Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Uti Frankrike, hvarest, såsom man vet, corporella straff icke finnas, existera deremot tyst medgifna dueller, hvilka förefalla så väl emellan militära personer inbördes, som emellan militära och civila personer. Soldaterne slåss icke med näfvarna utan med bajonetterna. Så går det till i Paris. Uti England väcktes i Underhuset fråga om de corporella straffens afskaffande; men de blefvo bibehållna. Uti Engelska så väl som Amerikanska marinen iakttages mycken stränghet vid de corporella bestraffningarna. Af historien känna vi, att de äfven användes i forntiden. Romerska almoerna medförde alltid sin vinranka, hvarmed dylika bestraffningar genast verkställdes. Jag nämner detta blott för att visa huru olika begrepp gjort sig gällande fordom och nu. Såsom jag redan sagt, tillstyrker jag afslag å detta betänk., hufvudsakligen på den grund, att krigslagarna redan äro under revision. H. Ex. Ilr Gr. L owen hjelm, Gust.: Under trettio års oafbruten tjenstgöring vid värfvad trupp, har jag handlagt disciplinen och hunnit förvärfva erfarenhet. Att jag dock icke dervid förhärdat mig och icke i blind sorglöshet gått med lidens slentrian, bevises deraf, att då jag för fyratio år sedan erhöll tjenstebref att commendera Lifgardet till häst, förbjöd jag genast allt pryglande på offentliga ställen eller i enrum, eller i vakter, och excercisprygel med allt det mera dylika, som då var i armeen öflig t. Jag inhiberade sqvadronsbefälets rätt att bruka käppen; majorsförhör och rapport till mig måste föregå allt prygelstraff; och detta alltid framför uppställd sqvadron, efter formligt tiilkännagifvande af felet och domen, således utan hetta och öfverilning, men under iakttagande af militäriskt allvarliga former, verkställas, en mängd andra reformer i ämnet alt förtiga, och hvilkas förträffliga verkan motiverat mitt systems efter hand inträffade reglementerande för hela armeen. Bör reformen gå längre och pryglet absolut afskaffas ?
Motionären har derföre till sagde ändamåls vinnande föreslagit, att då innehafvare af komminister-boställe, utom afkastningen af bostället, icke egde Stats-Utskottets Utlåtande JM 223. 5 egde 4-5 tunnor spanmål i årlig lön, samt låneunderstöd utaf allmänna medel ansåges erforderligt för öfrige deltagare i samma vattenaflednings-arbete, eller då sådant företag eljest vore af den beskaffenhet, att kostnaderna för komminister-boställes innehafvares deltagande deruti öfverstege dennes tillgångar, dessa kostnader måtte af statsmedlen bestridas. På sätt ofvanbemälte motionär erinrat, har, till betryggande af boställshafvares ersättning för de kostnader, han måste vidkännas vid deltagandet i vattenaftappningseller sjösänknings-arbeten, genom den af motionären åberopade Kongl, förordning blifvit stadgadt, att de vid dylika fall uppkommande kostnader för ej mindre vattenafledningens verkställande än den derigenom vunna eller förbättrade jordens inhägnande m. m., skola fördelas till godtgörande under vissa år; hvarjemte samma förordning i dess 2 § innehåller, att när sådant företag skall verkställas, men boställets innehafvare icke vill deruti på stadgade vilkor deltaga, derom skall genom vederbörande embetsmyndighet göras underdånig anmälan hos Kongl. Majit; hvarefter i hvarje fall kommer att särskilt i nåder pröfvas och föreskrifvas hvilken åtgärd uti ifrågavarande hänseende bör, med iakttagande af det allmännas rätt och fördel, ega rum. Då de i högstberörde förordning meddelade stadganden synas både ändamålsenliga och äfven vid förekommande frågor om vattenledningar å komministers-boställen tillfyllestgörande, har Stats-Utskottet, som anser hvarken behöfligt eller lämpligt att genom utfärdade särskilda föreskrifter varder stadgadt huru vid dylika företags verkställande å nämnde boställen tillhörande jord skall förfaras, icke funnit anledning förorda det af motionären derom framställda förslag; utan får hemställa, att hans) i sådant afseende gjorda framställning icke må till någon åtgärd af Rikets Ständer föranleda Stockholm den 45 Januari 4858. lith. till R.
Riksdags-fullmägtigen Olof Pehrsson från Gefleborgs lån har, uti ett till Hedervärda Bonde-Ståndet ingifvet Memorial, som blifvit till Lag-Utskottet öfverlemnadt, anmärkt, hurusom en hvar, hvilken vore bosatt i någon längre bort från Hofrätt belägen landsort och haft mål att fullfölja i nämnda Rätt, utan tvifvel hade sig bekant, hvilka svårigheter mötte att i Hofrättens residensstad finna fullt pålitliga kommissionärer eller sakförare. Till Hofrätten sjelf egde part ej insända handlingar med posten, ty i sådant fall upptogos de ej till pröfning, och det ombud, till hvilket han, enligt andras anvisning, vändt sig, hade ofta brustit i redbarhet. Motionären hemställde derföre, alt, med tillägg till lagens stadganden i 15 Kap. 2 § Rättegångs-Balken och dithörande författningar, Hofrätt måtte bemyndigas, att åt vissa personer, hvilkas lämplighet vore af Hofrätten pröfvad och deribland äfven Hofrättens egna betjente, derom meddela ett intyg, som berättigade dem att inför domstol eller andra myndigheter såsom fullmägtige uppträda, — uttalande motionären jemväl den förmodan, att nämnda intyg sedermera, till ledning för rättssökande, skulle blifva i tidningarne infördt. Utskottet har funnit denna framställning förtjent af uppmärksamhet. De olägenheter, som, genom saknad af kännedom om pålitliga sakförare, uppstå för parter, de der af en eller annan orsak icke äro i tillfälle att sjelfva bevaka sin rätt, äro obestridliga och hafva redan tillförene blifvit öfverklagade, icke minst af främmande länders undersåter, hvilka nödgats härstädes anhängiggöra rättegångar. Ytterst få torde ock de Europeiska länder nu mera vara, der icke, under en eller annan form, en ordnad sakförare-korps finnes. Till en sådan, för både parter och domare nyttig institution finnes dock hos oss knappt något spår, ehuru det nästan vill synas, som om ett frö dertill blifvit nedlagdt i 1734 års lag.
1 anledning häraf yttrade Hr Gr. o. Landtm., att då R. o. Ad. redan beslutat att det förev:de lagförslaget skulle paragrafvis pröfvas och afgöras, följde deraf alldeles uppenbart att, derest Hr Ribbing ville från förslaget utesluta hela det nu föredragna kapitlet, måste afslag å hvarje särskild § af honom yrkas. Hr Ribbing: På grund af hvad jag nyss anfört, och med anledning af den upplysning, Hr Gr. o. Landtm, täcktes meddela, får jag vördsamligen anhålla att R. o. Ad. ville afslå den nu föredragna §:n. Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad, samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels afslag å den förev:de §:n, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till densamma, hvarvid svarades flere ja, jemte ett eller annat nej, och sedermera propos. på afslag derå, då svaren ut folio med flere nej, jemte ett eller an^ Den 15 Juli f. m. 475 nät ja, hvarefter propos. på bifall till §:n förnyades samt besvarades med flere ja, jemte ett eller annat nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande. 2:dra—4:de §§:na. Biföllos. 5:te §:n. Frih. Armfelt, Magnus: Vid denna § har af en reservant inom Utsk:t blifvit yrkadt att orden »eller har någon vittnat falskt inför rätta, då ed honom eftergifvet varit» måtte utgå. I det förslag, som blifvit af K. M. öfverlemnadt till Högsta Domstolens granskning, finnas icke dessa ord, men Högsta Domstolens flesta ledamöter ansågo att ett dylikt stadgande borde härstädes införas. När förslaget sedermera ånyo föredrogs uti konseljen, yttrade likväl H.
Af sådan anledning har motionären föreslagit, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, det Kongl. Majit täcktes anbefalla Sundhets-kollegium förständiga underlydande Stadsoch Provincialläkare att månadtligen elier oftare, om så påfordrades, undersöka helsotillståndet i fosfortändsticks-fabrikerna samt att deröfver till Kollegium afgifva rapport, på det att åtgärder i tid må kunna vidtagas till förhindrande af sjukdomens framsteg. Utskottet har tagit ifrågavarande framställning i öfvervägande och genom inhemtade upplysningar erfarit, att under de sednast förflutna fem åren på Kongl. Serafimer-lasarettet härstädes behandlats 13 fall af sjukdomen, utaf hvilka 7 från Finland, 5 från Stockholm och 1 från Örebro stad. Dessa sjukdomsfall hafva förekommit bland olika åldrar och äldre personer i allmänhet ej förr än efter längre tids, 8 å 9 års, arbete med tändstickstillverkning, men barn efter 2 å 3 år af sjukdomen angripits. Af dessa anförda förhållanden synes emellertid, att sjukdomen är temligen sällsynt och att tändstickstillverkningen ej torde böra blifva föremål för särskild lagstiftning mera än andra handteringar, såoin blyhvitts-, svafvelsyreoch tapetfabriker samt andra handtverk, der arsenik och qvicksilfver till ej obetydlig del ingå bland råämnena. Likväl med afseende på sjukdomens förstörande inflytande på dem, som för densamma blifvit offer, torde den förevarande framställningen ej böra helt och hållet lemnäs utan afseende. Om ej det skadliga inflytandet af fosforgaserna kan fullkomligt förebyggas, skulle detsamma åtminstone i många fall genom ändamålsenliga åtgärder kunna i betydlig mån inskränkas och mildras. Sålunda skall erfarenheten hafva visat, att en längre tids, åtminstone ett par års, oafbrutet blottställande för inandningen al de skadliga gaserna åtgår innan någon angripes af sjukdomen. En preventiv åtgärd vore således att ingen oafbrutet sysselsättes längre tid än 3 å 4 månader med sådant arbete, vid hvilket fosforgaser utvecklas, utan efter nämnde tid användes till andra för helsan ej menliga göromål. Likaledes Allmänna Besvärsoch FJionomi-Vlskollets Betänkande N:o 32.
En tid glömde hon också verkligheten och tyckte sig hafva nog — men så — liksom på en gång — trängde sig fråga efter fråga inpå henne: » Hvartill tjänar d e t? Hvad nytta gör jag genom mitt vetande? O m j a g kunde gagna mänskligheten? O m j a g hade några egna tankar — vore de än så ringa — att strö ut — litet födande korn åt de skaror, som ej förstå att tillgodogöra sig det bästa — de stora andarnes gåfvor — eller o m j a g ägde barn, som. » Återigen stod hon framför denna samma fråga, som ej lät afvisa sig. Enda dottern i ett förmöget hem, hade hon vårdats och omhuldats lik en ömtålig planta och så vidt möjligt hållits i okunnighet o m synd och nöd. Ja, ännu i denna stund visste hon föga om lifvet utanför den fashionabla stadsdel, i hvilken hon flyttat in, då hon gifte sig med en af stadens rikaste män. Det hade varit ett giftermål af kärlek. Knappast ett ondt ord hade fallit makarna emellan, och dock k o m m o de med hvarje dag allt längre ifrån hvarandra. Kanske gjorde han sig ej reda därför eller led däraf, upptagen som han var af sin affärsverksamhet, hvilken alltmera slukade hans tid och tankar, men så mycket klarare blef det henne, j u tommare och innehållslösare hon kände tillvaron. » O m det funnes barn, som bunde oss tillsammans, med gemensamma intressen och plikter, skulle vi ej kunna gå skilda vägar, » sade hon sig med stigande bitterhet. De första åren af sitt äktenskap hade hon lyst som en stjärna inom sällskapslifvet; men innanför den vackra ytan gömde sig en finkänslig, djupt anlagd själ, som ej kunde nöja sig med glitterguld, och när så hyllningen antog karaktären af kurtis och mannen alltmera sällan hade håg och tid att skydda henne genom sin närvaro, greps hon af vämjelse och drog sig tillbaka 410 inom hemmet för att där g ö m m a en obestämd, allt mera ökad längtan. Religion? Välgörenhet? Mer och mer omspunno hennes tankar dessa ord, hvilkas kärna hon ej fattade och dock skyggt sökte närma sig.
När hon kommer till kungs-gården vill drottningen pröfva henne, och lägger första natten ett äpple, andra natten en nöt, och tredje natten en ärta under silkes-bolstern. Men flickan genomgår de tre profven, och blir slutligen gift med konunga-sonen. En öfverlemning ifrån ~Westergötland~ skiljer sig vid slutet ifrån de föregående uppteckningarne. Berättelsen lyder som följer: Det var en gång ett fattigt torpare-folk, som inte egde någonting i hela verlden utom en ko och en hund. De lefde således i stort armod, och som det plägar hända, när nöden gick in, gick äfven kärleken ut. En dag yppades ett häftigt kif mellan husets hjon; ty käringen hade kokat gröt, men gubben ville hafva välling. När de så hade tvistat en stund och inte kunde förlikas, fattade gumman gröt-grytan och lopp åt skogen; men gubben var inte sen, utan sprang efter så fort han orkade. Torparen och hans hustru lupo nu af alla krafter öfver både berg och backar, och kommo aldrig mer igen, så att barnen till sluts inte visste sig annan råd, än att öfvergifva hemmet och söka lyckan hvar de bäst förmådde. När de nu skulle skifta sitt arf, tog pojken kon, ty han var äldst; men flickan måste nöja sig med hunden. Derefter drogo syskonen åt hvar sin led. Men hunden het Prisse, och var mycket klok, så att han hade vett framför alla andra hundar. Dertill var han trogen emot sin matmoder och hyllade sig till henne både i lust och nöd, så att hon väl kunde märka, att hon inte fått den sämsta arfve-delen på sin lott. Efter någon tid kom torpare-dottern och hennes hund till en stor skog; icke långt derifrån var en präktig kungs-gård. Då sade Prisse, att hans matmoder skulle taga af sig sina gamla kläder och stiga upp i ett högt träd, som växte derinvid. Torpare-flickan gjorde som hunden hade sagt. Bäst hon nu satt i trädet kom konungen dragande förbi med sina hökar och hundar; ty han var ute på jagt. När han fick se den fagra flickan, blef han förundrad, och sporde hvem hon var.
Om den första meningen skulle gälla, som kanske vore det rätta, så borde det ske icke allenast i afseende på Akademiernas vexlingsrätt, utan i afseende på samtlige BaucoReglementets Stadganden, äfvensom StatsRegleringen m. m., som allt är antaget till nästa Riksdag; och då man för dessa senare antagit, att de gälla för år 1829, bör samma grundsats tillämpas för Akademiernes vexlingsrätt, och de sålunda äga att inom de på detta sätt bestämda tidsgränsorna tillväxla sig silfver. Jag förenar mig således med Herr von Hartmansdorff uti att ogilla principen i BancoUtskottets Memorial, ehuru jag icke reserverat mig, emedan jag var frånvarande, då saken förevar; men i sjelfva resultatet instämmer Memorialet helt och hållet uti den åsigt jag äger, hvarföre jag önskar bifall dertill. Herr Anckarswärd: Tvänne BancoUtskottets Ledamöter hafva väl tillkännagifvit Den 3i April f. m. 43 deras enskilta tanka i ämnet; men liär är allenast fråga om att yttra sig öfver Utskottets Memorial. Jag för min del kan icke tillstyrka hvarken att antaga eller afslå detsamma; således finnes ingen annan utväg, än att återremittera det, för att sedan afgöras i sammanhang med frågan om myntregleringen. Jag anser derföre allt yttrande i sjelfva saken för närvarande utom ämnet. Herr Hegardtj Christian Bernhard; Jag är alldeles af samma åsigt som Friherre Anckarswärd; hvilken åsigt jag äfven inom Utskottet sökt göra gällande. Jag kan icke instämma i den tydning Herrarne von Hartmansdorff och Rosenblad gjort af BancoReglementet, att alla Beslut, som blifvit fattade för att gälla till nästa Riksdag, skola fortfara i deras kraft och verkan, tills de genom ett nytt Reglemente återkallas. Detta kan allenast gälla i sådane ämnen, der ett afbrott skulle medföra stora olägenheter.
Boye, Ludv.: I anledn. af R. o. Ad:s nyligen fattade beslut, rör:de brännvinsbränningens utöfvande, samt under åberopande af den rätt 56 § af Riksd.Ordn. förunnar, får jag vördsamt göra den motion: att ägare eller brukare af jord, som, innan han jorden tillträdt, anmält sig till begagnande af den samma jord tillkommande bränningsrätt, och altså derför debiteras fr. d. t Jan. till ultimo Mars, må vara tillåtet att för tiden fr. d. 1 Jan. till d. i4 Mars, då han först jorden tillträder, utöfva rättigheten å det hemman, der han är bosatt); med vilkor likväl att icke begagna panna af större rymd, än som å det tillträdande hemmanet får nyttjas, samt att hans bostad är belägen inom samma fögderi som det hemman, för hvilket han bränner. Såsom skäl till denna motion får jag här bilägga ett af K. Götha Hofrätt meddeladt utslag af d. 21 Jan. 1834, utvisande, huruledes en tilltalad bonde blifvit af den ena domstolen befriad, men af den andra dömd såsom lagbrytare, för det han utöfvat en rättighet, för hvilken han betalade skatt, och hvartill han altså bona fide ansett sig ovilkorligen berättigad. För denna motion begär jag remiss till Bevilln. Utsk. Afskrift. Bilaga, K. M:s och Rikets Götha Hofrätts utslag på de besvär, kronolänsmannen C. O. Söderberg anfört deröfver, att Norra Wedbo häradsrätt, hvarest klaganden, efter stämning, yrkat ansvar å Jöns Svensson i Målsånd, för det a88 Den ii Januari. denne under nästl. år innehaft oförseglad brännvinsbränningsredskap å annat ställe, än der han till brännvinsbränning varit skattskrifves samt jemväl å förberörde ställe tillverkat brännvin, genom utslag den 3:dje nästl. Juli sig utlåtit: att, ehuru Jöns Svensson, som, enligt obestridd uppgift, var för nämnde år skattskrifven för brännvinstillverkning å hemmanet Målsånd, medgifvit, att han intill d. i4 sistl.
Höghet KronPrinsens Stats-Summa af de 6666 R:dr z? ss. hwarmed densamma wid 1810 ars Riksdag i Orebro blifwit, i afseende pa Hans Kongl. Höghet Arf-Furstens uppfostran, förhöjd, bestöt Ridderstam pet och Adeln för sin del att genom remiss till StatsUcstottet berörde Utssott stulle anmodas att denna Summa för Hans Kongl. Höahet i Stat förestå; och stulle de öfrige resoective Sländen härom wänligen underrättas. Or kuxrg. klx krotocosto, 6. Lilverktol^e. Utdrag af prstocollet, hället bos HZgksslkge Ridderfkavet och Adeln, wid llrtimer Riksdagen i (örebro den z Junit 1812. S. D. ^Efter derwid gjorda anmärkningar återremitterades till Allmänna Bcsmärö- och EkonomieUtstottet dess den i Junii pa bordet lagda Memorial, i anledning af wäckt fraga om stmtslkgans förhöjande för fangstjuts in. m. med anmodan, att Utstottet mattte inkomma med förslag till bestämda grunder för de friwillige öfwerenskommclser i affccn - 44v Den z Ju ni k. de pa sanasö-m^n, hwilka Utssottet i sitt Utlåtande 6>Y'tat. Ut kx krotocollo, 6. 8 i Iver stolle.
å 3:dje Hufvud-Titeln. Anslaget till fouragering afVärfvade Cavalleriets och Artilleriets hästar 2,068:40.11. —- å 5:te Hufvud-Titeln. Besparing för år 1834 i anslagen för VitterhetsHistorieoch Antiqvitetssamt Fria Konsternas Academier efter afdrag af Brist i anslaget till Ved och Ljuspenningar för Hufvud-Titeln 106: 5. 6. — —. för år 1835 uti anslagen för VitterhetsHistorieoch Antiqvitets-Acadernien samt till Ved och Ljuspenningar för 5:te Hufvud-Titelns Stater, efter afdrag af uppkomne Brister genom cours-difference å den i Hamb. B:co utgående delen af Anslaget till Fria Konsternas Academi samt genom enligt Författningarne utbetald Begrafningshjelp 1,614: 33. 9. « 6:te Hufvud-Titeln. Besparing i Anslaget för Hospitalers och Lazaretters underhåll —. 7: 1. — å io:de Hufvud-Titeln. I liqvid med R. St. Riksgälds-Contor öfver Öfverskotter och Besparingar, hafva således Riksgälds-Contoret tillgodoförts: Behållne Öfverskott å Stats-Inkomsterne 787,011: 7. l. —■ Besparingar i Stats-Anslagen under Iluf vud-Titlarne 5,809:37. 2. 11,052: 5. 4. 14 hvaremot å andra sidan Riksgälds-Contoret påförts: Brist i Stats-Verkets Inkomster 43,355: .33. 11.
Från de flesta af Rikets sydliga provinser ditskickas alla dem sorn lill arbete dömmas, och antalet korrektions-hjon har för åren 1833 till och med 1837 öfverhufvud utgjort 160 å 180 stycken. De sysselsättas egentligast med sådane arbeten, som höra till klädestillverkningen, och hvilka reqvireras af stadens fabrikanter som då lemna nödige materialier. Hela beräkningen utgöres af 3 personer på detta tämligen aflägset belägna ställe, uti den af Fabriksarbetare uppfyllda staden, hvarest ingen garnison finnes. Likväl äro ordningen och lydnaden så fullständige som de någorstädes kunna förväntas, hvilket i hög grad villnar så väl till fördel för behandlingssättet i allmänhet som för korrektions-hjonens laglydiga lynne, och folkets kärlek för allmän ordning. Samma kärlek för ordningen har äfven förmått aktade män inom staden, att utan arfvode åtaga sig styrelsen af inrättningen. Uti Linköping är en, af enskilta fonder stiftad, Länet tillhörig, mindre korrektions-inrättning, der sådane vanartade försvarslöse som ej begått brott, samt om hvilkas förbättring och öfvergående lill sedligare vanor man ännu har något hopp, kunna på kortare tid inlagas och lill arbete hållas. Utrym - 40 niet är inskränkt och antalet jemväl. Det uppgår vanligen till 6 å 8 stycken, stundom äfven mindre, någongång mera. Styrelsen deraf har emoltagits af aktade män inom staden, hvilka utan arfvode förvalta denna anstalt, som har eget hus och en kontant fond af nära 7,700 R:dr Banko. Lösdrifveri och försvarslöshet vidlåda vissa orter inom Länet, der förutvarande förhållanden som lemnat arbetsförtjenst, sedermera upphört eller der något större antal bostäder ulan erforderlig jordrymd hafva uppstått. De trakter åter, hvarest backstugorne äro sällsyntare, der är ock lösdrifveri och försvarslöshet mera sällsynt.
Det är då ej nog, att man redan 1809 hindrat fideicommissers stiftande , och att man dageligen genom intekningars beviljande i de gamla Fideicommiss-egendomarne sökt att småningom draga förmögenhet ifrån detta Stånd, man vill gå ännu längre^ man vill till och med genom pennioge-understöd locka våra barn, in i Näringar, till sin natur hörande åtminstone icke till Adel, om man får taga detta ord i sin ursprungliga be. märkelse. För min del kan jag icke annat än , lika med Herr von Hartmansdoff^ yrka afslag å Memorialet. Herr Lefrén, Johan Pehr', Ifrån dan stund jag började tänka sjelfständigt, har jag fattat den idée om Adelskap och en Adelsmans egenskap, att det är hans skyldighet att föregå sine med - 834 JDcn xi Oclober /, m. borgare i allt; hvad som kan lända till Statens gagn, i all .dygd och försakelse. Jag tror i följd häraf äfven nu, att, när Staten behöfver en ledare till nyttiga yrken, Adeln icke bör un, dandraga sig att medverka till ändamålet, i stället att såsom hittills afleda sitte yngre medlemmar, och andre deras jemlikar, ifrån sådane yrken till en bana, hvilken för närvarande är så öfverlastad , att vi alla dagar äro sysselsatte med förslag, att tillvägabringa en inskränkning. Jag inser ej, huru man i denna enkla fråga vill se och finna något anti-aristocratiskt. De Herrar, som yttrat sig i denna anda, tyckas mig också blott vilja frälsa några Iumpna spilror af forntidens missförstådda Adelskap. Jag tillstyrker antagandet af Utskottets förslag. Grefve von Platen, Baltzar Bogislaus: Jag har under discussionen öfver ifrågavarande ämne hört yrkas, att Adeln i Sverige endast tillhörer det olfenteliga lifvet. Ifrån den tid jag först kunde tänka, trodde jag visserligen, att Adelsmannen i synnerhet tillhörde Staten , och borde gagna densamma, men kuru han gagnar den, beror af ödet mera, än af honom, att bestämma; alltnog att han är gagnelig.