Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Lotta ansträngde sig att göra folk af flickan; men fru Miller skämde bort henne. Hon blef sjelfsvåldig, nyckfull, kokett och högfärdig, växte till och blef en dam i långa kjortlar, samt dånade då man vidrörde att hon var fattigmans barn. Ingeborg älskade Hjalmar. Hjalmar älskade Ingeborg. Men Hjalmar var en förståndig karl, som ej trånade och suckade dagen i ända utan tog saken kallt. Ingeborg ville göra honom svartsjuk och koketterade för grefve Sprattenhjelm. Det halp ej. Hjalmar tog saken som Jakob ärlig. »Fins det då ingen möjlighet att få honom ond eller svartsjuk? Jo! »Hjalmar, sade hon en dag, »älskar du mig?» »Af all min själ,» svarade denne. »Nej! Nej!» utbrast hon häftigt, »det är mina pengar du vill ha – jag genomskådar dig!» Hjalmar blef blek om näbben af sårad värdighet. Han tog sin hatt och gick. Ingeborg dånade och ångrade. Lotta duschade och tröstade samt förmådde henne att bedja om förlåtelse. Ändtligen beqvämade hon sig dertill, men fick ett iskallt nej till svar. Hon förlofvade sig i ilskan med en trubbnäsad konglig sekter – men en vacker dag befans det att Kamrer Miller förlorat sin förmögenhet. Ingeborg blef åter fattig. Konglig sektern försvann, men hans näsa var ej längre trubbig, den var spetsig och – lång. Ingeborg var sjuk af sorg efter Hjalmar. Hon sväfvade mellan lif och död. Träskeden. Ingeborg var nu frisk. Lotta försonade henne med Hjalmar och de blefvo gifta, fattiga men lyckliga. Lotta öfvertog en flickskola och förblef sjelf flicka. »Tänk,» sade Ingeborg en dag, »hade icke Lotta varit, hade jag kanske för att förarga dig, min snälle gubbe, tagit och gift mig med Sprattenhjelm. Gud! hvad jag var barnslig, som ville ha det bättre än det var.» Och hon strök sin gubbe om polissongerna och smålog skälmskt.
Dessa inkomster hafva satt staden i tillfälle att under sednare åren, utan att öka de vanliga stadsutskylderna, bekosta flera dyrbara byggnadsföretag, hvaribland må nämnas bebyggandet af stadens utarrenderade jordlägenheter samt uppförandet af särskilda hus till folkskolan och telegrafbyrån, hvilket: sednare öppnades sistlidne års höst. Till Magistratens embetsoch tjenstemäns aflöning under dessa år har per medium utbetalts årligen 7,105 R:dr Banko. 83 Värdet af stadens brandförsäkrade hus och lösören utgjorde år 1855 för de förra 456,533 R:dr 32 sk. och för de sednare 275,500 R:dr Ranko. Stadens eldsläckningsanstalter anses tillräcklige och hållas i god ordning. Under de år, som nu äro i fråga, hafva timat två eldsvådor, men utan att medföra annan egentlig skada, än att vid det ena tillfället ett mindre trädhus nedbrann. I Westervik finnas följande fromma stiftelser, pensionsanstalter och välgörenhetsinrättningar: a) Cederllychtska lättigvårdsstiftelsen, stående under Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes och Magistratens inseende. Fonden utgjorde sistlidet år 21,138 R:dr B:ko, af hvars ränta, till följd af donationens bestämmelser, årligen utdelas till ålderstigne, fattige och sjuklige personer inom Westerviks stad samt Hallingebergs, Gladhammars och Westrums socknar 16 pensioner å 33 R:dr 16 sk. och 22 understöd å 16 R:dr 32 sk. Banko. b) Ahlgrenska testaments-fonden 1,111 R:dr 5 sk. 4 r:st.
Jag fruktar icke mer än en makt på jorden, och det är hvarken er, general Armfelts, hans maj:ts eller ens hertig Carls, han som så väl förstår sig på att behandla fruntimmer, utan det är helt enkelt min mans makt – icke derföre att han är en sträng man, ännu mindre en elak man, utan derföre att han skulle förgöra mig med gycklet och satiren, för hvilka vapen, då de föras af honom (min stormästare), jag vanligen måste nedlägga mina. Var således lugn!” ”Nåväl, vi ingå då en allians – håll den troget!” ”Fullkomligt! Och till ersättning berättar ni mig litet à apart sådant som man har lof att tala om ... Huru går det med general Moore – komma aldrig trupperna af fartygen? Det är ju förskräckligt att ni, i trots af alla kungliga förbud, icke kan göra någonting af vigt med Norge.” ”Ja, det är verkligen förskräckligt, men jag fruktar att ni måste öfvergifva förhoppningen att se engelsmännen hjelpa oss att göra slag i saken, och hur mycket jag än beklagar er, ser jag intet annat råd än att ni får nöja er med våra små guerillakrig på gränsen.” ”Nöden har ingen lag ... God morgon, min bäste herr öfverstlöjtnant! Jag reser åt landet nu på ett par dagar, så att ni kan vara alldeles lugn.” ”Tvärtom”, menade öfverstlöjtnanten skämtsamt. ”såvida ni icke vill engagera er som spion! I Frankrike, som ni nyss nämde, vet ni ju att de förnämsta och celebraste damer icke försmått den befattningen.” ”Tack”, svarade doktorinnan skrattande, ”men, jag är icke nog förnäm att spionera för sold. Jag är nyfiken endast för mitt eget nöje och har åtminstone en dygd, den att vara tystlåten ... Er tjenarinna!” ”Er ödmjukaste tjenare!” Doktorinnan Marin reste verkligen åt landet i och för uppköp af diverse produkter. Men medan hon befann sig på farväg, gjorde hon en sväng hit och en sväng dit åt gränstrakterna, ty goda fruar och vänner, med hvilka man kunde både handla och utbyta litet nytt, hade hon på flera håll.
Vid nu skedd förnyad föredragning af Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottens Utlåtande JN7:o 80, i anledning af återremiss af Utskottens förslag JNf:o ^5, till sammanjemkning af Riks-Ståndens skiljagtiga beslut, angående Lagstiftningen om Fattigvården i Riket, blef den föreslagna voterings-propositionen af Ståndet godkänd och Utlåtandet i öfrigt till handlingarne lagdt. JProt. Utdr. den i Juni i84u Från Vällofl. BORGARE-STÅNDET. S. D. Föredrogos ånyo Stals-Utskottets Memorial B':o 556, med förslag till voterings-proposition, i anledning af skiljagtiga beslut öfver Utlåtandet N:o 5oC), angående anslag till aflöning för adjungerade Ledamöter uti Kongl. Götha Hof-Rätt. Volerings-propositionen god kändes. Och N.o 55g, i anledning af Riks-Ståndens stil jagtiga beslut, i afseende på det så kallade mindi e Credilivet. Voleringspropositionen godkändes, och i öfrigt lades Memorialet till handlingarna. S. D. föredrogos ånyo Statssamt Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskottens nedannämnde Memorial: N:o 200, med förslag lill votering i Förstärkt Stats-Ulskott, i anledning af Riks-Ståndens skiljagtiga beslut, angående anvisandet af ett Creditiv till behöfvandes undsättning i missvextår. Voterings-propositionen godkändes, äfvensom Memorialet i öfrigt gillades; och N:o 201, med förslag till sammanjemkning af Riks-Ståndens skiljagtiga beslut, i fråga om lindring uti postförings-besväret. Voterings-propositionen godkändes. S. D. Föredrogs ånyo Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottens Utlåtande N:o 8o, i anledning af återremiss å Utskottens förslag ]N:o ^5, till sammanjemnkning af Riks-Ståndens skiljagtiga beslut, angående lagstiftningen om fattigvården i Riket.
Blott hos H. N. Clausen var det ännu en helt tunn rationalistisk åder qvar, som försagd fram-qvälde i hans vacklande skrifttolkning; den härstammade dock icke från den gamla rationalismen, utan från Schleiermacher, som jemte Hegel var fader till de högst olikartade sönerna: den moderna tyska ortodoxien och den moderna tyska rationalismen, som snart öfvergick till öppet fritänkeri. Men då den Hegel-Schleiermacherska venstern, med Strauss, Baur och Feuerbach såsom höfdingar, började sin radikala kritik, då satt ortodoxien hos oss redan för fast i sadeln för att låta sig rubbas, och sjelfva Clausen var den som ifrigast försökte att bemöta otroskritiken — kanske derför att han var den ende som kunde förstå dess vetenskapliga betydelse. Blott en teolog, Magnus Eirikson, arbetade vid den tiden från en sjelfständig utgångspunkt i samma riktning som Strauss och Tubingerskolan (under åren 1863 — 1873), men hans skrifter fingo endast ringa spridning och inflytande. Samma öde har sedermera hr A. C. Larsen haft, som i synnerhet under pseudonymen Theodorus har utsändt en följd småskrifter, hvari han med omisskännelig värme och med en viss talang kämpar för en rationalistisk kristendom utan mirakel tro och dogmatik, med det nya testamentet, men väl att märka det af Strauss och Tubingerskolan genomkritiserade nya testamentet såsom grundval; genom denna fasta historiska grundval skiljer den sig från den gamla rationalismen, men sammanfaller med den genom de mest framträdande positiva trossatserna: den personliga odödligheten och ett väsentligen deistiskt gudsbegrepp — under det å andra sidan förhållandet till Jesus träder starkare fram, liksom här också kan sägas vara en innerligare uppfattning och tillegnande af den kristliga lifsåskådnin-gens grundtankar (man tänke t. ex. på den gamla rationalismens naivt optimistiska betraktelse af menniskonaturen — » denna lögn om arfsynden »). Sjelfva den teologiska vensterns historia har emellertid vi ' sat, att det för vetenskapligt anlagda naturer är ytterst svårt att stanna på ' denna punkt.
Ofverläggningen förklarades härmed fulländad, hvarefter Hr Gr. o. Landtm, framställde, att i afseende på förevide Utlåt, blifvit yrkadt af Hr af Sillén återremiss, af Gr. af Ugglas afslag, af Gr. Mörner, med hvilken 2:ne talare sig förenat, bifall till Utsk:s Utlåt., med den förändring att, i st. f. orden: »för anskaffande af lämpliga fosterföräldrar i främsta rummet åt vanartiga och kringstrykande barn och i andra rummet för andra fattiga faderoch moderlösa barn», infördes orden: »att efter skedd anmälan och noggrann pröfning utdelas till fattiga eller vanartiga barns underhåll», och af Hr Fåhraeus samma förändring i Utsk:s förslag, men med uteslutande af orden: »eller vanartiga» och med införande näst efter ordet »underhåll» af ett så lydande tillägg: »i den mån, som, genom förut varande understöds-tagares afgång, tillgång dertill beredes.» Hr Fåhraeus: I händelse Gr. Mörners förslag icke i sin helhet bifalles, så är det klart att det af mig sist föreslagna tillägget icke behöfver föranleda någon särskild propos., emedan det endast har afseende på den af honom föreslagna redaktion. Gr. af Ugglas: Jag förenar mig med Hr Fåhraeus, och af står från mitt yrkande på afslag, såvida ordet »vanartade» går bort. Propos. till bifall å Utsk:s Utlåt, blef nu först framställd och besvarad med Nej, hvarefter Hr Gr. o. Landtm, hemställde om K. o. Ad. ansåge de mot detta Utlåt gjorde anmärkmr föranleda till återremiss, dervid svaren utföllo med starka Nej jemte några Ja. Hr Gr. o. Landtm, hemställde sedermera och på det att Hr Fährm i förslag till förändring i Gr. Mörners förslag måtte kunna komma under pröfning, om 1?. o. Ad. behagade utan förändring antaga Gr. Mörners förslag, och sedan denna propos. blifvit besvarad med Ja och Nej, blef propos. framställd till bifall å samma förslag med den af Hr
Maj:ts ofvanberörda beslut den 22 Februari 1859, stadgade grunder upprättad och härjemte bifogad uträkning, dels å det Jemtlands Roteringskassa i förenämnda måtto tillkommande ersättningsbelopp, dels å ytterligare anslagsbehof för 1861 —1863, i den händelse Roteringskassan kommer från allt bidrag till Hästjägare-munderingens underhåll att befrias, har Krigs-kollegium derjemte, beträffande nämnda uträkning, i underdånighet anfört: att, då Rikets Ständer vid sista riksdag bestämde, att anslaget till »Lifoch Släpmunderingar vid Rothålls-regementena» med beräkning af den hälft af Rotehållarnes eller Soldaternas bidrag till munderingarnes anskaffande och underhåll, från hvars erläggande desse befriades, skulle uppgå blott till 5 R:dr 8 öre per nummer, men denna andel af beklädnads-bidraget, eller i af riksmarkegångs-värdet å en enkel mundering, har uppgått: för år 1858 till 5,24. för år 1859 till .* 5,32. och för år 1860 beräknas till 5,47. så hade uti förevarande uträkning äfven upptagits den ökade kostnad, som, utöfver anvisade 5 R:dr 8 öre, Kollegium för den hälft af bidraget till Hästjägare-munderingen, hvilken Kronan och Roteringskassan gemensamt erlägga, för ifrågavarande 3 år fått eller får vidkännas; Kungl. Maj.ts Nåd.
En annap värd talare har ansett, att hufvudsakliga påföljden af g i ft o m a n n a - r ä 11 e n s begagnande vore, att derigenom en tidsutdrägt kunde vinnas. Ja, Mina Hrr! äfven om bibehållandet af giftomannarätten icke hade annan påföljd, än denna, vore dock ensamt deri en, i min tanke, icke ringa fördel, ty tiden framkallar ofta eftertanke oell eftertanken skingrar många synvillor. Denna tidsutdrägt kan äfven stundom förekomma bedrägerier. Jag tror således, att ensamt den omständighet, att ett rådrum till öfverläggning och en uppmaning till granskning gifves genom giftomannarättens bibehållande, utgör en kraftig anledning ap vid detta tillfälle gå varsamt tillväga. Om Lag-Utsk:t, vid afgifvandet af sitt förslag, följt det yrkande, som blifvit framstäldt af tvenne motionärer af Bonde-St., att nemi. de anmärkningar, som blifvit 650 Den 13 Juni. i afseende å B. St:rs vid förra riksdagen fattade beslut gjorda i Statsrådet och Högsta Domstolen, skulle i förslaget iakttagas, då hade åtminstone för mig en stor del af betänkligheterna blifvit undanröjd; men Utsk:ts åsigter synas hemtade, icke från nämnda motioner, utan från en motion, sorn blifvit väckt inom detta Stånd. Det är Hr Ulfsax, som liar äran af att hafva framställt de grunder, hvarpå Utsk:t byggt. Hr Ulfsax’ motion åter stöder sig vid den nya Finska lagstiftningen i ämnet, hvars följder dock, i min tanke, äro väl färska för att kunna för oss tjena till ledstjerna. Då Utsk:t så sent framställt sitt förslag, att en återremiss numera icke skulle hafva någon påföljd, och då vi hafva utsigt att om 8 månader se den nya riksdagen församlad, samt denna bör blifva i tillfälle att utarbeta ett förslag, vare sig i denna eller i en modifierad riktning, tror jag, att ingenting äfventyras af ett uppskof, och fortfar derföre att yrka afslag.
Dessa Stater, med sin öfverlägsna industri och institutioner lämpade derefter, inse nog, kanske klarare än vi sjelfve, att det skall blifta dem lätt att sålunda systematiskt hämma och qväfva all vår vidare industriela utveckling och för sig, till en tid, göra Sverige till en god marknadsplats. Vårt silfver, vårt jern och våra skogseffecter skola flyta ut för konstlade behof, som, efter hvad erfarenheten lärt, lättare naturaliseras till consumtion än production, och under den vackra läran om ett universal-varubyte skulle Sverige snart vara utarmadt, om ej Statsklokheten förbjöd att alltför mycket lyssna till den förledande sirensången. Det återstår nu att se till, huru landets näringar skola växa och förkofras genom den utländska täflan. Om det å ena sidan är en gifven sanning, alt täflan är ett oeftergifligt vilkor för all industriel utveckling, så måste det å den andra medgifvas, att det är en uppenbar galenskap, att ingå en taflingsstrid med så underlägsna krafter, att utgången på förhand kan beräknas, icke till seger utan till fall. Att våra moyens, jern - 22 Hor till Bevillnings-Utskottets Utlåtande IV;o l\5. förde med de fleste andre länders, just befinna sig i denna catbegorie, tål väl intet tvifvel, liksom det ej heller kan betviflas, att icke hvarje någorlunda förståndig slöjdidkare genast skulle inse sin ställning, med minsta möjliga förlust draga sig tillbaka och i tid se sig om efter något bättre, så att den stora täflingsstriden, hvaraf man lofvar sig så stora frukter, egentligen skall komma att utföras af sådana, som af omständigheternes bårda lagar nödgas i sin vådliga ställning qvarstå, och i sin utveckling endast framvisa dessas fall, till dess den till slut uppenbarar en fullkomligen besegrad industri och industriel anda.
Instruclionen om Bankens förvaltning bestämmer räntefoten å hvarje utlåning inom ett maximum af 5 för hundrade, och huruvida räntan skall förskottsvis afdragas eller icke. §. 24. Uti annan Låne-rörelse, af hvad namn och beskaffenhet den va,ra må, in denna Lag uttryckligen medgifver, må Banken sig ej inbita. Serskihle Bestämmelser. §. 25. Om ansvar å Rikets Ständers Fullraägtige i Banken för öfvarträdelser af denna Lag och andra rörande Bankens förvaltning meddelade föreskrifter, varde genom serskild Lag stadgadt. §• 2Ö Denna Lag, hvarigenom äldre Lagar och Författningar, angående grunderna för Bankens förvaltning, äro afskaffade, för så vidt de här ej åberopade äro, må ej annorlunda ändras, än på sätt i Regeringsformens 87 §., om Allmän Civil-lag, stadgadt är, och ege, i afseende på verkställigheten, samma kraft och verkan, som Rikets öfrige Lagar.” Bancooch Lag-Utskottens Betänkande N:o 3. Dervid blifvit bifogade de i anledning af berörde Lagförslag afgifne yttranden inom Högloft. Ridderskapet och Adeln af Hans Excellence Herr Grefve af Wetterstedt, G., Hans Excellence Herr Grefve Mörner, A. G., Hans Excellence Herr Grefve Löwenhielm , C. A. , Herr Grefve Spens, C. G. , Herr Grefve Cronhjelm, O. A., Herr Grefve Horn , C. F. Herr Grefve v. Fersen, II., Hans Excellence Herr Friherre Lagerbjelke, G., Herr Friherre Cederström, J., Herr Friherre Boye, L., Herr Friherre Kantzow, •/. A., Herr Friherre Palmstjerna, C. O., Herr Friherre Ehrenborgh , C.W., Herr Friherre Åkerhjelm, G. I.
Den 2 April. 83 fjclfwe ock kunnige i Landthushäflningen skola bedöma vm ock huruwida det sökte Enstiftet är lämpligt och "yttigt, till följe hwaraf nägon särdeles olägenhet icke syneS wara att häraf befara ock Riksens Ständer för öfrigt arv Lfwcrtygade om den bätnad för Rikets Äkcrbruks-skötsel Enstiftcn i allmänhet medföra, hwilkcn äfwen redan fullkomligen »visat sig i de södre Provincerne, hafwa Riksens Ständer icke funnit anledning, art i underdänighet tillst»)rka deste Författningars inställande, utan med afseende pä Bonde-Ständets önstan, och enär Storskiftes Fö ordningen af ar 1783 synes haftva flere brister, hivaribland kan räknas den för ett »väl inrättadt Jordbruk hinderliga omständighet, att Storskifte af äkcr är tillätit k flere stiften och tegor, endast ansett sig böra hos Eder Kongl» Maj t i underdånighet hemställa, om icke Eders Majit L ängst skulle täckas läta öfwerse de sä wäl för Storskiften seni Enstiften i allmänhet stadgade Författningar, pä det desamma i de delar deraf, som till »viste Orter ej äro lämp ige, »nä kunna efter omständigheterna rättas och förbättras dä emedlertid och intill dest en sädan förbättring hunnit »verkställas de gällande Enstiftes Förordningarne förblifwa till efterlefnad ländande. Riksens Ständer framhärda, crc. Stormägtigste MerNädigste Konung!
– Vi drista hoppas, att den teckning af förevarande tidnings karakter, som gafs i vår framställning af Thorilds strid mot Kellgren 99, ej med fog kan sägas vara gjord ur synpunkten af någon godtycklig och obillig uppfattning. Sannt är dock, att också der har uppmärksamheten blifvit fästad mindre utförligt vid förtjensterna än vid bristerna 100. Men detta var der en oundviklig nödvändighet; emedan just dessa lyten samfäldt innebära den objektiva förklaringsgrunden både till Thorilds polemiska uppträdande och till hela sättet deraf. Hufvudsumman af Thorilds beskyllningar kommer ock att alltid qvarstå såsom ovederlagd. Fåfängt skulle man neka, att den kritik, som herrskade i denna ryktbara tidning, var – i det längsta – till sitt omdöme nog mycket snäf, till sin halt nog litet inträngande i tingens inre väsende; att den både tadlade och prisade utan gräns, men i båda fallen med större afseende på stil, vers, rim, än på sak och sammansättning; att den vid utdelandet af beröm plägade nöja sig med några allmänna ordblomster, men deremot nästan aldrig försummade något tillfälle, att med synnerlig gamman specificera sitt klander. Uppenbart är, att den gerna, och med njutning (ofta äfven med nog lättfunnen satir), begabbade och intill benen hudflängde arma småförfattare, till största delen menlösa tillfällighetsrimmare utan ringaste anspråk på vitter ära; men ogerna – eller åtminstone blott sällan, fåordigt och vanligtvis endast med komplimenter – vidrörde sådana skriftställare, hvilkas upphöjdare plats i snillets verld tycktes kräfva en mera redbar begrundning af både saken och personen. Kellgrens fiender sågo i allt detta, å ena sidan ett kitsligt öfvermod, å andra sidan partisinne, skråanda och feg försigtighet.
Alla dessa skulle, med antagande af Lagförslaget, dock vara lika underkastade vådan att, vid försök till rymning, skadas till lifvet af en vårdare, som* tilläfventyrs i förlitande på detta afgörande sätt att hindra rymning* försummat den vaksamhet, genom hvars iakttagande försöket uteblifvit, eller kunnat annorlunda förekommasd’ I betraktande af hvad sålunda är artfördt, och med åberopande af Högsta Domstolens underdånigst afgifna yttrande, när detta ämne, vid nästförflutne Riksdag, var föremål för Kongl. Maj:tsNådiga granskning, ansågo Högsta Domstolens fleste Ledamöter sig böra i underdånighet afstyrka det ifrågavarande förslaget, under förmodan} att, titan rubbning i de allmänna föreskrifter nii gällande Lag lemnar, sådana åtgärder för Fångars vård och bevakning lämpligen både kunna och böra vidtagas, som l möjligaste måtto betrygga mot vådali af deras undkommande, Justitiae-Råden Grefve Hård och -ti. Rosén förklarade deremot, att de, på de skäl , sorn blifvit anförde af Stats*Rådets Ledamöter och finnas upptagna i ofvan - Bil. lill K. Hl. Nådiga Propos. No “ 1. i5 nämnde Protocoll för den 3i Julii 1823, för deras del, funno, det Nådig Proposition till Rikets Ständer borde aflåtas i enlighet nied nämnde Ledamöters underdåniga tillstyrkande. Ex Protocollo N. S. von Koch. Utdrag af Protocollet öfver Justitia? - Å rendell, hållet inför Hans May.t Konungen i Stats-Rädet å Stockholms Slott den 16 Junii 182g. Närvarande! Stats-Råden! II. E. Ilr Grefve Rosenblad. IL E. Hr Grefve Mörner. H. E. Hr Grefve Löwenhjelmt Friherre af Nordin. Grefve af Ugglas. Justitise-Råden: Petterson, von Rosdn> 16 Bil. lill K. M. Nådiga Propos. N. o 71.
Den värde ledamot inom detta Stånd, som under de båda riksdagarne motionerat i ämnet, föreslog att denna rättighet måtte upphöra och hvarje gästgifvare å landet, som vill utöfva bränvinsförsäljning, underkastas samma vilkor, som Förordningen i allmänhet föreskrifver för behörighet till sådan försäljnings utöfning. Nödvändigheten af en sådan förändrad lagstiftning har han ådagalagt med skäl, sorn, efter min uppfattning, äro ovedersägliga. Han har visat att den förmenta rättighet i förevarande hänseende, som vår lagstiftning med så mycken ömtålighet velat omhägna och uppehålla, icke kan hafva större grundade anspråk, än de mångå andra tillfälliga, som utan all tvekan blifvit uppoffrade och redan måst vika för sednare tiders ekonomiska lagstiftning. Han har i denna sin uppfattning varit på det kraftigaste understödd af en annan värd ledamot inom Ståndet, en af vårt lands förnämste rättslärde, som vid 1856 års riksdag tydligen ådagalade huru det åt gästgifverierna genom 1855 års lagstiftning upplåtna privilegium icke i föregående rättsförhållanden egde någon giltig grund. Han har vidare framhållit, att gästgifverierna före 1855 aldrig egt någon så vidsträckt rättighet till bränvinsutskänkning som den, hvilken genom den då skedda lagstiftningen dem tillädes och att således hvad som var ämnadt att blott bibehålla dem oqvalde vid den förmån, man, i en illa uppfattad hänsigt till deras förmenta rätt, skydde att fråntaga dem, blef i sjelfva verket ett medgifvande af nya förmåner. Man har genom detta medgifvande framkallat priviligierade krogar, der förr lagligen icke fanns annan rättighet än den, att tillhandahålla spritdrycker med mat åt resande och, hvad som oskäligare är, man har så väl omgärdat dessa privilegier att, oaktadt hela menigheters enhälliga protest mot deras åtnjutande och utöfning, understödd af vederbörande embetsmyndigheters sammanstämmande önskan, denna slags gästgifverirörelse fortfar allestädes, der den usla egennyttan funnit och finner sin uträkning vid att ockra på svagheten och njutningslystnaden hos kringboende befolkning.