Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Man hade i början fört honom till slottet, der då »arrest fanns för folk af bättre vilkor och kondition» under drottning Kristinas egen fordna våning, men snart förflyttades han till »Hvita hästen», ett hårdt och med pinoredskap uppfylldt fängelse strax ofvan marken i det gamla rådhuset vid Stortorget. Der bredvid hade stadsvakten sin post. Vaktmästaren Björn, som tycks varit en enfaldig och slapp person, erhöll sträng tillsägelse att hålla uppsigt, i synnerhet på denne fånge. Anhöriga och vänner hade dock tillstånd att besöka honom. Domen för mord skulle snart fällas, då hans moder, enkefru-öfverstelöjtnantskan Möller (således för andra gången enka) lyckades befria honom. Den 7. november 1674 gick hon, som vanligt åtföljd af sin tjensteflicka, in i sin sons häkte. Löjtnanten, som sades vara mycket sjuk, hade nyss slutat sin middagsmåltid och syntes utifrån i sin nattrock gå till spiseln att värma sina fötter. Modern skref ett bref vid bordet. Sedan insläpptes till fången två kamrater, Lohde, och derpå fyra andra män, alla med värjor, hvilka stälde sig mot fönstret för att hindra vakten att se, hvad som förehades. Det hade blifvit mörkt. Endast ett vedträd låg och rökte i spiseln. Ett ljus upptändes, men sedan det fått tjena till brefvets försegling, släckte pigan det. Strax därefter, vid 5-tiden, kunde Björn, som stod på trappan med ljus i handen, räkna de sex männen, som åter gingo ut. Men som det fortfor att vara mörkt nere i fängelset, steg han dit ner med sitt ljus och fann fogeln utflugen ur buren och öfverstlöjtnantskan liggande i sängen i sin sons ställe. Det gjordes allarm, men hvarken Storm, som hädanefter alldeles försvinner ur historien och således aldrig, som det uppgifvits, fått någon lejd af regeringen, eller bröderna Lodhe eller de andra obekanta männen kunde anträffas.
Ej heller blifver Sedelstocken derigenom ökad, då denna Lånesumma, tagen af Discontens öfriga Fond, aldeles ej blifver något nytt Creditiv. Jag anhåller att detta mitt yttrande må få åtfölja Utskottens Betänkande, vid den återremiss , som redan är begärd. Herr af Wirsen, Carl Johan, uppläste ett så lydande anförande: Det tillfälle, som mindre lyckliga händelser nu påkallar, gör det till en ytterligare pligt att framställa en oförändrad öfvertygelse uti ett ämne, hvari jag redan vid förra Riksdagen från detta rum tillkännagaf mina tankar, Bea 30 April. det nemligen som nu är för handen till öfverläggning. Mitt motiv är enkelt och rent: Jag har annu aldrig haft n3got enskilt intresse att här bevaka, ej heller några andra Enskildras att iakttaga: Varit Agent tor min öfvertygelse allena, med känsla af pligt att tala der mitt yrke och mina insigter kunna det medgifva: Ätt tiga och öfverlemna till andras mognare pröfning de ämnen, sorn ligga utom gränsen för min närmare kännedom. Den öfvertygelse, som ledde mig, igenfinnes i mitt Anförande är 1815; jag inskränkte mig innom den gräns af ämnet, jag trodde mig kunna fatta och jag vågar hoppas att HöglofJige Ridderskipet och Adeln icke frsnkänner mig allt omdöme om egenskapeme och användandet af ett Vapen, vid hvilket jag ifrån min ungdom tj-nt och ännu tjenar. Jag har sagt och säger ännu, stt om det medgifves att en Skärgårds-Flotta är nödvändig för Rikets försvar, och att denna Flotta bör vara stationerad på Rikets motsatta Kuster, så måste ove. dersageligen det lättasre Communications-sätt vara af nytta, som genom Canaleu uppkommer dessa Stationer emelian. Och månne den tankan kan sägas sakna grund, som framställer möjligheten att denna Vatren-commumcation Håfven emellan, vid ett afgörande tillfälle tilläfventyrs kan bestämma Rikers öde:
I upphetsningens första ifver hade allt synts honom så lätt; han kände arbetskraften spänna på inifrån som ångan i en cylinder, af ämnen hade han fullt upp i hufvudet, allt som hände honom, stämningar och slitningar, småsaker som han iakttog i de nya förhållandena, allt gaf honom diktarstoff, och han grep sig ifrigt an med att utarbeta det. Men det dröjde icke länge, innan han stötte på motstånd. Det var sjelfva det råa stoffet som icke ville forma sig under hans händer. Han vände orden och uttrycken om och om igen på hundra olika sätt, men det blef själlöst och dödt. Under de två år, han teoretiskt, genom studier, sökt utbilda sig till författare, hade sjelfkritiken kommit ett godt stycke framför i hans utveckling; och när han nu sökte uttryck för hvad han kände, märkte han, att han icke var herre öfver medlen. Det blef till en lång, pinsam kamp; det var som om hjernan våndades och vred sig under ansträngningen att skapa; med högröda kinder och bultande tinningar satt han framåtlutad öfver skrifbordet, timme efter timme, dag efter dag, men när han ville samla resultatet af detta nervspännande arbete, tycktes det honom så fattigt och smått mot hvad han velat ge, mot hvad han känt. Då kom en period af trötthet och arbetsleda, reaktionen efter den första upphetsningen. Han dref omkring på gatorna, missmodig och tungsint. Han tyckte sig se, att år efter år skulle glida hän under samma pinsamma ansträngning, och denna väg, som han hade att gå, låg framför honom utan en enda ljusglimt. Han var för ung att uträtta något dugligt ännu. Hans erfarenheter voro för ensidiga, hans åsigter för litet stadgade, hans stämningar alltför ungdomligt intensiva. Han visste hvad det tjenade till att prisge allt detta åt den råa hopen. Han måste vänta; vänta och arbeta, böja sitt hufvud ner och låta lifvet rinna förbi. Men han var för djupt gripen af tidens stora frågor för att icke hans stämningar skulle söka sig uttryck.
– Kom, kära Erik och Anna; ni skall sitta bredvid mig i högsätet. Prostafar, sitt här du också. (De sätta sig i en soffa åt fonden till.) Det var mig en riktig glädje, att jag en gång fick fira ert brölopp, Erik och Anna; jag anser er nära på såsom mina fosterbarn. Prosten. Gud ske lof, att saken fick en sådan utgång, och att jag kunde nedtysta hela ledsamheten med den andra lysningen. Erik och Anna. Ja, Gud ska löna herr Patron och Prosten för all godhet. Nils Jonsson (kommer fram ur ho pen, något ”kladdig”) Bli inte otålig på gamle Löper-Nisse, herr Patron, fast jag är lite munter och storlåtig åf mej. Jag får lof ta Patron i hand och tacke för den dråplige välfägnan. Brukspatronen. Tack, tack, fader Nils. Var ni alldeles som ni behagar i afton. Jag vill se alla glada och otvungna. Nils. Jag har stått fadder åt den här lelle fleckstumpen, (pekar på Anna) vet Patron, och jag vill gråte åf glädje, när jag ser att ho växt opp och blitt vän i syna och är så löcklig. (torkar sig i ögonen) Ja, Gud signe er, Erik och Anna och Sven och Lisa och Jan och Annika och Anders och Per och Stina och Bengt på Åsen och allihop! Huj, jag är så gla’, att jag vill ta er i famn, hele högen. Tralala! (han går omkring och tar alla i hand och trallar och hoppar) Brukspatronen. Jag har inte sett till er hemma på länge och väl, fader Nisse; har ni varit ute på vandring? Nils. Vesst tusan har jag varet på vandring, herr Patron. Jag heter inte Löpare-Nisse för ro skull heller! Den dag, då Nisse slår sej te hvile, då är hele karln te salu för en bankovitten! Prosten. Jojo, ni har alltid varit kry och flink, Nils Jonsson, och lär ha vandrat kring många länder. Hvarifrån kommer ni sednast? Nils. Rake vägen frå Stockholm, herr Prost. (vänder sig till bondfolket)
värde i mina ögon, » svarade hon ovanligt mildt komisk fasa, att Torsten, som just gick förbi, frå- » Hallåh, Torsten, » skrek Emil och fladdrade och fäste hela sin uppmärksamhet på skogen i gade, om hon såg något spöke. långsamt med sin stora hand, » du må tro, att fjärran. » Ja, » sade hon, » nära på. Nej Otto, » fortfor Henriette bjuder på elfvakaffe i den här värmen! » » Se så, Ottto, bråka inte längre, ulan kom upp hon vänd till honom, gör mig den tjänsten att » Hvad för något? » frågade Henriette, som ej och drick ur ditt kaffe, » uppmanade Henriette, och låta bli sådana dumheter, detta är något som jag haft en tanke ditåt. han lydde utan invändning, men lyckades ej att minst ämnar sysselsätta mig med. » Hon steg upp återfå sin förra plats bredvid Annie, den hade » Elfvakaffe, » upprepade Emil med mera eftertryck. och gick ut på balkongen. hon tagit i besittning för egen räkning. » Jo, det var skönt, » svarade Torsten, » litet godt » Din köld blott ökar. » kaffe svalkar, då det är varmt — och ett glas » Annie, får jag bedja dig vara god och maka » Ah, var tyst, » utbrast hon förargad, då han friskt vatten skall också smaka bra. » åt dig litet, » bad han. följde efter henne. » Du är odräglig. Om du sä- » Din spjufver! » Henriette nöp Emil lätt i kinden, Men Annie hörde ej. ger ett ord till, så. » då hon gick för att ordna om kaffet. » Se här, Otto, » sade Emil tjänstvilligt och sköt » Så? » frågade han ifrigt. » Det är bara för Torstens skull, kom i håg det, » fram en stol bredvid sin plats på andra sidan » Så, » sade hon, som ännu ej hunnit utfundera sade hon. bordet. något lämligt, » så reser jag härifrån. » » Jag visste nog jag, hur saken skulle handhafNu var det Otto, som ej hörde. » Inte värre, då följer jag med. » vas, » försäkrade Emil nöjd. » Här, Otto, » bjöd Emil lika vänligt.
Det anstod honom bättre som sådant, men det der sagoslottet från andra stranden var roligare att se upp till, bort till. Nu hade han ingenting att se upp till mer. Men han var icke längre nere. Kanske det var roligare ändå att ha någonting deruppe att koxa efter! När han kom hem examinerades han af friherrinnan. Hvad tyckte han om baron? Han var snäll och nedlåtande. Här var Johan redan så klok att han förteg bekantskapen med fadern. De skulle nog få veta det ändå, tänkte han. Emellertid kände han sig varmare i kläderna och var icke så mjuk mera. Han lånade en dag ridhäst af sektern, men red så vildt att nästa gång voro hästarne upptagna. Då skickade han en statpojke ut i socknen och hyrde en häst. Det var stolt att sitta högt och ränna fram med fart, och han kände sina krafter liksom skarfvade. Illusioner hade ramlat, men det kändes lugnt att vara i nivå, utan att ha behöft rycka ner någon. Han skref hem till brodern och skröt. Men fick ett nosigt svar. Som han var ensam och icke hade någon att tala med, skref han en dagbok till vännen. Denne hade fått kondition hos en handlande vid Mälaren, der det fans flickor, musik, ungdom och goda middagar. Johan önskade ibland vara i hans ställe och han kände att han kommit in i något jolmigt. I dagboken sökte han dikta upp verkligheten och lyckades äfven eröfra vännens afund. Historien om barons bekantskap spred sig, och friherrinnan ansåg sig skyldig tala illa om sin bror. Johan hade dock nog förstånd att inse det här låg före en detalj ur en fideikommiss-tragedi. Som den icke rörde honom brydde han sig icke om att forska i den. Vid ett besök i prestgården råkade komministern få höra om Johans presterliga planer. Som kyrkoherden upphört predika för ålderssvaghet, var hans vikarius den enda tjenstgörande. Och han fann sysslan tung; derför falkade han efter unga studerande, som voro angelägna få debutera. Han frågade Johan om han ville predika. Men han var icke student. Det gjorde ingenting. Hm! Det var något att tänka på! Komministern tog fast på honom.
Den gamle Medes blef kristen och hans namn infördt i katekumenernas bok. Biskopen uppmanade honom att tillsvidare följa Alkmenes exempel och dölja sin tro. Han försökte det, men förmådde det i längden icke, ty denna tro uppfyllde nu hela hans själ och utgjorde hans lycka. Han förmådde ej heller hyckla inför sin älskade herre – lika litet som underkasta sig de husliga bruk, som stodo i förbindelse med den gamla läran. Medes bekände en dag för sin herre, att han öfvergått till Kristendomen. Krysanteus blef smärtsamt öfverraskad af denna upptäckt. Företeelsen var likväl ingalunda enstaka. Han hade under dessa dagar bevittnat, att många af de i Eleusinska mysterierna invigde hade, i stället för att befästas i sin religiösa öfvertygelse, skyndat att omfatta Kristendomen. De talrika affall från denna lära, hvilka åtföljt Juliani tronbestigning, syntes endast hafva rensat henne från en mängd ogräs, och de ersattes genom ett tillopp af nya, varma och uppriktiga proselyter. Sedan hennes yttre magt var bruten, syntes hennes inre hafva mångdubblats. Den unge Okos följde snart sin faders exempel och vann härmed Alkmenes hand. Krysanteus skänkte det nya paret den förut omtalade arrendegården i dalen under villan. De flyttade dit tillika med den gamle portvaktaren. Filosofens hus var således rensadt från den inträngde fienden. Men skiljsmessan var smärtsam å ömse sidor. Medes trifdes icke på sin egen tröskel. Han gick nästan dagligen till den närbelägna villan och satte sig på sin fordna plats, som nu var intagen af en annan portvaktare. Den gamle trotjenarens ögon voro ofta tårade, när Krysanteus visade sig och med en kall helsning gick förbi honom. Ack, han har fråndragit mig sitt hjerta, tänkte gubben. Hermione var dock mot Medes densamma som alltid. Men striden emellan den nyförvärfvade lyckan och den bittra skiljsmessan var för tung för den åldrige Medes. Vid pass tvenne månader efter flyttningen till arrendegården var han icke mer ibland de lefvandes antal.
Det har också varit satt i fråga alt genom bifall lill utsträckning af anslaget för häradsfängelsers, eller som jag vill kalla dem distriktfängelsers anläggning, skulle pä visst sätt tagas på hand en ny indelning af domsagorna, och allt hvad deraf skulle följa, enligt det förslag, som man omtalat vara till K. M. ingifvet af H. Ex. just.stals-ministern, men som just.statsministern sjelfnu förklarat vara blott ett förslag, och naturligtvis ännu icke heller kan vara annat. Jag skulle för min del högligen beklaga, om detta förslag, i likhet med så många andra, i e vigliet skulle förblifva blott ett förslag, om äfven här quwslio an skulle paralyseras af quwstio quomodo, så alt man äfven derå kunde tillämpa den gamla folksagan om Marcolphus, som, ehuru af Konung Salomo dömd alt hänga, likväl ännu går ohängd omkring, och söker det träd, som kan passa honom alt låta hänga sig uti. Jag måste bedja att fä fästa uppmärksamhet på att vid sista riksd. stadgades i fullt grunglagsenlig ordning en lagförändring, som icke annorlunda än i samma ordning nu kan upphäfvas. Den stadgade att, utan hinder af hvad Rälleg:s-balken bjuder ronde ransakning om brott och missgerningsmål der gerningen skett, skulle flere härader, som tillhörde samma domsaga, fä hafva en gemensam tingsplats för brottmåls behandling, och vid de ställena finnas ett gemensamt raksakningshäkte, hvilket stadgande borde J räda i verket på alla de ställen, der K. M. sådant förordnar. Ändamålet var förmodligen att bereda tillfälle för distriklfängelsers anläggande och behandling af brotten på stället, till vinnande af de otaliga fördelar, som en ransakning genomförd på ett ställe ifrån början till slut 664 Den 23 Februari f. m, alllid måste medföra.
Mörners förslag, då svaren utföllo med många nej jemte ett eller annat ja; och slutligen propos. på bifall till det förlag till §:ns lydelse, som Frih. Raab afgifvit, hvilken sistnämnde propos. besvarades med många ja tillika med åtskilliga nej; bvarupå 11. Exc. förklarade, det ban nu funnit ja öfvervägande. Den 8 September e. m. 93 Hr Akerman anhöll om votering, hvarefter och sedan R. ö. Ad., uppå H. Exc. Hr Gr. o. Landrmns framställning, beslutat, att kontrapropos:n vid den blifvande voter:n skulle innehålla bifall till Hr Åkermans förslag, upsattes och justerades följande voter.propos.: »Den som vill, att G:te §:n uti det af Sammans. Statsoch BankoUtsk:t i Utlät. N:o 24 framlagda förslag till förordning ang. en allmän hypoteksbank för riket skall erhålla följande lydelse: »Den allmänna hypoteksbanken öppnar sin verksamhet, så snart en eller flere hypotheksföreningar till inträde deruti sig anmält för en sammanlagd inträdessumma af minst fem millioner rdr»; röstar Jd | den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, beslutar R. o. Ad., att nämnde § skall lyda sålunda: »Den allmänna hypoteksbanken öppnar sin verksamhet, så snart fran en eller flere hypotheksföreningar anmälan göres om inträde och det sammanlagda lånebeloppet, som sökes, minst upgår till tio millioner rdr.» Vid voteringens slut hade rösterna utfallit sålunda: Ja — 16. Nej — 17. § 7. Hr Akerman: I följd af det beslut, R. o. Ad. i afs:de å den föregående §:n fattade, torde en förändrad redaktion äfven af nu i fråga v:de § erfordras, hvarföre jag tager mig friheten föreslå följande förändrade ordalydelse: »I den mån anmälan till låns erhållande genom hypotheksbanken göres, på sätt i § 6 säges, skall hypoteksbanken etc.» Gr. Mörner:
Cederströms mening, hvilken vid den blifvande voteringen komme att utgöra motsatsen emot den nyss framställda propostri, i anledn. af hvilken votering blifvit begärd, men hemställde, då det kanske vore mindre lämpligt 0111 afslag till Utskts förslag komme i ja-propos:n, om R. o. Ad. skulle tillåta att voter:s-propos:n så omvändes, att Frih. Cederströms förslag komme i ja-propos:n och afslag å Utskts förslag i nej-proposln, Bifölls. Upplästes till justering följande voteus-proposition: Den som bifaller första mom. i LagUtskis betänk. JV:o 38, med den förändring att stockstraff bibehålles för främmande trosförvandt, som begått sådant brott att uppenbar kyrkoplikt derå för Christna trosförvandter bör åläggas, voterar ia* den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, afslår R. o. Ad. ofvannämnda usta moment. Frih. Cederström: I stället för Christna trosförvandter, tror jag att i ja-propos:n bör införas Lutherska eller inhemska trosförvandter. Hr von Hartmansdorff: Sedan jag hört voter:s-propos, uppläsas, afstår jag från den begärda voteringen. I anledn. häraf framställde Hr Frih. o. Landtm.propos. å Frih. Cederströms förslag, att usta mom. i LagUtskts betänk. N:o 38 måtte bifallas, med den förändring, ait stockstraff bibehålles för främmande trosförvandt, som begått sådant brott, att uppenbar kyrkoplikt derå för Lutherska trosförvandter bör åläggas. Bifölls. Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att i afseende på 2:dra punkten i förslaget Frih. Cederström ansett och föreslagit, det R. o. Ad. måtte besluta, att urbota straff för skogsåverkan borde fortfarande äga rum. Frih. Cederström:
Midt emellan desse bägge extrémer står den talrikare Class af Fastighets Ägare och Närings-Idkare, som speculerat på odling, arbets-flit och konst-flit, samt de Capitalister, som nöjde med den Lagliga Räntan, äro att anse för Näringarnes Förläggare, och kunna fordra samma helgd och säkerhet för sin Egendom, som Fastighets-Ägarna för sin. Rikets Penninge-nöd hjelpes ej dermed, att man nekar den; och med smäde-ord betecknar offren för den. Samma språk fördes äfven vid sista Riks* dag. Men man tilläde då, det man nu mera icke kan, att Rikets förlägenhet var blott passager och att den endast borde afhjelpas genom tiden. Har den blifvit hulpen genom tiden? Man ville här som i mycket annat, jugera Sverige efter England, sorn efter freden älven fått vidkännas en betydlig förlägenhet i sin allmänna rörelse. Men denna förlägenhet hade i England icke sin grund i aftynande näringar och en minskad inhemsk Production’, utan i en för ögonblicket minskad Export, och den upphörde derföre snart af sig sjelf; deremot öktes »år Export-handel genom freden o. s. v. Man tadlar så mycket dem, sem betalt Den s 3 Decemberm 423 Fastigherer för myeket; hvarför icke likså väl dem, som låtit betala sig för mycket? Nog förtjena de likså mycket Statens behjertande, hvilka köpt för dyrt, som de, hvilka säldt för dyrt. Utom dess , de som betair Egendomar för mycket, tvingas ofta deraf till odling och annan loflig industris. Hvartill tvingas deremot de, som låtit betala sig för mycket? Icke en gång till att sjelfva erlägga Beviilningen för sin Contanta Förmögenhet, och om det är ett fel att hafva miss-calculerat sig; så kunde man ja förebrå dem, som innan år I809 sålat i oud, likså val som nu dem, hvilka sedan köpt i 0- tid.
Sedan Ståndet denna dag, för sin del, beslutat nedsättandet af ett särskildt Utskott, för att upptaga och i hela deras vidd behandla alla frågor angående elementar-läroverken, äfvensom inbjudit de öfriga Riks-Slånden att i samma beslut sig förena, fann Borgare-Ståndet skäligt bestämma, att med remiss af de motioner och yttranden i dylika frågor, som härefter inom Ståndet afgifvas, skulle anstå, intill dess frågan om tillsättning af nämnda särskilda Utskott blifvit i grundlagsenlig ordning afgjord. Den 28 November. Frän Hoglofl. Ridderskapet och Adeln. S. D. Remitterades till Stats-Utskottet: l:o. följande Kongl. Maj:ts nådiga Propositioner till Rikets Ständer, nemligen: om anskaffande af medel för jernvägsbyggnader; angående Statens jernvägsbyggnader, tillika med åtskilliga i anledning deraf afgifna yttranden; angående gjorda underdåniga framställningar om statsbidrag för anläggning af särskilda bibanor till Statens jernvägar; angående statspension åt Chefen för Statens jernvägsbyggnader, Öfversten m. m. Friherre Nils Ericson, tillika med ett i anledning deraf afgifvet yttrande; angående en med Hannover afslutad traktat om upphörande af Stadeeller Brunshauser-tullen; i fråga om anslag för fortsättning af de geologiska undersökningarue inom riket samt utgifvande af derpå grundade kartor; angående anvisande af medel till ombyggnad af Nyqvarns bro öfver Sagån i Tillinge socken och Åsunda härad af Upsala län, jemte deraf föranledd vägomläggning; - Prol.-Utdrag den 28 November 1862. 63 angående försäljning till skatte af den under Elfsborgs Kungsladugård lydande lägenheten Klintens bana; om förhöjd pension åt Kammarrådet C. Printzenskiöld vid afskedstagande^ angående anslag till folkundervisningens befrämjande; och 2:o. följande motioner, nemligen:
Printzensköld nu framställda anspråk på actorats-arfvode” följande ord må tilläggas: ”det han på behörigt ställe må i laga ordning fullfölja”. Gr. Sparre: I anledu. af en talares i mitt grannskap yttrande, att jag skulle hafva sagt, att K. M. eger rätt att efterskänka en enskild mans anspråk, får jag förklara, att mina ord helt och hållet blifvit missförstådda och alldeles icke fallit sig så, som talaren dem framställt. Jag har talat om det actorats-arfvode, hvaruppå Hr Printzensköld, i egenskap af embetsman, gjort anspråk, hvilket icke lärer vara detsamma med en enskild persons anspråk. Samme talares yttrande, att Ständernas beslut i denna fråga skulle kunna utöfva inflytelse på domaremaktens åsigt, derest frågan kommer under denna makts pröfning, innefattar en tillvitelse emot Sveriges domare-corps, en tillvitelse, hvilken, såsom alldeles oförtjent, af mig tillbakavisas. Det står icke så till, och gifve Gud att det icke heller kommer att std så till med Svenska domaremakten, att den skulle tveka att döma efter lag och rätt, derföre att Kronan är i saken part. Vi behöfva blott gå till den dagliga erfarenheten för att finna, att K. M. och Kronan i tvister med enskildte ofta tappar. Det är mycket möjligt, att Hr Printzensköld, om anspråket i rättegångsväg fullföljes, får rätt, men skulle det derföre vara StatsUtsk. eller Ständerna förment att å Hr Printzenskölds till Utsk. gjorda framställning gifva det svar, som af Utsk. eller Ständerna ansågs vara det rätta? Man har tagit exempel från det enskildla lifvet och jag frågar nu i min ordning: ”bör icke en person, som kräfves för skuld, svara ett bestämdt ja eller nej till krafvel, äfven om han i sednare fallet hotas med rättegång?” Jag är således af den mening, att en ålerremiss af frågans ena del till StatsUtsk. är olämplig. Utsk. har fullgjort sitt åliggande. Det har uptagit Hr Printzenskölds framställning, pröfvat densamma och funnit den icke förtjena bifall.