Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan kunde begrafningen ske på tveggehanda sätt, antingen genom att bränna den döda eller genom att lägga honom oskadd ned i jorden; derefter höljde man stenar och jord, i förra fallet öfver askan, i senare öfver sjelfva liket. Snorre Sturleson säger, att bränn-åldern gick före den tid, då man begrof i högar. Graffynden visa, att Svearne hade för sed att bränna sina lik. Deremot synas Norska fynd tala för bruket af jordandet under hednatidens senare skeden och vi få väl dertill föra Snorres utsaga. Om detta begrafningssätt tala äfven sagorna ofta. Eyrbyggja-Saga omtalar dock en likbränning, ehuru under egna förhållanden. Då gräfde man nämligen upp ett för någon tid sedan jordadt lik i hopp att, när man bränt det, blifva befriad från de arga spökerier som hemsökte trakten. En föreställning om den dödes öde, som förekommer hos många folk och särskildt hos de Germanska stammarna, är den, att den döde i en farkost ger sig ut på hafvet till fjerran land. Beówulfsången, som behandlar de Götiska förhållandena under den tid, då Svearne sökte utvidga sitt välde mot södern, talar om en dylik utfärd. Hvem minnes ej att Balders skepp itändes eller hvad Ynglingasagan förtäljer om sjökonungen Hake, hur han döende for till hafs med brinnande skepp? Samma föreställning eller åtminstone en påminnelse derom finna vi på Island, ty Snorre godes fader begrofs i sitt skepp med en träl liggande i förstammen. Öd, Kettil plattnäsas dotter, lades ock i ett skepp med många dyrbarheter. I Sverige har man funnit en krigares qvarlåtenskap i en högsatt farkost (vid Ultuna) och vi se skeppsformen i de flerstädes förekommande ovala stensättningarne med spetsiga stammar. Sådant var Isländarens enskilda lif. Den som läser sagorna, finner i dem omklädnaden till det skelett, jag uppvisat. En frisk, sval luft fläktar oss till mötes ur dessa sagor, en styrkande luft, sådan som man får andas bland fjällen.
Saxe säga något om “moster Cécile“ – hon hann icke uppfatta, hvad det var – och för den skull hade hon i flera dagar efteråt liksom ett misstänksamt agg till dem. Det generade henne, att hon alltid fick beröm för sin franska, och det förödmjukade henne, när de andra afundsamt sade: “Tror väl det, hon som har en infödd till mamma“. Sedan, efter en barnbal, hon hade varit tvungen att göra, och som hade lyckats bli berömd som “öfverdådigt stilig“, tog hon plötsligt ett annat sätt. Hon började tala vidt och bredt om allt, som de hade derhemma, och om deras egendom på landet, – litet drygt, nästan skrytsamt; hade bonbons med sig i skolan, sade ofta “vi“ och “vi brukar“, och var ängslig för, hvad “mamma skulle tycka“, om hon gick på gatan sedan det börjat mörkna. Men hennes blick var orolig, liksom forskande, när hon talade, och hon spände ovilkorligt öronen, så fort der sedan hviskades vid en pulpet. Då hon var borta, var hon alltid mycket angelägen om att uppföra sig ytterst korrekt och comme il faut, – till den grad, att hon i allmänhet ansågs för stel och litet sipp, och ofta citerades af mammor som ett efterföljansvärdt exempel på “fint sätt“. Det var den enda flicka i skolan, som aldrig talade om herrar. Eva var smått sjuklig och dertill icke mycket försigkommen i läsning, så att hon alltjemt fick enskild undervisning i hemmet, – termin efter termin uppsköt man att skicka henne i skolan. Hvar gång det icke blef af, kände Alice ett slags lättnad; hon var alltid rädd, att systern på något sätt skulle kompromettera dem, icke vara “fin“ nog. Förhållandet till fadren var under hela hennes uppväxt lika innerligt och förtroligt som förr, och hon var ännu alltjämt hans ständiga sällskap. Men de kände båda – dag för dag kände de det tydligare – att deras sätt att se och bedöma saker och ting småningom blef så milsvidt olika. Hans melankoliska resignation och blaseradt erfarna skepticism irriterade nu ofta den unga flickan, och der var ögonblick, då hon harmsen kunde tycka, att hennes far var svag och omanligt modlös.
Hvarförutan Kongl. Stats-Con. toiret yttrat den förmodan , att alla olägenheter härvid skulle till det mesta blifva afhulpne , om Kongl. Hofstallet återfinge den rättighet, som det ifrån äldre tider och intill år iSiq ägt, att med de Kentegifvare i Upsala, Stockholms , Södermanlands och Westmanlands Län, hvilkas Kentehö är anslaget till Hofstallets utfodring, öfverenskomma, antingen levereringen deraf bör ske in natura eller ock lösen med penningar derföre må äga rum, till det pris, sorn i sådant fall af Hofstallet, med afseende å upphandlingen af motsvarande qvantum, varder utsatt, samt Hofstallet sjelft besörja om emottagandet och hit. Den 29 Maj, hiftransporterandet af allt det som in natura levereras. Då det alltid stöde i Rentegifvarnes fria behag, att antingen leverera in natura eller betala med penningar efter det utsättande priset, om de funné det för sig tnera förmonligt eller beqvärnligare; så skulle de, hvilka nu ej äga en sådan rättighet, enär allt mäste ovilkorligen in natura levereras, icke förlora vid deri nu. föreslagna anstalt, men Hofstallet deremot v rina den förmon, att det kunde förse sig med en duglig och fullgod utfodring samt, jemte vidtagande af förr vanliga säkerhetsmått för emottagniugen, afven kunna afpassa transporten af det levererade på sådana tider, då emotragningen här vid Hofstallet vöre heqvämast och ej hindrad eller uppehållen af andra-på samma tid inträffande levereringar, hvilket nu icke hade kunnat forelommas, då befraktningen af Stats-Contoiret sko. lat1 besörjas , genom beting med Skeppare, Och vöre den enda utgift Staten härvid skulle komma att vidkännas, befraktningskostnaden för det, sorn hittransporteras; derjemte , i händelse af bifall härtill, uti Stat borde bestämmas precisa beloppet af det Rentehö och halm, sorn Hofstallet ifrån ofvannämnda Län, i sådant fall, agde att disponera, samt Kongl. Majus Befallningshafvande i samma Län derom underrättas.
I afseende ä bestämmandet af de löne-belopp, hvar och en af Inrätt - Jia Expedilions-Utskotlels Förslag till und. Skrifvelse, N.-o 168- ningens ordinarie embetsoch tjenstemän samt betjening sålunda bora åtnjuta, bar förekommit, huruledes bland löne-förmonerne blifvit inräknade för Secreteraren, sportler 50 R:dr. „ Ombudsmannen, 12 procent af indrifne balancer, enligt medel-beloppet för de 10 sisla åren . 269: 45. 4.
Stjernstedt måtte icke hafva hört, att jag i mitt sista yttrande förklarade, det jag tillförene varit af samma mening, som Const.Utsk. i sitt förslag framställt, men att jag af skäl, dem jag äfven framlade, sedermera derifrån afstå». När jag vidblifver en yttrad mening, he - 138 Den 8 Mars e. m. ter det: ”Hr von Hartmansdorff är odrägligt envis”; och ändrar jag någon gång tanke, så lägges det mig äfven till last. Frih. Raab, Adam Christian: Det är visserligen ett gammalt ordspråk, som säger, att man blifver visare för hvarje dag, men jag tror att R. o. Ad. i denna fråga bör sätta mera förtroende lill hvad Hr von Hartmansdorff tillförene deruti yttrat och således gilla det förevande förslaget. Hr Printzensköld: Jag har visserligen icke förhanden det band af R. o. Ad:s Prot. vid sista Riksdag, uti hvilket mitt yttrande i denna fråga finnes intaget, men mitt minne sviker mig icke då jag säger, att jag var en af dem, som ogillade förslaget. Jag hyser fortfarande samma åsigt, som jag då yttrade, eller att någon ändring af grundlagarne ej bör ske, med mindre densamma, på sätt grundlagen tydligen säger, är både nödig och nyttig. Det nu under öfverläggning varande förslaget eger, enl. min tanke, ingendera af nämnde egenskaper. Det är icke nödigt, emedan erfarenheten ådagalagt, att det förstärkta StatsUtsk. hittills till landets belåtenhet afgjort de stridiga frågor, hvilka till detsamma hänskjutits. Att förändringen icke heller är nyttig, vill jag bevisa derigenom, att om jag, i motsats till Gr. Lagerbjelke, förutsätter, att Beviiln. Utsk. händelsevis blifvit sammansatt af sådana ledamöter, till hvilkas åsigter i alla bevillningsfrågor Ständerna icke hafva fullt förtroende, t. ex. af s. k. frihandelsmän, vore det ganska skadligt, att Bevilln.Utsk. finge i sista hand afgöra tull-bevillningen, men deremot nyttigt att detta skedde i förstärkta StatsUtsk. der måhända motsatta åsigter vore herrskande.
Bet. N. o 27. 21 sine egne och sina grannars Landtman!) avaror få kringfara i landet, för att dem försälja, snarare må skyddas, an att sådant må dem förnekas, samt att hvarje Svensk Undersåte må bibehållas vid sina välfångne privilegier, enligt Grundlagarne, han må vara hemma i Söder eller Norr af Sverige. Af Herr Friherre Cederström: Då jag ej kan förena Utskottens nu fattade beslut med grundsattserne för medborgerlige rättigheter i ett fritt Samhälle, får jag emot beslutet anmäla min reservation och dervid förklara, det jag anser att Vestgöthe-handlandernes öfverklagade bandel med utländska varor är högst obetydlig i jemförelse till den, som af öfrige Handels-Societeterne i Riket dermed idkas. I min öfvertygelse borde den frihet, Yestgöthe-handlanderne hittills egt, blifva utsträckt till samtlige medborgarne inom Fäderneslandet. Af Herr Berg von Linde: Emot Höglofl. Utskottens Beslut att tillstyrka underdånig anhållan om förbud för Städerna Borås och Ulricehamns Borgare, samt Invånarne i 7 härader af Elfsborgs Län, att idka Gårdfarihandel med egne tillverkningar, reserverar jag mig. Enligt min öfvertygelse står delta Beslut i rak strid ej allenast mot det Betänkande, Höglofl. Utskot - 21 Bil. t. Lags. Allm. Besn. o. Oec. Utsk.Bet. N.-o 2 7. ten afgifvit under N:o 23, i anledning af väckt fråga om åtgärders vidtagande mot oloflig Landthandel i Norrland, utan äfven mot den rättighet hvarje medborgare ostridigt måste ega, att, på sätt honom godt synes, afyttra egna till verkningar och slöjdalster. Om denna rättighet skall fråntagas Vestgöthen, kan den, i min tanka, icke med bestånd af rättvisa och billighet bibehållas för Invånarne i Rikets öfrige Provincer, hvilka för närvarande utöfva densamma.
Yi äga den, M. H., och ju högre vi förstå att den värdera, ju angelägnare måste oss vara att hägna denna dyrbara egendom, ju vigtigare att försäkra oss och efterkommande dess oqvalde besittning. Hvarje samhällslefnadens institution bär inom sig sjelf grunden till sitt bestånd eller fröet till sin upplösning. Detta sednare finnes allestädes der de äro kränkte, dessa allmänna, eviga grundsatser af rättvisa, hvars sanning och oföränderlighet af den obildades naturliga känsla och af tänkarens djupsinniga forskningar lika bestyrkas. Tankans fria yttrande är menniskans rätt, — men liksom alla dess rättigheter har äfven denna en gräns. Den utstakas af den grundsats uppå hvilken allt begrepp om samhällslefnad och medborgerlig frihet hvilar, den att friheten till hvad handling som hälst äga vi blott under det förutsatta vilkor, att den ej kränker andras rätt. Är denna grundsats i vår Tryckfrihetslag iakttagen? Bilaga C till Mern. N:o 3. 301 Det är derom jag går att inför Ståndet framställa mina tankar. Jag förbigår således hvad emot sjelfva redactionen af deniia lag blifvit anmärkt — ej af okunnighet om den viisenteliga skada, oordning i den mekaniska uppställningen af sådane vigtiga handlingar kan åstadkomma, utan af öfvertygelse, att intet behöfver tilläggas vid det, som i detta ämne så ljust och så redigt blifvit anmärkt. Af samma skäl förbigår jag äfven den i Juridikens annaler ohörda och oförgäteliga rättegångsordning, sorn i de fall, der brottet med böter umgällas skall, betager domaren all möjlighet att erfara, hvem som skall böta. Jag går längre och påstår, att, om än ofvannämnde brister skulle afhjelpas, är ändå hvarken allmän eller enskild rätt i denna lag skyddad emot missbruket af den frihet, den lemnar. Allmän rätt kräfver, och helig är denna fordran, att Religion, Seder och Regering bibehållas vid den vyrdning, som utgör styrkan af samhällsbandet och af intet annat, aldraminst af fcenetiska vildhjernors foster, kan ersättas.
Inom Corrections-inrättningarne hafva åtski 1- lige enskilta mordförsök af fångarne mot bevakningen in träffa t, äfvensom större sammansättningar till rymningar derstädes flere gånger blifvit upptäckte och motade, och några gånger oupptäckte verkställts, under den tiden byggnaderne ej lemnade något materielt värn emot dylika planers utförande. Vid de tillfällen, då flere fångar på en gång i posternas åsyn verkställde rymning, ropades, varnades och lossades skott för att hindra dem derifrån, men då detta ej hjelpte, och de rymmande ej kunde upphinnas, rigtades slutligen skott mot dem, oansett de bevakandes tveksamhet, huruvida de kunde våga att på sådant sätt begagna sina vapen. Vid t vän ne sådana tillfällen blefvo fångar blesserade. Den första gången dog rymmaren af skottet några veckor derefter. KrigsRätt sammanträdde och undersökte förhållandet, men dömde soldaten fri, ty rymningsbrottet var lagligen bevisad t. Vid det andra tillfället föll den blesserade, som jemte en annan fånge uti båt redan hunnit långt från stranden, men han återställdes snart igen. Begge upphörde dock efter skottet med rymningsförsöket, bådo om nåd, och återfördes till fängelset, och landet be48 II. 11 * Den 3 November e. m. friades såmedelst från besöket och kringstrykandet af tvenne brottslingar, som icke agde annat att lifnära sig med, än hvad de olofligen kunde taga från landets invånare. Denna händelse ansåg jag mig eméllertid böra begagna, för att visa de öfrige Correctionisterne vådan af försök att handla olagligt, och att olofligen tillvinna sig friheten. Så snart den blesserade Correctionisten hunnit läkas, framställdes han, tillika med hans medbrottsling, för det öfriga betydliga antalet Correctionister, hvilka nästan alia, för sina arbeten utrustade med grofva verktyg, omgåfvo sina obeväpnade styresmän, och afhörde med rörelse de skarpa åtvarningar, som af rymningshändelsen och dess påföljder hämtade både anledning och styrka.
Lånerörelse, Bankens, reglering deraf 37, 48, 57, 62. om åtskilliga ullänings-fonders sammanförande (ill en gemensam fond, benämnd Bankens reserv-fond 37, (sid. 8, 68) 48, 57. om jernbelåningens i Stockholm öfverflyIlning till Banko Diskont-verket 37, s, 8. om tillfällig förstärkning af fonden till diskontering och utlåning för handel och näringar m. m 2. om förhöjning af räntan vid vexel-diskontering 4. om förändrade föreskrifter rör. uppoch afskrifnings-räkningen 10. om ifrågasatt indragning af Bankens hela lånerörelse 17. om förminskning af fonden till utlåning mot inteck - ning i fast egendom 37, s. 12—13. om förhöjning af räntan å fastighetslån „ s. 14. om upphörande af skiftesoch odlings-lån . „ s. 22. om förminskning i det till manufakturernas och fabrikernas understöd anvisade kreditiv s. 25. om upphörande af den Fahlu Bergslag medgifna kreditiveller låne-rätlighet i Banken „ (s. 27) 71. om Sparbanks-kreditivens öfverflyttning från Låne afdeln. till Banko-diskonten „ s. 27, 50,52. 4 Lånerörelse, om begagnande i laneoch kreditiv—väg af medel, innestående på räkningar i Depositions-afdeln. „ s. 29. om förminskning i fonden för utlåning med omsätt ningsrätt s, 33. om rättighet för Banko-fullmäktige att, vid utlåning från Handelsoch Närings-diskontfonden, höja räntan s. 35. om förlängning af lånetiden för lån med omsätt - ningsrätt s. 53. om ersättande af upphörd Privat-Bank . „ s. 55. om försträckning till Filial-Banker (s. 59.) 48, 57, 62. Löneförhöjning åt Bankens, Diskont-verkets och Tumba bruks tjenstepersonal och betjening 42. „ för Kanslisten W. Maechel 73. ffl. Maechel, W.
Betraktas proportionen efter pari, blir saken ändå åskådligare: Bankens Sedelstock 3o,000,000. Dess Silfver , 5,000,000 jemt |:del. För Silfver-fondens ökning med 1,000,000 skulle då kunna uppoffras i sedlar ända till 6,000,000. 6,000,000. 36,000,000. innan det förra förhållandet af 1 till 6 vore försämradt; så att allt hvad den köpta Millionen mindre kostat medförde ett närmande åt den bättre proportion, som, för obehindrad vexling, antages vara nödvändig. • Specicla Banca-Ut skottets Betänkande. Speciela anmärkningarne mot de af Banco-Utskottet till ändamålets befrämjande föreslagne åtgärder röra egentligen: 1:0 Olämpligheten att inskränka den rättighet tili vexiars upphandling afven på Bankens egen risque, sorn allt hittills enligt Banco-Reglementet varit Banco-Styrelsen öppen. 2:0 En af förenämnde inskränkning befarad menlig påföljd, bestående deruti, att operationerue sålunda skulle komma blott några få af Hufvudstadens större Handelshus till godo, men de vexlar, andra Städers handlande hade att erbjuda, förblifva osålda. 3:o Sannolikheter , att bättre priser skulle kunna erhållas vid Banco-Styrelsens omedelbara befattning med vexelupphandlingar och införskrifning, än genom Börsens biträde och medverkan. 4:o Grundlösheten af Banco-Utskottets yttrade farhåga mot vexeluppköp på Bankens egen risque och dermed förenad direct åtgärd att silfret hitförskaffa. Bih. till ftikj. St. Prot. 1828,1829.6:1c Sami. 3. aldra Haft. N:o 6. 5:o Befarade vådor och olägenheter derigenom, att upphandling af Silfver mot förshott skulle blifva medgifveu till alldeles obegränsad summa, oeh 6:0
I fråga åter om den af Ridd. och Adeln beslutade skyldighet för bolaget, att ställa säkerhet för fullgörandet af dess förbindelser, finner Utskottet, att det ovilkorliga åläggandet af en sådan skyldighet sannolikt skulle helt och hållet motverka bildandet af ett bolag och dessutom vara utan ändamål, enär någon utdelning å jernvägsaktierna icke få ega rum förr än genom verkställd besigtning blifvit årligen utrönt, att bolaget fullgjort sina förbindelser, i fråga om jernvägens underhåll och ändamålsenliga skick, samt i följd häraf något äfventyr för staten icke är att befara, helst Kongl. Maj:t jemväl fått sig öppet lemnadt, att föreskrifva de ytterligare bestämmelser, som Kongl. Maj:t kan finna betryggandet af stadens rätt kräfva. Utskottet tillstyrker derför, att detta Ridd. och Adelns beslut måtte få förfalla. 4:o Enär den af Borgareståndet, i afseende på 7 punkten litt. a) beslutade, här ofvan intagna, redaktionsförändring, hvilken Ridd. och Adeln biträdt, eger företräde framför den af Utskottet gjorda framställning, inbjudes Presteståndet att äfven antaga ifrågavarande förändrade redaktion af litt. a) i berörde punkt.
Styrelse kunde visa ett sådant förtroende, tillhör det dock mensklighetens ordning, att närvarande Styrelse en gång måste ombytas; och hvar har man väl borgen för, att en annan Styrelse använder medlen till de ändamål, man nu fästar vid förslaget? En talare har ganska riktigt anmärkt, alt orsaken till penningebrislen ligger i bristen af ett fast mynt och den jemna ombytligheten i våra oeconomiska författningar. Talaren har tillagt, att dessa författningar uppkommit genom vindkast J3cn 5 Juni f. m. i35 från Ständerna i deras önskningar hos Konungen. Jag vill då antaga delta, ehuru det likväl kan anmärkas, att Styrelsen måtte varit särdeles böjlig för vindkasten; men lätom oss nu undersöka orsaken till bristen på mynt. Denna torde återiinnas i vindkastningen uti önskningarna från andra Statsmagtens sida. Då tycker jag, att qvittning å båda sidor är det enda rättvisa sätt, på hvilket man bör uppgöra räkningen. Man har sagt, att Regeringen gjort iner för näringarna än R. St. Jag vill visst icke bestrida Regeringens goda afsigter; men jag ville likväl icke, att man helt och hållet blottade Ständerna på den lilla förtjenst, sorn sig å dem kan belöpa, dymedelst att man ihågkommer, att hvad Styrelsen i denna viig kan hafva gjort, har verkställts med af Ständerna beviljade medel. Det torde fä gälla såsom ett litet saldo i den svåra räkning, man å andra sidan uppgjort. Jag anhåller, att detta yttrande må få åtfölja remissen, och upprepar än en gång mitt afstyrkande af bifall till motionen. H. Ex. Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum bomme i eftermiddag kl. 6 att fortsattas. Hr Dalman, Wilh. Fredr.: Det har visserligen blifvit så mycket yttradt i denna fråga, att för mig föga återstår, och jag skall således söka undvika vidlyftighet. I ett föregående plenum, då Ilr Frih. Ehrenborgh väckte detta förslag, uttryckte jag någon tveksamhet , huruvida jag skulle vilja detsamma biträda.
Äfven äro de Lagstadde Tjenstehjonen dyrlegde, mest i följd af begär till allt för tidiga äktenskap och bosättningar på egen hand med svaga tillgångar för lifsbergning, och ofta utan andra sådana, än de, som kunna erhållas genom tillfällig arbetsförtjenst. Ett karl-dagsverke betalas numera med 3a sk. Banco och ett qvinns-dagsverke med hälften deraf. 3:o Näringar.. Jordbruket, med hvilket icke någon annan Näring kan täfla, är, i denna ort öfverallt, med ytterst få undantag, på det sätt inrättadt, att åkern består utaf 2:ne lika stora afdelningar, eller så kallade år-vägar, hvaraf den ena hälften årligen hvilar, eller såsom det heter, ligger i Träde, och, huf - — 7 ~ ♦trdsakfigen genom plöjning 2:iie gånger med så kallad Trädstock, eller Årder, men sällan med Plog, beredes till nästa års skörd, under det att den andra hälften bär Höst-Råg, Korn och något Hvete. Det mest brukliga sädes-slaget är Råg,- emedan den gifver de säkraste skördarne. Dernäst komma Korn och Blandsäd, ehuru i senare åren' minskade, emedan erfarenheten visat att Korn ofta slagit felt; Hvaremot Hvete, i synnerhet vid Berregårdarne nu utsås mera än förr. Hafra, Blandsäd och något litet Vicker sås egentligen blott på Nyplöjen; Men Ärter, Rofvor, Bönor samt stundom äfven Potatoes, på Trädesåkern. Sädesslagens proportion lill hvarandra är olika, allt efter jordmånens olika beskaffenhet. På den bördiga5 slattbyggden liar åkern, vanligtvis, lera till botten. Man torde kunna antaga, att der, nu mera utsås ||- Råg, || Korn och Blandsäd samt 52? Hvete. På den svagare jorden sås, deremot, ännu mera Råg och mindre Korn. Af Lin och Hampa odlas allt för litet. Ganska tjenlig jordmån dertill finnes dock, särdeles i nordliga delen af Länet.
Deremot dristar jag försäkra, att om och när det händer mig att blifva domare i en fråga af den beskaffenhet, som blifvit imaginerad, jag hvarken kan eller skall döma annorlunda, än efter det begrepp om lagens rätta mening, som jag här sökt ur dess ordaförstånd utvickla. Finnes det ostridigt, att den, som nedrifvit hålldammen, är ägare till grunden, hvarpå dammen blifvit uppförd, och kan den, som dammen byggt, icke visa sig hafva dertill ägt rätt eller lof; så skall jag icke anse mig kunna döma till ansvar för nedrifvandet. Befinnes det åter tvistigt, huruvida den byggande ägt rätt att uppföra dammen; så skall jag vid vite förbjuda honom att åter uppbygga den, tilldess lagligen varder afgjordt, om byggnaden mot den nodrifvandes ') vilja får åter hyggås ') Enligt en mot mig gjord språkanmärkning får den dag, sorn påföljdcr ieke heta den påföljande, utan skall heta den påfuljde. I fall så iir, har jag ock här orätt användt den byggande och den nedrifv art de lor att uttrycka den sorn byggde, och den som nedref, och jag hade i stället bordt säga den byggdé och den nedrifne. Det är sannt, att »hvad. som redan följt, ej iner kan följa». Men skulle eller ej. Men omöjligen skall jag förordna, att den, som nedref, skall åter uppbygga, innan afgjordt är, att den, sorn byggde, ägde rätt att bygga. Grunden till \itets föreläggande skall jag hämta från Byggn.bl. 10: G angående sättet att behandla käromål om intagor eller annan åverkan. Man bar felaktigt läst mina ord, när man föregifver mig hafva antagit, det den tilltalade i det omtvistade fallet skulle varit ensam ägare af den mark, hvarå byggnaden funnits uppförd. Flan behöfde icke vara ensam ägare, för att hafva anspråk att i sin äganderätt icke störas; dertill var nog, att han var delägare; och såsom sådan uppgifven förekommer han i det nådiga Utslaget.