Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Mor Ingrid suckade djupare, och Abraham lummade utaf bort till sitt grötfat, hvilket smakade honom ovanligt litet väl i qväll, så att han till och med glömde skrapa fatet med skeden. – Tag på dig litet mera, det drar ändå litet kallt på sjön, hur lugnt och varmt det är – sade Gunnar till Elin och gick förut ned åt stranden. Elin sprang in i sin kammare, knöt en halsduk om hufvudet, och tog en ullshawl om axlarna, samt skyndade efter Gunnar. När hon kom ned till stranden, stod Gunnar redan i båten, och räckte henne handen. Hon hade på flere dagar icke tagit Gunnar i hand. Hon darrade märkbart, men Gunnar trodde hon var rädd, och sade derföre: – Du ska icke darra så, min sötaste Elin lilla! Det är ej det ringaste farligt, här med mig. Kom och sätt dig här. Och han satte Elin midt emot sig i båten, tog derefter årorna och började ro, med långa, manligt kraftiga årtag. – Åh, jag ä’ visst intet rädd – svarade Elin, som hvarken ville ljuga eller göra sig till, och ändå minst af allt förråda sin kärlek, som hon ännu icke fattade sjelf. – Jag är intet rädd, utan tycker detta är så roligt – tillade hon och började skämta, ty instinkten hviskade henne i örat att skratt och skämt är ofta nog ett motgift för kärlek, då tystnad och tankfullhet åter men, hvad lönar det säga ut! J som läsen detta, j roman-proppade, j veten det förut, kanske långt bättre än vi, som skrifva. – Nu får du intet sitta och skratta och schåsa, utan nu får du lof att göra nytta, min kära Elin – sade Gunnar half förtretad öfver flickans skämt i det gudalika månskenet. Och nu visade Gunnar huru Elin skulle bete sig för att lägga ut refven, och hon gjorde efter så godt hon kunde, och låtsade ett par gånger, ej utan en god portion af omedvetet koketteri, att falla i sjön. Men Gunnar var slug och såg nog att hon narrades, sade likväl ändå: – Ja, faller du uti, så kastar jag mig efter och fiskar upp dig, eller – stannar med dig på sjöbotten. Elin blef tyst. «På sjöbotten med Gunnar!» tänkte hon.
Utskottet hade väl åtminstone hordt föreslå en underdånig skrifvelse härom lill Kongl. Majit. Detta anmärkningsvärda förfarande anser jag högeligen påkalla förklaring. Sidan 353 yttrar StatsUtskottet: ”Vidare har Utskottet inhem”tat, att ibland hindren för Allmänna Ma”gazinsfondens reglering jämväl förekommer, att åtskilliga af de äldre orcdovista ”poster, som voro balancerade uti 1821 ”års Hufvudbok för f. d. Allmänna Maga”zinsDirectionen, ännu icke hunnit utre”das. Dessa återstående halancer utgjorde ”den 1 November sistlidet år ett antal af ”4o, och innefattade en summa af 81,452 ”Ridr 3i sk. 3 rist., och hvaraf utredningen berodde dels på förklaringars afgif”vande från Landsorterna, dels på handläggning vid Domstolar med flera åtgärder. Och som StatsContoret i underdånighet yttrat den förmodan, att i flera fall ”mera tid och kostnad till äfventyrs skul”le erfordras för alt i vanlig ordning brin”ga dessa balance-frflgor till behörigt slut, ”än som motsvarade hvad derigenom kunde vinnas, så tillstyrker Utskotleti alt på ”på Kongl. Majits Nådiga pröfning, efter ”inhämtad fullständig kännedom af förhållandet i hvarje fall, må bero, huruvida ”ytterligare åtgärder med de balancerade 4o Den 19 Augusti. ”posterne böra äga rum, eller desamma ”få afskrifvas.” Jag kan icke finna, hvarföre man frångått principen att underställa afskrifningarne Sländernes pröfning, på det de må bibehålla sin medverkan deri. Icke heller kan jag inse, hvarföre Räkningarnes afslutande skall hindras af oafgjorde halancer. De blifva ju serskilta räkningar. Ända sedan 1827 års Revision är det för mig ofattligt, hvarföre dessa räkenskaper icke bringats till slut. Angående den vägran, som 1827 års Revisorer fingo erfara å begärd del af redovisning för de lyftade Credilivmedlen, yttrar Utskottet sidan 345: ”På sätt förut är nämndt, har ”Kongl.
Hvem fäster sig dervid; det hör till turen. SIGRID. Jag lemnar eder nu. (Hon går.) Femte Scenen. JOHAN FLEMING. DANIEL HJORT. JOHAN FLEMING(blickande efter Sigrid). En himmel är Den ljufva flickans själ, så klar och ren, Att minsta vårmolns skugga märks derpå. Hjort, du mår icke väl? DANIEL HJORT. Vill ni mig hjelpa? JOHAN FLEMING. Du saknar sysselsättning, och din själ Blir trött af bara intet, tanken mattas Och lynnet bittert blir. DANIEL HJORT(för sig). Han bort bli prest, Så kunde han ha aflat sig förvärfvat För fädrens synder. JOHAN FLEMING. Vill du, skall jag tala Med Stålarm, att han lemnar dig ett svärd Och gifver dig en plats. Du ser mig ut Att kunna föra svärd såväl som penna. DANIEL HJORT. Ni skämtar bra. Hvad skulle jag med svärd? Jag tror jag högg i orätt hugg kamraten. JOHAN FLEMING(betydelsefullt). Kan kärleken så bittert plåga kärlek? DANIEL HJORT. Är tisteln blomma och är korpen hvit? JOHAN FLEMING. Hvad menar du med det? DANIEL HJORT. Allt, allt beror På, hvarifrån man ser. JOHAN FLEMING. Omanligt är Att sörja så. Om lyckan är vår ovän, Är lycklig du, ty smärtan är din vän. Upp, tag dess kraft uti din andes tjenst Och lär dig glömma! DANIEL HJORT. Lär mig glömma, – hvad? JOHAN FLEMING. En fåfäng känsla. DANIEL HJORT. Ack, hvad ni är god! Ha, ha, hvad det är lätt att vara god. (Stiger upp och går.) JOHAN FLEMING. Det ligger något sällsamt, onaturligt I hans förändring, som jag ej förstår. Der speglas något brustet i hans blick Och ännu mera hörs det i hans tal. Dock hvarför skall jag tänka uppå honom, Slog han ej af min vänlighet med hånfullt Och bittert löje. Bäst är att ej märka
Hvad beträffar uppståndelsen, så medgifva ortodoxerna, att denna i och för sig icke kan gälla som intyg för Kristi gudom, enär bibeln berättar om flera menniskors uppväckelse från de döda; men, säga de, skilnaden är dock den, att dessa sednare blifvit af Gud uppväckta genom förmedling af profeter eller apostlar eller Jesus sjelf, när deremot Kristus uppstått af egen kraft. Vi måste fråga: hvar hafva ortodoxerna fått veta det? Nya testamentet kunna de visserligen icke åberopa, ty detta lärer öfverallt i klara och oförtydbara ordalag, att Kristus icke uppstått „af egen kraft“, utan att Gud genom sin kraft uppväckt honom från de döda. Så säger Paulus: „Gud hafver både uppväckt herren och skall uppväcka oss genom sin kraft“ (1 Kor. 6, 14); „Men är Kristus icke uppväckt, så är vår predikan alltså fåfäng ... vi varde ock funne falska Guds vittnen, att vi vittnat hafve emot Gud, att han hafver uppväckt Kristus“ (1 Kor. 15, 14, 15); „ ... vi tro på Honom, som uppväckt vår herre Jesus Kristus från de döda“ (Rom. 4, 24); „Men om Hans ande, som uppväckte Jesus från de döda, bor i eder, så skall Han, som uppväckte Kristus från de döda, göra äfven edra dödliga kroppar lefvande för sin andes skull, som i eder bor“ (Rom. 8, 11); „ ... Hans [Guds] starkhets verkan, hvilken Han verkade i Kristus, då Han uppväckte honom från de döda“ (Eph. 1, 20) o. s. v. Mot dessa och mångfaldiga andra utsagor af samma syftning kunna ortodoxerna visserligen åberopa Lindbloms katekes, stycket 194, der det heter, att „Kristus af egen kraft vardt åter lefvande“; men för oss ådagalägger detta endast, att läroboken, som ortodoxerna satt i vår svenska ungdoms händer, i den punkten står i uppenbar strid med våra kristliga urkunder.
Ståndet. iN:o å. A 40 b. i 41 V 41 il5l b. V 40 b. V 40 a. a. V 40 b. V 40 a. V 40 a. a. -i;! 40 b. y 40 b. y 40 a. a. 'i 40 b. y 40 b. » 40 a. a. 40 b. y 40 ii. V 40 a. V 40 a. y 40 b. y40 gA 40 b. V 40 å. V 40 b. i 41 b. Y 41 b. y 40 b. i 41 b. V 41 319 tydligande af 19 §. uti Instruclionen för honom , , , ’ustilice-Ombudsmannen, hans Embets - berat telse , om granskning deraf; se Fe rättelse, „ om atlöniug för honom samt för den, som bestrider lians förut innehafvande tjenst , , Svar på aterremiss , , , , j( om förrättadt val till Ju.-ti tice-Ombudsman och hans Suppleant ,,,,, , lustiticc-Ombudsmans-Expedition ; se Eone -1 cg Irring 'ustitire-Revisionen, nedre; se Anslag 2. ustilire-Hilden; se Anslag 1. iisiitire-Staten i orlerne; se Hufvud-Titel 2:dru, Anslag 4. 'ägeri-Staten, om upphörande deraf , , , , , , , , Svar på aterremiss 'ägeri-Statens i Länen förenande med Arméen , , )f se Hufvud-Titel 2:dia, sil. 47. larfva J nedre, Stuarts ansökning om nedsättning i arrendet derför!
Hr Heykensköld säger, »att på hvarje sedel står att den skall inlösas med så och så många ort och korn (?) myntadt silfver, och detta hänvisar till 1830 åis myntfot.» Denna tankeledning är öfver min fattningsförmåga; ty huru skall jag kunna förstå att en utsatt vigt hänvisar till 1830 års myntfot, då efter mitt ringa begrepp, det är genom kännedom om myntfoten man får reda på vigten, och icke tvärtom. Hr Heykensköld säger ytterligare: »Hvad beträffar Ehrenhoffs andra upgift, att man med silfver, som är undervigtigt, kan få det inlöst och behålla mellangiften, så är förhållandet, att om man kommer till kassan med ett mynt som synes vara med vilja skadadt tages det icke emot.» — R. o. Ad. behagade finna, att Hr Heykenskölds bevisning är riktigt dräpande, ty såsom bevis mot min sägen, att slitet mynt inlöses efter sitt fulla prägelvärde, anför Hr Heykensköld, att mynt med vilja skadadt icke emollages. Hr Heykensköld säger slutligen, att »Banken icke utlemnat undervigtigt mynt», och för att rätt styrka detta påstående, anför Hr Heykensköld genast derefter, att »den praxis varit gällande, att då man sett att myntet varit slitet, har man icke fästat af seende derpå då det utlemnats i rörelsen.» Beböfver jag väl påpeka för eder, mine Hrr! att uti detta Hr Heykenskölds bevis ligger i stället en fullständig vederläggning mot sig sjelf. Denna Hr Heykenskölds ovanliga förmåga, att stycke för stycke motbevisa sina egna bevis, gör ytterligare bevisning från min sida öfverflödig. Men saken i sig sjelf har en alltför allvarsam sida för att med tystnad förbigås; och då jag jemför den beryktade Piaster-handeln med den behandling min motion rönt inom BankoUtsk., så frammanas hemska betraktelser, hvilka ej heller ljusna genom det förhållande, att en ledamot af samma Utsk , hvars åliggande det är att vaka öfver Bankens väl och säkerhet, försvarar en åtgärd som kan gifva den enskilda vinningslystnaden tillfälle att undergräfva samma Verks bestånd.
Armfelt, Magnus: Jag får anhålla att R. o. Ad., under vidblifvande af sitt i ämnet en gång fattade beslut, måtte bestämma att ifrågavide Mern. lägges till handlingarne. Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos. , vidblef R. o. Ad. sitt förut i frågan fattade beslut och lade Utsk:ts hemställan till handlingarne. Anmäldes och bordlädes Konst.-Utsk:ts Mern. N:o 17, ang:de Talmannens i Bonde-St. vägran af propos. i fråga om votering i förstärkt Stats-Utsk., med ani. af Riks-Ståndens skiljaktiga bebeslut rörande ifrågasatt kostnadsersättning för en del resor i tjensteärenden; samt Lag-Utsk:ts Mern. N:o 87, med voterings-propos:r i ani. af de olika beslut, Riks-Stånden fattat vid förehafvande af Utsk:ts Utlåt. N:o 80, öfver gjorda anmärkningar och Riks-Ståndens skiljaktiga beslut i ani. af Utsk:ts Betänk. N:o 57, rörande motion om förändring af K. Förordnm ang:de vissa föreskrifter till kyrkotuktens uppehållande, den 4 Maj 1855. Till åtlydnad af K. M:s Nåd. kallelse afgick härefter Hr Gr. och Landtm, samt R. o. Ad., företrädde af två Härolder, till Rikssalen, der H. Exc. Hr Justitie-Stats-Ministern, å K. M:s höga vägnar, uppläste K. M:s Nåd. Svar i ani. af åtskilliga utaf R. St:r vid innevarande riksdag antagna grudlagsoch andra lagförändringar; hvarefter och sedan ett exemplar af detta Nådiga Svar blifvit till en hvar af Riks-Ståndens Hrr Talmän öfverlemnadt, sammanträdet å Rikssalen afslutades samt R. o. Ad., i enlighet med derom före afgången från Riddarhuset fattadt beslut, åtskiljdes å Kongl. Slottet kl. { 3 e. m. In fidem, O. Brakel. Plenum kl. 1 e. m.
För jag har varit både hos Lasse i Ryd och hos Slöingesmedsan och hos Kungsbackakäringen och hos alla de andra doktarna, och de ha gett mig så många slags smörja och medusin så – ja, jag har då kostat på dessa usla benen för öfver fämti riksdaler, det vet jag då säkert – men lika styfbent är jag ändå, och det värker och molar i dem beständigt, och värst mot väderskifte, så jag får knappt nån baring. Men det fins ingen hjelp för det utom bara döden, det begriper jag då, så det bryr jag mig slätt inte om att kosta ut mer pängar på dem till smörja och medusin. Eljes så tror jag la, han kan ordinera, det tror jag visst, när han är doktare.» Under detta talet hade hon kraflat sig upp på golfvet och plockat fram kopp och fat ur skänken och hällde nu i kaffe åt mig. »Var så god och slå i grädde och tag socker och doppa en kaka! De ä både små och dåliga dessa köpekakorna, men jag kan inte baka några själf nu längre!» sade hon, i det hon åter makade sig till rätta i stolen. – »Nej,» vidtog hon sedan och såg halft skälmaktigt, halft pröfvande på mig, »det är inte om gikten, för det är allt om nånting annat, som jag ville snacka med honom. Jaja,» sade hon, när hon såg min frågande min, »han kan bestämdt inte gätta, hvad det är, om jag så lofte honom allt, hvad jag äger och har, fast det är la inte så vidlyftigt,» tillade hon försiktigt. »Hvad är det då?» sporde jag, naturligtvis helt nyfiken. »Jo,» sade hon, »nu ska han få veta’t. Jag vet att doktaren och min son Chronschough – Gud fröjde honom! – ack, doktaren kan inte förstå eller begripa, hvad jag tycker, det är tomt, sen han gick bort, för han var en sådan makalöst rar son, så. Om han hade kunnat sett på mina ögon, hvad jag önskte, så hade han gjort det, om han så skulle gått igenom röde elden.
som ambulatoriska Skolor; torde det tillåtas Utskotten fästa Rikets Höglofl. Ständers uppmärksamhet derå, att Apologist skolornes verksamhet icke utsträcker sig till första början af barnens bild ning, och att således ett visst kunskapsmått utgör villkoret för deras inträdesrält i sistnämnde läro-anstalter. Vid ett sådant förhållande och sorn det upplyst blifvit, att i några af Rikets städer sådane Skolor saknas, uti hvilka detta kunskaps-målt vore att inhemta, och hvilka motsvara de af Utskotten föreslagna Folk-skolorne å landet, hafva Utskotten bordt hemställa , att dylika Skolor, som dessa sistnämnde, böra, der de ej redan finnas, äfven uti hvarje församling i städerna inrättas; kommandes för dessa Skolor och Lärarne dervid enahanda föreskrifter att gälla, som i afseende å Folk-skolorne å landet meddelade blifvit, och endast det tillägg ega rum, att minimifordringarne för utgående från sislberörde Skolor, varda för Folk-skolorna i städerne i någon rnon förhöjda. §• ii All folkbildning måste lill sin grund vara religiös och således stödja sig på en sann Christendoms-kunskap, emedan denna innefattar ej allenast den egentliga salighets-läran, ulan äfven den osvikliga sedoläran och de moraliska begrepp, som äro rättesnöret för menniskans handlingar, såsom enskild och medborgare; och Utskotten anse derföre religions-undervisningen vara Folk-skolans främsta och angelägnaste föremål. Men då religions-undervisningen är af alla den ömtåligaste, den, som fordrar den varsammaste behandling, måste alltifrån barnets inträde i den offentliga Skolan, d^r möjligen mest likartade fortsättning af den redan i föräldra - 22 Statssamt Allm. Besv och Ekon.-Utskottens Betänkande, N:o 5. huset påbegynda religions-undervisningen gifvas, om icke fara skall inträffa, alt de i det spä la hjertat redan nedlagda frön till en framtida välsignelselik skord, möjligen kunna förqväfvas eller få en origtig utveckling.
Lag, hvaraf äfven anses följa, att Kongl. Majus Befallningshafvande bör lemna handräckning till Arrendatorens skiljande från hemmanet enär ordentligen blifvit styrkt, att han ej fullgjort Contractet; att Konungens Befallningshafvande bör ega samma rätt här som uti skuldfordringsmål, att skilja det stridiga från det ostridiga, och att en annan sak år om Jordegaren icke kan styrka att Arrendatorn brustit i Arrende villkorens uppfyllande, då målet icke tillhör Konungens Befallningshafvande, utan måste af Domstol behandlas; men om åter Jordegaren lagligen bevisat att ArrendeContractet icke är af Arrendatoren fullgjordt, och bos Konungens Befallningshafvande begärt hans skiljande från hemmanet, borde afflyttning ovilkorligen följa. Af Herr Friherre Ridderstolpe, Fredric: att, tilt förekommande at nu öfligt gäckeri mot den regelo att förord bryter lag, borde Lagarne tillhålla Arrendatorerne att viligt undergå den afhysning som de undarkastatsig i fall af brott emot Contractet, men då desse Contractsbrott böra vara otvifvelaktigt bevisade, har Herr FriherrenföreBlagit, att en Gompromissa Rätt må afgöra, huruvida Contractsbrott skett, hvarefter och då detta sålunda blifvit bestyrkt, det må vara Jordegarens rätt 8 LagVuhtttts BttHukandtn. att *e Arrendatoren genom Konungens Bei faliningshafvandes försorg afhyst.
Universitets-föreläsaren har till åhörare examenstagare, lör hvilka han sålunda i viss mån måste föreläsa så kallade examenskurser, d. v. s. han är tvungen att inskränka hela vetenskapen inom vissa för examenstagaren nödvändiga 104 Den 22 Angueti e. m. gränser; föreläsaren åter vid den fria institutionen har fria åhörare, sorn alla blott hafva för mål alt erhålla upplysning uti en viss rigtning; han behöfver derför ej framställa någon vetenskap i sin helhet, utan väljer sådana större eller mindre delar deraf, hvilka för tillfället hafva största intresse, vare sig inom vetenskapligheten eller inom det allmänna lifvet. Uti den fria institutionens idé ligger begreppet af fullständig befrielse från alla pröfningar och examina, äfvensom ock att vetenskapen skall framställas under en mera populär form, än som vid universitetet är nödigt. Med hänsyn till denna olika rigtning i verksamhet, inser jag ej huru dessa institutioner kunna på något vis motverka hvarandra; tvertom hör den ena anses som ett komplement till den andra, således biträda hvarandra. Erfarenheten har ock ej, så vidt mig är bekant, i någon af de hufvudstäder der dessa fria institutioner stå jemte universiteten, ådagalagt alt de inverka menligt på hvarandra; aldraminst har detta varit fallet i London eller Paris; så mycket mindre lära de kunna vara menliga för hvarandra i vårt land, der hufvudstaden och universitetsstaden äro på flere mils afstånd från hvarandra. Jag anser till följd häraf att det anförda inkastet med föreläsningen i hufvudstaden ej förtjenar något afseende. På grund af hvad jag nu anfört om nyttan och nödvändigheten af en institution i hufvudstaden för föreläsningars hållande, får jag anhålla om propos. på afslag å Stats-Utsk:ts Betänk, uti ifrågav:de punkt och bifall till den Betänkit vidfogade reservationen af Gr. Cronstedt m. 11. Flera ledamöter lemnade härtill bifall. Hr Olivecrona: Med särdeles tillfredsställelse har jag afhört Hr Huss’ anförande och anhåller att med honom få til! alla delar instämma. Offentliga föredrag i populär form äro af särdeles stor nytta och vigt, så snart de äro på ett ändamålsenligt sätt ordnade.
Utskottet afger i anledning af återremisser utaf dess Betänkande N:o 64, i fråga om antagande af en fri assigneringsrätt enskilde emellan, härmedelst vördsamligen föreslå, att, med upphäjvande af Kongl. Maj:ts förnyade Vexelstadga d. 2/ Januarii 1748* Kongl. Förordn. d. 12 Junii 1816, angående vissa delar af vexelliandeln, Kongl. Kungörelsen d. 7 Jugusti 1816, angående förhållandet med vexlar i Svenskt mynt, som å utrikes ort äro dr agne på i Riket vistande man, Kongl. Kungörelsen d. 7 Maji 1817, angående hvad iakttagas bör i anseende till vexlar och invisningar, ställde att betalas i Svenskt mynt för utländsk matts räkning, Kongl. Brefvet d. 5 JYov. 1817 och CornTlili tilt R. St. a Bandet. 3 louie Häftet. Lag-UtskoUets Betänkande N:C 17g. merce-Collegii derpå grundade Kungörelse d. zf i samma rtiånadj angående hvad som bör iakttagas vid uppköp af vexelbref genom, syssloman, Kongl. Brefvet till CommerceCollegium d. 22 Mars 1821, angående förklaring af 9 i ofvanberörde Kongl. Förordning d. 12 Junii 181 G, och Kongl. Kungörelsen d. zy Aug. 1828, angående rälta för*» ståndet af de uti 4 oc'b b af sistnämnde Kongl. Förordning innefattade stadgandcn, antagas måtte en så lydande : Vexel-Lag. 1. C.rr. 4 Om formen för vexel. 1. Vexel bör innehålla:
Den 19 Junii, BorgareStändets beslut at inrättningen til blindes och döfstummes underrvisning mätte med lämpligt understöd befrämjas. Dito dato, Borgmästaren I.ni6gvi8t8 Memorial om Kungsgårdars förpantande, indragning af Adelsfane-Regementet, samt ätffillige Embeten med mera. Den 22 Junii, Capitaine» och Källarmästaren Oiters Memorial om NummerLotteriets afffaffande. Dito dato, Brukspatronen Me morial om NummerLotteriets bibehällande. Den g88 Den il Augusti. Den 8 Juni, BancoUtffottöts ProtocollsUtdrag för den zo förutgäende Junii, rörande erforderlig säkerhet för de af Banken til Rikets förswarswerks underhällande lcmnade förffotter. Den is Julii, Borgmästaren tuibei-bs DicLämen til Protocollet för den 14 Julii wid granffningen af Utssottets förslag til Löner för deras Excellencer Stats-Ministrarne samt Stats - och Justitiä-Räden. Den 18 Julii Riksdags-Fullmägtiges frän Götheborg Memorial, omMagistraternes befrielse frän skyldigheten at förwarä en nyckel til LandtRänteri Capan. Ti! Banco - Utskottet. Den i? Maj Borgare-Ständets beslut, at Utskottet bör genast efter inhämtad kännedom om Banquens tilstand, hos Ständernas Plena upgifwa, huruwida Banquen mä kunna lemna nödig undsättning til bestridande af kostnaderne för Armeens underhäll och besoldande samt öfrige dit hörande Courante Utgifter' tils widare. Den 19 Maj, Ständets föreffrift til Utskottet at förständiga Banquen at ej allenast til Stats-Werker du ecte förskjuta de til Rikets förswar erforderliga medel, utan ock i den män de genom Riks-Discont Werket förut erhällne Län förfalla, dem af Banquens medel godtgöra.
Ehuru man nödgats splittra samlingarne genom att förflytta 4,000 volymer till Nationalmusei-byggnaden och 23,000 volymer till ett vid denna byggnad beläget hus, för att der tillsvidare magasineras, saknas dock plats för den återstående delen af boksamlingen. För att bespara utrymmet, har raan frångått en strängt vetenskaplig uppställning, så att åtskilliga fack äro förde'ade på 4 å 5 olika ställen, uppfört hyllor på de mest otjenliga platser, samt mångenstädes ordnat böckerna i dubbla rader. Sedan dessa nödfallsutvägar blifvit använda, har dock ett stort volymantal måst finna sin plats i lårar och packkistor, uppställda i bibliotkekssalen. Då dertill kommer, att det enda läsrum, som för närvarande finnes, är trångt, mörkt och för helsan menligt, måste det, enligt min åsigt, vara Rikets Ständers Revisorers pligt att framhålla den otjenliga lokal, hvaruti Bibliothekets värdefulla samlingar sig befinna, alldenstund denna omständighet i hög grad förlamar tjenstemännens verksamhet samt snart nog gör Bibliotheket till en obrukbar institution. Man har redan sett sig nödsakad förvägra besökande tillträde till Bibliotheket, och den tidpunkt kan ej vara fjerran, då oöfvervinneliga hinder uppstå för en fortsatt utlåning. Kan och bör ett riks-bibliothek i viss mån anses som en värdemätare på ett lands litterära ståndpunkt, synes med skäl Bibliothekets förflyttande till en tjenligare lokal betraktas som en nationalangelägenhet.» b) af Herr von Kraemer, B,: »Mot Revisionens beslut att endast omnämna granskningen af Kongl. Bibliothekets räkenskaper och deremot förvägra införandet af en anmärkning, som af flera ledamöter yrkades, öfver olämpligheten af den lokal, hvari sagda Bibliothek nu är inträngdt, får jag mig reservera.