Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Raab: Att Hr von Hartmansdorff icke vill gilla det nu framställda förslaget, kan icke på minsta sätt förundra mig, då Hr von Hartmansdorff redan för några dagar sedan fällt sin förkastelsedom öfver hela det hvilande förslaget, men då man ännu icke så bestämdt deciderat sig, är man icke sä likgiltig i afseende pä de uplysningar, sorn kunna vinnas, och jag får bedja Hr von Hartmansdorff taga i betraktande olikheten emellan den ståndpunkt der han befinner sig, och deras, som icke hafva bestämt sig för att förkasta förslaget, utan önska att få all möjlig säkerhet för sitt omdöme huruvida de må kunna antaga det eller icke. Stående på denna punkt ber jag att få erinra Hr von Hartmansdorff derom, att Riddarh.Utsk. redan har de af sisla Riksdagens Riddarh.Utsk. upgjorda grunder, dessutom de som innehållas uti de af minoriteten vid 1848 års Riksdag afgifna reservationer, jemte åtskilliga andra sådana grunder att tillgå, hvilka kunna tjena Utsk. till vägledning vid framställandet af de grunder, hvarpå en ny valordning kunde byggas. Hvad beträffar de andra Ståndens valordningar, så kan icke Riddarh.Utsk. dermed befatta sig, och R. o. Ad. behöfver dessutom, för att kunna fatta sitt beslut, icke om dem ega samma kännedom, som den måste hafva om sin egen. Jag vidhåller mitt yrkande att förslaget måtte remitteras till Riddarh.Utsk. Frih. Cederström, Rudolf: Jag anhåller att få uti R. o. Ad:s minne återkalla huruledes vid sista Riksdagen en motion af Hr Brakel väcktes i enahanda ämne, som dét ifrågavar:de. Riddarh. Utsk. afgaf, med anledn. deraf ett Utlåt., som innefattade just sådana grunder, som nu påyrkas, eller åtminstone dermed analoga.
och borde Konungens Befallningshafvande vid ofvannämnde tids förlopp, sedan storskiftet blifvit fulländad!, göra sig underrättad hvilka obesutne hemmansdelar vid den tiden ännu ej blifvit förenade, samt då besörja om verkställigheten deraf för dem, som han då, efter behörig undersökning och pröfning, icke fann hafva under tiden blifvit genom odling så förbättrade, att de hvar för sig kunde utgöra en besutenhet. Storskiftena hafva derefter oafbrutet fortgått. Kndast i Öfra Dallaget skulle dessa förrättningar påkostas af staten; och hafva jemväl i de södra, mera förmögna delarue af länet ganska många storskiften blifvit på jordegarnes bekostnad byavis verkställda. Der åter egoblanduingen varit så allmän, att hela socknar mäst i ett Sammansatta Lagsami Allm. Besoch Ekon.-Utsk:s Betänk. N:o 28. 7 sammanhang skiftas, enär byaskillnader icke förefunuits, hafva de, antingen såsom Svärdsjö socken fått undergå affallning och delning på Slalens bekoslnad, eller, såsom (iustafs, Thorsångs, Wika, Säthers och Slöra Tuna socknar, fått storskiftena befordrade medelst understöd af statsmedlen. Angående slorskiflet i Dalarne har utskottet inhemta!, att på statens bekostnad arn redan storskiftade: Näs, Bjursås, Gagnef, Ahl, Leksand, Rättvik, Sofia Magdalena (en ytterligare delning emellan byarne inom Fäbodaskogarne är under handläggning), Jerna, Malung; blott med bidrag af staten: Gustaf, Thorsång, Wika, Säther. För närvarande äro under storskifte: Svärdsjö, Mora (en del fullbordad), Floda (hufvudsakligen fullbordadi), Lima, Wenjan, Appelbo, Ove (hufvudsakligen fullbordadi), St. Tuna (en del fullbordad) ; och är fråga väckt alt äfven Elfdalen, Orsa och Särna komma att storskiftas.
I sammanhang härmed och enär utmyntnings-grunden för Svenska silfvermyntet först, genom Kongl. Majits och Rikets Ständers vid sista Riksdag fattade beslut, blifvit försatt i ett enkelt, lättfattligt och vid beräkningen beqvämt förhållande till Sveriges hufvud vigt, men desse fördelar likväl icke igenfinnas uti 1664 års ännu gällande Stadganden för Ducaters utmyntning,| hvadani Öfverstyrelsen af Myntverket, uti skrifvelse under den 16 nästlidne September, underdånigst föreslagit en jemkning, Kongl. Maj. ts Nådiga Proposition N.-o 0.3. 2 3 hvilken, på långt när, icke skulle uppgå till så mycket som den redan skedda ändringen af | procent uti 1664 års myntfot för silfver, men dock lika fullkomligt uppfylla sitt ändamål, har Kongl. Maj:t, hvad i sådant afseende anfördt blifvit, i Nådigt öfvervägande tagit, och vill härmed till Rikets Ständer öfverlemna, huruvida icke för framtiden må bestämmas, att en Svensk Ducat skall innehålla åttatio tiotusendedels (th83%ö) skålpund fint guld, hvarigenom ett skålpund v. v. sådant guld komme alt utmyntas till jemt i2Ö Ducater, i stället för alt hittills deraf blifvit präglade 1 35t\Vö7ö ■ Ducater. Ett tusende tvåhundrade femtio nya Ducater skulle, i sådan händelse, motsvara ett tusende tvåhundrade femtioen och en half gamla Ducater, och således hvardera af de nya blifva litet öfver | procent bättre än dessa senare. Något afseende på denna obetydliga ▼ärdesförhöjning anser Kongl. Maj:t så mycket mindre behöfva göras, som den ligger långt inom det medgifna remedium på Ducaterne, hvilka således nu redan kunna skilja långt mera från hvarannan. Halten på Ducaterne finner Kongl. Maj,:t böra bibehållas i det närmaste lika med den, som de hittills haft, så att 80 delar fint guld för dessa loyeras med 2 delar koppar, då en
”Ah!” ropade Julie och klappade händerna af förnöjelse. ”Det var herrligt; ty är Gustaf den ene, så är den andre säkerligen baron v K–, om hvilken du minns att han skref. Gud vare lof! Jag tager då åtminstone för en tid god natt af detta tråkiga och enformiga lif. Bästa Carolina!” hon vände sig till denna, som qvarstod vid fönstret, under det Julie hastigt mönstrade sin drägt framför spegeln. ”Jag vet att du ej är så nogräknad, eller, om du vill, så fåfäng! Tag du emot herrarne, medan jag putsar om mig. I stället för svar uppgaf Carolina ett genomträngande rop, och ilade ut som en blixt. Genast stod Julie vid fönstret och såg den sista skymten af ett uppskakande skådespel. Vagnen, en liten, lätt holsteinare, hade hunnit nära höjden af backen, då sprinten, som fasthöll tistelstången, sprang ur. Den ene hästen blef skrämd och slet sönder linorna. Hästarne kastade sig åt sidan, och vagnen strök med en sådan fart ned i djupet, att den och de resande försvunno i ögonblicket ur den gapande skjutsbondens åsyn, hvilken, oaktadt alla svärjande uppmaningar, då olyckan hände, ej kunde göra annat än se på. Julie såg detta; men hon hvarken skrek eller dånade. Hon öppnade fönstret; icke ett ljud hördes af de olyckliga nere i dalen. Carolina och hela husets personal ilade ned; till och med gamle brukspatronen glömde sin gikt och linkade efter. Julie stod orörlig. ”Jag kan ingenting uträtta der,” sade hon sakta, liksom för att trösta sig sjelf mot de förebråelser hennes bättre jag gjorde henne, för den hjertlöshet hvarmed hon åskådade sin brors och en likes olycka. ”Vore Gustaf ensam, då betänkte jag mig ej ett ögonblick; men – baronen – huru litet till min fördel skulle jag ej nu visa mig, och det första intrycket!” – En sakta, varnande röst från djupet af hennes hjerta hviskade härvid Waldemars namn.
Någonting vrångare och gallsprängdare, än denna recension, kan ej tänkas; utom dess fortsättning, eller det i samma tidnings följande årgång (1794, N:o 15) förekommande svaret ”till Herr Lorenz Münter Philipson”, som var den lilla bokens utgifvare och hade understått sig, att i en föregående nummer (1793, N:o 299) upplåta sin mun till genmäle 69. Om tonen i dessa uppsatser kan dömmas från följande profbit. Philipson hade slutat sin förklaring (”till Herr *** i Extra-Posten”) sålunda: ”Se här de tänkesätt, som hafva motiverat mitt biträde med utgifvandet af Herr Thorilds ifrågavarande kritik. Detta biträde är dessutom ett offer åt en olycklig vän. Ni bör, oaktadt all er orättvisa, respektera det”. Härpå Leopold tillbaka: ”Den olycklige är helig. Ja, min Herre, när olyckan är den förtjente mannens, – icke den vettlöse äfventyrarens, icke det oregerliga högmodets, som ej ens låter tämja sig derigenom. Att för libellisten, som fortfar att förolämpa alla upphöjdare talanger, fordra helgd och respekt, i anseende till den olyckan som träffat honom att numera nödgas skicka sina skamlösheter postvägen ifrån Köpenhamn eller Hamburg, det vore att kanhända drifva respekten för olyckliga något längre, än till det skäliga. Om någon för sin bergning nödgas utgifva skrifter, men kan ej göra dem begärliga genom annat, än antingen en trotsande vanvördnad för de Styrande, eller smuts kastad på enskilda förtjenster: så är en sådan, ni har rätt deri, visserligen ganska olycklig; men hans olycka är ej af det slaget, som förtjenar respekt. Också ni, min Herre, begär ej mindre än att respekteras för den ädla gerningen, att hafva till trycket befordrat er värde väns plumpheter, emot den bästa bok jag läst på mitt modersmål ... Edra citationer ur er väns vittra arbeten figurera fullkomligen väl ibland dessa ”riddareprof i skämt och allvar”, hvarmed han, såsom bekant är, strider för ”Snillets stora ära” – på hvilken han ännu väntar.
Nåder täckts till Stäts-Utskot-, tet öfverlemna, för att Rikets Ständers pröfning sedermera underställas, ej mindre Herr Presidentens 111. m. Friherre Tersmedens underdåniga ansökning, att Taffelpenningar, till belopp af So no R:d, mätte varda anslague för PresidentsEm betet i Kongl, Majas ogh Rikets KaiomjtrRätt, än ock Justitiae-Rådernas rn. m. Herr Jan Frie Palmsvärds, Herr N. W. Marks yon VVur? teintfergs och Herr Cari Ziervogels i underdånighet gjorda ansökningar, att, när de, efter upp-r nädd 70 års alder, ra g a afsked från sina Embeten, ned den i Författningarne bestämda ratt, att på siri öfriga lifstid bibehålla deras }nhehafd@ Lön, denna fo;{nptj måtte sträcka sig ej allenast anslag af Taffelpenningar för Pre - lin Ben 28 Juni. >399 till de å Stat,’ såsom Lön, uppförde 1,500 R:d, utan ock till de under namn af Taffelpenningar likaledes på Stat bestådde iooq R;d för dem livar» dera. Herr Presidenten mm. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 Coust it ut io ns -U V kottets Memorial A!:o 107. 5 Beträffande sedermera de af alla Riks-Stånden hänvisade, emot det föreslagna 2 mom. rigtade anmärkningar, finner väl, å ena sidan, ConstitutionsUlskotlet, att den princip, som Ridderskapet och Adeln i dess redaclionsuppställning uttalat, erbjuder en ytterligare möjlighet att sammanjemka Ståndens olika meningar, och äfven närmast instämmer med Grundlagens syftning, att i grundlags-ändrings-frågor förbehålla hvarje Stånd sitt veto.
Jemväl jag instämmer så mycket hellre i begäran 0111 älcrremisi af delta betänk., sorn ingen utredning af Utsk. är lemnad, huru med de bygguader, som för läroverken erfordras, bör förhållas, huru deras beskaffenhet bör vara för alt anses fulländad, sä att några medel dertill icke vidare erfordras. Likaledes behöfver man veta, af hvilken myndighet och i hvad ordning det skall bestämmas om inkomsterna af en befattning skola innehållas för stiftets enkeoch pupillcassa eller gå tili läroverkens hvggnadscassa. Förr äu detta är klart och redigt framstäldt, kan icke Utsk:s betänk, bifallas. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om IL o. 4 II. 15 114 Den G November e. m. sago de emot Allni. Besv.- o. Ekon.Utsk:s bctiink. N:o 54 gjorde anmärkmr föranleda lill detsammas älerremitterande. Ilopades ja.
Dä emellertid Assessoren Plageman numera, i anseende lill försvagad helsa, nödgats begära ett års tjenstledighet från sin befattning såsom Sälpetersjudcri-direktör, och, vid en uppnådd ålder af 78 år, sannolikt ej kunde komma alt vidare inträda i någon tjensleutöfning, men Plagemans långvariga och gagnande verksamhet borde berättiga honom, för sin återstående lifstid, till något understöd af Slaten, har blifvit föreslaget, nit en årlig pension mätte flir sådant ändamål varda af allmänna medel anvisad; och hafva, med anledning af hvad sålunda förekommit, Rikets Ständer funnit godt medgifva, alt bemälde Plageman, när han från Salpetersjuderidireklörs-befallningen erhåller afsked, må å Allmänna Indragningsslalen uppföras till åtnjutande af 2,000 R:dr R:ml i årlig pension. 64:o. Rikets Ständer hafva jemväl lill pröfning Idrellaft gjorda framställningar derom, alt Ordningsmannen vid Institutet för döfstumma och blinda, Johan Olof Ljunggren måtte pä Allmänna Indragningsstalen uppföras till åtnjutande under sin återstående lifstid af en årlig pension, till stöd hvarför blifvit onfördt, alt Ljunggren, som år 1829 emottog nämnde befattning, städse med utmärkt noggranhet, nit och beredvillighet fullgjort de dermed förenade åligganden, men all han under de sednare åren genom den dagliga omsorg neli ansträngning, som utölvandet af denna mödosamma befallning under en så lång tid påkallat, blifvit, enligt läkares intyg, försatt i ett tillstånd af svaghet och sjuklighet, så att. llän numera svårligen kunde någon längre tid med Ijenslens bestridande fortfara; och halva, vid sådant förhållande, Rikets Ständer funnit skäligt bifalla, att bemälde Ljunggren vid afskedstagande må upplöras på Allmänna indragningsstalen lill åtnjutande för sin återstående lifstid af 600 Ridr R:ml i årlig pension. 65:o. Likaledes har blifvit föreslaget, att f. d.
Dock må du slagta, och äta kött i alla dina portar, efter all dine själs begärelse, efter Herrans dins Guds välsignelse, som han dig gifvit hafver; både rene och orene måga det äta, såsom en rå eller en hjort. Men blodet skall du icke äta; utan gjuta det på jordena såsom vatten. Men icke må du äta i dina portar utaf tionden af din säd, dino vine, dine oljo, ej heller af den förstfödning af dino fä, af din får, eller af något ditt löfte, som du lofvat hafver, eller af ditt friviljoge offer, eller af dine hands häfoffer; Utan för Herranom dinom Gud skall du sådant äta på de rumme, som Herren din Gud utväljer, du och dine söner, dina döttrar, dine tjenare, dina tjenarinnor, och Leviten, som i dina portar är; och skall vara glad för Herranom dinom Gud, öfver allt det du dig företager. Och tag dig vara, att du icke öfvergifver Leviten, så länge du lefver på jordene. När nu Herren din Gud varder förvidgandes dina landsändar, såsom han dig sagt hafver, och du säger: Jag vill äta kött; efter din själ lyster äta kött, så ät kött efter alla dine själs begärelse. Är rummet långt ifrå dig, som Herren din Gud utvalt hafver, att han der vill låta bo sitt Namn, så slagta af ditt fä eller får, som Herren dig gifvit hafver, såsom jag dig budit hafver, och ät det i dinom portom, efter all dine själs begärelse. Såsom man äter en rå eller en hjort, må du ätat; både rene och orene måga lika väl ätat. Allenast vakta, att du icke äter blodet; ty blodet är själen, derföre skall du icke äta själena med köttet; Utan skall gjuta det på jordena såsom vatten; Och skall fördenskull icke ätat, att dig må väl gå, och dinom barnom efter dig, deraf att du gjort hafver det som rätt är för Herranom. Men när du helgar något det ditt är, eller lofvar, så skall du tagat, och bära till det rum, som Herren utvalt hafver;
Nej, bladet skall sitta. Det skall visa mig hvilken sjelfkär, sjelfblind varelse jag är. Jag har vågat tala om ”ridderlighet”, – jag som burit mig så klumpigt åt! Jag tror mig hemvand på bonade golf, och kommer klampande med stora träskor. Jag berömmer mig af fina seder, och jag trampar min granne högt upp på foten. Men det måtte vara nyttigt, det måtte vara en lexa. Jag känner det så. Jag kan inte skrifva långa bref till Axel. Jag känner det som om jag sjunkit så lågt under honom och som om jag endast tum för tum kunde höja mig igen. Det skall gå långsamt, men det måste gå. Jag kan inte ge mig ro förr än jag godtgjort detta. Jag har små själars benägenhet att afundas andra. Jag har obetydlighetens böjelse att skylla bristerna hos sig sjelf på de yttre omständigheterna. – Så afundas jag Axel hans kön och dermed följande frihet. Han kan umgås med hvem han vill, utan att anses som en skabbig hund för det. Ja; men jag glömmer att han med lika mycket skäl kunde afundas mig den rättighet samhället ger mig att äta min mat ur en annans fat. Jag kan lata mig hur många dagar jag vill, utan att behöfva svälta; så länge den gamle har mat i sin gryta. Strindberg har rätt i en del af det han säger om qvinnorna. Men det är inte vårt fel, att man beröfvar oss vår personliga frihet, och det är billigt att samhället ger oss någonting i ersättning. – Och när jag sjelf icke har förmåga att skrifva, då vill jag icke se detta som en brist hos mig sjelf, utan jag vill skylla det på yttre hämmande omständigheter. Bort med sådan feghet! Hvad var det som gjorde George Eliot från en talangfull journalist till en första rangs författare? — Ja. Det förstås. Det var det. Ingen som känner qvinnonaturen kan tvifla på det. Vändningen i George Eliots andliga lif är allt för bestämd till tiden och allt för genomgripande till sin natur, för att här skulle kunna föreligga något misstag. Så långt har jag rätt. Men så glömmer jag detta häpnadsväckande mod, denna samlade kraft i viljan, utan hvilket det andra skulle blifvit endast kompromisser.
S^tffcnö ©tånberö fpiena gemenfamt, elter uti något af 3Hifö*@tånben, Betänfiigpeter uppftå emot antaganbet af pvab Utffottet tiCtftprft uti bet, forn rörer antingen ©tatcnö regleranbe, elier 23eVitlningen8 bereftcr tämpabe pela Betolf), elier pvab titi SftifegalbS*^ontoret§ utgifter ccfj infomfter porer, elier grunberna för Stifögålbö^ontoretö fttjrelfe ocp förvaltning, ttlifomme Utffottet ben Befattning, lebanbe att Bringa fåbana ämnen tili flutligt afgöranbe, pvilfen 69 § af ^Regeringsformen, jemte fättct bertili, föreffrifver. <Statö4ttffottet åligge att befj SBerättelfc om SRifögäibékftontoretö förvaltning få tibigt inlemna, att val tili Sulimäftige berftäbeS må enligt 67 § lunna förrätta^. § 41. @tatö Sebamöter be färffitba falt unbantagna, bå 0tat§ Utom i befja färffitba fali vare oct @tatö 3 Utffott elier vai tili UtffottS Sebamöter må icfe någon af förenämnbe ^oerfoner beltaga. (®et öfriga af §:n förBlifvcr oföränbrabt.) § 56. Sntet ärenbe må nebiäggaö utan ©tånbetö uttrpefiiga Beflut.
Den faffällDa, borDt Dertill förmanDlaS, fattima böter jfola, på fätt lag odj författa ningar i allmänhet innehålla, meD fängelfe aftjena^, Dels od, i Den f>änDclfc, att främmanDe religionéförmanDt borDt unDergå jfodftraff t fället för upenbac fprfoplift, unDerrättelfe från ffkeDifftolen i ^vprfan, miD fjmilFen ffodfiraffet ffolat merfffällaS, bör meDDclas? cm Den felanDeö namn odj brottets beffaffenfyet; äfmenfom att, meD upbäfmanDe af 20 j?ap. 11 § Sftifgerning&SSalfen, 64 § 1 Siom. af ifongl. §örorDntngen om ©fogarna i Svtfet Den 1 SlugufU 1805 må erhålla följanDc föränDraDe IpDelfe: ”fugger någon ncDer eller meD milja förDerfmar annans? till prpDnaD eller lugn planteraDe träD, eller od annan ffogé* plantering, Den ffall, utom ffaDc#ccfättning efter mätiémanna orDorn famt De böter, f>\v»artill Ijan antingen efter färffilDa laga fraft munna mttesSförbuD, eller för åmerfan å fruftbäranDe träD, fan Ijafma ftg ffplDig gjort, fraffaö meD 87 böter, beräfnaöe för fyroarje träD till @ep 9t:Dr 32 p., eller meD fäng el fe wiD watten o cl) bröt), efter ompänDigbeterna; o cl) femmer, t bänDelfe böter åDömaS, men tillgång till
Och i stället för den särskilda jäfslag, som följande § i Skiftesstadgan innehåller, är här införd en hänvisning till, hvad förslaget om jäf emot Landtmätare säger. 9) 14 § i samma kapitel, endast med benämningarnes lämpande efter förslaget. 10) 15 § i samma kapitel. 11) Skiftesstadgans 4 kap. 2 §. 12) 4 § i samma kapitel. 13) Skiftesstadgans 5 kap. 9 § med uteslutande af Goda Männens närvaro, emedan sådane vid rågångsförrättningar icke torde vara nödige. 14) Skiftesstadgans 11 kap. 1 § med uteslutande af den del, som i förslaget blifvit ersatt, samt af skillnaden imellan afrösningsjords och inrösningsjords taxerande, då enligt förslaget någon delning af hvad som svarar emot afrösningsjord ej förekommer, och följaktligen dess taxerande ej heller äger rum; men deremot med tillägg om afseende å sådan häfd, hvarigenom stadigvarande förbättring är vunnen, enär denna häfd bör, enligt förslaget, tagas i betraktande. 15) Skiftesstadgans 14 kap. 1 § endast med benämningarnes förändring enligt för slaget. 10) 2 § i samma kapitel, med benämningarnes lämpande efter förslaget och med uteslutande dels af skifteshandlingarnes renskrifning, hvilken synes vara ändamålslös, innan för rättningen är fastställd, och ej behöfva ersättas med annat än deiningsbeskrifningens fullbordande i koncept, dels af den förut lemnade underrättelsen om utstakningsdagen, då föreskrift härom utan kallelsetids bestämmande är meningslös, och dess bestämmande, nödigt endast i händelse uppskof föregått, är vid sådan händelse iakttaget i förslaget, dels också af hela sista perioden, såsom innefattad i den föregående, hvilken enligt förslaget ej kan lämpas till andra skogsdelningar, än de enda der förekommande, nemligen imellan byar och enstaka hemman som i utägor, men icke i åker och äng, varit samfällige.
Är icke sådant fördoldt när mig, och försegladt i minom håfvom? Hämnden är min; jag skall vedergällat. På sin tid skall deras fot slinta; deras ofärds tid är när, och det dem tillstundar skyndar sig. Ty Herren varder dömandes sitt folk, och öfver sina tjenare skall han förbarma sig; ty han varder anseendes, att de äro slätt förgångne, och hvarken de beslutne, eller någon man är öfverblifven. Och man varder sägandes: Hvar äro deras gudar; deras klippa, der de förtröste sig uppå? Af hvilkas offer de åto det feta, och drucko vin af deras drickoffer; lät dem uppstå och hjelpa eder, och beskärma eder. Sen I nu, att jag allena äret, och ingen Gud är förutan mig; jag kan döda, och lefvande göra; jag kan slå, och kan hela, och ingen är, som utu mine hand kan fria. Ty jag vill lyfta mina hand upp i himmelen, och vill säga: Jag lefver evinnerliga. När jag mins svärds ljungande hvetter, och min hand tager till straffa; så skall jag hämnas igen på mina fiendar, och vedergälla dem som mig hata. Jag skall göra mina pilar druckna af blod, och mitt svärd skall äta kött, öfver de slagnas blod, och öfver fängelset, och öfver fiendens blottade hufvud. Fröjdens alle I som ären hans folk; ty han varder hämnandes sina tjenares blod; och varder hämnandes öfver sina fiendar; och skall nådelig vara sins folks lande. Och Mose kom, och talade all denna visones ord för folkens öron, han och Josua, Nuns son. Då nu Mose allt detta uttalat hade till hela Israel, Sade han till dem: Lägger på hjertat all de ord, som jag betygar eder i dag, att I befallen edor barn, att de hålla och göra all dessa lagsens ord. Förty det är intet fåfängt ord till eder, utan det är edart lif; och det ord skall förlänga edart lif på landena, dit I gån öfver Jordan till att intaga det. Och Herren talade till Mose på samma dagen, och sade:
Emedan en hvar inser och många erfarit det, behöfver jag blott gifva en antydan om det ofantliga besvär det måste åstadkomma att för hvarje förmynderskap i riket, stundom på långa, afstånd, aflemna ett sådant sammandrag, den betydande kostnad, som måste drabba de omyndige, om förmyndarne begagna sin rätt att sådan afräkna, och den tidspillan det måste orsaka vederbörande domare att ordna alla dessa vid olika tillfällen inkommande sammandrag samt jemnföra dem med förmynderskaps-förteckningen, för att utröna, huruvida alla förmyndare lemnat räkning. Detta besvär kan helt och hållet skiljas från förmyndarne och högst betydligt lättas för domrarne, om gode männens ökades ganska litet, det vill säga, om desse, hvar för sitt område, upprättade förteckning öfver inkomne och uteblifue räkningar samt insände denna förteckning till domaren. Anmärker någon häremot, att gode männens göromål härigenom skulle för mycket ökas, så vill jag svara, att de hafva ersättning för sina göromål, och att denna förökning blefve så obetydlig, att den ej bör tagas i synnerlig beräkning mot det besvär, hvarifrån förmyndare befriades, och den lättnad, som uppkomme i domarens arbete. Insändandet af en förteckning är nästan intet besvär, och föreläggandet att föra en sådan tror jag ej heller leder till mycken förökning i gode männens arbete, ty de, som vilja med nit fullgöra sitt vigtiga uppdrag, lära icke underlåta att för egen lättnad och reda upprätta en sådan förteckning. Endast för de försumlige blefve det en, under sådane förhållanden högst nödig, tillökning i deras göromål, en tillökning, som derjemte skulle bereda domaren, under hvars högsta vårdnad förmynderskap stå, tillfälle att kontrollera gode männens utöfning af deras befattning.