Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
På dessa grunder och då utfästad gåfva, som icke genom dess skiljande från gifvarens vård och utlemnande till gåfvotagaren eller ställande under annans vård för hans räkning blifvit fullgjord, icke lagligen kunde efter gifvarens död ur de efterlemnade tillgångarna emot arfvingarnes bestridande uttagas, hade Nedre Revisionen tillstyrkt, att med upp-, häfvande af domstolarnes beslut de gåfvotagande måtte förklaras icke vara berättigade att utur de i bouppteckningen upptagna tillgångar utbekomma gåfvomedlen, samt i följd deraf förpligtas att, derest sådan utbetalning till dem redan skett, till arfvingarna återgälda de uppburna medlen med ränta. (Välförståendes, att den utbetalning, som här förutsättes möjligen hafva redan skett, betyder endast den, som utgått ur gifvarinnans efterlemnade tillgångar, icke hvad gifvarinnan kunde hafva med varm hand verkligen utgifvit; och således åsyftas icke återgäldande af de medel, som ena gåfvotagerskan möjligtvis af gifvarinnan vid gåfvohandlingens utfärdande kontant-erhållit. Härom handlade icke tvisten, utan endast derom, huruvida beloppet (de 2000 riksdalerna), redan en gång bekommet eller ej, skulle utgå ur de omtvistade skuldsedlarna, uti hvilka äfven denna gåfva dock sedermera, under fortsättning af rättegången, uppgafs vara inbegripen.) I nu anförda yttrande af Nedra Justitiä-Ilevisionen, bifallet af tvenne Högsta Domstolens Ledamöter, men icke i dervarande pluralitet» eller öfriga domstolars argumentationer, ligger det verkliga begreppet om gåfva. Till detta begrepp hörer väsendtligen det gifnas afhändande. Gåfva af lös egendom har nemligen ännu icke skett, så länge dess föremål är qvar i gifvarens hand. Om än sedan qvarlemnadt i hans vård,' måste det dock en gång vara honom afhändt, för att kunna anses vara gifvet; och gåfvotagarens anspråk derpå, medan det linnes i gifvarens vård, kan ej vara annat än anspråket på ett gifvaren lemnadt lån eller förtrodt gods.
Med detta stadgande iakttager lagens Gäldee närs och Borgenärs ömsesidiga rätt, den förres i dek, att intekningen ej sär bcwiljas innan han deröswer blifwit hörd, wid hwilket tilfälle det är honom spek, act einor ansökningen anföra hwad nödigt anses; — Och i afseende pä Borgenären, att han genom Gäldenäcs tredska eller hwarjehanda obehörige, till upjkof ined Domstolens siuteliga yttrande, möjeiigen ledande, in« wänduingar icke mä förlora ben tidigare säkerhet han söker. Nätta meningen as berörde lagens rum skull hos wista Domare i synerhet kommit i fräga da det inträffat, att Gäldenär, i hwars fastighet iniekning blifwit sökt, under tiden emellan ansökningens ukstäl, lande till comnmnication och dest äter anmälande till slutelig handläggning hos Domaren, begärt arc fä asstä all dest egendom till sine samtclige Borgenärers förnöjande, wid hwilket förhällande det icke nog tydeligt skulle wara förordnad!, humwida sjelfwa ansökningen utan * lZ86 Den 2r December. uttin Domstolens widare åtgärd, borde medföra förmåns rätt, till betalning mur den fastighet, deri intekningen bliswir begärd. Men som omförmäldke §. innehåller: Att em Gäldenär kävucs wid skulden eller icke kommer ä fortsatt rid med swar ii», inrekninIen dä stall warda fast, och Domaren strifwa det ä stuldtbrefwik; sann widare: mc om Gäldenär ej gitten »vist: klara stöl, akt stulden guiden är inrelningcii bör bervi^jas; Äfwensom 20. §. i Kongl. Stadgan angående Coucourser den 28 Junii 1798. jämwäl bjuder, alt Domaren dä begärd intekning fast» ställeo bör striswa det ä stuldebrefwct; hwaraf 0- twifwelaktigt följer, det den åtgärd, sedan communicarioncn stelt, för
Utskotten hafva förbisett den i Kongl. Propositionen anförde högst bevekande omständighet, att dessa 100,000 R:dr oundgängligt genast erfordras lill så väl de arbetens fortsättande, hvilka endast under vintern kunna förrättas, som ock till öfriga förberedande åtgärder, medelst hvilka det allenast blifver möjligt att, utan ökade kostnader och längre tidsutdrägt, bringa arbetet till fullbordan, och de hafva för allt detta ej framställt annat skäl, än den ordning, hvari de anse Statens utgifter böra uppställas. Jag tror mig hafva visat, att denna ordning ej kan blifva rubbad genom att behandla förskottsfrågan på det sätt Kongl,. Propositionen föranleder, och med de modificationer, som sammansatta Utskottens FinanceBeredning uppgifvit. Vore denna fråga af en Juridisk natur, skulle den ytterst hvila på begreppet 0111 ordet förskott. På delta begrepp skulle bero, huruvida den tydning jag ansett det böra gifvas, är lämplig i närvarande Den 26 Mars f. m. fall, och således om frågan blifvit af Utskotten behandlad under en alltför trång synkrets, eller ej. Tankarne derom kunna då möjligen blifva delade. Men frågan synes mig vara af en helt annan beskaffenhet, i synnerhet under de förhållanden, hvilka uppstått. De förenade Utskotten böra ock, i min tanka, belt annorlunda betraktas än en Domstol, som inom gifven form och ordalydelse måste inskränka sine åtgärder. De måste afse det allmänna bästa, och noga öfverväga det inflytande, de ämnen, som komma under deras handläggning, kunna derå hafva, innan de öfverlemna dem till Ständernes afgörande. Är denna åsigt riktig, så är det ej vid ordalydelsen de bort fästa mesta afseendet.
För barnen blef nu sörjdt; de gingo ut i världen, allt efter yrke och håg, och föräldrarne sade: » Må de gå i glädje, och Gud signe deras väg! » Nu voro de åter ensamma som vid den tiden, då han förde henne som ung brud till sitt hem. Det var dock en egendomlig sak: de voro icke längre vana att sitta hos hvarandra utan sorger, utan oro, att så där ha tid för hvarandra. Hade det blott varit förr! Det var sommar. Då kom han hem en dag och sade: » V i ha ferier i åtta dagar. » » Ack, det var skönt, » sade hon - » hvila nu riktigt ut dig. » » Ja, men du skall också hvila ut. » » Jag? Jag gör ju nästan ingenting numer. » » Jo, du släpar ännu ut dig alldeles för mycket. Och för att nu gå rakt på saken: jag har hyrt ett vackert landställe för oss båda; man kommer dit på en timme. Häromdagen styrde jag om det efter middagen, utan att du kunde ana något. Äfven våra måltider — på värdshuset — äro beställda — allt så bekvämt som möjligt. D u skall inte tråka ut dig med hushållet; vi skola ha ledigt tillsammans — eller hvad tycker du? » » Ja — men — » hon såg helt förskräckt på honom. » Du tänker på kostnaderna? » Hon nickade. » Nu kunna vi det, » sade han föruöjdt. De bodde nu därute vid den lilla skogomkransade badorten. Sommaren var härlig och bjöd på varma, strålande dagar och milda aftnar. För de båda vid arbete och mödor vana förekom detta öfverflöd på tid helt sällsamt. Och så — denna ledsamma ensamhet! Ofta betraktade de förstulet hvarandra, såsom man betraktar någon, som länge varit borta och nu kommit åter. De gjorde långa promenader tillsammans och vände hem om aftonen vid solnedgången. Då var det en gång — de gingo genom skogen; den sjunkande solen belyste furustammarne och gaf åt allt en underbar glans — då var det, som han plötsligt blef stående och såg henne i ansiktet. Det var nästan som genomskinligt af det rodnande varma skimret, och det låg något ömt, trånande öfver det — något som åter gjorde det ungt. » Minns du det ännu? » frågade han plötsligt. Då kom erinringen öfver henne.
Intet slags undseende har gjort sig gällanda för allmogen vid uppgörandet af bränvins-författningen, all billig progressiv nedsättning i skatten har blifvit afslagen och således föga afseende blifvit fästadt på den relativt större tillverknings-koslnaden för de smärre pannorne. Att med skatt belägga, det man af egna produeter endast till egen förbrukning tillverkar, är obilligt. Med samma rättvisa kunde man skattlägga allmogen för det bröd, de baka, för det dricka, de brygga för eget behof; ty man skall icke förbise, att de i annan väg tillräckligt återgälda Bevilln. och Ekon. Utskottens Betänkande, N.o 2. Staten (let skydd de af densamma åtnjuta. Ännu obilligare blir detta förfaringssätt, då man besinnar den föreslagna skattens öfverdrifna belopp. Äfven till husbehofsbränning begagnar bonden numera ofta 2o:kannors-pannor. Enligt förra bränvins-författningen, var skatten för en dylik panna 2 R:dr Banco för 3 månaders bränning; enligt den nu föreslagna, 4° R:dr Banco för samma lid, hvilken dryga skatt dertill förskottsvis skall erläggas. Delta senare beslut drabbar allmogen hårdare, än andra samhällsklasser, då bonden både eger mindre tillgång på penningar samt mindre förmåga och lätthet att förskaffa sig dem. Under decennier har allmogen obehindradt fått bränna med sina små pannor; det är, lindrigast uttryckt, mindre väl betänkt att på en gång betaga dem en häfdvunnen rättighet. Man stöter härigenom icke blott intressen för hufvudet, utan hvad som ofta är vida vådligare, derjemte vanor och fördomar. Med förtrytelse skall naturligtvis allmogen se en rättighet bibehållen för Herrarne, som blir dem förnekad; det skall förekomma dem högst påkostande alt hos Herrarne nödgas köpa en vara, den de af egna produkter kunnat tillverka. Man känner, burti svårt bonden har att förtjena den contante styfvern, huru ogerna han utgifver densamma.
I ändamål att undanrödja de missförhållanden och olägenheter, som häraf kunna härflyta och bereda lindring för den fattigare allmogen i betalning af kostnaden för utmätningar och andra förrättningar, har motionären föreslagit följande stadganden: l:o »Att embetsoch tjenstemäns reseoch trakfamentskostnads-ersättningar, för allmänna eller enskilda förrättningar, der sådan ersättning, enligt författningarne eger rum, skall beräknas och utgå: a) »För dem som hafva boställe sig anslaget, från bostället»; b) »För extra ordinarier eller vikarier eller sådane ordinarier, som icke hafva boställe, från det ställe der de, med behörigt tillstånd äro ständigt boende; dock likväl i intet täll utom fjenstgörings-distriktet, hvad detta sednare angår ordinarie embetsoch tjenstemän eller sådane, som innehafva vikariat på längre tid än fjorton dagar.» 2:o »Att för hvarje särskildt fögderi och länsmans-distrikt, efter tjenstemannens hörande, af Konungens Befallningshafvande uppgöres och för längre eller kortare tid fastställes taxa för utmätningsförrättningar, hvarvid till grund bör tagas medium af de 3 sistförflutna årens i exekutions-diarierna utförde kostnader, särskildt för Kronofogdens och särskildt för hvarje Länsmans-distrikt. Men biträdesersätfningen beräknas såsom hittills efter expeditionstaxan och bestyrkes med biträdets qvitto.» 3:o »Att för auktion, utan betalningsanstånd, må beräknas
I följd af denna kungörelse anmälde sig 3:ne sökande, bland hvilka Fullmägtige, den 2 Mars nästnämnde år, till Skollärare förordnade Skolläraren J. Zäther, hvilken bland sökanderne ådagalagt sig ega de största insigter, i hvad till denna befattning hörde; hvarefter Fullmägtige, sedan Skolläraren Zäther förmält, att inkomsterne, oaktadt största sparsamhet, icke voro tillräcklige för lifvets uppehälle, hvadan han, i händelse någon tillökning icke kunde erhållas, vore nödsakad på annat ställe söka sin utkomst, den 10 Juli nästlidet år, för att afböja det menliga afbrott i barnaundervisningen vid bruket, som uppstått, derest Zäther, som till Brukspersonalens nöje Lärarebefattningen utöfvade, från densamma afginge, för nästlidet år tillagt honom ett särskilt arfvode af 100 R:dr Banco, efter år räknadt, utgörande för tiden från Zäthers antagande den 2 Mars samma år till årets utgång ett belopp af 83 R:dr 16 sk. Banco; och har Zäther under den 18 nästlid ne Januari blifvit tillagd ett arfvode för innevarande år af 100 R:dr Banco. Då efter hvad sålunda är vordet ådagalagdt, det icke är möjligt att till Skollärare vid Tumba erhålla en person med nödige kunskaper och skicklighet samt bepröfvad erfarenhet uti ungdomens handledning och undervisning efter någon af de sednast antagna och godkände läromethoder, emot de knappa lönevilkor, Rikets Höglofl. Ständer anslagit, samt Rikets Ständers år 1841 församlade Revisorer (se Berättelsen sid. 42) yttrat den åsigt, att det vore af största vigt för barnaundervisningen vid Tumba att derstädes erhålla en skicklig och passande Skollärare och att löneförmånerna för denne Lärare afpassades efter fordringarne; hafva Fullmägtige skolat tillstyrka att contanta lönen för Skolläraren vid Tumba måtte förhöjas till 200 R:dr B:co.
Hen sednare delen äf äfnnfet, eller Öm Myntväsendets närvarande tillstånd och utvägarna som kunna vidtagas att gifva det figtnirigeti till den nyttigaste verkan på Statshushållningens särskilta grenar, är af en storrfe omfattning , hvarvid borde föregå en fullständig undersöksökning i, om orsäkerha , sorn föranledt till det förhållande, sorn i denna del nti äger rum, till de så mycket öfverklagade olägenheterna peli vådan af den närvarande penninge-ställnin gen, Dm 20 Jann Q 9 i gen, ni. m. Manga hafva skrif v it seiron*, saint i mer eller mindre mån med Calculer sokt bevisa sina anföranden. Flera nyttiga upplysningar kunna deraf hi nitas, och ju mera de sins imellan varit stridiga hårla till grundsatser och <j 11 de bevis, man af samina facta velat för sina olika framställningar draga, desto närmare torde sanningen igenfinnas uti en rrte tiel väg imellan dfe fia båda. Det är en sanning, att de vid Riksdagen 1809 och i8ro tagne Beslut i Financé-fragornä, hurö en ojäfaktig stämpel af fosterlandit-kärIfelc och uppoffringar; men det kan ej eller nekas, att én så hastigt lillvägabragt betydlig Ökning uti det representativa Myntet, med én derpå tillika eta-_ blerad Stark Amortisssernent, soba genom Skatterna skulle inhämtas, kunde lägga grund lill eri skakning uti pennirigeställningen, derest icke en påföljande och jemt fortsatt god Conjunctur så väl i handel, som i den inhemska productionea underlättade framgången deraf. Capitalét tillkom hastigt, utan att vara af den inhemska rörelsen Uti en naturlig ordning påkallade Det verkade således fortare vällefnad och consumtion, än det med lika skyndsamhet kunde lifva industri och production. Utländska varor hlefvo begärliga, och consumtionen deraf ökades så mycket hastigare, som de mest efterfrågade Wand dem, i anseende till hand*ls-ställningen, stod® 992 Deri ao Juni'. stodo långt under deras vanliga värdet en del blott till tredjedelen deraf.
Herr Almgren, som, med erinran att fabriksoch slöjdintresset icke vore något enskildt, utan i ordets egentliga bemärkelse, ett allmänt och fosterländskt intresse, hvilket regeringarna under århundraden bemödat sig att fostra och utbilda, förmält, det han icke funnit skäl frångå sin öfvertygelse om angelägenheten för det allmänna att tills vidare vidblifva det system, till skydd för detta intresse, som hittills varit följdt, har, till stöd härför, vidare anfört, att, sedan Kongl. Maj:t uti Dess till senast församlade Rikets Ständer aflåtna nådiga proposition, angående tulltaxan, yttrat, att förändringar uti tull-lagstiltningen borde så sällan sorn möjligt och icke utan verkligt behof företagas, denna försäkran om stadga i lagstiftningen lifvat inhemska industrien; och att hvarken inre eller yttre förhållanden påkallade radikal förändring af nämnda lagstiftning, då verkningarne af våra nya näringslagar ännu icke försports och någon väsendtlig lindring i främmande länders tullbestämmelser icke eller vore vunnen till förmån för svenska produkter. För den händelse, att bevillnings-utskottet omfattade och tillstyrkte den af Kongl. Maj:t föreslagna radikala förändring, anhöll Herr Almgren, att utskottet ock måtte utveckla och framställa det behof, som i närvarande tidpunkt påkallar denna förändring och derjemte besvara den frågan, om det icke vore klokt och samhälls nyttigt att fördröja förändringens verkställande, till dess det visat sig, att de främmande stater, som deraf skulle hemta fördel, äfven äro sinnade att genom ändringar i sina tull-lagar bereda Sverige i någon mån motsvarande förmåner. Den kommerciella skakning, som öfverginge England och hvars slut ännu ingen kunde förutse, vållade, att varor der såldes till 20, 50 och 40 procent under deras värde och vanliga pris; och i en sådan tidpunkt, då 23 procents skyddstull icke Bevillnings-Utshottels Utlåtande, N:o 13. 5 vöre något skydd, ansåg Herr Almgren öfvergången till ett fritt införselsystem icke lämplig. Hvad vidare anginge sättet för denna öfvergång, så var Herr Almgren icke eller derutinnan lugnad af Kongl. Maj:ts förslag.
Jag kan således icke finna någon giltighet i sistberörde skäl för bibehållande af åverkarebegreppet, utan yrkar bifall till Betänk. Gr. Sparre: Jag ber att få rätta ett misstag, som af en talare blifvit begånget. Han har nemi. sagt, att de Kommitéer, som blifvit tillsatta för att utarbeta nya lagar, yttrat sig i den syftning, att åverkan icke borde betraktas lika med stöld. Den af K. M. år 1840 tillsatta Lagberedning, i hvilken icke allenast Just.-Stats-Ministern, utan äfven R. St:rs Just.-Ombudsman deltogo, var likväl af den åsigt, att åverkan och tillgrepp af skog skulle betraktas som stöld, och uti den sednare Lagberedningens prot. finnas äfven reservationer i denna riktning. Den motsatta meningen kan således icke sägas vara odelad. För öfrigt finner jag för min del, att i en fråga, sådan sora denna, en principfråga, som gäller brytandet af en ny bana, det är ganska lämpligt att R. St. taga initiativet. De måste anses uttrycka landets opinion och på deras åsigt kan Regeringen med trygghet stödja sina åtgärder. Det har blifvit sagdt, att genom .det nu föreslagna stadgandet en oskyldig person, som misstagit sig om en rågång, skulle kunna blifva stämplad som tjuf. Jag tror detta yttrande grundar sig på ett missförstånd. Utsk. har sagt, att tillgrepp af växande träd bör betraktas som stöld, men det kan väl ej falla någon in att benämna ett misstag för olofligt tillgrepp, och jag tror icke, att uti lagskipningen någon tvekan i sådant hänseende kan upstå. Om det ådagalägges, att en person misstagit sig om sin rätt, så kgn väl ett sådant misstag icke betraktas såsom ett brott. Hvad åter utrymmet i fängelserna angår, så är det en hel annan fråga. Om R. St:r fatta ett beslut i lagstiftningsväg, så lära de väl äfven besluta i afseende å verkställigheten deraf. Det är dessutom nu icke fråga om att omedelbart sätta den nya lagen i verkställighet, utan blott alt begära en propos. i ämnet till nästa Riksdag.
Nu är del genom StalsUlsk:s betänk, uplyst och bevisadt att de reqvirerade medlen icke behöfls för de föremål hvartill de blifvit anslagne, men man har likväl försökt försvara dessa för tidiga rrqvisilioner dermed, ali dessa medel varit behöflig», för alt för tillfället kunna göia face mot andra utgifter, än dem hvartill de reqvirerade medlen blifvit anslagne. Delta försvar sätter frågan för de förvaltande verken i sämre ställning, än den hvari StatsUtsk:s betänk, försatt den, ty derigenom är bestämdt erkändt, alt dessa medel hade användts 520 Den 19 April. för främmande ändamål, och det är just detta som K. Jag kan således icke annat finna än att den skrifvelse StatsUtsk. föreslagit är på sitt ställe, och anhåller derföre om bifall lill densamma. Gr. Mörner: Naturligtvis kunde StatsUlsk. icke fästa afse ende på de uplysningar, som Hr Printzensköld afgifvit, enär desamma icke innefattades i Förvaltningens af Sjöärenderne officiella utlåt. Detta officiella utlåt, är underskrifvet af samtliga ledamöterna i Förvaltningen af Sjöärenderna, och är under embetsmanna-ansvarighet afgifvet, samt, såsom jag tror, dateradt i Mars månad, och bör, enl. min tanka, hafva mera vitsord, än hvad som, efter berättelse af en enskild Ledamot, upgifves. Säkert är, att StatsUtsk. åtminstone, som alldeles saknade kännedom om de förhållanden, hvilka här blifvit omförmälda, icke på dem kunnat fästa afseende. Jag vill icke ingå i tvist om huruvida del ens är rätt att, då ett anslag är gifvit t. ex. till upbyggande af ångfartyg, använda det till anskaffande af Båtsmansbeklädnad, ty detta rörer en fråga, som jag tror ligga utom förevar, ämne. Här är blott fråga om, huruvida de förvaltande verken ställt sig till noggrann efterrättelse K. M:s dem kungjorda nåd. beslut, i afseende på lyftningen af medel, som stå under ett af Ständerna förvaltadt verk.
Vi böra endast fråga oss, om det är af vigt, att Ständerna uttrycka sin mening om behofvet af en sådan varsamhet. Och för min del tror jag detta vara så mycket vigtignre, som Ekonomiska Lagstiftningen, på det sätt vår Grundlag tolkas, (^märken väl, mina Herrar, på det sätt Grundlagen tolkas, icke sådan den är) beror af Konungen ensamt; qcIi det således mäste vara så mycket nödvändigare för Ständerna att begagna sin . 40 H4* 20 Den i September f. m. önskningsrätt, för att gora den principen gällande, att Ekonomiska Lagstiftningen i utöfningen ej må påskyndas tili den grad, att näringarne icke hinna följa med i sina beräkningar. Jag kan försäkra, att hvarje specielt bevis, som här blifvit framdragit till stöd för påståendet om onödigheten af en skrifvelse, skulle vid närmare granskning komma att bevisa motsatsen, och sådant är äfven förhållandet med 1824 års Tulltaxa, ehvad ett maximum eller minimum antages vara förut bestämdt; tyden, som ej visste annat, än att maximum var i fråga, kunde naturligtvis ej våga att speculera i täflan med den, som rycktesvis eller genom serskildta källor visste alt. nedsättning skulle äga rum. De enskildla fallen böra således aldrig framdragas. — Man har yttrat, alt den ifrågavarande skrifvelsen skulle utmärka ett misstroende. Jag kan ej finna, att den skulle bevisa annat, än folkets känsla, alt det finnér sig besväradt af hastiga ombyten uti den Ekonomiska Lagstiftningen; och jag frågar, om det icke i allt är Rikets Ständers skyldighet, alt så tidigt som möjligt väcka Styrelsens uppmärksamhet på folkets önskningar. Det är bättre, att Representationen i tid öppet uttalar sin mening, än att missnöjet blir allmänt. Jag vet således icke något skäl, att motsätta sig den underdåniga Skrifvel-' sen.
Den frågan är af beskaffenhet att den icke kan lösas på mer än ett sätt, nemi., att legislativa rättigheter i allmänhet finnes och begagnas af folket, och att folket får tillfälle uttrycka sin vilja på sådant sätt, att Regenten måste lyssna dertill. Aro vi ett sådant folk? Är vårt statsskick i allmänhet sådant, att vi kunna säga att Regeringen, Konungen sjelf och hans ministrar, behöfva till det ringaste rätta sig efter hvad vi önska? Göra de det, då böra vi tacka ödmjukast och underdånigst; göra de det icke, nå väl, då får det vara dervid. Jag går så långt att det icke genom lagparagrafer later sig göra, att absolut förhindra en olycklig riktning af don politiska makten hos en Konung eller en Drottning, ja icke ens i ett land med en sådan konstitution som den engelska. Äfven med den bästa konstitution och med de bästa afsigter hos den regerande kunna vådliga mått och steg tagas och Riket bringas i ofärd, men icke dessmindre måste man hafva en som regerar. Denne kan icke fungera såsom sådan utan att hafva makt. Det är af alla statsrättsförfattare och filosofer erkändt, att det icke bör förvägras den som innehar jura majestatica att ingå fördrag, att ensam både besluta och välja det lämpligaste sättet. Historien uplyser ensam oekså och först efteråt med visshet, om de vidtagna åtgärderna varit oiyckliga eller icke. Samtiden kan visserligen, genom en starkt utvecklad opinion, på förhand föra Regenten på den rätta vägen, men då saken en gång är gjord, tjenar det vanligen till ingenting att kommentera den. Sedan R. o. Ad tillåtit mig att yttra detta, får jag gifva tillkänna att jag icke vidare nu, ej heller framdeles om jag lefver och kommer att bevista öfverläggningen om deeharge-betänkandet, ämnar inlåta mig i någon discussion derom. Hr Cederschiöld, Rob. Theophron: Jag erkänner fullkomligt, att den ställning, som innehafves af Konungens Rådgifvare, ingalunda är afundsvärd.