Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Enär allt för ofta måste inträffa att ombyte af entreprenör ej kan så på förhand beräknas, att auktion för antagande af ny entreprenör må kunna åstadkommas ett år före den dittills varande entreprenörens afgång; och den uppsägningstid af ett år, som i § 38 är för entreprenör föreskrifven, ej heller bereder vederbörande myndighet tillfälle att anställa entreprenad-auktion ett är förr än entreprenaden måste emottagas: har Utskottet ansett nödigt att blott ett halft år må bestämmas såsom den kortaste lid, hvilken måste lemnäs emellan auktionen och eutreprenadens öfvertagande. En förändring i denna syftning torde således vara uti ifrågavarande § erforderlig, äfvensom enahanda tillfälle, som eljest vid entreprenad-auktioner bruka konkurrenter beredas, att före auktionen ingifva förseglade anbud, jemväl vid nu ifrägakomne auktioner torde böra hållas öppet. Till vinnande af dessa ändamål borde, enligt Utskottets tanke, i första momentet af denna §, orden: »minst ett år» utbytas mot orden: minst ett halft år; hvarjemte, efter ordet »stationer», borde tilläggas: sedan förut varit konkurrenter öppet lemnadt att förseglade anbud till auktionsförrättar en ingifva. I de fall, då, vid entreprenad-auktion, något skäligt anbud icke göres, utan förfaras måste, på sätt sista momentet i denna § stadgar, torde, till minskande af den förlust, som det allmänna derigenom kan fä vidkännas, och enär behofvet af högre skjutslega lärer i de flesta sådane fall kunna anses utrönt, Konungens Befallningshafvande bö ra ega magt en förhöjning i skjutslegan vid den ifrågakomne stationen påbjuda. Derföre torde, efter momentets slut, böra tilläggas orden: med rättighet att höja skjutslegan, dock ej utöfver 1 R:dr 50 öre så i stad som å landet. I händelse Rikets Ständer gilla hvad Utskottet sålunda anfört, lärer § 39 erhålla följande förändrade lydelse: Entreprenad-auktion ä skjutsningens bestridande bör, genom Kongl. Majus Befallningshafvandes försorg, anställas minst ett halft år före entreprenadens början, samt förrättas Sammans. Stals-samt Allm.
Då man såsom vilkor för qvinnans rätt att vara sin egen giftoman bestämt en viss ålder af 25 år, tror jag det Vara onödigt att göra detta vilkor beroende af något annat; och man bör icke omfatta någon för vår lagstiftning okänd teori; det är tillräckligt att hemta stöd af våra egna lagar. Hur är t, ex. förhrdet med en enka? Hon får råda och bestämma öfver sig sjelf, och detta utan afseende om hon, på egen begäran eller i följd af tvång, blifvit under förmyndare-inseende ställd. På samma sätt förhåller det sig med mannen. Han är och lörblir, efter upnådda 21 år, sin egen giftoman, äfven om han blir förklarad omyndig. Sålunda är myndigbetsförhållandet, enligt vår nu gällande lag, alldeles icke beroende af giftomannarätten eller tvertom. Jag skulle derföre för giftomannarättens uphörande helldre velat föreslå en tid af 24 år och 11 månader, ty då hade icke denna lag kommit i kollision med lagen om qvinnans myndighet. En qvinna, som upnått omförmälda ålder, skulle då på den månad, som felas i de 25 åren, hinna gifta sig och icke, på sätt nu måhända sker, tvirigas att mot sin vilja först blifva myndig och under den korta tiden kanske komma att ingå transaktioner, som för hennes framtid kunna blifva skadliga. Men Utsk:t har sagt att det icke är så farligt att antaga denna lag, emedan den blott är ett undantag och giftomannarätten ändock alltid komme att qvarstå såsom regel. Deri har likväl Utsk:t orätt, ty hvad Utsk:t kallar undantag, är regel, lika väl som Utsk:ts regel är undantag. Jag vill då fråga om lagen aug-.de qvinnans myndighet är en undantagslag? Ingalunda. Första regeln är att qvinnan står under förmyndare-inseende; den andra att hon vid 25 år är myndig; det beror blott på henne sjelf, om hon vill begagna sig af denna rätt eller icke.
Skulle bertil förmögenhetsafgist af denna Lassa utgä, blif-.ver at befara, det denna» wackra, Swensta Armeen hedrande och Let Allmänna sä högst gagneliga, inrättning kunde blifwa bragt v förl.isenhet, ak ej förrnä upfylla desi förbindelser, hwarigenom äter mera än looorde afstedade Krigsmän blefwo försatts i det tilständ, at sakna störro eller mindre del af det enda de äga til den knappaste utkomst. Det är af Lesia ömande stäl jag wagar ak understilla, om icke bland de flera undantagen frän förmögenhetsafgifts erläggande /irrneens kenllonsLaxla mä warda uilryckeligen nämnd. Hwad angär denna Lassas förlust genom den fastst llda rabatten ä Ricsgälds-LontoirMs Lrociit' S.ola , sä lärer något undantag, ehuru bitigt och nödigt det i anseende til r.rmeens kens,on5> Werk oek wore , frän allmänna jör, attiringen ieke kunna yrkas eller aga rum. Men som jag ier föru", at denna rabatt ej kan werkställaS utan rubbning i den plan, hwarefter Lastan styres, och til dest äerbringande i en stadgad och saker ordning Princixalernss eller Kongl. Krigebefälets närwaro bli,ce oundgängcligt, sä torde Högloflige R^dterftapet och Adeln, as hwilken et ej obetydligt antal har et stort interesse uti Pensions' inrättningens orubbade bcständ, täckas taga delta uti et ömt ös» werwägande, samt utfinna de utwägar, hwarigcnom Pensions. Laslän mä försäkras frän vbeständ, och kenbonairerne i frän förlust eller mindstning i deras oxast enda uppehälle. P. 8jöb1.a6. Herr kckuncb ak kolen sebold , Lbei». bard.
”De kunskaper, hvilka anses oundgängligen nödige, innan någon kan till Närings”Stipendiat antagas, äro Christendomskun”skapen, Moralen, Mathematiken, Historien ”(i förening med Geografien) samt Elemen”terne i Physik och Kemi. Uppå så väl ”gamla Den ii Mars e. m. ”gamla som lefvande språk göres jemväl afseende. Och bör Sökanden, genomett, ef”ter anställd Examen, af någon Publik lä”rare vid Gymnasium eller Universitet ut”färdadt betyg, styrka, till livad grad, lian ”i livar och en af dessa kunskapsgrenar förskaffat sig insigt.” Hvilket dock allt till Högloflige Ridderskapets och Adelns Egen ompröfning vördsamt öfverlemnas. Stockholm den io Mars i83o. På RiddarhusUtskottets vägnar: A. G. Gyldenstolpe. IV. F. Dalman. Hörsarnste Memorial!
De sökte att sätta en stämpel af skönhet och elegans på hvarje föremål och derigenom förädla dess bestämmelse. Detta fina konstsinne, som är fritt från all affektation, är ett af de gamles mest karakteriserande drag. INTRYCK AF NEAPEL, ROM OCH FLORENS. Med hvilken känsla af djup trefnad befinner jag mig ej åter i Rom! Ej en enda dag i Neapel erfor jag en sådan. Detta jäktande, fragmentariska, besvärande lif, alltid på språng, eger på visst sätt mycken romantik, men hela fysionomin af Neapel har någonting som starkt erinrar om tyranner och banditer, framför allt om historier af den mest midnattssvarta färg, der det fantastiska och det rysliga förenas för att bilda en tvungen, ofta blodig helhet. Att tänka sig ett vänligt hem i denna stad förefaller omöjligt. Öfverallt lysa forskande, misstänksamma ögon, öfverallt anas spejare, öfverallt ligger slafveriets tyngd, och man måste bort till det sköna herrliga Sorento för att finna hem, frid och luft. Också fläkta milda och glada minnen tillbaka från Sorento och de personer, som jag der lärde känna. Men Rom ensamt är Rom. Man skådar der i allvarsam stillhet hvad man vill skåda: man går så småningom, man intränger med hela själen i det förflutna eller det närvarande, man lefver med behaglig rörelse inom de höga konsternas verld utan stora sensationer, men också utan att bortryckas af otrefliga och ointressanta afbrott, man njuter den kontemplativa tillvaron, man är lycklig, både drömmande och vaken, om, notabene, man anser detta för lycka. Några veckor efter min återkomst från Neapel företog jag mig, såsom jag ofta nog brukade, på egen hand en något lång fotvandring. Denna gång var målet Campagnan fram till Albano. Klockan 9 på morgonen, en vacker Marsdag, vandrade jag ut genom Porta S:t Sebastiano med en god karta öfver Roms omgifningar under armen, Horatius i en den mest älskvärda miniatyr-upplaga uti ena sidfickan på rocken och en käpp, bestående af en lätt, men stark palm-gren, i högra handen.
Just ackurat som om han hadde karusellen i magen. Dä va’ så godt han tog sig en ’bäsk’ me’ däsamma.’ Men innan han hann verkställa sitt uppsåt, öppnades dörren och mor stack försigtigt in hufvudet. »Hva’ ä’ dä om?» sa Janne argt. »I ha främmande.» »Ha ja’? Hocken?» »Jäntan din, vet ja’.» »Jestanes, ä’na redan här!» Janne lät gråtfärdig. Men så rörde hans smickrade egenkärlek på sig. »Ja’ tror hon dug’», sade han drygt. ”Dä ha ja’ allti’ tyckt», sa mor saktmodigt. Men raske I nu. Dä står en bit salt å lite’ dricka i skåpe’.» Om det nu var bäskens, drickats eller salta bitens förtjänst, men en halftimme senare stod Skräddar-Janne utanför dörren till storstugan, fin och putsad, med himmelsblå halsduk virad kring halsen, jacka med blanka knappar och lädergaloscher, för att visa att han ’förstod sig på’. Men när han skulle öppna, tog det rent emot. Han kände sig blyg och förlägen, något som han egentligen var af naturen, fast han ’rappade upp sig’. Hälst hade han sprungit sin väg från alltsammans, men så visste han, att om han så gömde sig i ’hafsens djup’, så skulle hon nog leta rätt på’n ändå. Man släppte minsann inte af en tocken en som han. Med en djup suck öppnade han dörren och trädde in. Först såg han ingenting. Det var som en dimma för ögonen på honom. Alldeles af en slump styrde han kosan fram till Marks-mora och sträckte fram hand. »Tack», sa han. »Tack själf», sa hon. Men i detsamma fick han se hvem det var han hälsat på. »Ä’ I hänne?» sa han. »Hvar ä’ den andra då? Jänta’ min, menar ja’.» »Jestanes, hon stå’ ju rent ända bakom I!»
Men studierna försummade jag i alla händelser icke, ty jag arbetade ytterst flitigt vid boken hela dagen, med undantag af de stunder, som jag satt vid Tegnéhrs »sjukbädd». Jag visade honom nemligen en så rörande omvårdnad, att han borde skämts ögonen ur sig och stigit upp straxt, om han haft den allra ringaste ambition. Sålunda lemnade jag ej rummet ens för att gå till gamla Gustafva och intaga min middagsmåltid, utan lät Emelie hemta maten hem till oss, blott för att alltid kunna vara till hands att lyda hans minsta vink och efterkomma hans minsta önskan. Dessutom erbjöd jag mig villigt att hemta en doktor och att skaffa medicin till honom, allt för mina egna medel. Men härtill svarade han helt otacksamt, att han nog skulle krya till sig ändå, utan både doktor och medicin, blott jag ville låta honom ligga i fred. Jag var dock allt fortfarande lika öm och omtänksam om honom, i förhoppning att han redan nästa morgon skulle känna sig förpligtigad att åter följa med till läroverket. Den vackra Emelie var också omtänksamheten sjelf, hon kunde ej länge i sender vara ifrån hans »plågoläger». Än kom hon in för att gifva honom hafresoppa att dricka, än för att byta om våta, kalla omslag om hans hufvud. Han grinade visserligen illa åt både hafresoppan och de kalla omslagen, men var på samma gång så intresserad af hennes ömma omvårdnad, att han mer än en gång under dagens lopp totalt föll ur sin sjukroll och började vilja skämta och glamma med henne. Men då passade jag alltid på och varnade honom bestämdt för alla lifligare rörelser, såväl hvad kroppen som själen beträffade, på det att, såsom jag uttryckte mig, hans sjukdom ej skulle förvärras och draga ut på tiden. Tegnéhr såg dervid föga blidt på mig, men Emelie log tacksamt åt mina vänliga omsorger. Nästa morgon sökte jag med lock och pock förmå honom att stiga upp och följa med till seminarium. Men omöjligt! Han påstod sig vara sämre i stället för bättre än dagen förut. Och dertill förklarade han bestämdt, att han på inga vilkor tillät mig försumma ens en enda lektion mera för hans skull.
Hr Printzensköld anser detta bevis nödvändigt, ty eljest kan Kronofogden stoppa penningarne i sin egen ficka, men huru är detta möjligt, då K. Befh:de naturligtvis har reda på försäljningsställena? Jag fortfar i mitt förra yrkande. Den 5 Oktober. 103 Hr von Hartmansdorff: Gr. Lagerbjelke har talat om Utsk:s ömhet för krögarne och funnit detta uttryck så lyckligt, att han uprepat det flera gånger. En sådan ömhet har icke funnits; men Utsk. har ansett sig böra gå tillväga så, som Frih. Haab redan omförmält, alt Staten och menigbeterna måtte, af bränvinsförsäljningen, få så stor inkomst, som möjligt. Det går visserligen an att, på sätt Hr Printzensköld yrkat, fördyra varan genom onödiga resor och andra kostnader, men Utsk. bar ansett det vara lämpligare att fördyra varan på det viset att Staten och menigheterna finge godt deraf. Att fördyra henne sålunda, att ingen finge godt, men mången skada deraf, har Utsk. ansett vara ett fel, hvartill det icke velat göra sig skyldigt. Man har talat om nödvändigheten af Häradsskrifvarens annotation för andra skattskvldige, om de ej vilja äfventyra att få betala skatten ännu en gång. Men härvid ber jag att få an märka, att de allmänna kronoutskylderna erläggas vid ordinarie upbördsstämmor, där både Kronofogden och' Häradsskrifvaren äro tillstädes. Den skattskyldige, som ej infinner sig, får skylla sig sjelf, om lian nödgas göra en onödig resa. Men sådant är icke förhållandet med ifrågavande afgift. Skulle likväl R. o. Ad. fästa någon särskid vigt vid annotationen: så anhåller jag, det Ståndet behagade bifalla Gr. Mörners förslag, som åtminstone lemnar näringsidkarne en rymligare tid atl förskaffa sig denna annotation. Men framför allt önskar jag att R. o. Ad. icke måtte förkasta den början till ett bättre sätt, att erlägga utskylder, hvilket Utsk. här föreslagit, genom deras fördelning på flere terminer. Då Gr.
KammarColIegium och StatsContoiret hafva härom anfört: att angeläget vore det LandsSecreteraren Betänkande n, N:o 128. 109 ägde, jemte sig, en Tjensteman, som icke allenast deltager i lians tjenstgöring och förer Protocollet vid de till hans Tjenstebefattning hörande Sammanträden och andra tillfällen då K. M:ts Bef:de sådant föreskrifver, utan ock, så ofta LandsSecreteraren af sjukdom, resor i Tjensteutöfningen eller andre laga förfall är hindrad, på eget ansvar förrättar LandsSecreteraretjensten, hvilket, enligt K. Brefvet den 8 December 1820, så länge de icke innehafva Ordinarie Beställning, blifvit förbudit; på hvilken grund och då i omförmäldte afseende fordras personer, de der äga håde skicklighet och competence, att på egen hand förestå LandsSecreterare-tjensten och hvilka icke kunna erhållas med mindre deras befattning gifves egenskap af Ordinarie beställning på Stat med deremot svarande lön, KammarCollegium och StatsContoiret ansett dess mera nödigt, att LänsNotarie i hvarje Län måtte bestås och tilläggas lika lön med LänsBokhållareq, som K. M:ts Ee;f;de i flere Län projecterat löner för mera än en skrifvare vid LandsGancelliet, samt obestridligt vore, att de göromål vid LandsCancellierne, hvilka ej medföra serskild ersättning, genom Expeditionslösen, sedan LandsStaterne år 1778 reglerades, blifvit så ökade, att större biträde än af en LandsCancellist kunde medhinnas, för berörde göromål erfordras. Med anledning häraf och då K. M:t i dess Nåd.
Turen bestämmes efter alfabetisk ordning, men derinom för första gången af Härads-nämnden. b) Revisionsberättelsen öfverlemnas åt ordföranden i Härads-nämnden inom 5:ne månader efter Revisorernes val. Finnes tillräckliga medel för omkostnaden, låter ordföranden befordra revisionsberättelsen till trycket och derefter utdela 1 exemplar deraf till hvarje Häradsoch Socken-nämnd. Bih. till R. St. Brot. 1855 & 1854. 8 Sami. 26 Häfl. 5 34 Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskollets Betänkande, Jtä HO. c) Ora Revisionsberättelsen icke tillstyrker decharge; så sammankallar ordföranden Härads-nämnden för att inhämta dess mening derom och vidtager de mått och steg, som förhållandena föranleda. d) För revisorers granskning upplåtes arkiv och handlingar, hvarjemte Häradsnämnds Sekreterare eller, i brist deraf, en ledamot af Härads-nämnden, som Nämnden inom sig utser, anmodas vara revisorerne behjelplig med upplysningar. § 19. Anställes icke talan emot dem det vederbör i laglig ordning, inom ett halft år från den dag, Revisionsberättelsen blifvit till ordföranden aflemnad, så vare icke Nämnden vidare underkastad slikt åtal. § 20. Härads-nämnd eger att så väl af Socken-nämnd, som af myndigheter och embetsmän erhålla de upplysningar och biträden, som på en hvar kunna bero; äfvensom Härads-nämnd förpligtigas afgifva de yttranden, som kunna påkallas uti de dess omvårdnad tillhörande ämnen. § 21 Den, som med Härads-nämnds beslut icke åtnöjes, må deri söka ändring genom besvär, som ingifvas till Domkapitlet, i mål som röra dess handläggning och i alla öfriga hos Konungens befallningshafvande i Länet, inom kl. 12 å 21:sta dagen, räknadt från beslutets kungörande eller deraf bevisligen erhållen del; bifoge ock sina besvär ej allenast det öfverklagade beslutet, utan äfven bevis, när detsamma kungjordes eller blifvit honom tillstäldt.
Di lang hvit hårtestan hang ner öfver yga å käkan på’n å dä rann ilänn tå tobaken kring mun på’n. Om en da hälst på’n, så vänd’en sä ôt anner sia å spôtt tå ilskenhet. En kunn hör hvalls han geck å spôtt å las ulöck övver en, så läng han trodd att en kunn hör’en. Tocken va’n. Itnô gang kunn’en häller gär för föa han feck — å int vell’en häller bju te. Når’n va ong, hadd di slage’n mä käpp för te få’n te arbett. Dä hjalp såppas att di feck’en te hogg litt ve, så läng dä va nôn sôm såg på, men mä ett han ble esam slängd han öxa iffrå sä å geck på höränn å la sä å sôf. Satt all stryken han feck den gjord’en bar fôlkilsk å fôlkskygg — lik lat å istadi va’n å ble’n sôm fôr. Dä enda han töckt va nô tess dä va mat — gröt å mjôlk å joläppeldôp dä va dä högst han känd te här i vala. Men gunåda gröten ifall han va vebränd — da slängd’en grötfat sett bål ätter gôlfve å bynt å spôtt å svär. Dessuttamä va’n begifven på te stäl å snatt alt han kom ôt å te gär ugang bar tå illackhet. Dä va mang, sôm töckt att en tocken int va värd te få mat — en tocken bol int få lef, töckt di. Allri sa’n så mö sôm tack för alt fôlk gjord för’en, å alt sôm va i’n va dä illackt å afvensjukt. Men ja ha tänkt dä, att når en allt iffrå början ä snevren å teknocklat bå te krôpp å själ, så ä dä näggu int så gôdt å var fôlk.
De tabeller, efter hvilka evalvationerna verkställas, äro, långt ifrån att medföra ringaste svårighet, så enkla och lättfattliga, att de svårligen kunna af någon, som en gång fattat dem, förgätas. Jag förnyar min anhållan om bifall. Förev:de punkt blef, efter först till bifall derå framställd propos. som besvarades med starka Nej, jemte några Ja, af K. o. Ad. afslagen. I25:te punkten, af en lagkal ekes; |26:te punkten, ang;de anslag lill inköp utaf Pehr Thnmassons arbete; »Lefnadslcckningar öfver våra ulniärkta bönder»; och 127;de punkten, ang;de anslag lill inrättande af s. k. sockenbibliolhek. Dessa punkter biföllos. 128:de punkten, ang:de anslag lill inköp af en utaf Kyrkoherden U. Janzon förfärdigad astronomisk glob. Frih. Klinkowström: Oaktadt jag ingalunda vill förhindra spridandet af det astronomiska studiet, tror jag dock man kan tryggt påstå, att denna punkt, likasom en löreg:de, som nyss blifvit af lt. o. Ad. afslagen, är temligen outredd. Ingenting i StatsUtskrs Utlåt. antyder, att den ifrågavule globen blifvit upvisad för VetenskapsAkadm, som är den enda kompetenta domaren deröfver, och jag anser det ej vara skäl för It. St:r. att, utan ali ledning för sitt omdöme i denna fråga, anslå en så betydlig summa. Jag vill i minnet återkalla, med hvilken varsamhet R. St:r vid 1850—51 årens Riksdag meddelade ett anslag, sora af K. M. blifvit i Nåd.Propos. hegardt till inköp af Hr Scheutsds räknemachiu, som dock förut varit för VetenskapsAkadm upvisad och erhållit de mest ampla loford.
«Jag både ser och hör honom,» svarade Alexis. – »Han har bjudit opp mig till tredje valsen,» återtog Nanna, «men han är så liten och för så osäkert, och derföre har jag inte gifvit honom bestämdt löfte. Han är lite slägt med oss, och jag tror jag gerna kan säga åt honom, att han får dansa en annan dans. Men kanske valsar inte herr Alexis gerna?» fortfor hon efter ett ögonblick, och det såg ut, som hon till hälften ångrade sitt projekt. Alexis vågade naturligtvis icke säga, huru gerna han nu valsade, men Nannas moitié, något stött öfver att hon vid sitt tal vände sig till någon annan än honom sjelf, vände sig om, för att påminna henne om hennes figuré, kastade härvid en mönstrande blick från topp till tå på Alexis, och, ehuru i allmänhet just icke skarpsynt, upptäckte han dock att Nannas ögon, när hon talade med Alexis, mera ägde ett uttryck af ömhet, än eljest. Alexis drog sig tillbaka, förtjust öfver Nannas löfte att dansa med honom, och när Nannas figuré var slut, hade hennes grefve en mera förbehållsam min, och han frågade: «vågar jag be min nådiga fröken att få veta hvem den person var, som fröken behagade lyckliggöra med offerten af valsen? – Litet förlägen öfver ordet «offert», svarade hon dock utan humör, helt kort: «han är artist.» – «Åh, inte annat! – Ah, nu påminner jag mig – det var ju den der, som skulle roa oss med musik derinne nyss?» – «Skulle?» – «Ja, jag menar – jag menar – men var det inte han, som nyss så kraftigt frestade på strängarne i fortepianot – eller kanske det var den der andra figuren?» tillade han, pekande på Albert. – «Grefven vet visst inte, att de begge två för närvarande äro gäster i mina föräldrars hus?» – «Gäster? då ber jag om förlåtelse! Jag vet ganska väl, att öfverste Leyonkronas umgängeskrets aldrig bestått af annat än folk af den utsöktaste ton. Jag förebrår mig den lättsinnigheten, att inte ha gjort mig underrättad om de herrarnes namn.
Genom dessa framställningar, om hvilka Utskotten å nyo, enligt hvad Betan - 376 Lag Utskottets Betänkande», kandets tissel acgifver, få eriodra, att da endast angå Pass för sådane Personer , hos hvilka Passens missbruk rimligen kan sättas i fråga, anse Utskotten sig hafva hufvudsakligen upptagit och besvarat de i detta ämne inkomne motioner\ men tror sig dessutom böra tillstyrka Riksens Hdglofl, Ständers underdåniga hemssällan, om den önskade förändringen uti LegoStadgan: att, enär ett icke godkändt eller med fullständig Orlofssedel försedt Tjenstehjon, funnit medel till erhållande af tjenst, eller för dess bärgning tilliäcklige utvägar uti ett annat Län , och derpå kan uppte giltiga bevis, Pa ss för en sådan , då icke må kunna förvägras. Andra föreskrifter skulle förvärra saken, förhindra alla tillfällen att ådagalägga ett förbåttradt uppförande, och öppet strida emot sednare tiders fria Författnin. gar, att bereda sig loflig bärgning hvar som heldsr. Ett annat förhållande inträder, d| man icke kan uppgifva någon sådan utsigt, i hvilket fall Pass icke må meddelas, för att uti ett annat Län, utan skydd och lagligt försvar, under kririgvandricg, söka sig tjenst eller uppehälle. Vidkommande de gjorde motioner om Gesällers behandling och deras ställande under TjenstehjonsStadgan, så komma Utskotten, att deröfver tillika med de, angående Näringsfriheten och SkråFörfattningarnes öfverseende, under händer varande öfverläggningar, sitt utlåtande uti ett samman» Lagutskottet: Betdnkartdcn.’ 377 hang afgifva, äfvensom Utskotten, uti hvad Sora blifvit anfördt och yrksdt, rörande uppehållsmedel för permiuerade Soldater jemte flere hår icke upptagne omständigheter, få åberopa sitt Betänkande ofver förslaget sill en allmän stadga för Fattigvården uii Riket.