Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Därpå talade kaptenen något, som ingen förstod, och — vips! — flög gubben till väders under gevärssalfvor, som kommo halmstrån och trasor att yra i luften. Upp och ned for den arme Judas, och kom han blott så nära kajen, att de svarta vildarna kunde nå honom med sina kolfvar, då ekade tjutet ända bland bärgen på andra sidan älfven. Af allt detta blef Kalle Söderberg på en gång vild och rädd. Och hårdt, hårdt höllo Lina och han hvarandra i hand, då de om vinterkvällarna suto vid spiselelden och gubben berättade, medan Anna somnade från alltsammans och nordanvinden riste huset, så att lågorna bugade sig och ur vråarna smögo tysta fötter. Men ju räddare Kalle var, dess starkare blef begäret att titta in genom alla gluggar och trampa på alla krokiga kvistar och lyssna spändt till höstdånet i tacklen. När han växte upp, hörde han, att ungdomen kallade för vidskeplig inbillning hvad de äldre med egna ögon sett och med egna öron hört och med egna sinnen erfarit. Gamlingarne däremot menade, att det var skada, att ungtupparne icke fingo allt förståndigt folk landsförvisadt till Blåsut. Men se skepp kunde nu icke segla utan sjömän, och den, som icke hade ögon att se så mycket som en hafsorm en gång, hvad han dög till, icke var det till sjöman ... På denna ljusa sommareftermiddag stod Kalle, en ståtlig ung man, bland allt slags hoprafsadt folk och timrade i spantboden. Ingen talade om annat än skeppet Viktoria, hvilket efter att hafva genomgått en grundlig reparation stod färdigt att göra sin första tripp. Då fartyget i middags skulle vändas på rätt köl, inträffade något, som fyllde många sinnen med häpnad. I salningen på den lutande masten befanns ett skatpar hafva byggt sitt bo Vid denna upptäckt bleknade besättningen och drog sig tillbaka. Ingen hand rörde vid stöttan. — Tar ondt vid de fåglarna, så ser skutan aldrig land — förklarade gamle Isakson, och de andra matroserna tego och sneglade uppåt masten.
Domare är icke och bör ej hel« ler vara magtägande, deräst annars begreppet om magt, sådant Herr Tham måtte ha uppfattat detsamma, förutsätter möjligheten att kunna stundom handla välbehagligt, ty Domaren får icke i något fall lyda intryckets arbiträra anvisningar, utan måste ovilkorligen, enligt bestämda former, tolka eller tillämpa Lagens bud. Han är följaktligen ingalunda innehafvare af magten utan blott en del af desse Organer; och detta förhållande undergår ingen förändring, ehvad Styrelsen, efter omständigheternas kraf, lagenligt utvidgar eller inskränker Domareverksamheten. Jag fäster mig föröfrigt endast vid Motionärens försök att öfvertyga om den Juridiska oredan, ty det ligger inom mitt område att kunna, samt inom gränsen för min skyldighet att böra, controllera den åberopade bevisningen; och jag måste följaktligen afgifva åtskilliga upplysningar i ämnet, desto heldre, som methoden att genom förmågans fintlighet gifva mångsidig och välljudande tydning åt framställningen om andras origtiga tillgörelser, lätteligen kan missleda begreppen om sakens verkliga förhållande, derest icke en sådan method motsäges på ett sätt, som bereder seger åt det rätta och behöriga; gissningar äga dessutom ingen bevisande kraft, i synnerhet då osäkert är om de någonsin öfvergå till verklighet; och det vill i all - Den 22 December «. m. 225 i allmänhet synas mig svårt för den enskilda uppmärksamheten, att med en säker hlick öfverskåda och til! dess inflytelse pröfva Landets hela Lagskipningsväsende, eller att med säkerhet urskilja om IIofRätterne fullgöra deras pligt och alltid kunna, tili allas välbehag, behandla den vigtiga delen ibland åligganderne, jag menar tillsättandet af Extra Domare.
1 frågan om principen har någon särdeles skiljagtighet icke varit; »y sjelfva de Herrar, hvilka talat emot 1810 års Bevillningsgrunder . hafva mer eller'mindre rnedgifvit deras företräde i rättvisa. I frågan åter om verkstäl1b*rheten , har skälet för dess bestridande tgenteligen legat i en åberopad erfarenhet. Jag tror mig derföre böra erindra, att erfa. renheten både af 1810 och 1812 årens BeviHningsgrunder har varit ganska liten. Om de sednare i erfarenheten utfallit lyckligare, än de förra, så torde orsaken hafva legat deri, att 18 to års B'villnings-grunder åtföljdes af felagtigheter, som sjelf va erfarenheten upptäckt; men hvilkas rättelse nu mera blifvit af. Herr von Törne uppgifne. Flere upplyste Ledamöter af detta Stånd hafva ansett rättelserne så goda, att de tillstyrkt deras antagande, jemte 1810 års Bevdlnings grunder; och BondeSiåndet har antagit dem. För min del föijer jag likväl mera min känsla, än förlitandet till min upplysning i ämnet, då jag härmed har den äran votera för ett lika beslut. Sluteligen torde tillålas mig att få, om möjligt är, undanrödja ett omdöme, som und. fallit en agtningsvärd Ledamot, men synts mig både orättvist och hardt. Herr Cederskjöld Den 24 Martil, f. m. 379 liar nyss sagt, att Ci*pifalisterne skola, på desi sa sednare l-m åren , blifvit plundrade af de skuldsatte Jordägarne; och att det alltså icke vore orättvist, om, de skuldsatte Jordägarne till stral!’, dem drabbade det öde, att få, jemte deras egen börda af Bevillningen, äfven bära Capiplisternes. Jag tror icke att förhållandet är sådant.
Men örn ock dessa betänkligheter lemnäs å sido, qvarstår hos mig tvifvelsmål, om ändamålet må kunna vinnas på nu föreslagna sätt. Att någorlunda tillförlitligt uppskatta, huru mycket bränvin, som utminuteras i hvarje stad eller socken, torde blifva nästan omöjligt. Ehvad beskattningen i väsendtlig mån blifver för låg eller för hög, motverkas ändammålet. Hålles ä minuteringsställena varan alltför dyr, i jemförelse till tillverkningseller parti-handels-värdet, kan sådant föranleda till lönnkrögeri, eller att försäljningen drages ifrån de högt beskattade minuteringsställena och öfvergår till säljare, hvilka, utan att serskildt skatta derför, afyttra det minsta qvantum, som är något öfver utminuteringen, eller till olämplig utsträckning af den jordbrukare medgifna rätt att åt sina arbetare sälja en fjerdedels kanna. Borttages åter denna rätt och försäljning under en kanna förbjudes, är ej osannolikt, att något sätt påfinnes att kringgå förbudet, måhända med den följd, att konsumtionen ökas. Miglbrefalter också alldeles oförklarligt, huruledes bestämmelser, sådana som förslaget innefattar, skola kunna leda till det afsedda ändamålet; men enär i Norrige erfarenheten visat, att bestämmelser, likartade med dem, som nu äro i fråga, funnits fullkomligt ändamålsenliga, måste jag antaga möjligheten deraf, att de kunna vara tjen - Kongl. Maj:Is Nåd. Proposition, N:o 26. 47 liga jemväl här i landet, och då ändamålet onekligen är godt, anser jag mig följaktligen böra i underdånighet tillstyrka bifall å hvad Departementschefen föreslagit. Statsrådets öfrige medlemmsr biträdde, hvad af Departements-chefen blifvit i underdånighet anfördt. Kongl. Maj:t, som biföll hvad af Departements-chefen och Statsrådets fleste ledamöter sålunda i underdånighet yttradt och tillstyrkt blifvit, befallte, att, i öfverenstämmelse dermed, förslag lill nådig proposition i ämnet till Rikets Släuder skulle af Departements-chefen uppsättas. Ex Protocollo i B. W. von Printzencreutz.
Vt dr. d, 3 Sept, 183,-f. position till Rikets Ständer, om beviljandet af ett creditiv för bestridandet af de kostnader, som genom farsoten Cholera föranledas; gifven den 2 Sept. x834* Från Wäll o fl. Borgare-Ståndet. S. D. Föredrogos å, nyo Constitutions-Utskottets Memorial: N:o 29, till Hedervärda Bonde-Ståndet, angående grundlagsenligheten af en yrkad, men vägrad proposition; Lades till handlingarne; och N:o 3o, angående Herr M, Crusenstolpes anmärknings-anledning emot Stats-Ministrarne, Stats-Rådet samt Föredragande; Lades till liandlrngarne. S. D. Föredrogos å nyo Banco-Utskotlets Memorial och Betänkanden: N;o 3r, angående tractamente åt en Protocollsförande, samt serskildt renskrifnings-arfvode åt en Cancellist; Bifölls; N:o 32, angående anskaffandet af en militaire-post till bevakning vid Malmö Låne-Contor; Bifölls; N#0 33, angående understöd, af Banco-Fullmägtiges dispositions-räkning N:o 2, för Enkan H. C, de Maié, med 7 minderåriga barn; Bifölls; N:o 34, i anledning af väckta frågor, om ytterligare utvägars beredande till underlättande af förslitne småsedlars utbyte i landsorterne; Bifölls; och N:o 35, i anledning af motion, angående ytterligare stadganden, i afseende på granskning och cassalion af förslitne sedlar; Bifölls. S. D, Föredrogos å nyo Lag-Utskottets Utlåtanden och Memorial:
En pinsam, tryckande känsla, som hon hade öfver hjertat, tilltog med hvarje fjerdingsväg, hjertslagen gjorde riktigt ondt; men så krökte sig vägen, och hon såg bergknallen med barrskogen, hvarunder prestgården låg, och plötsligt föll det tunga bort från bröstet, hon andades lätt, hjertat slog häftigt och väntansfullt — hon böjde halsen långt framåt, — ja der — der vid grinden stod far! Det var två år, sedan hon sett honom, men han hade icke förändrat sig så mycket. Något mörkare i hyn, något hvitare i håret kanske, men annars var han rak som förr, ögonen sågo klara och nu så glada ut. Pipan höll han tänd i handen. Han öppnade grinden och viftade och gick de få steg, som ännu voro qvar, bakom vagnen upp till gården. Rakel vände sig om; han torkade sig med rockärmen i ögonen. Mor stod på trappan. Hon hade blifvit så fet, så stor och röd i ansigtet, att Rakel kände liksom en liten stöt i det första ögonblicket hon såg henne; men det gick genast öfver, och hon låg nu i mors armar. Frukostbordet var dukadt med allt det bästa, huset förmådde. Fadern lade oupphörligt stora portioner af allting på Rakels tallrik och nickade leende. Modern sade: »Ja, berätta oss nu om allting», och frågade om det ena och andra. »Hur skall jag kunna tala», sade Rakel, »med munnen så här full?» Hon log och hade tårar i ögonen. Hon var hungrig och mätt, glad och bedröfvad, tacksam och olycklig — allt på en gång, och så snart måltiden var slutad, sprang hon upp på sitt lilla rum. Hon kastade sig der framstupa på sin säng och låg alldeles stilla. Hon tänkte icke, hon grät icke, hon knappast andades. Hon låg alldeles orörlig, som om hon varit ett dödt ting, och väntade på, att något nytt och oväntadt skulle ske. Fönstret stod öppet. Syrendoft och bofinksång trängde in i rummet med solstrålarna. Rakel hvarken hörde eller såg; hon låg alldeles stilla och lät det strömma öfver sig; men så hörde hon moderns steg i trappan. Hon steg upp, tvättade sig i ansigtet och började ordna sina saker Och så började åter lifvet i hemmet.
Yisar skattskyldig att, i följd af högre myndighets pröfning, sådan ändring skett i utgiftsoch inkomsts-stat, bevillningstaxering eller debitering af sockenutskyld, som till nedsättning af påfördt utskyldsbelopp föranleda bör, åligga det sockennämnden, att låta den sålunda beviljade skattenedsättmngen komma den skattskyldige till godo, medelst afskrifning å skatlesedeln, eller, om denna är betald, genom återbäring af hvad som blifvit för mycket erlagdt. Bör af ofvannämnde anledning åsatt utskyldsbelopp höjas, utfärde sockennämnden särskild skattesedel å skillnaden. 69 § (§ 71). Öfver de skattskyldige, som sina kommunalutskylder vid uppbördsstämman ej inbetaldt, upprätte sockennämnden restlängd, sorn sednast trettio dagar efter uppbördsslämmans afslutande skall tillställas kronofogden i orten, hvilken det åligger, att de resterande utskylderna i vederbörlig ordning indrifva och inför sockennämnden redovisa. Utskylder, hvilka för fattigdom eller andra orsaker ej kunnat indrifvas, anmäle nämnden hos sockenstämman till afkortning. 70 § (§ 72). De räkenskaper, hvilka det åligger sockennämnden eller annan af sockenstämman beroende förvaltningsmyndighet att föra, skola ställas på kalenderår. De särskilda styrelser och redogörare, hvilka för socknens räkning omhänderhafva och förvalta medel, åligger det, att så tidigt till sockennämnden aflemna redovisning derför jemte tillhörande virifikationer, att innehållet deraf må kunna i sockennämndens räkenskap för samma år summariskt upptagas. ^ § (§ 73). Sockennämndens räkenskaper böra vara behörigen afslutade före den 1 Mars påföljande år, hvarefter det åligger nämnden att, inom fjorton dagar, desamma tillika 182 med allegater samt de i 70 § omförmälta särskilda redovisningshandlingar, till ordföranden i den borgerliga sockenstämman aflemna för att i stadgad ordning granskas. 72 §. Ordföranden och ledamot i sockennämnd åtnjute, i och för utöfning af sitt kall, enahanda skydd, som, enligt 37 §, ordföranden och ledamot i sockenstämma tilllagdt är. 73 §.
På grund häraf hafva Fullmägtige tillstyrkt, att Handelsoch jVärings-Discontens permanenta (^ordinarie) creditiv eller fond måtte bibehållas vid Tre millioner Riksdaler, utom reserv-fonden. 8 Banco-Ut skottets Betänkande, N:o i58. Utskottet, som i allo biträder denna Fullmägtiges hemställan, får härigenom underställa densamma Rikets Ständers bepröfvande. Hvad deremot angår motionärens i samband härmed gjorde framställning, att Utskottet måtte taga under serskild pröfning, huruvida antingen för hela ifrågavarande lånerörelse eller endast för växel-belåning, räntan kunde nedsättas från 5 till 4 procent, i händelse af bifall hvartill motionären anser fonden böra höjas med ytterligare i million; får Utskottet endast anmäla, att, som Rikets Ständer, genom bifall till Banco-Utskottets vid denna Riksdag aflåtne Betänkande N:ö 82, i anledning af väckt fråga om nedsättning i räntan med En procent å alla de lån, som från Rikets Ständers Bank eller de derunder lydande Låne-Contoiren utgifvas, förklarat, att någon nedsättning i räntan å berörde lån ej borde ega rum, Utskottet icke kunnat ingå i pröfning af berörde framställning, såsom in nefattande en fråga, den der redan blifvit af Rikets Ständer afgjord. I anledning af förslaget uti 5:te punkten, yttra Banco-fullmägtige, det Fullmägtige dela den tanka, som ligger till grund för samma förslag, eller att, så länge Bankens låne-rörelse 5 år förut i dess minsta detaljer bestämmes, utan att åt Bankens Öfver-styrelse är lemnad rättigheten att, efter inträffande förhållanden, som omöjligen så långt förut kunnat komma under betraktande, deri göra jemnkningar, skall det å nyo inträffa, hvad sedan sista Riksdag egt rum, att nemligen betydliga låne-fonder blifva till större eller mindre del obegagnade; hvarigenom det lif, de varit ämnade att gifva rörelsen, går förloradt, och denna ofta kan nödgas söka utvägar, som den eljest icke begagnat, och som kunna vara förenade med vådor.
På grund häraf har motionären föreslagit: l:o) att egentlig kroghållning eller sådan utskänkning af bränvin och andra spritdrycker, som Bränvins-iörordningen afsåge, icke måtte under något vilkor få idkas å gästgifvaregård, hvaraf följde att, äfven om gästgifvare skulle på auktion inropa dylik utskänkningsrätt, den likväl icke skulle få utöfvas å sjelfva gästgifvaregården; och 2:o) att gästgifvare deremot icke skulle anses föröfva olaglig utskänkning, om han åt verkliga resande, som hos honom intogo ordentlig måltid, utlemnade bränvin eller andra spirituösa drycker till förtäring på stället, hvilket utlemnande skulle få ega rum utan beskattning. Utskottet anser sig till en början böra erinra, att, förr än Kongl. Förordningen den 18 Januari 1855 blef gällande, gästgifvare var ej blott berättigad utan äfven skyldig att till resandes behof vara försedd med bränvin. Härjemte egde gästgifvare äfven att, med vilkor att mat äfven var att tillgå, till hvem som helst utskänka spritdrycker. Genom berörda Kongl. Förordning befriades gästgifvare från skyldigheten att till resandes behof vara försedd med bränvin; men då de flesta hemman, som äro till gästgifveri anslagna, genom den medföljande utskänkningsrätten förvärfvat ett högre värde, ansåg man det innefatta en alltför betänklig rubbning i bestående egendomsförhållanden att borttaga nämnde rättighet. En sådan rubbning lärer ej heller nu utan särdeles vigtiga skäl böra vidtagas, helst flera Sammans. Bevilln.-, Lagsamt Allm. liesv.- och Ekon.-Utskottets Bet. 9 Höre gästgifvericr torde finnas, vid hvilkas anläggning rättighet att utskänka spritdrycker blifvit betingad och hvilka denna rättighet således ej utan någon motsvarande skade-ersättning torde böra beröfvas. Uet var också icke blott med afseende å gästgifverierna, som man vid införandet af den nya bränvinslagstiftningen hyste betänklighet att rubba bestående häfdvunna rättigheter.
Betänkanäen. 107 hvarvid skall hända, att, som Löningsgifvaren ej kan få något fullt lass till alla dessa ställen, han måste derföre utgöra dubbel skjuts om icke mer, hvilket tillskyndar honom ett kännbart lidande, utan att bereda någon vinst för Löningstagarne, hvadan föreslås, att en ny reglering häraf måtte blifva verkställd, på det sätt, att hvarje Socken blefve anslagen att på ett enda ställe aflemna sin LöningsSpannmål. Sorn Utskottet, vid handläggningen af denna fråga, inhemtat, att Kongl. Majrts samtelige Befallningshafvande, genom Kongl. Brefvet af den 22 Juli 1805, samt Kongl. Krigsoch KammarCollegiernes derpå grundade Circulaire af den Zj. November samma är, blifvit anbefallte, att hvar i sitt Län uppgöra förslag till den lämpeligaste reglering af Tionde-anslagens utgörande, hvilka Förslag till större delen nu mera inkommit; så har Utskottet, då denna reglering ibland annat afsett, att igenom enhet i indelningen förekomma just de olägenheter, som i motionen öfverklagas, ansett sig så mycket mindre ega skäl, att i anledning deraf tillstyrka någon särskild åtgärd, som alla Tiondegifvare blifvit eller blifva öfver Förslaget till indelningen hörde och dervid ega föreslå de utbyten och jemkninger, hvilka till deras ömsesidiga beqvämlighet, och utan Bäntetagarnes förfång, kunna ega ruin. Stockholm den 26 Mars^rösg. log Besi». ock Ekon. Utsk. Beiänkanden, N:r 50. Ankom den 1 April ig23. Betänkande, angående yrkadt förbud f ör Bergmästare, att utfärda Ekonomiska Författningar. ^Jenom ProtocollsUtdrag aE elen 3 uti innevarande månad, har Hederv.
Frti Adlersparre, f i x E1.l en A.hl~.arsvarcl, fröken Ellen Fries, frii Freilrila, Jhmell, lektor Gustaf Sjöberg och iiii derteclinacl iitfiirdade till persoiier, soin vi antogo \ mra for saken intresserade, en inlxj iiclan a t t samlas till öfverlaggningar. E n ratt stor skara ly ssna.de till iippropet, och efter en liflig diskussion beslöts a t t stifta ett förbiniid,. som skulle vara en lefvande minnesvårcl öf17er Freclrilsa Breiner, den ädla banbryterskan för den sveiislia li \ rini~ans frainktsl-ridailde, ocli clärför skulle bara liei-ines izamii, och fljr detta förbin~icl faststalJcles följande program. » Förb~iiiclets aii.clainA1 sl.idl. vara att, ii11 der kraftig sain. \: erkan af erfa !ri-ia lcviiiizor ocli n-iiiii., iiioiii sk vicla kretsar af vioixt Iand soni ~nöjligt, verka för en siincl ocli Ingn utvecIcli11g af arl~etet. för l&lt;viniians höjande i sedligt och intellektuelt s % väl ' som i socialt ocli ekonomiskt hanseeizcle. För dessa sina syften. slc.~ille Förbuidet verka: 3el.s genom öf~~erI~; gniii.gsiizijteri af större och inin.cIre 0111- fA.11 g, dels genom upprättande af en förbundsbyrå i hiifvudstaden m ed uppgift att inlienita och k ' ddela upplysni.nga.r, tillhan cla1ial.l.a nnvisi-iii~gsl~öclrei~ och.
Ryktet kan dock icke hafva blifvit satt i omlopp utan någon liten ytlig oförsigtighet trodde han, och törstande efter visshet och upplysning, längtande att få varna och råda henne att framdeles vara varsammare, steg han upp och gick till sin maka. Elisabeth satt med sitt yngsta barn på sina knän, då hennes man inträdde. Med ett vemodigt leende utbredt öfver sitt älskliga ansigte, satt hon och betraktade den lilla, som lekte och jollrade med henne. Stum stod Leonhard och betraktade henne några minuter, då Elisabeth såg upp och deras blickar möttes. Det låg så mycken oskuld och ett djupt drag af lidande i den blick, som hon åter långsamt lät sjunka ned på barnet, att Leonhard kände sig djupt rörd af denna syn, och görande en tyst afbön i sitt hjerta, för det han ett ögonblick kunnat tvifla på henne, kysste han ömt hennes hvita panna och frågade oroligt: ”Hvad felas dig Elisabeth, är du sjuk, min vän?” ”Ja!” svarade hon kort, men ej ovänligt. Han satte sig bredvid henne, tog hennes hand i sin och talade länge ömt om hvad som rörde barnen och deras framtid och uppfostran m. m., men ej ett ord nämnde han om sitt samtal med hennes kusin; han ville ej såra henne och hennes blick hade förjagat all oro ur hans hjerta. Om han dock i denna stund öppet frågat henne, skulle hon troligen ej tvekat, hon skulle sagt honom allt och förtrott sig i hans beskydd, och så hade allt kunnat bli annorlunda; men i ödets bok stod ej så skrifvet och ingen förmår bekämpa hvad af det blifvit beslutadt. Emedlertid skred tiden framåt. Några veckor hade åter förgått, se’n det nyss beskrifna samtalet. En afton befann sig Leonhard och Rudolph i ett stort herrsällskap. Deras förhållande var oförändradt vänligt, och ingen skymt till misstroende sågs hos Leonhard, ty det fanns ej i hans hjerta. De hade båda genast vid sin ankomst satt sig ned vid spelborden, ehuru i skilda rum, och voro snart ifrigt inne bland händelser och mollor; ty denna tid var ännu icke den ädla preferencens.
Utskottet finner derjemte de Controllör, i fråga om verkställigheten af dessa afdrag, soin år 1823 bestämdes, vara ändamålsenliga och öfverensstämmande med syftningen , alt icke alltför mycket ingripa i enskilda credit-förhällanden, samt föreslår desto hellre deras bibehållande, sorn Utskottet icke fått emottaga något förslag till förändring deraf. 1 afseende på tillämpningen, hafva dels Bevilhiings^Utshotlels Utlåtande N.o 28. 3g 2:ne Ledamöter inom Höglofl. Ridderskapet och Adeln velat, vid Bevillrungs-afdraget, flista det vilkor, att gäldenär icke finge detsamma åtnjuta, utan då han å förfallodagen ordentligen liqviderat sin ränta, och emot uttrycket i detta Moment.* "vid "lic/vid. af räntaj dä den är förskrifven ”till mer än 5 procentJ’ blifvit anmärkt, icke allenast af en Ledamot inom Högvördige Preste-Ståndet, att låntagare icke förr än räntan uppgår till mer än 5|- procent, må vara berättigad att innehålla bevillningen, emedan den lagliga räntan, äfven sedan Bevillnings-afdrag skett, ändock stiger högre, utan äfven inom Yällofl. Borgare-Ståndet, att redactionen i 1823 års Författning bör bibehållas, efter som den föreslagna nya tyckes lemna rum för den icke rigtiga slutföljd, att afdrag äfven egde rum å ränta, sora endast utginge med 5| procent, ehuru meningen lärer vara, nu som förr, att ränta, om afdrag skall ske, bör vara till 6 procent förskrifven; äfvensom, i afseende på förslaget om undantag från afdrag endast för Sparbanker_, flere Talare inora Högvördige Presteoch Vällofl. Borgare-Stånden med många skäl sökt motivera, det ett sådant undantag borde utsträckas till alla capital, sorn tillhöra fromma Stiftelser, hvarmed olika Talare velat förstå, än Fa t tig-inrättningar, än 4o Bevillning!-Utskottets Utlåtande IV.-o 28.