Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I motsats till det barbariska uppfostringssystem, som kännetecknade den gamla tiden, medelst ferlans anlitande från morgon till afton, både för begångna och motsedda förseelser, och hvaraf den äldste brodern fått sin dryga del, kände denne andre son, äfvensom hans tre år yngre broder, Carl Denis, endast till den ljusaste sidan af familjelifvet. De rika förhoppningar fadern fästade vid den unge Fredrik, svekos Ur Bagens Krönika. 8 väl icke heller, fastän de uppfyldes först i en aflägsen framtid — så aflägsen, att denne icke hann upplefva deras förverkligande. Men han hade smärtan öfverlefva förlusten af sin yngste son, ofvan nämnde Carl Denis, hvars rika anlag i poetiskt och musikaliskt hänseende plötsligt tillintetgjordés af döden vid endast tjugutre års ålder. Utrustad med en viss fåfänga med hänsyn till uniformens glitter, öfverhopade den unge Fredrik Grusenstolpe sin fader med böner att få ingå i det militära ståndet, hvilket ock skedde. Efter fullbordade skolstudier i Jönköping, sändes han till Stockholm och inskrefs kort derefter som kadett vid krigsskolan på Karlberg. Genom godt uppförande, flit i studier och vänskap mot kamrater, förvärfvade han snart både gynnare och vänner, samt erhöll, såsom vitsord på framsteg, belöningsjettonen i silfver 1816. Från krigsakademien ingick han derefter vid sjutton års ålder som fänrik vid andra lifgardet, vid hvilket regemente han 1824 utnämndes till löjtnant. Med denna utnämning framblänkte på samma gång hans lyckas stjerna som hon inom kort derefter gömde sig i dystra moln. Af naturen begåfvad med godt hufvud, ett fördelaktigt utseende, oaktadt en något oansenlig växt, lika mycken älskvärdhet i umgängessättet som behag i åtbörder och elegans i hela uppträdandet, blef den unge löjtnanten väl sedd och eftersökt i den högre sferen.
Dem ålagDa göromål, aflägga följanDe @5: 8o ”^ag 9f. 9?. (ofvoav ocf) fwär »iö @ub ocb £an* heliga Soangelium, att jag, forn Drbföranbe (Sebamot) i (Revinge) (^tofning*) Committé, (Fall påföra fjiDarje förefontmanbe jfattjfplbtg perfon Den befattning, forn I)an bör roibfännaé, få att, unDer ett noga iafttaganöe af förejFrifterne t nu gällanDe SöerotUnmg^ffabga, hvarfen bronan eller ben jfattjfplbtge förnärma^ t beraé tiUflänbiga rätt. ©enna färbinbelfe fall jag på beber ocb fatmoete, utan em ftbig afjtgt ocf) mannamån, rebeligen uppfylla; få fannt mig ®ub f)jelpe til! lif ocf» fjäl.” ©tn ffybb för €ajreringem«n. §. 123. Sebamöter af ©aperingé^ fann fJ>röfningé*€ommittée njuta, i ocb för utöf* ningen af beraé fall, enaljanba jfpbb ocb fäferfet, font uti lil § fKegeringé* formen ocf) 77 § 9viföbagö<Drbningen är åt SliFébagémän förfäfrab. ©u» anbringa föFanbc i Debiterings* ocl; Ca^ertngamål, fa mc öm befwår öfwer åbombe böter. §• 124.
Lynnell efterkom hans önskan, baronen framförde sitt ärende, och fröken von Horst neg blygsamt och tackade. Nu bjöd kommissarien Lynnell sin unga fru armen, för att med brudsvennerna i spetsen visa vägen till danssalen. Alla de andra gjorde på samma sätt. Julie blef i en hast alldeles ensam; ty vid förstå stöten af trumpeten flög hvar och en till sin plats. Endast Klein var ännu borta. Ryttmästaren, som blef varse hennes bryderi, och gissade att doktorn var hennes kavaljer, sade hastigt en lätt, ursäktande artighet för sin dam, och sprang att söka Waldemar, för hvilken uppmärksamhet Julie höll honom räkning. Denne, som under tiden väl tjugu gånger med stora steg mätt längden af magister Trasselins kammare, hvilken nu stod öfvergifven, hade ändtligen genom besinning och eftertanka lugnat de lössläppta elementerna inom sitt bröst, och stod nu med yttre köld och sjelfbeherrskning färdig att återgå, för att se Maria och sin fästmö tillsammans. Då nåddes hans öra af trumpetstöten, och han skyndade så fort som möjligt. På vägen från lilla till stora byggningen mötte han ryttmästaren. ”Herr doktor,” sade denne med en skarp, stötande ton, ”tillåt mig göra er uppmärksam derpå, att då man bjuder upp ett fruntimmer, fordrar ett blott vanligt lefnadsvett, att man icke sätter henne i förlägenhet, genom uteblifvande när dansen börjar.” ”Är ni, herr ryttmästare, anmodad af min dam att framföra detta ärende, så tillåt mig svara, att hon af mig sjelf skall få höra min ursäkt. Har ni deremot af egen artighet och för egen räkning åtagit er det, så skall jag hafva äran debitera er för den opåräknade omtanka, hvarmed ni behagar besvära er, genom inblandning i mina enskilda angelägenheter.” ”Credit skall icke uteblifva,” svarade baronen med högdragen uppsyn, och de utbytte båda en blick, hvilken å ömse sidor tycktes innebära den försäkran: ”vi träffas åter,” hvarefter de skyndade in. Julie upptog temligen likgiltigt Waldemars hjertligt framförda begäran om tillgift.
Motionärens förslag om anställande af en Ombudsman vid hvarje Verk, som hade att vårda och iakttaga enskild mans rätt m. m., anser äfvenledes Utskottet vara en så beskaffad detalj-bestämmelse, som bäst och lämpligast tages i öfvervägande, sedan Rikets Ständer komma i tillfälle alt pröfva den önskade nya organisationen i sin helhet, hvarföre Utskottet vördsamt föreslår, att ej heller detta motionärens förslag måtte leda till någon framställning från Rikets Ständers sida. Då Utskottet, med undantag af de tvenne sednast omnämnde punkter, således går att tillstyrka hvad vice Talmannen Nils Persson i öfrigt löreslagit, åligger det ännu Utskottet att upptaga den invändning, som med skäl skulle kunna göras emot en så beskaffad underdåning framställning till Kongl. Maj:t, som den nu föreslagna, nemligen, att en sådan ej är af behofvet påkallad och mindre lämplig, då Kongl. Majit redan behagat i Allm. Besv. och Ekon. Ulsk. Betänkande, N.o 61• Nåder förklara Sig vara betänkt uppå att låta utarbeta ett förslag i samma syfte, eller afseende Embetsverkens förenkling. Utskottet har ej förbisett, att, under sådane förhållanden, en förnyad framställning å Rikets Ständers sida kan anses öfverflödig, men vågar dock å andra sidan tro, att det kunde för Kongl. Maj:t vara af vigt ali i ett så maktpåliggande ämne ånyo inhemta Rikets Ständers tanka, heldst då Departemental-Styrelsen under en längre lid varit införd och Rikets Ständer således nu kunna yttra sig i ämnet med den sakkännedom, som endast erfarenheten kan lemna. På sålunda anförde skäl, får Utskottet vördsamt tillstyrka Rikets Ständer, att till Kongl. Maj:t frambära uttrycken af deras underdåniga tacksamhet för den af Kongl. Maj:t
Bourget grep en gång i sin ofördärfvade ungdom, i sin första roman, »Cruelle énigme», ett af dessa fenomen, hvilka framträda på det dunkla området »jenseits von gut und böse», nämligen den radikala tudelningen — eller dubbelheten, om man hellre så vill — hos en kvinna i hennes centrala väsen, hennes könsväsen. Huysmans, framför allt, har i ett par artiklar i sin senaste samling konstessays »Certains» rotat upp i dessa de djupaste schakten i människonaturen, där grymheten och vällusten, fortplantningsdriften och förintelsedriften äro ett, dessa i ogenomträngligt mörker höljda djup, ur hvilka monsterna stego upp för de stora hysteriska i medeltidens nunnekloster och hvarest väl själfva det oupplösta och hemlighetsfulla något har sitt säte, som utsänder de oemotståndliga lustarna och de stora lidelserna, som gör den stora poesin och de stora dåden, hjältedåden såväl som nidingsdåden, och som är människornas lifskälla och fatum. Och samme man har i sin roman »A Rebours», i skildringen af fin-de-siècle-prototypen des Esseintes lyssnat till de annars oförnimbara processerna i sig själf, till blodets böljning och nervernas darrning, tills ljudet gaf sig hans artificielt uppöfvade hörsel i våld, samt gräft sig in ända till dessa sinnenas knutpunkter, i hvilka de skilda ledningarna sammanlöpa till en totalförnimmelse och löpa in i hvarandras banor. Men ju längre ned man når mot de allra yngste till, dess mer möter oss skådespelet af den opposition, som är omsatt vanmakt och som endast når att framställa det nyas karrikatyr. En sådan typ utgör t. ex. Edouard Rod, en trätorr bokmal, som endast öfverflödar i ett: i mångfalden af namn på den nya riktning, han förmenar sig själf invarsla, och som ger stycken med moralisk tendens på sin själfkonstruerade Kasperteater. (Inom parentes sagdt, är jag viss på, att herr Rod kallar sig anti-materialist.) Rod är den typiska återfallsrepresentanten.
För att finna många afnämare, torde det äfven vara nödvändigt, att man lemnar tidningen uti allmänhetens händer för det möjligen bästa pris, eiler så till Den 4 Juni f. m. sägandes gratis, såsom en ledamot här uttryckt sig; på det att i iksdagsförhandlingarnes verkliga beskaffenhet måtte blifva känd af folket i landsorterna, äfven så väl som i lmfvudstaden. R. o. Ad. har nogsamt förmärkt, att äfven de mest belackade af dess ledamöter hafva derföre icke saknat Ståndets förtroende, när de haft dem för sina ögon och kunnat bedomina deras handlingssätt. Således verka tidoingarne icke så ögonblickligt eller ofördelaktigt inom Stånden, men de göra det så mycket värre på alla frånvar., som icke veta hvad som är sanning eller osanning. Denna inflytelse griper djupt, ty hon verkar icke blott för ögonblicket, utan såsom ett på förhand gifvet omdöme äfven i längden möt alla dem, som ådragit sig tidningarnas ovilja. Det vore således visserligen väl, om en tidning i detta afseende skulle kunna utgifvas oväldig och i möjligaste måtto fullständig; men då den, såsom jag redan yttrat, måste omfatta alla Ståndens förhandlingar, så är den icke R. o. Adis ensak, utan tillhör alla 4 Stånden, ålin mening vore derföre, att om R. o. Ad. skulle behaga återremittera ifrågavar. betänk, till Ridd.Utsk., det bör blifva föremål för Ulskrs uppmärksamhet och för en ny framställning lill R. o. Ad, huruledes en tidning skulle kunna utgifvas för alla 4 Stånden. Örn detta förslag godkändes af R. o. Ad., borde det meddelas de öfriga Stånden, på det att man måtte samfäldt besluta och samfäldt verkställa detta företag. Sker icke detta, så tror jag, såsom jag började med alt säga, att R. o. Ad. endast skall förlora sina penningar, utan alt vinna ändamålet. Hr Stuart: Jag tror för min del, alt tiden är för långt avancerad, att man lämpligen vid denna riksdag skulle kunna göra något försök med en riksdagstidnings lifgifvande. På sätt
Ståndet biföll förra punkten,'sid. 7, och afslog senare punkten, sid. 8; N:o 106, i anledning af väckt fråga om upphäfvande af allt tvång i afseende pä skyldigheten att till vissa Bruk försälja eller leverera kol; Bifölls; N:o 107, i anledning af väckt motion, om behof af förändrade stad» gauden, i afseende på Tullafgifterna å från Finland och Ryssland till Sverige inkommande varor; Bifölls; N;o ro8, i anledning af väckt fråga, om inrättande af en Skola i staden Borgholm; Bifölls; N:o 100, i anledning af väekt motion, om inrättande af en Apologistskola i Borås; Bifölls; Piko 11 o, ytterligare om förändrade stadgandet! i afseende på Skeppares åliggande att uttaga så kallade Fribref och Turkiska pass; Ståndet fann för godt att, med frånträdande af sitt löira beslut, i vissa delar bifalla Utlåtandet N:o 110; N;o 112, i anledning af v^ckt motion, om belåningsrält uti publika fonder å torkad spanmåL S. D. FÖredrogos Högloflige Ridderskapets och Adelns i Protocolls-Ut - Frel. Vtdr. d. 8 Sept. 183i drag af den 3 Sept. och Hederv. Bonde-Ståndets Prot.-Utdr, af denna dag medcielade inbjudningar, angående spärrnings-anstallerne i och för Cholera-farsoten; Preste-Slåndet, som med Högloflige Ridderskapet och Ådel» instämde deri, att en underdånig framställning af Rikets Ständers åsigt angående denna fråga skulle ske genom en stor Deputation, vidblef sitt lattade beslut, och kunde i det öfriga icke någondera inbjudningen antaga.
Ifrån erläggande af all tionde af deras tackjernstillverkning böra de äfVen under samma tid vara befriade. Genom vidare undersökning vinnes förmodligen ytterligare upplysning, huru många skattlagda hemman finnas inom det uppgifna districts. De kunna ej vara så manga, att saknaden af deras utskylder kan uti Kronans intrader göra någon märkelig minskning, hvilken dessutom lätt ersättes genom indragningen af de förläningar, hvilka varit till andra Bergslager gifna, men sam nu troligen försvinna. Friheten för tiondetack jern är ingen förlust, ty deraf har förut ej varit någon påräknad inkomst. Om en Bergsrörelse kan komma i full gång, endast genom de nu föreslagna medel, så synes väl aldrig en för Staten och det allmänna så båtande näring med mindre uppoffringar kunna erhållas. Under dessa hufvudsakliga synpunkter och med successivt utvidgad verkningskrets go2 Besv. och Ekon. Utsk. Betinkanden. har Utskottet föreställt sig företagets framgång kunna beredas, då man betraktar saken utur en vidare synkrets, ock hvarförutan dea hvarken kan eller bör blifva föremål för Statens speciellare omvårdnad eller bekostning. Hvad som angår anläggandet i Jukkasjervi och OfverTorne Socknar af en Bergslag omkring Torne och Lainio elfvar, grundad på malmfång ifrån Junosuando och de öfriga inom samma Lappmark belägna Jernberg, hvarvid inköpet af Kengis Bruk och thy åtföljande lägenheter blefve nödvändigt3 så, och ehuru det icke kan förutses, hvilka anledningar an framtid, sedan saken kommit i vederbörlig fart, kunna framvisa ; synes likväl, dels i anseende till längre transporter, dels till ett glesare bebodt Land och svårare klimat, samt slutligen till dess granskap med Rysska gränsen, de dermed förknippade svårigheter vara så stora, att Utskottet åtminstone för det närvarande icke kan tillstyrka uppoffringar eller några åtgärders vidtagande i detta hänseende. Då dea föreslagna strömfarten på Lina och Ängeså elfvar kommer i gång, behöfva \äl Lapparne ej så mycket tillit as, som förut skett.
Göthe. R. o. Ad. torde numera kunna bedöma, antingen Gr. Frölichs eller mina uppgifter rör:de ifrågavar. ämne varit falska. Gr. Frölich, Dav.: Först får jag vädja till prot., att jag aldrig nyttjat orden falska och oriktiga. För det andra, då Hr Stuart sagt, att jag varit motor eller motionär i frågan, bar han sagt något, sorn strider emot betänk., hvilket innehåller, att Prosten Åstrand väckt motionen. Det är visserligen möjligt, att jag varit närvar, i Etsk., då frågan först väcktes, och att protocollisten dervid intagit något yttrande, hvaruppå jag sedermera icke gifvit akt, och jag lemnar gerna till Hr Stuart att hafva närmare relationer till notarien; men jag upprepar, att det är oblygt af Hr Stuart att uppgifva mig såsom motor, då Hr Åstrand för mig förklarat, det han redan vid riksdagens början väckt denna fråga och sjelf i betänk, erkänt sig vara motionär. Jag upp^- repar min öfvertygelse, att det blott varit för att biträda sin vän Dalman, som Hr Stuart gjort denna uppgift; och jag förmodar, att R. o. Ad. af betänk, inhemtat, att Prosten Åstrand är motionär, hvilket jag äfven kan åtaga mig styrka med hans eget origiroalconcept. Det är derföre oblygt att villa fullfölja en sådan injurieprocess. Hr Stuart: Jag har, så vidt jag kan erinra mig, aldrig i min lefnad begagnat ordet "motor.” Jag tillkännagaf, att Gr. Frölich var den egentlige motionären till omför - Den 4Maj f. m. 57 förmälda förslag. Denna uppgift har jag nu styrkt. Att, emot innehållet af den nu upplästa officiella handlingen, fortfarande påstå, att det varit oblygt af mig att framkomma med en sådan uppgift, ådagalägger ett förhållande, hvars rätta halt jag endast torde behöfva öfverlemna till R. o. Ad:s eget omdöme att behörigen bedöma.
— Hon var inte riktigt frisk, när fru Platin skref. — Då är hon död, Harald, du kom för att tala om det? — Ja. Den gamla lade handen öfver ögonen och vände sig bort. — Är hon död? — Mormor lilla, ta’ det inte så, jag är så dum att förbereda, jag har sagt det för hastigt. Mormor lilla! — Hon dog ensam, bland främmande, och jag, som sitter här omhuldad af så mycken kärlek! — Hon hade nog blifvit en bättre hustru än jag — jag har inte förtjänt. Låt mig se, hvad fru Platin skrifver! Harald räckte fram brefvet. Hon tog det med darrande hand och stora tårar runno långsamt ner för det svartkantade papperet. Det andra papperet, testamentet, lämnade han inte, det skulle han först själf läsa igenom. — Lägg dig ett ögonblick här på soffan, mormor, sade han efter en stunds tystnad, då han såg, hur det alltjämt ryckte kring de tunna läpparne, så skall jag svepa plaiden kring dig. Se så där ja, ligger du bra så? Bry dig inte om mig, jag tar en bok, försök du bara hvila! Hon låg med öppna ögon och såg på det vackra, manliga ansiktet bredvid sig. När han fångade hennes blick, nickade han till henne och strök sakta hennes hand. — Stackars, stackars Ulrika, sade hon, efter en stund; det var alltid synd om henne, i hela hennes lif — och jag hörde henne aldrig klaga, aldrig vara bitter, — jo en gång. Det var också därför att hon ville ge. Marie-Louise Löfvensköld skulle ha bröllop. Hon var en mycket god vän till Ulrika och hade varit mycket snäll mot henne, och så ville Ulrika gärna ge henne en bröllopspresent. Hon broderade en kudde till henne och skickade upp den första lysningsdagen; hon var sjuk, så hon kunde inte gå själf. Dagen efter kom det ett par vänliga rader till tack och en låda med några af brudens aflagda klädningar och ett par handskar. Jag har aldrig sett en sådan förtviflan som Ulrikas; jag var händelsevis uppe hos dem, när lådan kom, annars hade jag aldrig fått höra något om det, sådant där behöllo de alltid för sig själfva, men då sade hon: Ser du Malvina, de fattiga få inte ge, de skola ha betaldt.
Konungens Refallningshafvande ega att, efter Magistratens och stadens Äldstes hörande, årligen bestämma det för hvarje stad erforderliga antal af värdshus, källare, spisqvarter eller andra näringsställen, der, på sätt här ofvan stadgadt är, brännvin må utminuteras, och hvilket antal bör vara så inskränkt, som möjligt är; skolande Magistraten noga tillse, att till dylik näringsrätt antagas och bibe - Escpedilions-Utskottcts Förslag till und. Skrifvelse, N:o 199. 659 hållas endast tjenlige, ordentlige och välfrejdade personer, hvilka antingen ställa borgen för skattens utgörande, eller densamma i Förskott erlägga. Äfvenså tillkommer det Konungens Befallningshafvande att å landet sparsamt och efter noga ompröfvande, sedan vederbörande Pastor och Socknemän, samt, der så anses nödigt, äfven Häradsrätt blifvit hörde, meddela tjenlige, ordentlige och välfrejdade personer tillstånd, under ofvannämnde vilkor, till enahanda försäljning af brännvin, på obestämd tid, men icke utöfver ett år, å ett eller annat ställe, vid segelled samt vid sommaroch vintervägar, som, utan att vara landsvägar, allmänt begagnas; äfvensom, der behofvet för forslande det synnerligen fordrar, vid allmänna landsoch farvägar; och ege Konungens Befallningshafvande derjemte att, vid förutvarande innehafvares afgång, eller då näringsrättigheten af desse förverkas, eller på derom af Pastor och Socknemän gjord anmälan, efter omständigheterna, omflytta eller indraga öfverflödiga värdshus, spisqvarter och andra näringsställen. Pastor å landet vare pligtig alt hvarje år, vid Valborgsmässo-socknestämma, inhemta Socknemännens yttrande, huruvida något värdshus, spisqvarter eller annat näringsställe, med ofvannämnde minuleringsrältighet, inom socknen bör indragas, och i sådan händelse göra anmälan derom hos Konungens Befallningshafvande.
Det var ingenting allmängiltigt, ingenting som han kunde peka på; det var endast det, att det var hon. Han kunde icke tänka sig att hon skulle säga nej, ty han var så förälskad, att det föreföll honom som hade hon varit bestämd åt honom från begynnelsen, endast att han icke fått det klart för sig förr än nu. Han höll revy med sitt förflutna, och han tyckte att Gud ledt honom fram genom hundratals irrgångar, bara till detta enda; och allt som han kallade poesi, allt som han trängt tillbaka så länge »hundra tusen» var det väsentliga och det personliga intet, allt det välde nu fram i en enda bred ström, icke längre med ursprunglighetens porlande friskhet, utan med det uppdämdas slammiga bubblor. Men han gladdes ändå deråt. Syntes det icke som om han sjelf blefve ung, derför att det var en ungdomens lidelse, som bröt alla dammar! Och denna illusion gjorde honom lycklig. För ett tvifvel om hennes lycka hade det aldrig funnits rum: han ville ju gifva henne allt. Då vagnen körde in på gården, vaknade han upp som ur en dröm. Det skymde starkt, och ljus syntes ur ett par fönster. Han undrade, om hon sjelf skulle taga emot honom här ute. Nej, det var kyrkoherden som stod der på trappan för att välkomna honom. Sedan gästen hängt öfverrock och hatt i tamburen, bjöd värden honom in i sina enskilda rum. Der var varmt, och lampan var tänd. Patronen kände ett lätt bryderi. Han gned sina händer med ett eget klatschande ljud och gick fram och tillbaka på gångmattan som för att värma sina fötter. Kyrkoherden granskade lampan och modererade lågan ett tag. Det såg ut som om båda ville vinna några sekunder, innan de började samtalet. Patron Kristerson var stor och tjock. Hans figur gaf genom sin präktiga hållning ett intryck af kraft, men ur ansigtet hade prägeln af vällefnad till den grad utplånat hvarje karaktäristiskt drag, att det icke gaf något intryck alls, utom möjligen af en mätt och belåten trygghet. Hela hans uppträdande tycktes säga: jag har gjort mitt och njuter af frukterna. Kyrkoherden stod ännu vid sitt skrifbord.
Jag bestrider ännu en gang allt uptagande af et mäl, som genom justering wnnnit den helgd, at det ej mera bör kunna widröras: et sadan! uptagande skulle wara at uprifwa bwad Ridderssapet och Adeln förut bade til det hela och til alla desi delar fastställdt. Herr Silfverstolpe. Jag har ej yrkat uprifwande af något, som af Ridderssapet och Adeln blifwit saststäldt, utan endast ogillande af en Ledamots enssilta uttryck, som icke föranledt nägot beslut, och äfwen dem har jag ej begärt skola uttagas ur ?rococollet, emedan ett pusteraclt krotorol! ej bör kunna rubbas. Jag anhäller nu blott om upläsning af Herr ^siversten Schönströms första Dicrsmsn och af mitt, bwarefter Ridderssapet och Adeln gönast ssall sjelf finna sit omdöme. Herr Grefwen och Landtmarssalken proponer»äe at Ridderssapet och Adeln torde anse - Dm 19 Junis. 81? se gora tilfyllcst om hwad i detta ämne blifwit ä ömse sidor anfört, singe sta i protocollet för hwars och ens enffilta räkning. Härtil ropades mänga Ja, och nägra klej; men wänge af Ridderflapets och Adelns Ledamöter yrkade at fä höra Major Silverstolpes vic^msn af d. dennes, hwilket derföre nu uplästes. Efter upläsningen ropades starkt om xro. position. Herr Grefwe» och Landtmarffalken yttrade at proposition sädan den kunde blifwa redan wore gjord; Men häremot ropades klej, och at xroposidon yrkades pä Major Sillverstolpes I)ic iLinen. Herr Grefwen och Landtmarffalken. förklarade sig ej kunna göra proposition i et amne, som redan wore afgjordt. Härwid förspordcs nägon oro. Grefwe 6e Is 6Lrclie, ^cod, fräga är ej här om uprifning af et beslut.