Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Biföll Högloft Bidderskapet och Adeln följande I>agUtskottets den 30 Juni och 4 Juli afgifna och den 7 Juli på bordet lagda Memorial : i:o I anledning af Kongl Majtts Nådiga Proposition angående tillägg vid 9 Cap. 6 §. I anledning af de anmärkningar som blifvit gjorda vid Utskottets Betänkande, angående ändringar i Concours »Pörfattningarna. Ut supra. Ex Protocollo /l. S, B, Den 11 Juli SD. Remitterades till Stats - Utskottet, Riddarhus-Utskottets dea 6 Juli afgifna Memorial, angående ersättning åt Riddarhus Cassan för utaf densamma till Riddarhus-Canizliets behof förskjutna medel; jemte bifogade verifikationer. Ut supra. Ex Protocollo A. G. {Silverstolpe, S. D. Beslöt Högloft. Ridderskapet Och Adeln inbjuda sina Respectiva MedStånd till instämmande deruti, att det af Friherre Anders Cederström till Bevillnings-Utskottet under denna Riksdag afgifna Bevillnings-Förslag med dertill hörande värderings - method, samt alla härmed gemenskap ägande handlingar, så af Protocolls* Utdrag och Remisser, som Bevillnings - Utskottets i afseende häruppå hållna öfverläggningar och tagna beslut , må genom anslag å Riksdags-kostnads-rnedlen af trycket ti,11 Allmänhetens kunskap utgå, för att, efter elt sådant allrriängöran\de, vid en framdeles inträffande Riksdag kunna blifva föremål för Riksens Ständers Uppmärksamhet. Ut supra. Ex Protocollo A G.
För min del kan jag ej inse hvarföre en fattig arbetare, hvilken har huggit sig i armen eller benet, eller som på något annat vådligt sätt blifvit oförmögen att förtjena sitt uppehälle, icke må kunna på länets gemensamma bekostnad vårdas lika väl som den, hvilken blifvit blottställd för den veneriska smittan. Följden varder i båda händelserna likväl alldeles densamma, eller att han faller fattigvården till last, i den ort der han sig befinner. Jag skulle derföre tro, att om den ifrågavar:de afgiften i något län icke försloge, så vore det billigt att hon af dess ombud förhöjdes. Men enl. min tanke kan sådant icke ske med mindre R. St:r hafva det tillåtit, ty 57:de §:n R. F. stadgar att det är R. St:r allena, som, vid allmän Riksdag, ega att Svenska folkets beskattnings-rätt utöfva. Enskilda menigheter äro derigenom icke förhindrade att inom det af Ständerna utsatta högsta belopp, jemnka afgifterna efter eget godtfinnande. Men det säger sig sjelft att sålunda kan icke det här åsyftade ändamålet vinnas; ty hafva R. St:r inskränkt afgiften till högst 6 sk. så är det ingen menighet medgifvet att stegra henne derutöfver. Jag kan således icke. annat än tillstyrka det R. o. Ad. mätte bifalla Gr. Liljencrantz’s önskan. Frih. Palmstjerna, Carl Otto: I anledn. af Gr. Liljencrantz^ yttrande, att denna fråga i händelse R. o. Ad. stannade uti ett olika beslut, skulle komma att afgöras uti förstärkt StatsUtsk. mäste jag bekänna att jag högeligen betviflar sådant. Votering i förstärkt StatsUtsk. kan icke ega rum uti andra frågor än dem grundlagen uttryckligen stadgar, men den nu ifrågavande kurhus-bevillmn är icke någon sådan af grundlagen omnämnd afgift, hvarföre jag är af den tanke, att 3 Stånds beslut i denna fråga, så väl som i de flesta andra, är afgörande. Jag anser del följaktligen vara öfverflödigt alt upptaga tiden med en discussion om huruvida beloppet af denna afgift bör vara högre eller lägre.
Bokhållare. — 337 — (Bilaga.) Att utgående Balans-kontot i omslutet af Upsala Universitets räkenskaper för år 1859 till alla delar öfverensstämmer med ingående Balans-kontot i 1860 års hufvudbok, varder härmed intygadt. Upsala den J3 December 1862. Ex ofticio: J. W. Mahlberg. t. f. Akad. Bokhållare. Consistorii Academici Majoris i Lund underdåniga utlåtande öfver hvad Rikets Ständers Revisorers berättelse innehåller, i fråga om Lunds Universitets räkenskaper för år 1860. Stormäktigste, Al lernådigste Konung! Till följd af Eders Kongl. Maj:ts nådiga remiss af den 14 innevarande månad, har Consistorii Academici Majoris underdåniga utlåtande blifvit infordradt med anledning af de anmärkningar, Rikets Ständers Revisorer framställt vid Lunds Universitets räkenskaper för år 1860. Efter Consistorii Minoris hörande får Consistorium Majus i afseende på berörde anmärkningar i underdånighet anföra, att då den tjenstgöring, hvarför den anmärkta gratifikationen till Kapellmästaren vid rektorsombytet 1860 utgått, bestått deruti att han, som tillika är Organist vid Lunds domkyrka, i sådan egenskap vid tillfället uppfört orgelmusik i kyrkan, ifrågavarande utgift synes Consistorium ej mindre befogad än den ersättning, som Klockaren erhållit för sångens utförande, samt att den betalning, som lemnats Vaktmästaren och Pedellen vid rektorsombytena, numera upphört att utgå, sedan bemälte betjentes löner genom Universitetets nya utgiftsstat blifvit betydligt förbättrade. Beträffande resekostnaden för den deputation, som från Universitetet afsändes till Eders Kongl. Maj:t i lägret å Ljungby hed, så har det synts Consistorium billigt, att på sätt vid dylika tillfällen också vanligen sker, det embetsverk, sora representeras af de deputerade, bestrider den för uppvaktningen erforderliga kostnaden. Med djupaste undersåtlig vördnad, nit och trohet framhärda, Stormäktigste, Allernådigste Konung!
Skriftens ord derom behöfver jag icke här uprepa. Något “gäckeri med nattvarden kan icke bedrifvas, såvida-icke de handlande personerna dervid göra sig skyldiga till oskickligt beteende. Om så sker, finnes straff derför i gällande lag bestämdt; men bestraffandet af det, som här egentligen är i fråga, ligger alldeles utom samhällets lagstiftningsrätt. Det är deremot gäckeri i verklig mening, om man, på sätt nu för tiden så ofta sker, regulier! begär denna heliga akt på viss tid en gång om året, utan att dertill drifvas af något inre behof, utan endast derföre att man på sitt prestbetyg mätte erhålla försäkran om en from och gudaktig vandel. Detta är verkligt gäckeri, ty det är icke någon yttre anledning, som bör förmå en menniska att begå en så betydelsefull akt. Bevekelsegrunden dertill måste vara något helt annat. Jag nprepar det ännu en gång, nattvardens begående, till följd af en sådan yttre bevekelsegrund, innefattar ett verkligt gäckeri, men jag har icke hört, att någon stämma höjt sig emot ett sådant förfarande. Dek vore väl skäl att först undanrödja ett sådant missbruk, innan man tillåter sig att skapa brott, der de icke finnas. För min del kan jag således icke finna," att detta lagförslag - Den 14 Novem ber. »3 förslag afser Guds ära, men val att det åsyftar uprälthållandet af ett monopolium. Det tillhör Presterskapet att genom vishet och from vandel söka åt sig bibehålla detta monopolium, men det tillhör icke lagstiftaren att genom tvångsåtgärder uprätthålla detsamma. Jag hoppas och önskar allvarligt, att detta Stånd icke måtte befatta sig med att uprätthålla ett sådant beskaffadt monopolium. Man kan med skäl säga, att vid denna Riksdag mycket verldsligt godt har blifvit uträttadt. Men, Mine Hrr, äfven forntidens hedniska samhällen förstodo att sköta sina angelägenheter. De voro lika verldskloke som vi, men de kände deremot icke hvad vi borde känna, eller att man bör underordna menniskolagar Guds lagar. Jag anhåller om afslag å Betänk. Hr L owen hjelm, Gust. Samuel:
Det vore Staten likgiltigt hvad dess medlemmar i själ och hjerta trodde, endast de i det yttre rättade sig efter kyrkans föreskrifter. Hyser man en dylik föreställning om kyrka och religion, följer deraf äfven, att man icke kan medgifva någon religionsfrihet. Kan man verkligen instämma med honom i sådant begrepp om kyrkan? Den skulle ju derigenom förnedras till ett slags polisinrättning; och den säkra frukt, man hade deraf att vänta, vore ju endast hyckleri eller indifferentism. Hyckleriet skulle således blifva en samhällsdygd. Genomgår man historien, skall man ock finna att ofvannämnde föreställning verkligen i en högst beklagansvärd mån faktiskt gjort sig gällande. Härmed har äfven förenat sig den idéen, att presterskapet skulle vara ett slags medlare emellan menniskan och Gud, samt innehafva nycklarne till himmelrikets portar, hvilka kunde af dem emot kontant betalning öppnas. Detta torde äfven vara orsaken dertill att man velat göra presterskapets inkomster till något heligt, och angrepp emot dem till ett helgerån. Att en sådan föreställning icke är alldeles främmande här i landet, kan man se af 3 §:n. Der säges: »den, »som blifvit från Svenska kyrkan skiljd, vare derigenom ej fritagen »från de afgifter, hvilka honom ålegat, derest han fortfarande för - Den 3 Februari e. m. 189 »blifvit en kyrkans medlem.» Först om afgifterna till presterskapet, och sedan om hans förpligtelse att lyda landets lagar. Det förra måste således hafva ansetts vigtigare än det sednare. — Vid ett sådant förhållande torde det icke anses alldeles ohemult, om någon sökte motivet till det häftiga motstånd K. M:s Propos. mött, mera uti rent ekonomiska och politiska saker, än uti ett varmt och lågande nit för kristendomens höga sanningar. Uti flere af de emot Utslcs förslag framställde anmärkn:r instämmer jag. Så har man fästat upmärksamhet på allt det trassel och all den oreda, som skulle upkomma genom de uti 1 §:n föreskrifna varningar; men härvid vill jag icke uppehålla mig. Deremot vill jag uptaga till besvarande ett par andra invändningar.
Om jag för ett ögonblick wille medgifwa, akt med desse pannor, efter deras olika dimenffmer, ssulle Den 8 Junii. 487 skulle kunna tillwerkas behöfligt bränwin för deremot swarande folknuminer, hwilket likwäl förutsätter en uppgjord och stadgad beräkning ester helt andre grunder an den, som för enskildt eller husbehof tarswas och hwarmed jag genast öfwerqar till Speculalionsbränning, sa mycket wissare som jag i förra fallet icke börjar med bränwinSberedninq förr ansina hösten, da Ladugarden fordrar biträde af drank, och anwänder icke annat än stögsäd och jordfrukter, wid tillfälle da andre huslige göromål dermed icke försummas; hwaremot och som arrendator af andras rätt eller intressent i sammansatta werk jag til! och med mässar pa förhand, för att begagna den först tillärna timman för afbranningen i afsigt pa winst eller åtminstone ssadeslöshet för arrendet och gjorde förssotter pa camera utwidgad inrättning,— sa kan jag likwäl icke finna, att io L 12 hushall, minst paräknade inom 120 mantalsskrifne personer i en stad med jordbruk och deremot swarande behöflige kreatur, ssulle haswa minsta gagn af en 50 kannors panna, i hänsigt till förnämsta behofwet — Drank — som likwäl warit ursvrungliga avledningen, för den, jordbrukaren i allmänhet tillatna Husbehofsbranningen, ehuru bränwinet nu mera syneS haswa intagit första rummet bland behofwen. ^ Jämförelsen emellan 102 manta! i Staden och en Äbo pa I^:dels Hemman a Landet, som fatt sig förcstagit att begagna zg till 06) med 50 kannors panna, ar högst olämpelig, äfwen i det afsiendet, att ett och samma skäl, af billighet beredt och af raltwisa understöds falt werka till den sidnares fördel, men emot Staösboen i stridigt förhållande. Högloft.
Att den till en del vändt sig till katolicismen och medeltidens religiösa lif, synes icke vara ett blott bemödande att härma de äldre Tyskarnes sträfvanden eller måleriets italienska mästare, utan framgå ur ett inre tvång att fylla kompositionen med lefvande anda. Denna åter finnes icke i det närvarande, emedan andens försoning med sig sjelf, dess medvetande om det oändligas närvarelse i dess egen ändliga tillvaro, i nutidens nyskapade former, ännu icke genomträngt slägtet, blifvit ett allmänt medvetande. Vid ett sådant förhållande, då innehållet sökes från en förfluten tid, hvars anda äfven hos konstnären blir en lånad, utan sammanhang med hans lif i det närvarande, måste äfven harmonien och formen saknas. Man säger: vår tid är så prosaisk, den eger ingen skön form. Det religiösa vetandet lemnar det historiska, den sinnliga formen, och förflyktigas i abstrakta ideer. Den politiska handlingen förvandlas i ord, hjelten bortlägger svärdet och bestiger tribunen. Sådant duger icke för marmorn, duken eller sången. Men ser man till tidens sträfvanden i poesien, så synes romanen vara den enda form, som för densamma är egendomlig. Det högre dramat har få representanter, och om äfven dessas arbeten rosas af kritiken, så anslå de ej sinnena. Fordna mästerstycken tillfredsställa lika litet – de studeras, men njutas icke af mängden. Lyriken har väl blifvit en allmän konst, men sjelfva dess allmänlighet vittnar redan om dess brist på egendomlig anda. Romanen åter, likasom nu måleriet, har gått tillbaka till medeltiden och öfverhufvud till en äldre tids historia. Men den har återvändt derifrån och behandlar redan det enklaste, alldagligaste lif, i det närvarande, icke blott beskrifvande, utan söker i detta hvardagliga ett djup af känslor och ideer, som man fordom icke trodde sig kunna finna annorstädes, än under seklers mörka täckelse, i deras poetiska halfskymning. Snart skall man också söka verldshändelsernas drifhjul, det dunkla ödet, i samma menniskobröst, hvilket, såsom tillika passionernas hemvist, krossas af dess makt.
Men inte hade han k o m m i t, o c h nu hade snart hela vintern gått. H o n hade väntat h o n o m först nästan hvarenda söndagsförmiddag o c h inte gått ut, m e n när han inte k o m, hade h o n o c h hennes m a m m a till sist båda två gått ut o c h lämnat, fadern ensam i sin rullstol. Den söndagen, när de k o m m o h e m, talade fadern o m, att det ringt på tamburdörren, m e n han hade j u inte kunnat öppna, så han visste ej, h v e m det var. H o n hade då trott, att det var doktor A l m, m e n det trodde hon ej nu, ty hade han velat träffa henne, så hade han väl kunnat k o m m a tillbaka eller skrifva till henne. A h nej, han hade nog ångrat sig, o c h han var nog, s o m hon tänkte först, en gammal ungkarl. De första intrycken v o r o alltid de sannaste. Ella kände sig bitter och log föraktligt. H o n var dum, det var h o n, som trott, att nå- gon menade, hvad han sade, det var bara hon, s o m var ärlig. Men det värsta var, att h o n icke visste, o m hon var ledsen, därför att han ej kommit, eller o m det var sårad fåfänga hon kände, alldeles som h o n i somras, när de träffades sista gången, inte visste, o m h o n ville, att han skulle säga det h o n trodde, han hade i tankarna, eller ej. H o n tyckte m y c k e t o m h o n o m, han hade gett den gamla, halftokiga fröken, s o m b o d d e hos Grind-Lisa, o c h s o m alla skrattade åt o c h sade, att h o n drack, en hel 50-krona, — det hade h o n fått reda på, — o c h ingen hade hon träffat, s o m hade så godt hufvud eller var så kvickt ironisk som han, när det var n å g o n eller något han tyckte illa o m.
Hrr Eleclorer, att i deras nästa sammanträde utse en ledamot i nämnde Utsk., under den Frih. Åkerhjelm beviljade ledighet, samt jemväl en suppleant i samma Utsk. efter Hr Leyonancker, Fredr. Wilhelm Erik Carl, som derstädes varit suppleant, men blifvit vald till ordinarie ledamot. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, gaf jemväl tillkänna, att Frih. Rehbinder, Fredr. Wilhelm, anmält sig i anseende till tjenstegöromål vara nödsakad att afresa frän riksdagen för längre lid, och FYih. Adelsvärd, Johan Carl, jemväl anmält det han nödgades lemna riksdagsorten, samt att de derföre anhöllo att, med riksdagsmannarättens bibehållande, blifva endlledigade från sina befattningar såsom Eleclorer. R. o. Ad. lemnade härtill sitt bifall, hvarefter Hrr Bänkmän af H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, anmodades, att i deras nästa sammanträde välja Electorer efter Frih.rne Rehbinder och Adelsvärd. Företog R. o. Ad. val af de 12 Electorer, jemte 4 Suppleanter, hvilka, enligt 97 och 98 §§ Reg.F. samt 63 § Riksd.Ordn., skola äga att, jemte Electorer af de öfriga Stånden, välja R. St:s Just.ombudsman samt den man som skall honom efterträda, i fall han innan nästa riksdag skulle afgå; och befunnos, vid valförrättningens slut, följande Hrr hafva blifvit utsedde lill Den 30 October f. nr. 395 EI e c t o r e r: N:0 35. Frih. Gr. Hr Lefren, Johan Pehr 71 röster. efter lottning med dem som erhållit lika antal röster. 99. 1423. Frih. Hummerhjelm, Fullm. Frih. Hr von Rosen, Georg Ludvig, 64 99 II. R. o. Ad. ålskildes kl._4 t*R 1 enl In (idem protocolli, Albert Munch...
Det andeliga behof, sorn fordom varit härmed afsedt, syntes efter den allmänna analogien af religiositetens företeelser i vår tid, ej längre ega rum; hvaremot missbruk af omförmälda rättighet, som sannolikt tillförene samvetsgrannt begagnades, numera icke sällan visade sig; till stöd för hvilken mening motionairen anfört, att, bland den mängd husprester, som i senare tider blifvit ordinerade, till exempel i Linköpings Stift, ensamt under för 1 idet år, ej mindre än sex, till äfventyrs ingen enda utöfvade den befattning, till hvilken han blifvit kallad, och högst få eljest någon presterlig, samt en och annan alldeles ingen. Också befunnos, bland ordinationssökande, gemenligen de med huspredikants-kallelse försedde vara i preslerliga kunskaper de klenaste, hvartill orsaken lätteligen igenfunnes deruti, att Lag-TJtskotlets Betänkande. K:o 2. 3 dessé icke, i likhet med andre som önskade ingå i församlingens tjenst, behöfde genom vitsordad skicklighet täfla om plats, utan tryggade sig vid den redan erhållna kallelsen. Då nu, sådant oaktadt, huspredikanterne egde åtnjuta årsberäkning lika med de i församlingen tjenstgörande, och ofta kunde uttränga dem vid de ordinarie lägenheter, hvarest tjenstår hufvudsakligen afses, samt de föreskrifter emot obehöflige presters ordinerande, hvilka äro Biskop och ConsistoHum till iakttagande anbefallde, såsom i Kongl. Brefvet den 1 q December 1748, Kongl. Brefvet den 22 October 1784 och Kongl. Circulairet den 21 Augusti 1786, tillintetgjordes genom den i nämnda Kongl.
Majit i Nåder meddeladt de till Saltpeter - Arendernes Förvaltning af Kongl. Majit i Nåder förordnade Herrar Committerade, som deröfver afgifvit underdånigt utlåtande, liar detsamma af Kongl. Majit genom Nådig Remiss blifvit öfverlemnadt till Stats - Utskottet; och hafva jemväl Räkenskaperne öfver desse medel, allt ifrån år 1810 till och med för år 1816, Utskottet tillhandakommit, i afseende på den granskning häraf, som i sammanhang med Stats* "Verkets Förvaltning Utskottet tillhört. Ifrågavarande Fond består dels af den lösen, som Hemmans - ägarne enligt Författningarna ålegtft gifva för den Saltpeter, som in natura, med 10 # på Hemmanet skall utgöras, men tII1 s vidare fått med penningar afbördas, dels ock af det belopp 58,000 R:dr, sorn blifvit årligen afsatt utaf de till Försvars Verket å Stat anslagne medel, och hvilken Summa skolat utgöra tillgång för den betalning, Kongl. Maj:t och Kronan bort erlägga till de Hemmansägare, som sin Saltpeter-Skatt in natura lefverera!. Varande dessa medel förvaltade af Herrar Committerade, som äga sig uppdragit, att ombesörja Saltpeter-Näringens förkofran i Riket, och genom hvilkas försorg Saltpeter-Skatten blifvit uppburen och lefvererad, samt uppköpen af denna artikel i brist af lefverering veikstäld, och öfver hvilken Förvaltning, jemte de om. Slats-XJtskottets F.etänkanden. i6gi kostnader och utgifter, sorn blifvit besttidde till Saltpeter - tillverkningens uppmuntran och befordran, förenämde Räkenskaper blifvit förde.
Sålunda gick det öfver Jul. In i Januari fick Elin en bröstfeber, som mer än en Doktor förklarade ytterst betänklig, Efter ett par månader blef dock Elin bättre – Under sin sjukdom, när febern rätt satt åt henne och hon trott sig ensam, hade Elin ofta ropat på Fru Wahl, önskat att se henne, att få dö på Högesta. Sedan en resa dit börjat omtalas – liksom repade hon sig något. Göstas enda tröst under Elins sjukdom var att känna de plågor, som numera nästan oupphörligt rasade i hans bröst. – När Elin första gången åter kom ut i Salen, var han der. Han gick fram och tog henne i hand. Hans läppar darrade, men han kunde ingenting säga. Elin förblef också stum. Sjelfva Grefvinnan Ringschöld, som följt in Elin, rördes ett ögonblick af denna mållösa helsning, (den hon likvisst ej låtsade se). Men den i synd och vanära födde Gösta var intet parti för Grefvinnans dotter. Dervid blef det, dervid måste det förblifva. I början af Fru Wahls Änketid, fick hon oftare och ömmare bref från Gösta och Elin än någonsin. Småningom aftynade Correspondancen, och på flera månader hade Frun icke hört något från Ringschölds, när hon, en skön Majdag vid återkomsten från ett besök vid sin Mans graf, fann för sig liggande ett bref från Elin. Ja det var verkligen ifrån henne och dateradt Stockholm, men om ej för underskriften och för Elins enkla, ljufliga sätt att uttrycka sina tankar – hade Fru Wahl genna kunna tro det vara från någon annan, så förändrad och darrande var nu Elins förr så vackra, med Göstas nästan fullkomligt lika styl. Brefvet var kort, innehöll endast för giltiga skäl för Elins långa tystnad. Elin hade varit sjuk, men skulle nu troligen förbättras med hvar dag, som förde ju henne närmare glädjen att återse sin goda Tante och det kära Högesta .. Intet ord om Gösta – och annars handlade Elins skrifvelser egentligen bara om honom. Denna slutade med de orden: ”Ack hur har allt icke blifvit annorlunda, sedan jag sist såg Tante. Men Gud är god.”
Så t. ex. hade sistkne vinter universitetet i Leipzig endast 982 inskrifne studenter, det i Bonn 906, i Breslau 885, i Tubingen 817, i Halle 787, i Heidelberg 767, i Göttingen 682, i Jena 506, i Erlangen 478, i Königsberg 442 o. s. v. ända ned till Kiels och Rostocks universiteter, hvilkas lärjungeantal uppgifves till mellan 100 och 200; att jag dervid icke nämner dessa sista såsom mönster i berörde hänseende, torde icke behöfva erinras. En talare har här förklarat sig anse Göteborg vara lämpligare plats än Stockholm vid fråga om ett nytt universitets anH. II. 3 34 Deli 3 Januari. läggande, och detta dels i anledning af folkmängdens stora tillväxt i Göteborg, dels ock af skandinaviska skäl. Med afseende å folkmängden bör man dock ihågkomma, att Stockholms folkmängd likaledes stiger i en ganska rask progression, och att den för närvarande är omkring tre gånger större än Göteborgs; på den sednare stadens skandinaviska läge torde det ännu vara för tidigt att bygga några beräkningar.
I öfverensstämmelse med det beslut, som It. o. Ad. i afs:de å kommunalstyrelse på landet fattat, hemställer jag att äfven här besvärsrätten må blifva lika vidsträckt, som der, och att således §:n måtte erhålla följande förändrade lydelse: »Enskild medlem af stadskominuuen, som åt stadsfullm:ges eller allm. rådstugans beslut ej nöjes, ege att deruti rättelse söka etc.» Hr Hjärne: Då 76:te §:n i förordnm om kommunalstämma på landet här föredrogs, förordade jag komiterades förslag. Jag är ännu af den öfvertygelse!) att besvärsrätten bör vara inskränkt; men då R. o. Ad. fattat ett annat beslut i enahanda fråga, så vill jag icke motsätta mig Hr v. Köchs förslag. §:n erhöll följande förändrade lydelse: »Enskild medlem af stadskommunen, som åt stadsfullm:ges eller allm. rådstugans beslut ej nöjes, ege att deruti rättelse söka etc.» (lika med komiterades förslag). § 91. Tillkännagafs vara antagen af MedStm. Hr von Koch: Denna g står i sammanhang med den ute slutna delen af 90:de §:n. Jag hemställer således att äfven denna § måtte utgå. Gr. Mörner: Jag erinrar mig ej, om den motsvarande §:n i förra förslaget helt och hållet uteslöts. Jag anser emellertid, att föreskriften i lista mom:t torde böra bibehållas. Sedan H. Exc. Hr Gr. o. Landtm, i ani. häraf uplyst, att hela den 78:de §:n uti förslaget till förordn. om kommunalstyrelse på landet blifvit af R. o. Ad. utesluten, samt Gr. Mörner derefter begärt ordet och förklarat sig, vid sådant förhållande, afstå från sitt yrkande, anmälte sig och yttrade Hr von Koch: Vid sådant förhållande bör väl hela den ifrågav:de §:n uteslutas. Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos. , blef §:n ur förslaget utesluten. SS 92 och 93. Tillkännagåfvos vara antagna af MedStm och biföllos.