Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Föredrogs ånyo Statssamt Allm. Besvärsoch Ekon.- Utsktns den 22 dennes på bordet lagda betänk. N:o 10, i anledn. af väckta motioner om inrättandet af navigationsskolor. Hr Nordensköld, Otto Gustaf: Äfven detta betänk, har någon slägtskap med det förra. På en enskild motionärs framställning hafva äfven Utsk:n gått tillväga med ett statsanslag, som är större än som jag tror skulle kunna begäras från Reger:n ; men då skolorna onekligen äro af stor nytta, och det goda, det må komma från hvem som helst, alltid är godt, vill jag ej dervid göra någon erinran; anslaget är i alla fall icke mera än 2 å 3,000 r:dr högre än det vore behöfjigt, hvarföre jag icke nu har annan anhållan än om bifall till betänkandet. Hr von Hartmansdorff, A it g.: Jag vill blott anmärka, hurusom Utsk:n afstyrkt det föreslagna anslaget till navigations-directeuren, emedan de ansett hans göromål ej vara af den maktpåliggande egenskap, att en embetsman med så betydlig lön skulle dertill erfordras. Denna directeurs befattning hade skolat bestå deruti att resa omkring och examinera eleverna vid navigations-skolorna. Jag deremot anser en sådan kringresande examinator vöre, om han funnes, den enda säkra borgen derföre att undervisningen riktigt meddelades, och att enhet infördes i elevernes examina. Skälet hvarföre jag så tror, är, att t. ex. i ecclesiastik! af - De n 29 Augusti e. m. 477 seende ur föl hål landet med en examen, som medför befordringsiätt inom liela Riket, nemi. pastoral-examen, sådant, alt den är till sin vigt och sill värde olika i livart stift. 1 det nordligaste ur det så svårt att l'å högsta hetyget, alt för det närvar, det mig veterligen endast finnes Ivänne personer, som hafva det. I det sydligaste stiftet ar det så vanligt alt hafva högsta betyget, att nästan alla academi®-och skolelärare hafva det.
Wid en den >8:de innewarande Martii i saM^ mantrade med KonglKammar, Rätten hallen sa beskaffad undersökning, som likmätigt KonglBrefwet af den z.dje sistledne September hwaje qvartal in^ nan aflöning för Revisions-Betjeningen tillstyrkes, hök Den 25 April. rz bär föregå, har erfarits, hwad Commisiarierne i Revisions-afdelningarne, äfwen sedermera skrifteligen och Specefiquel för hwarje Revisor härstädes antnält, att Sumniariska beloppet af de anmärkningar, som efter förefunne synbara anledningar hitintills blifwit författade, uppgå lill följande, nemi-: Fran Första Afdelningen tillN-dr 59,630: 36, s. Fran Andra dito , , 34,863: 8- — Fran Tredje dito hufwudsakligast rörande Räkningar för införskrefne utländska wahror - 121,264: 14, s. Samt fran 4:de Afdelningen, som afwen kommit sist i tjenstgöring 12,0^9: 30. — Eller tillhopa ett anmärknings be, ivpp af 227,887 R:dr 40 si. io r. Banco.
Beträffande nyssnämnde Utskotts remitterade framställning, i afseende på aflöningen åt tjenstgörande derstädes vid innevarande Riksdag, så har härvid förekommit, huruledes, genom privilegier för Banken, åt R. St:r är vorden förbehållen den rättighet, alt till allmänna behof och utgifter disponera Bankens årliga, så kallade salderade gevinst; och hvadan på det hela enahanda resultat synes uppkomma, antingen dea nu ifrågavarande utgiften bestrides utaf Bankens eller utaf allmänna medel, enär hvad som utaf den ena tillgången användes, bespares för den andra. — Men då utgifterne för BancoUtskottet utgöra en del af Riksdagskostuaderne, så har Utskottet, på det desse utgifters samfälldta belopp må kunna till redovisning upptagas uti Räkcnskaperne vid det verk, på hvilket alla utgifter, i och för Riksdagar äro anvisade, funnit lämpligt tillstyrka: att arfvoden till tjenstgörande vid BancoUtskottet under innevarande Riksdag må, på lika sätt, som Arfvoden till tjenstgörande vid alla öfriga Utskott, utgå utaf de till Riksdagsutgifternes bestridande anvisade allmänna medel. För öfrigt har Utskottet trott sig böra tillkännagifva, att BancoUtskottets framställning blifvit, under 78 Stats-Utskottets den 1 sistl. December gillad af Höglofl. R. och Ad. Hvaremot Vällofl. BorgareStåndet under sistnämnde dag beslutat, att A'flöningen till BancoUtskottets Betjening skall hädanefter, såsom hitintills, utgå utaf Bankens medel. Den lö Jan. 1829. Betänkande, ang:de Herr Santessons hos Yällofl. BorgareStåndet framställdte förslag, att hvarje Utskott måtte undfå några tryckta exemplar af de till dess handläggning remitterade motioner. (Rgs-A.) Genom ProtocöllsUtdrag af d. 19 sistl. December, har Vällofl.
Och efter en middag, som kunnat taga lifvet af en kammarjunkare, började dansen, utan allt för långt och onödigt uppehåll. Sju timmars svängom efter fem danser i timmen. På de fä- derneärfda godsen lefde man fädrens lif; med de gamla möblerna och tjänarna fick man också de gamla åsikterna: trohet till konungen och kärlek till fäderneslandet. Att vara värmländing var ett utmärkt rekommendationsbref öfverallt och det värmländska järnet och den värmländska gästfriheten täflade om priset. Men tiden gick. Man tärde på kapitalet, i stället för att lefva på räntorna, stångjärnshamrarna väckte ej så ofta glada genljud i bergen, och brukspatronerna föllo af. Man började på andra håll konkurrera med bättre arbetssätt och nyare metoder — träet föll i pris, och så småningom trängdes de gamla brukspatronssläkterna bort från sina egendomar. Det kom aktiebolag i stället — det gamla patriarkaliska styrelsesättet förändrades till ett strängt modernt. Det var till stor fördel för Värmlandsskogar och berg, men det t o g också bort det gamla typiska: de stora glada brukspatronerna, de hjärtliga värdinnorna med stora famnen för hvein som kom och de glada majfesterna. Brukspatronspengarne användes att bygga köpmannaaristokratien palatser i Göteborg, medan uppe i Värmland den gamla bruksadeln fick maka sig ifrån sina ärfda gårdar. Men ännu lefva de gamle gudar. Ännu finnas kvar värmländska bruk, där de gamla traditionerna vårdas som husets goda tomtar, och där 1898 i D U N 58 Kvinnans väsen är hängifvenhet, hvars form är motstånd. &lt; S. Kierkegaard. man, den dag som i dag är, finner gästfrihetens och det gamla värmländska sinnelagets heliga eld vårdad af blida händer. Ooh ett bland de mest typiska af bruken i detta fall är Elga, där värdskapet utöfvas af den kvinna, hvars bild i dag pryder Iduns första sida, fru Olivia Rhodin. Om fru Rhodin på sitt vackra Elgå i allt följer de traditionella brnkssedvänjorna, så ligger detta, så att .säga, henne i blodet.
Memorial, innefattande förslag till åtskilliga förändrade regiementariska stadganden för Banco-Verkets styrelse och förvaltning. Likmätigt 9 §. uti den för Utskottet gällande Instruction åligger det Utskottet att hos Rikets Ständer lill deras fastställelse anmäla sådane regleméntariska föreskrifter för Bankens rörelse och förvaltning, som härleda sig från Rikets Ständers eller Utskottets under Riksdagens lopp fattade beslut. Med anledning häraf får Utskottet, efter verkstäld granskning af de föreskrifter, sorn innefattas uti nu gällande Banco-Reglementets ita och Artiklar, härigenom tillstyrka, alt, i stället för §§. 1, 2,5, 9, i5, 23, 25,- 27, 29, 3o, 32, 33, 34, 35, 36, 37 och 38, följande förändrade stadganden må i blifvande Banco-Reglemenle få inflyta, nemligen: 1:0. Sedan Rikets Ständer vid 1828—i83o årens Riksdag vidtagit åtskilige beslut, innefattande, i flera hufvudsakliga afseenden, delsen verklig återgång, dels ett närmande lill de i Sveriges Rikets Ständers Beslut och Förordning om Banken i Slockholm af den 22 September 1668, för Bankens verksamhet från början utstakade hufvudgrunder, hvilka, till följd af krig, olyckor och hvarjehanda tvingande omständigheter, under tidernas lopp fått vidkännas flera rubbningar och afvikelser, samt Rikets Ständer, vid samma Riksdag, gemensamt med Konungen, sålunda bestämt Bancosedelns silfvervärde, all 2? R:dr eller 128 skillingar i sedlar skulle motsvara 1 R:dr i silfver, enligt den, med afseende å en viss lindrig slagskatts inberäkning i myntet, förändrade 1664 års myntfot; så har Banken, Bih. till R. St. Prot. 1840 och 1846 Sami. I Afd. §0 Häft.
I anledning hvaraf Herr Grefven och Landt-Marskalken förklarade, att som, efter hvad han tyckt sig finna, Ja öfverröstat Nej, propositionen blifvit af Ridderskapet och Adeln bifallen. §:n 12, blef, uppå gjord proposition, af Ridderskapet och Adeln gillad. Utskotten hade i deras sednare Utlåtande tillstyrkt, att den af dem i första 564 Den 12 November e. m. Betänkandet föreslagne i3 §:n, må ur förevarande Artikel utgå. Friherre Cederström: Den egen teliga orsaken, hvarföre Capitalister blifvit förnekade att förlägga handtverk, är en ambitions-fråga, som består deruti, huruvida ett handtverk bör drifvas af den, som aflagt Mästare-prof, och vunnit Burskap, eller af Förläggare. Jag lemnar denna ambitionstvist i sitt värde; men jag skulle tro, att det vore nyttigt, om i frågavarande i3 §. blefve bifallen, sådan den finnes intagen i Utskottens första Betänkande, emedan man derigenom kunde bereda afsigkomne skickliga Handtverks-mästare arbete. Samma princip ligger äfven till grund, i afseende på en Mästares rättighet, att begagna sig af Gesäller och andra arbetare i olika yrken. Om det erkännes att capitaler äro nyttige för näringarne, så bör man lemna utväg, att de kunna få användas dertill, äfvensom att Förläggaren kan få säkerhet för sitt förlag, och det kan ej lämpligare ske, än genom egen vård och tillsyn. Herr von Hartmansdorff: Det förän drar mig ingalunda, om detta varit en så kallad ambitions-fråga hos Borgare-Ståndet, emedan den angår deras Borgerliga tillvaro. Händelsen är den, att om en fabriksförläggare går under, och icke mera kan drifva sin rörelse, så går det vanligen på samma sätt med alla hans arbetare; emedan hans Den 12 November e. m. 565 penningekraft allena sätter dem i rörelse, och gifver dem uppehälle.
Den glänsande golfen dernere, de nyutslagne björkarne, i deras lätta ljusa bruddrägt, bokarne, varmare i färgtonen — hela det solljusa doftande vårlandskapet hade framkallat en stämning af skönhet, som han förgäfves sökte fixera i ord. Han brottades med språket; det blef färglöst, banalt och dödt, gaf ingen bild af naturens fägring. Det pinade honom, att han icke kunde meddela sitt skönhetsintryck åt andra, att detta, som han kände så rikt och starkt, skulle svinna hän och dö bort som en reflex i luften. Men han kunde icke gripa det; han måste resignera; och så skref han i stället om sin resignation. »Jag kan icke. Orden, som skulle framkalla bilden af det sköna, ha blifvit banala och vulgära. Språket måste tvingas in på en ny väg; men hvar är den store, som åstadkommer detta —» Han vände sig om; det hördes lätta steg bakom honom. »Jag stör visst», sade Ellen. »Jag visste inte att du var här.» »Stör? Nej.» Hon hade en bok under armen; Max kände igen den. Det var Vallmoknoppar. »Jag gick hit för att läsa», sade hon. »Ja, här är vackert» — han såg sig omkring ännu en gång liksom till afsked. Hon hade bredt en sjal ut på marken och lagt sig ner; der var tydligen plats reserverad vid hennes sida. »Ack ja», sade hon sakta. »Jag har alltid hållit af Dolce Napoli» — hon såg upp på honom med ett litet småleende — »det förekom mig alltid, som hade jag fått det till skänks af dig.» Han svarade icke; samtalet hade börjat taga en farlig vändning. Alla minnen stormade fram; och kontrasten mellan förr och nu gjorde honom bitter. »Går du med hem?» »Nej.» Han såg, hur hennes ansigte fick ett stelt uttryck, och han visste, att han sårat henne. Det gjorde honom ondt; men det kunde ju icke hjelpas. »Farväl då så länge», sade han i så vänlig ton som möjligt. Hon hade redan vändt sig bort och tycktes fördjupad i läsning; men hon lyssnade blott efter hans steg, som knastrande aflägsnade sig.
Efter en stunds tystnad sade hon: ”Vet du, Carolina, det här dumma infallet att brodera tyllen förtretar mig riktigt. Jag kunde mycket väl hafva den ändå. Våra ögon förderfvas, det är ett, och för det andra får jag derigenom så sällan vara nere och prata bort en ledsam stund med vår treflige gäst; ty jag skulle ej få den färdig ens till jul, tror jag, om jag satt dernere. Sanningen att säga, arbetar jag med bra liten framgång, då han så skälmaktigt den ena gången efter den andra gömmer än glansgarnet, än fingerborgen, än prylen, och allt hvad han kommer öfver. Och hans lifliga samtal, så fulla af eld och behag, allt detta måste jag nu försaka, för att sluta detta lappri. Och när jag rätt betänker, vet jag ej, om en sådan uppoffring kan svara emot den tillfredsställelsen att vara den elegantaste på ett bröllop på landet.” Allt detta skulle visserligen vara ett skämt; men det låg en hög grad af otålighet i Julies ton, hvilket bevisade, att i hennes ord fanns mera allvar, än hon sjelf trodde, samt att denna framställning var en trogen bild af hennes verkliga tillstånd. ”Min bästa du,” svarade Carolina mycket allvarsamt, ”detta synes mig det minsta; men att din bror skall sakna våra omsorger och vårt sällskap, derföre att du ej kan uthärda att sitta i ett sjukrum, det finner jag, lindrigast sagdt, bra litet systerligt af dig.” ”Åh, kära Carolina, det gör Gustaf ingenting. Pappa är ju nästan jemnt hos honom. Brink läser tidningarne, när han så önskar, och ryttmästaren är en slaf af hans minsta nyck, att icke tala om dig, som är honom långt mera, än den huldaste syster kan vara. Detta sista yttrade hon i en sarkastisk ton. På Carolinas bleka ansigte uppspirade med beundransvärd hastighet de friskaste purpurrosor, små alster af den sårade sjelfkänslan.
Majit i underdånighet anhålla, det täcktes Kongl. Majit öfver berörde Förordning af den 18 December i8o.3 meddela den Förklaring , att den endast må anses tillämplig till de bestämda fall, då åverkan sker å allmänning eller å andras enskilde egor. 3:o Lika med Motionairen Herr Lindqvist, finna Utskotten, att stadgandet i i5 Cap. 1 §. Byggninga-Balken ej tydligt uttrycker, huruvida den, som vållat skogseld genom underlåten försigtighet vid svedjande, derföre skall böta 100 Daler, ehvad skada skett på egna eller andras egor. Det skulle visserligen synas , som om en oförsigtig svedjare vore nog straffad genom förlusten af sin egen skog, utan att han derföre af Lagen borde beläggas med ett högt bötes-ansvar; men då häraf skulle följa, att blotta underlåtenheten af ett utaf Lagen föreskrifvet försigtighetsmått, såsom exempelvis dikning omkring svedjelandet, örn äf - 4 Lag-samt A. T.esv.- o. Oec.-Ulsk. Uti. ~N;o 22. ven svedjan aflupit aldrig så lyckligt, skulle komma att beläggas med lika högt ansvar, sorn då skada genom skogens antändning egt rum, måste Utskotten anse Lagstiftarens mening hafva varit den af Motionairen antydde. En återgång till en lindrigare straff-bestämmelse skulle ej vara serdeles lämplig i en tidpunkt, då en bedröflig erfarenhet snarare vittnar om behofvet af skärpta än af mildrade Lagar i detta afseende ; Utskotten få sålunda, med bifall till Motionen, tillstyrka den förändring i sista punkten af ;5 Cap. 1 §. Byggninga-Balken, hvarigenom §:n vid slutet skulle få följande lydelse: ”Går elden ifrån svedjan in på ”egen eller annons mark och gör ”ther skada, bote 100 Baler och ”gifve fullt skadestånd då aii“ ”nor af elden lidit.” 4:o Enär 62 §. af i8o5 års Skogs-Ordning bestämdt förklarar, att den, som på ett eller annat sätt skadar växande
Ingen af gossarne låtsade se henne, och när hon hälsade, bad Knut henne » hålla mun » och inte » skrämma fisken ». Hon satte sig då ner invid gölen, där fisken var. Om en stund steg hon upp och gick. När Kalle såg, att hon gått och inte syntes till, gick han fram till Knut och sa ' mycket bestämdt: » Gå sta ' och bed Lisa k o m m a hit! » Knut, utan se bort från sitt flöte: » Hvarför det? » » Du var ohöflig mot henne, och nu har hon gått. » » Det får hon för mig. Jag tänker inte vara barnpiga åt småflickor. » Kalle gick inpå Knut, som om han ämnade slå honom, men ändrade sig och fortsatte tyst sitt mete. Så gick den dagen och halfva den följande. Gossarne metade, och Lisa var försvunnen. De sågo en skymt af henne på kvällen, och Tutte föreslog henne att » leka », men hon svarade, att hon ville » gå med mamma. » Efter middagen följande dag hade hvarken Kalle eller Tutte metspö med, utan satte sig att se på fiskarna. En hel mängd af dem hade dött och flöto med buken upp. Om en stund kommo Knut och Pelle och slogo sig ned bredvid dem. Allesammans voro moltysta. » Jag tycker Knut kan gå, » sa ' Pelle slutligen, » det var i alla fall du. » » Ja, det är inte mer än rättvist, » sa ' Tutte och Kalle. Och Kalle tillade: » Du bar dig åt som en — en slusk. » Knut såg stukad ut. » Hva ' ska jag säga d å? » » Ja, du får be om ursäkt. Och så • ja, och så » — sa ' Tutte. — » be henne komma ut, » ifyllde Pelle. Knut gaf sig i väg. Det låg en viss spänning öfver de andra. Pelle undrade: » Tror ni hon kommer? Det är en rasande snäll flicka i alla fall. » » Hon är den bussigaste flicka, som jag har sett, » försäkrade Tutte. Kalle sa ' ingenting. Han höll på att peta loss en sten med sin tåspets. Om tre minuter kom Knut. Ensam. På de andras ifriga frågor, svarade han: » Ville inte. » Stor bestörtning!
Vidkommande slutligen sednare delen af ifrågavarande memorial, innefattande anmälan till Rikets Ständer af regerings-åtgärder, i hvilka besluten afvika från Stats-Rådets enhälliga tillstyrkanden, fann Ståndet för godt att, med ogillande af memorialet i denna del, lägga detsamma till handlingarne. Från Vällofl. Borgare-Standet. S. D. Föredrogos å nyo Lag-Utskottets betänkanden: N:o 31, i anledning af väckta motioner, angående förändring i vissa delar af nu gällande lag-stadganden om Gifto-rätt och Arfs-rätt, samt morgongåfva och fördel: Härvid Prot.-Utdrag, den y December 1844- 401 Härvid förekommo; l:o förslaget, pag. 11—15, lill förändringar uti Giflermåls-Balkens 9, 10 och 11 Capitel, samt Ärfda-Balkens 2, 3, 9 och 12 Gap.: Bifölls; 2-'o yttrandet, pag. 15, i anledning af Riksdags-Fullmägtigen ifrån Jönköpings Län Petter Pehrssons der omförmälda motion: Lades till handiingarue; och 3:o del, pag. 15, 16 och 17, afgifna alternativa förslag till förändring i Ärfda-Balkens 3 Gap. 2, 3 och 4 §§, i afseende på utsträckning af istadarält för syskons afkomlingar; Lades lill handlingarne; J\:o 33j i anledning af väckt motion, angående förändradt sätt för kyrkoböckers förande, och skärpta conlrolier i afseende på deras förvarandeGillades; N:o 34, i anledning af väckt fråga om förtydligande af de i Lag och serskildta Författningar innefattade bestämmelser, angående straffet för inbrottsstöld: Bifölls; N:0 35j i anledning af väckt motion, angående förklaring af 18 Gap. Ärfda-Balken: Bifölls; N:o 36, i anledning af väckt motion om förlängd tid för besvärs anförande öfver Under-rätts utslag vid husesyner å Prestebohl i Helsingland:
Komma egorna å någondera sidan sedermera i förändradt bruk, varde hägnads-skyldigheten derefter lämpad; ej må dock, der den varit utgjord eller bestämd efter 5 §, någon nedsättning enligt 5 § kunna påyrkas eller ytterligare nedsättning fordras i den hägnads-skyldighet, sorn redan efter 5 § bestämd blifvit. § 7. Den, som med egor möter krono-park eller annan skog eller mark, som under Kronans omedelbara vård står och icke till nyttjande åt enskild person eller viss menighet blifvit upplåten, håfve ej rätt att af Kronan fordra deltagande i stängsel, der Kronan ej sjelf fordrar, att stängas skall. Kongl Maj:ts Nådiga Proposition N:o {23. 5 Allmänning, som till delegarnes begagnande öfverlåten är, skall, ändå att den under allmän vård eller uppsigt står, lika med enskild mark anses. § 8. Egare af utjord eller urfjell håfve ej stängsel-vitsord, der ej dylik jord möter, eller annan jord, som möter, förut tagit i stängsel del. Fordras stängsel af granne, som med afseende å egornes beskaffenhet stängsel-vitsord eger, eller har grannen förut i stängseln deltagit och yrkar utjordens eller urfjellens egare, alt dermed fortfaras skall; gånge med hvarderas deltagande i stängseln, som förut är sagdt. § 9. Innehafvare af lägenhet, som ej sjelfständig är, i thy att den under annan fast egendom lyder, håfve ej, ändå att den derifrån för alltid afsöndrad är, rätt att al egaren till den egendom fordra deltagande i stängsel, der ej sådant deltagande förut egt rum eller aftaladt linnes. Vill den andra stänga och äro de mötande egorna af den beskaffenhet, att stängsel-vitsord å hans sida eger rum, eller är han skyldig att i stängseln deltaga utan att genom aftal bestämdt blifvit, huru stor lott han taga skall, gälle ock om hvarderas hägnads-skyldighet hvad ofvan stadgadt är. § 10.
N:o 87, ang:de regleringen af Riksstatens p:de hufvudtitel, och i anledning af dess föreslagna statsanslag till Degebergska landtbruksinstitutet, anhåller jag att vördsammast få göra följande anmärkning. Den stora och ingripande nytta, som ett åkerbruksinstitut, hvarest både theoretisk och practisk undervisning lemnäs, måste medföra, lärer af ingen tänkande åkerbrukare kunna bestridas och synes mig så ögonskenlig, att jag tror 564 D c ii iS Maj c. m, öfverflödigt att vidare utveckla den saken. Uti intet tand äro dylika inrättningar så af behofvet påkallade som i Sverige, der åkerbruket, i jemnförelse med andra länders, befinner sig på en ganska låg ståndpunkt; — intet annat medel finnes att bringa det till den höjd, som motsvarar tidens fordringar och fäderneslandets sanna fördel. Utan öfverdrift torde man kunna påstå, att i Riket sällan träffas inspectorer, sorn äga ens medelmåttiga kunskaper i landthushullningen, och likväl borde ingen förvaltare antagas, som ej förskaffat sig grundliga kunskaper i delta yrke. Nöden är likväl lag, och hitintills har det varit omöjligt att erhålla dessa kunskaper inom Riket. Olyckliga följder af ett sådant förhållande hafva, snart sagdt, i aila provinser visat sig; »neri jag hyllar den förhoppning, att Rikets nu församlade fäder och vise afhjelpa denna brist och åtminstone göra något för åkerbruket, denna hittills af dem stjufmoderligen behandlade näringsgren. Att StatsUtsk. för det åkerbruksinstitut, Hr Eduard Nonnen i Westergöthland ämnar anlägga, föreslagit ett anslag, väntade jag mig visserligen, helst planen tili institutet Synes lika ändamålsenlig, som Hr Nonnens rationella skicklighet i detta afseende är allmänt känd ; men i öfverensstämmelse med Hr Brukspatron J. Warnäs uti BorgareSt. väckta motion tror jag, att ett enda institut för hela Riket är alldeles otillräckligt.
Hvad står du där och idislar och tuggar för, så att du är färdig att vrida käkarna ur led? TOPPO. Det är ju tattarspråk, din stams tungomål. Känner du inte det? "Ala bingelibii, ala dackeli dii, vaktartaa. Konsunellos vad, ala vengos vad, ala miira, miira Surted sudsura vaktartaa." KERTTU. Så kommer väl din tunga också en gång att fräsa mellan djefvulens tänger. TOPPO. Nej, Risto, låt oss gå vår väg. Med den där ormgadden lönar det sig inte att glamma. RISTO. Kanske jag försöker ändå. Kerttu, min sköna, lilla gullhöna, min rosenknopp, min sockertopp, kom, gif mig nu ett ärligt handslag och säg: "Bort hat och vrede, välsignelse sig brede, emellan oss igen, min egen, egen vän." KERTTU. Hör opp att plåga mig, ni huggormar. Eljest går det aldrig väl. RISTO sjunger: "Heju veju pojkar och heju veju mor, Hvar är väl den kärlek, som en gång var så stor ?" KERTTU. Hade jag bara ett vapen, så dödade jag dig här på stället. TOPPO. Det där är en argbigga af den rätta sorten. RISTO. Hon har en riktig björngalla. KERTTU. Ja, björngalla, och naglarna ä' tio liar. Kom bara hit, så RISTO. Tror du att jag är rädd för dig ändå? Jo, pytt också. Jag sluter dig i min famn, innan du vet ordet af. KERTTU. Låt mig vara, eller jag trollar dig hufvudstupa i en lergrop, så att du skall vända ut och in på ögonen. RISTO. Inte kan du trolla, Kerttu lill. Tar fatt i hennes lifbälte. KERTTU rifver sig lös och kastar potatis på honom. Där skall du få, där, där och där RISTO. Åhå, kära barn. Tror du dig kunna rå på en duktig karl med potatis till vapen? Försöker åter att ta fatt i henne.