Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan ryttarne affärdats med order att patrullera på vägen mellan byn och kapellet, inträdde processionen i templet, och pastor Suenonius tillsköt bakom densamma den rostiga dörrigeln. Kyrkan var svagt upplyst: två ljus på predikostolen och tvenne andra på altaret spridde ett svagt sken öfver de vapensköldar och råa målningar, som prydde väggarne och läto några klumpiga beläten af Jungfru Maria och apostlarne spöklikt framskymta ur de mörka nischerna. På altarrundeln satt en gestalt med korslagda armar. Då processionen inträdde, sågs den resa sig upp och försvinna genom dörren till sakristian. Det var bödeln. Derinifrån genljödo hammarslag, som förkunnade, att bödelsdrängen ännu icke slutat de nödiga förberedelserna. Pastor Suenonius befallde nu de darrande, af hemska aningar uppfyllda qvinnorna att sätta sig i bänkarne, hvarefter han begaf sig till sakristian, för att taga bödelns arbete i ögonsigte. Under tiden steg den andre prestmannen framför altaret samt uppläste med dof röst syndabekännelsen och några för tillfället lämpliga böner. Sedan dessa voro slutade, besteg Suenonius predikostolen. Hans magra ansigte med dess djupa ögonhålor och insjunkna kinder liknade vid denna matta belysningen en dödskalle. Efter att några ögonblick hafva lutat pannan mot skranket, upplyfte han sitt hufvud och började uppläsa den ingångsbön, han valt till sin förestående straffoch förmaningspredikan. Hans röst, djupare och ihåligare än vanligt, uppfyllde kapellet och återljöd från de mörka, tomma läktarne. Det förekom åhörarne, som om osynliga andeväsen deruppifrån upprepat hans ord. Men plötsligt blef hans röst osäker ... den öfvergick i oartikulerade ljud och tystnade derefter. Åhörarne betraktade honom med förfäran. Han stod blek och stilla som en bildstod med blicken oaflåtligt fästad på ett mörkt hörn af kapellet.
In ventarii-persedlar af olika slag, utan äfven från den skiljaktighet, som emellan dessa begge inrättningar nödvändigt måste uppstå, och af efterföljande kan inhemtas, Å Serafimer-Lazarettet intages circa i44 personer, deraf minst en tredjedel qvinnor; hälften af detta sjukantal kan troligen anses sängliggande. Qvinnorne nyttja lika ofta sina egna, som Sjukhusets persedlar. De sjuka vårdas i circa 27 rum, och eldslädernes antal är omkring 47- a Underläkare bo på stället. 6 tjenstgörande Läkare hafva ingen aflöning, utan biträda endast för sin undervisning. A Allmänna Garnisonssjukhuset hafva varit intagne ända till 283 personer dagligen, deraf endast karlar. Af detta antal anses tvåtredjedelar kunna gå uppe, äta full portion, inberäknad frukost, som ej bestås på Lazarettet, och slita Sjukhusets kläder. De sjuka vårdas i omkring 5o å 60 rum, och de hegagnade eldstädernes antal har varit 91. 8 Underläkare och 6 Medicinal drängar hafva aflöning, Medicamenter för de utom Sjukhuset skötte Militärer hafva år 1828 ensamt uppgått till i,836 R:dr 20 sk. Beträffande fourageringen för värfvade 6o Deo 11 Maji f. m. Cavalleriets oell Artilleriets 1,289 hästar, så har Kongl. Maj:t i Nåder uppgifvit behofvet dertill erfordra 142,692 R:dr 23 sk. 4 rst., hvaremot StatsUtskoltet icke tillstyrkt större anslag, än 118,873 R:dr. Utskottet har, hvad Kronprinsens HusarRegemente beträffar, icke ansett något ökadt anslag för detta Regementes fouragering erfordras, enär EsquadronsCheferne icke uppsagt de med dem år 1815 ingångne PassevolanceContract.
Allom någon stulle ästunda, att lillwexea fig CreditSedlar emot Bancornynt, sädant borde tillåtas: m.n da Allmanhelen i banssortecnc sakna tillfälle, att pä delta fatt förskaffa sig nya och »rukbaraCrcdit-Seotar, IkorStäts-Utstvttet, alt Transport 169,947: 24, — Transport 169,947: »4, — l en annan iväg, ej mindre skulle kunna herodes tillgäng pä Crcdit-Sed» lar i Landsortcrne, än alwen i någon mätto afhielpas de olägenheter, vylike t oimopp warande sörstitne Sedlar förordna, lom Kongl.Maj:t i Räder täckes tillära, att om och när wederbörande rill Manskaps asiöning och dylikc utgifter skulle rcquirera Crcdit-Scdlsr i stället för Banco-Sedlar, Kongl. Stats - Cvntoiret dämä frän RiksgäldS.Cvntvlret utaf ben i Crcdit-Sedlar influtne Uppbörd uttaga de summor i sädane Sedlar, som wedett börande till förenämnde behof öslunda: 4:0. Bör RiksgäldsCvntoiret erhälla tillgäng för de utgifter, som uppkomma i följd af Riksens Ständers beslut och med anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Propofition rörande Rikets Utländske skuld, och bwarr igenom en ärlig interetzeutgiftuti Utländsttmynt. stigande efter pari Cours till 46;,801 R:d. r4 2 r:st. förswunnit, nemi.
I händelse hvad Utskottet nu tillstyrkt varder bifallet, torde, angående tiden för ifrågavarande arfvodes utbetalning, böra föreskrifvas: att det för hvartdera året anvisade arfvode må, sedan ofvanberörda åligganden för samma år visats vara vederbörligen fullgjorda, efter nästderpåföljande årets ingång af Fullmägtige utbetalas. Stockholm den 28 Maj 1866. Memorial, angående fortfarande understöds beviljande för enkeoch pupill-kassan vid Riksgälds-kontoret. (R. A.) I enlighet med förvaltarnes af den vid Riksgälds-kontoret bildade enkeoch pupill-kassa hos Fullmägtige i nämnda Kontor derom framställda begäran, hafva bemälde Fullmägtige uti en till Stats-Utskottet den 3 innevarande månad aflåten skrifvelse hemställt, att det, jemlikt 194 § i Riksgälds-kontorets nu gällande Reglemente, nämnda kassa sedan mer än 20 år tillbaka vid hvarje riksdag beviljade vilkorliga anslag af högst 2,250 R:dr måtte, under förut dervid fästade förbehåll, fortfarande få utgå. Såsom stöd härför har blifvit anfördt att, ehuru det ifrågavarande vilkorliga anslaget hvarken för sednast förflutna eller närmast föregående år behöft anlitas, enär nämnda kassas inkomster för dessa år lemnat full tillgång till utgifternas bestridande, kunde dock fortfarandet af ett sådant förhållande icke för den kommande tiden med säkerhet påräknas.
Följderna af denna hushåll ningens förvridning ligga för öppen dag. Man känner verkan, men låtsar icke veta orsaken. I liela Europa gifves icke något land, af naturen mera gynnadt eller rikare på lifsförnödenhet ter, relativt till folkmängden, och af utländningen mindre beroende än Sverige. Det är salt, sill, communion-vin, medicinalier och några få andra arliclar, vi oundgängligen behöfva införskrifva. Skulle icke våra åkerfält, i vissa landskap, i fruktbarhet, öfverträffande andra länders, våra ängar, våra vida betesmarker lemna föda åt 3 millioner menniskor, och dertill med ett icke obetydligt öfverskott till export.? Och våra skogar samt rika och förträffliga bergverk borde icke de gifva en afundsvärd national-rikedom. Hvilka fält att odla? hvilka skatter att uppgräfva af härdiga händer! Likväl kan icke Sverige under stilla freden föda sina barn, det Sverige, som fordom Bev.r, Lag-, samt Allm. Besv,- och Eicon.-Utskottens Betänkande, M i. 33 fordom, ehuru mindre odladt, kunde underhålla utländska härar jemte sina egna försvarare, uthärda inhemska krig, låta skaror af hundra tusen man i olika rigtningar genomtåga sina landamären, under en ordning och krigstukt, att bonden icke hade fog alt klaga öfver en hönäs bortröfvande, enligt historiens intyg: delta Sverige sättes nu stundom i förlägenhet deraf, att en handfull folk tågar genom dess bördigaste prövincer till ett öfningsläger och klagar öfver tyngden af ett sådant, som blott varar 14 dagar; det Sverige, som under Gustaf den l:stes tid exporterade både säd och ladugårdsproducter tili stora summor, mäste nu sjelf köpa, synnerligast af sednare slaget, för millioner. Med kännedom häraf bör man väl undra på hvart penningen tagit vägen, eller på den financiella vanmagt, hvari landet är försänkt, när vi i bränvin årligen slösa bort minst en tredjedel af hvad jorden producerar och på ett sätt, att bättre varit att kasta producterna i eld eller valten, för att icke förgifta nationen tili kropp och själ.
R (500) LATS ÖNSKAS AF HUSLIG, BILDAD, ORT EN ENKEL FAM. PÅ LANDET KAN EN UNG - * • FLICKA AF GOD FAM., SOM ÄR VILLIG DELA DENTLIG FLICKA, VÄL KUNNIG I MAT !., BAK, IJUFT OCH LEDT MED MATM. OCH EN 11-ÅRIG SÖM, HANDARB. SVAR » IDOG », IDUNS FLICKA, FÅ ETT GODT HEM MED FRITT VIVRE. SVAR EXP. F. V. B. (513) TILL » ORDNING., BETTNA, SÖDERMANI. (508) H USHÅLLERSKA, SKICKLIG I ALL SORLS FIIARE MATLAGNING, VAN VID LANDTHUSHÅLL, KAN FÅ PLATS DEN 24 OKTOBER. MAN HÄNVÄNDE SIG MED REKOMMENDATIONER O. FOTOGRAFI TILL KAMMARHERRINNAN VON GEIJER, NYDALA KLOSTER, VRIGSTAD, JÖNKÖPINGS LÄN. (509) N SNÄLL OCH DUGLIG, BILDAD FLICKA, KUNS BARN SAMT DELT. I HUSH., ÖNSKAR PLATS. K NIG I MATLAGNING OCH HUSHÅLLSBESTYR FÅR SVAR: » LÄRARINNA », ÅMÅL P. R. (525) PLATS I LITEN OLFICERSFAMILJ TILL DEN 1 NÄSTA MÅSKOLLÄRARINNA, VAN ATT UNDERV. Profver sändas till landsorten. Växtutställning. I likhet gård i med föregående år HAGA HUSET n:r Träd9 BIBjämte FÖRSÄLJNING DEKORATIONSVÄXTER AF FÖR BONINGSRUM. Wå UTSTÄLLNINGEN öppnas 15 Sept. KL. 2 e. m. OCH FORTGÅR TILL DEN 2 5 MÖJLIGEN 3 0 För SEPT. HAGA TRÄDGÅRD, STOCKH.
På andra lådor saknas denna uppgift fullständigt, men i stället röjes förfalskningen af ett olyckligt tryckfel å etiketten. Det visar sig häraf, att de svenska tändstickorna ej allenast utföras till Japan i stor skala, utan äfven eftergöras, hvarvid de förses med svenska etiketter samt med omslag fullt liknande dem som brukas hemma. Ännu kan dock ej efterbildningen på långt när i godhet jemföras med urbilden, och mina japanska tjenare bådo mig derför alltid, då jag köpte en tändstickslåda, se noga efter, att jag fick af den rätta (svenska) sorten. Äfven fotografien har spridt sig så hastigt i landet, att man flerstädes i småstäderna och byarna i landets inre träffar japanska fotografer, som lemna en ej allt för dålig vara. Japaneserna tyckas vara särdeles benägna att låta fotografera sina ingalunda synnerligen märkliga bostäder. Vi fingo t. ex. flere gånger, då vi bröto upp från ett ställe, Japansk bärstol. af vår värd till afskedsgåfva en fotografi af hans gård eller värdshus. Kanske skedde det i samma afsigt som den, hvilken förmår hans europeiske embetsbröder till kostsamma annonseringar. Mellan Ikaho och den nästa rastplatsen, Savavatari, var vägen så oländig, att ginrikischa ej mer kunde användas. Vi måste derför begagna »kago», en af bambu förfärdigad japansk bärstol, om hvars utseende ofvanstående bild gifver en föreställning. Den är för europeer ytterst obeqväm, emedan de ej som japaneserna kunna sitta med benen i kors under sig, och det i längden blir tröttsamt att låta dem utan något vidare stöd dingla vid sidan om stolen. Äfven för bärarne förefaller mig denna bärstol vara af mindre lämplig form, hvilket bland annat bekräftas deraf, att de för hvart tvåhundrade eller vid uppförsbacke hvart hundrade steg stanna ett ögonblick för att ömsa axel under bambustången. Det går dock temligen raskt undan, backe upp och backe ned, så att vi tillryggalade den 6 ri eller 23,6 kilometer långa vägen mellan Ikaho och Savavatari på tio timmar.
Vägarnes beskaffenhet i allmänhet torde ock kunna sägas vara ganska god, och ökad beredvillighet bland länets innevånare att förbättra sina vägskiften kan efter detta motses, sedan nästlidne år en ny och för hela Jemtland gemensam vägdelning blifvit tillvägabragt, hvarigenom en hvar i möjligaste mån fått sitt vägskifte närmare bostaden. Förut gafs exempel, då hemmansägaren hade ända till 9 å 10 mil till sitt vägskifte. Inom Herjeådalen är gemensam vägdelniyig beslutad, men ännu icke genomförd. Den hittills ojemna vägdelningen derstädes tillåter icke strängt utkräfvande af tillbörligt underhåll, synnerligen hvad angår den nyanlagda vägen genom Hede tingslag till Norska gränsen. Denna väg, som i sista femårsberättelsen omförmäldes såsom afsynad, blef emellertid först godkänd åren 1856 och 1857. För en vägsträcka till en del öfver fjellen emot Norge af mera än 9 mil utgick statsbidrag med endast 29,175 R:dr. Den fattiga och fåtaliga allmogen betungades öfver höfvan med detta vägarbete och afsyningen mäste derföre med stor skonsamhet verkställas. Följderna af arbetets klena utförande visa sig redan i omöjligheten för folket att underhålla vägen i någorlunda försvarligt skick, förr än en grundlig omarbetning blifver utförd. Statsanslaget för den Svenska sidan uppgick också endast till omkring 3,000 R:dr per mil, då Norska anslaget för fortsättningen på andra sidan gränsen skall hafva öfverstigit 20,000 R:dr milen. Vidare äro under sista femårsperioden af slutade: -T ° a) Vägomläggning på åtskilliga ställen inom Undersåkers och Are socknar, med statsbidrag af 33,337 R:dr 50 öre; b) Den s. k.
Men längst bort i fjärran ser jag mig själf med matta steg skrida fram öfver den frusna snön, allt tröttare och tröttare. (Forts. Redaktionens Efter öfver ett års nästan plågfritt aftynande slöt den 81 årige diplomaten förliden lördag för alltid sina ö g o n. Och nu skall man aldrig mera på våra promenader, i » Torget » o c h på Hasselbacken o m somrarne, å teatrarne o c h i sällskapslifvet o m vintrarne, möta den lilla, smärta, välkända gestalten med det snöhvita håret, de yfviga polisongerna, de små, små, alltid prydligt chausserade fötterna, med de på samma gång kloka o c h milda ögonen, det välvilliga leendet o c h den mot alla lika förbindliga helsningen. Men i många hjärtan skall hans bild troget lefva kvar, bilden af en ädel, iin o c h hjärtegod personlighet, en af de mest i ordets hela bemärkelse folkkära, s o m någonsin lefvat o c h verkat i vår hufvudstad, brefväxling. Ofta nog framställas till oss från vara läsarinnor förfrågningar eller uttryckas önskningar, dem vi gärna skulle vilja besvara och tillmötesgå, då de synas oss äga något allmännare intresse. Den vanliga Breflå- dans trånga ram blir emellertid härtill för knapp, och ämna vi därför under ofvanstående rubrik då och då anslå en särskild afdelning för denna brefväxling. Att helt hastigt skaffa sig, minsann. Hvad som aldrig makalöst kan finnas. Visrefräng, som du nog höra fått. Nordens indian, som man skall minnas I en framtid som en saga blott. Hvad nog hvarje murare kan göra (Kanske till och med på tvänne sätt). Hvad väl ej för hvarje öppet öra Man en hemlighet plär rätt och slätt. Idun Tidningen kostar Amioiispris: endast 1 kr. för kvartalet, med 35 öre pr petitrad (10 stafvelser). IdunsModeoch Mönstertidning För » Platssökande » och » Lediga platser1 kr. postarvodet inberäknadt. Utländska annonser 70 öre pr petitrad. Redaktör och FRITHIOF utgifvare: HELLBERG. Träffas å byrån kl. 10 — 11. A l l m. Telef.
Dä jag sagt, att för oss är lagen rätt, så har jag menat, alt för alla medborgerliga förhållanden, äfven för lagstiftningsfrågor, är rälta utgångspunkten den gällande positiva rätten, d. v. s. lagen. Att ett högre mål måste föresväfva lagstiftaren, är mig icke obekant, men att fullt redovisa för sig sjelf detta mål, i hela dess vidd, det är ett svårt problem, och jag befarar, att minsta antalet försökt att lösa det för sig sjelfva på ett tillfredsställande sätt. Dessutom, för att lyckas uppnå delta mål, behöfver man noga akta sig för misstag om den väg, som leder dit. Tager man en annan utgångspunkt än den lag som består, upphör man att erkänna den för räll, till dess den ändras och upphäfves, då är man inne på den falska väg, som förer till undergång. Äler än tillräckligt bekräftas denna sanning af erfarenheten. Ju mindre dessutom man pä philosophisk väg och genom grundliga undersökningar gjort sig reda för det yttersta målet, dit menniskoslägte! skall sträfva, ju mindre man derföre gjort sig reda, desto vigtigare, desto svårare, deslo förskräckligare skola dessa villfarelser blifva. Sådan har egentligen min mening varit med de ord, som jag i korthet yttrade, utan alt kunna fullständigare utveckla mina åsigter, hvarken dä eller nu, emedan jag icke anser denna bänk vara rälta platsen, äfven om jag hade den egenkärleken alt tro mig förmå alt åstadkomma en sådan utveckling. Den skulle omfatta ej mindre än hela statsläran och hela statskonsten. Dertill är jag icke competent och stället icke rätt valdt. Föröfrigt har här blifvit åtskilligt anfördt, hvarpå svar kanske icke borde alldeles uteblifva, dock vill jag derom falla mig ganska kort. Man har t. ex. mycket talat om hotelserna, och om de anföranden, i hvilka dessa hotelser blifvit åberopade frän den sida, till hvilken äfven jag hörer. Jag har jemväl händelsevis varseblifvit, att, i eli annat, till allmänheten utgånget meddelande, jag har emoltagit den förebråelsen, alt icke hafva bevisat att sådana hotelser hafva ägl rum.
Denna är deremot jemnare; men och så öfverallt mattare och prosa-likare. Dess största förtjenst är, att den dristade, såsom uppläst ”i Åbo Academia”, bryta den dittills strängt iakttagna universitets-plägsed, att vid dylika tillfällen uttrycka svenska känslor endast på Romares eller Grekers tungomål. Rudeens egen utlåtelse härom är betecknande för honom och tiden: Om gunst likväl jag ber, att jag mot vanan träder; Att nu på detta rum (der annat språk ej hörs, Än det från Rom, Athen och Synagogan, förs) Vår Svenske Konungs lof en Svensk på Svenska qväder. Det är nu femte höst, se’n jag den dagen egnad’ En mager romersk vers: jag tycks mig dock, så väl Som en Pacatus och en Plinius, ha skäl, Att medelst landsens språk betyga landsens fägnad. Är det en förmån ju, den vi Hans nåd tillskrifva, Att han vårt modersmål så högt befrämja vill: Sa hörer ock deraf all frukten honom till; Och jag vill, denna gång, för mig en förstling gifva. Änskönt jag undergår en mer besvärlig börda, Än dessa skuldror dra. Ty jag förutan spår, Förutan sällskap, och förutan ledsven går, Då jag på detta sätt min Konungs dag vill vörda. Främst ibland dem, som i denna tid försökte sina och modersmålets krafter till hesperiska tongångar, står likväl Dahlstjerna. Rudeens böjelse sväfvade, såsom vi sett, så oafgjordt mellan svensk enfald och italiensk konstprakt, att den ofta, i sin villreda, stannade vid rama svenska torftigheten. Hos Dahlstjerna åter var en lågande kärlek för fäderneslandet, dess carolinska storhet och forn-götiska minnen, på ett så eget sätt förenad med en lika eldig hängifvenhet åt det sydligaste Europas yppiga och klangfulla poesi, att hans alster ej endast bära än den ena, än den andra lidelsens uteslutande stämpel, utan ock, i båda fallen, bära den med en ungefär lika stegrad uttryckets öfverdrift. Undantag är blott hans största skaldeverk, der han gjort sitt yttersta att sammansmälta denna tvåfald till enhet.
För att göra förhållandet klart i afseende på de 2:ne olika summorna, så hade det bort varit utsatt, att nämnde summa är den högsta, som under sommartiden får i Hamburg vara utestående, hvaremot den större summan, eller en million, endast får innestå under vissa årstider, eller då transporten af silfrel ej kunde ske sjöledes, utan skulle för sig gå landvågen, hvilket skulle förorsaka dryga omkostnader för Banken. När nu Bancoreglem. skall utskrifvas, så underlåter säkerligen icke BancoUtsk. alt göra detta, likasom andra stadganden så tydligt som möjligt, synnerligast sedan anmärkmr blifvit gjorda. Anledn. i öfrigt till talet 1 million var Presteoch Borg.- Stms beslut, att Bancofullm. skulle, under den tid sjöfarten var öppen, få hafva en illimiterad summa silfver deponerad i Banken, hvilket åter man ansåg oråd ligt, och derföre limiterade den till 1 million, hvartill jag anhåller att B. o. Ad. ville för sin del lemna bifall. II. Ex. Hr Gr. Björnstjerna, Magnus: Ehuru jagtill en stor del är förekommen af den siste värde talaren, ber jag dock att till hvad han anfört, få lägga några ord. Historiken af denna fråga är, att Ständerne först hade beslutat, att Banken skulle få hafva 500,000 r:dr i silfver, stående i Hamburg; derefter gjordes motion, jag tror af Hr von Hartmansdorff, att denna summa skall kunna ökas utan att något maximum bestämdes, och jag tror, att det inom BorgareSt. af Hr De Mare' väckta förslaget åsyftade att icke summan skulle vara limiterad, eller att det skulle finnas en summa af 500,000 r:dr i Hamburg innestående för Bankens räkning, men att Fullmäktige dessutom skulle lemnäs rättighet alt kunna köpa mera silfver, t. o. m. 1 million, men att sedermera de voro skyldige att införskaffa denna metall. Allt sorn bestämdes öfver den förstnämnda summan, 500,000, ansågs böra vara till hands, i händelse af en bankrutt i Hamburg. Detta tror jag att den värde motionären åsyftade med sitt förslag.
Men då han en gång helt och hållet af misstag, såsom det visade sig var kallad att uppträda såsom vittne vid tinget och domaren frågade efter hans namn, svarade Elias att man mest brukat kalla honom Möykkä. Och från den dagen kallades han aldrig annat. Hvem hans far var hade ingen människa reda på. Och föga mera visste man om hans mor. Hon hade, sjuk och eländig och med en liten parfvel vid handen, sent en vinterafton stapplat in i ett afsides liggande skogstorp, alldeles vid utkanten af socknen. Och där dog hon två dagar senare, utan att ha yttrat ett redigt ord sedan hon kom. Papper, som kunnat utreda hvem hon var eller hvarifrån hon var hemma, funnos alls inga bland hennes kvarlåtenskap, bestående af en brödkant, några trasiga klädespaltor samt en liten, hufvud-, benoch svanslös papphäst. Och pojken var för liten, eller för dum enligt torparen, att meddela annat eller mera än att hon var mamma och han själf Elias. Där var ingenting annat att göra än att flytta den döda kvinnan ut i boden, där kölden kunde konservera henne, tills torparen hann anmäla om saken och vederbörande sörjde för begrafning. Kommunen fick så illa lof att taga hand om pojken, då det visade sig omöjligt att mera utforska hvar hans mor i tiden hört hemma. Elias blef därför i sinom tid utbjuden på fattigauktionerna och inropades år efter år af olika uppfostrare. Ingen brydde sig om att hålla honom länge. Han var för dum att lära någonting, sade de alla, så att man icke hade ringaste nytta af honom i huset. Och stryk bet inte på honom det var som att piska en sågbock. Först när han blef större, började han duga att se efter småbarnen, till hvilka han kände sig lika mycket dragen som till alla andra hjälplösa kryp. Och sedan han hunnit så långt att han kunde skickas i vall, blef han stadigvarande hos sina dåvarande fosterföräldrar. De hade funnit den rätta sysselsättningen för honom. Det var nästan som om han själf varit ett af kreaturen, så väl förstodo de honom och han dem. Med dem läto de honom sedan lefva så mycket han ville, och det var noga taget både dag och natt, så att han helt och hållet växte upp bland hästar, kalfvar och kor.
Förslag till Grundlags ändring eller upphäfvande må Riksens Ständer väl kunna förkasta, men under intet villkor antaga vid den Riksdag, då fråga derom väckes. Förkastadt vare hvarje sådant förslag, då det af något Stånd ogillas. Det förslag, sorn af samtliga RiksStånden godkännes, hvite till slutligt afgörande vid nästföljande Riks da§- ”Vill Konungen hos Riksens Ständer ”föreslå någon ändring i Grundlagarne, höre ”Han StatsRådet och öfverlemne sedan Sin ”Proposition, jemte StatsRådets tankar deröfver, till Riksens Ständer, som genast, ”utan att om denna Proposition förut öf - Den aa Februari i f. ni. "verlägga, uppdrage ConslitutionsUtskottet "att sitt Utlåtande derom till Riksens Stän"der afgifva.” Sedan Utskottets utlåtande till RiksStånden inkommit, eige de att om Förslaget öfverlägga. Blifver förslaget, ehvad Utskottet tilleller af styrkt dess antagande, af något RiksStånd ogilladt, förfalle det genast: men i annat fall hvite det till slutligt afgörande vid nästföljande Riksdag. ”Samtycka då alla RiksStånden till ”Konungens förslag, hegare de dag, att på ”Rikssalen få Riksens Ständers bifall dertill ”afgifva. Antaga icke RiksStånden samfällt ”Konungens Proposition, vare den afslagen, "och aflemne Riksens Ständer sitt afslagge"nom deras Talmän.” Jf enskilt Riksdagsman må fråga om Grundlags ändring eller upphäfvande ej väckas i Ståndens plena: utan anmäles hos ConstitutionsUtskottet. Då Utskottet till RiksStånden inkommer med något förslag till grundlags ändring eller upphäfvande, i anledning af enskilt Riksdagsmans motion, skall förslaget, derest något RiksStånd detsamma alldeles förkastar, genast förfalla. Men göras hos något RiksStånd anmärkningar till förslagets förbättrande, må de anmärkningar, sorn Ståndet godkänner, till Utskottet återförvisas.