Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Föredrogs å nyo Statsoch Banco Utskott itens den 23 dennes under N:o 475 afgifne, samt den 25 derpå följde förmiddagen på bor., det lagde, Memorial, med anmälan, att Herrar Fullmägtige öfver Banken och RiksgäldsContoiret, genom ProtocoIlsUtdrag af den 1 7 dennes kallat Herr Förste ExpeditionsSecreteraren J. H. Richert, att JustiiiieOmhudsmanS' Etnbetet tillträda. Grefve Hard, Carl Gustaf, hade inlgrpnat ett sä lydande Memoril 5 (Se Bilagan N:o 1.) Friherre Cederström, Jacob , anhöll, att Stats» och BancoUtskottens förevarande Memorial måtte ytterligare hvila på bordet till nästa Plenum, 4 t 2 Den 30 September /• m. Friherre Toll, Gustaf Philip, och Herr Roos, jonas Emanuel, förenade sig med Friherre Cederström. Herr Grefven öch LandtMarskalken förklarade, att den af flere Ledamöter salunda gjor. de anhållan, att Statsoch Banco-Utskottens ifrågavarande Memorial , matte ytterligare hvila på bordet till nätsa Plenum, icke kunde enligt 49 §. RiksdagOrdningen förvägras. Herr Stråle,- Nils Wilhelmi I anledning af dea anmälan, sorn af Statsoch Banco-Utskotten blifvit gjord derom, att Fullmägtige uti Banken och RiksgäidsContoiret, uti JustitiasO mbudsmansEmbeiet insatt den af Riksens Ständer till JustitiasOrnbudsmannens efterträdare utsedde man; meri att någon ny Suppleant icke genast blifvit af Fullmägtige utvald, får, med stöd af 56 §.
Staten måtte emot en viss afgift öfvertaga rustningsbesväret i provinsen Skåne, med undantag af karlens lega och lön samt hästens anskaffande och underhåll; men fgamställningarne derom kommo, af då anförda orsaker, ej att föranleda till någon vidare åtgärd. Enligt hvad Utskottet sålunda gifvit vid handen, hafva såväl å Kongl. Majits som Rikets Ständers sida fyrfaldiga försök blifvit gjorda, icke blott för vinnande af det ändamål, som motionärerne hufvudsakligen åsyftat, eller en lindring i rustningsbesväret, grundad derpå, att rusthållarne, emot erläggande af en viss afgift, fritogos från skyldigheten att anskaffa och underhålla de till rustningen hörande så kallade utrednings-, munderingsoch beklädnadspersedlarne, utan ock för att söka emellan rusthållarne jemnare fördela de kostnader och de förluster, som för dem under krig uppkomma. Dessa försök hafva likväl strandat emot rusthållarnes egen vägran att gå desamma till mötes, — en vägran, som måste sökas endast i en ogrundad farhåga hos rusthållarne att genom de föreslagna åtgärdernas bifallande blifva mera betungade än derförut. De vid hvarje riksdag förekommande, af de rustandes egna ombud framställda yrkanden om en lindring i rustningsbesväret, eller en jemnare fördelning deraf, efter ofvan antydda grunder, ådagalägga likväl påtagligen både behofvet och fördelen för de rustande sjelfva af en förändring uti sättet att utgöra ifrågavarande rustningsskyldigheter.
Synnerligen gläder sig Bonde-St. åt det varma intresse, hvarmed de särskilda Stånden, icke minst Höglofl. R. o. Ad., numera omfattat folkupplysningens sak, ett förhållande lika ädelt till sin grund, som hoppgifvande till sina följder. Emellertid och detta oaktadt har Bonde-St. äfven vid denna riksdag icke kunnat undgå att erfara ett nedslående intryck af tvister och meningsbrytningar de särskilda Stånden emellan. Med den isolerade ställning, hvaruti Ståndsfördelningen försätter hvarje särskild del af representationen, kan icke heller en önskvärd endrägt vid ärendenas behandling stå att finna; och de stora olägenheter, som af denna söndring härflyta, och de vådor, som deraf kunna uppkomma, framstå med hvarje riksmöte i allt klarare dag. Att R. o. Ad. i främsta rummet inser och erkänner behofvet och nödvändigheten af en reform, som undanrödjer antydda olägenheter, derom är Bonde-St. fullt förvissadt. Det från K. M. vid denna riksdag utgångna och nu hvilande representationsförslag utgör derför ett glädjande tidens tecken och är en ljusstråle bland nu slutade riksmötes förhandlingar, vid hvilken fosterlandsvännens förhoppningar på en lyckligare framtid så gerna hvilar. Och att rikets första Stånd, med sina af gammalt kända upphöjda tänkesätt och bepröfvade fosterlandskärlek, också Den 8 December e. m. 397 skall vara det första, som vid afgörandets stund skal! med sitt votum bidraga till framgången åt denna nationens lifsfråga, kan Bonde-St. icke betvifla. Med uttalande af dessa känslor och framtidsförhoppningar anhåller Bonde-St. vördsamt att få vara i Höglofl. R. o. Ad:s välvilja och ynnest inneslutet. Hr Gr. o. Landtm, svarade: R. o. Ad. emottager med fägnad det Hederv. Bonde-St:s afskedshelsning. För R. o. Ad. är det alltid en uppriktig tillfredsställelse, att redligt verka för det, som enligt Ståndets öfvertygelse länder till fäderneslandets sanna ära och lycka.
Af hwad egenskap som hälst del mande wara, som Justiliso-OmbudSman enligt denna §. har akt mala, sä är det Veck af d»n beskaffenhet, . ti Riksens Ständer funnit nödigt ålägga Justitisc-Ombudsmannen, alt ej Nied stillatigande åse sädant, och huru man än will wända den saken är der dock en uppenbar contradiction, alt först älägga honom akära sädane, och sedan göra hans ätal owerksamt, om styrande Mag. ten sä behagar. Herr Grefwen och Landt-Narstalken gjorde proposition pä bifall till urte tz. hwilken med Ja och Nej beswarades. Friherre Stael von wolstein frägade om det gjorde någon skada, alt det uttryck han anmärkt ut» ginge? Friherre Ohrström errndrade, ari der kunde leda till mänga olägenheter, om det skulle behaga en Ombudsman att anmäla klagomäl mot alla Embers-Werk, och det ej berodde af Kongl. Maj:t akt öfwer dem hindra eller befalla rättegångs Herr Den 24 November. 1^7 Herr Grefwcn och Landt - Marskalken fragadc derefter, om Riddcrftaper och Adeln ässave pägon förändring i dxnna H, Ropades Nej, men ett Ja Zriherre Ltae! von wolstein. Friherre eeäer. ströms tanka atl dek bör ankomma xä Konungen att förhindra elier anbefalla rättegång-emot de Embetsman, som ej göra sin Embeten enligt deras pligt, synes mig just bewisa nödwandigheten deraf akt ordet warder gar >i«, ty en Konung bör ej äga magt att protegera olagligherer; Äfen god Konung kari detta ej wäntas och lagen galler blott för onda Konungar. Beklagligen wisar Historien också exempel af fädane, Herr Grekrven och Landt - MarskalkenMen stalie icke Herr Baron wara nöjd med art till protokollet reservera sin tanka? friherre Ltaöl von holstein.
Prrste-Ståndet den 7 Borgare-Ståndet den it Bonde-Ståndet den ti Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse} i anledning af väckt fråga om upphörande af Skinskattebergs Bergslags privilegier. (Stals-Utsk. Uti. N:ris 255 och 334.) S. A. K. Genom Nådig Remiss af den 15 sistlidne Februari, har E. K. M., som i nedannämnde mål velat inhemta Rikets Ständers yttrande, innan E. K. M. deröfver fattar Dess Nådiga beslut, i sådant afseende lill Rikets Ständers Stats-Utskott öfverlemna! samtlige till målet hörande handlingar, hvaraf inhemtas, bland annat, hofvudsakligen följande: Sedan, i anledning af Rikets år 1818 församlade Ständers gjorda underdåniga förslag om
Vanan är en af lifvets allra största stormakter, och det är ej blott i mat och dryck, utan äfven med afseende på förströ- elser, som, med den modifikation, som ålder och särskilda förhållanden medföra, man gärna håller fast vid det, som man en gång blifvit van vid. De förströelser, jag menar att hemmets lilla värld bör och kan bjuda på, äro så okonstlade som möjligt. D e bestå än i det förtroliga, ofta skämtsamma samspråket, än i enkla lekar, i sång och musik, än i gemensam läsning af en g o d bok, då man under den långa vinteraftonen efter slutadt dagsarbete samlas en stund kring lampan m. m. d. En stunds förströelse af denna art borde höra, så att säga, till vår dagliga diet. Den är lika viktig för att hålla sinnet friskt, som ren luft är af vikt för våra lungor och muskelöfning för våra E. NORDENSKIÖLD. lemmar. Det borde anses lika orätt och oförståndigt att försumma att söka vederkvickelse af detta slag som att vårdslösa sin kroppsliga hälsa. För att vinna och bibehålla ett spänstigt och lefnadsfriskt sinne är en sund förströelse en lika viktig faktor som måttligt arbete. Visserligen är arbetet hufvudsaken, och åt detsamma böra och skola dagens flesta timmar ägnas, men aldrig böra vi känna oss såsom slafvar under arbetet. Där den känslan får bli den rådande, där vittnar den om, att något är på tok. Och sällan behöfver man söka länge, innan man finner, att den be IDUN 1899. tungade försummat att använda de smulor af vederkvickelse, som dock stodo honom till buds. Men är det nu inom hemmet, som den rätta förströelsen skall sökas och lefnadsmodet fostras och vårdas, så borde också alla familjens medlemmar söka att » dra sitt strå till stacken » för att främja hemlifvets trefnad. Erfarenheten visar, att man högre älskar en person och ett hem, som man anser sig hafva någon skyldighet emot, än den person eller det hem, på hvilka man endast ställer anspråk.
ocksa har hamnat sig, så, att de breda lagren mångenstädes ställt sig fientligt mot densamma. Den har ock ibland vi1 öfvermodigt beskyllt hvar och en för brist på fosterlandskärlek, som ej satt försvarsintresset öfver hvarje annat. Det bör ej glömmas, att ett land behöfver nitiska arbetare i nz&amp;nga riktningar. Vårt folk har likviil genom denna rörelse tvingats att tanka öfver fragor, som det förut skjutit undan, såsom för sig främmande. Vi böra försvara oss - nationalitetslcänslan har protesterat mot kosmopolitismen. Vi be7iojClicc försvara oss - den politiska klokheten har protesterat mot alla fredsutopier. Vi 7cunna försvara oss, om vi vilja - de sakkunnigs hafra förklarat hurupvhrt försvar borde ordnas för att till det bästa priset erhålla det största utbytet. Se dar de satser försvarsföreningarna sökt att sprida. Dessa satser hafva ingalunda lämnats oemotsagda. D et har predikats mot dem i tal och skrift. Antiförsvarsföreningar hafva bildats, hvilka antagit det försitliga namnet afredsföreningar D. Liksom om de andra - försvarsföreningsrna - icke också &amp; syftade freden, utan vore ett slags akrigsför-. eningar B. Äfven i denna rörelse hafva många kvinnor tagit en,. 240 verksam del. Äfven .den berör ju nationalitetsfrågor i sin striifvan att förringa nationaliteternas betydelse och vabker sålunda kvinnornas intresse. Det kan med fog tyckas egendomligt, att man hos ett folk hm behöft inskiirpa den satsen. att det Bih * försvara sig, eller med andra ord, att fädernesland är någonting, som är ~ v ä r d t att hiille dyrt och kart,. ilaen s i har dock i Sverige varit f örhaillandet. Det vill i visst afseende synas, som om svensken vore likgiltig för sitt land. Kosrnopolitismens idé har här fallit i gynnsam jordmån af flera skal, bland hvilka jag här skall söka angifva nåpre. Det finnes en storslagen kosmopolitism, som arbetar på starkandet af ' alla mellanfolkliga bind och på nationernas gemensamma fredliga utveckling och lycka.
Stadgandet i denna del står ock L öfverensstämmelse med 13 §., enligt hvilken den, som godkänt ve el, ej må undandraga sig betalning, om än veselg.fvaren råkat” i konkurs-tillstånd innan meddelandet af accept, derför omförmälda ovil k örliga tillåtelse i sjelfva verket kan betraktas. Och härmed har Utskottet besvarat berörde anmärkning, den der således ej torde böra föranleda till vidare afseende. \9 §• Vid denna §. är den erinran gjord, att om meningen vore, att ifrågavarande la" skall omfatta både den utrikes och inrikes vexelhandel^ borde man bestämma tiden icke blott för inhemska uso, utan ock för utländska, hvilka ‘voro olika på olika orter, samt att enär månader köpmän, emellan räknades efter kalender, det varit rättast alt följa samma beräkning, för undvikande af otydlighet och misstag. „ , Då emedlertid här icke kan komma i fråga att gifva nagla bestämmelser för utrikes förhållanden, samt någon otydlighet ej kan anses hafva uppstått derigenom, att det blifvit uttryckligen sagdt, alt hvarje månad skall räknas till 3o dagar, torde hvad i denna del blifvit anmarkt böra förfalla. 20 §. Emot denna §. hafva följande anmärkningar blifvit framställda, nemligen: all vexelinnehafvare borde vara ovilkorligen skyldigemottaga den afbetalning på ve el, som erbjudes, enär vexelgifvares och föregående innehafvare ratt deraf vore beroende; samt att stadgandet derom, alt, derest ve el å förfallodag icke betalas, protest bör ske påföljde dag, i stad, och andra dagen derefter, å landet vore alltför strängt, enär en uteblifven post och dylikt kan valla jo förmågan att betala, h vilket för en i öfrigt ordentlig affärsman ej bor de medföra obehaget af en protest; i följd hvaraf yrkadt blifvit, att nuvarande stadgande om 6 respitdugar efter förfallodagen fortfarande matte bibehållas. ra Dessa anmärkningar kan Ulskollet ej eller godkänna.
När hon framhåller öfverdriften i hans ifver svarar han, att han alltid mycket noga analyserade sina känslor och sällan bedrog sig genom att gifva någon känsla större betydelse än den ägde. Han hade aldrig förr behöft någon vän; men hon, som var a deep wonder of a creature – henne behöfde han! Men hon skulle ej oroa sig öfver att han ej kunde vänta; han hade till och med nekat sig nöjet att gå fram till n:r 50 Wimpole Street, efter som hon ännu ej lofvat honom att få komma! När hon i ett bref talar om huru trånande hon längtar bort från lifvet, svarar han: att nu måste hon stanna där, när hans fot redan var på hennes trappa! Hon hade »förstorat hans lifs harpa med hela oktaver af gyllene strängar» och han – om hvilken hon träffande sade att han druckit lifvets bägare öfverfylld, med solen skinande på densamma – ville få ge henne en del af sin lifsglädje; han skulle dock »ha kvar dubbelt mer än hvad som med rätta tillkom honom själf!» De utbyta sina tankar om diktandet, dess mål och dess medel, de meddela hvarandra sina arbetsplaner, och han undrar öfver att han till henne kan uttala hvad han ännu knappt vågat säga sig själf. När Elisabeth Barrett slutligen utsätter en dag för hans besök är hon så fylld af aningsfull oro och omedveten fruktan att han i verkligheten skall känna sig besviken i sina förväntningar om henne, att tårarna strömmade, medan hon skref brefvet. Hon bad honom minnas »att hennes bästa jag var i hennes poesi; själf var hon intet, blott en rot, som växte djupt nere i mörkret!» Hon kände att hans bref gripit henne som inga andras och därför hade han blott behöft säga ett ord, för att hon skulle lofva honom det personliga sammanträffande som andra ej genom långa vältalighetsprof kunnat uppnå. Men hon väntade medvetet ingen annan följd af hans besök än glädjen af en förtroligare vänskap, genom hvilken hon ännu mera skulle kunna få del af hans andliga rikedomar hvilka – i synnerhet vid hans unga år – syntes henne allt mer förundransvärda.
Han visste knappast själf om det, innan han helt mildt dragit henne intill sig och kysst henne, därför att hon var ett så bortkommet och redlöst barn. Hon greps af en sådan förvåning, att hon alls ej tänkte på att komma undan. Och hon hvarken ropade eller flydde. Hon förstod genast, att han kysst henne, som man kysser ett barn. Hon gick blott hastigt vidare, och så började hon gråta. Just denna kyss hade kommit henne att känna hur hon var maktlös och öfvergifven, och hur hon längtade efter någon, som vore stark och god och toge vård om henne. Det var en förfäran, att fastän hon hade både far och man, skulle hon vara så öfvergifven, att denne främling skulle behöfva känna medlidande med henne. Då Gaetano såg hennes gestalt darra under tysta snyftningar, kände han hur också han började skälfva. En stark och våldsam rörelse bemäktigade sig honom. Han kom åter tätt intill henne och lade sin hand på hennes arm. Och hans röst, då han talade, var ej klar och hög, utan tjock och kväfd af rörelse. »Vill ni fly med mig till Argentina, om ej madonnan hjälper er?» Nu skakade donna Micaela undan honom. Han kände med ens, att han ej mer talade till henne som till ett barn. Hon vände och gick tillbaka in i staden. Gaetano följde henne ej, utan blef kvarstående på vägen, där han kysst henne, och det var, som skulle han aldrig mer i sitt lif kunna lämna denna plats. I två dagar gick Gaetano och drömde om donna Micaela, men på den tredje kom han öfver till sommarpalatset för att tala med henne. Han träffade henne på takterrassen, och han sade henne genast, att hon måste fly med honom. Han hade tänkt på det, allt sedan de skildes. Han hade stått inne på sin verkstad och grubblat på allt, som händt, och nu hade han kommit till klarhet. Hon var en ros, som den starka siroccon hade ryckt från dess gren och omildt hvirflat hän genom luften, för att hon skulle få dess bättre hvila och skydd vid ett hjärta, som älskade henne. Hon skulle förstå, att Gud och alla helgon önskade och begärde, att de skulle älska hvarandra, eljest skulle icke de stora olyckorna hafva fört henne i hans närhet.
Lön begripne 260 tunnor spannemål; att, enligt det a£ vissa Committerade utarbetade och af Riksens Ständer under den a innevarande månad i underdånighet tillstyrkte förslag till inrättande af en allmän Pensions-Cassa för Rikets Civile Embetsoch Tjenstemän, hafva väl Landshöfdingarne och andra med högre eller förtroende sysslor beklädde Embetsman icke blifvit uppförde uti särskild Class inom berörde Cassa, men, enär de successive innehaft lägre Civile beställningar samt behörige afgifter till Cassan, under tiden af deni Underdåniga Skrifvel siri 465 3em erlagde blifvit, likväl ansetts tillhöra Pensions-Inrättningen i den Class, hvaruti de förut stadnat; samt att då sådane Embetsman antingen, utan egen ansökning, från Embetet skiljas, eller ock, i anseende till hög ålder , finna sig icke vidare förmå det utöfva, men äro i behof af allmänt nnderstöd, Staten borde, i Committerades tanka, särskildt förse dem med det i hvarje fall efter omständigheterna lämpliga underhåll , oberoende af deras I följd af egna afgifter förvärfvade delaktighet i Perjsions-Cassan; och soni Landshöfdingarnes fordna rättighet, att, efter er-' hållet afsked, vid 70 års ålder, tillgodonjuta indelda Lönerne, upphört, emot det att deras Pension i sådant fall blifvit bestämd till enahanda Belopp med hvad Stats-Secreterare i Lön uppbära, alltså och dä den af Landshöfd ingar ne uti omförmälde måtto sökte förmån skulle, om den Beviljades dem, icke skäligen kunna vägras alla andra med indelde Löner försedde Einbetsoch. Tjenstemän, men ändamålet med den ifrågavarande Pensicns-Lnrättningen för de Civile Staterne är., att, i stället för de lid efter annan.
Jag tror också, att med den reorganisation, som Banko-diskonten hädanefter skulle få, blefve den i det stora bela endast en Handels-diskont. I resonnemangerna i Utsk:s Betänk, förekomma dessutom, att belåningen på olika papper skulle anses numera vara mindre behöflig, sedan upmärksamheten blifvit fästad på ändamålsvidrigheten af ingifvande af lån med omsättning. Detta syftar på en sats, som redan länge blifvit behandlad af én, som befattat sig med Bankens angelägenheter. Man har utgått från den grundsats, att då belåning å fastighet egentligen besörjdes genom Låne'kansliet, skulle å andra sidan all den låne-rörelse, som bedrifves genom diskonterna, tillhöra den stora affärsrörelsen. Som jag fruktar att det förslag, som här är å bane, i sina konseqvenser syftar dit, är def derföre som jag bestrider detsamma. 6* 84 Den 28 Oktober f. ra. Hr Printzensköld: Jag kan icke annat än uttrycka min förundran öfver den slutföljd Gr. Gyldenstolpe dragit af mitt yttrande. Tror Grin, att det k?n falla mig in att misstänka Fu)lm:ge för att alltid välja den sämsta utom sig lill Bankodiskont-direktör i st. f. den bästa? Skulle jag yttra mig i personligt syfte här vid lag, skulle jag förklara, att om alla tolf Pullunge voro som Gr. Gyldenstolpe eller Hr von Hartmansdorff, skulle ingen hellre än jag lill dessa Hrr öfverlemna alt välja, hvilka personer de behagade, till Direktörer öfver diskonten, fullkomligt förvissad att valet skulle utfalla så, att R. St. icke skulle få någon anledn. alt, i afseende på verkets förvaltning, vara missbelåtne eller föra någon klagan.
St:rs RiksgäldsContoir för dess enskildte behof 2. samt för Revisionerne derstädes 4* g j.g ÖfverStåthållareEmbetet i Stockholm och Läns Styrelserne 25 d:o. De mindre LäroVerken, hvilka med Biblio theker äro försedde . 16 d:o. RiksStåiidens Ganzlier, 3 exemplar hvartdera . 12 d:o. Tillhopa 126 Ex. Betänlanden, N:s 355, 356. a65 Och komma de härefter hvilka icke kunna försäljas, att nti RiksgäldsContoiret till R. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 BIHANG TILL ^lfM(Q9 JMIKS»S9PÅSMDIBHS PROTOKOLL VID Lagtima Uikitlagen i Stockholm Åren 1§59 och 1§60« FJEltDG 8AnLlH6EI«. 1~ Afdelningen: Stats-Vlskottels Memorial. Vllhlanden och Betänkanden. ,! ,i il å 0 T v1 ilso <H»«I imå ■ Stats-Ulskottets Utlåtande N:o 87. 1 N:o 87. Ant. till Exp.-Utsk. den 7 April 1860, kl. 8 e. m.
STOCKHOLM, ELMÉN & GRANBERGS TRYCKERI, 1845- Fö/ std' kia Stals-Viskottets Memorial, N.o i*]4- i N:o 274. zink. lill Exp. Utsk. d. n /fpril, kl. 2 e. m. Memorial, i anledning af verkställde omröstningar, angående Tull be villningen. S (ian, genom antagande ef' en del utaf de i Bevilluings-Utskottels memorial N:o 30, i anledning af skiljakt'ga beslut angående tullbevillningen, till set skilde Riks-Slånd framställde inbjudningar, åtskdlige uti samma memorial frireslagne voterings-propositioner antingen förfallit eller blifvit uti Bevillnings-Uiskottets sedermera under N:o 34 afgilne, utaf samtlige Riksstånd godkände, memorial å nyo uppställde, så bar, jemlikt 31 § Riksdagsordningen, Förstärkta Stals-Utskottet sammanträdt den 7:de, 8:de och l():de innevarande månad samt denna dag och anställt votering, jemlikt följande, af samtlige Riks-Stånden gillade, propositioner: l:a Voteringen, (l:o i förenämnde memorial'). Den, sorn gillar Ulskoiiels förslag, att, for Hvete bor bibehållas nuvarande införselstull af 2 R:dr Banco tunnan, röstar Ja; Den, det ej vill, röstar Nej. Vinner Nej, antages tullen å sagde sädesslag lill 3 R:dr tunnan.
Utskottet medgifver visserligen gagnet och fördelarne af det ändamål, som motionen åsyftar, men yttrar derjemte, att det »t betraktande af de ansenliga belopp, hvartill de å denna Hufvudtitel redan tillstyrkta anslag uppgå, funnit sig ej kunna till bifall hos Rikets Ständer förorda ifrågavarande motion. » Häraf vill det synas, som Högloll. Utskottet hyser de åsigter, att vid uppgörandet af statsregleringen en viss rund summa bör anslås till hvarje Hufvudtitel, med hvilken summa man eger frihet att inom Hufvudtitelns område hushålla bäst man gitter samt disponera på de olika mer eller mindre vigtiga föremål, som på detta område anträffas. Om ock tillämpningen af så beskaffade åsigter kan tänkas möjlig och innebära någon rättvisa, då frågan gäller Ilufvudtitlar, som omfatta antingen färre eller mera likartade föremål, såsom förhållandet kan vara med t. ex. 3:dje eller 4:de Hufvudtitlarne i vår budget, så blir, efter min tanke, användandet och tillämpningen af en dylik grundsats för statsregleringens uppgörande ganska svår, om ej omöjlig, då fråga är om en Hufvudtitel, som omfattar så många olikartade men derjemte vigtiga föremål, som den Femte. Titelns rubrik, »Sjöförsvars-departementel», uttömmer icke titelns rika innehåll, häntyder ingalunda på tillvaron af de olika föremål, man här påträffar, af hvilka flera möjligen kunnat lika väl hafva sin plats under någon annan Hufvudtitel, som under den ifrågavarande. Det är väl de inre verkliga egenskaperna hos det föremål, hvars vinnande genom det begärda anslaget åsyftas, som böra bestämma dess sanna vigt och värde; den tillfälliga omständigheten att detta föremål är intaget under den ena eller andra Hufvudtiteln bör väl ej kunna utöfva något inflytande på sakens bedömande och afgörande. — Anskaffandet af säkra sjökort länder ej blott sjöförsvaret till gagn. Hela den fredliga handels-sjöfartens ökade trygghet blir en naturlig frukt af ett dylikt arbete. Säkra och lättade handels-kommunikationer kunna ej blifva utan inflytande på produktion och industri. Högloll.