Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
En alns bottenbredd och blott 3 alnars i öfre bredden, skulle visa endast ^ alns lutning på hvardera sidan, och således blott hälften så stor som oundgängligen fordras för att diket skall stå. I vanlig jord åtminstone fordras minst de af Akademien föreslagna dimensioner, för att diket icke skall rasa, och i lös jordmån ännu bredare. Slutligen, hvad djupet beträffar, får jag erinra, att när man dikar i sank mark jorden alltid sjunker, hvarigenom ett 6 qvarters djupt dike snart förvandlas till ett af endast en alns djup. Jag anhåller om återremiss af Betänk. Hr Tornerhjelm, Budolf: Denna fråga synes vid första påseendet vara helt obetydlig, men är verkligen af icke ringa vigt. Jag beklagar att Utsk. afgifvit ett så opraktiskt förslag, och skulle hafva önskat, att ordf:n, som är praktisk landtman, hade reserverat sig deremot. Man kan omöjligen säga huru stort ,måttet på diken bör vara, då man icke vet i hvad jord de skola läggas. Jag har i detta fall erfarenhet att åberopa. Jag skulle utdika en mosse, och hade efter nuv:de lag fått underkasta mig en långvarig rättegång för att förmå min granne att dika nog djupt; men jag fann mera uträkning vid att sjelf dika för honom, ehuru det koslade mig öfver 1,000 Bdr. Om nu föreslagna stadgande då varit gällande, hade jag icke kunnat göra detta, utan måst hafva vattnet qvar. Gr. Sparre har sagt, att underdikning ännu icke blifvit allmän hos oss. Om så är, bör lsgen likväl icke förhindra dess användande, utan snarare tvärtom. Frih. Raab har redan anmärkt, att sådan dikning mycket begagnas i Skåne, och jag kan bestyrka hans yttrande; jag har sjelf gjort sådan i stor skala. Jag kan icke annat än finna besynnerligt att man här söker mot - I)e 11 16 Maj. 643 verka och förhindra en förbättring i jordbruket, som i England och andra länder man gjort sig all möda att underlätta och befrämja. De 6 qvarter, Utsk. föreslagit alt djupet skulle bestämmas till, äro en alltför ringa dimension.
Men nu, när vi hörde det förfärliga skriket: «hjelp, hjelp! man mördar mig!» så ropade mensklighetens röst inom oss för starkt, att vi skulle skynda till räddning, för att vi skulle ge oss tid att reflektera öfver vår ringa styrka. Vi spränga derföre upp dörren – och, hvad få vi se? en person, liggande på golfvet, omgifven af en mängd andra, och närmast af Alexis och Albert, som hade fläckt upp hans rock, och – jag öfverlemnar åt min fars egen inbillning att föreställa sig resten. Men vi hade ej väl blandat oss i tumultet, för att frälsa den anfallne, förr än vi fingo höra gälla skri ifrån de af oss begagnade rummen. Det var från mina kamraters fruar, som blifvit omgifne af några utaf herrar Albert och Alexis’ sällskap, och nu på det mest oanständiga vis misshandlades. Men vi gjorde snart rent hus, körde ut patrasket, och lät dem roa sig så godt de kunde med den samling liderliga qvinnsfolk, som äfven deltogo i det honetta sällskapet. Men icke nog härmed. Herrar Alexis et komp. hade sedan den oförskämdheten att framställa saken så, när den berättades i staden, att torten skulle falla på oss, de spridde ut att vi druckit och spelat och Gud vet hvad allt för galenskaper, men naturligtvis satte ingen bättre menniska tro dertill. Emedlertid kan man inte nog beklaga mina svärföräldrar, som varit nog olyckliga att hafva haft ett par sådana personager i deras hus, ty hur det är måste det dock alltid på visst sätt betraktas som en skandal. Jag vill i del längsta ej tro det vara en möjlighet, att tit. Albert haft det effronteriet att röja någon passion för Celestine, men alldeles otänkbart är det dock ej, ty när man en gång bitit hufvudet af skammen, så kan man tillåta sig hvad som heldst. Här påstås det, att han skall vara förlofvad med ej mindre än trenne qvinnor, alla af det mest dåliga renommé.» «Jag känner dig,» sade Celestine förtrytsamt, och kastade brefvet långt bort till andra ändan af rummet. «Låt nu se, hvad den värda kammarjungfrun har att förmäla.»
Jag ber derjemte att få uplysa att de fall varit ytterst få, då en sådan af lägre emhetsmyndigheter barnen ålagd skyldighet öfverklagats. Då derjemte genom det senast införde stad gandet i falligvårds-lagen friske och arbetsföre personer äro för bundne ali försörja sig och de sina, så har efter min öfverlygelt, den ifrågavar:de grundsatsen blifvit ytterligare befästad, så roycke mer som i 6:te §:n en bestämd antydning finnes om föräldrars ocl barns ömsesidiga skyldigheter mot hvarandra. Under sådana förhål landen tror jag icke att det är nödvändigt eller af någon stor pralt lisk vigt om den föreslagna förändringen eger rum. Skulle der likväl af R. o Ad. beslutas, tror jag icke att någon skada dermed sker, men af någon vigt anser jag den ingalunda vara. Frih. Åkerhjelm: Här har blifvit uplyst, att i högsta instansen följes alltid den grundsats, att barn, när de ega förmåga, skola försörja sina fattiga föräldrar. Jag betviflar icke, alt denna grundsats jemväl följes af Under-domstolarne och jag tror tillika, att barns och föräldrars inbördes skyldigheter i detta afseende finnes ganska riktigt antydd j nuvar:de författn. Men, Mine Hrr, allmänheten studerar icke lagarne och tager icke i betraktande de grundsatser, som deruti finnas uttalade. Allmänheten rättar sig efter de tydliga lagstadganden, som finnas, och alt mycken tvekan inom socknarne upstår, huru förhållas bör, när föräldrar sakna mede) att sig uppehålla och barnen deremot äro burgne, är ganska väl kändt af dem, som varit i tillfälle alt se förhållanderne på landet. Det torde således icke synas olämpligt, om ett stadgande i denna syftning infördes i fatligvårds-lagen, på det dess mening i forevande fall måtte blifva så tydlig som möjligt. 16B Den 30 Augusti.
Den 15 September e. in. beslut har man att vänta sig besvär, och frukten häraf skulle återigen blifva, att länsstyrelsen, som redan har tillräckligt att göra, erhöll en, sannolikt högst väsendtlig påökning af göromål i och för behandlingen af de mer eller mindre omogna förslag, som framställdes vid mötet. Jag beklagar icke att embetsmyndigheter hafva att göra, då någonting dermed kan vinnas, men då motsatsen blir förhållandet, måste jag motsätta mig en dylik påökning i arbete. På alla dessa skäl anhåller jag att Gr. Sparres förslag måtte vinna bifall. Gr. Taube: En så mörk tafla, som den siste talaren updragit öfver landstingets verksamhet, har jag icke hört någon förut skildra; tvertom ansågs inom Utsk:t, der flera landshöfdingar finnas, detta stadgande om landstinget vara bland de vigtigaste för kommunen, såsom äfven synes af Betänk:t. De ansågo nemi. att genom landstinget skulle det blifva en möjlighet för K. Befhde att få afgjorde en mängd frågor, som röra länets gemensamma intressen. Visserligen kan man säga att landstinget skulle få besluta öfver hvad ärende som helst, men om det skulle gå öfver sin befogenhet, så finnas 2:ne §§, af hvilka den ena säger att de och de besluten skola underställas K. M:ts pröfning, och andra K. M:ts Befhdes, med undantag af några särskilda, som röra den inre organisationen af landstinget. Jag yrkar fortfarande bifall till lista §:n. Gr. Liljencrants: Jag vill endast erinra den sista talaren att jag började med att tillkännage att jag önskade det länsstyrelserna måtte sättas i tillfälle att rådgöra med af länet utsedde ombud, men deraf följer ingalunda att man önskar en sådan institution som den ifrågav:de. Tvertom skulle jag anse den förderflig, och kunde tjena den siste talaren med uplysningar att under de 1 1 år, som jag varit landshöfding, har icke brist på göromål förefunnits, men att de för kommunerne mera gemensamma ärenden, som under hela denna tid förekommit, icke varit flera än att de mer än väl samtligen kunnat afgöras på den tid, som nu är anslagen för ett enda landstings sammanträde. Gr. Sparre:
Kommitterade hafva derföre trott sig böra ingå i en undersökning om den styrka, hvarmed Sverge sannolikt skulle kunna från denna sida anfallas, ehuru det är klart, att en sådan beräkning endast kan närmningsvis hafva värde. Den är upptagen i Bil. A och kommer till den slutsats, att Ryssland, af sin stora aktiva armée, väl skulle, efter någon tids förberedelse, kunna hafva att mot Sverge använda omkring 100,000 man, men att sjöforsling och underhåll af en stor armée i ett land som vårt, samt den oerhörda mängd krigsbehof, som till ett sådant företag erfordras, skulle icke göra det möjligt att på en gång hitföra mera än omkring 35,000 man med 70 kanoner och åtta tusen hästar, och hvilken öfverforsling möjligen skulle efter flere veckor kunna med samma styrka förnyas; samt att utan några märkbara förberedelser 20,000 man skulle hastigt och öfverraskande kunna öfverföras. Denna undersökning, om också på siffran icke fullt tillförlitlig, hvilket vore omöjligt, kan emellertid, då svårligen någon annan makt skulle mot oss kunna åstadkomma mera än Ryssland, innehålla någon ledning till bedömandet af den styrka, hvarmed vi kunde vid ett anfall hotas. Denna undersökning visar ock hvilka storartade rustningar äfven en stat, som spänner sina vingar öfver tvenne verldsdelar, måste göra vid ett aflägset krig med eröfring till mål. — Helt nyligen hafva vi också sett, vid landstigningen på Krim, att de två största förenade sjömakternas arméer icke voro bättre försedde med krigsförnödenlieter, munförråd och forslingsmedel, än att de i början icke vågade aflägsna sig från sina flottors granskap. Det är dylika väldiga krigsföretags öde, att tryckas af sin egen tyngd, möjligen under den stupa. För en mindre stats försvar är det en vigtig angelägenhet, att genom en någorlunda betydlig och välordnad stridsstyrka kunna tvinga sin mäktigare motståndare att utveckla sina företag till mått, som försvåra deras utförande, åtminstone så försena dem, att tid vinnes och med tid möjligheten att spänna försvarskrafterna. Ty ett land har i allmänhet vida större försvarskraft än anfallskraft. Man anstränger sig mera för den förra än för den senare. Man är mera samlad, närmare sina tillgångar, och nödvärnet fördubblar förmågan.
Bref, nämnda villfarelser tänkas såsom hysta och spridda genom lekmän; men att de deremot icke innehålla något stadgande rörande ansvar för prester, i afseende på deras förhållande i embetet. Vidare åberopas, att äldre Keligionsstadgar, särskildt den af den 25 Juni 1655, anbefalla General-guvernörer, Landshöfdmgar, Ståthållare, Befallningsmän och Magistrater å landet och i städerna att räcka Biskoparne, Superintendenterne, Consistorierne och dem af Presterskapel handen uti förekommande religionsmål. Af detta allt drager Domkapitlet den slutsats, att ofvanintagna 1731 års nådiga Bref hänvisat Domkapitlen att, när de ansåge sig, i fråga om religionsvillfarelser och deras spridande, behöfva anlita den verldsliga armens biträde, vända sig till Hofrätterne, icke till andra embetsmyndigheter; anmärkande Domkapitlet ytterligare, att, så vidt Domkapitlet kunnat finna, 1731 års nådiga Bref är den första författning, som bestämmer Hofrätterne till fora i rehgionsprocesser och att detta Bref tillika upplyser om vidden af denna bestämmelse i 1781 års Kongl. Bref (Kungörelse?). Att denna uppfattning icke innebär något misstag, säger Domkapitlet sig finna styrkt deraf, att det lemnäs till Consistoriernas pröfning, huruvida målen skola till Hofrätten refereras eller icke, något, som omöjligen skulle kunnat medgifvas, i afseende på villfarande meningars utspridande af prester, för hvilket brott, 1686 års Kyrkolag i 1 Kap. 2 § stadgar ett straff, hvarifrån Consistorierna icke ägde att befria; gällande enligt Domkapitlets tanka, om 1731 års Bref detsamma, som om 1781 års Bref (Kungörelse), huru man än må tolka detsamma, att det ej kan tillintetgöra föreskriften i 1 § af Kongl. Brefvet den 21 Augusti 1786, helst då förutnämnda författningar utkommit emellan 1726 och 1786.
Något bestämdt förslag i sådan syftning kan väl Utskottet nu icke uppgifva, men anser emellertid, att ändamålet bör befrämjas derigenom att en härmed öfverensstämmande åsigt af Rikets Ständer uttalas, på samma gång sorn anspråken på Statens medverkan uttryckligen inskränkas till sådana fall, der Rikets Ständer kunna finna understöd i detta hänseende vara af särskilda förhållanden påkalladt; — och får Utskottet, i följd häraf, tillstyrka, b) att, vid beviljandet af anslag till inrättande af 7iya läroverk eller utvidgning af redan befintliga, må fästas det förbehåll, att lärohusens byggnad och underhållande icke bekostas af Statsverket, utan att dessa utgifter böra bestridas af städerna med de bidrag, som kunna erhållas af stiftens byggnadskassör, äfvensom af innevånarn® i orten; — ankommande på hvarje stadskommun att, der den ej sjelf vill helt och hållet bekosta byggnaden af lärohus, vidtaga lämpliga åtgärder, för att från orten erhålla bidrag till dessa kostnader; äfvensom, i händelse derigenom icke erhålles så stort belopp, att staden anser sig kunna bestrida de återstående utgifterna, staden må ega att afsåga sig det beviljade statsanslaget och den dermed åsyftade förmån. 40:o. Kongl. Maj:ts ofvanberörde nådiga framställning, angåonde läroverket i Norrköping, är, enligt hvad åberopade Stats-Råds-protokoll (pag.
På dessa skäl anser jag, att betänk, nu kan till bifall föredragas, för hvilken händelse jag anhåller att få, i afseende på 5 punkten, som blifvit gjord till föremål för några anmärkn:r af den siste värde talaren, framställa elt förslag till redactionsförändring, som jag tror skall nöjaktigt aflägsna anledningarne till dessa anmärkmr; men för den händelse, att denna min åsigt icke vinner något medhåll inom Ståndet, eller om någon annan af Husets ledamöter icke yrkar, att betänk. måtte lill bifall företagas, så vill icke eller jag insistera derpå. Hr Fåhraus, Olof Immanuel: Uti K. M:s till Rikets nu församlade Ständer aflåtna nåd. propos., ang:de statsverkets tillstånd och behof, har, vid fråga om lönereglering för landtstaten, bland annat blifvit anfördt, att K. M., ”lika med hvad R. St., i skrifvelse d. 25 Jan. 18Ö0, yttrat, ansåge rättast, att vid löneregleringar för de stater, till hvilka indelte räntor äro anslagne, dessa räntor må, emot lönernas bestämmande i contant, till statsverket indragas, äfvensom att en sådan förenkling i löningssättet förenas med hemmansränlepersedlarnes sammandragning till färre antal i de län, der sådane finnas i en större mängd utförde.” Det torde i följd häraf icke finnas oväntndt, alt jag nitälskar för det ändamål, som SlatsUtsk. med förevarande betänk, åsyftar, — ett ändamål, som i min tanka innebär en ganska väsendtlig och länge önskad förbättring i våra invecklade kameral-förhållanden, i den mån som genom uppnåendet deraf lättnad kunde beredas för 2:ne talrika medborgareclasser, räntegifvare och indelningshafvare, samt derjemte förenkling uti del allmänna uppbörds-, räkenskaps-och redogörelsesättet. Vid flere föregående riksdagar har denna fråga redan varit å bane, men utan att leda till något resultat.
Vid en sådan tidpunkt låter det sig ej heller göra, att förstärka Bankens nämnde kassa; ty köp af silfver, då kursen är hög, måste, så länge utvexlingen är fri, leda dertill, att det silfver, Banken den ena dagen in bekommer, åter uttages den påföljande. Slutligen bör Utskottet tillägga, att om äfven rörelsen i en ort, der privatbank indrages, genom Bankens mellankomst underlättades, denna underlättnad blefve obetydlig i jemförelse till den, som bereddes privat-bankens aktie-egare vid utredning af privat-banken, och de qvarvarande privat-bankerne, hvilka derigenom kunde, utan att störas, utöfva sina låne-operationer. Utskottet anser sig sålunda föranlåtet ånyo tillstyrka, att föreskrifterne i Afdelningen 5 af Banko-reglementets 6:te artikel måtte ifrån nämnde reglemente få uteslutas. Stockholm den 6 Juni 1848. Reservationer: I fråga om fastighet slånefondens förstärkning. Af herr Lagerhjelm Pehr: »Under nuvarande tillstånd i exporthandeln och vexelrörelsen synes Bankens styrelse likaså väl, som hvarje enskild affärsman, böra i möjligste mån inskränka sina förbindelser, för att se tiden an. — Hvad Utskottet nu gjort medelst att öka fastighets-belåningen med Vt million, är just motsatsen. — Visserligen kunna fullmäktige, enl. 122 § regi., indraga denna summa från rörelsens öfriga grenar, när behof göres; en åtgärd, som likväl innefattar å ena sidan ett icke rationelt slöseri, under det att man lägger sten på börda å andra sidan. Ty det är icke ändamålsenligt för Banken, att, under silfrets dagliga utvandring, utbyta förbindelser a vista mot fordringar på 29 år, och näringsidkaren, som lånar på kortare tid, känner nog redan en tillräcklig tryckning af konjunkturen, utan att en statsmakt skall behöfva öka den, likasom med en fiendtlig hand. Sverige är ännu lyckligt; men hvem har ej blicken fästad på en kris, som står för dörren och kan blifva allvarsammare än någonsin, och ej är att leka med. Det vore mer än lyckligt om mina farhågor icke voro grundade; jag skulle Bi/i. lill R. St.
Jag har först sagt, att jag ansåg det vara en opassande och onödig farhåga, som innefattades i den förmodan, att Regeringen skulle nämna endast ofrälse Just.råd, och jag vidblifver fullkomligt hvad jag derom sagt; men jag yttrade sedan, att om man likväl vill hysa en sådan misstanka, sä tinner man, att Regeringen lika väl nu kan nämna alla Just.rådén bland ofrälse, om hon blott adlar sex af dem, men att Regeringen deremot icke kan nämna alla 12 Just.råderna frälse, emedan det icke står i Regeringens förmåga att från sex af dem borttaga adelskapet. Frih. Rehbinder har sålunda icke riktigt fattat hvad jag sagt, och jag vill derföre icke fästa mig vid de personliga utfall han tillåtit sig, emedan de förmodligen hafva samma grund. D^n 26 September f. m. 495 liivon Hartmansdorff: De talare, som yttrat sig mot ruin tanka, hafva begagnat ett främmande ord på ett sätt, som icke öfverensstämmer med dess rätta mening, hvarigenom någon förvillelse torde hafva blifvit föranledd. När vi tala om fördelningar i Stånd uti Sverige, så tala vi icke om någon kastfördelning. En kast i de länder, der hon fordom fans och der hon ännu finnes, är så beskaffad, att det är omöjligt att öfvergå frän den ena till den andra, från krigaretill preslkasten, eller tvertom. Man födes inom kasten och förblifver der till sin död. I Sverige kan deremot en hvar genom kunskaper och förtjenster blifva prest eller upphöjd i adeligt Stånd. De öfriga Stånden äro således icke derifrån uteslutne. En talare har sagt, att mitt yttrande, det halfva antalet af Högsta Domstolens ledamöter borde utgöras af frälse män för att bevaka Adelns rätt, innebure en direct tillvitelse för mened, eller bristande samvetsgrannhet hos ofrälse domare. Om detta vore sant, sd borde den värde ledamoten, som så yttrat sig, väl hafva utsträckt samma anmärkn. till de öfriga domstolarne, hvarest andra Stånd, icke blott hafva jemngod rätt alt deltaga med 11. o. Ad. i domsluten, utan en vida större.
Wägar jag, linder åberopande as i fragawarande O fieerareS onvan detaistekade lidande, och de bchofwer hmarutlir de med knapra lönewtlkor, sig annars 'wirligen eller aldrig kanna ttpresa, sä mycker häldre, ledd af känsla' och pligt - iväcka motion derom och anhalla , ali mede! matie aNstäs kill mera berörde Officers öch Nnder-O ficerg löner snara och fulla godtgörande, seni Ani,bens fältstörwalmings-regleMente af den 19 Marö 1828 »li anmärkningarne wid 789' H, innehäller: att de Officerare som räka i fängcustav stola fä äinjuta h!a lönen, likmätigt Köng>, Brefwcn af den Z.'te M g, l?6i,' och 16 Martn 17N2, samt förtlaringen deröswer as dels Ll September 1762. Remitterades tlll Stars-lllstoltefi ifplästes elk strän allmänna Beswärs och Oe'- . tonomiä stistottct inkommit betänkande af den , Z Miji öfwer Riksdags-Fn lmägtige kefir Oarslons och sfilils Svenssons frän Ealmare Län memoriaker, intiesattaiide de önstningar, ali landtmannen mätte blifwa killäkit swedja när han finnér sädant för sig gagneligt, utan hinder af någon föreskrift i hänseende kill liden, och att lill swedjelandä inrättande utom räller beteshage, åtminstone fä begagna sadana ställen hwarcst förr warit fwedjat m. M.i anseendes Utstoktek hnfwndsakeligeit, i afseenKe pä den förra frägan, något hinder deremok i Dott 2z Na;i, 2ZZ allmänna lagen och författningar stg icke förete; och hwad veis andra fragan beträffar, anser Utsstotket as anförde Ml, beiänkeligl, akt derä tillstyrka bifalk.
Så väl förut som äfven efteråt, intill närvarande tid, hade ej mindre Konungens Befallningshafvande och Kongl. Karnmar-kollegium, än äfven Högsta Domstolen, då fråga om eganderätten till kyrkohemmanen på rättsväg kommit under pröfning, tilldömt Kronan densamma; men i åtskilliga fall, och då bevisningen, som måst hemtas från 200-åriga handlingar, varit ofullständig, hade deremot städjorätten, på grund af sednare tiders häfd, blifvit kyrkorna tillerkänd, oaktadt det vore otänkbart att dessa hemman skulle varit ifrån den tid Halland hörde under Danmarks öfverherrskap underkastade andra förpligtelser än de öfriga, enär kändt vore att, på sätt dels offentliga handlingar från Danska arkiverna, dels Danska rättslärdes utlåtanden jemväl bevisade, alla kyrkornas hemman i Danmark efter reformationen indrogos till Staten. Emellertid och då, genom Ridderskapet och Adelns samt Preste-Ståndets skiljaktighet från de två andra Riks-Stånden, frågan om en förnyad underdånig framställning hos Konungen vid 1856—1858 årens riksdag förföll och Bonde-Ståndet särskildt hos Kongl. Majit förtröstansfullt framförde åboernes förhoppningar att åtminstone, med billigt afseende på deras belägenhet, det ofvanomförmälda år 1844 nådigst afgifna bemedlingsförslaget mätte, uti förändradt skick, vinna Kongl. Majits nådiga bifall, och Proposition till Rikets nu församlade Ständer i enlighet dermed göras, hade Kongl. Majit icke ansett sig böra anbefalla någon åtgärd, hvarigenom denna för en stor befolkning vigtiga framtidsfråga kommit att för det närvarande befinna sig i samma skick som förut. 1 enlighet med omförmälda förmedlingsförslag hemställde derföre motionärerne om reglering af förhållandena med de Halländska kyrkohemmanen efter följande grunder:
Jag instämmer fullkomligen i den grundsatts, att det, sorn enligt TryckfrihetsLagen får tryckas, äfven bör obehindradt dertill befordras, och jag kan således icke godkänna de 2tne Ståndens inom konstitutionsutskottet meddelte afslag å Rid - Den i Jitlii. derskapets och Adelns tillkännagifnaönskan om tryckning af de handlingar , hvarom Hans Excellenc« Herr Friherre af Wetterstedts, på Kongl. Majis nådiga befallning aflåtne, och nu upplästa skrifvelse handlar. Men jag tror, i anledning af Herr Mannerstams nu framställde begäran, att, då Ridderskapet och Adeln ej tillräckligen känner handlingarnes beskaffenhet, och ännu mindre de skäl, hvilka af de vägrande Stånden inom Utskottet blifvit andragne mot den äskade tryckningen, ett officielt gillande å Ridderskapets och Adelns sida af de 2:ne andra Ståndens inom Utskottet dertill lemnadt bifall skulle vara lika oriktigt, som ett ogillande af den motsatta meningen. En sådan åtgärd skulle endast leda till ett skadligt praejudicat. Jag tillstyrker derföre, att Ridderkapet och Adeln må låta all fråga derom förfalla, och Herr HofCanzlerens skrifvelse blott läggas till Handlingarne. Herr Manner stam: Om anmärkningen af Friherre Cederström, att ett bifall till min framställning borde grundas på pröfning eller kännedom af ämnet, hvilken Ridderskapet och Adeln utan granskning af Handlingarne icke kan äga, vore rigtig, så hade Ridderskapet och Adeln af samma skäl icke eller bordt begära tryckning af ofvannämnde Handlingar. Jag förnyar derföre min hemställan, om ej Ridderskapet och Adeln bör genom ProtocollsUtdrag, på sätt jag förut yttrat, gifva sitt bifall tillkänna åt de Ledamöter i Constitutions<? i Si Den 7 Julii. Utskottet; hvilka yelat uppfylla Ridderskapets och Adelns önskan.