Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Inom de flesta bland de norra bergslagerne, men särdeles inom Nya Kopparberget, Linde och Nora, begränsas brytningsbeloppet endast af tillfället till afsättning och grufveägarnes godtfinnande. Enligt erhållna upplysningar kunna brytningspriser ä 1 centner malm om 45 till 6 0 procent jernhalt, vid de större grufvefälten antagas i medeltal utgöra: inom Nya Kopparberget brytningspris 18 ä 22 öre. Större delen af den uppfordrade malmen försmältes inom eller i grannskapet af grufvedistrikterne utom från grufvorna i Nora bergslag, af hvilka i synnerhet Dalkarlsbergs-, Stribergsoch Pehrshytte-fälten, belägna 1 £, 1 ä ^ mil från Nora stad, förse masugnarne i södra och sydvestra delen af länet med största delen af deras raalmbehof. Den malmqvantitet, som sålunda på olika vägar afgår från Nora bergslag till andra delar af länet, utgör omkring 450,000 centner, hvaraf 150,000 centner öfver Nora och Orebro till sydöstra Nerike och 300,000 centner direkte till Karlskoga och Lekebergs bergslager samt Hasselfors och Laxå masugnar i sydvestra Nerike. Innevarande år hafva dessutom omkring 40,000 centner Stribergs-malm afgått öfver Arboga till masugnar i Östergötland och Kalmar län. Om tackjcrnstillverkningens förhållanden hafva nedanstående upplysningar distriktvis erhållits: Nya Kopparbergs bergslag: vid 4 masugnar har tillverkats åren 1855 — 57 i medeltal Centner 112,000. af malmer från grufvor inom bergslagen och från Grangärde i Dalarne samt med afsättning utöfver inom bergslagen konsumerade 25,000 centner till bruk i Lindes och Fellingsbro socknar, äfvensom på Arboga öfver Linde. Lindes bergslag: vid 7 hyttor äro tillverkade » 103,000. af ortens malmer. Tackjernet afsättes på Nora, bruken i Fellingsbro och öfver Arboga.
Det är väl sällan vi pynta och utsmycka oss samt förslösa tid och penningar för att behaga våra föräldrar eller vänner, utan snarare för att trotsa och öfverglänsa de » käraste ovännerna » bland våra qvinliga bekanta. En passande stil, nätt och prydlig ordentlighet samt smakfull omvexling skola alltid tillfredsställa kärleken; och ett godt förstånd, paradt med en smula flit och smak, skall lätteligen kunna förskaffa dessa önskvärda föremål. Jag på- minner mig, hvilken gillande uppmärksamhet egnades ett ungt, literärt fruntimmer, som reste under särdeles svåra och besvärliga förhållanden och blott var försedd med ett par klädningar af enklaste beskaffenhet, men som genom skickligt varierande anordningar af musslin och spetsar, med koketta små tillägg af smakfulla bandrosetter ständigt lyckades bereda sina vänners ögon ny öfverraskning och förnöjelse. Låt oss aldrig eftersträfva lyx af något slag, utan hellre undvika den; men låt oss dock med glädje mottaga den, då den kommer till oss genom kärleksfulla händer. Diamanten i en flickas förlofningsring, guldmedaljongen som innesluter hennes moders porträtt, det fina filigamsarmbandet, som hennes broder skickat från utlandet, det utsökta spetsgarnityret, arbetadt af hennes käraste vänner, äro af helt annat slag än de moderna nipper och prydnader, som hon sjelf köper eller tigger sig till af sina anhöriga. Den stora princip, som ligger under denna kinkiga » qvinnofråga » om kläder, är sjelfva den stora principen om kärlek — en kärlek, som tjenar andra, har uudseende för andra, en kärlek, som gifver, en kärlek, som mottager. En sådan kärlek behöfver ingen lag; den är i sig sjelf den högsta lag. Smågossarnes uppfostran. (Till mödrar.) ^fsLet blir sällan i våra dagar en dugtig man / ffift af ett » ljushufvud ».
Bonde-ståndet har åter, med godkännande af Utskottets yttrande i Stals-Utskoltels Memorial \:o 2(10. 3 öfrigt, bestämt aflöningen för Förste Bataljonläkare (ill 1,000 R:dr, för Regementsläkare till 1,500 R:dr och för Fäll-läkareii vid Flottan till 2,500 K:dr. Enligt det ofvanstående hafva alltså tre Riks-stånd bifallit hvad Utskottet i sitt ifrågavarande utlåtande hemställt, men som tränne af dem derjemte fattat ofvan omförmälta beslut om beviljande af ett särskilt arfvode för Bataljons-läkaren å Waxholms fästning, får Utskottet, vid sådant förhållande, för denna frågas afgörande medelst omröstning i förstärkt Siats-Utskott, föreslå följande proposition: “flen, som vill, att den Bataljons-Iäkare, hvilken å Waxholms fästning iir stationerad, skall, utöfver honom tillagd lön och förut beviljade arfvode, uppbära ett särskildt arfvodesbelopp af 225 R:dr Riksmynt årligen, röstar Ja; den det ej vill. röstar Nej; vinner Nej, anses frågan härom hafva förfallit/ Stockholm deu 29 December 1857. Amk. lill Kxp.-Utsk. den 29 l)ec. 1857, kl. 2 e. m.
Academicum icke utan fog, då det anmärker ”den stora vådan för sederna och disciplinen vid lärosätet deraf, att på samma gång ett enda muntligt yttrande likt dem, hvilka tidningen Fäderneslandet innehåller så många, måste medföra allvarlig näpst, den ojemnförligt större och mera kringgripande osedligheten aflöper strafflös, när den gjort tryckpressen till sitt verktyg”. Men denna svåra olägenhet af tryckpressen väcker hvarken förundran eller otålighet hos någon, som för tryckfrihetens vilkor och oundgängliga följder gjort sig nöjaktig reda. Att mycket skall kunna sägas i tryck, som icke mundtligen kan sägas åt den, det angår — och det dels derföre, att den, som säger det i tryck, ofta ej kan öfvertygas att hafva sagt det, och nästan aldrig, i fall han vill dölja sig, dels ock derföre, att de mest förgripliga tillmålen kunna iklädas helt andra former än den öppna, direkta beskyllningens, hvarigenom den utpekade sättes ur stånd att visa sig vara dess föremål — detta är en oundgänglig följd af de rörliga boksläfvernas bruk, och kan genom ingen reglering af detta bruk förebyggas, så framtman icke vill eller icke kan alldeles afskaffa detsamma, ehuru det visserligen genom en allvarsam censur skulle kunna betydligen minskas. Till dess och så länge man af frihet i detta bruk funnit eller hoppas linna fördelar, hvaraf olägenheterna upvägas, måste dessa fördragas, så vidt de ej stå att afhjelpa genom de rättsmedel, som samhället i lagstiftningen anvist. Utan att känna innehållet af den anklagade tidningen, bör jag enligt den hos Consist. Acad., och sannolikt äfven hos allmänheten rådande opinionen antaga, att detta alster af tryckfriheten är ett bland de sämsta, som brukas.
Jag förstod visst frågan, men hon hör till dem, som hvarken med Nej eller Ja kunna besvaras, och som jag icke här ville begagna det slags svar midtemellan Moder Natur utrustat oss qvinnor med – så teg jag. Grefven såg på mig. ”Ni svarar ej” sade han. ”Ni svarar ej. Det är träldom. Mitt öde skulle en gång länkas vid någon, som bar en sådan kedja som Er, men ej så som Ni. Känner Ni henne – Men der var ingen henne att känna – jag såg en sjudubbel juvelskedja, som ville snärja mig. Vi tala ej om henne.” – ”Nej låt oss tala om något annat” – ”Ja – om min Syster jag en gång hade. Hon var lik Er, men icke så glad, så fri. Hon sörjde skall jag säga Er öfver mig, och sorg är träldom.” – Hans uttryck och ton i detta ögonblick kan icke beskrifvas. Jag fick tårar i ögonen. Grefven bleknade, betraktade mig en stund oroligt, sägande halfhögt, ”Min Systers ögon – Skulle det – nej – grafven fängslar ju henne” – och sedan till mig: ”Vet Ni väl jag förstår Er icke. Ni kan gråta. Tårar äro träldom. Ni gråter och är likväl fri.” Jag svarade ej. Oaktadt min så mycket beprisade frihet, var jag ganska tvungen och rädd att icke hitta på passande ord. ”Ni fruktar ej för band” återtog Grefven efter en längre tystnad. ”Lofva mig en sak.” – ”Ja hvad vore det?” – ”Att icke glömma mig.” Det kunde jag med godt samvete lofva. ”Att icke glömma Er granne, som gjort Er dumma frågor nog” tillade nu Grefven med ett fint, nästan verldsgrefligt leende och blef vida stillare än förut. Jag hoppades att feberparoxysmen eller hvad jag skulle kalla det, var öfver. Jag lyckönskade mig att middagen – en af de hederliga nio å tolf qvart långa samt tio å tretton rätter breda – började dra mot sitt slut.
De tvenne sista talarne hafva här upträdt med försoningens språk, yttrande, att då de öfriga Stånden sannolikt komma att bifalla hvad StatsUtsk:t föreslagit, och det nämndes, såsom jag vill erinra mig, särskildt att PresteSt:t redan bilällit förslaget, kunde äfven Ii. o. Ad. dertill lemna sitt bifall. Jag tror att man både till sina tänkesätt och sina handlingar bör vara försonligt stämd och aldramest RiksStånden sinsemellan; men sannerligen jag kan förstå, att här finnes någon strid emellan Stånden, att här finnes något partiintresse att sätta en sådan fråga på sin spets; utan här finnes endast olika åsigter om huru detta försvarsväsende skall ordnas på bästa och ändamålsenligaste sätt, och i detta fäll tror jag det tillkommer R. o. Ad. att upträda med anspråk på att ega en opinion, som borde kunna verka på de andra Stånden, då här på detta rum finnas så många, som dels äro dels hafva varit militärer. Jag anser dem pligtiga att uttala en opinion i denna fråga, som är grundad på verkliga åsigter. Hvad är det för en åsigt, som ligger till grund för K. M:s Propos. och som blef af It. St:r vid sista Riksdagen godkänd? Jo, att sjelfva lärotiden för stammen är det väsendtligaste uti ett försvarssystems ordnande. Vi böra icke glömma att vid sådana tillfällen, då det gäller att värna vår bygd, vårt hemland, måste krigsmakten utgöras icke allenast af stamtrupper, utan äfven beväring. Det ligger således vigt uppå att vid alla mobiliseringsförslags upgörande bestämma huru mycket beväring man kan med stammen förena, för att få en krigsbildad trupp, en styrka, som man genast i första ögonblicket kan upbåda för att möta fienden, samt äfven bestämma, huru mycket af stammen behöfves, för att hemma i depöten bilda de förstärkningar, som kriget ovilkorligen klafver.
Så sömnig du ser ut, din lilla stackare! Det är också bra tanklöst af mig, men för så goda vänner behöfver man ju icke genera sig, och när jag får några nyheter från Tuilerierna, så glömmer jag allting. Och det här är verkligen vigtigt — riksvigtigt! tillade hon skämtsamt, på sitt lätta, behagfulla sätt. — Alla damer äro sig lika, skrattade Junot. När de blott tror sig skymta tråden af en intrig Ändtligen kom då Edmée in i det henne anvisade rummet, och med ens tog den pinsamma spänning, hon nu flera timmar lefvat i, ut sin rätt. Hon vinkade till jungfrun, att hon skulle gå, och, med händerna för ögonen, kastade hon sig ned på sängen i ett våldsamt, krampaktigt gråtanfall. Men det varade icke länge. Hon reste sig upp, badade sina ögon och sitt ansigte, och småningom kände hon, hur besinningen vände tillbaka. Hon tröstade sig med alla de förnuftgrunder, hon kunde få fatt i. Hon sade sig sjelf, att han för sin äras skull icke helt kunde öfverge den stackars kvinna, som han engång tvungit att offra rykte och framtid för hans skull, att han var nödsakad till att personligen tala med henne, att han icke kunde öfverlemna denna ömtåliga sak i främmande händer o. s. v. o. s. v. Men alltid, vid hvar tanke, hon tänkte, tvang sig denna fatala, nedsättande jämförelse på hennes medvetande. Hon, som så stolt burit sin egendomliga särställning bland kvinnor; hon, som i sina egna ögon — och väl derför också i hans — så länge varit den enda: den jungfruliga, alltid nya älskarinnan, den högättade, jämnbördiga bruden, som i gudomligt öfvermod, stolt som en drottning, gått samfundsordningen i förköp och tagit ut lifvets rätt — hon kände sig plötsligt förnedrad, sänkt i smuts genom de beröringspunkter, hvilka hon, genom att räsonnera öfver hans ställning till denna andra kvinna, ovilkorligt fann mellan sig och henne. — Jag är sjuk, sade hon otåligt, för sig sjelf. Vore jag sund och rask, som jag brukar vara, egnade jag icke denna händelse en tanke ...
Fördelen af förbudens afskaffande anser Utsk. comiterade till tulltaxans öfverseende hafva ådagalagt. "Näringarna hafva,” säger Utsk., "på sätt comiterade utredt och med facta, hvilkas gilltighet icke kunnat i någon målto af den motsatta åsigtens förfäktare jäfvas, styrkt, äfven efter införandet åf elt friare tull-systeme, i allmänhet icke synts minskas, utan snarare tilltagit." — Utan alt bekänna mig till någon motsatt åsigt, har jag likväl genom mitt anförandetill R. o. Ad:s prot. (i8IT14°) trott mig ådagalägga grundlösheten af comiterades slutkonst, då exporten af stångjern åberopas såsom verkan endast af det förändrade tull-systemet. Mera kan ej exporteras, än som tillverkas, och ej |mera tillverkas, än som privilegieras. Således beror möjligheten [af exporten på privilegier. Men denna logiska ofullkomlighet i framställningen hindrar icke mig alt hylla ideon, som ligger till grund för detta friare handels-och närings-systeme. Hvem kan vara blind för den ofantliga kraft, som friheten utöfvar i det stora machineri, som arbetar för verldens behof? Hvem önskade ej, alt jordens alla folk blott utgjorde en enda stam, hvars alla industriella intressen betingades endast af råämnenas lägen och de tillfällen naturen hänvisat till deras förädling. Det är äfven klart för den uppmärksammes öga, alt elt allmänt tänkesätt allt mer och mer bildar sig med fordringar eller Önskningar i denna riktning. Stora, kostsamma företag hos de flesta bildade folk att öppna en lifligare gemenskap ej blott inom hvarje land, men på sjelfva håfven, visa ojäfaktiga spår på tillvaron af ett Den 39 Juli f, m. sadant allmänt sträfvande, och språkens kännedom, som förr var ett behof blott för diplomaten och den handlande, sträcker sig nu såsom en fordran till alla medborgare. Men skola vi tro, alt inga omständigheter förekomma i något land, hvilka dess styrelse bör rödja ur vasen för att bereda dess innevånare till den allmänna industriella kamp, som blefve en följd af förbudens borttagande eller tull-afgifternas jemnande nationerna emellan ?
Sista gången jag hade or det glömde jag att yttra mig rörrde Hr Mannerskantz’s förslag ang:de insättande af ordet fast på det uppgifna stället i detta moment. Hufvudsakligen förekommen af Hr Ribbing uti de skäl han anfört för nödvändigheten att icke göra någon skilnad i detta hänseende emellan fasta och arnbulatoriska skolor, får jag blott erinra att flera församlingar kunna finnas, der det icke finnes lämpligt, såsom t. ex. i skärgården, att hafva fasta skolor, hvadan på sådana ställen iärarne uti ambulatoriska skolor böra äga det kunskapsmått, som man ansett endast böra fordras af lärare uti fa* sta skolor. Dessutom torde ordet fast icke böra tillsättas, af det skäl att Iärarne uti ambulatoriska skolor äro att betrakta såsom en art monitorer för Iärarne uti de fasta skolorna. Hvad för öfrigt angår kyrkosången, så har jag ingenting emot, om det kommer att stå ”eller kunskap i choralsång” etc.; men deremot önskar jag att orden ”de kunskaper, som åligga klockare på landet,” måtte utgå, derföre alt första villkoret för en klockare är ali kunna sjunga, och det icke alltid är sagdt att denna förmåga förenas med den största duglighet såsom lärare. Jag ser ingenting ondt uti att skolläraren skall äga kännedom uti vaccination, åderlåtning och choralsång. När medel anslås för undervisning vid seminarierna, kunna dessa medel bereda tillfälle för seminaristen att inhemta kännedom uti nämnda kunskapsgrenar, hvilken någongång kan komma till gagn. Hr von Rosen: Jag skall icke uppehålla mig vid frå gan om kännedom uti vaccination och åderlåtning böra ägas af skollärare eller icke. Hvad Utskm i det hänseendet tillstyrkt må gerna qvarstå. Af vida större vigt är frågan om det kunskapsmått, sorn bör ögas af lärare vid ambulatoriska och fasta skolor. Härvid böra vi påminna oss att vi hafva en 5 efteråt, som stadgar att lönerna åt lärare vid ambulatoriska skolorna skola bekostas af församlingarna, utan att någonting likväl finnes nämndt angtde dessa löners belopp.
Den andra är den stora concurrensen af det Engelska jernet, sedan det privilegium, sorn hamrarne förut hade, nu måst upphöra. Om ninn för framtiden vill hafva Sveriges jernexport någorlunda jemförlig med hvad den förut varit, så måste man betjena sig af följande tvänne medel. Det ena är att nedsätta tilIverkningspriset så, att vi kunna sälja vårt jern till ungefärligen lika pris med Englands, och det andra består deruti, att man förbättrar tillverkningen. Det förstnämnda medlet kan likväl hos oss föga begagnas, emedan vår jernlillverkning af brist på stenkol måste till största delen drifyas med trädkol, under hvilket förhållande det ej är möjligtatt så hopa denna tillverkning på ett ställe, såsom händelsen är i England. Det andra medlet deremot är ganska möjligt att här begagna, och jag tror att 0111 Svenska jerntiilverkarne med klokhet begagna denna utväg, så skola de mindre se på att kunna temporärt utvidga sin tillverkning, än alt föröka varans godhet; ty så snart de ej kunna täfla genom varans beskaffenhet, så måste de förr eller sednare nödvändigt gå under. Genom en sådan förundrad riktning af vår 4°4 Den 38 April £. m. jernhnndtering, skulle skogarno kunna mera sparas och igenom det naturliga företräde, som vårt jern äger genom de goda malmerna, skulle vår tillverkning troligen snart kunna jemföras med den Engelska, Jag hemställer derföre, om det ej hade varit vida mera ändamålsenligt, än att nu öppna por tärne för del större eller mindre möjliga missbruket af enskild äganderätt tili fördel för det enskildta intresset, men till skada för det allmänna, som icke kunde på långliga tider ersättas, alt snarare vidtaga inskränkande åtgärder för att förekomma något dylikt, som ägt rum i Osterdalarne, hvarom jag nämnt i böljan af detta yttrande; men då intet Stånd bar beslutat något sådant, och då jag tyckt mig finna alt PresteStis beslut i denna punkt varit mera inskränkande än de öfriga Ståndens, så anhåller jag vördsamt om propos. derpå. Frih, Hamilton:
Så iL ex. gör ett af dessa ”eller” till vilkor för det utlofvade vidhlifvandet al grun - Bevillnings-Utskottets Betänkande, N:o 12. 8 r grunderna i nu gällande tulltaxa, att vid dessas tillämpning få göra de förändringar, suni äro erforderliga för att fästa ett skyldigt afseende på innehållet af ingifne, hela taxan omfattande, motioner, af hvilka de Hesta afsett ”landets {'mandelia betryck", ”behofvet af att inskränka importen”, ”alt lifva den inhemska industrien’" o. s. v., hvilket allt tillräckligt visar, huru svårt det måste hafva varit att på en gång enligt löfte gå i möte Kongl. Maj:ts omförmälte nådiga önskan, om tulltaxans bibehållande oförändrad och att genom detta aldeles oförväntade reformbegär afhjelpa alla nyss uppräknade olägenheter. För min del tror jag att lösningen af denna uppgift öfverstigit Jiöglofl. Bevillnings-Utskottets krafter; åtminstone i fall den, emot min förmodan, skulle anses att hafva lyckats, bekänner jag mig icke kunnat dertill i ringaste mohn bidraga. Heldre anser jag mig då böra öppet förklara, att om någon annan rubbning i tulltaxan skall ske, än den hvarom Kongl. Maj:t redan beslutat, så har jag funnit det för den inhemska fabriksslöjden nyttigt att förhöja tullafgifterne å halfylle och åtskilliga manufactur-smiden, det förra lill 36 sk. U. och de sednare i någorlunda öfverensstämmelse med Herr Grefve Cronhjelms förslag; samt derjemte tillägga att, i händelse Statskassan tarfvrar ökad afgift på någon af de större consumtions-artiklarne, vore socker, hudar eller tobak de, som med minsta våda för tullförsnillning, dermed borde belastas.” Uti denna reservation instämde Herrar E. Sjöstedt, A. G. Akesson, Fr. Sundler, 1. H.
Men då man fann behofvet af denna undsättnings-anstalts ytterligare utvidgande för att kunna svara emot det med densamma åsyftade nyttiga ändamål, ökades detta Creditiv vid 1815 års Riksdag ända till 3 Millioner Riksdaler, och således börjades ej Riksens Ständers rätt, att revidera detta Verk, genom den vid sistnämnde Riksdag gjorde tillökning i MagazinsFonden. Jag får på dessa skäl be - Den 5 Junii. 163 strida afslag af Betänkandet, oell i stället anhålla om Proposition till bifall derå. Friherre Cederström,; Jacob: Riksens Ständer anslå vid hvarje Riksdag de Stats-bidrag, som under hvarje HufvudTitel böra utgå. Riksens Ständers Revisorers granskning är inskränkt dertill, att efterse, om medlen blifvit under sina anviste Titlar använde; om Revisorerne skulle inlåta sig i speciel granskning af hvart och ett serskilt Verks redogörelse, så inträda de inom Kongl. KammarRättens befattning och på dess område. Lagarne bestämma, huru Uppbördsman böra visa redo för sig, och huru det bör förhållas, då vid deras redogörelse finnes något att anmärka, men Revisorerne kunna icke, om än de göra anmärkningar, befordra de samma till påföljd. Om Revisorerne skulle tillåtas, att få granska enskilte Verks förvaltning och Räkenskaper, så borde äfven Revisorerne vara en permanent Corps, hvilken, i anseende till vidden af dess göromål, aldrig skulle åtskiljas, och då kunde Kgl. KammarRätten helt och hållit indragas såsom öfverflödig. Af enahanda skäl som Kgl. KrigsCollegii och SeraphimerOrdensGillets Cassör skulle undergå Revision af Riksens Ständers Revisorer, borde Revisorerne granska hvarje Regementes, hvarje Allmän Inrättnings redogörelser, och löjligheten deraf torde ej behöfva visas.
Sedan, i följd häraf, Advokat-fiskals-Embetet, med öfverlemnande af det infordrade Domboks-Utdrag, som, innefattande Härads-Rättens ifrågakoinne förvandlingsbeslut, blifvit år 1856 af tillförordnade Domhafvanden för beslutets verkställighet till Kronofogden expedieradt, enligt hvilken handling förvandlingsstraffet för Per Olsson blifvit bestämdt till »sju (7)» dagars fängelse vid vatten och bröd, uti dess till Kongl. Hof-Rätten afgifna Memorial anfört, hurusom det af Domhafvanden i Nordmarks Härad till Advokatfiskals-Embetet, uppå begäran, insända Dombokshäfte, som innehöll nämnda beslut, utvisade att, enligt beslutets ursprungliga lydelse, förvandlingsstraflet varit bestämdt till »sju (7)» dagars fängelse vid vatten och bröd, men att sedermera ordet »sju» med annat och efter utseendet yngre bläck, än det som begagnats vid uppsättningen af Domboken, förändrats till »Nio», äfvensom i sammanhang dermed siffran »7» ändrats till siffran »9», och att någon miss-skrifning således icke, såsom tillförordnade Domhafvanden uppgifvit, ägt rum vid utskrifningen af det till Kronofogden expedierade Domboks-Utdrag, hvadan antagas måste, att detta innehåll och denna utskrift voro de rätta' uttrycken af Härads»Rältens beslut i ämnet, samt att det till Justitie-Ombudsmans-Embetet insända omförmälda Utdrag veterligen först återgå! den förändrade lydelsen af anmärkta beslutet; så hade tillförordnade Domhafvanden uti affordrad förklaring yttrat, att det skäligen icke kunde antagas, att han förvandlat ifrågavarande bötesbelopp annorledes än till
Under förutsättning att Rikets Ständer godkänna Utskottets bär ofvan afgifna yttrande, hvaruti beviljande af dylikt kreditiv för nästkommande tre år blifvit tillstyrkt, anser Utskottet skäl icke vara för handen att ett sådant kreditiv äfven för innevarande år ånvisaä, helst under den kofta tid af året, som kan komma att återstå elter det Rikets Ständer hitlna fatta sitt beslut i ämnet, de af årméens befäl och tjenstemän, hvilka redan äro eller under året blifva pensionsberättigade, synas kunna utan olägenhet vid sina tjensler qvarstå, intilldess med hästa års början den nya pensioneringen skulle vidtaga Utskottet afstyrker således att det äskade kreditivet för innevarande år anvisas. i) för tillämpning ©nder år 1857 af de föreslagne förhöjda löne-staterna för den Landtförsvars-departementet tillhörande personal 664,116 R:dr. I detta ämne kommer Utskottet att afgifva särskildt Utlåtande. Utskottet, som, utom ofvan tillstyrkta anslagsbelopp, låtit i bifogade tabell öfver de extra anslagen äfven upptaga den summa af 2,000 R:dr, hvilken Ut* Skottet i slutet äf 3:dje punkten i detta Utlåtande föreslagit att utgå såsom ersättning för utarbetande i sammanhang med Krigs-kollegii bokslut af uppgifter öfver samtliga kostnaderne till de särskilta föremål, som tillhöra Kollega förvaltning, får slutligen här besvara en hos Bonde-ståndet af Riksdagsfullmäktigen från Westerbottens län Johan Westermark väckt, lill Utskottet remitterad, motion, hvaruti denne, jemte förslag, att, såsom i flere andra länder egde rum, piporne till arméens gevär måtte, till förekommande af deras slitning genom den nu brak* liga blahkskurningen, öfverdragas med en passande fernissa, hemställt, att Rikets Ständer måtte för sådant ändamål anvisa erforderliga medel.