Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty på hvarje börs, der sådana papper som intecknings dokumenter utbjudas, under en tid, då räntefoten icke öfverstiger 4 proc., skall man ovilkorligen också företrädesvis kunna försälja dessa papper, emedan de, i jemförelse med andra penningevalutor, erbjuda en större säkerhet. Det är också rent af omöjligt att Banken kan på ett fastighetslån göra någon förlust, äfven om den penningekris, hvari vi nu befinna oss, vore af än svårare beskaffenhet. Jag tror för öfrigt det man alldeles icke så bör förändra Bankens lånerörelse, att man nödgas hänvisa de lanesökande till FilialBankerna, utan är det tvertom min öfvertygelse, att det är nyttigt både för den lånesökande och för Banken, att ega säkerhet, den erie att mot en förmånlig ränta få lån, och den andre att mot fullkomlig säkerhet utlåna 31'na penningar, hvilket, enligt mitt förmenande, icke blir förhållandet, då man ämnar försträcka en så stor summa åt FilialBankerna, emot papper, hvilkas beskaffenhet man icke känner, och om hvilka man icke vet, huruvida de verkligen innefatta den säkerhet de böra erbjuda. Jag förblifver vid min anhållan om afslag å denna punkt af Betänk. Hr Bildt: Jag inser ganska väl, att det icke tjenar till mycket att understödja Hr Printzenskölds mening; men jag hyser dock samma öfvertygelse som han. Efterser jag i BankoKeglem., så finner jag ätt det innehåller följande föreskrifter, pag. 4, Litt. B. »I egenskap af Lånebank» »att till befordrande af handelns och nyttiga näringars upkomst och förkofran förebygga ocker och obilliga intressens beräknande enskildte emellan.» Jag kan icke föreställa mig annat, än att icke den föreslagna förändringen verkligen stör jemnvigten mellan de olika samhällsklasserna, och är till fördel för handels-corpsen. Föreskriften att maximum för ett lån skall vara 80,000 lldr har man, ändrat derhän, att detta maximum bestämts till 200,000 lldr. Detta har man kunnat göra, då man flyttat den ena fonden till den andra.
Beträffande först ifrågavarande såkallade IlingstmedelsCassa, får jag äran upplysa, att, utom den Cassa-behållning, stor Den 12 F e b r u a r i i e. m. 55 37,008 R:dr 35 sk. 3 r:st., hvilken, enligt mitt förra memorial i detta ämne, blifvit från Kongl. KrigsCollegium lill RiksgäldsContoret aflemnad, har äfvenledes år 1820 en Cassabesparing, stor 10,5oo R:dr, på enahanda sätt blifvit öfverlemnad, hvarförutan den såkallade Skånska HingstpraemieCassan, till ett belopp af 18,642 R:dr 2 sk. 2 r:st., äfvenledes enligt Rikets Ständers beslut, blifvit uti RiksgäldsContoret insatt. De Hästafveln tillhörige medel, som uti RiksgäldsContoret sedan år 181 o blifvit insatte, utgöra således 66,r5o R:dr 37 sk. 5 r:st., och enär för bela denna summa ännu årligen 5 procents ränta för Hästafvelns befrämjande uppbäres, bar jag trott mig hafva skäl förmoda Capitalets tillvaro, och ej kunnat ana det vara nedsatt till under fjerdedelen af dess primitiva belopp. Hvad åter angår, att Rikets Högloflige Ständer redan vid denna Riksdag bestämt den årliga summa, som för Hästafvelns förbättrande de pröfvat erforderlig, så torde mig tillåtas dervid anmärka, att, enligt min öfvertygelse, Rikets Ständer, ehuru väl inseende att vida större anslag varit erforderligt endast pröfvat hvad Statens tillgångar för denna gång medgåfve att till detta ändamål anslå, samt att, hvad uti min ifrågavarande motion är hegardt i intet afseende, om del beviljades, skulle medföra någon tillökning i detta anslag. Hvad jag begärt är blott ett lån, utan 56 Den 12 Februarii e. in. Statens ringaste kostnad, och hvarigenom möjlighet skulle beredas att göra productivt det årliga anslag för Hästafvel», som Rikets Ständer beviljat.
Hvilket intresse är det då, som vill bibehålla delta Stånd? Så förhåller det sig äfven med PresteSt., der man intagit Vetenskapsacademiens ledamöter, och hvilket följaktligen numera ej består ensamt af prester. Jag förstår icke dea ömhet, som räder för dessa Ständ, och det är dem jag önskar bort, emedan de ulgöra hinder för ett kraftfullt framskridande af fäderneslandets allmänna intressen. Jag är visserligen nykomling bland eder, mine Hrr! men jag har likväl läst Sveriges häfder och funnit, att R. o. Ad. står der omnämnd nästan pä hvarje blad. Historien omtalar ock vid huru många tillfällen R. o. Ad. gjort de största uppoffringar för fäderneslandets sak. Det är derföre, som jag nu icke dragit i betänk, att uppmana R. o. Ad. till att afsäga sig den personliga sjelfskrifvenheten. Några bifallsrop hördes efter detta anförande. Frill Åkerhjelm, Joli. Carl: Hysande den öfvertygelse, att classvalsprincipen vore den rättaste alt följa vid nationalrepresentationens ombyggnad, tvekar jag likväl icke att öppet uttala, det jag icke anser några vådliga följder kunna uppkomma genom antagande af den samfällda valprincipen för den nedre kammaren, såsom den finnes antydd i Hr Åkermans förslag, såvida nemi. man vid tillämpningen iakllager, att de intellectuella och materiella intressena i staten blifva så afvägda, att de icke kunna undertrycka hvarandra. Under denna förutsättning och i betraktande deraf, alt jag befarar omöjligheten att i denna långa strid komma till ett slut, såvida man icke vill göra några concessioner åt dem, som förfäkta principen af allmänna val, är det som jag sluter mig lill dem, som yrka antagandet af Hr Åkermans nu gjorda förslag. Jag gör det så mycket hellre, som jag tror, ali de deruti uttalade principer, klokt och väl tillämpade på det af mig antydda sättet, skola säkrast leda (ill del önskade målet. Jag anser det äfven vara med R. o.
15 § Om ock det här förekommande stadgandet, att den sorn anmodas att å vexel söka godkännande, men ej vill uppdraget emottaga, skall med första post vexeln återsända, vid äfventyr att anses hafva uppdraget sig åtagit och att stånda derför i ansvarighet såsom syssloman, kunde utan våda bibehållas för utrikes vexlar, med hvilka sannolikt endast affärsvanda köpmän, hvilkas tysta bifall kunde förutsättas, fingo i detta hänseende att skaffa; skulle dock utsträckning af stadgandet äfven till inrikes vexlar lätt kunna för olägenheter blottställa andra personer, som hvarken voro hugade att emottaga uppdrag af ifrågavarande beskaffenhet, eller egde erforderlig bekantskap med vexelrörelsen eller vana vid brefvexling rörande penningeförhållanden. Högsta Domstolen ansåg derföre §:s redaktion böra förändras till likjiet med 46 Kongl. Majds Nåd. Proposition, No 69. 10 § i lagen för inrikes vexlar af den 20 Maj 1835, helst stadgandet derigenom runne närmare öfverensstämmelse med den allmänna grund, som, i afseende på oinbudsmannaskap, är uttryckt i 18 kapitlet 1 § Ilandels-balken. 25 §. För att icke, genom begagnande af olika uttryck om samma sak, möjligen gifva anledning till missförstånd, ansåg Högsta Domstolen, alt här, likasom i 24 §, borde heta: „emot protestens aflemnande". 23 §. Lemnades af Högsta Domstolens flesta ledamöter utan anmärkning. Justitie-rådet Alexandersson, åter förmälde: det han för sin del funne förslaget böra så förstås, att sedan, på en fordringsegares yrkande, säkerhet blifvit ställd, annan rättsegande kan väcka talan om samma säkerhets qvarstående äfven för sin räkning, och att, i fall detta skett, det icke längre får bero af första sökanden ensam, att säkerheten eftergifva; men Justitie-rådet trodde likväl nyttigt vara, att den nu möjligen förekommande anledning till en annan tolkning undanröjdes genom en jemkning af redaktionen, och hemställde fördenskull, om icke, i stället för orden „efter hvars påstående säkerheten ställd blifvit*, kunde sägas: „som säkerheten äskat".
Hon var ej van att skratta icke derför att ej Magda, Ragnar och Calle många gånger hade infall att skratta åt och hvilka lockade dem sjelfva till högljudd munterhet men Nanny, som aldrig haft lust för glädje, hade högst dragit på munnen, och således var det kanske nu för första gången i hennes lif som ett ungdomligt skratt klingade från hennes lilla täcka röda mun, då hennes lärmästare i räknekonsten, sjelf öfverlemnande sig åt en barnslig munterhet, efter flere förnyade räkningar och mätningar tog i besittning den eröfrade platsen. "Se så", sade han, helt beqvämt utsträckande sig åt Nannys sida, "nu kan jag åtminstone nå dig!" "Men", sade flickan, åter allvarsam, ty hon tänkte på Magdas ord, "det vill jag icke!" "Vill du icke?" "Nej!" "Kors, så bestämd du är!" "Herrn tänkte ju höra hvad jag läst?" "Det var så rätt det... Nå, icke behöfver du väl gömma handen så der under förklädet: jag skall ej försöka att ta den, om du ej frivilligt räcker mig den." Nanny smålog och lät de små hvita händerna åter krypa fram, hvarefter hon lade dem i kors öfver knät. "Först och främst då, mitt barn du kan börja vid första början!" "Då jag var helt liten, köpte pappa små historieböcker med kopparstick åt mig, och under det jag läste, förklarade han alltsammans. Sedan, när jag blef lite mer för mig kommen..." "Nå, hvad blef det då af?" "Jo, då kom katchesen, som jag just aldrig tyckte mycket om, och derefter bibeln, som jag mycket älskar och gerna läser: Nya testamentet är min bästa glädje. Pappa uttyder det, som jag icke förstår. Och sedan, när jag blir ensam, gråter jag när jag går igenom vissa ställen men det är ingen sorg i tårarna: jag tänker endast på..." "På hvad?" "Jag vet icke om jag bör säga det?" "Visst bör du det jag är ju din vän!" "Nå, så skall jag väl nämna det... Jag tänker på om jag haft den lyckan att lefva i den tiden: kanske hade jag då varit en bland de heliga qvinnorna."
Hvad hon omedveten brutit, skulle en nådig Gud förlåta, men nu måste den upphöra. Löftet om underhållet antog hon för barnen, emedan hon ej ägde rätt att beröfva dem, hvad de hade rättighet att fordra, men för sin egen del afslog hon det bestämdt. Allt hvad hon fått i en lyckligare tid, ville hon dock behålla såsom ett minne af denna tid; med arbete och sparsamhet vore det nog för hennes behof. Om gossens framtida uppfostran ägde han som far rätt att besluta. Hon önskade blott att ännu några år få behålla honom hos sig. Men från Anna ville hon aldrig skiljas; hon ansåg sig hafva skicklighet nog, att meddela henne de kunskaper, som fordrades. Grefven svarade skriftligt: det han för närvarande ej ville motsäga henne, men hoppades, att hon framdeles torde ändra sin åsigt. Han sände tillika en anvisning på sin bankir, hos hvilken hon hvarje år hade att lyfta intresse af ett betydligt kapital, insatt för barnens räkning. Detta kunde användas efter behag. I erfarenhetens och olyckans stora skola kunna få dagar utveckla mera tankekraft och sjelfständighet, än under hela år, tillbragta vid det vanligen så kallade lyckliga lifvets passgång. Så hade äfven dessa dagar förändrat den glada bekymmerslösa Constance, hvars lif i många år förflutit som vårdagar, endast skuggade af de moln hennes mans frånvaro förorsakat; men då hon aldrig tviflat på hans kärlek och trohet — dertill var hon sjelf alltför renhjertad och oskyldig — motsågs alltid återseendet med förnyad förtjusning. Nu såg hon sig på en gång beröfvad alla de illusioner, som förljufvat hennes ensliga lefnad. Bedragen af den man hon afgudat, var hon sårad i sina heligaste känslor, och det i samma ögonblick, då hon offrade honom allt. Men i stället att under overksamt pjunk bortgråta sina dagar, utvecklade den unga qvinnan en själsstyrka och beslutsamhet i handling, som omedveten af henne sjelf härtills legat i dvala. Hon hyrde sig rum i en helt annan trakt af den stora Kejsarstaden; sålde alla henne nu öfverflödiga blefna möbler, och behöll blott hvad som fordrades till trenne enkla, men trefligt inredda rum.
Genom Utskottens tillstyrkan i morn en teij ”att dessa medel skola i sammanhang med kronouppbörden uttagas och levereras i ränterieu samt derifrån, efter skeende reqvisilioner, aflemnas, för landet till försa mlingarnes Skolstyrelse”, o. s. v., samt uti momentet c) ”att dpssa medel må redovisas på samma sätt, som församlingarnes fattigmedel”, hafva communerna erhållit en magt, som utesluter Staten icke blott ifrån ledningen af medlens användande, utan äfven snart sagdt ifrån all controll öfver communernas förfarande i detta afseende. När man härjemte påminner sig den vidsträckta magt, som genom Kongl Maj:ts Nådiga Stadga angående folkundervisningen af den 18 Juni 1842 blifvit lagd uti de communala Skolstyrelsernas händer, då det t. ex. bland annat, heter, att ”Skolstyrelsen uppgöre för de under dess uppsigt stående skolor ett reglemente, hvilket bör bestämma undervisnings-methodenj disciplinen och hvad mera till skolornas behöriga vård ock Jörvaltning hörer Statssa:/,t B ev i lin in".s - Ut skottens Utlålandej N-o 97. 37 ulan någon annan begränsning för denna vigliga lagstiftningsrätt, än att reglementet bör underställas vederbörande Domcapitlets pröfning och godkännande, samt utan att Domcapitlen, vare sig genom den nämnda Nådiga Stadgan eller på något annat sätt veterligen, fått någon underrättelse om de grunder, som vid pröfningen af dessa reglementen böra tillämpas, så att man åtminstone kunde vara förvissad om någon öfverensstämmelse, någon sammanhängande plan uti de serskilda Dom-Capitlens förfarande i detta afseende; — när man påminner sig allt detta och härtill nu ytterligare lägger den fria dispositionsrätt öfver medlen, som, enligt det af Utskotten tillstyrkta förslaget, äfven skulle läggas i communernas bänder, så kan man svårligen finna, att en sådan skolförfattning lemnar tillräcklig garanti för enhet och förnuftigt sammanhang uti folkundervisningen inom Riket.
13 som hufvudsak, af de sednare ^iera såsom en umbärlig eller lätt ersättelig länk i kedjan af %råndrade samhällsförhållanden: och att den utom kretsen af näringsidkare ställde Medborgarens, till fri utveckling af krafter och häfvande af alla hinderliga tvångsbaud, syftande åsigter, 5kola, ehuru i grunden rättsenliga och med Jidsandan instämmande de ock må vara, likväl, den mån de leda till kullstörtande eller rubbning af en åldrig Samhällsbyggnad, sorn långe varit och ännu ej fullt upphört att vara Stat 1 Staten, förefalla fremmande och vidriga äfven färden redlige Handtverksmannen, somegnatsitt lifs verksamhet åt denna byggnad, som känner sig för gammal för de nya lärorna, och, som i egenskap af erfarenhet kan åberopa sitt medvetande att den hittills gällande ordningen varit honom lika nyttig vid utbildningen af hans egen skicklighet, som vid den ledning han sedermera gifvit åt andras sysselsättning och konstflit. Utskotten, som af desse forhållanden hemtat okade anledningar att de gjorde ömsesidige framstållningarne med all tillbörlig grannlagenhet öfverväga, hafva dervid forst bordt utreda för sitt omdöme, om de så kallade Skråinråttningarne åro, i egenskap af något BorgareStåndets privilegium, bekräftade, och om de i sådan egenskap blifvit genom 1810 års concessioner undanröjde och en fullkomlig näringsfrihet då re - 14 Lagutskottets Betdnkanden. dan besluten. T förra fallet vore en öfverlägga ning i ämnet, utom nämnde Stånds medgifvande, obehörig och utan ändamål; i det sednare vore den åter icke behöflig, heldst vid ett slikt förhållande, på sått någre af Molionairerne bland Hederv. BondeStåndet förment, endast skulle erfordras verkställighet å hvad redan blifvit beslutat.
Man hade af dessa och mångfaldiga flere skäl bort bevilja det af Konungen äskade anslaget eller åtminstone hälften deraf, såsom doktor Thomander yrkade i en reservation vid sistförflutna riksdagen. I hopp att få detta ringa belopp beviljadt, eller 1,200 r:dr till löne-förbättring åt 4 professorer vid Lunds universitet, vädjar jag till Ständernas känsla för rättvisa och billighet.” Häruti instämde professor II. G. Lindgren. Yid 18 punkten, angående anslag till docent-stipendier: af professor H. G. Lindgren: ”Äfven detta af Kongl. Maj:t äskade, med afseende på ämnets stora vigt, ringa anslag, har Utskottet, med tillhjelp af den förseglade voterings-sedeln, afstyrkt på ett skäl, som icke synes hålla den opartiska granskningens prof, hvarföre jag, på följande grunder, får mig emot beslutet reservera: Vigten Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 124. 9 Viglen af det med det begärdta anslaget åsyftade ändamålet, att kunna vid universiteterna fästa yngre, utmärktare vetenskaps-idkare, och, vid inträffande behof af vikarier för de ordinarie professorerne, med något anspråk på rättighet, anlita deras biträde till föreläsningarnes och examinationernas uppehållande, har väl, icke ens inom det Höglofl. Utskottet, blifvit bestridd, och torde aldraminst inför eu upplyst representation behöfva ådagaläggas. Dock torde den invändning, som mot detta väsendtliga behof möjligen kunde hemtas från de redan vid universiteterna befintliga fasta adjunkturerna, böra med några ord bemötas. Dels äro dessa platser allt för få, i förhållande till professionerna, så att professioner finnas, under hvilka ingen adjunktur sorterar, och dels hafva åtskilliga af adjunkterne egna tjensleåligganden sig förut uppdragne, hvilka taga hela deras verksamhet i anspråk; hvartill vidare kommer, att äfven de någon gång hinna så åldras på sina plaiser, att de sjelfva behöfva substituter, och ingenstädes är frisk omsättning med unga krafter vigtigare än inom vetenskapliga institutioner, der stillestånd och död äro nästan liktydiga begrepp.
Vi Ständernas sammankomst i Norrköping gjordes kraftiga anstalter till landets välfärd och Riket upplevde en lycklig stund då vi åter skulle äga ett säkert och stadgat mynt. Den i alla klasser uppkomna odlingshågen understöddes av författningar. Det tvång som tidigare hindrat handel, bergverk, slöjder och näringars frihet och tillväxt togs bort. Särskilt hjälptes Finland. Jordbrukets tillväxt var synbar, oländiga hedar förvandlades till fruktbara fält och importen av spannmål minskade. Smidesanläggningar, slöjdinrättningar av alla slag anlades och utvidgades. Riket gick med stora steg mot en förbättring och mot allmänt välstånd. Men hur hastigt förflöt inte dessa stunder av lugn och trevnad. Grundämnet till Sveriges politiska felsteg och därav följande olyckor kan inte ses som en tillfällig utveckling utan måste sökas i ett systematiskt strävande efter allt för stor delaktighet i Europas angelägenheter och öden. Det måste sökas i ett överdrivet begrepp om Nationens förmåga och om dess rättigheter och plikter mot andra Regeringar och Folk samt en sällsam ihärdighet att besegra oövervinnerliga svårigheter. Landet och dess grannar hemsöktes av en stor sjömakt, som ingrep i Sveriges handelsrättigheter. Konungen for till Ryssland och ingick ett förbund med ryske kejsaren. Men Rysslands stöd förlorades när kejsaren avled och Danmarks i ett olyckligt sjöslag. Sverige föll i hemlig ovänskap med båda och landet hamnade i strid med England och bröt med Frankrike. Så småningom återställdes vänskapen med Frankrike och underhandlingar upptogs med England. Men snart övergick utsikterna till oroande händelser. Danmarks misstroende ökades, närmast löjliga tvisteämnen med Ryssland urartade i personlig ovilja och var nära att föra till ett verkligt krigsutbrott. Detta förekoms dock, men kostade stora pengar i förberedande av krigstillstånd. Lugnet och betänksamheten började alltmer störas av allt större sinnesrörelse. Ibland skulle örlogsflottan, detta vårt huvudsakliga vapen, förstöras, vidmakthållas, minskas eller säljas. Landtrupperna skulle ökas, trots att det inte fanns möjlighet att underhålla dem. Landet styrdes med virrighet. En resa till Tyskland fick bedrövliga följder för landet. Hoppet att få deltaga i Tysklands angelägenheter på samma sätt som en av Kongl Maj: ts Stora Företrädare och att återsätta ett olyckligt kungahus på sina fäders tron, var den hemliga anledningen till resan.
Oordningar kunna ofta nog inträffa, hvilka den. som håller ölstugan, ej på något sätt har i sin makt att afstyra, och det är då ej rättvist att derför straffa honom, ännu mindre att göra det på ett sådant sätt, att kanske hela hans ekonomiska välfärd blir förstörd. I det föreslagna stadgandet säges ej heller, huruvida denna indragning skulle vara personel, eller om den skulle afse både personen och platsen; och i fråga om besvär öfver en dylik åtgärd, säges, att dessa skola anmälas hos K. M:s Befh:de, som deröfver inhemtar yttrande af kommunal-stämman; men vid den undersökning om den öfverklagade oordningen, som val lärer böra föregå kommunalstämmans yttrande eller Konungens Befh:des slutliga beslut i saken, är det att helara, att kommunal-nämnden kommer att spela den dubbla rolen af vittne och part på en gång. Af dessa skäl får jag anhålla om afslag på detta Betänk. Frih. Cederström, Rudolf: Då genom den nya bränvinslagstiftningen priset på bränvin betydligt stegrades, var ändamålet dermed att vänja allmänheten af med det öfverflödiga förtärandet af denna skadliga dryck, och man uppmuntrade då i stället inrättandet af dessa ölstugor. Men då nu erfarenheten visat, att förhållandet vid deni åtskilligstädes hotar att blifva nästan Den 14 Februari e. m. 425 lika sorgligt som förut vid krogarne, och att oordningar ofta der inträda, torde val vara nödigt att söka sådant förekomma. Hr von Ehrenheim tycktes anse att föreståndaren för ölstugan kan häruti vara alldeles oskyldig, men jag vågar dock tro, att det mycket beror på honom, att hindra och afstyra oordningar, och det är af största vigt, att det ligger i hans eget intresse, att så göra. Då dessutom Justitie-Ombudsmannen i sin berättelse antydt denna brist i vår lagstiftning, och uttalat en önskan, att någon åtgärd måtte i detta afseepde vidtagas, anser jag, då R. St:r icke torde böra genom uppställande af speciella reglor gå K. M. i förväg, Utsk:t hafva rigtigt förfarit, och anhåller om bifall till dess förslag till beslut. Hr Dalman, Wilh. Fredr.:
Enär 22 § har till ändamål att förekomma förräderi och sådana brott emot Rikets säkerhet, som förut i detta kapitel omtalas, synes ock lämpligare att bestämdt uttrycka detta ändamål, än att hänvisa till de §§ som afse berörde brott. Derigenom göres lagbudet mera fattligt; och det är af sådan orsak, som Utskottet an sett redaktionen af denna § böra förändras. 11 Kap. Om Majestätsbrott; så ock om brott emot Riksstyrelse eller Rikets Ständer. Enligt 4 §, är dråp å Drottning, Enkedrottning, Thronföljare eller annan person af Konungahuset, som kunglig eller furstlig värdighet inom riket åtnjuter, belagdt med dödsstraff i det fall att dråpet skett med vilja eller genom uppsåtlig misshandel, ändå att afsigten ej var att döda, men deremot med fängelse på lifstid eller (rån åtta till tio år, om det skett, genom misshandel af hastigt mod. Utskottet har dock funnit betänkligt, att för senare fallet göra något undan tag från tillämpning af dödsstraffet. Då, efter nu gällande lag, hvarje, äfven den obetydligaste misshandel å någon af förenämnde personer medför lifvets förlust, är alt befara, det ett dylikt undantag skulle komma i alltför mycken strid med rådande föreställningar och begrepp. Hos Svenska folket är rotfästad en djup vördnad för Konungahuset; och denna vördnad, hvarpå samhällets lugn i väsendtlig mån beror, bör icke spillas. Ju vigtigare ett föremål är för nationen, desto brottsligare blir hvarje angrepp derå; och derför har Utskottet ansett dråp i alla de fall, som ofvan omtalas, böra beläggas med dödsstraff. Enahanda förändring har Utskottet jemväl funnit nödig i 7 §, hvilken handlar om våld emot Riksstyrelse, som, enligt grundlagen, i Konungens ställe förer Lag-Utskottets Betänkande, N:o S8. 39 Regeringen. Då någon, för att störa friheten i denna Styrelses öfverläggningar och beslut eller för alt dess sammankomster hindra, utöfvar våld och dervid dräper någon af Styrelsens medlemmar, är brottet af den svåra art att det i alla händelser bör medföra lifvets förlast. 12 Iiap.