Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om, tiden för bevakandet af en makas rätt anses, icke böra utsträckas, lika med annan inteckning till tio år, tror jag att den åtminstone börbibehållas vid hvad den är , elier sex månader., T>et är godt och välj att hindren undanrödja», ipr personer , sorn äro i? behof utaf att genom, pragscriptions-tid doeumentera sig, till ingående: af äktenskap, men ej bör man tänka på deras. b eq väml ig lin t så mycket, att nian glömmer aneltas rått,v ty en minskad prasscriptions-tid kan 'Tcerkeligen, leda derhän, att en, och annan fördrar sin intecknings-rätt i bortllyttad person,. Om Ridderskap® ii och Adeln, emedlertid! iekeskulleinstämma med; m-ig, anhåller jag att mitt yttrande må anses såsom min enskilda reservation emot det blifvande beslutet i detta ämne,. Den 2 .Tulii e. m. 105 Herr Danckwardt, Carl; Jag har redan, då denna fråga förra gången var under Ilögloflige Pudderskapets och Adelns pröfning, lernnat den upplysning, alt LagUtskottets Ledamöter, och ibland dem äfven de, sorn egenteligen skola få namn af Jurister, ansett den föreslagna, tiden för anmälandet af hinder emot lysning vara ganska tillräcklig, just af den anledning, att de Prester, som äro Ledamöter af Utskottet förklarat den vara det, , Jag är för öfrigt icke emot, att nämnde prsescriptions-tid förlänges, men tror dock , att nödigt rådrum är beredt för måls-äganden, då han har att anmäla sig hos den Pastor, som i Tidningarne infört Kungörelsen om det tillerjiade äktenskapet, och bör kunna medhinna, att inom tre månader deremot tillkännagifva hinder.
Jag förmodar att Kammaroch Commerce-collegierna rn. fl. embetsverk skulle blifva mindre väl belåtna, om en sådan nämnd skulle af dessa embetsverk infordra utlåt:n; och jag hoppas derföre att denna § må undfå en annan redaction. i3 §:n innehåller mot slutet: ”Af starka drycker öfverJastad person, eller den annorledes är sina sinnens rätta bruk beröfvad, varder alltid från sockenstämma afvisad, ehvad han eljest der äger rösträtt eller icke.” Detta är ock mindre egentligt uttryckt. Orden ”annorledes sina sinnens bruk beröfvad” torde böra utgå; ty inkommer någon galning i sockenstämman, så lärer det väl falla af sig sjelft, alt han blir afvisad; men en blind, som också icke kan sägas hafva sina sinnens rälta bruk, behöfver derföre icke vara oskicklig eller oberättigad att deltaga i öfverläggningar, som röra hans intresse såsom fastighetsägere inom församlingen, och af sådan anledn. anser jag, som sagdt är, att förenämnda ord böra utgå. Jag skall icke längre uppehålla Ståndet, utan anhåller endast om återremiss. Hr Ribbing, Arvid: Jag hade antecknat mig till minnes en mängd af de anmärknrr, som blifvit framställda; men jag skall gömma dem, till dess jag inom Utsk:n kommer i tillfälle att besvara den del deraf, som icke här redan är vederlagd. De flesta äro redan upptagna och vederlagda , och Den 39 Augusti f. m. ehuru en slör elei återstår, utgör dock deras väckande för mig ett glädjefullt bevis på det intresse, hvarmed saken omfattas, i motsats till hvad jag i höljan af discussionen här hörde af en ledamot, som trodde, att på den grund, att allt godt kommer ofvanefter, hade Utsktn icke behöft göra sig så mycket besvär, som de verkligen gjort.
Nu kan man tro prinsen fick brådtom till att häfva och lyfta undan riset, för att få igen sitt äple; men »mången finner annat än han letar efter», och så gick det honom, ty i stället för äplet fann han en liten dörr, som ledde nedåt jorden. Vid han nu öppnade dörren kom han i en liten jord-stuga. Der var allt fint och fagert, så man kunde aldrig få det bättre; väggarne bonade med granna »vägg-dukar», sparrarne klädda med hvita »häng-kläden», bänkarne bredde med präktiga hyenden, eld brann på ärilen, och bordet stod dukadt med både mat och dryckes-kar; men ingen menniska syntes till. Prinsen gaf sig likväl inte tid att tänka hvarken på mat eller dryck, utan sökte bara efter sitt gull-äple; men det var lika när, äplet var borta och blef borta. När han nu hade letat både likt och olikt och ändock ingenting kunnat finna, blef han öfvermåttan bedröfvad, och tänkte uppå all den smälek han skulle få lida, när han kom hem och inte hade hvarken brud eller gull-äple. Rätt i detsamma tittade der fram en den allra fagraste lilla råtta. Hon hoppade upp på bordet, satte sig gent emot prinsen, och helsade: »välkommen, fager ungersvenn! Hvarför är du så ledsen? Vill du äta, så ät! Vill du dricka, så drick! Vill du sitta, så sitt!» ’Nej’, svarade Aske-pjesken, ’mig lyster hvarken mat eller dryck; jag har väl annat än det att sörja för.’ »Hvad har du då för sorg?» Sporde den lilla råttan. ’Jo,’ sade prinsen, ’jag må väl vara ledsen och inte vara glad. Min fader gaf mig ett gull-äple, och bad mig fara bort och fria. Nu har jag tappat mitt äple, och någon brud har jag inte heller fått, så att jag får stå med skammen när jag kommer hem till mina bröder.’ »Åh,» sade råttan, »är det inte annat än det, så blir väl någon råd. Om du vill fästa mig till din käresta, skall jag hjelpa dig.»
Majit, efter vederbörandes hörande, för det afseende, hvartill Rikets Ständer kunde finna härvid förekommande omständigheter föranleda, öfverlemnat till Stats-Utskottet handlingarne rörande en af regementsskrifvaren vid Dalregementet, Pehr Gustaf Hanngren, i underdånighet gjord ansökning om restitution af 317 Rdr 26 sk. 7 rist., hvilket belopp blifvit för högt debiteradt och i kronans kassa levereradt såsom bevillning af åtskilliga löntagare vid samma regemente, samt numera af sökanden till de skattskyldige återbetaldt; innehållande dessa handlingar hufvudsakligen: att sedan vederbörande regementsskrifvare anmält, det han, vid debiteringen af 1816 och 1847 års bevillningsafgifter vid Dalregementet, förbisett den i 1845 års bevillningsförordning stadgade befrielse från bevillning efter 2ldra Art. för de ackordsränteoch amorterings-afdrag, som af officerarnes löner utginge, samt derföre påfört, innehållit och levererat bevillningen för lönernas fulla belopp, hade åtskilliga officerare vid nämnde regemente hos Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Kopparbergs län anhållit om återbekommandet af hvad de sålunda för mycket erlagt, utgörande för år 1846 ett belopp af 167 Rdr 8 sk. 11 r:st. och för år 1847 150 Rdr 17 sk. 8 r:st, eller tillsammans 317 Rdr 26 sk. 7 r:st.; men som bemälde officerare icke inom stadgad tid och på föreskrifvet sätt öfverklagat de verkställda debiteringarne och dessa följaktligen vunnit Bih. till R. St. Maj:ts Befallningshafvande, genom resolution af den 3 December 18-49, att den sökta restitutionen icke kunde beviljas; öfver hvilken resolution några besvär icke blifvit hos Kammar-rätten anförde.
J ag har derföre biträd t pluralitetens inom Utskottet mening, att den tysta förmonsrätten icke hör upphöra för omyndig, sedan jag förnummit, att Utskottet ej velat antaga den, efter mittbegrepp, lika enkla som naturliga sats, jag, genom motion om förändring i a3 Cap. i §. Ärfda-Ralken, sökt göra gällande, att nemligen Domaren bör lii sig ålagdt, att vaka deröfver, alt förmyndare hvart 3:dje år fullgör sin redovisnings-skyldighet och att, om han derutinnan tredskas, hålla honom dertill, hvilket åliggande, i förening med några få enkla föreskrifter, jag ansett utgöra ett någorlunda eqvivalent surrogat för den i senare tider, till sin kraft och verkan, ofta eluderade och tillintetgjorda tysta förmonsrätten. Då 1734 års lagstiftning gjorde Domaren hvarken skyldig eller berättigad att, utan annans mellankomst, vala öfver omyndigs rätt, förklaras sådant deraf, att den omyndige egde i lagen en garantie för sin rätt uti den honom tillerkände tysta förmonsrätten; men, då denna nu vill borttagas, bör i834 års lagstiftning, efter mitt begrepp, sätta ofvannämnde skyldighet och rättighet för Domaren i stället. Hade detta skett, skulle jag icke ett ögonblick tvekat, att, för min del, tillstyrka tysta förmonsrättens upphörande äfven för omyndig. Då jag sålunda skiljer mig ifrån Utskottets pluralitet, att jag anser tysta förmonsrätten lämpligen kunna surrogeras, har jag velat i korthet redogöra för mina åsigter i detta grannlaga ämne, och åberopar jag för öfrigt min reservation emot Utskottets Betänkande öfver förr omförmälde motion om förändring i a3 Cap. 1 §. Ärfda-Balken;” 2:0 af Herr Hessle: ”Vid jemförelse emellan 2 och 8 §§:ne i 17 Cap. Handels-Balken skall det synas ostridigt, att den förmonsrätt omyndig är i lagen försäkrad, endast afser sådan egendom, som utgör myndlingens arf, således hvarken Lag-Utskottets Bet.
- I ...: - .&gt; — ~ ~ 5, (B 04 _ _ Aren svunno hän med stora omstörtnin gar och förändringar, och därunder hade den lille i vaggan blifvit en gammal man en åldring med silfverhvitt hår och skägg, och stod nu färdig att öfverträda gränsen från lif till död. Slottsanden var åter kallad till vaktgång. In genom det gamla slottet hade han susat, sökande det gemak, den höga paulun, invid hvilken han plägade bestrida sin vaktpost. Tomma, kalla, ödelagda voro de stora gemaken; förrådsrum voro de och spannmål täckte de panelade golfven. Inga små tomtar funnos vid härden. Mössen voro de enda lefvande väsen, som härskade därinne. De tre genierna hade återkommit. I sina skimrande dräkter med färger af morgonrodnad, vårgrönt och himlens blå kringsväfvade de den gamle, för att från jordebarnets snart multnande stoft återtaga lånet af himmelska gåfvor. De logo, såsom himmelens sändebud le, när de flngo dem åter i klarhet och glans, sådana som de gifvit dem, nu befriade från det töcken, som följer dessa gåfvor, när de nå jordebarnen. Och de logo mot det formlösa väsen, hvilket en gång på det gamla slottet vid den lilles vagga tett sig som umbärandets, fattigdomens hålögda vidunder; likt en sväfvande, dallrande skugga fanns det nu invid bädden. Kärleken log emot den — och den återspeglade med ens dess himmelska väsen. Hoppet omslöt den — och den skimmrade i dess ljusa färg. Tron lät den sammansmälta — drog den intill sig och gaf den fasthet och form. Skön som en af genierna stod skuggan i dödsstunden inför den gamles förklarade blick. » Välsignelse öfver dig, » hviskade hans slocknande ande. » Du var den höga längtan, saknaden, sorgen, som höll min fot från lättsinnets stig. Du var bristen, som ryckte bägaren från min mun och tärningen ur min hand. Du var förtvinans mörker, som bragte fram ljuset, inom mig skänkt af himmelsk makt.
De omgifva sig i hvarje särskildt fall med alla de säkerhetsoch skyddsåtgärder, som äro dem möjliga att åstadkomma, och först i sista instansen vädja de till Guds allmakt och nåd. De säga visserligen, att Gud skyddar och bevarar dem för allt ondt, men darra för hvarje fara, som vore han då försvunnen. Ebba Boström tror helt och fullt på sin Gud, utan spår af fruktan. I beslut och handling följer hon hvad hon kallar » den inre ledningen ». Har hon » hört Guds röst inom sig », lyder hon den och har mod att icke vika för trosförvanters, vänners och rådgifvares olika mening eller ogillande — det må bära eller brista. Mer än en gång, när skulderna * växt hen* De sjukas afgifter m. fl. inkomster räcka naturligtvis icke att underhålla hela den stora anstalten. Till stor del beror den af tillfälliga gåfvor. ne öfver hufvudet och penningnöden varit allvarsamt hotande, har hon dock, i lugn tillit till Gud, skjutit ifrån sig de mest frikostiga anbud om fullständig hjälp, då vid denna hjälp varit villkor fastade, dem hon ansett hindrande för Guds afsikter med hennes verksamhet. Och till sist har hon alltid fått den behöfliga hjälpen och fått den just så som hon önskat, hvilket ytterligare befäst hennes tro. Hon var rik och kunde hafva left ett lif i öfverflöd, tillfredsställande sitt sinne för njutning och skönhet, men hon följde sin mästares ord: » gå bort och sälj allt det du har och gif det de fattiga », och hon gaf intill sista skärfven af sina ägodelar. 1 många år — innan hon vunnit jämvikt — förde hon det mest asketiska lif, försakade allt jordiskt, som kunde skänka henne glädje, däribland musiken, som var henne mycket kär. Under denna tid af andlig jäsning lät hon döpa sig i Stockholms missionshus och var då alls icke statskyrkligt sinnad. Detta, som hon numera anser varit öfverdrift, visar dock helheten i hennes karaktär, allvaret och intensiteten i hennes tro. Vacklandet eller rättare irrandet mellan de olika trossamfundens meningar aflöstes småningom af större måttfullhet och lugn kyrklighet.
Jag tviflar alltså på alt det kan i lag utsättas, ty det är svårt att förutse en sak, när inga elementer till hvad som skall besörjas finnas, utan allt är stäldt på ett annat vis, och det blir vanskligt att för något enda undantag, sorn möjligen gifves, kunna skrifva en lag som allmänt gällande. Skall något härom förekomma, så bör det stå i ett särskildt mom. af denna §, och att de pastorater, som vilja ingå en slik förening, derom böra göra tind. hemställan hos Konungen för att få reglemente. För öfrigt fortsätter jag min anhållan om borttagande af orden "och medel,” och tror att utbytet af desamma till ordet "utvägar" ickegagnar till någonting. Frih. Cederström: Jag har begärt ordet, egentli gen i anledn. af Hr Lagergrens tillstyrkande att flera pastorater skulle äga rätt att få förena sig till ett fatligvårdssamhälle. Den erfarenhet jag har om svårigheten att sämjas inom ett pastorat, sorn består af flera församlingar, och de rättegångar, som uppkommit till följe deraf att flere församlingar kommit under en styrelse, har öfvertyga! mig derom, alt långt ifrån ’att !vinna hvad man åsyftar, så har man skapat en massa af tvister och rättegångar, som blifva utan all ända. Pastorerne sjelfve blifva sakförare hvar för sina pastorater, och i stället för frid och sämja uppväxa stridigheter, split och osämja i landet. Pa - 368 Den ta Mars. storatet bör vara gränsen på landet för faltigvårdssamhället likasom staden i sin helhet måste utgöra ett samhälle, äfven om flera församlingar finnas i densamma. Jag har nu här ett exemplar af det förslag till allmän författning om fattigvården i Riket, som jag utgifvit, öfverlemnande detsamma till R. o. Ad., för att deraf, och vid jemförelsen med det af Utsk:n framställda förslaget, finna, att enkelhet är rådande i det ena och ett compliceradt förhållande i det andra.
Fångvård likväl icke deruti föreslagit någon väsendtlig förändring eller åtminstone till en början, med undanrödjande af spö- och risstraffen samt Kyrkoplikten för enkel tjufnad och första gången utöfvade mindre förbrytelser, lämpat och mildrat straffen efter varande bildnings och tidslynnes fordringar, ej eller tillstyrkt annan förvandling af böter, än den som Lagutskottet! Betankande. 88 I38<> T/igUtskottitt Betånknnittt. finnes föreskri fven i Kongl. Förklaringen den a3 Martu 1807, samt Kongl. Kungörelsen den 6 Maji 1813, endast, med hufvudsakligt åberopande af de uti Utskottets förra Betänkande anförde omständigheter, hvilka, efter Utskottets oförändrade öfvertygelse, innefatta gällande skäl emot antagande för närvarande af den hufvudsakliga förändring uti BrottmålsLagstiftningen, som blifvit ifrågastäld, böra fästa Riksens Högloft. Ständers uppmärksamhet derå, att allmänna Lagens nu gällande stadganden icke lägga ovillkorligt hinder i vägen för öfvergången till ett mildare StraffSystem, hvilken öfvergång Lagskipande Magten, så vidt Utskottet har sig bekant, i sednare tider äfven iagttagit. Åf hvad som blifvit anfördt emot Utskottets förslag, angående Deportationen, hafva de Utskottets Ledamöter, hvilkas Pluralitet bestämt tillstyrkandet deraf, icke trott sig finna skäl att frånträda den öfvertygelse, som derföre legat till grund, nemligen: att det måste vara Statens rätt, att från Samhället utesluta alla dem, hvilka genom grofva brott stört alllmän fred och säkerhet och så medelst förverkat förmånen, att tillgodonjuta samhällets fördelar, samt att denna statens rätt icke vid alla tillfällen kan stanna vid deras uteslutande från samhällets område eller Landsförvisning, utan att det stundom är nödigt att förskaffa Samhället tillräcklig säkerhet, att den förskjutne icke må vidare återkomma } men då Utskottet sålunda ansett sig LogUtskottett Bttinkanden. 1387 Böra förblifva vid tillstyrkandet, att
Den lyder ej och viker ej undan för annat, än makten af den högre lagstiftning, som ock har de rätta medlen i handom lör beliofvens afhjelpande. Pauperismen är i samhälls-organismen en sjukdom, som medelst fattiglagens “skalP och uskolau, eller medelst lagstiftningens recept på fattigvårdsbröd, lika litet botas, som man med bröd kan bota en feber. Lagens befogenhet sträcker sig till alla slagen af laster och brott, som böra bestraffas, och till alla slagen af hotande eller möjliga rättsviolationer, som böra förekommas eller afvärjas: Med sådant är det ock som Staten, i dess egenskap af lagstiftnings-, lagskipningsoch lagverkställighets-institut, egentligen liar att befatta sig, men icke med obrottsliga medborgares enskilda ekonomiska tillgångar eller brister. Men om lagstiftningen inblandar sig deri och staten får att olver de fattiges och förmögnes inbördes ekonomiska ställningar och förhållanden med lagtvång förfoga, så sker dermed inkräktning på så väl de förmögnas sorn fattigas personliga frihet, och så väl förmögenheten, som fattigdomen, blir derigenom stämplad och behandlad såsom brottslighet. Staten tillvällar sig dermed öfver alla eljest fria medborgare ett öfverherrskap, eller öfver alla eljest sjelfmyndiga ett förmynderskap, som försätter dem alla i ett tillstånd af omyndighet, men ett förmynderskap, sorn ock dermed gör sig sjelft alltmera omöjligt. De förmögnas tillgångar, dä de af staten för dess alla sjelfåtagna fattige myndlingars behof alltmera anlitas, skola naturligtvis minskas och medtagas, äfvensom i samma progression de fattiges antal, nöd och helio! nödvändigt skola föröka sig, då de, af staten eller kommunallagen entledigade från omtanken för sjelfförsörjning, naturligtvis blifva alltmera liknöjda och lättjefulla samt alltmera behöfvande. *) Det är alltså begripligt, att allt sådant statens förmynderskap, eliuru öfvertaget för det allmänna välståndets förmedling emellan rika och fattiga, likväl motverkar sitt eget ändamål och utbreder, i stället för allmänt välstånd, ett allmänt elände.
Man kan, om man så vill, räkna fyra olika strömningar inom renaissancen, hvilka hvar efter annan under 16:de eller 17:de århundraden visa sig i de flesta Europeiska länders litteratur. Den första hafva vi redan lärt känna i den unga stridslystna humanismen, som dock, hunnen upp till oss, hade en uteslutande moralisk-didaktisk karakter; den andra är den, som står under inverkan af Tasso och hans samtida, den tredje sluter sig till Marinisterna och den fjerde är den franska klassicismen. Det är den andra formen, som här närmast rörer oss. Hade man vid renaissancens början, åtminstone i Tyskland liksom hos oss, hufvudsakligast fästat sig vid innehållet uti den antika litteraturens alster, så började man nu få ögat upp för formen, likvisst endast den yttre och techniska. Denna hade visserligen af de nylatinska författarne redan länge varit efterbildad; men det gällde nu att på det antika formgrundlaget skapa en vitterhet i landets eget språk. Denna sträfvan gick sålunda ut på att gifva de antika versformerna tillämplighet på de nyare språken och grunda en nationel vitterhet i antik form. Mången hann visserligen aldrig ut ur en tom, själlös formalism; men der en kraftig och sjelfständig skaparkraft tog saken om hand, frambragtes dock poetiska mästerverk. Det är denna rigtning, som betecknas af Tasso, Trissino, Ruccelai i Italien, af Malherbe, Marot, Ronsard och plejadskolan i Frankrike, af Dan. Heinsius, Hooft och Vondel i Holland, i viss mån af Ben Jonson i England, samt af Opitz och första schlesiska skolan i Tyskland. Hos oss är Stjernhjelm denna rigtnings första och förnämsta representant. ”Med honom begynner,” säger Atterbom, ”den inhemska poesien såsom konst, och i denna mening hälsas han med skäl som skaldekonstens fader”423. Stjernhjelm hörde dock ingalunda till dem, hvilka fastnade i formen; han hade en äkta skaldenatur, fastän de stora anlagen på grund af hans utomordentliga mångsidighet icke hunno till fullständig utbildning. Ehuru
BorgareStånden finna i sin ordning, att denna anhållan frånträda, då ett sådant införande nu mera ej är verkställbar!, sedan denna almanachan länge sedan är af trycket utgtfven och till landsorterna afjand, samt för flere månader sedan till allmänheten försåld. Större delen af allmogen är deraf redan innehafvare, och landsorter finnas, hvilkas lie» 14Ö0 Ecsv. och Ekqn. Utsk. BetåhkandeiU Iiof häraf är nppfyldt, och hvarest således ytterligare inköp icke kan ega ram. Då dessutom i Utskottens bifallna Betänkanden är föreslaget, att, så snart Kongl. Maj:t fattat sitt höga Beslut och den nya Författningen i Nåder låtit utfärda, ett exemplar deraf med åtföljande reductionstabeller må genast till hvarje kyrka försändas, torde de Respective RiksStånden linna något tillägg i denna del icke vara behöfligt, eller någon förändrad åtgärd icke nu mera verkställ* bar. Stockholm den 4 Nov. 1823. t®»-«©oooQoocos-*S" Ankom den 10 Nov. 1823. VÖräsamt Memorial. Sedan Allmänna Besvärsoch Ekonomiutskottet, i anledning af väckte Motio - Besil, och Ekon. Utsk. Betånkanden. iföl ner, den 21 sistlidne Juli afgifvit Betänkan* da N:o 60, rörande nödvändigheten af krön» ta feolskrindor och angående kolmätare, hvilket Betänkande af Höglofl.
Bok eller Skrift, eller begäres, under sakens lopp, förbud emot widare försäljning, äge Under-Ratt att jemwäl derom förordna efter de grunder, som af denna Förordning ivid handen giswas, samt öfriga förekommande giltiga omständigheter. ck:o Af Under-Rätt upptagas till blott undersökning och utredande alla sädana mäl, som med anledning af 3:djc § i denna Förordning innefatta ätal öfwer Skrifters mer eller mindre brottsliga innehäll; eller angä försummad Theologisk Censur, eller Periodiska Skrifters inrättning, med afseende till andras pästädda Rätt; eller tryckning af Rättegängs, och andra Allmänna Handlingar med olofligt bifogade noter och anmärkningar, som tillika äro till sjelfwa innchället förgripliga; eller Domqwal ä Laga kraft wunna Utslag; eller Historiska berättelser och Anecdoter af den art, som i slutet af 4:de § förbjndne blifwit. Sedan undersökningen blifwit fullbordad, och Parterne gjort sina slutliga erindringar, ware Under-Rätt, utan att ingä i pröfning af sjelfwa saken, skyldig att inom 30:de dagen derefter, wid En Riksdalers böter för hwarjc Bilaga till Meni. N:o 10. 233 dag, som deröfwer pä tiden utdrages, insända till Swea Hos-Rätt den hällna ransakningen, jemte alla till mälet hörande Handlingar. 5: o Hof-Rätten bör, sä snart ransakningen inkommit, remittera den, jemte öfriga ätföljande Handlingar, till den af Riksens Ständer tillförordnade Trycksrihetö-Committee, hwilkcn äger att sitt utlätandc i mälet afgifwa, hwarefter, och sedan (5ommitteens yttrande till Hof-Rätten inkommit, bemälde Rätt äligger att saken till slutligt afgörande utan uppskof företaga. 6:o Under-Rätt äger deremot att, efter »vederbörlig pröfning.