Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
— Hvar skall den hän? frågade snickaren, som kommit in med bockarne, på hvilka flygeln skulle hvila medan fotterna skrufvades på. — Här, här, midt i rummet Der i hörnet ställa vi den lilla fantasimöbeln, soffan på sned för hörnet så, och bordet framför. — Och chaiselonguen? — Här, framför gobelinen. Hjälp mig att flytta palmen på läsbordet. Bokhyllorna skola hängas upp på alla väggarne, undantagandes den här, ofvanför skrifbordet, det är taflans plats. — Icke skall frun bära staffliet själf? — Det tar jag ingen skada af, det är inte det minsta tungt. Där, borta vid fönstret är bästa dagern. Småsakerna och böckerna skall jag själf ordna. Tack för i dag. «Tag skickar efter herr Petterson, när taflan skall upp, troligen blir det i morgon; men jag skall i alla fall skicka ett bud! Så, nu hade hon blifvit af med snickare och tapetserare, målare och flyttkarlar, hela denna stab af klamprande, ferniss-luktande, starka karlar, som spela hufvudrollen under debr&amp;kiga flyttdagarne och hvilka man är så glad att bli af med, när man ej längre oundgängligt behöfver dem. Fru Wendt var också belåten och sysslade ett par tre timmar i det stora rummet, hennes hvardagsrum. Nu mot qvällen böljade det verkligen arta sig. Det hade varit en ansträngande dag, nästan tröttsammare än de föregående. Hennes jungfru och åtskilliga hjelpmadamer hade arbetat i de yttre regionerna, hon med tapetserarne och snickarne i det inre. I köket stod Fina på en vanlig trappstol och hängde upp de blanka blecksakerna på de ljusa väggarne. Ja, det finge hon göra utan henne, hon var nu trött, hon skulle hvila sig. Hon kastade sig ner på björnhuden framför kaminen och började fundera. Så länge, länge sedan hon suttit så der, och hvad hade ej allt händt sedan dess! Det sista året, det första sorgliga året, som följt på hennes svåra förluster, det år hon lefvat med sin gamla, blinda faster, föreföll henne nästan som en dröm.
Vid en slutlig öfversigt af hans författarskap torde fördenskull vara lämpligast, att först taga i betraktande hans ställning på detta fält: der han, i mången hänsyn, blef för nationens bildning ganska mycket; om ock enkom för dess vitterhet föga något mera, än en qvickare och roligare fortsättare af de äldre Dalinska Smaklärarnes bemödanden. Och då detta tidigare skifte af hans bana utmärker sig fastmera genom en kritik, hvars negativa och diminutiva beskaffenhet var ett arf ifrån de närmaste mönstren, än genom en poesi, hvars tvifvelsutan ganska positiva skaplynne först längre fram kom till rigtigt genombrott och utbrott: så ligger i sakens natur, att det förra tidskiftet öfverhufvud företer hans svagare sida, och att den starkare, den förmånligare sidan först under det sednare framstiger med full omisskännlighet. Men i sakens natur ligger äfven, att den Kellgrenska Stockholms-Posten är till alla delar ett af de litterära föremål, hvilkas rättmätiga uppskattning allramest förutsätter en förmåga att förflytta sig tillbaka in i deras samtid, eller en fullklar insigt af den tidens samtliga bildningsförhållanden. Bortser man från helbilden af dessa, och utgår man omedelbart från en tillämpning af nutidens fordringar eller önskningar: så känner man sig, vid en genombläddring af den ursprungliga Stockholms-Postens årgångar, och om man der undantager ett och annat skaldestycke af förtjenst, visserligen frestad att med någon förundran efterräkna, huru ofta väl dessa årgångar verkligen röja, att i spetsen stod en ande af högre egenskaper än en qvick bel-esprit, med lifligt nit för voltairisk upplysning, vårdadt språk och rigtig versbyggnad. Slik förundran minskas då ej heller stort genom det medgifvande, att detta nit tager sig ut häst, så ofta det upplågar af en fosterlandsälskande ifran; ty man önskar i alla fall, att det ”sunda förnuft”, för hvilket så många kritiska härnadståg anställdes och så många satiriska lusteldar afbrändes, hade med sin prisade sundhet förenat litet mera djup, höjd och vidd.
Har haft tillfälle att döma det af egen erfarenhet, har möjligen kommit underfund med, att det i grund och botten icke var så mycket värdt och kan sedan lefva lyckligt som filosof, om det står skrifvet i stjärnorna, att jag skall sluta mina dagar som stadsläkare i Altona. – Var lugn, min käre vän, ni kommer icke att dö som stadsläkare i Altona. Men om ni nödgades återvända hit, efter att ha tillbragt ett par år i majestätets omedelbara närhet, skulle ni, till trots för all filosofi och skarpsynthet, känna er mycket olycklig. Det är trolldom i hofluften! Man längtar alltid tillbaka dit! – Trolldom biter icke på alla. För min del genomskådar jag oftast, hvad jag en gång haft under ögonen, men jag kan brännas af längtan efter hvad jag aldrig pröfvat: främmande länder, hofvets glans – eller en kvinna, som aldrig blef min! Han hejdar sig plötsligt och rodnar lätt. Rantzau småler ironiskt: – Skulle det vara hela hemligheten? En liten amourette, som aldrig fått sin afslutning – he! – någonting liknande en nysning, som icke blifvit till annat än en första kittling i näsväggarna! – Det finns väl ingenting olidligare än en sådan kittling i näsväggarna! Tantali kval äro ett intet mot en nysning, som aldrig fått komma till utbrott. Atschi! Är det väl öfverståndet, blir man lättare om hjärtat och har haft en njutning mera i lifvet. — Så ungefär inbillar jag mig att det känns efteråt, när man varit till hofs. – Prosit! Nej, min unge vän, så känns det, om man haft ett kärleksäfventyr utan att själf göra någon insats. Men vid ett hof kommer äregirigheten eller fåfängan alltid att engageras! Där ligger det feber i luften, alldeles som i ett spelhus. – Nåväl, min käre grefve, i värsta fall gör man sin insats och förlorar – Hufvudet, he! – Nej, så mycket ämnar jag aldrig riskera! – Å, hvad vet ni om er själf? Ni kan icke blanda er i vimlet af alla de ondsinta perukbabianerna i furstens närmaste omgifning, utan att få fläckar på själen.
Jag kan derföre ej annat än anse Constit.- Utsk. hafva saknat skäl till den gjorda anmärkningen. Jag ber R. o. Ad. om förlåtelse, att jag varit så vidlyftig i detta ämne; men jag vet, att R. St:s rätt att taga kännedom af statsmedlens förvaltning är ett ämne, måhända lika ömtåligt som deras beskattningsrätt, och jag delar denna ömtålighet, samt har derföre trott mig böra noggrannare afhandla frågan. Den andra af Constit.-Utsk. gjorda anmärkningen, rörtde den förändring af föreskrifterna för brännvinspannors uppmätning, hvilken befunnits otjenlig och derföre blifvit återtagen, synes deremot vara mera grundad. Ett misstag är verkligen begånget, och det har vållat oredor; men icke kan man säga, att det skett af bristande nit, då Statssecret. haft den omtankan att i ämnet inhemta Vetenskaps-acade miens utlåtande, som var det verk, hvilket syntes i detta fall böra äga den tillförlitligaste kännedom. Om Statssecret. ej i detta änjne ägt all nödig insigt, och om han, lika med Den i Juli c. m. Statsrådet, trott på livad Vetenskaps-academien anfört, synes sådant vara förlåtligt, och man kan icke gerna antaga, att några af dem haft kännedom om de missbruk, hvilka Utsk. säger varit känbart utöfvade, emedan det icke är troligt, att man haft tor afsigt att gynna missbruk, hvilka, så snart man erfor, att de funnos, blefvo rättade. Anmärkningen finner jag i alla fall vara nyttig, såsom en varning för vederbörande att ej lättsinnigt ändra detailler, hvilka R. St. ofta bättre, än de, äro i tillfälle att känna. Men då något uppsåtligt fel icke synes härvid vara begånget, tror jag icke, att det vore rättvist, om R. St. i afseende på delta misstag skrede till någon ytterligare åtgärd. Jag vågar derföre för min del tillstyrka, att Utsk:s memor. måtte läggas till handlingarna. Gr. Horn, Claes Fredr.: Då jag begärde ordet, var det egentligen för att till besvarande upptaga en anmärkning emot mitt förra yttrande.
Det iir vigtigt. att de komma från alla delar af landskapet för att meddela kännedom om förhållanderne och de enskilda intressena, men det är tillika nödvändigt att de söka frigöra sig, så mycket sorn möjligt, från dessa intressen, när de stå i strid med det allmännas. Just derföre att kanske mången representant föreställer sig att han icke är annat än ett sådant ombud, som endast skall föra egna hufwudmäns talan och anse att hufvudman äro endast valmännen och icke hela riket eller länet, fruktar jag det är nödvändigt att bibehålla detta stadgande så väl i Eiksd.-Ordnm 9om i förevide §, åtminstone i början och intill dess man skiljt sig från det föreställningssätt, att en representant endast skall bevaka lokal-intressen. Jag instämmer således med Frih. Tersmeden, att det är nödvändigt bibehålla denna deklaration. För öfrigt har jag icke hört någon anmärkning, som föranleder mig till annat än yrka bifall till lista §:n. Hr Cederschiöld: Förra gången jag yttrade mig, måtte jag icke hafva uttalat mig tillräckligt tydligt. Det var ett exempel jag anförde, som verkligen passerat. Mitt yrkande på bifall till §:n härledde sig alldeles icke från någon särdeles förkärlek derför, att landshöfdingarne alltid skola få sin vilja fram, och jag erkänner, lika med Gr. Mörner, att meningen bör vara, att kommunen får sin vilja fram; men i det exempel, jag anförde, förekom det såsom märkligt, att då landshöfdingen talte enskildt med landstingsmännen, erkände de giltigheten af de skäl han anförde, men sade tillika, att de voro bundna af sina instruktioner. Meu vidare finnes, just i afside på denna fråga, någonting att i högsta grad bemärkas, nemi. att de representativa formerna äro nödvändiga, icke blott derföre att hela menigheten är för stor till antalet, för att sjelf afgöra sina angelägenheter, utan äfven derföre, De ii 10 Oktober f. m. 157 att hela menigheten icke har tillräcklig uplvsning och sakkänne* dom för att kunna fatta välbetänkta beslut.
Grundläggning: gräfning, 17,5 kub.famnar 5 4: — pålar till grund för landfästen och vingmurar, 120 st., med nedslagning m. m. inberäknadt ä 10: — plank till dubbla platformar, 10 tolfter å 18: — spåntpålning, 102 sträckfot 5 2: — Landfästen och vingmurar, 22 kub.famnar mur i bruk, arbete och materialier inberäknade 5 75: — stenhuggning, 205 qvadr.alnar å 3: — Summa För ställnings-materialier, oförutsedda händelser och öfrige faux fraises tilläggas 20 proc. härå Ofverbyggnaden, 21 sträckfot å 45: — Brobyggnad öfver Werums-åm Ett spann af 30 fots längd. Landfästenas höjd öfver grunden 12 fot, bredd 30,5 fot och tjocklek 8 fot. St. Brons längd 95 fot. 4 spann af 20 fots längd. Landfästenas höjd öfver grunden 16 fot, bredd 31 fot och tjocklek 10 fot. Bropelarnes antal 3 st., höjd 13 fot, bredd 39 fot och tjocklek 6 fot. Grundläggning: gräfning, 82 kub.famnar . i, .55: — grundmurning, 42 kub.famnar å 50: — spåntpålning, 410 sträckföt 5 2: — Landfästen, vingmurar och pelare, 107 kub.famnar mur i bruk, arbete, och materialier inberäknade . å 75: — stenhuggning, 808 qvadr.alnar .a 3: — S u m m a För ställnings-materialier, uppdämnings-arbeten ni. m. tilläggas 20 proc. af denna summa Öfverby g gnaden, 101 sträckfot a 60: — Brobyggnad öfver Helga-ån (vid Hylle). Brons längd 166 fot. Fern spann af 30 fots längd. Landfästenas höjd öfver grunden 10 fot, bredd 30,5 fot och tjocklek 6 fot. Bropelarnes antal 4 st., höjd 7 fot, tjocklek 4,5 fot och bredd 38 fot.
Sällan förunnas det en människa att under ett fjärdedels sekel med en entusiasm lika stor som i de första arbetsdagarna och med nästan oförminskad kraft verka i sin lifsgärning och bringa till fullbordan allt det hufvudsakliga af hvad 341 hon tänkt och drömt. Denna sällsynta lycka har i rikt mått beskärts doktor Hazelius. Som en saga torde det förefalla honom själf och dem, som stodo med honom i kampens första dagar, när de nu från Oscarsterrassen på Skansen låta sina blickar dröja vid den ståtliga nybyggnaden å Lejonslätten, hvilken i en snar framtid skall vara redo att inom sina murar hysa en enastående skatt af minnen ur de skandinaviska folkens lif. Skansen, denna af alla samhällsklasser med det varmaste intresse omfattade anläggning, är den yngsta och kanske den käraste af Hazelii skapelser. Under det oaflåtliga arbetet för Nordiska museet uppstod hos » doktorn » en liflig önskan att liksom gjuta en lef vande ande in i de döda tingen, att som han en gång själf yttrade » flytta museet ut i lif vet ». Så rörde han med sin trollstaf vid människors hjärta och — kassa: och Skansen växte upp, fager och vän som en nordisk ungmö. Hvad som utgör det fängslande behaget hos Skansen är ej så lätt att förklara. Man bör där liksom vid en målning eller annat konstverk söka den väsentliga tjuskraften i den anda, hvarmed konstnären besjälat sitt verk. » Det gifves ej en småsak, som icke doktor H. själf velat hafva just så gjord, så ordnad och så uppställd. » Öfver allt möta våra blickar äkthet, ursprunglighet och — svenskhet. » Har doktor Hazelius aldrig sysslat med något annat? » frågade häromdagen en ung telning. På sätt och vis kan man på det spörsmålet svara nej, ty hans föregående verksamhet bildar egentligen en inledning till hans lifsgärning. A r 1860 promoverades han till filosofie doktor efter att ha försvarat af handlingen: Inledning till Håvåmål. A r 1864 utnämndes han till lektor i svenska språket och literaturhistoria vid Högre lärarinneseminarium. Han deltog i redaktionen af » Läsebok för folkskolan », och hans önskan att i ett dylikt arbete hafva fullt fria händer förmådde honom att utgifva » Fosterländsk läsning för barn och ungdom ».
per månad, med 57 » » » 14 » » vecka; 2,i » dygn; 1 » » natt. Resande, som b o i hemmet, kunna därstädes till billigt pris erhålla enstaka måltider. » § 5. På hemmets bekostnad lämnas till hvarje rum en lampa samt därtill erforderlig fotogen. Utgifter för öfrigt lyse, äfvensom för tvätt, läkarevård o c h medicin, ingå ej i inackorderingspriset. Drickspenningar få icke gifvas till tjänarne. § 7, Pensionär skall med aktsamhet handhafva hemmets tillhörigheter, genast ersätta föremål, som af henne förstöras eller skadas, ej slå spikar eller krokar i väggarne, själf damma egna tillhörigheter, efter bästa förmåga bidraga till ett godt samlif i n o m hemmet, samt för öfrigt i allt, som rör ordningen därinom, rätta sig efter föreståndarinnans föreskrifter o c h uppmaningar. Pens onär, som störer ordningen och samlifvet inom hemmet eller eljes befinnes utöfva ett menligt inflytande på detsamma, må kunna uppsägas till afflyttning. : 7 ställa det kvinnliga arbetets utveckling — handens så väl som tankens — århundraden igenom, utan än mer att visa, hur långt den nordiska kvinnan nått i det 19:de århundradet, och framför allt: att genom utställningen höja den kvinnliga hemindustrien, på hvilka handtverksområden som helst, så att arbeterskorna själfva må kunna få en öfverblick öfver hvad de förmå. Kvinnliaa medaljörer. Medaljen i guld med inskrift » Illis quorum meruere labores » har tilldelats framlidne kommendören Axel Adlersparres eflerlämnade änka Karin Sophia Adlersparre, född Leijonhufvud, för hennes förtjänstfulla verksamhet till främjande af kvinnlig bildning, samt framlidne underlöjtnanten frih. A. Rappes efterlämnade änka Ranghild Thorborg Rappe för hennes förljänstfulla verksamhet för sinnesslöas undervisning och vård. En medarbetar inna i JJagäahls JeokboJc. Annandag jul afled härstädes fröken Henrika Hagdahl, 51 år gammal. Hon var brorsdotter till doktor G.
Hal> har Sfgtj dyt jag skyUe fialya yttrat, att Rbersteinska process,eng gång blef störd,. dag vyt ej, om. jag haft detta yttryck, det torde Protoeojlet kunna bevittna, inen det fiar jag sagt, och det tror jag mig med skål kunna såga, att verkställigheten af Ebersteins vdj,a derigenom blifvit störd, emedan inrättningen fått mindre ån so.m, varit den åmpadf, och emedan om Eberstein vetat, att något sådant binder skulle förekomma, han annorlynd.a skulle hafva disponerat om sin egendom, hvilken lian ej ämnat sine arfvingar. Den andra irringen skulle ligga deruti, att jag skulle hafva sagt, att arfvingarne ej kunde fullfölja processen. Jag har förut yttrat^ att om ej meningen varit, att den skulle pediåggas, emot det deras anbud antogs, vore dyn anmärkte Resolufions-åtgården alldeles meningso* h ändamåls,-lös; och då Friherre Roija sagt, att han icke vet, hvarföre arfvingarne af - 442 Den lo Julii e. m. stodo fran processen, får jag svara, att de gjorde det derföre, alt de voro hederliga karlar, de der vilie honorera en erbjuden och antagen, orri ock i formen otydeligen uttryckt, öfverenskommelse. Hade meningen endast varit att förklara, huru mycket af det testamenterade Regering gen ville för den fromma Stiftelsen emottaga (förutsatt, att Regeringen ägde rått till ett sådant förklarande), så hade det låmpeligast kunnat ske, sedan Högsta Domstolen afgjort målet, och, derigenom blifvit bestämdt, hvad Stiftelsen lagligen ågde bekomma. Hvad andra frågan be träffar rörande Baggiska Målet, så får jag anföra, att, om den sednare Resolutionen blott hade innehållit en förklaring af förra beslutet, skulle jag hafva delat samma åsigt som Friherre Boije, men den har derjemte föranledt JustitiasCanzleren, att nedlägga åtalet, och ogillat åtgärden med dess anställande. Jag har ej kunnat undgå, att yttra dessa åsigter.
nfed frolren Gina Krogs foredrag om * Rvindesagen i N o r g e ~ slutades forsta lronferensdagen. Af kvinnosalren, detta ord som garna for tanken han pb torrs fakta, lagparagrafer, poleinik och allt som tyclres varn for lyrilc och poesi fr&amp;iumande, visste tal. att gora ett anforende, buret lika myclcet af kraft och ofvertygelse som stampladt af poetislr glod. Och det att kvinnororelsen, som sB myclret annnt i v&amp;rt unga, ef obiindig lifskraft jasaode broderlancl, iinnu ick6 hnnuit satta sig, att den salrnw den organisationens fasta grnncl, son1 den sedan Iiinge intar i Sverige, kimnnr jn oclrs&amp; f&amp;ltet bppet for faatasiens flykt och ger de riknste fralntidsforl~oppniugnr f ullt svangrum. De! var sdlecles ej blott en 5terbliclr. p&amp; det fordna Norge, sorn fitk sin st&amp;mpel af Camilla Colletts genialislra, banbrytande personljghet, eller on frainstall~ing. nf nntidens Norge ined dess politiska strider, 8 % ogynnsmma for kvinnosakens fria ntveclrling, soin tal. liimnade, ntan hon h5invisade likn rnyclret pb det frxmtidens Worge, soin en gbng afven skall blifva kvinnofrigorelsens laud, 2 det frihedens, fridens, kjmlighed ' ens land, som saa mange - h ar clromt om)). ' Det ar med ledsnncl vi se oss nodsaknde att endast iilccl ofvanstiiende torftign r a c k antydn jnnehdllet nf frolten K r o g s foredrag. n e t var elnellertici af den natar, att det svBrligen 15ter sig refore1: as.
Hvarföre skulle icke dess söner få deltaga i öfverläggningarne om rikets angelägenheter, uplysas af fädernes råd och förfarenhet, tidigt vänjas vid former och behandlingssätt, få öfva sin talgåfva och derigenom med tiden blifva värdige medlemmar af ett riks stånd, försvarare af folkets rättigheter och rikets lagar och sjelfständighet, hvilket jag för min del anser vara ändamålet, det stora ändamålet, och nyttan af adelns tilvarelse. Och den nya adelns döttrar, då belöningen för fädernes förtjenster minskar deras arfvedel i det värkliga, un nom dem den svaga ersättningen i det inbillade, deras fåfänga, om man så vill, en förnöjelse, den at bära fädernes namn och en äretitel som snart Den 1 Augusti 1812 317 försvinner. Om våra lagar i det ena äro orättvise, varom ädelmodige i det andra, som kostar oss intet. Låtom dem deltaga i deras vederlikars stånd och vilkor, Konungarnes nåd äfven sträckas til dem och ådragom oss icke deras och deras mödrars missnöjen, allvarsamma blickar, äfven försmädelser. Skyndom oss at borttaga den orättvisa, förhatliga skillnaden. Den kortaste orättvisan är den förlåtligaste. Min stora lagstiftnings principe är likhet i vilkor och rättigheter inom samma stånd. Skall Ridderskapet och Adelen undergå en Reformation, Representationen omskapas, hvilket jag anser vådligt i anseende till fölgderne, så må och bör den träffa hela Adelen, alla ofödde varelser som ännu icke fått et namn, förklaras ofrälse. Den visa lagstiftnings principen lämpas till dem likasom till både födde och ofödde af den nya adelen. Jag kan icke med Herr Kammarherren finna at hvad för de senare är en rättvisa, för de förre är ett våld. Jag frågar med Herr Kammarherren hafva de ofödde af den gamla Adelen förtjenster och rättigheter, och lämpar frågan till begge classerne. Herr Kammarherren har behagat taga sig och sina ädla tänkesätt till bevis i saken.
Sådant har ock vid ett tillfälle blifvit iagttagit, nemi. då Kongl. Maj:t, uti Nådigt Bref till Dess och Rikets SfatsContoir, af d. 27 Maj 1819. sålunda disponerade 100,000 R:dr af mindre Credi - Stats-Utskottets Betänkcinden. 83j vet, att deraf skulle utgå 30,000 R:dr till skyndsam och driftig fortsättning af reparationerne å de i Förråden befintliga bristfälliga Gevär, 30,000 R:dr till inköp af Commissklåde till förrådens förstärkning och 30,000 R:dr till 4 Fregatters, 4 Briggars och 6 dåckade Canon-Slupars försättande i sådant tillstånd, att de vid ankommande Ordres kunde genast utlöpa, allt att utbetala uppå Kongl. Krigs-Collegii och Förvaltningens af Sjöårenderne reqvisitioner, samt 10,000 R:dr åter afsåttas till oförutsedda Militaire-utgifter; hvaremot Utskottet icke kunnat finna annat bestämmande nödigt uti de Nådiga Skrifvelser, som till Fullmågtige i Riksgålds-Contoiret aflåtas, om Creditiv-medels uttagande, ån å hvilken del af Creditivet de skola utgå och till hvilket Verks eller Auctoritets disposition de komma att ställas. Utskottet, som sålunda redogjort för de skål hvarpå dess tillstyrkande år grundadt, finner sig icke kunna detsamma frånträda, hvarken så att någon inskränkning deruti må medgifvas eller den utsträckning föreslås, som H:r Stahle yrkat, utan får förnya den hemställan, att Riksens Höglofl. Ständer må besluta, det vilkor för mindre Creditivets anvåndan - 838 Stats-Utskottets Betänkanden, tk, att hufvudforemålen på sått, hår ofvan blifvit närmare utveckladt, varda bestämdt uppgifna, utan sammanblandning med de behof, hvilka af det årliga anslaget för Försvars-Verket bora bestridas. 5:0 Hufvudsakligen af det skål, att Kongl.
Pä intet ställe har jag med Utskottet instämt i anseende Lil Utrikes Gäldens och deveranteurernes licjuiricrancle; Ty jag har aldrig kunnat medgifwa, at ingen koncl siulle bestämmas til upfyllande af en pligt, hwars wilkorliga upskjutande berodde af Fordringsägares bifall. Och jag har högtideligen protesterat emot de grunder, pa hwilka Herrar Banco-Fullmäktige erbudit förffjutande af medel til l^everanteurernes betalande. Min mening har aldrig warit, at yrka Uemisser lil Utrikes Lreclitorers förnöjande wid 70 ffillingars cours, men wäl at konä finnes, som dertil kan och bör anwändas, enär Fordringsägare det äska och coursen sa hunnit nedsättas, at det blefwe möjeligt. Jag har warit och blifwer af den tanka, at medelst uptagande af Inrikes Län, k-everanteurerne bordt liguicleras, om Utrikes creäitorer icke welat bewilja upffof. 6:0 De 2me Poster, som upkomma genom förändrad ränteberäkning til Languen och minskad Lmts-brist, och hwilka Utgiftsposter Högloft. Utskottet ansett wara sä obetydelige, göra tilsammans i;o,Ooo N:d., som likwäl icke är en sä aldeles ringa summa. ?'-» Den 2 Mars29 7:0 At genom de gifna Förstag och sätt at anlita Lanquen ingen anledning är til Bancosedelmyntets försämrande, stall jag tro, enar gammalt Werksilfwer uphörer at wid /luckioner äga det öfwer ail manlighet höga pris, som nu beklagligen är gängbart. Om §mt8-Merker ager egen tilgang til wiste esscher, kan jag ingalunda medgifwa, at de samfält upga til wärder af alla behöfiiga waror och arbetslöner, hwilka omöjeligen kunna erhallas utan beräkning af myntets nedfallna warde. Lika med Högloft.