Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid den undersökning, som den comité', hvaraf jag äfven hade äran vara ledamot, i detta afseende an - Den 9 Maj e. m. 513 anställde, fann man bland annat, att, utom den ganska betydliga ränta till Kronan, sorn rustbållen kunde vara underkastade, de dertill anslagna augmentshemmanen voro melan tillräckliga alt bestrida rustningskostnaden. Att nu göra en allmän nedsättning, utan föreg:de undersökning i afseende pä de rustande, vore icke rikligt. — I afseende på formen är förut ådagalagdt, både i reservationen, som finnes betänk, vidfogad, äfvensom af en ledamot inom detta Stånd , hvars insigter i denna fråga äro villa större än mina, att formen icke är riktigt iakttagen. Hvad sjelfva afgiften beträffar, så och då passevolanccn grundar sig på contract, oell det finnes en cassa, som tillhör de passevolance-skyldige, och öfverskottet af denna cassa borde tillfalla Kronan, om bon åtog sig passevolanternes skyldighet, borde det stallas så lill, alt Ständerne, lemnande ett tilli äckligt anslag för att betacka utgifterna, hemställde lill K. M , att K.M. täcktes göra de passevolanceskyldiga den propus., att de, under 5 års lid, befriades från erläggande af passevolance-afgift, alt afstå den cassans behållning, som tillhör dem, samt alt Konungen intill nästa riksdag täcktes göra en undersökning i livad mån de särskildta förhållandena i afseende på rustbållen kunde göra det billigt, alt äfven för framtiden en sådan nedsättning kunde komma de rustande till godo. För framtiden anser jag, att eftergiften icke bör ske permanent, utan från riksdag till riksdag, så alt afgiften åter kan utgå, om så skulle erfordras. Deremot kan jag icke ingå på Hr Lefrens sats, att i räkenskapen tippoch afföra passevolance-afgiflen, eller atti utgiftstitlarna gifva den en mera varaktig form ; — sådant står i strid med våra grundlagar.
han sig bädden och stirrade på den sjuke; huru fick han nu ej plötsligt blicken upp för hans förändrade utseende, de insjunkna ögonen och de kantiga aftärda kinderna. Så- dant hade icke skett på en och två dagar, åhnej; det var icke heller spåren efter ett lif i syndiga nöjen, det var vittnesbördet om ansträngdt arbete, genomvakade nätter och försakelser, en redlig själs ärliga kamp för att bana sig väg. Ja, det var j u så han velat hafva det, det var j u därtill professorn själf så strängt hänvisat honom. Han hade bara glömt att icke alla ägde en sådan jättekraft som han, och att järnhård flit kunde nöta ut en klenare hälsa. Han kände icke igen sin egen röst, så tonlös var den, när han frågade: » Hur är det med dig, gosse? » » Inte så bra, fruktar jag, » svarade studenten med sitt behagliga leende. » Jag har en smula feber! » suckar som ohörda genombäfvade det tysta sjukrummet! Dock ej alldeles ohörda, Professorn hade för länge sedan gjort upp sin räkning med religionen; om han icke tviflade på en » försyn », hade han åtminstone icke frågat därefter — nu var det annorlunda. När jungfru Fina sakta gråtande stod vid bädden och snyftade: » Här förmår ingen jordisk läkare någonting, nu ha vi bara vår Herres barmhärtighet att lita oss till, » då knäpptes som af sig själfva de styfnade händerna, och ett ljudlöst, men brinnande rop om hjälp höjde sig mot himlen ur djupet af den lärde mannens hjärta. » Seså, res på dig, min gosse !.-.- Han svepte pälsen omkring honom. » Nu gå vi. » Knut var så yr i hufvudet, att han höll på att falla, men professorn höll honom stadigt uppe, och innan han riktigt kom sig för, låg han bakom den gröna skärmen i den gamle herms egen utsökta järnsäng, och gamla Fina smålog genom tårar vid hufvudgärden. Och hans bön blef hörd! Efter dagar af hopp och fruktan segrade Knuts lifskraftiga natur slutligen öfver döden, och han återskänktes till lifvet.
Sandels) — hvartill äfven må anföras, att intet Const.Utsk., under loppet af dessa sex riksdagar, gjort anmärkt), vid den af lagrummet sålunda gjorda tillämpning,— nu kan, i följd af en derefter vidtagen grundlags-fö r ä n d r i n g , genom dennes retroactiva tillämpning, rättvisligen blifva tillintetgjord, och örn detta icke skulle leda till störtande af allt förtroende för gällande rättigheter. Men isynnerhet får jag hemställa till hvarje jurist, huruvida någonsin en casus adjudicatus medelst en lagförändring eller lagförklaring retroactivt kan tillintetgöras, och om ett sådant förfarande icke vore att våldföra all rättsgrund för lagskipningen ifrån hedenhös till närvar, tider." ”Att Jag icke kan verka retroactivt är ensamt en mer än tillräcklig grund för frågans afgörande; men skulle andra skäl erfordras, finnas många att framte, hvilka på det mest evidenta sätt bevisa oriktighelen af de argumenter man yttrat i en motsatt riktning.” "Man har påstått att den af R. St. år i83o vidtagna förändring af Reg.Ffns 87 § endast var en lagförklaring och icke en 1 a g för a n d r i n g; men härvid är att anmärka, alt sjelfva grundlagen förer rubriken: "K. M:s "och R. St:s fastställda Reg.Form af den 6 Juni 180g, med "de derefter och sist vid riksdagen i Stockholm 1828, 182g "och i83o af K. M. och R. St. antagna förändringar;” således nyttjas ordet förändringar, men icke ordet förklaringar, hvarföre tvifvelsmål i frågan så mycket mindre torde kunna uppstå, som 83 J:n Reg.
Prest-embetet tillhörande göromål och förrättningar, i likhet med hvad uti nu gällande Skol-ordning finnes föreskrifvet; hvarjemte blifvit förklaradt, att förslaget till upphäfvande af dubbel tjenstårsheräkning vid Läroverken alldeles icke afser någon rubbning i nuvarande innehafvares rätt, icke heller ifrågasattes till antagande, utan i ett sammanhang, med upphäfvande och förändring af ali slags förhöjd tjenstårs-beräkning. Emot detta Ecclesiastik-Utsköltets förslag har en Ledamot, Herr Contracts-Prosten Lignell, sig reserverat, och, med åberopande af hvad bans motion i ämnet innehåller, vidare yttrat: att den farhåga man framställt, att Läroverken skulle lida genom den åsyftade förändringen, vöre öfver - 6 Allm. Besv. och Occon. Ulsh.
På dessa skäl tillstyrkte Krigsoch Kammar-kollegierne i underdånighet, att Kongl. Maj:t måtte till Rikets nästsammanträdande Ständer aflåta nådig proposition om befrielse för rusthållarne i Iiungsöhrs län från erläggande af den nu utgående lösen för deras räntedagsverken, och om rättighet för dem att af sina augments-hemman uppbära lösen efter markegång för de i dessa hemmans räntor ingående dagsverken; och som, i händelse en sådan eftergift skulle mcdgifvas, ett motsvarande statsanslag blefve nödigt för stuteri-öfverstyrelsen, som för Strömsholms stuteris räkning uppbär lösen efter markegångspris af rusthållsoch augmenls-hemrnan för 9,163/^ dagsverken, uppgående efter medeltal för de sista 10 åren till 4,132 R:dr 8 sk. 9 r:st, hemställde kollegierne i underdånighet, att ett dylikt statsanslag mätte af Rikets Ständer i nåder äskas; hvaremot i sådant 8 Stats-Utskotlets Utlåtande, N:o 273. fall den hemmanen i Kungs Barkarö socken, i ersättning för de af dem utgjorde dagsverken, jemlikt Kongl. Brefvet den 25 Februari 1685, förunnade kronotionde spanmål, 13 tunnor, borde, enär ränte-dagsverkena i denna socken komme att af rusthållarne åtnjutas, till statsverket åter indragas. Vid föredragning af detta ärende den 5 Juni 1850 förklarade likväl Kongl. Majit, att då Rikets sednast församlade Ständer uti underdånig skrifvelse den 2 Augusti 1848 tillkännagifva sig icke hafva kunnat bifalla Kongl. Maj:Is till dem aflåtna nådiga proposition, att, uppå då framställda skäl, rusthållarne inom det sä kallade Kungsöhrs län måtte befrias finn erläggande af lösen för de ränte-dagsverken, som af dessa rusthållares stam-hemman borde utgöras, funne Kongl. Majit icke lämpligt, att någon ytterligare nådig proposition i samma ämne till Rikets Ständer aflåta.
Nej — 23. I följd hvaraf, och sedan det öfver voteringen serskildt förde Protocoll blifvit uppläst, Herr Grejven och Landt-Marskalken förklarade, det usta Punkten uti RiddarhusUtskottets Memorial således blifvit af Ridderskapet och Adeln bifallen. 2:dra och 3:dje punkterne blefvo, uppå gjorde propositioner, af Ridderskapet och Adeln gil* lade. 4:de Punkten ansågs icke erfordra någon åtgärd. 5tte Punkten bifölls» fttn 4 Otto ber e. mi 6;te Punkten erfordrade ieke nSgon åtgärd, 7sde Punkten bifölls» 8:de Punkten erfordrade icke någon åtgärcL 9’da Punkten blef af Ridderskapet och Ådeli» gillad. 10:de Punkten ansågs icke erfordra någor» åtgärd. nite och |3;te Punkterna blefvo, uppå gjorde propositioner, utaf Ridderskapet och Adela bifallne. Vid i jrde Punkten erfordrades icke något» åtgärd» 34;de Punktera Herr Riben, Carl Wilhelm'. Den om ständighet, att Ridderskapets och Adelns protocoll för »ista Riksdag ännu efter fem långa års förlopp icke äro för allmänheten tillgänglige är af för stor vigt att kunna undfalla någons uppmärksamhet. Redan för 4 månader sedan väcktes en motion utaf Herr Rosenblad om anmodan till StatsUtskottet att upplysa, huru stor del af nämnde Protocoll vöre till utdelning färdig , , hvarvid jag fogade den anhållan, att Utskottet ville uppgifva orsaken, hvarföre icke Protocollen voro cornplett tryckte. Denna remiss har ännu ej af StatsTJtskottet blifvit besvarad, och det är således välj Den 4 October t, m, att Riddarhusutskott genom en sl ganska utförlig framställning beredt oss kännedom af ämnet. Anledning till anmärkningar tyckes här icke saknas.
Från Ktesifon till Herakles' stoder vittnade folken deras undergärningar, tills slutligen även hos människorna den obeskrivliga kraften var försvunnen. Dessa äro de tecken, jag iakttagit hos skuggan, och av vilka jag sluter till en stor förändring hos det skuggande. Men varuti består nu denna förändring och varifrån har hon uppkommit? Denna fråga har sysselsatt min själ under de långa år jag tillbragt här i ensamheten. Och när jag hade forskat i tio år, i tjugu år och försökt många olika vägar för att intränga i denna hemlighet, så måste jag dock slutligen stanna vid den förmodan, som i första ögonblicket av mitt tänkande i detta ämne trängde sig på mig, men vilken jag då förkastade såsom låg och ofilosofisk. De naturlagar (så är min tanke), vilka råda i människovärlden, äro skuggor av andevärldens och finna i dem sin motsvarighet. Den lag, som bjuder, att människan skall födas, åldras och dö, är en skugga av den lag, som de olympiske voro underkastade. De hava, dock i högre mening än de mänsklige, blivit födda det säger själva myten de hava åldrats, och de äro döda. Den store Pan är död, Apollon är död, de väsen, som våra fäder dyrkade, äro döda. Häpna ej, Krysanteus, över mina ord! De innehålla intet hädiskt. Dessa väsen, goda och dyrkansvärda, som uppfyllde världen med skönhet och glädje, som älskade de dygdige, värnade samhällena och straffade brottslingar, voro dödliga som människan, deras skyddsling, och odödliga som hon. O, låg jag ej redan som yngling framför min Apollons bild och skådade hela timmar i hans anlete, hänförd av hans lugna, övermänskliga skönhet! Och likväl strömmade mina tårar, ty ju längre jag betraktade honom, dess mer smältande genomskimrades hans skönhet av ett vemod, olympiskt och övermänskligt som hon, och jag undrade, om konstnärn medvetet hade inlagt detta drag i sitt verk, eller om det nödvändigt, utan konstnärens uppsåt, åtföljer den högsta, i former framställbara skönhet. Jag vet nu det dragets betydelse: det var medvetandet av dödligheten.
Han önskade derföre, ar Nidderffapets ^och Adelns beslut mätte snart med de öfrige Ständen cominumcei'35, jemte Utbedjande, at, VM möjligt wore i förmiddag fa inhämta deras beslut. Wore desamma med Ridderffaper och Adeln instämmande, dä först ansäge Herr Grefwen formligt, ar walet företogs, och dä önskade han, ar, cii lidens wmnande, detsamma kunde i eftermiddag för sig ga. Detta blef uppä Herr Landt-Marskalkens kro^ositiou af Ridderffaper och Adeln bifallit. Gref» 8l4 Den 17 Mars. Grefwe körner begärde at protocollsUtdraget mätte sä stiliseras, at deraf wisades, det den 7Z tz. af Riksdags-Ordningen wore den ensamt lämpelige lil detta mäl. Grefwe (Zzcklenbor^, ssoban kkenuinA, yttrade sig icke kunna, anse frägan om Branwinsbrännings-rättighet för Städcrne Stockholm och Götheberg wara at anse säfom en Oeconomisk fråga. Blefwe en sädan rättighet desse Städers Jnwänare rilerkänd, och i följe deraf Bränwins-brännings utgörande dem älagv, men desse Städer sedermera icke skulle finna sin räkning uti at tillverka Branwin, kunde de möjligen hos Kongl. Maj:t derifrän söka befrielse, under namn af, ar frägan wore O-conow.ijk, samt ac dest afgörande pä Kongs. Majus Egit Höga godtfinnande ankommr. Skulle Kongl. Maju dem en sadan befrielse bewilja, sä följde deraf, at en minskning uti den päräknade Brauwins-Bewilluingen upkomme, och SrarsWerker kunde i brist pä denna inkomst möjligen räka i förlägenhet.
Vid sistl. riksdag afgaf Ekon.Utsk. elt betänk, deruti tillstyrktes, alt all privilegierad jord skulle lika med kronooch kronoskalte-jorden deltaga i fjerdingsmännens aflöning. R. o. Ad. afslog detta betänk, på den grund, att den privilegierade jorden var genom de adliga privilegierne befriad från denna tunga. Uti det vid denna riksdag afgifna betänk, har Utsk. raedgifvit, alt så är förhållandet, men hemställt till R. o. Adis billighetskänsla och välvilja, huruvida R. o. Ad. icke ville gå in derpå, att äfven den privilegierade jorden deltager i fjerdingsmanna-bestyret. Under sådana förhållanden synes mig billigheten tala för elt dylikt medgifvande. Inom flere orter deltaga redan säteri-egare frivilligt i bestyret, och jag tror icke, att det skall möta någon ovilja, om R. St. besluta, att all jord skall i bestyret deltaga. Jemte det jag således vördsamt tillstyrker bifall till Utskis betänk, får jag tillika fästa upmärksamheten derpå, att då Utsk. troligen velat, alt all jord skall i bestyret deltaga, Utskis utlåt, likväl är ofullständigt, enär det endast sagt; ”att delta bestyr skulle utsträckas till säterier, rå och rörs samt insockne frälsehemman, äfvensom till boställens, skattlagda eller bebyggda lägenheters, samt fabrikers och andra verks innehafvare”. Jag anser sä väl billigheten som konseqvensen fordra, att all jord älägges detta besvär, hvadan jag anser detsamma således böra utsträckas icke blott till de af Utsk. upräknade hemman och lägenheter utan äfven till kungsladugårdar, akademihemman, gästgifverier med de flere hemman och lägenheter, som härunder kunna inbegripas.
Öfverallt å landsbyggden, hör man uttryckas liflig» önskningar , att genom fridsförstörarnes allvarliga och ändamålsenliga bestraffning, vinna emot deras våldsamheter ett lika säkert värn, som landet, genom sin Konungs vishet och kraft redan länge ägt emot utländskt våld och förtryck. Orsakerna till de öfverhand tagande tjufnaderne torde, så val som vanligen orsakerne till allt ondt, vara flerfalldige. Vårdslösad uppfostran, förkolnad Christendom, vanhedrande straff för de första afvikelserne från lagens och sedlighetens bud och derigenom betagen utväg till uppkomst inom samhället, ofullkomlighet i bevaknings-anstalter, hvarmedelst tillfälle lemnäs till rymningar från fängelserne, samt till sysslolöshet och inläring i vanart under vistandet derstädes, torde gemensamt hafva bidragit till brottmålens , synnerligen tjufnadernes ökade antal. Likaledes ock, utan att klandra de af ett billigt afseende å mensklighetens fordringar föranledde stadganden, sorn tid efter annan åtgått angående dels förbättrade anstalter till Arrestanters underhåll och beklädnad, dels deras skyddande emot godtyck - Den li Februarii, Jig behandling, måste man endast beklaga, det Statens tillgångar icke medgifvit, att låta sådane stadganden gå i bredd med anstalter till brottslingarnes moraliska förbättring , medelst deras afskiljande från hvarandra, eller sysselsättande med arbete; ty i samma mån som de nu tyckt sig finna att Staten sorgfälligt 6örjer för alla deras behof och lika sorgfälligt skyddar dem från allt annat lidande, är det i lagen bestämde straff, som de ofta genom bristande bevisning undgå, hafva de vant sig att anse frihetens förlust ersatt genom oberoendet af Husbönders inseende och genom den försörjning de utan behof af arbete åtnjuta.
St:s Bmko-Uiskott>. 17 rörde utgifter för silfverindragningen hafva varit besparade och deremot ett ganska betydligt belopp i ränta af Handelshusen i Hamburg och Altona tillgodokonnnit Banken, derest Fullmäktige varit berättigade att låta Bankens behållningar å utrikes ort qvarstå intilldess antingen silfver för myntning ovilkorligen erfordrats eller, genom dragning af vexlar, samma behållningar kunnat tagas i anspråk, i hvilket sednare läll en kurs-vinst för Banken jemväl uppstått. Och då Bankens ifrågavarande behållningar kunna å liera ansedda utländska handelshus fördelas, hör någon förlust för Banken icke vara att befara genom utsträckning i nu angifna syftning af föreskriften i Banko-Reglementets 109 §. Undertecknade Chartau och Arfvedson hafva fortfarande utöfvat de med vexelköp och försäljning förenade göromål och bestyr. § 22. I händelse Rikets Ständer skulle anse lämpligt att vidare bibehålla den på grund Seddstooken9 af 29 § i Banko-Reglementet inrättade anstalt till förekommande af penninge-försändberäkning, ningar med posterna, torde Högloft. Utskottet inse angelägenheten deraf att bland de poster, som, jemlikt Reglementets 115 §, böra vid beräkningen af sedelstock afdragas, jemväl må införas ”förskott till Postremissmedels-räkningen,” emedan i annat läll uppgifterne öfver sedelstock skulle komma att utvisa ett öfverskridande af maximum för densamma, hvilket i sjelfva verket icke egt rum. § 23. Sedan Kongl. Majit i Nåder förordnat att efter 1856 åi’s ingång dittills använda Myntning präglar för silfvermyntet icke vidare finge begagnas och det vid nämnde tidpunkt i af silfver. Banken befintliga förråd af myntadt silfver ej kunde anses vara för utvexlingens jemna gång tillräckligt, anhöllo Fullmäktige, i skrifvelse af den 10 Januari detta år, hos Kongl. Maj :ts och Rikets Stats-Kontor, derunder Kongl.
Besynnerligt nog, blef denna tystnad, beledsagad af Margaretas vid dylika tillfällen grufligt uppretande, emedan lugna och milda blick, alldeles odräglig i Augustas tycke, och hon yttrade en dag till sin Kammarjungfru, i hvilkens sällskap hon annars, sedan Margaretas ankomst, fann allt mindre och mindre behag: „Mamsell Brinck och Mademoiselle Saint George blefvo åtminstone onda och grälade, och slutade alltid med att glömma hvad de voro onda för Denna Bonne Amie hvarken grälar eller blir ond. Det är alldeles för horribelt.“ „Vet Fröken hvad, jag tror hon är både falsk och helig, och tror sig vara något präcktigt. Vore jag som Fröken, bad jag Grefvinnan att bli af med henne.“ Sista orden af det goda rådet dogo bort på Kammarjungfruns darrande läppar, ty Margareta, som utan att höras, kommit in, stod nu framför de bägge språkande. Vid hennes åsyn öfverhöljde en blossande rodnad Augustas kinder, i hvilkens själ något rörde sig, liknande samvetsförebråelser, men Margareta såg ut som vanligt, – det kunde således vara möjligt att hon ingenting hört. Augusta smickrade sig dermed och utan att så noga veta hvad hon ärnade företaga stadnade hon i rummet, hvilket Kammarjungfrun hufvudstupa lemnat. „Klockan är fem“ sade efter en stund, Margareta. „Jag har ondt i hufvudet, jag kan icke läsa“ svarade Augusta. Margareta såg på henne; Augusta träffades af hennes blick. Augustas förskräckelse nyss vid åsynen af Margareta, samt det missnöje med sig sjelf och Kammarjungfrun, hon ej kunde låta bli att hysa, frambröt hos den retliga flickan såsom vrede. Glömmande sig för första gången helt och hållet emot Margareta sade hon: „Hvarföre ser Bonne Amie på mig? Kanske Bonne Amie icke tror mig? Det är en stor skam af Bonne Amie att tro att jag ljuger,“ kastade sig på en soffa, och en störtflod af tårar gaf nu luft åt hennes inre oro.
I likhet med den siste värde talaren får jag förklara, att afsigten med den af mig förut gjorda hemställan endast varit att söka bevara den frånvarandes rätt. Efter den nu företagna voteringens slut, befunnos rösterna hafva utfallit sålunda: Ja — 160. Nej — 92. Hr Roos: Enär voteringen utfallit sålunda, att 160 röstat Ja, och 92 icke bifallit Hr Printzenskölds förslag, men Riksd.- Ordn. bestämmer, att minst | af ett Stånds ledamöter skola instämma i väckt yrkande om en ledamots uteslutande från det Stånd, till hvilket han hörer, hemställer jag, att, då en sådan 120 Den 6 December. pluralitet icke hår förefinnes, Hr Gr. o. Landtm, ville förklara Hr Printzenskölds förslag hafva förfallit. Hr Ribbing, Arvid: Jag anhåller att få i prot. inlaget, det jag röstat nej. Hr Cederschiöld: Emot det beslut R. o. Ad. nu fattat får jag anmäla min reservation, och tillika beklaga att R. o. Ad. icke genom remiss till vederbörl. Utskott, gått tillväga på ett sätt, sorn, enl. min tanke, hade öfverensstämt med, såväl Grundlagens uttryckliga föreskrift, som R. o. Ad:s egen värdighet. I afseende på den åsigt Hr Roos framställt, att det skulle erfordras en pluralitet af § för Hr Munck af Rosenschölds uteslutande, får jag förklara att denna åsigt grundar sig på ett fullkomligt misstag, och att endast enkel pluralitet är tillräcklig att bestämma en sådan utgång, sorn denna fråga nu fått. Frih. Banér, Johan: Jag anhåller att få i prot. antecknadt, det jag med min röst icke bidragit till det af R. o. Ad. nu fattade beslut. Hr Printzensköld:
af den sedan lång tid tillbaka afhandlade frågan om jemkningar i Blekingska båtsmans-indelningen innefattar en väsentlig afvikelse från de af Kongl. Majit och Rikets Ständer åren 1834—1833 i detta afseende beslutade och fastställde grunder. Genom 1833 års Kongl. Bref voro nemligen samtlige ränte-tagare försäkrade om den af båda Stats-makterna till deras förmån medgifna förändring i öfverskotts-räntornas utgörande efter årlig markegång i stället för efter kronovärdi, men ränte-gifvarne åter ålades att utgöra ifrågavarande utskvlder efter nyssnämnde förändrade grund samt tillerkändes, såsom ersättning härför, förmånen af ränte-nedsattning eller förmedling för de hemman, som deraf funnos vara i behof; — hvaremot Kongl. Majit nu behagat föreslå, att ränte-gifvarne hädanefter skulle, på samma sätt som skett före är 1844, dä omförmälde förändring sattes i verket, få utgöra öfverskotts-räntorna efter kronovärdi utan förvandling, samt att ränte-tagarne skulle genom stats-medel hållas skadeslöse för den förlust, som härigenom dem tillskyndades. Utskottet anser emellertid den omständigheten, att de vid 1834—1833 års Riksdag i detta hänseende beslutade åtgärder redan, sedan liera år tillbaka, kommit till verkställighet, icke utgöra något oviIkorligt hinder för att deruti vidtaga någon förändring, om grundade skäl dertill förefinna» och enskildes rättigheter ej derigenom förnärmas. Härvid torde Utskottet icke böra förtiga sin öfvertygelse derom, att, vid meddelandet af ofvan omförmälde beslut vid 1834 —1833 års Riksmöte, ej allt det afseende blifvit fästadt å båda de i frågan intresserade parternas rätt och bästa, som varit med billigheten öfverensstämmande.