Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
För att så mycket tydligare ådagalägga Den 12 Februarii, att jag ej har uppträde, hvarken af fåfänga att pråla med yttrande rätt, eller af en illa förstådd skyldighet att såsom representant framföda en idée, utan annat mål än uppseendet, och utan annan följd än glömskan, så lår jag härmed tillkännagifva min allvarliga föresatts att, i händelse at förslagets antagande, erbjuda mig att, utan arjvode, deltaga i utförandet deraf, med ali den verksamhet som jag förmår åstadkommajag förutser ganska väl de mechaniska tvifvelsmål och de falska theoretiska uppställningar som härvid kunna komma i fråga. För att på en gång afklippa den tidsutdrägt sorn derutaf möjligen kunde blifva en följd, och i ändamål att skapa en öfverens'ämmelse i sinnelag, oskiljagtig ifrån kraftfulla nationella beslut, så tillbjuder jag mig äfven att på egen risque förfärdiga en sådan machin, med villkor af nödigt förskott, emot fullgod säkerhet, och hvilket förskott jag förbinder mig att till fulla beloppet återbetala i händelse machinen ej äger de af mig uppgifne egenskaper. Jag anhåller vördsammast att vid detta memorials remitterande till vederbörligt Utskott måtte göras afseende på den gemenskap detsamma äger med Grefve von EngeströmS och Herr Friherre Skjöldebrands motioner i samma ämne. Den 12 Februarii, N o 2. Herr af Malmborg} Abraham: Ifrån längre tid tillbakars har jag ansett creditsystemet vara tillskapadt af otnedborgeligheten och begagnadt af obetänksamheten; och Diseontsystemei, som åt sig utprässat årliga vinster af 20 till 5o procent samt beredt motsvarande förluster för näringarne och jordbruket, har verkat, art snart sagdt hvarje medborgare blifvit förstörare och förstörd. För att undvika bägge delarne har jag aldrig anlitat och skall aldrig anlita någon Discont, ehvad behofver ock kunna trycka mig. Efter denna upprigtiga och högtidliga förklaring, hoppas jag icke blifva ansedd för speculant på lånebiträde utur någon Discont; hvarifrån jag tyckte mig finna de betydligaste bankrutter hafva härledt och sannolikt vidare skola härleda deras upprinnelse.
Hon hade tagit dyrbara sångoch svenska affärsförhållanden erbjuda så många pianolektioner för egna besparingar och rikt exempel, blifvit tvungna att lämna fosterland utvecklat sin mindre vanliga musikaliska beoch anhöriga för att söka sig en oviss utkomst gåfning. Det hörde alltid till aftonunderhålli västern. Många af dessa göra sig ej en ningen i detta amerikanska hem att höra husföreställning om det arbete man i Amerika jungfrun göra musik. kräfver af en house-maid. D e hafva läst nå- got om kvinnans lysande företräden i det nya Naturligtvis är det icke alltid på detta vis. landet och tro, att en flicka med litet utseenDet gifves i Amerika likfom annorstädes elaka de, någon förmåga att göra handarbeten och och tyranniska husbönder och matmödrar, likspela piano samt ett knapphändigt förråd af som det finnes på allt sätt omöjliga tjänsteengelska glosor med lätthet skall slå sig fram flickor. Men under alla förhållanden har tjä- där såsom lärarinna, kontorist eller kassörska narinnan vissa mänskliga rättigheter, som ineller i alla händelser, om hon så skulle vilja, gen matmoder vågar öfverskrida. Hon slutar göra ett godt parti. Men hon bedrar sig. Det vanligen sitt dagsverke vid 8- eller 9-tiden på är just på dessa vägar, det i Amerika är svå- kvällen, och söndagarna gör hon i regeln ej rast att slå sig fram. P å det » intellektuela » mer än det allra nödvändigaste. Hon använarbetets alla områden råder där en oerhörd der sina fristunder hur hon behagar och umkonkurrens, och det tordras något inom ett särgås med hvem hon vill. Hon betraktas med skildt fack verkligt framstående för att de ett ord icke som en viljelös maskin, utan som större fördelar, man vanligen anser Amerika en människa, som mot en viss bestämd lön bjuda, skola ernås. Tusenden kunna bevittna åtagit sig ett visst, strängt begränsadt arbete. sanningen af dessa ord. Hur är det nu åter i Sverige? J o, därom skall jag icke tala, ty det är väl kändt. Jag Nåväl. Den emigrerande unga flickan finvill blott säga ett ord, då jag är inne på saner ej den utkomst hon söker, hennes resurser ken.
Nycander med den ifrågavarande uppfinningen åsyftat afhjelpandet af den länge allmänt öfverklagade och erkända olägenhet, som förorsakats af det sätt, hvarpå omröstningar inom Riks-stånden och Utskotten nu verkställas, det icke varit Rikets Ständer värdigt, att icke allenast icke bevilja den ifrågasatta belöningen, utan till och med förvägra uppfinnaren ersättning för de kostnader, som han för machinens förfärdigande fått vidkännas. Jag hade derföre trott, att, Stats-Utskottet, under erkännande af det, enligt mitt förmenande, särdeles vackra försöket att afhjelpa en länge öfverklagad bristfällighet, bort tillstyrka Rikets Ständer att åtminstone bevilja professor Nycander ersättning med 687 r:dr 13 sk. 4 r:st, hvartill kostnaderne för machinens förfärdigande, enligt företedde Yerificeradc räkningar, uppgått.a Häruti instämde fri berra ine Åkerhjelm, C. och Cederström, R. Stale-VIskottets Utlåtande, N:o HO. 11 N:0 110, Ank. till Exp.-Utsk. d. 17 Maj 1854, kl. 1 e. m. Utlåtande, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition om anslag till uppförande af en ladugårdsoch en mejeribyggnad vid Ultuna landtbruhs-institut. (U. A.)
Ensamt kommunalskatten gaf årligen åtta millioner kronor, hvarigenom mycket nytt åstadkommits, hvilket icke alltid fallit en och annan af den pytagoreiska hekatombens ätteläggar i smaken. Stadens fordna skuld var för länge sedan betald. I nästan hvarje gathörn fanns ett bankkontor. Alla menniskor hade godt om penningar, och på Stockholm kunde på goda skäl tillämpas hvad Blanche i lustspelet »Rika morbror» sjunger om Rio Janeiro. Silfver ur bergen man kan taga gratis, Guld växer der på åkern som potatis, Der är hvar torpare rik som en Carnegie, Der äter boskapen färsk spenat med ägg i; Ja, Rio Janeiro är ett land som duger, Och ta’ mig tusan jag står för er och ljuger På Rio, Rio, Rio, Rio, Rio Janeiro, På Rio, Rio, Rio, Rio, Rio Janeiro. Mera kan skäligen icke begäras, och att vår drömmande Stockholmare skulle deraf känna sig mycket tilltalad, kan både förklaras och försvaras. Väl kommen i land märkte han genast huru elektriciteten sprakade snart sagdt öfverallt. Man hade nämligen ledt sådan från Dalelfvens stora fall vid Elfkarleö. Minst 20,000 hästkrafter hade erhållits, hvilka till väsentlig del hade ersatt de forna ångmaskinerna och således minskat den förr besvärliga stenkolsröken. Vid en blick vesterut syntes vattenledningen ännu kvarstående på sin gamla plats. Den hade således icke flyttats till Blackeberg i närheten af Drottningholm. Man hade efter många utredningar af sakkunnige män funnit, hvad icke sakkunnige redan länge vetat, att ett i Årstaviken rinnande vatten måste vara vida bättre än det fordna derstädes stillastående. En stadsfullmäktig, som några gånger varit på väg att drunkna i Årstaviken, hade deröfver fört ett fasligt väsen. Han ansågs visserligen vara, hvad man kallar ett »bråkskaft», men detta var dock endast förtal, ty mannens rätta skaplynne var fridsamt, ehuru han ville göra sig vigtig, hvadan icke utan skäl kunde på honom tillämpas hvad »Fumling» sjunger i operetten »Theblomman»: Japan är mitt fosterland, Mitt humör är mildt och fredligt, Om jag morskar mig ibland, Sker det alltid helt beskedligt.
Der är det icke en nödvändighet, att en hustru, vid hvarje tillfälle hon lemnar sitt hus, har sin man med i släptåg, eller att han nödvändigt skall vara hemma såsom förkläde, om hon har sällskap.” Då Julie rätt väl förstod, att detta äfven gällde i omvändt förhållande, och fann, att ryttmästaren önskade sig en oinskränkt frihet, teg hon; men en outsägligt bitter känsla sårade hennes stolthet. Annars hade hon otvifvelaktigt utbrustit i tårar vid den öfvertygelsen, att hennes makes hjerta var fullkomligt tomt, samt att han icke egde en enda af de känslor, med hvilka han nyligen gycklat, och på hvilka hon stödt det hoppet att blifva lycklig, då hon sjelf, mera lugn, bättre kunde fatta och besvara dem. Och tyvärr voro ryttmästarens anspråk så få, att de blefvo alltför lätta att uppfylla; ty när skulle väl han gjort sig den mödan att eftertänka, om Julie af kärlek, sårad fåfänga eller någon annan bevekelsegrund var så ombytlig i sitt sätt mot honom? Han ansåg sådant tillhöra qvinnan, och bekymrade sig alls icke derom. Var hon glad, så var han munter och liflig; var hon tvär, gick han sin väg att söka förströelse på annat ställe. Gret hon någon gång, sade han likgiltigt: ”Det skadar dina ögon, kära Julie! och tårar göra aldrig effekt, utan på theatern!” – Med ett ord, han var alltid lugn och vänlig; men en känsla af smärta och deltagande fanns icke hos honom, och djupt kränkt af hans höfliga köld, flydde den arma Julie till ensligheten i sin boudoir. Endast den blef vittne till hennes smärta och tusende tårar. Efter en vinter tillbragt i oupphörliga förströelser, men utan att hafva njutit en enda glad stund, oberäknadt de, då hennes fåfänga kände tillfredsställelsen af fremmande mäns hyllning, men hvilka, liksom alla rus, voro flyktiga och öfvergående i en namnlös tomhet; efter denna första vinter, den hon framlefvat i en för henne fremmande verld, längtade hon efter våren och det älskade hemmet. Med sommarfoglarne vände de åter till Knapergården.
Enligt flere af de klaßiske författarne, skall Caßander warit den, som förgiftade Alexander den Store. (År 403 f. C. f.) Twenne arcadier, intima wänner, reste tillsammans och anlände till Megare, der den ena bodde hos sin wän och den andra på ett herberge. Den förre drömde att hans wän bad honom att komma och frälsa honom från wärdshuswärdens knep och list, och begärde en hastig hjelp mot en stor fara. Han waknar, skyndar upp ur sängen, anländer till herberget ... genom en ödets skickelse stannar han, förebrår sig sjelf att hafwa satt tro till en dröm, wänder om igen, går hem, lägger sig och somnar å nyo. En stund derefter wisar sig åter hans wän för honom alldeles stympad, beswär honom, att efter som han uraktlåtit att frälsa hans lif, åtminstone hämnas hans död, och han tillägger, att just i detta samma ögonblick då han talar med honom är hans mördare syßelsatt att på en gödselkärra föra hans döda kropp ut ur staden. Arkadiern waknar genast, skyndar till Megares stadsport, möter kärran, stannar den, upptäcker sin olycklige wäns lik och befriar sig från wärdshuswärden, som icke wäntade att blifwa straffad på bar gerning. (År 404 f. C. f.) Några dagar före sin död såg Alcibiades i drömmen att han war inswept i sin älskarinnas kappa. Det war samma kappa, hwilken, sedan han blifwit mördad, tjenade att inswepa hans kropp uti, emedan den icke blef begrafwen. (År 405 f. C. f.) Under den tid då Dionysius af Syracusa ännu icke war annat än en simpel medborgare, drömde en förnäm person i staden Himera, att hon hade stigit upp i himlen, och under det hon gick igenom flere gudomligheters boningar, såg hon under Jupiters fötter en koloßal man, med ljust hår och mycket fräknig i ansigtet, som suckade under tyngden af en mängd kedjor.
Skulle nu de 9 bergmästaredömen, som finnas här i landet, indragas och bergstatsljenstemänncns göromål lill största delen påläggas kronofogdarne och häradsskrifvarnc, så skulle dessa få en tillökning i göromål, vida större än man kan föreställa sig. Ekon.- Ulsk. har icke eller, vid afgifvande af detta sitt förslag, tänkt på, att de ock borde undfå en motsvarande löneförbättring. Jag skulle hafva ansett Utsk. i denna fråga hafva handlat efter någorlunda billiga grunder, ora Utsk. föreslagit, att de nu lill bergsfogdarne utgående löner, i stället måtte användas lill förbättring i lönerne för de tjenstemän, som på sig få de förres åligganden öfverförde. Jag anhåller således, lika med Gr Posse, om afslag å betänk. Frih. Cederström, Jacob: Bergsfogdetjensterne inrät tades på en tid och voro behöflige i Sverige, då Kronan ägde de fleste grufvorne i landet, då det ålåg desse tjenstemän att tillse malmsmällningen vid hyttorne och att Kronans andel i jerntillverkningen ordentligen erlades. Dessa tider äro förbi; nu äro Kronans grufvor öfverlåtne till enskilde, nu går hyltornes afrad efter beräkning på dygn, och fogdens befattning har således upphört, och den lumpna uppbörd, som nu återstår, är sannerligen icke större, än alt den kan öfverflyttas på kronofogdarne, utan deras betungande. Att Utsk. icke yttrat sig hvart medlen skola taga vägen, som successive blifva disponible vid hvarje fogdes afgång, det finner jag helt naturligt, ty sådant tillhörer icke Ekon.Utsk. ulan det blir framtiden först, som öfver dem beslutar. Men då Utsk. i slutmeningen af sitt betänk, yttrar, att actoralcr skola öfverflyttas på bergmästare och geschworner, hvad deras befattning med bergväsendet vidkommer, så nödgas jag för min del deremot erinra, att denna del af Utsk:s tillstyrkande icke är lämplig, hvarföre jag anhåller om återremiss af betänk.
Konstnären har där framställt sig själf, sin hustru och deras unge son. Gossen och kvinnan ligga på knä med händerna knäppta till tillbedjan. Mannen står upprätt med blicken forskande fästad på honom, som bryter brödet och välsignar det. Jag fäster mig vid en annan tafla, icke för dess konstnärliga värde, utan på grund af den märkliga motsats den utgör till Dagnan-Bouverets nyss omtalade, härliga skapelse. Omkring en man, som något liknar den traditionella Kristustypen, men vid närmare påseende befinnes vara en frisk, rödblommig, välmående man med jordisk glädje strålande ur blicken, är i förbidan samlad en skara vetenskapsmän och forskare från olika tider. Bakgrunden är ett tempelliknande rum, mannen, som bildar hufvudfiguren, Hönsföda, håller en bok i handen och talar till de omkringstående. Taflans devis är: » Den mänskliga visdomen, bebådande en lyckligare framtid ». Kortsynta, konstruerande vishet! Målaren har från sitt verk tagit bort den lidande och korset och satt dit en annan frälsare. Det är icke så lätt att taga bort honom ur verkligheten. Så länge skulden, de stora, ödesbringande misstagen och döden finnas kvar, så länge är det endast han, som frestats, lidit och dött, som kan frälsa och gifva oss en Gud att trygga oss till. Och honom kan ingen taga bort ur vår värld, ty han är en historisk verklighet. Intrycken växla. Se så mycket sol, som strå- lar ut från det där landskapet i tidig vår! Och se på den snön där på duken bredvid. Och vattendraget på en tredje duk. Det är sannerligen lefvande vatten. Konstnären hör oss till. Det är svensken Albert, som under de senaste åren haft en sådan ovanlig framgång. Franska staten har inköpt ett par af hans verk. I år, då trängseln af konstnärer på salongen varit synnerligen stor och uppseendeväckande refuseringar ägt rum, hänga där icke mindre än fem dukar med Alberts namn. Klockan går på 6. Klockan 6 stänges konsthallen. De ögonblick jag har kvar använder jag att sätta mig ned framför Kröjers utomordentliga porträtt af Holger Drachman. Här är ypperlig porträttkonst, i norden endast jämförlig med Zorns. Men det är sant. Du känner det ju redan från vår egen konstutställning i somras.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken gjorde proposition till bifall af EkonomiUtskottets Betänkande. Ropades Nej. I anledning hvaraf Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln behagade afslå berörde Betänkande; hvilken proposition med Ja besvarades.* I IO Den a5 Maji. i Ånyo föredrogs Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskottets elen i3 dennes under N:o 109 afgifne, och den 19 derpåföljde e. m. på bordet lagde, Utlåtande, angående föreslagne åtgärder till inrättande af en Lånanstalt, till förmån för Tackjernstillverkarne i Riket. Herr von Hartmansdorff, August: Jag anser mig böra gifva tillkänna, att fråga om lån på Tackjern äfven förekommit i BancoUtskottet, och blifvit af Utskottet tillstyrkt, men att denna fråga ej kommer att serskildt underställas RiksStåndens pröfning, utan i sammanhang med Bankens lånerörelse i allmänhet; jag hemställer således, om icke det nu ifrågavarande Utlåtandet borde under tiden hvila? Herr Tham, Wolrath: För min del har jag väl ingen ting emot Herr von Hartmansdorffs framställning, att EkonomiUtskottets ifrågavarande Utlåtande om en låneanstalt för Tackjernstillverkarne må hvila, lill dess frågan om belåningsrätt i Banken på Tackjern förekommer; men jag får likväl erindra, att dessa båda frågor ej hafva minsta sammanhang med hvarandra. Frågan om belåningsrätten i Banken mot hypothek af Tackjern beror helt och hållet på den säkerhet och nytta för Banken man anser det medföra. Här är åter fråga, att bereda Bergsmän ett lika tillfälle till för - Den i5 Maji. lagslån, sorn Bruksegare hafva i JernContoret. Man har härvid väl omnämnt ett bidrag af Banken, på samma sätt, som JernContoret nu njuter, men för öfrigt hafva håda frågorne lika litet sammanhang, som en Bruksegares lånerätt i JernContoret har med dess belåningsrätt i Banken mot hypothek af sitt Stångjern.
RegeringsFormen, hvilken bokstafligen innehåller: ”Dessutom bö”ra för oförsedde händelser tvenne särskil”de tillräcklige Summor afsättas och angläs; den ena att vara tillgänglig, då Konungen, till Rikets försvar eller andra högst ”vigtiga och angelägna ändamål, sedan lie”la StatsRådets tankar deröfver blifvit in”hemtade, finner den vara oundvikligen nö”dig. Någon inskränkning i denna grundlagens föreskrift kan icke vinnas i annan väg, än genom Grundlagens förändrande. Något serskildt beslut, till förklaring deraf, kan således icke eller, utan Konungens medgifvande, antagas, och i alla fall har det nu blifvit upplyst, att Rikets Ständer lemnade Konungens Skrifvelse till efterrättelse för Fullmäktige i RiksgäldsContoiret. En annan fråga är, huruvida sjelfva föremålet för dispositionen var grundlagsenlig!. Jag tror, för min del, att det var det. Se* 58 Den 19 Mars f. m. dan en mycket fördelaktig conjunctur för Svenska handeln år i8a5 hade uppkallat och uppmuntrat en större förlagsdrift, inträffade mot slutet af detta år den stora erisi England, som verkade, att en mängd gifna ordres till Götheborg inställdes. En stor förlägenhet mäste således inträffa för dem, som voro beredde på en större afsättning på sina jern och trädvaror, och i sådant ändamål ingått i större förlager. Det var då, som Konungen trodde sig höra komma till biträde, genom detta temporära användande af creditivet. Statsverket led deraf ingen förlust, men en betydlig klass medborgare understöddes, hvilka ägde lika anspråk på Statens biträde, som några andra medborgare, i afseende på inträffande missväxter o. m. d. Man har anmärkt, att räntan kunde godtgjorts RiksgäldsContoiret; men jag ber i det fallet få nämna, att, utom det någon ränta icke kan i Grundlagen vara beräknad på detta anslag, måste den, beräknad StatsVerket till godo, ovilkorligen upptagas, såsom en StatsVerkets utomordentliga inkomst, och bilda ett öfverskott, som i sin ordning blefve tillgängligt för RiksgäldsContoiret.
Man får så ofta höra den åsikten uttalas, att hemslöjden icke äger något berättigande, då fabrikerna åstadkomma allt hvad man behöfver i den vägen billigare än de varor man kan frambringa i hemmen, då man värderar sitt eget arbete. Det är icke blott köpmän och fabriksägare, i hvilkas intresse det kunde vara att blifva fria från konkurrensen med hemslöjden, som yttra sig på detta sätt. Mången familjefader, som önskar minska arbets-bördan för husets kvinnor och gör ofvan anförda ytliga beräkning, delar och uttalar dessa åsikter. Men de bero på en villfarelse, som bör kraftigt bekämpas, innan den åstadkommer obotlig skada. T y för mången är detta ett ljuft tal, som tjänar till förevändning att ändra gamla, goda seder, att undandraga sig detta på allt sätt värdefulla hemarbete, som påstås numera icke löna sig. Hvad den ekonomiska sidan angår, så skall det först bevisas, att fabriksvaran och hemslöjds-arbetet till samma värde (arbetslönen naturligtvis äfven beräknad, för det senare) äro af lika kvalité i anseende till hållbarhet. Den som har erfarenhet på detta område vet, att så visst icke alltid är förhållandet, utan att den hem-arbetade varan oftast är varaktigare. För det andra skall man vara förvissad om, att den tid, som nu användes för husbehofsslöjden i hemmet, blir, då denna öfvergifves, tillgodogjord med lika stor eller större ekonomisk behållning. Där detta kan ske, blir valet naturligtvis lätt och förändringen fullt berättigad. Men vill man vara verkligen opartisk, måste man tillstå, att den tid, som blir öfver från det egentliga arbetet i yrket eller i hemmet, lätt blifver förspilld utan gagn, där man anser handarbetet » icke löna sig ». Men o m den ekonomiska vinsten af hemarbetet blir stor eller liten, kan den dock aldrig jämföras med dettas moraliska värde. Detta må väl anses som en allmänt erkänd sanning, då man numera eftersträfvar att införa åtskilliga alster af slöjd i skolorna såsom ett uppfostrande element. I en liten skrift vid en slöjdutställning i Skåne ' sistlidne sommar uttalas om detta ämne följande beaktansvärda ord: » Slöjden är ej blott ett medel att pryda hemmet och att skaffa en inkomst till detsamma. Dess största betydelse är kanske den moraliska.
Ronora att dessförinnan komma i närmare beröring med vården öfver tryckfrihetsärender, vända åter till den öfvertygelse han hyste vid förra riksdagen, så att man då må få höra Hr v. Hartmansdorff uppträda till försvar för den åsigt,! åt hvilken han nu beklagligtvis nekar sin hyllning. Ropen på propos. förnyades. Hr Hjerta, Lars Joh.: Hr Presidenten Frih. Cederström har dragit i tvifvelsmål, huruvida icke de personer, som sjelfva befatta sig med publiciteten, vore jäfviga att yttra sig i detta ämne. Jag tager mig i detta fall friheten åberopa det väl kända ordspråket, att ingen vet bättre, hvar skon klämmer, än den, som har den på sig. I alla fall är det kändt, att Hr Frih., som yttrat sig mot juryinrättningen, vid de flesta tillfällen varit af actor tillkallad såsom juryman, och jag hemställer, om icke deruti kunde finnas ett slags jäf äfven mot Hr Frih. Ehuru jag således icke anser mig mera jäfvig, än den värde talaren, att yttra mig i denna fråga, skall jag dock inskränka mig till några få anmärkningar. I afseende på hvad jag tror mig hafva hört sägas, att det åtminstone i provinserna vore tjenligare, att tryckfrihetsmålen behandlades af de vanliga domstolarna än af jury, tager jag mig friheten fästa uppmärksamheten derpå, att de flesta mål, hvari åtal skulle äga rum, åtminstone hvad periodiska pressen angår, skulle vara sådana, att domaremagten i de flesta fall de facto skulle vara part mot de tilltalade, hvilket är ett ytterligare bevis för nödvändigheten af juryinrättningen. Jag vill blott med några ord uppehålla mig vid hvad som blifvit invändt mot jnryinrättningen, emedan blott en blick på hvilka ledamöter, som yttrat sig för eller mot densamma, torde visa, på hvilkendera sidan tryckfrihetens varmaste vänner finnas. En värd ledamot har yttrat, att exceptionslagar i afseende på tryckfriheten vore skadligare, än alla andra undantagslagar. Jag tager mig friheten fästa den värde ledamotens uppmärksamhet derpå, alt en exceptionslag i formen icke kan medföra någon våda, der alla beneficia juris äro be urade i formen för undersökningen.