Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Programmet upptog Händels storslagna oratorium - iSimson », o c h för att kunna åstadkomma den samverkan, s o m här af nöden, hade såväl orkester s o m kör fördubblats. Den förra utgjorde sålunda omkring 100 man, medan den senare uppgick till inemot 300 personer. A t t det under dylika omständigheter ingalunda är en lätt sak att sammanhålla det hela o c h få det att gå fullt korrekt, torde en hvar inse. Direktör Hedenblad såväl som de uppträdande förtjäna emellertid erkännande för att det hela gick så pass lyckligt s o m nu var fallet. Solister voro grefvinnan Math. Taube (Delila) o c h fru Dina Edling (Micah) samt hrr C. F. Lundqvist (Simson) o c h Salomon Smith (Manoah). Som oratoriesångare står den sistnämnde s o m kändt hors concours, o c h hans föredrag af de båda recitativen i slutet af sista afdelningen var af förträfflig verkan. Simsons parti låg ledsamt n o g på några ställen för högt för hr Lundqvist, hvars stämma d o c k flerestädes gjorde sig förträffligt gällande. Grefvinnan Taube o c h fru Edling sjöngo sina partier m e d den sä- kerhet o c h konst, man af d e m kunnat vänta. För någon utförligare redogörelse för det storslagna oratoriet hafva vi här ej rum. Vilja endast i korthet nämna följande. Handlingen rör sig s o m bekant kring det sista tragiska skedet af den israelitiska nationalhjälten Simsons lefnad; huru han efter att hafva tillfångatagits af filisteerna o c h beröfvats sina ögons ljus hålles i trä! dom, m e n till slut, sedan han, i o c h m e d det af Delila afklippta hårets återväxt, får tillbaka sin styrka o c h då hämnas på filisteerna g e n o m att v i d en fest i deras afgudatempel nedstörta detta iifver sig själf o c h dem. Oratoriet sönderfaller i tre afdelningar, o c h i alla äro körerna det mest dominerande.
Slutligen vågar jag föreslå, att allt samspråkande emellan fångarne bör, vid äfventyr af prygel, vara strängeligen förbudet; samt att verkliga brottslingar, så vidt sig göra låter, skiljes från blotta lösdrifvare och försvarslöse, hvilka sednare visserligen ej böra förvägras talandet med kamrater. Motiverna till dessa stadganden äro följande: 1:0 Lättheten för förbrytare att ostraffadt kunna fly ur fängelset, bidrager både att förminska räddhågan för brottets begående, enär den till brott benägne alltid har hopp att snart och utan risk, på ett eller annat sätt, kunna ur fängelset undkomma, samt på detta vis gäcka lagen, äfvensom det försvårar bevakningen, enär vaktkarl, eller den sorn om fången har uppsigt, enligt nu gällande stadgande!-, endast har rätt att skjuta eller nedhugga honom, när han sätter sig till motvärn eller nekar på tillrop att stanna. Som händelsen oftast är, när detta kommer ifråga, att förbrytaren är både den djerfvaste och starkaste, eller ock fått för långt försprång att kunna upphinnas; så har detta stadgande så ringa inverkan på fångarne, att det nu hörer lill ordningen för dagen, att en eller flere för någon tid göra utflygt ur arresten samt beskatta samhället, för att åtminstone till nästa arrestering kunna lefva von frischen. Vetskapen att minsta försök till flykt har så farliga följder, att till och med lifvet derigenom riskeras, måste nödvändigt hafva inverkan på så val den ännu frie, men till lagbrott benägne, som på den en gång förvunne och fängslade förbrytaren; ty den ännu frie vet, alt om han begår brottet och upptäckes, är han ovillkorligen satt utom lagen vid första försök att undgå straffet, och den inom fängelset vi - Den 8 Februari. stnnde måste nödvändigt Frukta hvarje upptäckt afblotta försöket att undkomma, ty han tvingas i detta fall alt göra sig beredd på det värsta. Och då hvarje försök till rymning strängt afstraffas, så förmodar jag, att desamma äfven i betydligaste mån skola minskas. 2:0
Det vore just för dem en lämplig afslutning på de bokliga studierna att gå ut i naturens stora friska skola o c h där inhämta lärdomar, som säkert skola rotfasta sig bättre i minnet än mången inlärd läxa. Låt oss nu först o c h främst tillse, hvem som bör och hvem som icke bör ägna sig åt gångsport. Enhvar måste i detta hänseende väl känna sig själf. Det är en ansträngande idrott, och det är klart att klena, bleksiktiga unga damer, som icke kunna gå uppför en trappa, utan att stanna upprepade gånger för att Ilasta andan, icke böra befatta sig därmed. Dels kunde de däraf hafva men för hela sin framtid, dels förstöres nöjet för de öfriga raska ungdomarne, o m de oupphörligt nödgas invänta dem, som icke » orka med ». Så- ledes erfordras först en frisk kropp och goda fortkomstledamöter. Därnäst framställer sig frågan: huru många skola gå i sällskap? Två hafva onekligen lättast att lämpa sig efter hvarandra, både hvad beträffar 303 marschtakten o c h de olika, kanske stridiga, viljorna. Två är därför idealantalet; eljes fyra, på sin höjd sex, i hvilket fall man likväl delar sig och går parvis. Ett udda antal gör man bäst i att alltid undvika. Nu några ord om utrustningen. Ett hufvudvillkor är att denna göres så lätt som möjligt. Dräkten bör vara af ylle; en kort, mörk kjol med ett ledigt bluslif, sammanhållet af ett läderskärp, vid hvilket slidknif och andra nyttiga små- saker kunna fastgöras. Korsetten bannlyses för alla dem, som vilja blifva verkligt goda fotgängerskor; ett s. k. normallif tillåter bättre den friare, ökade andhämtning, som framkallas af den raska, jämna gången. På hufvudet har man en liten lätt hatt eller mössa, som sitter väl fast äfven i blåst o c h tål vid regn. I allmänhet gäller den satsen, att man alltid skall vara beredd på regn, ty hela nöjet minskas, om man jämt och ständigt måste gå i ängslan för några regndroppar.
Mamsell Bremers själ var alltför upphöjd, att låta mig erfara några följder af dessa, så ofta omvexling underkastade skiften inom kritikens verld. Men fru Knorring, med sin lätta och eleganta penna, tålde inga oförrätter. Hon lät mig begripa – en klar sanning för öfrigt – att det icke fans synnerligt skäl för Vinterbladets partiskhet, och jag ansåg mig icke heller berättigad att beklaga mig, då hon under en resa i Tyskland ... för hvilken hon, enligt egen uppgift i sina för Jönköpingsbladet hemsända anteckningar, låtit sätta sitt vapen på hvarje tänkbar sak – skref, att då hon reqvirerade hem till sig svenska arbeten i öfversättning från någon af de tyska boklådorna eller sjelf besökte dessa, blef hon pinad med blott sina egna, men besynnerligt nog efterfrågade hon förgäfves fru Carléns ... som hon hört skulle varit öfversatta. Vid denna tid voro vi ännu icke personligen bekanta. Men jag läste med stor begärlighet hennes arbeten, och skall alltid erkänna dem såsom produkten af ett snille, hvilket, om det än i bland måste ligga under för sjuklighetens naturliga retlighet, förhöjd af en ofta retsam kritik, likväl alltid blef ett snille. I vissa pikanta skildringar är hon hittills kanske oupphunnen; liksom Fredrika Bremer, i sina enkla målningar ur hjertats lif, blir oupphunnen. Den ena vill lysa, roa och beundras, den andra upplysa, gagna och trösta; jag gifver, och har alltid gifvit dem båda min hyllning. I fall friherrinnan Knorring fått lefva ännu några år, skulle hon haft den glädjen att se ett par af sina arbeten öfversatta på det språk hon högst älskade – nemligen franskan. Detta står icke mig veterligt i någon litteraturhistoria. Hvad skulle hon säga derom? Hon blef nämnd i en artikel, berörande Svenska författarinnor, i »Journal des débats», undertecknad af ingen mindre kritiker än den olycklige Prévost Paradol. Under mitt fri-år läste jag mycket af Almqvist – icke såsom förut, då jag halkade och bläddrade igenom sidorna och fick en blott ytlig uppfattning af honom.
Äommiöjtonöröretfeö ibfattbe berättigab. ^aubtmcrtarc, toib ^ofroet ocb be Äongt. ©peftafterne, få ort $rottanö to i b Stmiratitetet, Strtitteriet ocb ^ortiftfationeit nt. f(. 0tater, betata efter b erad lönetoilfor, boet ej imber 9?mt 9t:br i: 50. £>cb ffota be blanb befie ^anbttoerfare, t)ioitfa brifroa fårffitb rörelfe, befhttom tareraé lifa nteb borgare, fe § 9. ^anbtioertare, britta, utan mäjterffapö etter burffapö förtoärftoattbe, erhållit tUU jtåiib att fåfom förförjningétnebel åftabfonuna ftanbttoerrteri Sttfpeftorer, lita nteb ^anbelö^erpebiter. Äaffcffäntar ocb Äaffetjueibferffor, fe krögare. 14 SSewUlinngés^ötorbnutg 1838. Äläbtnäflare od) ÄläbmäflcrfEor, font pålla botar, i @er ^lafier: §örfta Älafiett 9tmt 9i:br 37: 30. Sintra t:o „ 50: — £rebje b:o „ 22: 50. gjerte b:o „ 15: — ftentte b:o „ 7: 50. ©jette b:o „ 3: 73. krögare, ^rogerffor, fatnt be, font påda Änffcpuö, öiförfammavc, ©piögyartcr, SBärbspus od) Dlcflauratiou eller kläring a Slngfnrtpg, äftoenfont £raftö Sida krögare od) ^rögerffor, @biäqvarteré
Grefve von Schwerins anmärkning om 2 5 §. i denne Embetsrnans instruction, så får jag erinra, att örn, sorn Grefve von Schwerin yrkat, man skulle göra förändring i 26 bör den ock göras i den 2 5-te , emedan där redan står: att honom efterträda, i fall han innan nästföljande •04 »m 5 Oeloker f. nt. Riksdag ifcc. Finner man en förändring nödig på det ena »tället* si, blifver den äfven nödig pt det andra. Herr Hjerta£ Jag har blott begärt ordet, fö# att sätta ett misstag, sorn den värde Talaren gjort* då han förmodat* att jag trodde, det Suppleant tens befattning ej upphörde, när en ny Riksdag inträffade. Det är just det jag sagt, och jag försvarar ännu* att det är rätt; ty Riksens Ständer kunna då alltid i välja en ny Ombudsman; men jag har sagt, att sedan valet är skett, dä skall Suppleanten efterträda. Herr von Hartmansdorff fäster synnerlig vigt dervid, att omständägheterne med; Suppleanten kunde efter valet förändras* att personen kunde undergå en stor förändring, oell synnerligen att han kunde blifva bysatt eller fi lytenJag tror ej*, att då Suppleanten är vald aftt bestämdt efterträda, man skalf befara sådane olägenheter för den, som fått Ständernes förtroendet men val inser jag att om Suppleanten bl ef sådan, sorn Kerr von Hartmansdorff föreslår nemligen en, som icke bestämt skulle efterträda, utan först efter föregångit nytt val; då skulle man visserligen hos honom i hast kanhända finna ofantligt mångå lyten. Jag kan ej annat än yttra, att För-, fattningen synes mig fullständig. Likväl vill jag ej neka, att ju Ständerne kunna äga skäf* att sjelfve villa välja Suppleant, när den förut valde under varande Riksdag int.rädt uti den ordinarie platsen; men detta är det enda fallet, hvarvid jag kan medgifva någon förändring; och den beredes lätt på del sätt Grefve von Schwerin föreslagit.
I ett torp på Lidingön inrättade hon sin ensliga boning. Hennes rum var beklädt med sorgliga målningar. Ett claver, några böcker, några sångfåglar och blomster, afbröto endast för ögonblick hennes suckar och tårar. ”Mina ögon”, säger hon, ”hvilade sällan, och min harpa spelade idel sorgeqväden”. Hon var dock ej så undangömd för verlden, att de icke funno ”en medlidande åhörare”. På hans tysta föranstaltning utkommo några af dem i tryck, ännu innan årets förlopp. Den lilla samlingen fick namn af ”Den sörjande Turturdufvan”. Detta häfte, tillegnadt ”den ljufva och ömsinta Philomela”, begynnte hennes namnkunnighet; hvartill äfven bidrog den mer och mer sig spridande sägnen om hennes poetiskt-eremitiska lefnadsart. Utom en epilog, kallad ”Lefnads-beslut”, innefattar det åtta sångstycken: alla till melodier af då allmänt kända visor; hvaribland ett par af Freses. Innehållet så väl af dem, som af flera till samma ämne hörande och sedermera i ”Tankespelen” förekommande qväden, kan sålunda i korthet sammanställas: Min lefnads lust är skuren af, Och döden är min längtan; Till dig, du mörka tysta graf, Står all min trängtan! På jorden jag ej finner Hvad mer min själ sitt nöje bär, Min glädje borta är; Min ungdoms dag försvinner, Min tid i gråt förrinner; En långsam död för ögat står, den jag dock icke finner. Du arma, ömma hjerta! Kan ej den bittra smärta, Som tär dig utan mått, Dig ge så dödligt skott, Att ädla själens gnista Sitt fångehus må mista? Jag har redan fått min lott; Smakat ett oskyldigt godt, I det högsta glädjemått, Sora i tiden gifs! Nu har den sig vändt, Har mig oro sändt; Hårdt betalar jag Fordna nöjets dag; Nu går tiden bort uti en kulen natt, Tills min själ blir utom tiden satt. Jag söker i mitt inre bröst: Der känner jag ett band, Som ej har hunnit än bli löst Igenom dödens hand; Der finner jag hvar stund en bild Så djupt i hjertat tryckt,
Den arbetande klassen eger i allmänhet ej någon fast ställning, utan den är merändels en lös befolkning, som flyttar från ställe till ställe, och är i saknad af någon säker bostad; men behofvet af en sådan har mägtigt vaknat, och arbetarne sträfva nu af alla krafter att tillfredsställa detta behof, och då detta ej så lätt sker på den rätta och ordentliga vägen, så hafva de stundom försökt att genom kommunism och socialism tilIröfva sig det efterlängtade oberoendet. En uppgift för vår tid, ifall den förstår sig sjelf och aktar på tidens tecken, är derföre dels att befordra arbetarnes bemödande att på ordentlig väg bereda sig ett fast hemvist, dels att med allvar undertrycka dessa bemödanden, då de förirra sig på olofliga och samhällsomstörtande vägar. Afven i vårt land hafva arbetarne börjat sträfva till större oberoende och en orolig rörelse har försports från samhällets djup. Det finnes i vårt samhälle bland den arbetande, klassen, likasom bland andra samhällsklasser, en stor blandning af ordentliga och oordentliga menniskor. De förra bemöda sig att genom flit och arbetsamhet bereda sig mera oberoende och en fastare ställning för framtiden, de sednare lefva blott för dagen och nedsjunka ofta i ett djuriskt njutningsbegär. Det tillhör vårt samhälle att underhjelpa 16 Lagoch Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 14. de förra i deras bemödanden och framför allt laga så, att de vid sitt sträfvande till en bättre framtid ej jagas af obilliga samhällslagar tillbaka till de oordentligas skara och tvingas att bland dem förblifva utan utsigt att kunna höja sig från sin osäkra och beroende belägenhet. Försummar samhället detta, så är fara värdt, att den tid kommer, då det blifver ganska svårt att sätta en säker damm emot oordningen och oron. Det finnes äfven ett annat behof, som sammanvuxit med längtan efter en säker bostad, och som förmår arbetaren till stora ansträngningar för framtiden. Han vill nemligen vid egen härd samla omkring sig älskade föremål, han vill förvandla sin bostad till ett hem, i detta ords egentligaste mening, vid hvilket han bindes genom familjelifvets fasta band, och genom hvilket fäderneslandet och fosterjorden får för honom sitt högsta värde.
«Den enas död är den andras bröd,» sade han till Lina – «det kan icke hjelpas; men jag är icke maskarnes medarfving, och jag kan icke fylla min mage med hvad som gjort mitt hjerta tomt – såsom vilden släcker sin törst med sin egen blod. Vore det min fader, skulle jag säga: det är så naturens gång, och hans egendom hade varit min, antingen han dog eller lefde. Men nu kunde endast döden göra mig rik – det tål jag ej, ty han gjorde mig fattig. – Min rikedom är likväl stor,» – han slog här armen kring hennes hals och böjde det blonda hufvudet till sig – «men menniskan är oförnöjd, Lina. För det öra, som lyssnar, ljuder der och hvar sköna toner; men då dödsengelens vinge susar förbi, döfvas det, och den lilla hammaren i dess snäcka slår sedan på sitt städ månget osäkert slag, som vid de skönaste harmonier endast låter själen förnimma en smärtsam dallring.» Detta sade han kort efter vännens frånfälle. Lina sade intet dertill, men hon tyckte väl ändock i sitt sinne, att det var litet besynnerligt. Hon hade också intet deremot, att de flyttade in i den lilla våning, ifrån hvilken de dertills varit skilda blott genom taket, hvilket de unga tu begagnade såsom golf. Men då familjens behof tillvexte och med dem Magnus’ arbete, och då den sorgsna stämningen icke ville vika, utan syntes suga näring af omgifningen – då började allt detta förefalla henne helt bekymmersamt. Af allt kunde tydligen märkas, att deras äktenskaps tredje, fjerde och femte år just icke kunnat kallas lyckliga. Hvad hon företog sig för att hjelpa saken, berättade Magnus, théaftonen i 9:de kapitlet, skrattande som följer: «Verlden skulle förvånas, om den visste, hvilka fältherretalanger som gömmas under de der ljusa lockarne,» – han kysste dervid samma lockar – «och som nu användas på mitt underkufvande. Uttröttade hon mig icke först med framoch återmarscher, mera slipade än Turennes?
Ständer anstagne Medel tik Jordbrukets, Handelns och Naringarneö upphjelpande och underhäll, ett Förskott »nätte bewiljas, kill »vinnande af berörde efter Författarens tanka ej mindre för Kongl. Maut och Kronan, i afseende pa till äfwentmS ät ten Orten afsandande SkargärdsFartyg, an för deromkring belägne Otterö Inne - 1i6« De» 6 Julik. wmare och k allmänhet alla Sjöfarande, nyltiae och fördelaktiga Hamn-förbättring, serdeles ftin pä hela Kusten fran Götheborg til! Landskrona, oberäknade Warbergs ändock '.vid wisse windar farliga och kj med god Ankarbotten försdde Hamn, icke finnes någon fördelaktig,Hamn iner än den wid Falkenberg, om Etthra-Aens af sand uppgrundade Utlopp hlefwe förbättrade genom inrättande af en sa kallad Ami af Sten och Pälwerk, hwilken skulle befordra Arns raka stäring deremellan ut till det ei långt derifrån belägne haMupet, med wilker att Kongl. Maj:k och Kronan skulle bältas skadeslös genom begagnande i en deremot swarande tid af den törhöjnina i Hamn - penmngarne, som en flik Hamn, fördämma medförde. Da Utskottet, i saknad af egen kännedom om werk ställ varbeten af ifrägawarande Hain,^förbättring wid Falkenberg, och, om den än wore mö-lig, huruwida den deraf härflytande förmän wore swarande mot den dertill erforderliga kostnad, tillika icke genom föregången undersökning af desse omständigheter blifwit af Mtm^rialetS Försättare understödt, wägar Utskottet icke tillstyrka Riksens Högl. Ständer, att något bifall till förberörde anhållan för det närwarande och innan sadant blifwit utrönt, meddela; Dock warder detta tili Riksens Högloft. Ständers ompröfwande wocdsammeligea öswerlemnadk. Orebro den 4:de Juli,' islr. Pä Högloft. Riddoch Pä Högiv.
Majk, jemte Riks. dags-Besiutet, anker jag säkrast wara, att Ml det Fvrmwair till berörde Förskrifning, som Banco. Fullmäktige nu böra till Kongl. Mast afgifwa, afbetalmngen, jemlikt Herr Förste Archiater» von Schulzenheimförslag, endast med allmänna ord bestämmes, böra ske t likhet med Riksens Ständers föreskrift, och Stän. dernes egen närmare förklaring afwaktas, dä efter den olycka, som genom wär älskade Kron. prins hastiga död öfwergätt Fosterlandet, Riksens Ständers snara äterkomst mäste förmodas." Hnrr Grefwe Gyllenborg anförde till Protscollet: ''Ehuru Banco Utffottets för Fullmäktige stadgade Reglemente, icke synes wara t alla delar förenligt med hiva' till min enffilta känne» dom kommit af Riksens Ständers till Kongl. Majk afgifne Expelchoi a gäende Fmance. Planen, hwaraf jag nu sin er remstatel äfwen wara intagit i Riksdags B slutet, anser jag likwäi mig böra endast följa ordalydelsen af beni Ite detaul^rade R alemente, säsom den enda föreskrift, hwilken blifwtt Banco. Futtmäktige omedelbarligen gi iven. bolst jag skulle sirina det blUma el' wädligt präiudicat, att afwika frän en sälla bestämd Jnstruction, eller läta desi werkstättighe: bero af en individuel profning af desi enlighet med Riksens Ständers Be - Den io September. 579 Beslut. Med denna öfvertygelse bifaller jag det Formulair till Stats-Contoirets asgiswan. de förbindelse, som blttwit i öfmerensstämm lss nied Banco-Utff-u tets Reglemente af Commisiar-atet vrcgecteradt.
Jag skall visserligen icke göra någon svårighet vid att förena mig med Herr Rosenblad; ej eller har jag någon ting att erinra deremot, att Herr Grefven och LandtMarskalken först framställer proposition derå, huruvida upplåningen bör ske endast mot Obligationer, eller både mot Obligationer och på Afskrifnings-räkning, under förbehåll likväl att sedermera få bestämma detaillerna. Herr Rosenblad: Jag underställer, hvilkendera reder saken, och foijer Riksdagsordningen, antingen jag eller Herr Hjerta. Jag kan visserligen icke yrka proposition å hela Utlåtandet på en gång, emedan det icke är öfverläggningsämne; deremot utgör första momentet öfverläggningsämne, ty det upplästes och föredrogs helt och hållet. Jag underställer då, hvilken som rör i hop saken, antingen den, som vill framskrida hela första momentet, elier den, som vili sönderplocka det, och hlott företaga 5 ord deraf. Alldeles icke med afseende på den 42 Den 2 December f. m. allmänna mening, som af Herr Hjerta uttryckes, utun på grund af den aktning, som jag är skyldig Herr Grefven och LandlMarskalken, öfverlemna!’ jag A t Herr Grefven och LandtMarskalken, att framställa Ja-propositiouen sadan Herr Grefven anser den lämplig. Friherre Boye: Till målet kunde vi må hända komma genom en votering; äfven kanske genom 3:ne voteringar, ifall det roar Herr Rosenblad; men två voteringar torde dock blifva nödvändiga. Jag får derföre anhålla, att Herr Grefven och LandtMarskalken täcktes till Ja-proposition framställa, om upplåningen bör ske mot Obligationer lill 3 procent, eller Ridderskapet och Adeln anser, att 2:ne utvägar böra begagnas; vinner då Nej, är Ridderskapet och Adeln öppet lemnadt, att af de uppgifne sätten begagna ett eller 2:ne. Herr Munck af Rosenschöld: För min del ställer jag mig blott till efterrättelse 54 §•
Slutligen har ConstitutionsUtskottet, i afseende på den decharge, hvars vilkor och egenskap i 76 . Riksdagsordningen stad gas, yttrat sig med tillfredsställelse hafva erfarit, att de i Administrationen här och der framstående afvikel er och brister icke förryckt eller eris rubbat den stora ordningen , och att Konungens Rådgifvares handlingssätt och rådslag, under den nästföl flutne fem års Perioden, allmänligen och öfver hufvud bära stämpeln af redligt nit, sorgfällig omtanka och oafbruten verksamhet. Hvad af ConstitutionsUtskottets åtgärder sålunda förekommit, har BorgareStåndet i noga öfvervägande tagit; Ock ehuru Ståndet funnit, det ConstitutionsUtskottet ej saknat anledningar, till de af Utskottet gjorde anmärkningsframställningar; likväl, och sorn, äfven enligt Utskottets intygande, Konungens Rådgifvare i allmänhet iakttagit Rikets sannskyldiga nytta, samt med nit och skicklighet, drift och oväld 5ta Prot. Utflr. d. 14 Julli iQ2^. sina förtroendes Ämbeten utöfvat, anser BorgareStåndet de anmärkte förhållanden ej vara af sådan beskaffenhet, att den uti 107 §. Regeringsformen medgifne åtgärd dervid må ega rum, utan vill Ståndet för sin del meddela Konungens StatsRåd, StatsSecreterare och Föredragande i Cotnmandomål decharge, likmätigt 76 §. Riksdagsordningen, för deras intill denna Riksdags början, i sådan egenskap hafde Ämbetsbefattningar, den, omständighet härifrån undantagen, rörande StatsSecreteraren Quiding, som till Domaremagtens åtgärd blifvit hänskjusen: — Och hvad i öfrigt angår ConsritutionsUtskottets vid slutet af Betänkandet A :o 29, uti fem särskilde puncter gjorde anmälanden, rörande ordentligt tillsättande af StatsSecreserare och JustitiaeCancellers-sysslorne, Om