Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror nemi., alt pluralitelen af dom som besöka dessa expositioner ganska gerna betala den ringa afgift som hittills erlagts, för nöjet att bese de producler som blifva framställde, och vill man åter bereda dem som icke äro i tillfälle, d. v. s. icke hafva råd att betala denna ringa afgift, tillgång att beskåda produclerna kostnadsfritt, sä kan ju alltför väl en särskild dag i veckan anslås för detta ändamål. Pä grund häraf tager jag mig friheten, under instämmande i det hela i motionärens förslag, att deruti vördsamt, föreslå den förändring, helst som det begärda anslaget enligt mill förmenande skulle blifva otillräckligt, om alla varorna skola fä fritt transporteras till stället, att den ifrågavar. summan blott må af Staten förskottsvis utbetalas, hvaremot Staten sedermera bör fä ersättning sä långt det räcker af den inkomst, som tillfaller expositionen genom försålda biljetter. Detta vore redan en stor förmån för producenterna, och sannolikt är, att Statens uppoffring skall blifva ganska ringa, emedan om tillfälle ali förskaffa vissa produeter till expositionsorten berndes, och artiklarncs antal dymedelst betydligen förökas, sä bör äfven inkomsten af förevisningen blifva större. Hr von Hartmansdorff: Jag befarar för min del, att beloppet af inträdesafgifterne icke skulle blifva sä betydligt som Hr Hjerta förmodar. Men i alla fall blefve kostnaden för varornas transporterande ifrån tillverkningsorterne till hufvudstaden och derifrån tillbaka utan tvifvel betydligast. Jag gör denna anmärkning nu, på det att StalsUtsk. icke ma tro att jag velat göra framställning om en utgift, som syntes mindra än bon måhända sedan i verkligheten blefve. Remitterades lill StalsUtsk. Hr von Hartmansdorff, anförde ytterligare: Vid sistl. riksdag yrkade jag, alt ett anslag af R. St. måtte beviljas, för att fullständiga åtskilliga handlingar i Riksarkivet, 508 Den 25 Angnst!. hvilka för den sednare tiden saknades. I anledn. deraf besluta 11. Si. en und. skrifvelse till K.
Då vet väl Sara att jag, kort efter hennes död, skickades till Lindvik för att uppfostras af min fars kusin, markisinnan d’Almant.“ “Jo, skulle tro att jag vet det. Men biskopen har väl ofta under sina resor varit och helsat på fröken på Lindvik?“ “Nej, aldrig. Men hvaruti bestå min fars egenheter, Sara?“ “Ja, det är minsann ej godt att säga i få ord. Han har så många underliga idéer och för ett helt annat lefnadssätt än menniskor i allmänhet. “Fröken vet väl eller har hört talas om hur rysligt häftigt han sörjde sin fru, och det var då ingenting underligt, ty älskligare varelse har väl aldrig funnits. Kort efter hennes död tog han tjenstledighet – han var akademiadjunkt i Upsala på den tiden – tillsade mig att se efter hans våning medan han var borta och reste så utrikes, sedan han först skickat af lilla fröken till Lindvik. “Först efter ett helt års förlopp kom han igen, och fröken kan ej tänka hvad han då var förändrad! Han hade varit en sådan munter, ungdomlig och hurtig herre förut. Nu var han så tyst och allvarsam, så häftig och retlig i sitt sätt; han hade blifvit minst tio år äldre och hade fått flera gråa hår i de ljusbruna lockarna och ett par djupa veck mellan ögonbrynen. “Jag tyckte det var grufligt synd om den stackars herrn; ty jag kunde förstå att det var sorgen, som gjort honom sådan. “Nu visste jag inte på jorden något ämne, kärare att tala om, än den välsignade, salig frun; och jag trodde förstås att, som biskopen väl om möjligt hade hållit henne ännu kärare än jag, så skulle han också inte veta roligare än att tala och höra talas om henne. “Jag försökte derför ofta att komma in på det ämnet och talade om hvilken engel hon varit redan på jorden och hur salig hon nu måtte vara; men det slog sig illa ut, må fröken tro. “Första och andra gången sade biskopen ingenting men såg mörk ut. Tredje gången tillsade han mig snäft och kort att gå min väg, emedan han ej hade tid att höra på mitt prat. Men jag blef ändå ej modfälld, utan hoppades på bättre lycka nästa gång. “Men då gick det alldeles rasande.
Majit kände lika lifligt, huru stor försigtighet en sådan förändring erfordrade, helst, oaktadt alla bemödanden, misstag dock aldrig uteblefve, hvilka likväl kunde och borde rättas genom allt ytterligare fortsatta granskningar, samt att Kongl. Majit hyste den öfvertygelse, att en Nation är vida bättre belåten med ett långsamt och öfvervägadt, än med ett förhastadt antagande af den Lag, som skall bestämma hennes framtida rättsförhållanden. Sedan den tiden har Lag-Comiteens förslag till Civil-Lagen blifvit af Högste Domstolen, icke utan hinder i ärendenas vanliga gång, i hela sin vidd granskadt; och har Högste Domstolen dess yttrande deröfver afgifvit. Lag-Comiteen har fortsatt sitt arbete med Criminal-Lagen; och som Kongl. Majit ansett nyttigt, om likhet i grundsattser kunde vinnas i de förenade Rikenas Brottmåls-Lagar; så har Comiteen, enligt Kongl. Majits Nådiga Förordnande, i sådant afseende härstädes haft sammanträden och öfverläggningar med Ledamöter af Norrska Lag-Comiteen. Svenska LagComiteen har derefter år 1831 i underdånighet öfverlemnat förslag till allmän Criminal-Lag, indelt i två Balkar, Straff-Balk och Rättegångs-Balk, samt år »832 inkommit med motiverne dertill. I likhet med hvad, som forordnades om förslaget lill Civil-Lag, har Kongl. Majit i Nåder befallt, att förslaget till Criminal-Lag med dess motiver skulle till trycket befordras och allmängöras, med frihet för hvar och en att inom i832 års slut med anmärkningar dervid inkomma, samt med skyldighet för begge Universitetens Juridiska Faculteter och Philosophice Professorer att öf - 4 Kort"!. Maj is TTad. PropositionX:o -54- ver förslaget sig yttra.
Och Mi in, Dcu 28 december. »s?9 ingalunda wele rubba nr ilikt, ehuru under wära ormmdige är. doct werkrl-geu giswit löfte; altsä hafrve Wi i Nädcr funnit för godt stadfästa ofwanberörde För'akru>gs Resolutioner ä Laholms och Kraborgs Kunqö Ladugardar, samt afwcn gilla den af Ofwerste Wailslisljelvr kill Capitaine Ler^ensirZKIo a ststnämnde Kungs Ladugårds arrende gjorde transport: komr mande härigenom Handlanden Orup» för Laholms Stad gjorde tinderräniga ansökning ali sörfalla. An» gående Lilla eller Tysta Ladugarden wele Wi Ost fram» deles i Näder »klara. Hwijker Eder lill nädigt swar samt egen och weverrörandeS underdämga efterrättelse härmed svrständigadk warder. Och Wi befaller Eder Gud Allsmäktig Synnerligen Nådeligen. Drottningholms Slott den 2 September itzLO. Ovsr^r A r> AI. kosendlast. Tik Kammar-Coll. angående Labolms, BraborgS samt Lilla eiler Tysta Ladugårdens Kungsgårdars arrén» den. Enligheten med Höga Origigalct intygar L. 0»t«rherA. Kongl. Kammar,Collegir Actuarie. Herr ker§e n Strak le tilläde munteligen: Jag fär den äran »plysa, der mina 8 barn beksmmlt revennen häraf uti ars efter deras aflidna moder, och att min älste son är, enligt Kongl. Karnmar-Collegii Arrende Comraet, rätten innehafware. Gres - Den 28 December.
Dimitri öfver gården och gjorde i förbigående en trög bugning med ett doft pustande, ty han var otympligt fet. Herr Dimitri var en rik, gråhårig grek med platt näsa och stora näsborrar samt med den oundgängliga fezen skjuten i nacken. Hans enda bestämmelse här i lifvet tycktes vara att en gång hvart dygn stiga fram på gården och bocka sig samt derefter långsamt vagga bort. Så snart Nelly frukosterat ville hon genast ensam begifva sig ut i staden, men på Harvens inrådan beslöt hon sig slutligen och först efter en ganska energisk kamp med sin egen nyfikenhet att invänta Blumenbachs sällskap. Dagen blef lång och tråkig. Nelly kände sig rigtigt glad, då hon på eftermiddagen hörde Blumenbachs röst i porthvalfvet. Han var varm och upprymd och hade redan utbytt sin grå filthatt mot en cinoberröd fez med svart tofs. Nå, detta var ju lätt gjordt. Men – diktade han – han hittade redan i staden som en inföding och under förmiddagens lopp hade han lärt sig att tala arabiska så att alla förstodo honom, åtminstone något så när. Hans största nöje hade emellertid bestått i att rigtigt grundligt smörja upp ett band af taskspelare, som ofredat hans värds hus. Det hade varit ett helt studium att piska dem med promenadkäppen. De som buro bussaronger voro tråkiga. Deremot hade det varit mycket roligt att klippa till dem som buro kaftan, ty man kunde, allt efter som man slog, nästan få olika toner ur deras pösande nattrock. På en ormtjusare hade han spelat ’Hell dig i segerkrans’. – Nå, men ha ni hört en sådan skön juvel vår reskamrat monsieur Emin ibn el-Arabi lär vara? – afbröt han sig sjelf midt i sitt lifliga föredrag. – Han lär vara en fanatiker af tjockaste ull. Han härstammar från den gamle skalden Muhi ed-din ibn el-Arabi och diktar sjelf upphetsande arabiska dikter, som här i staden skaffat honom en oerhörd popularitet. Hans specialitet är emellertid att uppsöka kristne för att, tänk er, omvända dem till islam – ett geschäft som naturligtvis går mycket illa.
Herren skall gifva sino folke kraft; Herren skall välsigna sitt folk med frid. En Psalm, till att sjunga om Davids hus vigning. Jag prisar dig, Herre: ty du hafver upphöjt mig, och låter icke mina fiendar glädja sig öfver mig. Herre min Gud, då jag ropade till dig, gjorde du mig helbregda. Herre, du hafver fört mina själ utu helvetet; du hafver behållit mig lefvande, der de i helvetet foro. I Helige, lofsjunger Herranom, och tacker i hans helga högtid. Ty hans vrede varar ett ögnablick, och han hafver lust till lif; om aftonen varar gråten, men om morgonen glädjen. Men jag sade, då mig väl gick: Jag skall aldrig omkull ligga. Ty du, Herre, hafver igenom din goda vilja gjort mitt berg starkt; men då du bortdolde ditt ansigte, förskräcktes jag. Jag vill, Herre, ropa till dig; Herran vill jag bedja. Hvad nytta är i mitt blod, när jag död är? Månn ock stoftet tacka dig, och förkunna dina trohet? Hör, Herre, och var mig nådelig; Herre, var min hjelpare. Du hafver förvandlat mig min klagan uti fröjd; du hafver afklädt mig min säck, och omgjordat mig med glädje; På det min ära skall lofsjunga dig, och icke tyst varda. Herre, min Gud, jag vill dig tacka i evighet. En Psalm Davids, till att föresjunga. Herre, uppå dig förtröstar jag, låt mig aldrig på skam komma; fräls mig genom dina rättfärdighet. Böj din öron till mig, hasteliga hjelp mig; var mig en stark klippa och en borg, att du hjelper mig. Ty du äst min klippa och min borg; att du dock för ditt Namns skull mig leda och föra ville; Att du ville draga mig utu nätet, som de för mig ställt hafva; ty du äst min starkhet. Uti dina händer befaller jag min anda; du hafver mig förlöst, Herre, du trofaste Gud. Jag hatar dem som hålla uppå lösaktiga läro; men jag hoppas till Herran. Jag fröjdar mig, och är glad öfver dina godhet; att du anser mitt elände, och känner mina själ i nödene.
Den keräknades viol sista 8tats-DeAlerinA till 39,400 dunlior oeli kar tor är 1837 utgjort 41,438 Dunnor, nren soin deruti inZä 1,127 3tunnor Illatra, k vilken, einot s^annniäl at Dä» oek iveru, anses iuuekatta klott kaltva värolet, torole keräknin»en köra inskrän Irans^iort 1,940,295: lrnn8jlort IiN8 till 40,500 Gunnor, elter cist vid de 2:ne 8i8tlorllutne i!i!i8'l!,<^N'N0 nntin;!in lo,'8lnA8VN>'de 5 1l:dr tuunnn, Il villat 8^l!68 llorn lli5ellälln8, oell utlör68 8nlede8 4:o /xd'o?ro-l'/o/rl/6-L/l-7???rmd/e/? lil' lilis Ilie4 OilliiiNiiiillnntnn, cleD indeld till vi88N Der80ner, 8tnter oell Inrättnin^nr, de>8 8tnt8-dVerliet llellällen. Dettn 8jlniiiliilnl8llelojl^ nr veterligen lägre än lrvnrtill det vid 8i8ta Ililtlngen i Ililv8- 8tnten ntloideg eller 108,491 Gunnor; doelr 80in en tillolnd eller nliii8l<nd llerälning llärnl ej veidnr till loidlöjning eller iniitllning i 8tnt8-4'V6rliet8 llelrnllnn tillgnngnr, n^^- tngn8 Ilär äter 108,491 Gunnor n 5 Il:dr
Men Iiur kan man begara af de stackars arbeterskorna, att de skola förstå sig på hygienisk matlagning och den svåra konsten att med sink tillgkngar sköta ett hushåll, de, som hvarken i hemmet eller i skolan fått lära sig ens de första grunderna till denna konst? Barnen komma vanligen tätt, och fattigdomen blir för hvarje barn allt mer tryckande. 1SIIånga af de gifta kvinnorna måste också fortsätta sitt arbete på fabriken. Hvilkeii skadlig inverkan detta skall hafva p % familjelifvet, på hustrun sjalf och på baruen, de födda och de ofödda, ligger i öppen dag. Missfall och barn, som blifvit ofärdiga och sjiikliga i följd af vanvård och olämplig föda i den spädaste åldern, äro ocksh ytterst vanliga. Om också fabriksarbetet både i moraliskt och fysiskt afseende ar skadligt för kvinnorna, s % kan en fabriksarbeterska knappast drabbas af en förfarligare olycka än att af en eller annaneanledning för-,. lora sitt arbete. Hon, som ingenting annat har lart, kan ej på andra arbetsomrhden ha några utsikter. Har hon då till råga p % olyckan intet hem, utan måste tillbringa nätterna på något af dessa usla, en mänsklig varelse ovärdiga sofstdlen, som fru Wettstein så drastiskt beskrifver, och som oaktadt sin usla beskaffenhet snart sluka hennes små tillgångar, medan hennes dagar förflyta under fruktlös jakt efter arbete, då ar hennes öde snart besegladt, och hon hemfaller förr eller senare å t prostitutionen, denna det moderna samhällets Minotaurus, och för henne %tersthr ingenting annat än moralisk eller fysisk död. Det a r med brinnande indignation ocli djup medkänsla fru Wettstein i sin bok framlagt sin erfarenhet f r h sin 3 ' 12 månaders verksamhet som fabriksarbeterska. Ibland har dock kanske den berättigade indignationen tagit ett val skarpt uttryck, i synnerhet som skildringarna, hållna i en objektiv och lidelsefri ton, skulle tala tillrackligt tydligt för sig själfva, och verka kanske ändå kraftigare, utan de beständiga understrykningarna och utfallen, sarskildt mot de % s a m t kvinliga~ öfverklasskvinnorna ocli mot männens tyranni.
56:te punkten, innefattande förslag till föreskrifter angående uppbördens indrifvande och kontrollerande; 57:de punkten, angående upphäfvande af nu gällande stadgande om efterlysning af personer, som häfta för obetalda kronoutskylder, samt rörande afskrifning af dylika utskylder i de fall, då upplysning ej kunnat vinnas om den skattskyldiges vistelseort; 58:de punkten, i fråga om förändrade bestämmelser angående redogörelsen för kronouppbörden; och 59:de punkten, om preskription för skattskyldigas och redogörares ansvarighet, äro bifallna af Borgareoch Bonde-stånden, men afslagna af Ridderskapet 24 Stals-Utskottets Memorial, N:o 519. och Adeln samt Preste-ståndet, hvilket sistnämnde vid 58:de och 59:de punkterna åberopat sitt i afseende på föregående 42:dra punkt fattade beslut. De förslag, som innefattas uti punkterna 56—59, och deri två Riksstånd således stadnat emot två, lära följaktligen böra anses vara förfallna. Uti 60:de 'punkten hade Utskottet slutligen hemställt, att, i händelse af bifall till dess i utlåtandet JV2 242 afgifna förslag, Rikets Ständers blifvande beslut måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anmälas, med anhållan om vidtagande af sådana förfoganden, hvilka af de serskilda framställningarne och förslagen påkallades. Förevarande punkt är af Borgare och Bonde-stånden bifallen samt af Ridderskapet och Adeln äfvensom af Preste-ståndet lagd till handlingarna.
Grefve Liliij ener antz, Johan "Wilhelm.• fag delar visserligen den tanka, att Bevillnings' summans fördelning emellan Länen är, må hända, det enklaste och ensamt tilförlåtiiga medel att, enligt enahanda grunder, i verkställigheten jemn t dela bördorna emellan särskildta provinsers inbyggare; men jag vågar näppligen förmoda, att detta förslag, sorn vid 1P09 års Riksdag först väcktes af General-Intendenten, KammarRådet och Riddaren Billberg, numera kunde verkställas vid innevarande Riksdag, sedan Höglofl. Bevill* tiingsUtskottets arbete så långt framskridit. Den värde Ledamotens Herr Baron Wrangels Memorial gifver mig för öfrigt anledning till ett anförande, som jag, om tiden medgifvit, hade ämnat att, utarbetadt i mera sammanhang, skriftligen inlemna. Bevillningén och flere andre extraordi* naire utskylder utgöra nu en högst ansenlig del af Landets beskattning, men för Embetsmän och Committerade, som äro ålagde Författningarnes verkställighet, sak. nas alla säkra grunder till en billig fördel; • / Den ii Maj. ning, hvaraf medborgares rätt och säkerhet beror. Hemman är i värt Land i statistisk hänsigt ett ord utan bemärkelse — öretal O ^ . likaså — så länge fråga icke är inom by; egne uppgifter sakna ty värr ofta pålitlighet;' grannars intygande äro vid Taxeringsoch PröfningsComitéer icke tilgänglige, och skulle infordrandet och begagnandet deraf, om någon båtnad dermed vunnes, i alla fall medtaga mångdubbelt längre tid, än förrättningarne fortfara. Det enda säkra rättesnöre som återstår, synnerligen för PrölningsComitéernes beslut — Chartor — finnas vid ProvinceContoiren knappt att tillgå för j af hemman och lägenheter. Om Riksens Höglofl. Ständer inse ovilkorliga angelägenheten att bereda någon säker hjelpa reda åt dem, som böra verkställa lagstiftande Magtens beslut — torde den önskan icke anses olämplig, att Höglofl.
Ephraim Larsson för Kullings, Ale oell Wettle Härader. Smedberg för Kinds och Redvägs Härader. Joh:s Andersson tor Åhs och Gäseneds Härad. Joli. Pet. Andreasson för Marks och Bollebygds Härad. Pehr Benjaminsson för Wedens Härad. Dahlg ren för Wäne, Flundre och Bjerke Härader. A. M. Andersson A. Andersson Gustaf Jonsson för Tjust Härad. för Tunaläus, Sefvedcs oell Aspelands Härad, för Hanbörds, Stranda och Norra Möre Härader. 5Wiföba0S*»effut 183 8. Nils Pehrsson för Södra Möre Härad. L. Gezelius för Nås, Malungs, Lima och Appelbo Tingslager. Elie Andersson för Säthers Fögderi. Johan Johansson för Hardemo Härad. C. G. Sköldberg för Sundbo, lekebergs, Edsbergs och Grimstens Härader. Aud. Larsson för Fellingsbro Härad. A. Jansson för Fernebo Härad. A. P. Eriksson för Gillbergs och Näs Härader. Eric Hansson för Gestriklands Domsaga. Ei •i c Ersson för Westra Helsinglands Domsaga. Pehr Östman för Södra Ångermanlands Domsaga Nedre Landet. Anders Olsson för Hallens, Bergs, Ovikens och Undersåkers Tingslager. E. J. Rudberg för Ölands Norra och Södra Mot. Anders Ersson för Näsgårds Fögderi. Lars Olsson för Nedan-SiIjåns Fögderi. Eric Olsson för Kumla Härad. And. Pehrsson för Glanshammars, Orebro, Askers och Sköllersta Härader. Nils Nilsson för Grythytte och Helleforss samt Nora och Hjulsjö Bergslager. Olof Olsson för Carlstads, Kils och Grums Härader. Anders Jonsson för Nordmarks Härad. Pehr Andersson för Norra Helsinglands Domsaga. E. Larsson för Medelpad. Nils Larson för Jemtlands Norra Domsaga. J. Bergström för Söderberkes, Norrberkes och Grangärdes Tingslager. Joli. Andersson för Kopparbergs Fögderi. Sven Ersson för Ofvan-Siljans fögderi. G. Hultman för Carlskoga Härad. I.
Sl. vägra alt vidare utbetala de medel, som blifvit afsedda för armeens exercis i stället för passevolance-medlen, då det vore godt att äga en reservfond; och jag set' ej hvad som hindrar R. St, att, med förkastande af StatsUtskts förslag i denna del, fatta ett sådant beslut. Man har klandrat det tillstyrkande af StatsUtsk., att fonderna skulle sammanföras till en, för att redovisas och vara tillgängliga för R. St:s i evisorers och R. St:s egen granskning. Detta tillstyrkande af StatsUtsk. har sin grund i de kända transactioner, sorn ägt rum emellan de 3;ne passevolance-fonderna, hvilka varit föremål för anmärka, ifrån revisorernes sido, för missnöje och måhända någon gång öfverdrifvet klander emot Regeringen. Det är för att undvika ett sådant klander, som likväl på goda grunder ägt rum, emedan sådana transactioner ej äro förenliga med en god administration, som Utsk. har gjort detta förslag. Jag skulle anse nödvändigt, att för framtiden undanrödja all anledn. till sådana tvister; derföre har jag också ansett förmånligt vara, att hädanefter endast en enda passevelance-fond kommer att finnas, och då K. M. ej haft för afsigt att använda den till arme'ens behof, så tror jag, att StatsUtsk. uttryckt en riktig åsigt af ämnet.
Den kritiker, som i dagens nummer fogat textramen kring hennes bild, har därvid äfven dröjt vid särskildt denna prestation, hvarför vi här ej utförligare vilja orda om densamma, men vi kunna ej underlåta att uttala som vår bestämda mening, att endast en plats bör vara gifven för en konstnärinna af fru Håkansons rang och den naturligtvis vid den scen, som väl ännu vill sträfva för namnet af » vår främsta ». Hr Lindberg ger af Johannes Ramseth en mycket liffUll och konstnärligt genomförd bild, om man än kan tvista om, huruvidi han ej gör » sanningssägaren » till något för mycket af en passionerad svärmare, i stället för att, enligt författarens tydliga intension. betona hans oåtkomligt öfverlägsna själfgodhet. Ramseths person vinner en glimt af försonande skimmer genom en dylik uppfattning, men stycket i sin helhet förlorar i konsekvent kraft. Huru som helst var hr Lindbergs spel af stort intresse. Hr Thore Seennberg — äfven han som gäst — gaf Gerhard Hjelm med en osökt öfverlägsen bonhomie och hr Engelbrecht som Finn Hals förtjänar loford, särskildt med hänsyn till den korta tid han haft för inöfningen. Samspelet gick raed mönstergill sammanhållning och lif, och samtliga de mindre rollerna sköttes äfven förträffligt. Det ovanligt intensiva bifallet var ovanligt ärligt förtjänt. Musikföreningens konsert i tisdags betecknade en vacker framgång för den utmärkte ledaren, hr Franz Neruda, och den väl samsjungna kören, liksom det gedigna programmet var af stort intresse. Beethovens stora messa i C är ett genialiskt verk, som fick ett värdigt ut ' örande — och detta säger redan nog. Fruarna Edling och Linden glänste särskildt genom sitt uttrycksfulla föredrag. Hofkapellet spelade förtjänstfullt uvertyren till Glucks » Iphigenia i Aulis », och fru Lindens altaria ur samme kompositörs » Orpheus » framfördes med verklig glöd. Konserten aMutade^ med första afdelningen, » Vå- ren », af Haydns » Årstiderna », s m fick en högst berömvärd tolkning, och där särskildt fru Edlings välljudande stämma var af den skönaste verkan.
Bonde-Ståndet har återremitterat detta utlåtande, på grund af lörekomne serskilde yttranden: att Ståndet icke borde i denna fråga besluta förr, än det erhållit del af de öfrige Riks-Ståndens åtgärder; att Rikets Ständer icke kunde anses böra öfvertaga en besittning, sedan densamma, efter att förut hafva gifvit betydliga öfverskott, nu mera endast kunde förvaltas med förlust, utan att det vid 1812 års Riksdag fattade beslut borde äfven hädanefter iagttagas; att all kostnad för Stats-Verket kunde undvikas, om ön förklarades för en fri republik och egde sjelf välja och bekosta sin Styrelse, samt att Öns afträdande till någon fremmande magt på de för Svenska Stats-Verket förmonligaste vilkor syntes åsyfta dess försäljning, hvilken åtgärd icke ansågs vara Staten värdigt, hvaremot andre Ledamöter yttrat sig för bifall så väl till förvaltningens af ön S:t Barthelemy öfvertagande af Svenska Stats-Verket, som till öns afträdande. a) Hvad Utskottet i första punkten af utlåtandet N:o 258 föreslagit, om uppbäfvande af Rikets Ständers vid 1812 års Riksmöte fattade beslut samt Colonien S:t Barthelemys återställande under Sveriges administration och drätsel, äfvensom i 3:dje punkten om sättet och vilkoren för öns framtida förvaltning samt de vid Colonial-Departementet anställde Tjenstemäns och vaktbetjents bibehållande vid deras löner, har således, utom i den del af ordställningen, som har afseende å öns i 2:dra punkten tillstyrkte afträdande till någon fremmande magt, och hvilken del af Ridderskapet och Adeln, i följd af dess serskilda beslut i sistnämnde fråga, ansetts böra i öfverensstämmelse dermed rättas, blifvit af trenne Riks-Stånd bifallet, hvadan Utskottet, jemlikt 75 § Riksdags-Ordningen, anser den af Bonde-Ståndet beslutade återremiss icke kunna i dessa delar till någon åtgärd föranleda. b') Då tvenne Riks-Stånd likaledes bifallit