Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Alltid tendensen! Hvad menas med tendens? Det är, när ett skönliterärt arbete har kommit till för att förfäkta en sin författares åsigt, kring hvilken han blott sveper sin framställning som en klädnad; det är, när personerna röra sig för hans hand som marionetter, det är, när de icke lefva och handla som de måste lefva och handla på grund af karaktär och lefnadsförhållanden, med ett ord: det är, när driffjedern i det hela icke är en konstnärs åtrå att ge form åt sina intryck, utan ett omvändelseförsök, deri karaktärsteckningen uppoffras, när det gäller att föra läsarens öfvertygelse i den åsyftade riktningen. Att en författareindividualitet, som låter de handlande personerna följdriktigt utveckla sig, detta oaktadt trycker sin pregel på arbetet, det kan och bör icke få namn af tendens; det är helt enkelt en nödvändighet, så vida författaren öfver hufvud taget sjelf är en personlighet. När kritikern i första rummet sysselsätter sig icke med skildringen såsom konstverk – afbildning – utan i stället söker utforska, om författarens och hans egna åsigter i en del »frågor» stämma öfverens, då är hans kritik inne på afvägar, då kan han på sin höjd inlägga förtjenst som moralfilosof, men som konstdomare är han klen. Han förvexlar hufvudsak och bisak. Det är ett stort fel, detta; men ingen kan begära att den stora allmänheten skall ega omdöme nog att inse det, och författarne bry sig oftast ej om att offra mer än en axelryckning och ett förstulet löje på all denna visdom. Och hur skulle de kunna annat än le, då de höra personer, som anse sig kompetente att i konstfrågor leda publikens smak, uttrycka sig ungefär såhär: »den gången handlade hjelten alldeles som han enligt mina moraliska principer borde ha handlat, derför berömma vi författaren en smula, men denhär gången handlade han rakt i strid mot hvad jag anser vara hans moraliska pligt, derför måste vi ge hans författare en liten afbasning. Ty författarens skyldighet hade det varit, att i tid varna sin hjelte och säga honom, att sådant der låter man vackert bli, för det första emedan det inte är lofligt, för det andra emedan det bekommer en illa och derför är en dumhet.
dagliga tidningarna verkat s&amp; val för att kvinnan matte begagna sig af de henne redan beviljade rättigheterna, d. T. s. deltaga i stadsfullmiiktigeoch andra kommunaln val, SOLE att plats måtte beredas henne i de styrelser. dar lagen gifvit henne riitt att intriida. h Förbundets byr8 har desslikes vid tiden för de årligen återkoinmimde stadsfullrnalrtigevale~i och Eyrkostimrnorna upplysning liimoats it röstberattigadr kviiiiior om sättet för och vikten af deras deltagande i di * val, som utse kommiineiis förboendemiiii. Hittills ha de båda föreningarnas itgarder med afst. ende på kvinnans inväljande i hufvuudstadens fattigvkrdssbrelser som bekant ej ledt till något resultat. Pi vissa I i d l i landsorten Bar man dock varit mer vaken för tidens kraf i detta afseende. Så, vidt vi lcunnat inhemta ha p&amp; 4 stiilleml i landsorten kvinnor invalts i fattigstgrelser och i en koliiiniii: finnes en kvinna som suppleant. Ett kraftigt steg för att föra frägan iiarmme sin l ö s ~ i n y har emellertid, som vi hoppas, Förbundet i &amp; i ' tagit. da det utfärdat kallelse till ett offentligt diskussionsmöte for behaniiling d det på, dagordningen staleiide s~örsnri~~e " u 7; riwiitm .. iwta@amk i 7 ~ f i: t c7sfndetzs t fitt iyrd ~~J.~st~yi-e7sw. Xötet ag dc rum den 21 november i hôtel elonitinientds stora sal uiide~ Förbupdets ordförandes, riksantikvarien Hildebrund, ordfcra,ndeskap, och var talrikt besökt. KZ; gon diskmsion i ordets '
Derföre vore det också, efter min öfvertygelse, ändamålslöst, att föreskrifva några så beskaffade vilkor, som Hr von Hartmansdorff förfäktat, emedan derigenom hela företaget nödvändigt skulle nedläggas. Att Staten lemnar ett lån och jemväl betingar sig ränta på sina penningar, kan Dan 4 Oktober f. m man icke anse vara något slöseri med Statens medel, utan jag anser tvertom, att dessa medel äro använda på bättre sätt, än många anslag, som vid denna Riksdag blifvit beviljade. Utan att bestämma någon summa, hvarmed det nya bolaget linner sig belåtet, förfelar man ändamålet med understödet, och en upoffring af 100,000 R:dr, äfven om de icke skullé blifva återbetalda, kan ingalunda vara någon svältkur hvarken för den ena eller andra samhällsinrätlningen. Hr Bildt: Hr von Hartmansdorff har i sitt sednaste anförande fällt åtskilliga yttranden, hvilka icke äro fullkomligt exakta, hvarföre jag för min del vågar desamma bestrida. Den, värde ledamoten har nemi. sagt, att StatsUtsk. upgifvit samma skäl för sitt tillstyrkande af de första 100,000 R:dr åt det gamla bolaget, som det nn upgifver i afseende på ifrågavande låneunderstöd. Jag får, med anledn. häraf, äran uplysa, att det icke var StatsUtsk. utan K. M., som beviljade dessa penningar, såsom lån från Handelsoch Sjöfarts-fonden. Vidare har Hr von Hartmansdorff yttrat, att K. M. föreslagit 75,000 R:dr, men att dessa af Utsk. blifvit ökade till 100,000 R:dr. K. M. har emellertid föreslagit förutnämnda summa under form af anslag; hvaremot StatsUtsk. tillstyrkt 100,000 R:dr såsom lån. Deruti ligger en väsendtlig skillnad, hvilken åtminstone bolaget kommer att sentera, enär jag är förvissad, det heldre ville mottaga 75,000 R:dr såsom anslag, än 100,000 R:dr såsom lån.
Grefvinnan Wrede: «Ers Maj:t förklarade i går sitt höga misshag med anstötligheter, hvilka, då likväl utan afsigt, grefvinnan Höpken varit underkastad. Jag har någonting långt värre att beklaga mig öfver. Mina ögon hafva ej varit tillslutna hela denna natt af bara förtrytelse och förskräckelse.« Konungen, mer och mer brydd, ju längre fru Wrede fortsatte, gaf henne, med blinkar, tecken att sluta; men då hon ej vårdade sig om att begripa hans ögonspråk, vände han sig till de kringstående, yttrande med värdighet och höjd röst: «Grefvinnan Wrede lärer ha något att anförtro mig, utan vittnen.« Sedan alla de öfriga dragit sig vördnadsfullt tillbaka, fortfor konungen, med lägre stämma, vändande sig ånyo till fru Wrede: «Fullfölj nu, grefvinna, om ni ej kanske finner er redan hafva sagt för mycket.« – «Långt derifrån! De anstötligaste uppträden tilldrogo sig hela natten utanför mina fönster; man skrålade och sjöng « (Konungen faller i talet:) «De skönaste fruntimmer i Rom och Neapel vakna vid serenader. Den lilla olägenhet, som en prinsessa Santa Croce med nöje uthärdar, bör ej bringa grefvinnan Wrede ur sin fattning.« – «Men himmelens Gud, hvilken serenad detta var! Visor, så oanständiga, att jag hvarken kunnat lägga orden på minnet, eller, i alla fall, ens upprepa dem för Ers Maj:t.« – «Förflugenheter, min grefvinna, som ni gör mig till viljes att glömma, och som jag utber mig, att ni ej vidare må omtala.« – «Omöjligt, Ers Maj:t! jag måste ha upprättelse lika väl, som fru Höpken. Ers Maj:t sätter värde på det tillbörliga, och kan således icke vägra mig den.« – «Ni vill då aldrig sluta! Välan, jag måste då uppriktigt förklara er, att jag önskar, det ni må begrafva detta oskadliga upptåg i evig glömska. Jag har dertill mina särskilta skäl.
M:ts Befäilningshafvandes i Gottlands län disposition för ifrågavarande ändamål, emot behörig redovisning; kunnande denna summa komma antingen ali öfverskridas, då vedprisen äro högre, hvartill markegångsprisets jemna stigande från 2 R:dr år 1846 till 4 R:dr, som det utgjorde år 1855, gåfve anledning, eller ock icke lill fullo utgå, i den mån kalkugns-egaren ej behöfde hela vedbeloppet, dock blefve Statsverkets uppoffring icke så betydlig, enär ersättning till en del erhölles i de 2 R:dr 22 sk. banko, utgörande medelmarkegångs-värdet för åren 1834-1853, Expeditions-Utskottets Första" lill underd. Kungörelsen den 11 Maj 1855, skall af räntegifvarne lösas. Och hade Kollegium slutligen hemställt, att, om ett sådant anslag beviljades och tillika tillätes, att kalkugnen vid gynnande tillfälle finge, på sätt ofvan är näniudl, för Kronans räkning inköpas oell åter försäljas, till E. K. M:ls Befallningshafvande» omtanke och ansvar mätte öfverlemnas, dels att föranstalta om vedens upphandling årligen å öppen auktion vid de tider och pä det sätt, som till minsta utgift för Statsverket kunde föranleda, dels ock alt iakttaga tillfället, då ifrågavarande kalkugn kunde med minsta kostnad inköpas, samt derom till E. K. M:ts Nådiga pröfning och beslut göra underdånig anmälan.
Ärrend'e-€ön.tractet" till intecknande uppvisas, hvadan: köparen, karn komma alt vidkännas ett oförvållad t lidande; [Berörde stadgande: erin: tidén, såsom, i"öfrigt utan ändamål, enär det icke lärer vara* skäf att vägra! arrendatorn alfe äfven, efter samma tids förlopp, få, så vidt: ske k-an*. betrygga, sin, rätt genom en dittills uppskjuten inteckTimgs-åfgärd; iyckes: således böra försvinna. Till bevarande af egare» och intecknings-hafvares öbisesidiga rättigheter bör, efter Utskottets, tanka, den grundsats följas, att'afhandling arn fäst egendom* ulan deråt gifven offentlighet genom lagfart eller inteckning, ej, eger Bestånd emot annans på sådant sätt offentliggjorda egande clltr; mteekuihgs-rätl; dock ali, om flere söka lagfart och inteckning vid sammalättegångs-lillfällc, in leck ni ngs-söka liden må vika för dfen nya egaren, och• tiel yngre egande-räUs-anspråket för det äldre, äfvensom det yngre arrende-anspråket för det: äldre. I följd häraf, och då införande af cm förmälda lag-förändring synes påkalla, att. några närmare lag-bestämmelser, än sorn nu firmas, varda gifae L*g-Ut kottets Utlåtande Nu> 166. 3 för den händelse, alt lagfarls-sökanden icke kan genast styrka sin fångesmans åtkomst, hvaremot det af Herr Hessle föreslagna stadgande, alt inteckning ej skulle få sökas å annan dag än måndag, emedan uppbud endast då meddelas får, ej synes behöfligt, enär den lagfart-sökandes säkerhet, enligt Utskottets tanka , skulle komma alt räknas från det. ansökningen göres, och icke från uppbudets meddelande, hemställer Utskoltet, att, med ändring af f Cap. f Jord a-B alken, för den händelse då tvänne köpare, till hvilka samma fastighet blifvit af en säljare ofverl ilten, vid serskilda tillfällen söka lagfart, Kongl.
Det hade möjligen kunnat gifva en eller annan antydan om ådrans riktning och sådan kunskap är alltför värdefull för möjliga spekulationer i claims, att skänkas bort. Det enda förnuftiga man kunde företaga sig var att vänta och därunder taga så noga reda på terängförhållandena i trakten som sig göra lät. Om ett par, tre ytterligare fynd gjordes på tväråsen så kunde man i någon mån gissa sig till malmstreckets riktning. Och då kunde det måhända löna sig att staka ut en claim på endera af de bärgshöjder, som begränsade dalen på sidorna. Så godt som hela dagen gick åt för min utflykt och den slutsats jag kom till var att utsikterna till min favör voro ungefär i förhållandet femtiotusen mot en. Men de kunde förbättras högst ansenligt ifall några nya fynd gjordes under de närmaste dagarna. Och huru som hälst spelade ju nästan alla de öfriga alldeles samma spel. Först sedan man redan börjat med tillrustningarna för kvällsvarden kom jag tillbaka till hotellet och då var jag så pass trött att jag ej hade lust att göra annat än sitta stilla i en knut. Men medan jag satt där och rökte drogos mina ögon oemotståndligt till den lilla, ytterst komiska kyparen, som dukade bordet. Han begynte just rada upp hela staplar af de rykande heta, små bullar, eller rättare halfgräddade degklimpar, hvilka i västern hedras med benämningen "biscuits". Det förargade mig smått att han skulle hämta in dem först, ty kalla äro de endast svårsmälta, utan att ens smaka bra. Men förargelsen försvann då jag såg på kyparen, som kilade ut och in som en skottspole på sina korta ben, hvar gång ställande nya matfat på bordet. I den aflägsnare västern hjälper man nämligen i hufvudsak sig själf med uppassningen, så att hotellen kunna reda sig med en enda kypare för en mängd gäster. Och ju mera jag såg på den lilla kyparen, desto mera roade han mig. Han var utan minsta tvifvel irländare. Ingen utom en irländare eller en orang-utang kunde ega en så förtvifladt lång öfverläpp och en så omärklig näsa, med så gapande näsborrar att man nästan tyckte sig kunna se hjärnan arbeta.
Beklaga bör man blott de olägenheter, som härmed äro förknippade, hvaribland må räknas: att balen derigenom först något senare än eljest blir rätt animerad, att damerna i allmänhet först då hafva tillfälle att visa sina solfjädrar, och serdeles de bland de ogifta, hvilka hunnit odödligheten (d. v. s. tjugufyra år) och hvilka icke kunna påräkna några skyldighetsdansörer, då först kunna aflägga sina shawletter. En ojemförligt mindre olägenhet är den, som medföres af hvarje modern likformighet, att man icke lika säkert som eljest af personens uppförande kan sluta till hans tänkesätt. Men faran att förstora denna sistnämnda svårighet åtföljer tyvärr äfven hvarje författarskap, som vill vara lärorikt. Vore undertecknad ej så fast öfvertygad, att ingen rätt kavaljer läser mera än titelbladet till dessa ovärderliga skildringar och recensionen öfver dem i Aftonbladet, hvilken i förbigående sagdt också är byggd på ett sådant kavaljersstudium, så skulle han icke våga att här så öppet utreda den återstående vigtiga frågan, huru en ung dam – en äldre har alltid mera direkta och så att säga handgripliga medel för pröfningen – kan öfvertyga sig om en kavaljers uppriktiga och trogna kärlek. Att detta ej kan utletas ur hvad en kavaljer säger, är tydligt, då han hvarken talar eller bör tala om annat än vädret, supeer, baler och spektakler, och då, såsom visats, den värma, han på en bal försäkrar sig tydligen förspörja, ofta är illusorisk. Hvarje flicka vet deremot, att det mest osvikliga tecken – uppbjudning till kottiljongen en vecka förrän den dansas kommer dernäst – på sann kärlek visar sig i riktningen af hans lorgnett eller operakikare. Är den en hel afton fästad för ögat och, med högst en half minuts afbrott, har samma riktning, så kan frågan anses vara så godt som afgjord. Men blott «så godt som»; ty här återstår en punkt af högsta vigt, som troligen endast få af det täcka könet lärt sig att gifva akt på – jag menar de älskansvärda få, hvilka undertecknad muntligen gjort uppmärksamma på saken.
Den Skattskyldige vare utan aiikVar, derest Pannan innehåller större rymd än stämplingen utvisar, utan drabbe påföljden Jiisteraréili Skulle vid mätning af Brännvins-Pannor * Stämpeln vara något nött eller sliten, plikte ej egaren derföre, blott Pannans rymd är enlig med uppgiften vid Mantalsskrifningen. 8 Moni. Ålla å eii Tomt eller Uti en Byggnad ellef under samma Tak, eller å samina HeiiimanS eller Egendoms bolstad varande Pannor, skola väi till rymden särskildt uppgifvas j i anseende till nödig Controlls vinnande; men vid debi teringen skola deras Paniiérymd ovilkorligen sammanslås, och afgilten derför utgå efter den i i §. 2 Morn. upprättade T ar illa 9 Moni. Vid redogörelsen > i afseende på PannerymdeU, så väl från Taxerings-Committeerile, korn från Konungens Befallningshafvande till Kongl. Kammar-Coliegium , äfvensom nämnde Kongl. Gollegii redogörelse till Stats-Verket, skall alltid den grund följas, att för Brämleri-Verk, sorn ega flere Pannor, böra Pannornas rymd sammanslås, hvarvid be - Iievillnings-Utskottets räkningen ej får öfverstiga 180 Kannor, deröfver ingen sammanslagen Pannerymd finnas juå, äfvensom ingen Panna får öfverstiga, utom kokruunriet, 90 Kannors rymd. 10 Morn. Den som är Berättigad att utöfva Brännvins-bränning, och sig dertill vid M antalsskrifning icke uppgifvit, men sedermera åstundar att af en sådan rätt sig begagna, bör derom å Landet göra anmälan bos Konungens Befallningshafvande, men i Städerna bos Magistraten, hvilka ega, att honom det sökta tillståndet meddela, sedan dessförinnan likväl den belöpande Pannefymds-afgiften, beräknad för den tid af året, hvarunder han anmäler sig vilja Brännvins-bränningen utöfva, hos vederbörande Krono - Uppbördsman i Städerne eller å Landet blifvit erlagd.
Det kan icke förnekas, att uti förevarande punkt en högst genomgripande förändring å bränvinslagstiftningen blifvit föreslagen; och jag hemställer till Hr Tornerhjelm och öfriga ledamöter af Ståndet, hvilka påyrka rättighet för landtmannen att bränna under årets alla 12 månader, huruvida någon verkligen tror, att denna utvidgade frihet skulle komma landtmannen till godo. För min del tror jag det icke. Landtmannen har det i allmänhet ej så stäldt, att han kan bränna under sommarmånaderna, och den nämnda friheten kan således föga lända honom till fördel. Med städerna är deremot ett annat förhållande. Der finnas nemligen i allmänhet präktiga iskällare och andra fördelaktiga förhållanden, på grund hvaraf näringen kan under sommaren der lämpligen fcedrifvas. Frågan är således, huruvida det kan vara skäl att vidtaga en lagstiftningsåtgärd, hvarigenom ifrågavarande handtering kommer att öfverfiyttas från landsbygden till städerna. För min del tror jag, att hvar och en, som tänkt sig in i dessa förhållanden, dertill måste svara nekande. Man liar ordat så mycket om åtgärders vidtagande för att förbättra jordbrukets ställning. Jag får emedlertid uppriktigt bekänna, att jag ännu ej sett några praktiska resultater deraf; och jag måste på det bestämdaste motsätta mig hvad som nu blifvit föreslaget, emedan jag är fullt öfvertygad, att det länder till jordbrukets skada. Detta gäller visserligen ej det Svenska jordbruket i ali - Dun 11 Maj 233 mänhet, ty vi veta, att ifrågavarande näring är mycket koncentrerad i vissa delar af landet, under det den i andra är mycket obetydlig; men det finnes dock provinser, såsom t. ex. Christianstads, Blekinge och äfven Elfsborgs län, der bränvinsbränningen drifves i en betydande skala, och der landtmannen ordnat sin hushållning just med afseende derpå. Att nu genom ett beslut, som ingalunda är af behofvet påkalladt, åstadkomma en rubbning uti dessa förhållanden, anser jag ej vara lämpligt. Tvertom tror jag det vara lagstiftarnes skyldighet att behörigen aktgifva på det bestående.
25:te punkten, ang:de förhöjning af anslaget till ved och ljus för fästningsoch garnisons-orter: 26:te punkten, ang:de dispositionen af reservationerne ii anslaget till durchmarchkostnader och 27:de punkten, ang:de det med 6000 r:dr till ackords förskotter och ersättningar anvisade belopps upptagande under benämning af reservalions-anslag. R. o. Ad. biföll hvad Utsk. i dessa punkter tillstyrkt, hemställt och föreslagit. 28:de punkten, ang:de användandet af de löneoch inqvarterings anslag för arméen, hvilka vid, verkställighet af de utaf K. M. gillade förslagen till ordnande af försvarsverket lill lands och sjös kunna blifva disponible. Denna punkt ansågs icke för närvar, erfordra någon åtgärd. Den 11 Mars e. m. 185 29:de punkten, ang:de de till 4:de hufvudtiteln hörande ständiga anslag, hvari någon förändring ej blifvit ifrägasalt. R. o. Ad. biföll hvad Ulsk. i denna punkt yttrat. 30:de punkten, ang:de de af K.
När jernvägar först kommo i fråga, voro alla öfverens om denna regeln, 416 Den 6 December f. m. men inom kort upstod en nyhet, som åstadkom en viss omhvälfning i de förut antagna begreppen, det var ordet stambanor, och den planen att dessa stambanor skulle anläggas på Statens bekostnad. Jag tillät mig då påstå, och jag har icke sedan hunnit få denna öfvertygelse ändrad, att det skulle blifva en betydlig pekuniär upoffring att bygga jernvägar för Statens räkning. Denna tanke bygde jag på den erfarenhet man i alla tider funnit bekräftad, att de dyraste företag i längden blifva de, hvilka Staten som industri-idkare företager sig, och på den erfarenhet, att det öfver hela verlden är ytterst få banor som Staten bekostat och hvilka gifva någon större afkastning. Jag känner icke huru det är i Ryssland, men i Preussen finns det, så vidt jag vet, blott en bana, hvilken Regeringen sjelf har; i Österrike finnes ett par och sedan de Belgiska banorna, hvilka äro bland dem som gifva den sämsta nettobehållningen af alla, oaktadt den ofantliga trafiken derpå. Jag säger detta blott såsom parentes, emedan jag icke varit anhängare från början af att Staten skulle åtaga sig jernbanorna, men jag säger icke att det ju det oaktadt kunde vara rigtigt med afseende på högre intressen och högre afsigter. Jag går så långt, att lika gerna och mycket heldre, än att vi skulle vara tvungna att för ett krig utgifva 30, 40, 30 millioner inom kort tid, hvartill då hvarje Svensk undersåte skulle vara skyldig att lemna sin skärf, lika gerna vill jag påtaga mig en något högre beskattning, för att få jernbanor i vårt land, men derföre anser jag likväl icke att blotta ordet stambanor innefattar någon trollformel, hvarmed man kan besvärja alla pekuniära svårigheter och för hvilken måste vika alla för det vanliga förståndet upstående betänkligheter.
Det är ett enda stort sagoland, fattigdomens land och rikedomens, ett land af vänhet och fasa, alltid detsamma land, hvars namn är titeln på Norges största sagoäfventyr, som fortgått hundraden af år före våra dagar, och som skall locka och tjusa dem, hvilka komma efter oss led för led i långa tider. Där finns ödslighet, som pressar ens sinne och väcker längtan bort; där skiner Guds klara sol öfver skönheter, som hålla en kvar i ständig växande kärlek till det förunderliga landet. Att vara född där är detsamma som att bära en målare och diktare inom sig, om de också icke ge sig tillkänna i skapelser. Mellan dessa yttersta öar går ännu Malströmmen såsom den gått i tidernas tusentals år, visserligen icke Jules Verne’s och Edgar Allan Poës Malström, med vidunderliga strömhvirflar och svängande, afgrundsdjupa trattar af vatten, men dock en ström, som måste tagas med i beräkningen, som inger mer än respekt. På dess nyker (folgerberg) bygga milliarder fåglar. Det säges, att de skymma solen, då ett skott faller, och det är sant. Torsken stiger hvarje nyår in i den stora Vestfjorden och leker. 30,000 fiskare taga årligen på 3 månader 30 millioner, men man har icke märkt att fisket minskas. Lofotens fiskevær äro då som myllrande myrstackar. Hundraden af köpefartyg komma och gå. Telegrafapparaterna knacka ideligen. Fjären är full af fiskaffall och måsarne skrika där nere hela dagen. Här utföras hjältebragder. Här spar man och här slösar man — och här är man ena dagen en asket och den andra ett njutningslystet djur. Många segla i kvaf under en stormdag och bli borta. Andra ödelägga sin hälsa för återstoden af lifvet: Lofoten ger hvar och en ett minne. Allsköns parasitfolk strömmar till. Den ene har manufakturer och bränvin. Den andre är en äcklig klockjude. Den tredje förevisar en dansande usling till björn, en raggig, vansläktad djäfvul. Midt i detta land af underbar natur och äfventyrligt folklif lefde Gunnar Berg sitt korta målarelif.
Hr Ehrengranat , Cw7, CabinettsSecreterare* / Allmänna Besvärsoch OeconomieUtskottei: N.O 142 Friherre Leijonhjelm, Fullmägtig Hr Gripenwald, Göran, ÖfversteLieutenant. 340 Friherre Löwensköld, Salomon3 Lands» höfding. N:o 1477 Herr Jägerhjelm } Samuel t Expeditione* Secreterare. _ 179S Herr Bruncrona, iV/7/, Öfverste. Föredrogs å nyo BorgareStåndets, den 19 Juni på bordet lagda, ProtocollsUtdrag, alden 12 nästföregående, innehållande inbjudning till instämmande m?d BOrgareStåndet uti det tillägg i beslutet om en Comité till utarbetande al förslag till ny reglering af Statens embe» ten och tjenster, att Comitéen borde bestå icke blott af Embetsman, dem Kongl, Maj t för* Den 22 Juni. 499 ördftar, utah ock af Rikets Ständers Ledamöter, hvartill Fullmägtige i Banken Och Riksgäldskontoret , eller andra, kunde af RiksStånden utses, Friherre Cederström* jaeol• Uti BörgäreStåndets ProtocollsUtdrag äro tvänné alternativ framställda: det förra att Fullmägtige i Bän* ken och RiksgäldsContöirét-* det sednare att andra kunde till deltagande Uti Comitéen af RiksStånden Utses. Jag hemställer örn det icke vöre lämpligast att åt Fullmägtiga i bägge Verken lemnades detta förtroende. Då Kongl. Maj:t utnämner de öfriga Ledamöterna uti Comitéen , kunna Riksens Ständer hos Hans Maj:t anhålla, att ö Ledamöter af hvart Stånd i Banken och RiksgäldsVerken niette till deltagande uti betörde Comité förordfcas. Friherre Stael vin Hollstein t Corfitz Ludviga ahfeåg ingen anhållan derom behöfva af Riksens Ständer göras} utan trodde att det vöre deras frilla rätt.