Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
§ 6 De som nu innehar förbjudet eller tullförsnillat utländskt gods har 14 dagar i städerna och 30 dagar på landet att uppge sådant. Vi vill av särskild gunst och nåd tillåta att de skonas från annan påföljd än att betala dubbel tull. Innehavaren bekostar dessutom transporten till tullkammaren. § 7 Verkställandet av visitationer enligt nu gällande förordning tar sin början efter nästgående terminers slut Stockholm den 12 februari 1820 CARL JOHAN Kungörelse angående utfärdandet av en förnyad förordning mot lurendrejeri och tullförsnillning, vilken, jämte den därefter lämpade seglationsordningen, kommer att från och med den 14 april innevarande år tjäna till underdånig efterrättelse. Stockholm den 12 februari 1820 Förordningen mot lurendrejeri och tullförsnillningar av den 3 februari 1819, har visat sig otillräcklig och flera ändringar och tillägg är nödvändiga. Vi har under 13 maj och 6 december förra året funnit för gott att inställa dess kraft och verkan. Sedan Ständerna framställt önskemål har vi låtit utfärda en förnyad förordning mot dessa förbrytelser och jämte den i vissa delar lämpade seglationsordningen av samma dag tjäna till efterlevnad från och med den 14 april innevarande år och till följd härav upphör författningen av den 3 februari 1819. Stockholm den 12 februari 1820 CARL JOHAN Kungörelse angående förändring i de hittills gällande stadganden i avseende på exportationspremier för järnmanufaktur. Stockholm den 29 februari 1820 Järnkontoret har anmält, att de nu gällande stadgar om premier för exporterad järnmanufaktur, varken bidragit till ökad avsättning eller ökad produktion så har Kongl Maj: t förordnat att de i och med år 1820 helt skall upphöra. De som vill få ut sådana premier för redan skedd export av järnmanufaktur skall göra det inom 3 år. Stockholm den 29 februari 1820 A N EDELCRANTZ Kungörelse angående tullavgifterna för te, kanel, ingefära och peppar, som med svenska fartyg från Brasilien till riket införas.
Hvad åter R. o. Ad:s värdighet beträffar, så tror jag Ståndets värdighet vara bäst iakttagen, då R. o. Ad. beslutar, på salt D c n a3 April fm. som R. o. Ad. finner vara nyttigast för bevarandet af enskild rätt och det allmänna bästa, nemi. i öfverenstämmelse med hvad R. o. Ad. redan en gång beslutat, efter det frågan redan i väl rågadt mått hade undergått hela den pröfning och granskning, som i ämnet kunnat vara nödig. Jag anhåller om propos. på rent afslag af BondeSt:s inbjudn. Hr Oxehufvud, Göran Adolph: Jag har hittills afhållit mig ifrån att yttra mig i denna magtpåliggande fråga, emedan jag deri blott äger theoretisk kännedom, och jag icke tror det vara tillfyllest för att rätt kunna bedöma en fråga, som tillhör den oeconomiska lagstiftningen. Denna fråga har dessutom varit för mycket invecklad alltsedan 1815 års riksdag, för att af en så ung representant, som jag, kunna med säkerhet bedömas. Ännu mera invecklad synes den mig nu, och om det nu tillkom mig att yttra mig i sjelfva principfrågan, skulle jag afskräckts att begära ordet, sedan 2tne ledamöter af ministeren yttrat olika åsigter. Derigenom har frågan för mig blifvit ännu mera invecklad. Jag har aldrig hyst några chimerika förhoppningar och i följd deraf ej heller några felslagna, jag har aldrig trott, att enhet och sammanhang skulle vinnas, der de äro omöjliga; men jag har omöjligen kunnat föreställa mig, att denna fråga skulle blifva ännu mera invecklad, än den redan var. Jag troi-, att frågan endast är, huruvida R. o. Ad. nu skall begå en af de största inconsequenser, som under denna riksdag ägt rum.
Jag har redan i mitt Memo, rial om Financerna anfört mina tankar i detta ämne, och skulle nu på det högsta önska, att anhållan kunde hos Kongl. Maji göras, att Skjutsen måtte öfver hela Riket ställas på entreprenad. Vid nuvarande höga Skjutslega torde en sådan inrättning ganska väl bära sig; och jag är öfvertygad, att de Skjutsskyldige gerna med hö och hatr* skulle vilja bidraga till dess underhållande, hellst de ej mera behöfva frukta att i brådaste andtiden få spänna hästarne från sädeslasset för den Resandes vagn, och derigenom ofta förspilla 20 gånger mer än skjutspenningen, så dryg den ock kan synas, inbringar, jag afstyrker således Utskottets förslag att bibe-t hålla Hållskjutsen, och hemställer för min del, att en allmän Forvagnsinrättning öfver hela Svea Land måtte genom Kongl. Maj:t3 Nadin ga omsorg varda till fullbordan bragt. V Hans Excellence, Herr Grefven och Landt - Marskalken förklarade, att sedan Allmänna Besvärsoch Oeconomi-UtskotH tets Betänkande i detta ämne redan bliivit bifallit, justerades nu Expeditionen, vid hvilw ket tillfälle något tillägg eller förändring, i afseende å beslutet, icke kunde äga rum, och blef derefter, uppå af Hans Excellence , Herr Grefven och Landt - Mar.«kal*en gjord Proposition , Expeditions - Utskottets lord Ben 25 Maji. slag lill den underdåniga Skrifvelsen af Ridderskapet och Adeln godkändt. Vid föredragning af Grefve Spenss, Carl U st den 23 dennes på bordet lagda Motion, ina w nde hemställan, att BeviliningsUtskottets
Det vore nemligen ett gammalt ordspråk, att ”der ingen åklagaie är, finnes icke eller någon Domare” och det vore följaktligen af den största vigt, att den brottslige Klefve upptäckt. Under nuvarande förhållanden skulle det dock ofta inträffa, att den, som kunde lemna den säkraste ledning för en ogerningsmans upptäckande, förlege all kännedom derom, af fruktan att ådraga sig det myckna besvär, den tidspillan och de kostnader, som blelve en följd af brottets beifrande, hvarigenom den brottslige otta undsluppe sitt vällörtjenta straff. Motionären har alltså föreslagit, att den, som upptäcker gröfre brott, såsom mord, dråp, rån och tjufnadsbrott m. fl. dylika samt derför vidkännes kostnad och besvär, bör berättigas att, derest den brottslige saknar tillgång, af allmänna medel derför erhålla ersättning till det belopp, Domaren finner skäligt. Utskotten, som tagit berörde framställning i öfvervägande, få i anledning deraf erinra, att då Lagen i i Cap. i §.
Vid^ den under innevarande riksdag verkställda statsreglering, hvilken frän och med år 1864 kommer att tillämpas, hafva endast nedanstående förändringar' blifvit vidtagna i afseende pä de anslag, om hvilka nu är fråga: Det å Andra hufvudtiteln uppförda förslags-anslag till ersättning ät vittnen och parter, har blifvit utbytt mot ett nytt sådant anslag, med benämning: ersättning åt domare, vittnen och parter. Det å femte hufvudtiteln uppförda förslags-anslag till båtsmännens beklädnad har i nya Riks-staten blifvit bestämdt till högst 88,200 R:dr; På Sjette hufvudtiteln hafva blifvit uppförda följande nya förslags-anslag, nemligen: till Konvoj-kommissariatet, att utgå direkte af tullmedlen; för kontrollen å bränvinsförfattningarnes tillämpning, att utgå direkte af inflytande bränvin still verkningsmedel; ersättning till Sala Bergslag för förlust genom vissa räntors förvandling. 8 Stats-Utskottets Memorial ,JW 224. Ä Sjunde hujvudtiteln: Ersättning till städerna för mistad tolag; till belöningar lör rofdjurs dödande. Deremot har det å Åttonde hufvudtiteln uppförda förslags-anslag af 6 centner 40 skålpund hammarskattsjern till Pastor i Forsmark upphört att såsom förslagsanslag anses. § 173. Som, enligt de under 1850 och 1851 samt 1853 och 1854 års riksdagar fattade beslut, i fråga om beskattningsväsendets förenkling, innehafvare af indelta anslag utaf hemmansräntor och kronotionde skola, för upphörande af så väl deras dittills åtnjutna optionsrätt, att dessa anslag in natura utfordra, som rättigheten att, då för räntorna och tionden lösen med penningar eger rum, af räntegifvarne uppbära forsellön, hållas skadeslöse på det sätt, att de af Statsverket årligen erhålla ersättning med samma belopp, hvarmed forsellönen förut författningsenligt tillgodonjutits; så bör Riksgälds-kontoret, vid de årliga liqviderna med Kongl.
Då, varnad af hennes öde, gömde jag detta skrin med dukater och dyrbarheter, för att i alla händelser äga åtminstone något. Juveler och gyllene prydnader hade i alla fall icke nu på många år blifvit burna. Nu skall detta tjena till våra första utgifter.“ Följande dagen använde fru Catharina till att uppgöra en lefnadsordning för hvarje dag, så lik den fordna som möjligt, men förändrad i sådant, som med det inskränkta utrymmet och annars olika omständigheter nu icke kunde bibehållas, äfven som med att underrätta hvar och en om hvad dem ålåge. I tysthet förflöt sommarn och hösten för de tre fruntimren. Med mer och mer visshet talade ryktet om stundande fred, och med ljufva förhoppningar lemnade sig alla åt den glada väntan härpå. Så hade det blifvit jul. Väl hade julen med mycken högtidlighet alla år firats på Hattanpää, oaktadt de bedröfliga tiderna, „ty,“ sade fru Catharina, „icke får en jordisk pröfning, om än svår, afhålla oss ifrån att fira denna fest;“ men endast det djupaste allvar hade dervid fått råda. Nu hade dock de båda flickorna utverkat, att ungdomen bland gårdens underhafvande skulle efter aftonbönen i den halmklädda stugan få leka jullekar, och vänligt beskådade de båda systrarna de glada upptågen, derunder besörjande att brinnande ljus och välfägnad icke saknades. Sedan de en stund gladt sig åt glädjen, gingo de in till fru Catharina, som satt ensam, endast uppvaktad af jungfru Malin, hvilken med otålighet väntade på att få gå ned i stugan. Dit begaf hon sig ock genast vid fröknarnas återkomst, men stannade nere vid dörren med en redan derute färdig antagen min af stolt förakt. Sedan fru Catharina blifvit ensam med sina döttrar, föreslog hon att ännu yttermera fira helgdagsaftonen med afsjungande af en psalm och läsning af ett kapitel i bibeln. Sedan detta med andakt försiggått, gingo flickorna för att ordna qvällsvardsbordet. Julklappar med sina skämt och upptåg kommo ej i fråga; men lutfisken, gröten och den höga jultårtan stodo på bordet, tillernade som det tycktes snarare för trettio, än för tre personer.
Först i andra hand fick jag tänka på att förverkliga de drömmar, hvilka fyllt min ungdom. Ja, det var mer än så. Ju längre jag lefde i denna omgifning af läxläsning, småförhållanden, lärarekollegier och plugg, desto tydligare blef det mig, att jag hade gått öfver mitt lifs Rubikon. Och här fanns ingen tillbakagång. Jag kunde icke tjäna två herrar. Ett måste jag offra för att ett annat vinna. Det var min ungdoms dröm, hvilken måste vika för det fastslagna arbetet. Och med en underlig känsla af kyla, märkte jag, huru mitt jag började undergå en långsam förvandling, hur hvad som fyllt mig fordom, gled bort, och ur askan af det flydda steg, som en stygg fågel Phœnix, en hårdnad arbetets man, hvilken lefde för sig själf och sin familj. På ett obeskrifligt plågsamt sätt kände jag då, hur min hustru och jag småningom gledo från hvarandra, och jag märkte det först, när jag kände, hur långsamma våra aftnar blefvo. Som en underlig beklämning fyllde tystnaden våra rum, och medan vi sutto ensamma, föreföll det mig ibland, som om vi ingenting haft att säga hvarandra. Jag grubblade på detta, och jag försökte att tala vid Gertrud om det arbete, som sysselsatte mig i skolan. Jag skall aldrig glömma den förvånade blick, som mötte min, när jag första gången öppnade detta samtalsämne. Och för första gången i mitt lif slog det mig: Hon förstår icke mig, liksom jag icke henne. Jag märkte tydligt, hur det var, och jag förstod det också. Med barnslig egensinnighet hade hon fäst sig vid den tanken, att jag skulle bli en stor vetenskapsman, och hon insåg icke, att med vår förflyttning allt hade blifvit förändradt. Barnsligt och oreflekteradt, hade hon följt mig hit, därför att jag föreslog det. Men när det väl var skedt, fattade hon icke, att vi båda måste bära konsekvenserna, och att konsekvensen förde dithän, att mitt lif blef ett annat. Med en våldsam kraftansträngning hade jag ryckt mig lös från allt, som var mitt, och jag hade gjort detta, utan att reflektera öfver, hvarför jag gjorde det.
Hvilket, fördelad t på denna tid, erfordrar ett årligt anslag af omkring • 722,000: •— Derjemte erfordras, enligt Utlåtandet N:o 2o3 , för extra Ståts-regleringen, ett sa mmanräknad t belopp af R:dr 520>ooo, att i fern år utgå med 104,000 R:dr årligen 104,000: Tillhopa R:dr 826,000: — -— och tillstyrker alltså, Utskottet, att en summa af Åttahundrade Tjugusextusen (826*000) Riksdaler måtte årligen, till utgående utaf Allmänna bevillningen, i förenämnde ändamål anvisas. Genom detta Betänkandeeller Förslag är alltså i allo besvarad Herr StuartSj C. G., den 3 sisth. Märs från Ridd. och Adeln til Utskottet remitterade motion , innefattande anmodan lill Utskottet, att ofördröjligen utreda oeh. för Rikets, Ständer uppgifva Riksgälds-Contorets tillstånd och behof. Slockholm: den 5, Augusti 1S34- STOCKHOLM, Eckstpinsila, Tryckeriet, 1834- Stat S-Utskottets Utlåtande U.O 4 oS. s N:o 2o5. Ankom till Exp.-Utsk. den 12 Julii. Utlåtande, i anledning af de inom Riks-Stånden gjorda anmärkningar vid Utskottets Betänkande lV:o 54, angående beräkningen af Stats-Verkets inkomster. Efter öfvervägande af de inom Riks-Stånden vid nämnde Betänkande gjorde anmärkningar, får, vid desammas besvarande, Utskottet först anmäla, det Utskottet ansett sig ej behöfva redovisa för de från Utskottets åsigter skiljaktiga meningar, som inom Stånden blifvit fullständigt vederlagde, utan böra inskränka sitt
Derföre sökte jag, i en sådan vändning af frågan, att just undvika den inconseqvens, som vidlåder det andra sättet att uttrycka sig. Dessutom vet jag icke, hvarföre jag ej skulle äga rätt att här offentligen, helt simpelt såsom en statsborgare, beklaga mig öfver en sådan tilldragelse, då ordföranden inom ett Stånd aflåler en dylik skrifvelse till en Regeringens ledamot. Detta vare till upplysning och svar åt Frih. Hamilton. Hvad åter Frih. Palmstjernas, Nils Fredr., yttrande beträffar, och då deruti synbarligen röjdes ett begär alt extrajudicialiter tillfoga mig den bestraffning, som endast efter lag kan ske, i enlighet med 50 § Riksd.Ordn., så vill jag endast anmärka det såsom ett bevis på alt Friherren under största delen af sin embetsmannabana vunnitsympathier för slika extrajudiciella åtgärder. Jag känner mig derigenom icke på det ringaste förnärmad, då det kommer från en sådan person, som .Ministern vid Ryska hofvet, Baron Nils Fredr. Palmstjerna. Eljest skulle jag hafva gjort det, om del kommit från någon annan ledamot, som hedrat dessa bänkar med sin närvaro; men icke då det kommer från Frih. Palmstjerna, Nils, isynnerhet som hela hans yttrande icke tyckes hafva varit något annat än ett slags försvar för hvad en kär broder på andra sidan om skranket yttrat, och hvars yttrande hufvudsakligen föranledde mig att upptaga frågan på det sätt jag gjorde. Gr. Friilichs anförande bief här afbrutet af den anledning, att Hr Statsrådet m. m. Olof Immanuel Fåhraeus ankom och å K. M:s höga vägnar allemuade en Dess nådiga skrifvelse till R. St., hvarefter Gr. Frölich yttrade: Jag har endast få ord att tillägga, nemi. för att betyga Hr Gr. o. Landtm, min enskilda tacksägelse för det sätt, hvarpå han förskottsvis besvarade Frih. Palmstjernas yttrande, och hvilket åt mig bevarade yttranderätten.
Se SiatsUtskottets Utlåtande N:o 160 och Memorialet N:o 241. Barnhus, Stockholms Allmänna, angående beviljande för detsamma af ett kreditiv å Rikets Ständers Bauk lill belopp af högst 10,000 Riksdaler Banko. II. R. 78. Se vidare Banko-Utskottets Betänkande N:o 34. — anmärkningar vid dess räkenskaper. Se Stats-Utskottets Utlåtande N:o 21. Barnmorskor, aflönings-anslag för. Se Stats-Utskottets Utlåtande N:o 73. VI. 327. Barthelemy, St., angående anvisande af medel till godtgörande, af förskott från Siats-Kontoret, dels till understöd utan återbetalningsskyldighet och dels till lån åt de af eldsvåda hemsökta innevånarne i staden Gustavia. I. 163. R. 213. V. B. 184. A. 248. E. 327. — angående Stats-Kontorets ersättning för förskjutne medel till kolonien. III. B. 159. A. 161. — angående anslag till förvaltningskostnaderna för. VIII. B. 157, 411, 412, 603. A. 606. XIII. E. 6. — om Statsverkets befriande från vidare utgifter för kolonien. X. B. 14, 243. A. 381. Beckfries, Friherre Corfitz Augustin, yttrande, V. 332. Bedrägeri, angående ändring i straffbestämmelserna derför. I. 198. R. 214. Befrielse, för framlidne förre Departements-Chefen i Kongl. GeneralTull-Styrelsen, Kansli-Rådet F. D. Valerii Enka och Barn, från honom i lifstiden ådömdt ersättnings-ansvar i målet rörande den efter aflidne Uppbörds-Tullförvaltaren M. F.
I faudtmätaren, irigeniör AVille Holm, en några .1 • ooli trettio års man, som hela orten tyckte om, hade hos godsägareherrskapet, patron Levins, anhållit att i sin släde få hämta deras dotter, fröken Ellen, till den lilla festlighet, som han hemma hos sig ställde till för godsägaren, hä- radshöfdingen, prosten m. fl. notabiliteter och grannar. Hans anhållan blef synnerligen nådigt beviljad af de båda gamla, som strax därpå utbytte en förtrolig blinkning, hvilken mycket väl kunde betyda detta: » En präktig karl, den där Holm!? Patronen med fru åkte ett stycke förut, och vid deras framkomst till ingeniörens boställe befanns det, att den senare förlänat det där » stycket » kautschukens egenskap att kunna dragas ut, ty först en fem minuter efteråt inträffade de båda unga, ingeniören och fröken Ellen, båda med hög färg på kinderna. Ett dylikt försinkande tillhör slädåkningens historia såsom en särdeles vanlig företeelse, hvilken merendels beteckuar, att två unga vederbö- rande af olika kön » funnit hvarandra », hvarvid hästen ofta får sköta sig själf — han skulle i månget fall godt kunna krypa ur skaklar och seldon, utan att det så snart upptäcktes af vederbörande. Ingeniör Holm och fröken Ellen hade » funnit hvarandra » — egentligen hade de redan för länge sedan gjort det, men det var först nu de i ord anförtrodde hvarandra det ömsesidiga fyndet, hvarmed dock tillsvidare förstås skulle hållas t y s t. Ty de lefde som alla andra förälskade i den rörande naiva tron, att » inte en kotte » hade reda på, hvad alla sett från början så innerligt väl. — Alltså, ts. ta. Påföljande dag skulle ingeniören resa bort i ett tjänsteärende, och när han om en tre eller fyra dagar kommit tillbaka, skulle han uppvakta herr och fru Levin i sitt bjärteärende. — Återkommen från sin resa, ämnade han just förverkliga denna rosenfärgade idé, då han genom fönstret skådade en syn, som satte hans hjärta och fötter i häftig rörelse, de senare i riktning mot landsvägen till Björkhammar, patron Levins egendom.
Men den där historien? längre tillbaka ut i salen.) (Mormor närmar sig för att höra, fadern drar modern FADERN. sedan. Han skickar ett årligt underhåll till barnet det är allt. Och det har ingen människa reda på, så att det är en sak som aldrig behöfver komma till vår oskyldiga flickas öron. (Högt i det han åter kommer in.) Men nu går vi efter flickorna. Nu Den är slut fullständigt slut för flera år börjas vår högtidsafton. (Går till höger ut i korridoren, öppnar dörren till flickornas rum.) Men här är ju tomt. tomt. (Kommer tillbaka in och säger bestört:) Emelie, här är ju i gråt.) Det är bara vi gamla som glädjer oss åt våra familjeaftnar. tråkigt vara med oss och ger sig ut på egen hand. De ha gått ut! Flickorna tycker att det är Kära gubben du, flickorna har gått ut. (Brister MODERN. FADERN (med gapande mun). MODERN. inte får höra. De har väl haft något att tala om, som vi gamla glada, om vi kan uppsnappa ett och annat ord af hvad de talar om sins emellan. Vi står utanför, vi, och får vara (De sätta sig ned alla tre och se på hvarandra.) MORMOR (runkar på hufvudet och tar sin stickstrumpa). världen! Ja, Herre Gud ja, Herre Gud, sådan är FADERN (som harskat sig flere glädtighet). gånger, säger med ansträngd tycker mina kära gummor om det? Nå ja, så läser vi väl ensamma vi tre då. Hvad MODERN (kastar upp hufvudet och sig intresserad). spärrar upp ögonen för att visa för oss. Så snällt! Vill du verkligen göra dig besvär och läsa bara oss med. (Tar upp boken och börjar läsa med långsam och högtidlig röst.) Konstens ursprung och början. I den förvirrande mångfalden af företeelser söker Också vi gamla kan väl behöfva något att roa FADERN. människan den enhet, de andliga lagar, som möjliggöra det inre sammanhanget. Blott om hon förstår den djupa nödvändigheten af ett sådant, kan hon MORMOR (mumlar under läsningen otydligt öfver stickstrumpan. Man hör blott enstaka ord, såsom:) bakom ryggen Sårar mig inte ens ett ord om maten (Ridån ned.)
Grefve M. von Rosens skuld, 174 R:dr 4 sk. 6 rst Banko, blifvit den 29 April 1847 till Kollegium inbetald; 5:o att å aflidne Handlanden O. Hellströms skuld, 1,285 R:ar 3 sk. 2 rst, under loppet af år 1847 afbetalts, genom utdelningar i Hellströms och bans löftesmäns, Färgaren Locks konkurser, tillsammans 459 R:dr 39 sk. 6 rst, så att skulden numera förminskats till ett belopp af 825 R:dr 11 sk. 8 rst; 6:o att rörande Expeditions-Sekreteraren S. Loos domfästa skuld, 336 R:dr 32 sk. 4 rst, undersökning genom exekutions-betjente, tid efter annan, blifvit verkställd till utrönande, huruvida lian erhållit tillgång till skuldens gäldande, men att gäldenären vid dessa undersökningar funnits vara i saknad af all egendom; och har Kollegii Advokat-fiskal sednast i sistförflutne December månad bos exekutorn begärt förnyad undersökning i förenämnde ändamål,' men om resultatet deraf ännu icke erhållit bevis; 7:o att ytterligare handläggning i frågan om betalningsrätt för Eders Kongl, Maj:ts och Kronans, af vederbörande Chefs-Embete bevakade, fordran i aflidne Regements-Qvarterraästaren vid f. d. Westerbottens Fältjägare-Regemente von Essens konkurs beror på hvad Eders Kongl. Maj:t hufvudsakligen i nåder beslutat i anledning af Chefs-Embetets klagan öfver Svea Hof-Rätts i denna del meddelade dom i von Essens konkurs.
Äfven 1734 års lagstiftare iakttogo, i fråga om röfveri, en sådan skillnad, enär den, som fullbordat brottet, skulle mista högra hand, halshuggas och steglas, dä den, som öf verfallit någon, men ej gittat sin onda vilja fullborda, undgick del qvalificerade dödsstraffet. Samma regel följdes äfven i afseende å liera andra brott, för att dymedelst afskräcka från deras fullbordande. Dä vi nu mera icke hafva qvar dessa grymma qvalificerade dödsstraff, för att dermed belägga de fullbordade brotten, drifna till deras yttersta konsequens, bvad skola vi dä göra, om ej spara det strängaste straffet, eller lifvets förlust, för de grofsta brotten, dä i annat fall den i min tanke så nödvän diga skillnaden i straffbestämmelserna mäste gifvas till spillo. 368 D en 16 ^Augusti f. m. Vi hafva följt samma åsigt, som i de flesta andra civiliserade länders lagstiftning gjort sig gällande, eller att dödsstraff bör tillämpas endast i de fall, då menniskolif är spilldt. Jag vågar således tillstyrka R. o. Ad. att bifalla denna §, likväl med vidtagande af den ändring i redaktionen, att orden ”eller sådant hot, som i 24:de §:n sägs,” hvilka ord kommit alt inflyta, till följd af förbiseende, uteslutas. Hr von Hartmansdorff: Den förbrytelse, hvarom nu föredragne § handlar, är ännu svårare, än den, som uptogs i den föreg:de. När R. o. Ad:s meningar då voro så delade, att blott, 1 röst fattades för ålerremiss af den förra §:n, så förmodar jag, att denna röst icke kommer att saknas vid votering om återremiss af denna §; hvarföre jag anser mig jemväl nu böra yrka omröstning. Jag ber att få i korthet bemöta Gr. Sparres anförande.