagbrott, hvilka sällan äro af diffamerande beskaffenhet, kunde försonas med enkelt fängelse. Utskottet har väl för lindrigare fall bibehållit enkelt fängelse, men för de svårare antagit det mera skymlliga straffarbetet, hvilket från Utskottets ståndpunkt var nödvändigt, då det förra frihetstraffet icke, såsom det senare, kunde till längre tid, än 6 månader utsträckas. Härigenom är den politiska fången öfverlemnad åt hela den nesliga behandling, som är den råaste och grofsta missdådarens lott; och äfven om straffet stannar vid enkelt fängelse, så är afsigten tydlig att tillämpa detta i cell (fängelselagen 2: 2), för alt genom intensiteten i straffet ersätta dess kortare varaktig - Reservationer vid Lag-Ulskottels Betänkande, N:o S8. 85 het. Jag saknar tid och utrymme att här uppdraga förhänget för den framtidstafla, som ligger bortom en sådan lagstiftning. Tider kunna komma, då dessa till cellfängelser uppförda palatser blifva bastiller eller blykamrar, der fäderneslandets ädlaste vänner försmäkta, undangömda för hela menskligheten. Genom denna inskränkning i tiden för enkelt fängelse har det blifvit en nödvändighet att med det nesligare straffarbetet belägga flera andra förseelser, hvilka kunnat med enkelt fängelse försonas. Ibland verksamma straff, isynnerhet emot brott, som hafva låg egennytta till driffjeder, såsom rån, stöld och bedrägerier af alla slag, intaga böter ett vigtigt rum; och de äro, såsom skadestånd till Staten och den enskilde, både lämpliga och rättvisa. Men hittills har detta straff i vår kriminallagsstiftning varit tilläm padt på ett sätt, som dels förfelar ändamålet, dels är sårande för rättvisan; och den nya strafflagen har icke godtgjort den gamlas fel. Då böterna utgå till lika belopp af den förmögne och obemedlade, faller straffet med bela sin tyngd öfver den senare; och den förre blir strafflös. Denna orättvisa stegras till den högsta grad genom det i högre mening rättsvidriga stadgandet om böternas förvandling till kroppsstraff eller fängelse.
Dalarne behöfde från Stockholm hämta både tyngre varor, såsom salt, sill, strömming, lax, torrfisk m. m., som lättast transporterades sjöledes till liamnarne i Westmanland, samt kolonialvaror och andra lättare artiklar, hvilka jemte de tunga sökte transport till destinationsorterna; ty då Stockholm vore både för importoch exportvaror större och förmånligare stapelort än Gefle, syntes, oaktadt jernvägsanläggningen mellan sistnämde stad och Falun, den genom Westerås län gående stora trafiken melian hufvudstaden och Falu län samt bergslagen, efter hvad erfarenheten började visa, icke komma att i någon betydligare mån förminskas. Beträffande rigtniugen af stambanan från Stockholm genom Westmanland till Dalarne, syntes tillbörligt afseende böra göras icke allenast på den vigtiga hufvudregelu, att bergshandteringens tunga och till en del föga dyrbara produkter i allmänhet transporterades billigare på vatten, särdeles der öppen sjöled utan dryga kanalafgifter kunde begagnas, och i följd deraf sökte närmaste hamn, utan ock derpå, att för handeln med sådane från Stockholm till Dalarne bestämda varor, som antingen för sin tyngd eller sin myckenhet kunde med fördel föras sjöledes till den närmast Dalarne belägna Mälarehamn, samma hamns förbindning med stambanan vore af stor vigt både för Westmanland och Dalarne; och då Sala stad, ehuru der icke funnes någon betydlig trafik utom vid marknadstiden, dock vore så belägen, att en stambana mellan Stockholm och Dalarne lämpligen kunde framgå invid eller i trakten deraf, inskränkte sig naturligtvis frågan om den för Kopparbergs och Westmanlands läns gemensamma fördelar ändamålsenligaste och klokaste sträckning af stambanan till den klarare frågan om banans lämpligaste rigtning från Upland till Sala, såsom en gifven punkt. Det vore nämligen tydligt, att om sammanbindningsbanan från Mälarehamnen träffade den till Sala gående stambanan på 51 någon punkt, der båda lederne tillsamman upptoge minsta möjliga längd, oell om en sådan förening kunde ske genom hvardera ledens dragande genom trakter, som både i afseende på terrängförhållanden och ortförhållanden i öfrigt vore lämpliga, en sådan föreningspunkt borde företrädesvis väljas.
Den siste värde talaren har visserligen sökt göra sig lustig deröfver, att man genom husegares intagande i BorgareSt. möjligen skulle i dess samlingsrum få se blå och gula plymer vaja. Ora en sådan olycka skulle inträffa, blifver den likväl icke större än den, som kunnat blifva en följd af antagandet utaf det representationsförslag, som blifvit offenlliggjordt i en viss under förra Riksdagen af Hr v. Hartmansdorff utgifven grön bok, på hvars 80 sida läses: ”valberätiigade inom BorgareStåndet äro: l:o. —• 2:o. ___ ___ _____ 3:0. Ägare till fastighet på stads eller köpings område”. Nu kan så åtbära, att en officer, som tagit afsked med rättighet att fortfarande bära Regdets uniform, är fastighetsegare i en stad eller köping, pch om valet lill riksdagsman träffade denne person, så skulle den värde talaren, jemväl enligt sitt eget representationsförslag, kunna få se den blåa och gula plymen i BorgareSt:s samlingsrum. Alt, då representationen bildas klassvis, en och samma person kan hafva grund till valrätt inom mera än en klass, måste alltid inträffa, och jag för min del kan ej finna att deruti ligger någon olägenhet. Man har ang:de bestämmelserna för BondeSt. klandrat uttrycket '"allmoge,'" såsom alltför obestämdt och således missledande, men man har förbisett att i samma §, der delta uttryck begagnas, äfven bestämmes hvad dermed bör förslås, då det heter: ”hemmansegare bland allmogen, hvilka inom något af de uti valet deltagande härader boende och besulne. äro och ej lill annat RiksSlånd höra, välje inom sig riksdagsmän till BondeStåndet.”.
Kronan afsade sig sin lösningsrätt lill de hemman, som innehades af Svenske män, Rikets Ständer ville besluta, huruvida talan borde väckas om inlösen för Kronans räkning af de öfriga Trippska hemmanen; och sedan Rikets Ständer, som i afseende å de förra hemmanen voro af samma tanke som Kongl. Majit, beträffande de sednare inhemlat att löseskillingen derför, beräknad efter samma grund som 1653 års köpesumma, uppginge till omkring 79,500 Ridr i silfver och att räntorna derå efter den till 1819 års taxering lemnade upp gift utgjorde 3,494 Ridr 13 skill. 2 rst. Banko, hvaremot högsta beloppet, som Kronan för kronohemmanens skattelösen kunde i ersätlningsväg påräkna, vore 25,000 Ridr 4 sistnämnda mynt, beslöts att hos Kongl. Majit begära, att Trippska arfvingarne klefve hörde, huruvida de kunde finnas benägna all emot nedsatt löseskilling afstå deras rätt lill godsen. Dä emellertid, enligt livad inhemtas af Kongl. Majlis Skrifvelse till Rikets Sländer den 19 November 1828, Trippska arfvingarne uti löseskilling för hemmanen fordrat icke mindre an 86,625 R:dr i silfver, ä hvilket belopp de årliga räntorna af hemmanen icke fullt motsvarade 2 procent, ansågo Rikets Ständer vid 1828 års riksdag frågan om hemmanens ålerlösen från nämnde arfvingar böra, i anseende till de dermed förknippade betydliga uppoffringar, tills vidare hvila. Sedermera hade uti en vid 1853—1854 årens riksdag väckt motion föreslagits, att
Men en vacker dag i början af augusti kommer en tung kaross, dragen af fyra hästar, uppför Broby backar. En fin gammal fröken kommer åkande med stor ståt, med kusk och betjänt och kammarjungfru. Hon kommer för att råka Broby-prästen. Det är honom hon hade kär i sin ungdoms dagar. Då han vistades som informator på hennes fars gods, älskade de hvarann, fastän den stolta släkten skilde dem. Och nu kommer hon resande uppför Broby backar för att få se honom, innan hon dör. Allt hvad lifvet kan ge henne är att få återse sin ungdoms älskade. Den lilla fina fröken sitter i den stora vagnen och drömmer. Hon åker ej uppför Broby backar till en fattig liten komministergård. Hon är stadd på färd till den svala, täta bersån nere i parken, där den älskade väntar. Hon ser honom, han är ung, han kan kyssa, han kan älska. Nu, då hon vet, att hon skall få se honom, stiger hans bild fram för henne med sällsam tydlighet. Så vacker han är, så vacker! Han kan svärma, han kan brinna, han fyller hennes väsen med hänförelsens eld. Nu är hon gulblek, vissnad och gammal. Han skall kanske inte känna igen henne med hennes sextio år, men hon kommer ej för att bli sedd, utan för att se, för att se sin ungdoms älskade, som gått oskadd undan tidens anfall, som alltjämt är ung, skön, hjärtevarm. Hon kommer så långt ifrån, att hon ej hört ett ord om Broby-prästen. Så rasslar karossen uppför backarna, och på branten synes prästgården. »För Guds barmhärtighets skull!» gnäller en tiggare vid vägkanten. »En slant åt en fattig man!» Den ädla damen ger honom en silfverslant och spörjer om Broby prästgård ligger där i närheten. Tiggaren riktar en slug, hvass blick på henne. »Prästgården ligger därframme,» säger han, »men prästen är ej hemma, ingen är hemma i prästgården.» Den fina lilla fröken tyckes alldeles blekna bort. Den svala bersån försvinner, den älskade finnes ej där. Hur kunde hon tänka att nu, efter fyrtio års väntan, återfinna honom där? Hvad hade den nådiga fröken att göra i prästgården?
A ursprungliga beloppet, Fyratiofemtusen R:dr, utaf det lån, Rikets Ständer under riksdagen åren 1844 och 1845 beviljade dåvarande Bruksegaren Conrad B lee ert Fitinghoff, för återuppförande af de, under förstnämnda års sommar, genom vattenflöde förstörda verkstäderna med tillhörande byggnader vid Conradsfors bruk i Östmarks socken af Wermlands län, skola till Riksgälds-kontoret, inom hvarje års utgång, inbetalas Sex procent, hvaraf Tre procent årlig ränta för det obetalda kapitalet först beräknas och afgår samt återstoden utgör kapital-afbetalning; kommande, derest denna betalningsskyldighet åsidosättes, hela den återstående lånesumman att å Riksgälds-kontorets vägnar indrifvas. Dessutom bör, före den 15 Oktober hvarje år, inför Riksgälds-kontoret styrkas, att brandförsäkringsafgifterna för den till säkerhet för sagda lån intecknade egendom blifvit behörigen erlagda. § 60. Riksgälds-kontorets återstående fordran af staden Ystad för det till hamnbyggnaden vid nämnda stad, under 1823 års riksdag, beviljade lån af Tretiotusen R:dr godtgöres medelst årlig inbetalning af Två procent å denna summa samt Tre procent ränta för det återstående lånebeloppet. Det, för vppmuddringen af hamnen vid samma stad, under 1853 och 1854 års riksdag beviljade och under år 1857 utbekomna lån å Sextiotusen R:dr skall till Riksgälds-kontoret återbetalas genom erläggande, före hvarje års slut, af Sex procent å lånets ursprungliga belopp, hvarvid räntan godtgöres efter Fyra för hundra af det obetalda kapitalet och återstoden utgör afbetalning å detsamma. Verkställes denna inbetalning icke å bestämd tid, bör dessutom för det förfallna beloppet erläggas Fem procent årlig ränta intilldess detsamma varder inbetaldt. § 61. Till godtgörande af det staden Warberg, för dervarande hamnanläggnings fullbordande, enligt Rikets Ständers beslut vid 1840 och 1841 års riksdag, meddelade lån å Tretiotusen R:dr, böra erläggas Fem procent årligen å den ursprungliga lånesumman, deraf
R:dr för hvarje helt hofveri; hvaremot innehafvarne af hemmanen i Sandby by om 3^ mantal eller 6 | hofverier, förklarat sig vilja med arbetsskyldigheten fortfara; varande på grund häraf, följande beräkning uppgjord. Den ersättning, hvilken innehafvarne af ofvannämnde 7 mantal förklarat sig vilja för 7* hofverier erlägga, utgjorde R:dr 310: ersättning, som, till fyllande af bristen i brukningskostnaden genom indragning af arbets-skyldigheten för 7 i hofverier ansetts böra af Statsverket utgifvas — 347: 22. 10. samt den godtgörelse af statsmedlen, som ytterligare tillkomme boställshafvaren, så snart Sandby byamän sig med de öfrige förenat, till — 281: 11. 7. hvartill ytterligare komme för 6 t hofverier i Sandby by efter enahanda grund belöpande afgift — 250: tillsammans R:dr 1,188: 34. 5. Svabesholms kungsgård^ om 4 mantal, hade sig underlagda arbetshemman af lika mantals-styrka, fördelade i 8 hofverier, hvilkas arbetsåligganden blifvit bestämda dels genom ett den 12 December 1720 utfärdadt och den 2 Oktober 1725 stadfästadt arbetskontrakt, dels genom Länsstyrelsens Resolutioner den 22 Oktober 1724 och den 14 Februari 1780, den sednare fastställd af Kongl. Krigsoch Kammar-kollegierna den 20 Februari 1783 och slutligen genom Läns-styrelsens den 30 September 1788 meddelade, af Kongl. Kammar-kollegium under den 16 Juli 1816 gillade utslag; varande Stats-Ut/kottets Utlåtande, iN:o 93. 15 arbets-skyldigheten uppskattad till 244 ökeoch 432 drängedagsverke!), i värde beräknade till 394 rdr 39 sk. 4 rst.
Stat är upfördt och bestadr för !vie6iLM2l-Merker i Riket, utgörande 17,175: 2:0. Dl ;o 8tipencllLr wid Rikets vniver5itetcr för sadane ynglingar, hwilka ämna at blifwa Präster, och tillika wilja inhämta nödige kunstaper uti Läkareoch CKirui-Aista wettenstapen, ä ivo R:d. för hwardera - « - » 5020: Dejsa Ltipenäier äro för ändamälets winnande aldeles vumgängelige; men Utstotten anse dock, ar derwid bör fästas der oföränderlige wilkor, ac af ingen orsak eller anledning som halst , någon annan Png - IrslrLx». 22,175: rZ§2 Den 29 Mäcs. e. m Iransport. 22,175 ling mä njuta el sadant 8tipenc!iuni, än den som ämnar at inträda i Andeliga Siandet til Församlingarnes tjenst, och för hwit. ken det bör blifwa en ovilkorlig plikt, at sörwärfwa sig tilräckelige insigter uti de til Läkare-Wmenffapens ucöfwande hörande delar, dera wederbörande wid.^caäemierne böra hafwa noga tilsyn. Afwensom i händelse en sadan Hagling, sedan han begagnat et flikt 8tchenciium, skulle ändra sin föresats at blifwa Präst, honom da ovilkorligen bör äligga,at återbära de upburne 8tip6näii-medlen, och därom wederbörande likaledes böra tilhöra, at wid answar foga skyndsam och werksam anstalt. z:o.
Medåker, Jäders bruk. (582) Bästa näringsmedel för barn. Säljes på alla apotek. Partiförsäljning Instruklionsapoteket Nordstjernan. Prof gratis från HECTOR &amp; C:o, Skeppsbron 18, Stockholm. Ett antal äldre årgångar realiseras till betydligt nedsatta priser och erbjuda för dem, som förut ej äga desamma, en billig, omväxlande och lärorik lektyr. Mot insändande af nedannämnda belopp till Expeditionen af Idun, Stockholm, erhålles inom Sverige portofritt: Idun 1893 (n:r 1 felas) 2: 25 Idun 1894 (komplett) 2: 25 Idun 1895 (julnumret oberäknadt) 2: 50 Idun 1896 (d:o d:o) _. _ 2: 50 Idun 1897 (d:o d:o) _. _ 3: — Idun 1898 (med juln.) af Idun. \ | m. fl. I vid i8gj års utställning | med GULDMEDALJ | • Försälja i våra butiker j 8 Kefitertnjfagatan — " ireeterlångfaratan lO: A. T. A. T. É samt hos alla finare Parfymhandlande i riket. \ 34 • I1IUI I MLLLLLLLLLLLLLLLLLLLLLLLL 1111111 1 IIIIM ligt vore, att hr M. snart finge försöka sig i något annat parti. * p. Pineros från Vasateatern bekanta skådespel » Tanqueray ' s andra hustru », där hufvudrollerna fortfarande m e d g o d framgång utföras af fru Håkdnson o c h hr Svennberg. Ä f v e n här uppträdde en debutant, nämligen en dotter till fru Håkanson, fröken Lisa Håkanson. Med ett behagligt utseende och uppträdande visade h o n en rätt anmärkningsvärd säkerhet i sitt sätt att röra sig o c h tala. Huruvida de rätt goda löften detta första uppträdande innebar k o m m a att leda till något mera framstående konstnärsskap får framtiden utvisa. Mycket o c h allvarligt arbete kräfves n o g härför. i alla afseenden fullt jämförliga m e d ryska. (S. T.
Den ligger nära Carolinaparken, från hvilken i den höstljumma vinterkvällen sångerna för hjälten vid Lutzen klungo. Det var nationens fest, den 6 nov., också den en dödsfest, men dock en segerfest, ty det goda, hvarhälst det uppenbarar sig, dör icke. AMANDA LEFFLER. — 3 — SMÅSKOLELÄRARINNORNAS S SAK. OM EN VERKLIGT glädjande underrättelse kom det, a t t Iduns redaktion välvilligt öppnat sina spalter för belysandet af en sak, som i sanning mer än de flesta är behjärtansvärd — nämligen små- skolelärarinnornas löneförhållanden såväl på landet som i staden. Att en snar förbättring härutinnan är lika berättigad som på det högsta af nö- den, torde följande upplysningar kunna bevisa. Vi afse här närmast småskolelärarinnornas ställning i rikets tredje stad. Under de f e m första tjänsteåren utgöres lönen af 50 kr. i månaden. Af denna respektabla summa göres dessutom ett må- natligt afdrag till pensionskassan, så att lönen på detta sätt reducerad slutligen utgöres af 4 8 k r. 6 6 ö r e. (Efter de fem åren blir lönen 57: 30 i månaden.) Inga vidlyftiga haranger behöfvas egentligen för att bevisa, huru otillräcklig denna är. Siffror tala härvidlag tydligare än ord. Beräknas inackordering efter gängse pris till 40 kr. pr månad, så återstår — 8 kr. och 66 öre. Att r ä t t kunna använda dessa, så att de räcka till tvätt, kläder, skatt e t c, därtill fordras sannerligen en större beräkningskonst än den, som inhämtas i matematikens högsta stadium. Hvad som blir öfver till a t t använda på den intellektuella utbildningen — hvilket småskolelärarinnorna såväl som hvarje framåtsträfvande individ ha behof af ' — är lätt uträknadt. Skall då verkligen i ett land, där regeringen satt folkupplysningens höjande till sitt förnämsta mål, deras arbete, åt hvilka mödrarna först lämna sina små, så underskattas, a t t de betalas med en penning, så ringa a t t de omöjligt utan hjälp från sina hem kunna reda sig därpå?
Constitutions-Utskotlet har funnit sig för denna försummelse böra under tilltal inför Riksrätt ställa dem bland dessa Rådgifvare, hvilka, i kraft af sitt embete, om Cabinetts-Cassans den 7 November 1826 inledda borgensförbindelse måst ega kunskap. Emot de öfriga anser Utskottet böra anmärkas, alt flera anledningar bordt väcka deras uppmärksamhet på sannolikheten af en sådan skuldsättning, och förmå dem, att vid nämnda tillfällen antingen till protocollet anmäla hvad de möjligen haft sig bekant, eller åtminstone affordra dem bland Siats-Rådets Ledamöter, hvilka egde kännedom om förhållandet, en fullständig och tillförlitlig uppgift derom. Konungens Rådgifvare hafva fortfarit att gifva Hans Majit råd, ehuru dessa råd hos Hans Majit njutit så litet förtroende, att Hans Majit till ett högt Embete och deltagande i en del af de inför Hans Majit hållna rådslag förordnat en man, om hvilken samme Rådgifvare förklarat, dels att han hvarken innehade de egenskaper eller det anseende i allmänhet, som fordrades att förvalta ifrågavarande Embete; dels att vilkoren af anseende, förmåga och en närmare bekantskap med den högre administrationens practiska beskaffenhet ej uppfylldes genom den ifrågaställde Embetsmannens inträde i den högre administra - Constitutions-Utskottets Memorialj N\o 13. 15 tionen; dels, att nämnde Embetsman icke kunde anses vara en tjenlig och lämplig person till ifrågavarande höga och vigtiga Embete.
Derföre att de hafva öfvergifvit mig, och tillbedit Astoreth, de Zidoniers gud, Chemos, de Moabiters gud, och Milcom, Ammons barnas gud, och icke vandrat i mina vägar, så att de måtte gjort hvad mig behagade, min bud och rätter, såsom David hans fader. Jag vill ock icke taga hela riket utu hans hand; utan jag vill göra honom till en Första i hans lifstid, för Davids min tjenares skull, den jag utvalt hafver, den min bud och rätter hållit hafver. Utu hans sons hand vill jag taga riket, och vill gifva dig tio slägter; Och hans son ena slägt, på det min tjenare David ju allstädes hafver ena lykto för mig uti den staden Jerusalem, den jag mig utvalt hafver, att jag mitt Namn der sätta skulle. Så vill jag nu taga dig, att du skall råda öfver allt det ditt hjerta begärar; och skall vara Konung öfver Israel. Om du nu vill höra allt det jag dig bjudandes varder, och vandra i mina vägar, och göra hvad mig behagar, så att du håller mina rätter och bud, såsom min tjenare David gjort hafver, så vill jag vara med dig, och bygga dig ett beständigt hus, såsom jag David byggt hafver, och vill gifva dig Israel; Och vill dermed förnedra Davids säd; dock icke till evig tid. Men Salomo for efter att dräpa Jerobeam. Då stod Jerobeam upp, och flydde uti Egypten till Sisak, Konungen i Egypten, och blef i Egypten, tilldess Salomo blef död. Hvad mer af Salomo sägandes är, och allt det han gjort hafver, och hans visdom, det är skrifvet i Chrönicon om Salomo. Men tiden, som Salomo var Konung i Jerusalem, öfver hela Israel, var fyratio år. Och Salomo afsomnade med sina fäder, och vardt begrafven uti sins faders Davids stad; och hans son Rehabeam vardt Konung i hans stad. Och Rehabeam drog till Sichem; förty hela Israel var kommen till Sichem, till att göra honom till Konung.
N:o 58, i anledn. af RiksSt:ns skiljaktiga beslut öfver utlåt. Frih. Palmstjerna, Carl Otto: Ehuruväl jag anser alt det vore bättre om R. o. Ad:s beslut, rör:de beloppet af de handski ifna invisningarne blefve af BankoUtsk. tillstyrkt så är det likväl icke några obetydliga olägenheter vid att antaga detta BankoUlsk:s förslag, och för att undvika olägenheten af voteringar i förstärkt BankoUtsk., som eljest icke kan undvikas, så hemställer jag, att R. o. Ad. måtte antagn BankoUtsk:s inbjudning oeh derigenom föranleda att 3 Stånds beslut blifver gällande i denna fråga. Hr Printzensköld, Carl: Jag anhåller vördsamt, att Ridd.- Sekret, täcktes uplysa huruvida detta betänk, förevarit i de andra Stånden och i sådant fall hvad beslut, som i anledn. deraf, af dessa Stånd blifvit fattade. I anledn. häraf lillkännagaf underl. Ridd.Sekret., att någon underrättelse om förevar:de mem:s behandling hos de öfriga RiksStm icke ännu blifvit R. o. Ad. meddelad. Hr Printzensköld: Det kan visserligen hafva sin olägenhet att blott för denna frågas skull, välja förstärkt BankoUtsk. Jag skulle således med Hr Frih. Palmstjerna vilja vara ense i den an hållan, att R. o. Ad. ville, med frångående af sitt förut fattade beslut, instämma med de Stånd, hvilka bifallit BankoUtsk:s betänk.; men då det kan vara möjligt, att något, af dessa Stånd förändrat sitt beslut, med afseende på den fördel, som R. o. Ad:s och BorgareSl:s beslut innefattar för räkningshafvare i Banken, så kan, om R. o.
Betraktom t. ex. kavalleriet; der har förenämnda befäl i striden nära nog lika roll med manskapet, hvarföre äfven kavalleristens daning fordrar största mödan och längsta tiden; vid infanteriet börjar åter befälets roll alt blifva mindre stridande och mera dirigerande; vid artilleriet slutligen beror vapnets *) Till undvikande af allt missförstånd vill jag fästa uppmärksamheten deruppå, att med ”fotartilleriet” menas likväl icke här detsamma, som förut varit menadt, då pjeserne drogos af manskapet, utan det, som fortskaffas med hästar, men vid hvilket servisen är gående. Den 7 December. Bl verkan hära nog uteslutande på befälet, hvarföre äfven artilleriets egentliga åligganden äro mera lättlärda än manskapets vid de öfriga vapnen. Man (inner häruti äfven en anledu. till den gamla benämningen ar t iller i kand Ilang are. Den kavalleribildning, som numera i viss mån erfordras af såväl ridande som åkande artilleristen, förändrar dock, hvad dem angår, ganska betydligt förenämnde förhållande, men hvad den egentliga fotartilleristen och artilleriparksoldaten angar, så äro dess åligganden bestämdt lättare inlärde än kavalleristens och infanteristens. Skäl torde således icke sakrias för bestämmelsen att såväl fotartilleriet (oberäknadt kuskarne) som parksoklaterne skola utgöras af beväringsmanskap. Derföre är det icke sagdt, att nämnde manskap direkte från sina borgerliga yrken skola låga mot frenden. Förutsättningen alt ett krig, synnerligast för oss, så blixtsnabbt och oväntadt inträffar, att det icke lemnar så lång beredelsetid, som erfordras för fotartilleristernes och parksoldalernes bildning, d. v. s. göra alla de 144 fältpjeser, som förslaget innehåller, tjenstbara och hvartill i detta afseende icke en enda dag längre erfordras än hvad som nu är af nötlen, för att enahanda förhållande skall kunna inträffa med artilleriets närvande 128 kanoner, kan icke lillskrifvas annat än ett allt för lifligt fantasi-spel.