Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta dock icke för att förtjena penningar, ty utgifvaren hack, p % samma gång han bedt om bidragen, förklarat, att tidskriftens ekonomiska stallning icke vore sådan, att hon kunde p %rakna något honorar. Men Harriet fick i redaktör Fox, hvad hon då mer an nå- got annat var i behof af, en literar rådgifvare och van. Korrespondensen ined honom utvecklade hennes själfkritik, och framstegen vor0 snabba. Minsta fingervisning var nog att för hennes skarpsinnighet röja bristerna, och hennes ihardighet tröttnade aldrig att söka afhjälpa dem. Hon började alltmer egna sig åt studiet af statsvetenskap och historia, och med sin exempellöst sega ihardighet fortfor hon i sitt lönlösa arbete, outtröttligt strafvande framåt. En ny motgång väntade hennes familj. Sista återstoden af förmögenheten gick förlorad i den gamla firmans konkurs 1829, och mrs Martineau med sina döttrar stod så godt som på bar backe. » Jag hyser ingen fruktan för iiågon af mina döttrars, sade hon, wutoni för stackars Harriet. De andra kunna arbeta, men jag förstår icke hur hon .- döf som hon ar - skall kunna, förtjeca sitt bröd,. Systrarna togo sig genast lararinneplatser, men då denna utväg icke stod öppen för Harriet, alldenstund man icke kunde begära att eleverna skulle ropa sina lexor i en lur, måste, hon stanna hemma hos modern. Om dagarne sydde hon för främmande, om nätterna stal hon sig tid att läsa och skrifva. Med det senare kunde hon hålla på till två, tre p i morgnarne och ändå vara punktlig vid den föreskrifna frukosttimmen klockan &amp; ta. Mången gång var hon i ett sådant tillstånd af nervös öfveranstrangning, att hon måste gå fram och tillbaka i ruminet en stund, innan det var henne möjligt att nedskrifva sista raden p i en sida eller sista hälften af slutmeningen i en uppsats. Och ändå erfor hon en känsla af lycka, ty medvetandet om den egna viljans kraft tillväxte inom henne, hon s&amp;g att hon gjorde framsteg, och hon lärde att .lita på sig sjalf.
Ej min 1 Sami. I 4 aio Riksens Ständers dre om denna af Directionen förordnade npp-> handling, ån åfven om Magazins-Inrättningens dåvarande betänkliga tillstånd, fann Directionen sig föranlåten, att under den 8:de October 18 19 gora underdånig anmälan, hvarefter Eders Kongl. Majit uti Nådigt Bref af den Q;:de i samina månad och år, täcktes förklara, att Direction efter penningetillgången borde med upphandlingen fortfara til Sädesprisens upprätthållande. Upphandlingen af inhemsk Säd under samma år, hvartill, utom Verkets öfriga contanta tillgångar, återstoden eller 200,000 R.dr af det år 1818 nådigst öfverlemnade särskilda anslag användes, uppgeck till 96,550 Tunnor 11 Kappar Spannemåh Genom dessa under Fyra på hvarandra följande mer och mindre missfördelaktiga skördar, hade Magazins-Inråttningens ansträngningar så i undsättnings , som upphandlings-våg fått en omfattning, sträckt till yttersta måttet af dess möjliga verksamhet. Verket, som hade näst dess bestämmelse de ovilkorliga åligganden, att åt nödställde Innebyggare tillhandahålla Säd och dymedelst afvärja brist och på många orter hungersnöd, kunde icke påräkna fordringarnes indrifning i den mårt penningar för nya anskaffningar erfordrades. De strängaste förordnanden , som från Directionen utgingo, så i afseende på undsåttningsbehofvens inskränkning, som betalningens infordrande, kunde af Eders Kongl. Revisorers Berättelse. 211 Maj:ts Befallningshafvande ej med åsyftad verkan fullgöras.
Men jag vill ej göra dig något besvär och vill för öfrigt på inga villkor ensam sätta min fot ut på gatan så här sent, efter hvad som hände mig i går afton. Godnatt!“ “Godnatt, Blända lilla! I morgon bittida gå vi ut en stund tillsammans före frukosten.“ Men följande morgon värkte Bländas hufvud så våldsamt att hon ej kunde stiga upp från bädden. Hennes man gick efter läkaren. “Hon måste ligga stilla och hafva mycket tyst omkring sig“, sade denne. “Det sednare fruktar jag blir omöjligt“, invände Halfdan. “Jag har bjudit några herrar hit till middag i dag, och litet buller kan då ej undvikas.“ “Kan ej middagen uppskjutas?“ frågade doktorn. “Omöjligt. De kunna ej blifva lediga någon annan dag denna vecka. Men litet hufvudvärk plägar snart gå öfver och hon blir nog mot middagen tillräckligt rask för att stiga upp. “Lofva mig att jag, om möjligt, får se dig som värdinna vid bordet i dag, kära vän“, tillade han, i det han fattade sin hatt för att gå och räckte Blända sin hand till afsked, “utan dig blir hela middagen så tråkig. Hvila dig nu och ligg stilla medan jag är borta, så blir du nog frisk till kl. 3, då gästerna komma.“ Bländas hufvudvärk snarare ökades än minskades; men Halfdan trodde ej att det var så farligt, han hade ju tyckt att hon gerna kunde uppfylla sina skyldigheter som älskvärd värdinna, och derför steg hon upp och klädde sig, oaktadt den smärta hvarje rörelse förorsakade henne. Halfdan blef mycket belåten då han, vid sitt inträde i matsalen, fann sin unga hustru, vacker och intagande som alltid, sysslande vid bordet. Middagsgästerna voro muntra och temligen bullersamma. Det tillkonstlade leendet dog snart på Bländas läppar, och hon blef allt blekare och tystare. Middagen var slut och gästerna fattade sina glas och reste sig upp för att tacka värdinnan. Blända steg upp med glaset i hand, men med detsamma svartnade det för hennes ögon och skar till i hennes hufvud, så att hon uppgaf ett rop af smärta och sjönk dödligt blek till golfvet, innan någon af de närvarande hann att stödja henne.
(Man hör åter ljudet af ett handklaver.) Lars Anders. Hvad är det där, du? Jan Anders. Det är väl Petters pojkar, som kommer efter till logen. (Gubbarna dra sig undan i fonden. I detsamma höres tydligt bakom kulissen): Det bodde två gubbar i skogen – De voro så våta om foten, etc. Lars Anders. Hvad är det för e’ visa? (Sången fortsätter): Den ena kalla de Janne – Han var den värsta i lanne’ Jan Anders. Å hut i helsinge! Två Pojkar (inkomma). När Brita mjölkade korna – stod Lars och höll dem i horna – Och den som visan gjorde – det var Jan Anders’ Karl Johan. (Pojkarna försvinna till höger. Man hör i kulissen): Och den som sedan skrefna’ det var Lars Anderses Lena. Lars Anders. Den elemenskade Jonas! Ja så, det var den visa han mente! Jan Anders. Hocken Jonas? Lars Anders. Min dräng, vet jag – den förgjordade gapakäften. Leka med elden Leka med elden. Komedi i en akt. PERSONER: Fadern, 60 år, rentier. Modern, 58 år. Sonen, 27 år, målare. Sonhustrun, 24 år. Vännen, 26 år. Kusinen, en 20-års flicka. Sceneri. En glasveranda, inredd till salong. Dörr utåt trädgård, och åt sidorna. På en badort i våra dagar. _________ Första scenen. SONEN (sitter och målar). SONHUSTRUN (in, morgonklädd). Är han uppstigen än? SONEN. Axel! Hur skall jag veta det? SONHUSTRUN. 56 SONEN. Jag trodde du gick och såg efter. Å skäms! Om jag inte visste, att du aldrig kunde bli svartsjuk, skulle jag börja misstänka dig att vara det! Och om jag inte visste, att du aldrig kunde bli mig otrogen, skulle jag nu börja dra' öronen åt mig. Hvarför det? Just nu? SONHUSTRUN. SONEN. SONEN. SONHUSTRUN. Du hörde ju att jag sade: om...
Hon visste icke alls hur hon skulle ta allt detta, eller hvad man fordrade af henne, eller hvad som var lämpligt. De gingo ut i köket igen, der jungfrun och en af pigorna öste upp mat i stora skålar, så att imman stod omkring dem. »Men, Marianne, jag tror aldrig du har sett spiskammaren!» ropade Börje, »säg – jungfrun – jag kan väl för en gång skull få slippa in i det allra heligaste?» Jungfrun stälde fatet ifrån sig och sprang fram för att öppna dörren. Hon var alldeles förtjust i sin unge herre. Det var en karl det! Det var något annat än den der porslinsdockan. Marianne steg pligtskyldigast in i det stora kalla rummet och såg sig omkring. Hyllor och krokar öfver alla väggar, bunkar och krus, hon kunde icke ens utfundera hvad allt skulle vara till. »Och här är nedgång till källaren», fortsatte Börje ifrigt, i det han lyfte upp en lucka i golfvet, »se, är det inte beqvämt? Och der går aldrig vatten i.» Marianne tittade ned; hvad skulle hon göra annat! Men hon kunde icke förstå att Börje kunde finna något i allt detta. »Se der, ha vi dem!» utropade Börje lågt, då det hördes ett traskande och trampande af många par fötter derute i köket, »men det är bäst att inte helsa på dem förr än sedan de ätit sin middag, och det tar tid.» »Hvar är det som barnen skulle ha?» ropade han utåt köket. Jungfrun kom in och stälde fram ett par stora såll fulla med limpor, små formkakor samt medisterkorfvar. Börje och Marianne delade af i små högar, en till hvarje barn och en hel hop kakor allra öfverst. Börje var uppsluppen som en pojke, han tyckte synbarligen att det här var utomordentligt roligt. Marianne skrattade, men hon hade svårt att finna sig tillrätta. »Jag går i borgen för att de bli förtjusta», sade han och gaf Marianne en liten puff i sidan, »du skulle bara stå i en vrå och se dem – ungarne menar jag.» Och så började han räkna efter: »sju har Nils Ols och tre har Per Lars, fem till Per Hendriks och två till Hans Jepps», och så skrattade han. »Om jag vet det!
Verk kunna rättas; och då jag ej föreställer mig, att tullförsnillning och lurendrägeri förekommas genom Tullstyrelsens personliga verksamhet, utan genom deras administrativa verksamhet, ser jag ej, hvarför Tullverket icke kan styras med lika kraft af CommerceCollegium, som af en serskild GeneralTullstyrelse, särdeles som denna sednare i det hela icke är annat än ett litet Collegium, fast i mindre scala, än våra RiksGollegier. Jag medgifver milt misstag i afseende på Consulernas befattning med Tullärenden, och instämmer i Friherre Åkerhjelms åsigt deraf. 39* 454 Den 3o December e. m. Äfvenledes förldarar jag mig af Friherre Åkerhjelms up After om Tull-inkomsterne och den betyi 5 skillnaden emellan i Millioner och 5oo,ooo R:dr, vara öfvertygad om overkställbarheten af mitt förslag om procent-aflöningen. Beträffande Tnllpersonalens flyttbarhet, tror jag den böra inskränkas inom tjenstgörings-districtet, efter vederbörandes ompröfva nde, och ej från ena ändan af Riket till den andra. Examina för Tulltjensteman anser jag nödvändige, särdeles om melhoden vid deras tillsättande blir, att dertill taga skickelige personer, som egnat sig åt yrket, och skaffat sig erfarenhet deri, utan obehörigt intrång af hvem som hälst. Slutligen får jag förklara, att jag med min önskan om förbättrad organisation af Tullverket alldeles icke menat förvaltningen, eller tviflat på nitet och skickligheten af den nu varande, utan endast afsett principen, och ej personer. Friherre Åkerhjelm: Endast några ord anhåller jag att ytterligare få tillägga. Jag kan ej medgifva möjligheten af att indraga de nu bibehållne 3:ne DistrictsChefs-plntserne, om Tull-administrationens verksamhet ej skall störas. Desse 3:ne Chefer förhålla sig till GeneralTullstyrelsen, såsom Länsstyrelserne till Regeringen. DistrictsChe - Den 3o December e. m. 455 fen bör ej hafva med uppbörden att skaffa; ty han är skiljoman, och en verklig jury i tullfrågor, som uppkomma i hans District.
Då får en allt lof vare rik och förnäm, då. – Nej tag mej, du Anna; aldrig får du nå’n ann’, som håller så grufligt åf dej, det är molsäkert. Anna. Hör, Anders, vi ska vara de allrabästa vänner på jorden; men tala aldrig om giftermål, så framt du vill göra mej någe grand till viljes. Anders. Se der kommer husbo’n och matmor. Jag ska be dom hjelpe mej te öfvertale dej. Än ger jag mej inte för tappt, du må bli ond eller inte. TREDJE SCENEN. De förra. JAN och ANNIKA komma ut ur stugan. Anders. Hör, fader Jan, har jag inte tjent er nu i sju runda år ärligt och redligt, så att ni varit nöjd med mej? Jan. Jo, det behöfver du foll inte fråge. Du har tjent mej så troget och beskedligt, att jag inte vet, hur jag ska kunne löne dej nock för allt. Anders. Åh, det är inte så svårt för er heller. Om ni mins, så sa’ ni i förårs, då Rik-Ola i Gyllby kom hit och ville städje mej te dräng, att om jag inte flytta’ ifrå er, utan hjelpte er på gammeldagera med torpe, så skull’ jag få Anna te hustru, och ni skull’ tale ve Patron på herrgåln, att jag feck öfverta torpe, när ni inte orka’ med te sköte det länger. Jan. Ja, det sa’ jag och det ska jag hålle ord med ock, om Gud vill. Anders. Nu har jag tjent i sju år för Anna, som det står i bibla om den gudsmannen Jakob, att han tjente i sju år för Rachel, och då tycker jag just, att jag kan få henne ock. – (med nedslagen ton) Men det värste är, hon säjer, att hon blankt inte vill ha mej. Jan. Käre Anna, jag har allt räknat på, att du och Anders skulle bli ett hjonelag. Jag är gammel och skröplig och kan inte begäre, att Anders ska sköte alle torpersysslera för bare dränglöna.
Tala med Israels barn, och säg till dem: När I öfver Jordan komne ären, in uti Canaans land; Så skolen I fördrifva alla dess inbyggare för edart ansigte, och alla deras stodar, och alla deras gjutna beläten förgöra, och alla deras höjder förderfva; Så att I tagen landet in, och bon deruti; förty eder hafver jag gifvit landet, att I skolen det intaga; Och skolen utskifta landet genom lott ibland edra slägter; dem som månge äro, skolen I mer gifva, och dem som få äro, mindre; efter som lotten faller till hvar och en, så skall han hafva det, efter edra fäders slägter. Om I landsens inbyggare icke fördrifven för edart ansigte, så skola de, som återlefde äro, vara eder som törne i edor ögon, och såsom spjut i edra sidor; och skola tränga eder på landena, der I uti bon. Så skall då ske, att jag så varder görandes eder, som jag emot dem göra aktade. Och Herren talade med Mose, och sade: Bjud Israels barnom, och säg till dem: När I uti Canaans land kommen, så skall det landet, som eder till arfvedel faller i Canaans lande, hafva sin landamär. Den sidan söderut skall begynna af den öknene Zin vid Edom, så att edart landamäre söderut skall vara ifrån ändanom af salthafvet, det österut ligger; Och att det landamäret skall sträcka sig ifrå sunnan uppåt intill Akrabbim, och gå igenom Zinna; och dess ända ifrå sunnan intill KadesBarnea, och räcka intill den byn Addar, och gå igenom Azmon; Och skall sträcka sig ifrån Azmon allt intill Egypti bäck; och dess ände vare i hafvena. Men det landamäret vesterut skall vara detta, nämliga det stora hafvet; det skall vara edart landamäre vesterut. Det landamäret norrut skall vara detta: I skolen mäta ifrå stora hafvet allt intill berget Hor;
Vidmagthällande af allmänna ordningen och policen, hälsooch fat ti gv Ar ds-ans t alternes befrämjande i förening med Consistoriertie. Ndringarnes skydd ock förkofran, samt tillsyn öfver utaf ningen af derom gällande författningar , och vidtagande af åtgärder till lättad communication , afsättning, med mern. Bevakandet af Kronans rätt och inkomster , värden af dess gods och tillhörigheter, Indelnings• och Koterings-verket; Krono.uppbördens indrifvande, och anbefallde Stats-jitgifurs besörjande. 203 Såsom förut är hemstäldt *) , borde hvarken Militair-befälet eller Biskoparne få blanda sig i Länets allmänna hushållning och reglering af de från indelnings-verket härrörande frågor, hvilka Landshöfdingen i första instantien bör afgöra, sedan vederbörande Militair-befälhafvare eller Consistorium hörde blifvit. Ärenderna böra vara delade emellan Cancelli och Contoir efter de hufvudsakliga grunder, som i Kongl. Förordningen d. 2g April 1752 finnas stadgade, enligt hvilken fördelning till Contoiret egentligen hörer allt hvad som angår vården af Statens egendom, samt uppbörds-verket; och skola vissa vigtigare ärender i både Secreterares och Kammererares närvaro föredragas. Uti ett af de afgifne förslagen är hemstäldt **), att både Lands-Secreterare och Lands Kammererare borde vara tillstädes vid hvarandras föredragning, med skyldighet , att båda yttra sig öfver målen, och att gemensamt dela ansvaret för sina tillstyrkanden , hvilka i ett ordentligt protocoll , åtminstone summariskt , borde införas.
Vida ändamålsenligare synes mig då den gamla lagens stadgande, att menedaren ej vidare får begagnas såsom vittne, och jag anser mig derföre böra yrka, att slutet af §:n måtte erhålla följande lydelse: »vare aldrig vittnesbär». Gr. Mörner: f)e tvenne §, i afseende å hvilka förlust af medborgerligt förtroende skulle komma att tillämpas, innefatta ett så groft och för allmänna säkerheten så vådligt brott, att jag skulle tro det vara lämpligast att icke här insätta alternativet af förlust al medborgerligt förtroende på viss tid. Om den brottslige genom en längre tids redbar vandel gjort sig förtjent af mildring uti sitt straff, kan han alltid söka sin tillflykt till Kongl, benådningsrätt. För domaren är det deremot omöjligt att på förhand beräkna att efter så eller så många års förlopp skall menedaren åter vara förvandlad till en rättskaffens medborgare. Det lär icke stå i någon menniskas förmåga att uträkna sådant, och jag anser derföre att en dylik brottsling icke bör komma i åtnjutande af medborgerligt förtroende, förrän han genom sin vandel gjort sig deraf förtjent, då han genom Konungens Nåd kan återinsättas i sina medborgerliga rättigheter. På dessa skäl anhåller jag om bifall till den nu föredragna §:n. Hr von Ehrenheim, Per: Hvad som vid denna § blifvit anfördt såsom skäl för bibehållande af straffbestämmelsen förlust af medborgerligt förtroende, passar äfven på de andra §§, vid hvilka R. o. Ad. likväl i går såsom ett alternativt straff insatte förlust af medborgerligt förtroende på viss tid. Ehuru jag visserligen ingalunda vill förneka, att mened är ett särdeles groft och för samhället vådligt brott, synes mig likväl, att det kan begås under mycket olika omständigheter och till sin natur vara ganska olika. På dessa skäl och med anledning af det beslut, R. o. Ad. i går fattade, får jag vördsamligen instämma i det af Gr. Hamilton framställda yrkande. Hr Dalman, Wilhelm Fredrik: Jag är förekommen af den siste värde talaren och anhåller derföre att få instämma i det yttrande han afgifvit. Hr Garlheim-Gyllenskjöld, Henrik Adolf Oscar:
Jag tror icke att mitt minne i den vägen felar, men detta är dock icke rälta sättet att öfverbevisa sina motståndare, utan man borde med författningen i hand kunna visa dem huru den verkligen lyder. Jag fortfar att tillstyrka att man fortfarande måtte vidblifva hvad som förut varit häfver och att R. o. Ad. för den skull måtte ogilla denna punkt. Hr Printzensköld: Att den beskyllning Hr Sandströmer behagat framkasta emot mig, att jag icke skulle hafva genomläst det betänk, emot hvilket jag riktat mina anmärkmr och att jag till följd deraf tillåtit mig oriktiga uppgifter, återfaller på honom sjelf. Det skall hvar och en finna, som ånyo genomläser den af honom nyss upplästa del af komiterades betänk., hvilken ligger till grund för StatsUtsk:s tillstyrkande i förevaride punkt. Ty man skall förgäfves deraf draga annan slutsats, än alt det är räkenskapernas förenkling, som utgör hnfvudskäiet för komiterades tillstyrkande. De hafva berättelsevis anfört förhållandet såsom varande ett undantagsstadgande, med tillägg, i förbigående, att det icke funnes något giltigt skäl att bibehålla ifrägavar:de onus; men den sä mycket beprisade enkelheten i räkenskapen qvarstår ändå såsom hufvudskål. Jag frågar om ett sådant skäl bör tillerkännas någon giltighet. Mig synes det Den 9 September f. m. 179 hafva varit bättre, om StatsUlsk. tillstyrkt en utredning af saken och en underd. anhållan att K. M. derefter ville i ämnet till R. St. aflåta nådig propos. på det ali R. St. kunde blifva i tillfälle alt deröfver besluta med lika mycken sakkännedom, som då frågan var om eftergift af de dagsverken som utgöras af rusthällshemmanen inom Kungsöhrs fögderi. Öfverläggningen förklarades härmed fulländad; hvarefter H r G r. o. Landtm, framställde, att i afseende på ifrågavande punkt, hvarå ingen begärt bifall, blifvit yrkadt dels afslag derå, och dels antagande af Frih.
Det enda , hvaröfver Bruksägarne med skäl synas kunnat klaga , var öfver en för korrt prsescriptionstid till skattelösen. Erfarenheten har visat , att Collegierne ej kunnat , inom densamma, utreda beloppet af den skog, som skulle af Bruksägarne få skatteköpas, och att upp* mätningen deraf, ej heller medhunnits. Om, istället för 6 månader, efter det Collegierne Den II Augusti t, m. 389 meddelat deras Utlåtande, en längre och lämpj Jigare termin för vederbörandes anmälanden bestämmes, så torde ingen annan förändring i 1818 års beslut böra ske, utan dervid förblifva, emedan Kronan eljest, emot en alltför obetydlig inkomst, afhändes den stora egendom , som ligger i dessa skogar j ty det har visat sig vara en följd af 1811 års författning, att afgitten till Kronan för skogens skatteköp blifvit mindre, än recognitions-afgiften , föc dess begagnande, tillförene varit. 1 händelse af åtetremiss , anhåller jag , att desse anmärkningar, måtte få densamma åtfölja. Friherre Cederström : I anledning af hvad Herr Tham anfört, anhåller jag få framställa några anmärkningar. Öfverlemnandet af Recognitionsskogarne till Bruksägarne, är väl på sätt och vis ett Contract, det vill säga, Staten har lemnat dem rättighet till deras begagnande, emot recognitionsafgift, men då hvarken tiden för ett sådant begagnande , eller afgiftens belopp varit bestämde, att i all framtid oförändradt fortfara, så är det klart, att Riksens Ständers beslut år 18to, hvarigenom beloppet både af skogen och afgiften skulle utstakas , icke med skäl kan anses för obilligt eller kränkande Bruksägarnes rätt. Det är naturligt, att, om myntvärdet fallit 4:ra skillingar, ej mera äro detsamma, sorn då de först erlades , och att ett sådant förhållande nödvändigt måste i sin mon medföra 3ga iMn fl Augusti e, m. förändring.
Derför vill jag alldeles icke blanda mig i sådana saker, och beder att man ville låta mig vara i fred derför. Jag 500 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862. N:o 199. bäfvar ock för påfvarnes exempel, som aldraförst blandade sig i sådana spel, och så småningom ref de verldsliga saker till sig, så att de slutligen blefvo verldens herrar, ja ock öfver kejsare och konungar. Ty begynte vi först att blifva domare i äkten skapssaker, så drager strömmen oss med sig, så att vi också mäste dekretera straff, och till slut döma öfver lif och gods, och blifva sålunda dragna in uti och likasom öfverhöljda af verldsliga bestyr. Nu vet ju, Gud ske lof, hela verlden val, med hvilken flit och möda jag har arbetat och ännu arbetar på, att de två regementer, det verldsliga och det andliga, må skiljas och söndras från hvarandra, och hvart och ett för sig undervisas om sin gerning och hålla sig dertill; ty det var just påfvedömets både »nöd» och »bröd», att man förvirrade begge delarne och blandade dem så tillsammans, att intetdera af dem begge behöll sin magt och kraft och rätt, och att ingen rätt nu kan skilja dem från hvarandra. Det är det jag bedröfvar mig öfver, och skall väl med Guds hjelp vakta mig för, och blifva vid mitt embete, som Herren säger: «låt de döda begrafva sina döda, men gack du och förkunna Guds rike (Math. 8: 22). Sålunda vill jag nu ock svara eder, och derefter skolén I göra». Till motsats mot dessa tänkesätt, som i sin innersta grund äro protestantismens egentliga kärna, uppträdde reaktionen, i det Tridentinska mötet (1563).