Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Utan att något ytterligare härvid behöfver tilläggas, tror Utskottet det vara ådagalagdt, genom hvad dels motionären och dels Utskottet nu anfört, att OresundstuIlen medförer så betänkliga och dag från dag mera kännbara olägenheter för svenska handeln, att Utskottet hoppas, det Rikets Ständer, vid betraktande af desamma, icke lära tveka alt anse, det hvarje tjenligt medel bör användas för åstadkommande af ett snart upphörande deraf. Efter Utskottets förmenande, torde för närvarande den lämpligaste utvägen för uppnående af detta mål vara, att en inlösen eller så kallad aflösning af Sundska tullen skedde på det sätt, att, efter beräkning af medelbeloppet utaf den årliga inkomsten deraf, ett aflösningskapital bestämdes, som de handlande makterna åtoge sig att betala, i förhållande till hvars och ens varuskeppning, hvilket förslag, såvidt Utskottet bekant är, först framställdes af Danmark sjelf vid de ofvan omförmälda underhandiingarne om jemkningar i Sundstullen. Det är visserligen sannt, att ytterligare nedsättning af densamma, åtminstone på en del artiklar, möjligen kan i ministeriel väg beredas genom förnyade underhandlingar, men resultaterna deraf, hvilka ej på förhand låta sig beräkna, kunna ej antagas blifva synnerligen vigtiga, så vida ej ersättning erbjudes, i hvilket tall äfven endast utsigt öppnas att få denna tull helt och hållet borttagen. Frågan om aflösning har Utskottet derföre funnit värd den största uppmärksamhet, enär en sådan åtgärd leder till målet och äfven är, såsom det synes Utskottet, verkställbar. Danmarks medgifvande, hvilket härvid måste betraktas såsom vigtigast, lärer vara föga tvifvel underkastadt; sedermera återstå väl de andra makternas bifall och samverkan dertill, men dessa torde likaledes vara att påräkna, då saken länder till allas fördel, och slutligen kommer härtill uppgörandet af öfverenskommelse om grunderna och sättet för en sådan allmän aflösning af Sundstullen, hvilket äfven, om än med svårighet, bör kunna ske.
Jag tror det vara mera billigt, Den 4 Juni i f. m. 135 att, jemte strängaste förbud emot alla nyas förfärdigande, föreskrifva fördubblad Skatt för hvarje panna, å de ställen der 2.*ne nu finnas oell bibehållas, samt bestämma tiden för deras bibehållande till endast 3, 4 eller 5 år. Detta vore ett lika billigt som rättvist correctiv, ledande till deras afskaffande efter band. En värd Talare Herr Tham har så grundligt bär upplyst denna sak, att jag får i dess yttrande helt och hållit instämma i denna del. Då Statens uppehållande fordrar tillskott, som med mycket skäl äro ålagde lönande inrättningar, aldenstund bidragen böra tagas der vinsten är störst; synes mig äfven, att endast vinsten, och det mer eller mindre förmånliga, bör utgöra normen för det större eller mindre bidrag till det allmänna, som fordras. Med fullkomligt gillande af hvad Utskotten såsom premiss och conclusion häruti yttrat, får jag ödmjukeligen tillstyrka bifall å de grunder Utskotten bär stadgat: att Bränvinsbrännings-rättigheten ensamt bör tillhöra Jorden, i hvars hand den är, och bestämmas efter det värde, den vid blifvande taxering erhåller, utan att deruti inbegripes värdet af de derå uppförde byggnader. Bland de missbruk, till hvilka tyvärr förra författningar lemnat rum, haiman sett kostsamt uppförde Bränneriet', hvilkas hela värde bestått uti sjelfva byggnaden, 13G Den 4 Junii f. m. utan ringaste annan dem tillhörig Jordegendom, än den obetydliga jordlapp, å hvilken de stå, utan annan sädesproduction än den ägaren köpt för dagen till bränningens bestridande, i bränvinstillverkning mångdubbelt öfvergå de störste Landtegendomars, och derigenom betaga Landtmannen bela, eller åtminstone det betydligaste af, den vinst, denne med så mycken rätt påräknat till sine mångfaldiga Skatters utgörande, till sin egen bergning och sitt folks underhåll samt till underhjelpande af sin Ladugårds utfodring. Jag hemställer till Eder rättskänsla, mine Herrar, om dessa missbruk, om detta eluderande af författningen är rättvist?
Men i afseende å skolhusen i städerna torde förbättringen ej kunna åstadkommas med mindre desamma i någon mån ombyggas och derföre vore det lämpligt att i berörde hänseende göra en underd. framställning hos K. M., hvilken med den omsorg för allmänna byggnader, Han ådagalagdt i afseende på cell - fängelserne, icke lärer underlåta att äfven tänka pä skolhusen, om R. St._ derå fäster hans nåd. upmärksarahet. Afven i Nya Elementarskolan här i Stockholm har man ansett sig nödsakad anbringa luftvexlingsrör, huru högt och rymligt än rummet är. För några år sedan hade jag sjelf der en son, som ofta klagade öfver illamående och hufvudverk efter någon stunds vistande i skolrummet. Jag vill hoppas att det nu är bättre i denna skola sedan en mor af omtanka för sina der varande barn lyckats åvägabringa förenämnde luftvexlingsaustalt, den jag fåfängt sökte åstadkomma. Dessa korta uplysningar ber jag att få tillägga dem, som redan på ett så förtjenstfull! sätt blifvit afgifna, i förhoppning att de, om äfven i ringa mån, skola bidraga till det af mig önskade resultat, eller att R. o. Ad. behagade bifalla ifrågavar:de Betänk., måhända med den inskränkning, de föreg:de talarne yrkat. Hr Cederschiöld, Rob. Theophron: Enl. mitt omdöme skulle jag tro, att hvar och en, äfven om han icke är läkare, vid ett närmare betraktande af förhållandet skall finna, att de bästa medlen för helsans bevarande består uti frisk luft och friskt valten, men ehuru dessa medikamenter erhållas gratis och äro lika tillgängliga för alla, visar oss likväl erfarenheten, alt man här i Sverige icke sätter något särdeles värde derå. Detta är isynnerhet förhållandet med allmogen, hvilken anser det nästan vara ett straff att dricka vatten och föredrager det mest sura dricka framför friskt vatten. Samma förhållande äger rum i afseende å frisk luft. I bondstugorna på landet äro fenstren merändels mycket små och kunna ofta icke öppnas, hvarken sommar eller vinter.
Man bör derföre icke skära all prestenkor öfver en .kam. Jag fortfar att yrka bifall. Frih. Cederström, Budolf: Jag anser, att en syn nerlig varsamhet bör användas vid tilldelandet af pensioner åt enkor efter prestman, i anseende till dessa enkors rätt till nådår. K. o. Ad. har också biträdt denna åsigt, då Ståndet, för beviljandet af pensioner åt prestenkor, fordrat ovanliga meriter hos deras män. Till förmån för Ignells enka åberopas mannens förtjenster såsom skriftställare, — ty om hans presterliga verksamhet är, mig veterligen, icke att säga någonting utomordentligt. Såsom lekman, kan jag måhända icke rätt grundligt bedöma hans litterära verksamhet; men jag hörde af Frih. Klinckowström, att Ignells skrifter skulle ega mycket värde, »fastän de icke voro orthodoxa.» Om så varit, förvånar det mig, att Ignell velat stå qvar i kyrkans tjenst, ty hans lärareverksamhet,i kyrkan torde då icke hafva varit fullt förenlig med den ställning, han intog i sina skrifter. För öfrigt har det blifvit mig sagdt, att Ignells skrifter icke skulle vara af det höga värde, som Frih. Klinckowström anser dem ega, ty man har tyckt sig finnn, att de mera vittna om kombinationsförmåga af Schleyermachers och några andra Tyska theologers och filosofers arbeten, än om sjelfständig forskning. Då härtill kommer, att Ignells enka eger en liten besparad förmögenhet, som, enligt Utsk:ts uppgift, i bouppteckningsvärde uppgår till 7,900 rdr, och således för en ensam person ej bör vara otillräcklig, och då jag anser att såsom grundsats, hvarifrån endast i högst sällsynta fall undantag skett, bör iakttagas, att B. St:r icke gifva statspension åt prestenkor, helst dylika presenter måste tagas ur den Svenska allmänhetens fickor, kan jag icke annat än förena mig med Gr. Mörner i yrkandet, att den ifrågasatta pensionen icke måtte beviljas. ' Hr Tornerhjelm, Johan Carl Abraham:
Jag bar i början af delta anförande erinrat derom, att Nord-Amerika är det enda Europeiskt civiliserade land, hvarest ingen paurism linnes. Meli det är just i detta land, som icke blott de enskilda capitalen blifvit genom credit-inrällningar med starkare impuls ledde till nya företag, utan äfven Staten användt större capitaler, än i något annat land ännu dertill blifvit använde, till allmänna arbeten. Det må tillåtas mig att anföra ett enda exempel. Fristaten New-York, som icke har mer än 2, millioner invånare, d. ä. ej mer än 2 af Sveriges population, har från 1817 till år 1835, således på 18 år på allmän bekostnad gräft canaler, som utgöra en sträcka af öfver 80 Svenska mil, och hvilka kostat en summa, motsvarande 33 millioner R:dr Svenskt Banco, d. v. s. nära 2 millioner ora året, utom hvad denna Stat användt på jernvägar och andra allmänna arbeten. Dessa ofantliga summor hafva icke anskaffats genom skatter, utan genom Statslån, som långsamt och småningom amorteras. Och under det alla Europeiska Stater skaffat sig sina Statslån icke endast till producliva ändamål, utan till oeh med till ändamål, som verkat förstörande på folkets välstånd och som nu efteråt trycka såsom en skatte-börda, så hafva de Nord-Amerikanska icke skaffat sig sina större Statslån för annat än productiva ändamål, hvilka mångfaldigt återbetala ränta och amortissement, samt lemna ett stort öfverskott i behållning. Genom ett sådant liushållsningssätt har Fristaten New-York, som år 1820 hade endast 1,320,000 invånare, 10 år derefter ökat sin population med CO procent under det Sverige emellan 1825 och 1835, äfvenledes under 10 år, ej ökade sin population med mer än högst 10 procent. Banco-Utskottens Utlåtandej N\o 148. Det iir på sådant sätt och med en sådan hushållning, sorn Stater stiga till välstånd, sjelfbelåtenhet och lycka.”
Ständers vid sednaste riksdag fattade beslut om småsedlarnes inställda utgifning, Enegren nu mera gått förlustig sin hufvudsakliga - 12 Banko-Ulskollets Utlåtande, N:o 21. ste arbetsförtjenst, anser Utskottet, med anledning af ofvanåberopade föreskrift i 1841 ?irs Banko-reglemente, samt i betraktande tillika af Enegrens långvariga tjenstetid och derunder ådagalagda välförhållande, billighet och rättvisa fordra, att lämplig ersättning för omförmälda förlust honom lemnäs, samt får alltså, med instämmande uti Uudcr-styrelscus, af Banko-fullmäktige understödda förslag, vördsamt hemställa, att gravören Enegren må, från och med den 1 April 1849, åtnjuta ett ytterligare arfvode af 470 r:dr banko, efter år räknadt, hvarigenom han i lön och arfvoden tillhopa kommer att undfå 1,200 r:dr samma mynt årligen. 4:o af äldre kammardrangarne i Banken, G. Dahlgren och J Andersson,. samt 5:o Bankens samtlige yngre kammardrängary angående ersättning för den förlust i arbetsförtjenst, dem tjllskyndats genom hvitstämplingens upphörande. I detta afseende har Utskottet inhemtat att, enligt Banko-fullmäktiges resolution dea 23 Februari 1802, rörande förfärdigandet af omförmälda slags sedlar, Banken, i arfvode tili husdi ängarne, eller såsom de numera benämnas, yngre kammardrängarne, hvilka vid sedelstämplingen förde den så kallade presstången, bestått till en början 8 sk. specie för afstämplingen af ett ris sedlar, hvilket arfvode dock sedermera blifvit bestämdt till 12 sk:r banko pr pris, men att det deremot ijlltjemnt ålegat medaljören att sjelf godtgöra de 2:ne äldro kammardrängar, han begagnat såsom biträde i och för sedlarnes inläggande under stämpeln m. m.
Friherre Boije: Lika med de Herrar, som grundat deras omdöme på minnet om personens brott j anser jag brottet ovärdigt; men anser min pligt vara att urskilja ämnet, jag har att bedöma. Här är icke fråga om deras brott, för hvilket Lagen redan är försonad utan här är ensamt fråga om deras personer, såsom gäldenärer. Deras egenskap af brottslingar har ej gemenskap med deras egenskap af gäldenärer; och med denna urskiljning i frågan , borde d*t vara lätt, att också urskilja emellan de olika intryck, sorn har ägt rum. Jag har icke mildrat personernes brott. Jag afskyr det så mycket som någon annan; och jag har ej tillstyrkt någon den minsta faveur för dem; men då Utskotten föreslagit ett undantag , till serskild hårdhet emot dem; ett undantag ifrån hvad, i anseende till alla andra gäldenärer, är stadgadt och vanligt; så har jag talat deremot, derföre att detta undantag skulle alltid bära stämpeln af en hämndkänsla, hämtad ftin 478 Den 18 Junti f. m. det ena förhållandet, och således orätt inblan-v. dad i det andra. Må Fullmägtige, eller Directionen, som har sig uppdragit att i anseende till Statens gäldenärer, bevaka Standert es rätt; må denna verkställande makt handla, som den anser skäl och rätt vara; men måtte Ständerne afhålla sig att gifva föreskrifter i en specialitet, och till ett undantag, som, efter min tanka, icke är Ständerne värdigt. Herr Peresvetoff Morath , Anders Wilhelm: Då beslutet fattades i Statsoch BancoUtskotten, deltog jag ej deruti, ty jag hade ännu icke inträdt uti de sammansatte Utskotten. Jag måste erkänna, att sedan jag för några dagar sedan läst en tryckt skrift, som närmare upplyser detta ämne, har jag fått en annan opinion, än den man får af Utskottens Betänkande. Först får jag nämna, att hvad personerne angår, ingen lärer tala för dem, mendet är i afseende på den oeconomiska delen af denna fråga, jag vill yttra mig.
Uppbörds Längderne witsorda, at deras personella Bewillning utgär med ej Zio Den Zo Maj. ej mindre än I9k,000 R:dr; endast derigenom uplyses säledes genast, at denna Medborgare? ci»ss, en trettiondefemtedel af Sweriges Folk» nummer, conciib^erLr en sjettedel af kela den til Statsverket ingäende peronella Bewillnings? summa. Och mä ost härförutan tillätas, at åberopa de flerfaldige betpdelige gärder til Staten, hwil? ka större delen rfrän Ständspersons cM88i.n af Bergs-handteringen utgä, upnäende en mer än dubbelt sä stor summa. At likwäl wara utefluten frän magtägande Ständers rädplagningar och frän deltagandet i deras beslut, sä i frågor om allmänna gär? ders och ulstplders utgörande, som deras fördelning, har hittils emot fordna Riksdagö-ordningar ej kunnat ätalas; men nu dä de gamla fel och brister bäst kunna rättas, skulle en sadan fortfarande förgätenhet, icke allenast kunna anses för en stor orättwlsg, utan ock för anledning til köld och mistnöje bland en mängd redlige Medborgare, som stprde af en sann katria risk. anda, det äfwenwäl tilhör at med Rikets sannffpldige Ständer införlifwas. Bland Rikets nu församlade Ständer mä ingen misttpda eller misttpcka en sädan wär begäran. Uplpsningcn och flera Medborgares enahanda rätt, k anseende til gemensamma saken, bör genast wcderlägga alla inkast; det skulle annars ensamt wara wi som förblefwo dömde at up» lata wär egendom til beskattning utan egen pröfnings-rätt, och utan tillfälle at uplysa dem, som ost beskatta: ensamt wärt Ständ skulle aldrig Den Zo Maj. nägon del erhälla af Fäderneslandets angelä- . genheter, om icke den tilfälliga, som nägre af wäre Medbroder kunna hämta frän sin inträdesrättighet pä Riddarhuset eller i Porgare-Ständet.
Men så har jag tänkt på alla dem, som kunde ha godt af moralkakorna, och tackat Gud, att jag inte är som dessa publikaner. Men inte har jag vågat skrifva elaka verser om saken. (Nu tror jag också, att jag skulle kunna skrifva vers! Det är för märkvärdigt hvad modet växer, när man känner sig varm 1 kläderna. Kanske har jag där den länge sökta orsaken till att somliga skrifva så rysligt långt?) Nu tycker jag som så, att vi stackars fruar från landet kunde få fråga i fred, och Snorre och hans gelikar tacka Gud, att de ej äro lika stora » genier ». Jag medger, att det visserligen är en tarfligare anledning till tacksamhet än min. Ni tycker kanske, att jag gjort bra mycket väsen af en bagatell. Men min husliga lycka är ingen bagatell, herr Bedaktör. Och att den är hotad, kan Ni förstå, när jag berättar Er, att min man häromdagen kom instörtande till mig med sina onämnbara i hand och frågade, om jag aldrig tänkte ta ur de där fläckarna. » Jag tror du blifvit opraktisk och lat på senaste tiden, min gumma lilla. » (Om Ni visste, med hvilken ton han säger » min gumma lilla », då han känner sig öfverlägsen!) » D u läser bestämdt för mycket », sa ' han. Kort sagdt (det uttrycket har jag märkt, att vana skribenter nästan alltid använda, då det lider mot slutet på en milslång uppsats), det har gått med mig och min vishet, som malicen påstår, att det gått med en viss aktör, betömd för kvicka infall. Man har sagt, att han ej alls var så där kvick själf, utan lärde sig sina bevingade ord hos en — barberare. Och när då den senare dog, så var det slut med spiritualiteten hos den förre. Och jag vill så gärna vara riktigt klok i min mans ögon. Låt mig därför, snälla herr Bedaktör, få fråga i Idun! Ännu en sak! För att Ni ej ens med en misstanke skall kränka min värdighet, vill jag bara nämna, att det ej var jag, som begärde kur mot svartsjuka, och att jag ej har rödhåriga barn. Längre kan jag ej gå i öppenhjärtighet. Högaktningsfullt, ödmjukligen En stackars landtfru.
Inom Fellingsbro härad sänktes år 1832 2:ne sjöar, en vid Norrlund och en vid Sörbyholm. Lindesbysjön och Fåsjön i Nora bergslag sänktes samma år hvardera tre fot, den förra med understöd af allmänna medel och den sednare på enskilde hemmansägares bekostnad; äfvensom 4 mindre sjöar inom Snaflunda socken blifvit aftappade, hvaraf en betydlig jordrymd från sitt tillförene vattensjuka tillstånd blifvit försatt i odlingsbart skick. Sänkning af sjön Lången inom Axbergs och Hofsta socknar, för hvars aftappning, enligt sednaste underdåniga femårsberättelsen, afvägningar ägt rum och kostnadsförslag blifvit upprättade, är nu verkställd och har lemnat en betydlig landvinning. 4 Med en kostnad af 14,200 R:dr Banko fullbordades detta år den sistlidne år 1855 började sänkningen af Lillån i Längbro socken nära staden Örebro. Genom detta arbete göres omkring 800 tunnland jord odlingsbar; och anses kostnaden för hvarje odladt och till besåning färdigt tunnland uppgå till cirka 60 R:dr Banko. Vid arbetet har blifvit användt ända till 100 man samtidigt. Arbetsqvantiteten utgör 570 kub.-famnar i hård och bergbunden mark samt 4,691 kub.-famnar i lös mark. Sänkningen är verkställd på enskildt bolags bekostnad och underdånig ansökning om understöd af allmänna medel har till E. K. M. ingått. Men det otvifvelaktig! vigtigaste företaget i detta hänsende är sänkningen af Mosjön. Redan år 1850 börjades undersökning för utrönande af företagets möjlighet samt sättet för dess verkställande och de fördelar, som deraf voro att påräkna. Behofvet af statsbidrag till sänkningens verkställande, i förbund med nödvändigheten att utverka E. K. M. nådiga tillstånd till utbyte af de Bysta fideikomiss-egendom underlydande Attersta Frisagårdshemroan jemte qvarn och såg, de der för sänkningens fortgång måste kunna af interessenterna disponeras, hafva, i anseende till beskaffenheten af de i sådant afseende erforderliga åtgärder, emellertid fördröjt arbetets början till sistlidne April månad.
$. af samma RegeringsForm föreskrifver, endera af dessa värdigheter erhållit, samt framdeles erhålla, hufvudmannarätten för den till högre värdighet icke upphöjda Ätten, att från den, sorn genom förta hufvudmannens upphöjelse blifvit hufvudman, öfvergå till hars närmaste manliga afkomling efter förstfödslorätten* led efter led, och först, efter denna grenens utgång återkomma till den ursprungligen äldsta Ättegrenen, och den Ättemän deraf, som är närmast, att i den högre värdigheten efterträda, dock så, att denna hufvudmannarätt alltid, innom hvarje gren, fränden som samma rätt erhållit, men icke sedermera blifvit till Den 25 Junit. 465 högre värdighet upphöjd, öfvergå till hans närmaste manliga afkomling efter förstfödsloi rätten, så länge någon öfrig finnes, som från honom i rätt nedstigande led härstammar. Vidkommande åter de Ätter, hvilka blifvit till Adelig, Friherrlig eller Greflig värdighet i enlighet med 37 §• i Regeringsformen upphöjde, kommer berörde §:s lydelse att till ofel:' bar efterrättelse tjena. 3 5. Alla deCommendeursÄtter, hvilka tillkom^ mit före den 6 Junii 1809, eller den dag då den nu gällande Regerings-Formen blef af Kongl. Majit och Riksens Ständer fastställd och antagen, äga att bibehålla det högre säte å Riddarhuset som dem blifvit för d«tta til-f Iagtj men de Adelsmän, sorn ifrån ofvannämnde dag blifvit till Concimendeurer utnämnde eller hädanefter utnämnas, förblifva vid deras Ätter och förra rum deruti, utan att deras upphöjelse till Coramendeurs-värdigheten må gifva anledning till bildande af en ny Ätt å Riddarhuset, hvarken för dem sjelfve eller deras manlige Ätteläggar. 4 §•
Nio lij-o» 13 aflöning, som Församlingarnes invånare af välvilja lemna , icke måga genom offer i kyrkan utgöras, utan på annat lämpligt sätt insamlas.. Stockholm den: 2 Mars 184 f» No 140. ÅhL till Exp. Utsk. den i4i Marss i84t, , kl. s e. na.* Ytterligare Betänkande, angående Siängjerns-smidet och den gröfre Jernhandteringen samt Kolhandeln i Riket. Samtlige Riks-Stähden hafva återremitterat Utskottets i detta ämne afgå fn a Betänkande N:o iog, efter dervid gjorde anmärkningar, som dels äret riglade emot Utskottets förslag om frihet vid Smides-tillverkningen, dels åsyfta ytterligare utsträckning af denna frihet, eller upphörande af de inskränkningar, sorn Utskottet föreslagit att, under öfvergång från närvarande förhållande, iakttagas; och är i det förra afseendet anfördt: att vid medgifvande af frihet i jern-tillverkningen måste tillses att icke skogarne förstöras, och derpå Ivar varit lagdt vigt genom det författnings-system, hvarunder Svenska stångjerns-smidet uppkommit och utvecklat sig. Detta system vöre väl numera föråldradt, och om det följdes i full conseqvens, skulle det leda till det absurda; men det skall haft med sig den stora verkan på Rikets jernhandtering, . att denna kunnat tillväxa utan afbrott , så att den från ungefärligen 100,000 Skeppund, som den förmodas hafva utgjort år 1669, stigit till 5>25,ooo SkU. år 1838. Genom den oinskränkta tillverkningsfrihet, sorn Utskottet föreslagit att inträda år i85o, förmodas väl tillverkningen ytterligare stiga, kanske till 800,000 SkU., men man mäste föreställa sig, att den derefter kunde lika hastigt falla, kanske ända till hälften. Det måste finnas ett quantum af tillverkning, sorn tillgriper skogarne mer än återväxten medgirver, och det förmodas, att man skall icke vara mycket aflägse från maximum af den tillverkning, som med skogarnes bestånd kan förenas.
En embetsman af högre grad mäste följaktligen der vara anställd och vore detta så mycket mer nödvändigt på en ort, der lagarne ej alltid förmådde lemna samma skydd som i andra länder, och utländingar, deras fartyg elletegendom ofta vore i behof af kraftigt biträde. Ett, vigtigt skäl för denna beskicknings fortsatta vidmagthållande utgjorde äfven det egendomliga förhållandet, att i Orienten hvarje stat utöfvade domsoch skyddsrätt öfver icke blott sina egna derstädes bosatta undersåter, utan äfven öfver alla dem, som pä ett eller annat sätt kommit i åtnjutande af dess protektion; hvarjemte Sverige, som under Konung Carl XlLs tid blifvit erkändt. såsom skyddsmagt för de Lutherska församlingarne i Orienten, på visst sätt iklädt sig förbindelsen att. i Konstantinopel underhålla ett kapell för denna trosbekännelse, hvilket äfven funnes uppfördt å beskickningens tomt och hvarest gudstjenst förrättades af legationens predikant. Under ofvan omförmälda omständigheter och sedan anmäldt blifvit, att bristfälligheterna ä ifrågavarande hus så betydligt förökats under sednaste tid, att flera af rummen ej längre kunde, i deras nuvarande skick, begagnas, hade Kongl. Maj:t. varit betänkt att med de tillgångar, som af den ifrågavarande egendomen skulle kunna beredas, finna utväg till åstadkommande af ett nytt och passande hus för de förenade rikenas beskickning i Konstantinopel. Ett föredöme i detta fall hade blifvit gifvet af den Kongl. Nederländska beskickningen derstädes, hvars hus. som äfvenledes nedbrunnit, blifvit nyligen pä ett prydligt sätt återuppfördt med de medel, sorn anskaffats genom försäljning af en del af dess egande tomt: och skulle enahanda utväg med fördel kunna anlitas för att utan ringaste kostnad för Statsverket bereda Kongl. Maj:ts beskickning i Konstantinopel ett passande och vackert hus, enär den Svenska tomten vore tillräckligt stor att lemna utrymme för det nya huset, äfven sedan så mycket jord blifvit undansäldt, som skulle erfordras för att inbringa det för nybyggnaden behöfliga belopp; och har Kongl.