Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Kan det väl målas en tafla så beundransvärdt vacker som han fann denna rosenröda kammare, på hvars paradsäng lyste det hvita engelska täcket och hvars dragkista, bord, stolar och hörnskåp luktade nymålning i den grad, att det blef en verkligen hemlighetsfull lukt, påminnande om den, som råder i de boningar, der icke lifvet, utan döden herrskar! Och detta blef ännu mera illusoriskt genom doftet af nyknoppadt löf och blommor, det finhackade granriset på golfvet samt de långhvita gardinerna, ännu icke uppfästade på sidorna, emedan de skulle bli vackrast, om Helenas egen hand förrättade det arbetet. Men icke en tusendels mörk tanke på något stundande sorgspel fick inrymme i Borgmans själ, der han just nu på söndagseftermiddagen stod försänkt i salig åskådning af sitt paradis och lät blicken hvila på det lilla nattduksbordet, der han lagt ”sin hustrus” psalmbok och bönbok, med vikning i båda. En djup högtidlig rörelse erfor han väl; men långt ifrån hemsk, innefattade den hans brinnande tysta tacksamhet till Gud, som tillåtit honom gå så väl i land med sina beslut, att han blifvit en helt och hållet ny menniska. Han tänkte sig äfven långt tillbaka i sin värnlösa barndom, sin ensliga ungdom, sin trötta mannaålder, alltid utan band; och sedan tänkte han på huru länge han älskat i tysthet, aldrig trott det vara värdt att hoppas på någon förändring. Och nu måste han med ihopknäppta händer tacka den allsmäktige förbarmaren, som haft misskund med hans trötthet och ensamhet och låtit honom finna en själ så slägt med hans egen, att de säkerligen blifvit skapade för hvarandra. Under pröfvoåren hade han ett par gånger vågat framkasta för sig sjelf den tanken: ”Om Gud ändå liksom förhastat sig i sin nåd – om han toge henne ifrån mig!” Vid blotta denna tanke började han darra och förvirras ... Men det var längesedan han så uppskakade sig. ”Blir det då aldrig slut med funderingarne, min käre löjtnant!” hördes mäster Björkelunds röst från andra dörren.
Det sedermera upprättade Lagförslag i afseende på Bankens organisation, rörelse och förvaltning, hvarx utarbetande varit åt Banco-Secreteraren enskildt uppdraget, är, enligt hvad förut af Utskottet anmäldt blifvit, redan vid Riksdagens början till Utskottet öfverlemnadt, och under den 25 sisth April har Utskottet jemväl fått från Fulimägtige emottaga det af Comiterade uppgjorde förslag till Departemental indelningen samt Redovisningsoch Tjenstgörings-Ordningen, tillika med dervid afgifne Utlåtanden från Bankens Commissariat, samt det under förslagens förehafde granskning hos Fulimägtige förde serskilde Protocoll, innefattande hvad Fulimägtige dervid ansett böra förändras, jemkas och ytterligare bestämmas. Utskottet hade visserligen önskat att, såsom med ordningen mest öfverensstämmande, kunna, före pröfningen af sistnämnde förslag meddela dess Utlåtande öfver de utarbetade förslagen till Lag för Banken, men då sådant, af de skäl Utskottet förut uppgifvit, ännu icke är möjligt, finner Utskottet, till tidens vinnande, sig föranlåtet, att först till Rikets Ständers afgörande öfverlemna de framlagde förslagen till Departemental indelningen samt Redovisningsoch Tjenstgörings-Ordningen inom Banken. I detta hänseende och på det att Rikets Ständer, utan behof af samtlige handlingarnes speciela genomgående, må vinna åskådlighet af hvad förändringarne hufvudsakligen innebära och åsyfta, får Utskottet till en början här lemna följande korta öfversigt af Bankens nuvarande Departemental-Indelning samt Arbetsoch Redovisningssätt, med antydan derjemte af de brister, hvilka roan förnemligast haft för ändamål att afhjelpa. Det egentligen gående Banco-Verket i dess förhållande till allmänheten, innefattande depositrörelsen, lånerörelsen och vexlingsrörelsen, hvilken sistnämnde nu mera är inskränkt till nästan blott sedelutbyten, bedrifves för det närvarande genom Vexel-Bankens Departement, Låne-Bankens De-< partement, Sju Special-Cassor samt Småsedelsoch Afräknings-Contoret. Vid granskning af desse
I allt fall kommer förlusten på denna expedition, efter mitt begrepp, hufvudsakligast deraf, att Directionen uppköpt säden under de dyra åren, och gömt den förläage, i stället för att i rättan tid använda den. I öfrigt är det anmärkningsvärdt, att di, enligt Directionens egit Utlåtande , Regeringens afsigt med expeditionen var, att ”medelst upphandling af spannmål, under Landtmannens då varande förlägenhet om afsättning, i någon större mon bidraga till sädesprisernas upprätthållande,” intet korn och ganska litet hafre i följd deraf blef uppköpt innom Malmö hus Län, där 1820 års gröda i synnerhet varit ymnig. Friherre Anckarfvärd, Carl Henric anförde 6krifteligen: (Se Bilagan N:o 4.) Grefve von Platen) Baltzar Bogislaus: Då jag vid flera tillfällen förut yttrat min tanka om Allmänna Magazinslnrättningen, torde jag nu blott få påminna, det jag anser de felsteg, som blifvit begångna i synnerhet då fråga varit om spannmålshandel, böra härledas ifrån sjelfva beslutet om denna inrättning, som var felaktigt i principen och hvilket det är angeläget att noga skilja från utföringen; ty äfven med bästa utföring måste resultaten slå illa ut, när principen är origtig och fekt måste då ock 522 Den 2? Junii f. m. falla på den. Ifrån den stund jag hörde en så vidsträckt Magazinslnrättning vara beslutad, beslutet må i öfrigt vara kommit hvarifrån som helst, ansåg jag såsom en nödvändig följd, att densamma förr eller sednare skulle urarta derhän, att den inginge i handelsspeculationer, hvilka efter min öfvertygelse, ej böra drifvas af andre än enskilte, aldrig för Statens räkning.
Jag öfverväldigades dock af den otålighet, hvarmed Ridd. och Adeln syntes vilja hasta till Bänkmansvalet. Med smärta seende mig nödsakad att deltaga i den oformligheten, att hörja functioner, innan utredt blifvit, hvilket Reglemente Ridderskapet och Adeln hade att efterlefva, tänker jag dock icke vidare gifva vika för impulsen af mängdens efterdöme, om ock känslan af min egen oförmåga att göra min öfvertygelse lill den gällande, synes höra lägga band på mitt handlingssätt. Jag uppstår åter i dag, utbedjande mig 102 Den 18 November f. m, Ridderskapets och Adelns ynnestfulla uppmärksamhet, då jag vågar ifra för en princip, sorn är vigtig, icke allenast för den del af Svenska Lagstiftnings-magten, hvartill jag hörer, utan för hela Svenska Folket, likasom för alla fria Folk på jordklotet; de?i principen, nemligen, att aldrig samtycka till fel, som vid Lagstiftning begås emot formerna. Constitution eller Grundlag är ej annat, än en kraftägande samling af former. Endast efter desse former kunna de positiva eller materiela lagarne stiftas. Misstag i afseende på de sednares elfect äro visst skadliga, de kunna likväl afhjelpas och Lagen rättas; men misstag vid Grundlagarnes tillämpning, öfverträdelser af de stadgade formerne medföra ovilkorligen förr eller sednare samhällsordningens omstörtning. I början synes ej eflecten svår eller ens vådlig.
Jag får då upplysa H. StatsUtsk. att häktet i Engelholm är endast länshäkte, uppbygdt af Fångstyrelsen —jag minnes icke för huru många och 20 år sedan — och oberoende af rådstul vuhäktet och häradsfängelset; hvarföre jag skulle tro, att det bör öfverflyttas på den andra hufvudtiteln. Hr Sandelhjelm, Paul: När StatsUtsk:s utlåt. N:o 42, i anledn. af K. M:s skrifvelse om en ny lönereglering för länsstaterna förekommer, utber jag mig att dervid få afgifva ett yttrande; men hållande mig nu vid Utskis utlåt. N:o 40, vill jag blott andraga följande. C II. 24 Den 5 Maj f. ra. Hr Sandelhjelm uppläste derefter följande: Genom utlåt. N:o 4°; ang:de riksstatens andra luifvudtitel, har StatsUtsk. i iytde punkten, pag. 2.3, bemött Frih. G. Rålämb? motion, om anslag af erforderliga medel till skrifmaterialier vid hvarje länshäkte och understöd af skrifvarebiträde åt vaktmästarne vid dessa häkten , med den invändning, att, då till vaktmästare vid häktena icke borde antagas andra personer , än sådana, som ägde den vid dessa befattningar nödiga skrifkunskap, saint enär med skrifmaterialier för fångbetjeningen syntes böra förhållas på enahanda sätt, som med expenser vid Landsh.embetena, och då det, enl. K. förordn. den 2a Mars 1807, 29 punkten, ålåge K. M:s Bef:h:den alt låta sig vårda, att fångar icke saknade biträde vid besvärs? och böneskrifters författande , det deraf syntes följa, att särskild kostnad för detta ändamål icke borde uppstå; i följd af hvilken invändning Utsk. ansett sig å samma motion icke kunna tillstyrka afseende.
Då tror jag att det blefve Svenska i §:n, och något misstag eller otydlighet skulle derigenom icke efter min öfvertygelse kunna uppkomma. Hr von Hartmansdorff: Jag har en anmärkn.isak att göra vid denna §, hvilken, om den af R. o. Ad. gillas, lätt kan införas i Hr Printzenskölds förslag till redaction. Här står nemi., att ”den som, inom tredje timmen från den tid, då förrättningen enligt kungörelsen är bestämd att börjas, sig icke inställer, är till böter förfallen.” Följden af denna föreskrift har varit, vid de mantalsskrifningar, sora jag bevistat, att, om mantalsskrifningen blifvit utsatt att börja kl. g om morgonen, så hafva alla de, som blifvit uppropade från kl. 9 till 12, och icke funnits på stället, blifvit befriade från böter; men de, som uppropats efter kl. 12, till böter fällda. Detta medför 2:ne olägenheter. Den ena, att de sorn efter klockan 12 blifva pliktfällde anse sig misshandlade, sägande: vi, som bebo de hemman, hvilka stå långt ned på mantalslängden, hafva icke väntat oss att blifva så hastigt uppropade; de öfrige hafva haft 3:ne timmars tid, hvarunder de icke blifvit pliktfällde; men vi blifva det genast. Den andra olägenheten är den, att förrättningen göres oordentligt, emedan de, som skola, efter den vanligen antagna ordningen, vara tillstädes vid förrättningens.början, uro likgilltige derför, emedan det icke kostar dem några böter att 3 timmar uteblifva, hvadan man måste gå tillbaka efter kl. 12, för att se om de förut uteblifne kommit tillstädes eller icke, hvilket gör tidsspillan och oordning. Jag skulle derföre vördsamt hemställa att det finge heta, att den, som icke är tillstädes då han uppropas, är till böter förfallen. Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla Bevilln.Utskrs förslag till redaction i nu förevar. §.
Sakta, sakta lyfte hon något ut ur asken och kysste det: — det var en docka, en medelstor docka med porslinshufvud och riktigt hår, ett förtjusande, välskapadt dockbarn med strålande, stirrande dockögon. Sofi såg länge på dockan, borstade omsorgsfullt hennes silkesmjuka hår, som blifvit rufsigt i asken, strök ned hennes kläder och hviskade sakta till henne: »Stackars lilla Berta!» Hon hade uppkallat den efter Berta Anderson. »Är du alldeles ensam och öfvergifven, min stackars unge! Och så dina kläder se ut!» Hon vände på den. Den skära klädningen tycktes henne allt för tunn i detta kalla snöväder, och hon satte sig och började kläda af dockan. Från en annan ask, som hon hemtade ur skåpet, tog hon fram en tjockare underkjol, ett par längre strumpor och en mörkrandig klädning, som lilla Berta fick på sig. Hon skulle just till att sätta på henne ett nysydt hvitt förkläde med spetsar omkring, då någon tog i dörren. Sofi spratt till och tryckte dockan intill sig. Det knackade igen. »Var så god och öppna, Sofi», sade en skarp röst utanför. »Här är ett bref till dig!» »Strax, strax!» svarade hon och kastade så fort hon kunde alla dockkläderna huller om buller, gaf Berta en hastig afskedskyss, och så in i skåpet med alltsammans. Hon, Sofi, var ju snart sjutton år. Hvad skulle fru Skog och hennes stora söner säga, om de visste, att hon lekte med dockor! Det dröjde dock något, innan hon kom och öppnade, och frun, som kom in, en lång, mager dam med en hvass blick och mycket frappanta löständer, såg sig forskande omkring i rummet. »Hvarför öppnade du inte, Sofi? Hvad hade du för dig?» »Ingenting, — ingenting», stammade Sofi. »Jag gjorde mig bara litet i ordning till qvällen.» »Behöfde du regla dörren af den orsaken?» frågade fru Skog och såg stadigt på henne. »Ibland komma gossarne in, och — jag ville gerna vara ensam litet.»
Prot. 1847 oc^ 10 Sami. i dfd. 41 322 Eocpcditions-Utskoliet Förslag till imd. Skrifvelse, N-o 160. 18 § af Rikets Ständers förslag innefattar stadgande för ett fall, hvarom uttrycklig föreskrift för närvarande saknas. Då en gäldenär eller, den som utgifvit en skuldsedel, hvilken blifvit intecknad i hans fastighet, sedermera sålt fastigheten och köparen åtagit sig intecknade gälden, uppstår ovilkorligen den fråga: är skuldebrefvets utgifvare derigenom befriad från personlig ansvarighet för samma gäld, eller, med andra ord, har fordringsegaren dymedelst förlorat sin rätt emot den förre? Denna fråga har på olika sätt blifvit besvarad. Någon stridighet har dock ej kunnat förekomma i den händelse, att skuldens öfvertagande skett på grund af en öfverenskommelse, hvari borgenären ej tagit del. Men i det fall, att köparen af fastigheten utfärdat sin förbindelse å skulden till inteckningshafvaren, utan att likväl denne återställt intecknade skuldebrefvet, hafva skiljaktiga åsigter i omförmälda hänseende varit rådande.
— I sammanhang härmed torde jag böra nämna, att, i händelse af Rikets Ständers bifall till ifrågavarande pensioner, är säkerligen den nämnda »Kommittén» villig att öfverlemna alla i dess ego befintliga ansökningar och handlingar till den embets-myndighet, som kan få sig pensionernas fördelning anförtrodd, likasom att, derest så skulle erfordras, gå vederbörande Utskott tillhanda med upplysningar i ämnet. Slutligen får jag bos Höglofliga Ridderskapet och Adeln vördsamt hemställa, att denna min motion måtte varda till Stats-Utskotlet remitterad. Stockholm den 13 November 18fi2. Carl Mörner. Af Herr Bolmstedt; Theodor tiiidvig, angående statsanslag till inrättande af undervisnings-anst'alter för qvinlig ungdom, m. m, Det torde ej kunna bestridas, att det kapital, ett samhälle använder till befordrande af sina medlemmars undervisning och förädling, bär den rikaste frukt, den högsta ränta. Då hvarje nation har sina fel, hvarje tidehvarf någon missrigtning, någon idéernas öfverdrift att rätta, eller åtminstone att motväga, och detta endast kan ske genom upplysning, blir denna äfven första vilkoret för ett folks goda utveckling. Den Engelska nationens säkra och lugna framåtskridande får till en stor del tillskrifvas dess beredvillighet att lyssna till ett öppet och ärligt framhållande af dess fel och svagheter och att, sålunda väckt, söka botemedel derför. Man skyller Svenskarne för hämdlystnad, ett qvarstående arf från vikingatiden, då den ansågs som en dygd, för afundsjuka och för en alltför hög grad af fåfänga; beklagligen få vi Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862. N:o 28. 67 medgifva att det ligger sanning i dessa anklagelser. Den missrigtning åter, som tillhör tidehvarfvet, år; att det materiela och den deraf föranledda vinningsoch njutningsluslan tagit alltför mycket öfverhand. Den industriela utvecklingen är visserligen, då den är byggd på sunda principer, åstadkommer ekonomisk förkofran och för arbetaren förbättrade lefnadsvilkor, ett godt och önskvärdt mål, men en nations framsteg i civilisation bör dock ej uteslutande uppskattas efter vinsten af dess näringar.
Cronas i öfrigt väckta anspråk på ersättning för det lidande, som skall honom tillskyndats, Kongl. Hofrätten funne samma anspråk icke kunna bifallas. Detta utslag har, utan att å någondera sidan öfverklagas, vunnit laga kraft. Vid Stockholms Kämnersrätt hade Lärlingen Bergström påstått ansvar å Traktören Wullf och hans Hustru, för det de skulle den 26 Juli 1847 å derus näringsställe vid Hornsgatan — 62 — öfverfallit och slagit Bergström samt dervid, enligt hans uppgift, tilldelat honom minst 27 slag; men sedan dels Wulff helt och hållet nekat, att han mot Bergström föröfvat något våld, dels ock Hustru Wulff icke uti vidare mån erkännt angifna förhållandet, än att hon, då Bergström, af starka drycker öfverlastad, fört oljud och oaktadt erhållen tillsägelse icke iakttagit anständigt uppförande, tillfogat honom fyra örfilar och en gång dragit honom i håret; hvaremot ett vittne på ed intygat, att Wulff och hans Hustru tilldelat Bergström tjugosju slag i hufvudet och skuffat honom två gånger i ryggen, utan att vittnet dock kunde bestämma, huru många slag en hvar af makarna Wulff tillfogat Bergström; så har Kämnersrätten genom utslag den 4 'Nov. 1847, hvad mannen Wulff beträffade, förklarat, att då han förnekat angifvelsen, och endast ett vittne intygat, att Wulff tilldelat Bergström flera slag, samt full laga bevisning emot Wulff sålunda icke "förekommit, Wulff blefve, i brist af bevis, från ansvar frikänd. Efter erhållen kännedom af detta utslag har jag anmodat Kämnersrätten att förklara grunden till dess beslut, samt huruvida den i målet förekomna bevisning ej bordt betraktas såsom halft skäf och till värjemålsed föranledande; och hafva, i anledning häraf, Herr Rådmannen S. J. Schönmeyr, Primarie Kämnären J. S. Jacobsson och vice Notarien C.
Härfö,rutan erfordras för tillfälliga behof å denna Hufvudlitel, dels för en gång, dels för viss bestämd tid, anslag till följande belopp: För uppförande af en tjenlig byggnad till Nya Elementarskolan i Slockholm, hvilken för närvarande begagnar en hyrd lokal i Landtbruks-akademiens hus, ocb ge - Kongl. Majus Nåd. Prop. om Statsverket 4853. 51 nom brist på nödigt utrymme är förhindrad alt emottaga en mängd lärjungar, som der söka inträde, föreslår Kongl. Maj:t, alt ett anslag för en gång må beviljas, för att af Kongl. Maj:t lill berörde ändamål efter behof disponeras, af . R:dr 50,000: Då de af Rikets -Ständer vid sistlidne Riksdag beviljade årliga anslag för Folkundervisningens befrämjande fortfarande äro af behofvet påkallade, föreslår Kongl. Majit att enahanda belopp må för den tid, nu förestående Statsreglering kommer att omfatta, anvisas, nemligen: lill understöd för Folkskol-lärares aflöning inom de socknar, der, enligt Kongl. Maj:ts pröfning, statsbidrag för sådant ändamål i följd af särskilda förhållanden kan erfordras . R:dr 20,000: till Seminarier för bildande af Folkskol-lärare, after Kongl. Majils Nådiga pröfning 9,100: samt till elever vid nämnde Seminarier, att af Kongl. Majit efter behof disponeras 12,000: 41,100: -eller för tre år tillsammans 123,300: med rättighet för Kongl. Majit, alt lill folkundervisningens befrämjande använda de besparingar, som å dessa anslag kunna uppkomma. Sedan No.lional-Musei~byggnaden numera så fortskridit, att det ännu odisponerade belopp 200,000 ll:dr af den för detsammas uppförande anslagna summa under närmast påföljande år kommer all för arbetets fortsättande erfordras, äskar Kongl.
St:r begå en oformlighet, om de icke förut utarbetat en sådan stadga. Det är sannolikt, att K. M. af egen hög omtanka kan finna nödigt att gå i författning om en sådan lags utarbetande, men, såvida R. St:r icke skola lemna halfgjordt arbete ifrån sig, måste de antingen utarbeta detaljeradt förslag till en sådan stadga, eller ock hos K. M. anhålla, att K. M. ville dermed taga befattning. På grund af dessa skäl anhåller jag om bifall till Gr. Lagerbjelkes förslag. Frih. Raab: Gr. Sparre har i sanning anfört bästa skälet för Gr. Lagerbjelkes förslag, enär han låtit förstå, att frågan vore ringa. Jag har icke heller yrkat direkt afslag ä samma förslag. Jag har endast velat hemställa, om icke ändamålet kan vinnas, äfven om förslaget återkallas. Jag ämnar icke yrka afslag, men förnyar min erinran, att frågan kommer i en högst besynnerlig ställning, om 2 Stånd stanna emot 2. Då härefter propos. till bifall å Gr. Lagerbjelkes nu föredragna hemställan blef framstäld och besvarades med starka Ja, blandade med iXej, förklarade Hr Gr. o. Landtm., att han ansåg Ja hafva varit öfvervägande; och på sedermera'framstäld propos. bifölls äfven, att de öfrige Riks-Stånden, genom utdrag af prot., skulle vänligen inbjudas att uti detta R. o. Ad:s beslut instämma. Den 22 November. 167 Föredrogs ånyo och bifölls Lagsamt Allm. Besv-. och Ekon.- Utskms den 20 och 21 dennes på bordet lagda Betänkande JVa 34, i ani. af väckte motioner, dels med förslag till ny förordning, angående patenträtt, samt dels om ändring och tillägg uti nu derom gällande föreskrifter. Föredrogs och lades till handlingarne Const.-Utsk:s den 21 dennes på bordet lagda Mern. J\i 60, ang:de verkställda omröstningar i förstärkt Const.-Utsk.
Med anledning häraf och då man icke kunde jäfva rigtigheten af den tanke, som låge till grund för berörda stadganden att arrendatorn, genom tryggad utsigt att för längre tid få besitta den arrenderade jorden, skulle förmås att på dess förbättrade häfd nedlägga äfven sådana kostnader, hvilka först under en aflägsnare framtid kunna återvinnas, — en princip, som, tillämpad äfven i afseende å andra boställen, måste blifva till fördel icke blott för arrendatorn, utan jemväl för kommande boställsinnehafvare, — hade motionären, som förklarade att han med sitt förslag icke afsett någon inskränkning uti varande boställsinnehafvares rätt att under deras tjenstetid disponera dem anslagna boställen, utan allenast önskat, det alla boställen, som icke disponeras af innehafvare af de befattningar, till hvilka do voro såsom lön anslagna, måtte utarrenderas efter samma grunder, som äro föreskrifna i afseende å de lägenheter, hvaraf arrendeafgifterna omedelbarligen ingå till Statsverket, funnit sig böra föreslå: ”det Rikets Ständer måtte för sin del besluta, att vid utarrendering af alla slags boställsoch löningshemman, af hvad natur de vara må, förut varande arrendatorer, så vida icke någon innehafvares dispositionsrätt derigenom förnärmas, må åtnjuta företrädesrätt till arrende deraf.” Enär Stats-Utskottet anser att, i afseende å de under Boställs-direktionernas vård ställde militiehemman och boställen, arrendatorerne deraf genom Kongl. Cirkuläret den 2 Oktobor 1850 tillförsäkrats om ali den rätt till fortfarande arrende af hemmanen, som står tillsammans med de regementens fördel, som egaatt af desamma åtnjuta inkomsterna; alltså och då i öfrigt motionären icke närmare uppgifvit, hvilka hemman och lägenheter af honom åsyftats, vid hvilket förhållande Utskottet icke kunnat ingå uti pröfning af framställningen i denna del, föranlåtes Utskottet att hemställa, det förevarande motion måtte af Rikets Ständer lemnäs utan afseende. Stockholm den 1 Juni 1863.
Till följd af Rikets Ständers vid sednaste Riksdag fattade och i 62 §. af 1845 års Revisions-Berättelse omförmäldta beslut, hvarigenom åt Fullmägtige öfverlemnats, alt, ”i anledning af det prof på förbältradt sedelmynt, Gravören J. E. Åkerberg, eller med Fullmägtiges begifvande, någon annan kunde komma att aflemna, utgifva ett prsemium af 8,000 R:dr Banko för det prof, som inom 1846 års utgång ansåges mot efterapning bäst betryggande”, blefvo före nämnde tid till Fullmägtige ingifne af f. d. Guldoch Silfver-Arbetaren J. P. Ljungström förslag till bottentryck å Bankens sedlar och af bemälde Åkerberg ett prof å en sedel af 500 R:drs valören; hvarefter, under innevarande år, ej mindre Åkerberg, sedan Fullmägtige likväl förklarat sig icke kunna, med utsträckning af den stadgade praescriptionstiden, bevilja honom äskadt uppskof för fulländande af bans redan ingifna prof, aflemnat 2:ne ytterligare sådana, än äfven Bankens Gravör och Tryckeri-föreståndare, Myntproberaren C. A.