Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men deremot kan Utskottet icke dela ofvanbemälde motionärs åsigt om den förmenta stora angelägenheten deraf, att en central-vei kstad för rörelse-materielens tillverkning äfven varder på Statens bekostnad inrattad. Tvertom föreställer Utskottet sig, att en fullt ändamålsenlig och med derå skedda beställningar öfverensstämmande materiel skall för Statens likasom för enskildas jernbanor utan svårighet kunna erhållas, fastän den hufvudsakligaste delen deraf måste förfärdigas å verkstäder, som icke tillhöra eller blifvit anlagda af jernbanornas egare. Utskottet finnér således lillfylleslgörande skäl saknas för Staten att genom företagandet af den föreslagna, högst kostsamma verkstads-anläggningen öka det allmännas uppoffringar för åstadkommande af jernvägar inom delta land, hvaremot flerfaldiga betänkligheter i afseende å lämpligheten och ändamålsenligheten af en sådan anläggnings verkställande och bedrifvande för Statens räkning förekomma. Hvad åter beträffar motionärens alternativa, förslag, att Rikets Ständer måtte anvisa ett låneunderstöd å uppgifvet belopp, för att derigenom få ifrågavarande verkstad anlagd af enskild person, anser Utskottet den för ett dylikt understöd föreslagna betydliga summa för närvarande så mycket mindre böra af Rikets Ständer beviljas och anvisas, som erfarenheten ännu icke visat, alt särskildt bidrag af Staten verkligen erfordras för att framdeles få den för Svenska jernvägarnebehöfliga rÖrelse-materiel tillverkad inom landet på ett sätt, som tillfredsställer de skäliga anspråken med hänsigt till ej mindre beskaffenheten af än kostnaden för denna materiel. Utskottet får alltså hemställa, att den af Grefve von Rosen väckta motion, angående medels anvisande till en central-verkstad för meranämnde inateriels tillverkande icke må af Rikets Ständer bifallas. Stockholm den 24 Juli 1857. I •I; STOCKHOLM, trjrckt hos Isaac Marcus, 1857. I Stats-Utslwttets Memorial M 101. 1 N:o 101. Ank. till Exp.~Utsk. d. 10 Aug. 1857, kl. 2 e. ra.
Med hänvisning till hvad Hr Grin anför, handlade den Danske underhandlaren helt annorlunda, då han, för att åtminstone rädda apparencerne, vid uprättandet af fördraget påyrkade uteslutandet af orden: »för Noriges afträdande», och härföre såsom skäl förebar »att Konungen, hans Herre, icke »ville, det man någonsin om honom skulle kunna säga att han sålt »sina undersåter» d. v. med andra ord säga, att han icke genom en skriftlig handling ville till efterverlden öfvergå såsom menniskosäljare. Hr Grin anför ytterligare »att Noriges folk af sin Ståthållare, »Arfprinsen Christian Fredrik till Danmark, äggadt till upror, mot»satte sig traktatens fullgörande.» Obestridligen handlade nämnde lolk häruti fullkomligen riktigt och i full öfverensstämmelse med sina rättigheter. Det handlade såsom vestra arméen år 1809, och att dennas handlingssätt var klandervärdt, är jag öfvertygad att Hr Gr. Anckarsvärd icke vill påstå. Hr Grin har slutligen i sina anförda motiver skarpt klandrat framlidne Konung Carl XIV Johan för det sätt, hvaruppå föreningen emellan Sverige och Norige tillvägabragtes. Den illustra personen må haft fel, jag vill vid deras anmärkande här icke uppehålla mig — Historien skall icke underlåta att dem engång med sin 94 Don 5 November. minnesgriffel påpeka —, men angående Dess förfarande vid det omordade tillfället, så anser jag det hafva varit i högsta mån förtjenstfullt, och ådagalade Han genom det erkännande, Han vid tillfället lemnade åt Norska folkets af mig i det föregående antydda statsriittsliga sjelfmyndighets-tillstånd, att då Han såsom Fransk General i Manegens klabb satte Jakobiner-mössan på sitt hufvud och anslöt sig till detta samfund, så skedde detta ieke af lättsinne, utan fast genomträngd af denna politiska meningsfraktions frihetsoch sjelfständighets-idéer. Hvad Riksakten såsom grundval för föreningen innehåller, bestyrker mitt påstående.
(Han visar på sidodörren. och sedan ... må den allsmäktige vara med er! (De slita sig båda rörda ur hans famn och ingå till Haraldson. Birger står förkrossad. Efter en stund utkomma de åter och trycka ännu en gång hans händer till afsked.) Gabriella (med dämpad röst). Broder! farväl Erika (visande mot himlen). Der! mötas vi (De gå ut med staplande steg. Birger drar en djup suck, stumt seende efter dem.) (Vakt inkommer genom fonddörren och gubben Haraldson genom sidodörren.) SJUNDE SCEN. BIRGER, HARALDSON, Vakten. Haraldson. Son, ... jag är redo Birger (med lugn). Äfven jag, min far! (De skaka hvarandras händer, och gå, åtföljda af vakten.) Changement. Theatern förvandlas till en skogstrakt. Tvärs öfver Scenen landsväg. I fonden synes en vik utaf hafvet, och på högra sidan derinvid, en utskjutande bergsklippa, på hvilken Anton sitter och sjunger, under det han uppmärksamt synes betrakta vågorna. ÅTTONDE SCEN. ANTON (med klagande läte). ”I hafvet är jag född, och der är jag buren, Och der har jag fått min hofklädning skuren. ”Min fader och min moder äro böljorna blå: Mina vänner och fränder äro stickor och strå.” De vänta mig dernere i djupet Böljorna uppstämma sina jubel för min ankomst till Neckens perlsal. Jag kommer ... jag kommer! – Först måste jag dock se det verk fullbordadt, hvarmed jag så dyrt köpt mig inträde till er! Och sedan ... är min förlossningstimma inne, då jag hos er får hvila och frid. Hvila? jag hvila? (Han uppstiger, och vändande sig åt Theaterns högra sida, betraktar han afrättsplatsen, bortåt Landsvägen, inne i skogen.) Ja jag har i natt hvilat på det ställe, der deras kroppar i dag ska kläda stegel och hjul (visande med handen inåt.) Det var länge sedan sömnen så välgörande tillyckte mina ögon som der!
B e v i 1111 i n g s - och Ekonomi-Utskotten: 1:0 Herr Gripenstedts, Jac., den 15 dennes på hordet lagde Memorial, om åtgärders vidtagande till Skogarnes fredande och Skogsplanterings befrämjande, jemte de afåtskillige Ledamöter rörande samma ämne denna dag afgifne yttranden. 2:0 Herr Cederschölds, P. G., Motion, om öfverseende af de Ekonomiske Författningarne. Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskotten: 1:0 Herr af Darellis, Isaac, den i5 dennes på bordet lagde Memorial, om ändrade Terminer för Städerne Upsalas och Norrteljes Höste-Marknader. 2:0 Herr Gripensvärds, Fr. Ad., den i5 dennes på bordet lagde Memorial, om rättighet att till Brähn vins-bränning, begagna Pannor af hvilken form som heldst, jemte de af åtskillige Ledamöter, rörande samma ämne, denna dag afgifne yttranden. 3:o Herr Reenstjernas, Nils Svante, den 15 dennes på bordet lagde Memorial, om upphäfvande af Krono-Brännerierne, ,samt P rotocclIs-Utdrag. 1171 upphörandet eller nedsättning af Städernes rättighet att tillverka brännvin. 4:o Herr von Q van tens, Carl, den i5 dennes på bordet lagde Memorial, om ändring i de nu, i afseende på Bränn vins-tillverkning, gällande Författningar. Co nstitutio 11 s - Utskottet: Grefve Gyllenborg, Joli. Ilen., den i5 dennes, på bordet lagde Memorial, med anmodan till Utskottet, att" antingen in Pleno verkställa Läsningen af Stats-Rådets Protocoll, eiler ock hos Riksens Ständer, på grund af 26 §. Riksdags-Ordningen, begära en sådan förstärkning, att Läsningen i alla fall må kunna ske i närvaro af Tjugu fy ra Ledamöter; jemte de af åtskillige Ledamöters, rörande samma ämne afgifne yttranden.
I^1aj:t8 lVädiga Lrojiosition om 8tatsverbet8 tillstånd oeb bebot redan blifvit aibattad; libväl, oeb 8om ej mindre vederbörande Lrofossorer vict Larolinslia Nedieo-Lbirurgisba Institutet, än äfven 8undbetsLollegium, i ämnet borrie, vitsordat bebofvet af en serskild, utaf 8tsten betrösta^ Dndervisnings-anstalt för biicianciet af skiektige ^potbekare, viii Idongt. AIaj:t Irärmsd batva titt Ilikets 8tänders 8tats-Dtskott otverlemnat cte titt omförmälda ärende börancte bandlingar. blondi. IVIaj:t förbtifver krikets 8tänders 8tats^Lltskott med ali IvonFt. Wd oob önnest städse vätbevägen. Datum ut su^ra. c, ^ n L d o ld <7. /. 7^-o ?7- 13 ^^/,vrA' a/' /'^o^c>co//ek o/r-e/' ^cc/e^/a^^-^/^e/r^c^, ^d//e/ ////o,' ^,8^ i ^:ulo>- r;ill:> nlvunkeröodo liii^Iu^, 8ädont dolsoinm:, linno8 doltu l^onlnonl! noli l>ol,d!lo, ull, i ii^vo, on85löinn,ol80 clonned, lionel. ^Iuj:l8 itVu^.ivuounde lXluli^u 8l<iilvol80 8I01II0, i vunli^ vi<Inin!5, undeodonne d:>^ ex^edlerus.
Kardinal de Retz’ memoarer utkommo i Nancy 1717 (3 band) och i Amsterdam 1731 (fjärde bandet). Dessa »Mémoires» äro hans hufvudverk. Jean François Paul de Gondy, kardinal de Retz, är egentligen märkvärdig såsom en verksam deltagare i Frondeupproret. Han satt fången i Bastiljen och på slottet i Nantes, från hvilket senare ställe han rymde och förde under 15 års tid ett kringirrande lif i Europa. Först efter Mazarins död fick han återvända till Frankrike, där han sedan i lugn egnade sig åt vetenskapliga sysselsättningar till sin död 1679. Scheffers bref till kronprinsen utkommo under ofvannämnda titel i Stockholm år 1771 på franska och svenska. I utgifvarens, G. Giäddas, företal heter det: »On sait que cette correspondance a commencé dès l’année 1756, mais que n’ayant point été destinée à être jamais rendue publique, les lettres ont d’abord été jetées et dispersées à mesure qu’elles ont été écrites». – Brefven öfversattes äfven till tyska, engelska och italienska. 1773 utgaf abbé Michelessi på franska och svenska några af Scheffer författade skrifter angående Gustaf III:s uppfostran. De utgöras af 1) instruktionen till informatorn Klingenstjerna, 2) en tolkning af Sverges grundlagar och 3) tal till konungen, då kronprinsen inträdde i rådet. Af Scheffers skrifter – man räknar mer än 30 tryckta – är en del tal i akademier och ordenssamfund. Ett betydligt antal faller inom nationalekonomiens område. Lovisa Ulrikas morian, känd bland annat genom Crusenstolpes roman »Morianen», hette Adolf Ludvig Gustaf Albrekt Badin.
Den bedrifves sålunda genom hela band af lagöverträdare, hvilka underhålla hemliga kunskapare på kustbevakningens alla rörelser. Utan att åtminstone i viss mån kunna förfoga öfver liknande försvarsmedel, blir tulltjenstemannen icke blott en och annan gång, utan i regeln, besegrad. Men den stora skillnaden härvid, hvilken ur sedlighetens intresse icke får lemnäs ur sigte, är att den hemlige angifvaren eller kunskaparen på tulltjenstemannens sida är ett redskap till den lagliga ordningens upprätthållande och sålunda kan utan förebråelse emottaga godtgörelse för hvad han i dennas tjenst gör och verkar, ehuru han just för att kunna härutinnan något uträtta måste vara för allmänheten okänd, under det åter smugglaren och hans handtlangare tjena brottet. Enligt General-tullstyrelsens tanke synes sålunda anmärkningen att de hemliga medlens användande på antydt sätt icke vore med sedlighetens fordringar förenligt, vid närmare undersökning af förhållandet, böra förfalla Under antagande häraf och då af hvad i öfrigt härutinnan i underdånighet anförts, synes följa, att medlens användande måste i möjligaste mån hållas hemligt, vågar General-tullstyrelsen, så gerna den eljest ser sina åtgärder underkastade hvarje kontroll, dock tro, att nu gällande föreskrifter angående hemliga medlens redovisning, böra kunna anses betrygga mot hvarje förmodan, att det allmännas rätt och bästa skulle vid disponerandet af dessa medel i någon mån åsidosättas. Dernäst hafva Revisorerne ansett sig böra fästa uppmärksamhet på det förhål - landet, att observationsprocent å medel, som till Tull-verkets kassa influtit i följd af gjorda anmärkningar vid de till General-tullstyrelsens Kammaroch Revisions-kontors granskning hörande räkenskaper, utgått med 25 %, hvaraf Kamereraren fått uppbära 10 % och anmärkningsförfattaren 15 %, under det att dylikt anmärkningsarvode i Eders Kongl. Maj:ts och Rikets Kammar-rätt numera icke utginge med högre belopp än 15^, hvilka komme endast anmärkningsförfattaren till godo.
Jag kröp under repet in hit – jag begriper inte att polisen inte tog mig ... för annars hade jag aldrig kommit hit. Hela sta’n trodde att ni gått till botten. Det blef till en sådan frisk verklighet. – Åh vi ha mått som prinsar. – Tore – du är inte glad, att jag kommit! – Jo, det är bara så konstigt alltsammans – jag känner mig så underlig. – Jag har pengar, Tore du! Han visste icke riktigt, hur han skulle taga det. – Har du pengar? sade han generad – ja, det var bra, för jag har rakt inga. Det visste hon ju, men det var ändå obehagligt. – Hon tvingade sig att säga raskt, kamratlikt: – Usch, jag har mycket pengar – gissa. Han såg misstrogen ut. – Hundra kronor kanske. – Åh, mycket mer. – Säg då. – Tvåhundra dollars! Med ens kom det något så ljust öfver honom, att Louise drog på munnen – ett sådant barn! Men det var ändå underligt beklämdt, och hvarför var han så hemskt illa klädd. – Nu måste vi härifrån, ropade Tore muntert handlingslysten. Hans hållning hade blifvit manligare, bestämdare, det kom fart i rörelserna. Som han aflägsnat sig för att få fatt i en tullsnok, stod plötsligt finnen där andfådd och upphettad. – Stackars lilla fröken. – Min fästman är här – afbröt hon och blef alldeles röd, ty hon var i dödlig ångest för att ingeniören skulle få se Tores grofva yllekavaj och tarfliga filthatt – och därtill en högst tvifvelaktig krage ... Hennes reskamrat förvånades. – Är han?! – jag gratulerar ... Ja, kanske få vi säga farväl då fröken, tillade han tveksamt – men bör inte fröken ta in på vårt hotell i alla fall? – Min fästman hjälper mig naturligtvis tillrätta, sade Louise brådskande – tack för godt sällskap – vi träffas nog härute någon gång, lade hon till för att göra det mer afrundadt – och – hälsa de andra så mycket, vi gå genast. Han hade tårar af rörelse i ögonen, och han svarade blott på hennes första ord. – Det är inte sagdt, fröken – Amerika är så stort – måtte det gå er väl, håll bara modet uppe! Han tryckte betydelsefullt hennes hand och gick.
Men så hafva vederbörande vidtagit häpnadsväckande mått och steg för att ernå denna beundransvärda tvefald. Man har ombedt frök .. Anna Karlsohn att stiga ur sina goss trikoter och anlägga den beklagansvärda Donua Elviras svarta slöja och respektinjagande långa släp. Man har obligerat frök. Anna Strandberg att lägga bort sina koketta koloratursubrettera muntra fasoner och rynka ihop sitt leende ansigte till Donna Annas oändliga » Weltschmerz ». Att elever och debutanter ej skulle saknas i roluppsättningen kunde nog förutses, enär detjust är de klassiska mästarne man på vår operascen hedrar med debutantprestationer. Hur har det ej under årens lopp debuterats i Tamino och Sarastro, Figaro och Cherubin, Max och Agath », och så godt som i hvarenda rol i » Don Juan », utom Mazetto, som antagligen ansetts för — simpel! Man får dock vara tacksam för att vederbörande icke tvungit någon af operascenena duennor och » roliga gummor » att ikläda sig Donna Elvira ellerDonna Anna. Pä dramatiska scenen har man ju fött njuta af det uppbyggliga skådespelet attise en rol} som eftersträfvats af en bland verldens förnämsta skådespelerskor, uppdragen åt en aktris, som man är van att se komma in och anmäla någon af den scenens många franska grefvar och markiser. Och man må icke tro att samma » konstnärliga » arrangement skulle vara oer-hördt ' på den större scenen. Visst icke! Så spelade för några &amp; r sedan fröken Jacobsson ena qvällen Petronella i » Svarta dominon », andra qvällen Nattens Drottning, ena aftonen Martha i » Faust », andra aftonen Donna Elvira. Andra dylika experiment att förtiga. Något i den genren har verkligen nuvarande teaterstyrelsen besparat operapublikens ögon och öron. Och detta är ju alltid en förtjenst — om ock en negativ. Hr Forstén är man tack skyldig att han åtagit sig titelrolen och dermed möjliggjort operans repris, ty någon lämpligare Don Juan än hr F. eger vår operascen dessvärre ej, sedan hr Langes Don Juan fröjdar våra grannar på andra sidan sundet.
Öfver Göstas sköna, tärda anletsdrag flög ett bittert leende, vanställande dem. Elin satte sig hastigt upp på sin bädd – knäppande ihop händerna, sade hon allt ängsligare: ”Skall du nu för första gången neka din Elin något! Gösta, min Gösta, säg att Gud är god! Elin behöfver höra det af dig.” Den förfärliga spänningen i Göstas väsen gaf något vika – Han ville taga en af Elins knäppta händer emellan sina – men Elin höll dem hårdare ihop, sade allt ifrigare : ”Gösta min Gösta, säg att Gud är god!” ”Ja Gud är god!” sade ändtligen Gösta, ”men jag” ”Du är min Gösta,” afbröt honom Elin, sjunkande utmattad åter ned på bädden. Steg hördes i trappan ... Grefvinnans Gösta fattade Elins matt mot sängkanten nedhängande hand, tryckte den till sina läppar och störtade ut. När Gösta försvunnit ur Elins åsyn, hviskade hon: ”Nu kan Elin dö”– men var så lugn att hennes inkommande Mor, efter att en stund ha sett på henne, frågade om hon ej ville gå ner till de främmande, der särdeles ett par unga flickor mycket längtade efter henne. Elin bad att få vänta dermed tills eftermiddagen. Nu kände hon sig trött och sömnig. Sedan Modern lemnat henne, somnade hon verkligen. Fru Wahl stadnade hos sin sofvande älskling och kunde nu – åtminstone gifva fritt lopp åt sina tårar. Om eftermiddagen var Elin i sällskapsrummen. Utom af Fru Wahl kunde ingen förändring märkas på henne. Ett par dagar förflöto ganska stilla. Gösta syntes ej mera till – hans fordna rum sattes i någon reparation och skulle blifva gästrum. Elin rodnade och bleknade ej mer, satt ej mer liksom lyssnande. Klarskenligt var att hon upphört att vänta – För öfrigt var hon så lugn, så mild, så betänkt på att göra de ofvannämnde, till Högesta ankomna unga flickorna allt nöje i hennes förmåga stod, att Fru Wahl trodde sig kunna resa hem på några dagar. Ibland annat kallade henne dit ett Gertruds bref, dikteradt af henne, men skrifvet af en liten flicka, som under Gertruds uppsigt passade hönsgården, och emellanåt i en af Nådi Herrskapets många skolor, gick att lära läsa och det enligt Gertrud onödiga skrifvandet.
Jag anser både klokhet och billighet fordra, att man i detta afseende räcker hvarandra handen, så att då den ene verkligen förlorar så mycket, den andre äfven måtte bidraga till den nyttiga reformen. För bibehållande af det Den 27 April f. m. 501 höga minimum talar åtminstone det skäl jag anfört, äfvensom svårigheten att finna skickliga och pålitliga kontrollanter. Visserligen är det sagdt, att detta icke är något skäl, att det vore att jemföra dermed som om någon enskild person icke skulle kunna drifva sin näring af brist på bokhållare; roen emellan en sådan enskild person och dess af honom aflönte bokhållare måtte väl aldrig kunna samma ställning komma i fråga, som emellan en bränneri-egare och denne af Staten allönte kontrollant. Man har sagt, alt det icke skulle vara svårt att få kontrollanter af indelta armén, men om dessa 670 ångbrännerier skulle fortfara och det lill en början skulle erfordras en kontrollant för hvarje bränneri, så skulle detta komma att medtaga en så stor del af indelta arméens officerare, så att jag tror det icke låter sig göra. Jag vill icke längre uplaga tiden. De skäl jag nu haft äran anföra hafva grundat mitt bifall till Utskts förslag. Frik. von Kraemer: Jag har redan förut yttrat mina åsigler rörande den nu till afgörande föredragna frågan, nemi. att på dess antagande beror om hela grundvalen för Utsk:s Betänk, skall slå eller falla, emedan all kontroll å större brännerier i annat fall blir omöjlig. Om man varit hårdhändt emot de små brännerierna, får man ej heller vara allt för öfverseende med de större. Frih. Raab har uptagit till besvarande mitt uttryck, om min ledsnad öfver de åsigter han uttalat och ansett sig vara oförhindrad, ehuru ordftde i Utsk., att yttra hvad med hans öfvertygelse öfverensstämmer.
H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm, Gustaf: Jag röstar ovillkorligen för näringsfrihet. Vår Stat plågas af 2:ne högst betänkligen tilltagande kräftsår, nemi. criminalileten och pauperismen. Jag vet, att sådana skador icke botas ef ett medel; men jag påstår, att hvarje kurmetod, som ibland medlen icke främst upptager arbetsförtjenstens bredaste tillgänglighet, skall ofelbart befinnas kraftlös. Skråordningen hade en vacker sida på den tid, då mästaren utöfvade öfver sina gesäller och lärgossar en patriarkalisk makt, skötte dem i religiöst och sedligt hänseende, och kunde ansvara för dem inför samhällsordningen. Men roästarnes förmåga dertill har upphört med det lefnadssätt, som bildade den, och numera blifvit ganska sällspord!. Ej nog att näringsfrihets-principen nu hyllas. Vi böra hasta utur det närvar, tillståndet. — Alla förhållanden, såväl staters som individers, lida och aftyna i det obestämda, det oafgjorda, — det dunstiga. Jag rättvisar fullkomligt den hittills iakttagna varsamheten, men jag anser tiden till afgörandet nu vara för handen. Någre blifva till efi början misslvnte. Men om sådant borde bilda hinder, kunde aldrig något framsteg beslutas; hvarje förbättring af detta slag skadar i begynnelsen något intresse. Sålunda skulle nya vägar, D c b i j Jani f, n. 3ig canaler och ångbåtslinier icke anläggas; ty allt detta förfördelar dem, sorn hade fördel af gamla trafiken. — Nu är det icke några, sorn äro missnöjde. Alla äro det; och den, medelst de s. k. frihetsbrefven, provisoriskt anträdda början har å båda sidor ökat bitterheten. Splitet ses icke blott emellan de aine hufvudmeningarna: den prohibiliva och den liberala. Det lefver emellan särskildta yrken. Vi hafva ju förliden vinter sett kramhandlarne, skräddarne, lärftskrämarne m. fl. förfölja hvarannan, och åtföljde af beslagsmiin anställa confiscationståg till hvarandras ruinerande. —■ Men huru skadligt är icke det sakskick, som alstrar sådant tillstånd?
Det kan anses vågadt af den, som icke tillhör Krigsståndet alt inom detta hus yttra sig uti en fråga af den beskaffenhet, som den förevar., men då de skäl, hvarpå Utsk. har slödt sitt betänk., här blifvit motsagda, tiar jag trott mig böra söka, att åt dem gifva en vidare utveckling, och tillåter jag mig 26 Den 23 April f. ni. i sådant afseende alt fästa upmärksamheten derpå, att i hela Europa är Sverige det enda land, som har en indeldt aimee. På denna omständighet har Ulsk. fäslat synnerligt afseende, enär denna omständighet synts föranleda dertill, att Svenska armeen skulle hafva tillfälle, alt genom lämplig öfning bilda en Ingeniörtrupp, utan att behöfva hafva densamma värfvad. Att nödgas hafva en Ingeniörtrupp värfvad, torde just vara en af de olägenheter, med hvilka Krigsadministrationerna i andra länder hafva alt kämpa. Jag hemtar denna min åsigt icke från mitt enskildta tycke, utan ifrån yttranden, som hos utländska förfaltare härom finnas framställda. Om Svenska statsverkets tillgångar medgåfve beviljandet, af allt hvad, som kunde vara önskligt att få, för att sälta alla inrättningar inom landet i det fullständigaste skick, skulle jag visserligen icke motsätta mig det ifrågavar. anslaget; men då man måste välja emellan hvad som kan låta bevilja sig, och urskilja det nödvändigaste, skulle jag tro all man icke bör spänna bågen alltför högt och ihärdigt begära allt, som kan anses nyttigt, om äfven ej oundvikligen nödvändigt. Vid denna riksdag har SlatsUtsk. tillstyrkt eli vid föreg:de riksdag nekadt anslag till Infanteriets inslruktionskompanier. Om detta anslag vid denna riksdag kan vinnas, så torde det vara mera skäl att påyrka detsamma, än att jemväl fordra ett anslag, som, enl. min öfvertygelse, verkligen f. n. icke har utsigt att kunna vinna framgång. Den nu föreslagne
Slubrc, nf 23rttfäegare tift baitbelSrefot mcb jernftnibcn antagne eib hecberöörftgen for^apabc pcrfoncr, t Stna (Slafjer: Serfia (Slaten . S3:eo 3bbr 20: — Olibra b:o , 10: — ©efje ftftnätnnbe [fela ber jemte, till fäfcrljet för afgtftenS crlägganbc, iafttaga Imeab rörattbe -päftfjanblare är föreffrtfhect. vEråbgårbsmäftarc, lifa meb bern t ©täbernc, §. 14. 2:o 9?ebannämnbe perfoncr på lanbet erlägga afgift till följaube öeftämba teloff', nemligen: 23ecjentcr, jiågare, 2åu{Tar, HaTejet odj ILaffeltåcfarc tu. fl., lifa meb bent i ©täbente, §. 14. 2Mljarb>egare, för S3iljarber twtb ftelfoöruttuar, fe §. 14. (Berntttgoman eller 0odrenbanbnr>erTare af fihxtb Ijanbtlucrf font Ijetft, fantt ^anbfågare, 0tatnparc ecb ©ocEeiubpggmäftare: meb öftner tre mantalöffrifne arbetare 23:co fR:br 5: — ttteb tre , 3: — mcb thea , , , 2: — ttteb ett eller tugen , , 1: — 4tf>atje (Serntngmnan eller ©ocirenbanbtxverTare {Tall befjutom, t {tallet för be forbna gertungoorena, i 25ewlllning erlägga S8:co 9bbr — 16.