Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Med anledning af hvad jag sålunda haft äran anföra, anhåller jag om bifall till memor. Hr Cederschjöld: Frih. Cederström har medgifvit, att R. St. hafva rättighet att genom Banken upptaga inrikes lån, och det till följd af nu befintligt reglemente, men bestrider dem rättighet att upptaga utrikes lån; men med samma rätt, som de gifva sig rättighet att upptaga inrikes lån, måtte de väl uti ett reglemente, sorn de sjelfva stifta, kunna utsträcka denna rättighet till upptagande af Jan utrikes. Samme talare har sagt, att Ständerna böla icke en 22 H. 3 Dcn i Maj. samma få en sådan rättighet, emedan det lunde vara vådligt, om de missbrukade densamma. Jag hoppas, att Svensta folket just under denna riksdag blifvit öfvcrtygadt om, att Ständerna icke äro böjda för alt onödigtvis utsätta Riket för nya lån. Vidare har samme talare sagt, att utrikes lån vöre underkastadt politiska förhållanden, och att K. M. derföre borde få afgöra, livar det finge tagas o. s. v. I anledu. deraf vill jag blott såsom exempel på, huru litet sådana traneactioner hafva att göra med politiska förhållanden, utbedja mig få nämna, att för icke längre tid sedan, än vårt minne kan sträcka sig, under det en Regent förde krig med en annan magt, hans gemål, enligt contract, provianterade den arme, mot hvilken han krigade. Hr Stuart: Det är endast aktningen för det Stånd, som jag har den äran tillhöra, och skyldigheten att göra afseende på hela nationens rättmätiga anspråk, att icke enskilda tvister skola förorsaka någon tidsutdrägt med riksdagens allmänt efterlängtade afslutande, som jag vid detta tillfälle afhållen mig från att ingå uti besvarande af den olämpliga och otillbörliga tillrättavisning, Gr. Frölich nu ånyo försökt gifva mig.
Jag vill derföre hemställa, att tryckningen af dessa prot. verkställes, så snart de blifvit uppsatte och justerade. Jag tvifiar på, att den spridning af prot:en, som Gr. Mörner förordat, är den riktiga, och jag skulle för min del tro, att, då Gr. Mörner föreslagit, att ett exemplar af desamma skulle utdelas till såväl hvar församling som till hvart sockenbibliothek i riket, det vöre tillräckligt att hvar församling erhölle ett exemplar; om efterfrågan efter ett större antal exemplar skulle uppstå, så står det alltid fritt att låta trycka en ny upplaga. Afven skulle jag vilja fästa Utsk:ts uppmärksamhet på en annan omständighet, nemi. att ifrågav:de prot. böra utgifvas såsom en särskild afdelning, då det kan vara af intresse för R. o. Ad. att hafva öfverläggningarne i representationsfrågan för sig och icke sammanblandade med andra ämnen. Jag anhåller att dessa anmärkningar måtte få till Utsk:t åtfölja Gr. Mörners motion. Hr von Francken, August Alfred: I fall R. o. Ad. antager Gr. Mörners motion, enligt hvilken namnen å de personer, som reserverat sig mot Ståndets beslut i representationsfrågan skola tryckas, så får jag föreslå ett tillägg till densamma, nemi. att namnen på alla R. o. Ad:ns ledamöter vid denna Riksdag tryckas, på det att den stora allmänheten måtte få se, såväl hvilka varit för, som mot det Kongl, representationsförslaget. Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos. blef motionen jemte yttranderna remitterad till RiddarhusUtsk:t. Hr Bonde, Knut, hade inlemnat ett mern., som nu upplästes och lydde sålunda: Hindrad att sisth Lördag den 9 dennes öfvervara R. o. Ad:ns öfverläggningar, får jag nu härmed vördsamt anhålla, att uti prot:t få antecknadt, att jag den 7 dennes röstat emot det Kongl, förslaget oin ny representations-ordning, samt att jag reserverar mig emot det i frågan af R. o. Ad. fattade beslut. H. I. 31 482 Den 13 December. Hr von Francken, Georg Wolfgang, afgaf en motion af följande lydelse:
I afseende härå har jag röstat för vidblifvande af Utskottets förra förslag, hvilket, framför det af Utskottets majoritet nu antagna, har företrädet af en större billighet, enär det, enligt det senare, står Tuliijenslemannen öppet alt å resandes af dem sjelf medförde vagnar sätta ett obegränsadt, högt eller lågt, värde.’'’ Herr Friherre Paykull och Prosten Nordhammar instämde i förestående reservation, emot de å Apelheks-varor antagne tullbestämmelser, samt den .senare serskildt, i afseende å utförselsfriheten för Hällar, Lod och Lödjor. 4 Bil. till BevillningsUt skottets Utlåtande, N:o 3o. Af Herr Prytz, L. A.: ”Då mitt deltagande i ,11 ijgIo 11. Bevillningsutskottets omarbetade förslag till Tulltaxa icke börjat förr än med hokstafven U, och jag tillhört Utskottets majoritet i de uti den sista delen af denna Taxa nu föreslagne tullafgifter, med undantag af hvad rörer artikeln vagnar och åkdon, är det endast i afseende på denna artikel jag mig reserverar och får i korthet dertill utveckla skälen. Det begrepp, en främling uppfattar om ett lands lagar och ekonomiska Författningar, grundar sig oftast på det intryck, sorn åstadkommes af deras första tillämpning emot honom sjelf. Så hafva resande ulländningar hittills fått ett högst ofördelagtigt begrepp om vår ekonomiska lagstiftning, då de vid inträdet i vårt land med obehag nödgats underkasta sig tvånget af att erlägga tull för deras rese-åkdon, såsom utgjorde dessa en handelsvara. Man har äfven i senare tider i de liesta hyfsade länder sökt undanrödja alla anledningar till en å resandes, vare sig främlingars eller egne landsmäns, sida billig klagan öfver tvångslagar, onödigt uppehåll och möjlig chicane.
Oberäknadt det måhända någon gång till efterföljd verkande föredömet af en sålunda utskickad lumpsamlare, som, ehuru i sina bästa år och vid fullkomlig arbetsförmåga, utan egentlig sysselsättning, ändock icke synes lida brist, då deremot andre samhällsmedlemmar med möda och arbete nödgas förvärfva sig det för lefnadsbehofvens tillfredsställande mest oundgängliga, måste äfven, efter Utskottets tanka, detta kringfarande från gård till gård, dervid i utbyte mot den erhållna lumpen, arsenik och åtskilliga andra varor, af oftast onyttig beskaffenhet, icke sällan erbjudas, i förening med den kringstrykande lumpsamlarens umgänge och de lefnadsvanor, som dervid bibringas, bidraga att på landsbygden sprida osedlighet och gifva anledning till ett lastbart lefnadssätt. Då nu Utskottet sökt ådagalägga de hufvudsakligaste olägenheter, som af lumpsamlares kringstrykande inom landet äro en följd, hvilka olägenheter, äfven derest desamma motsvarades af de fördelar, som för pappersbrukens egare derigenom beredas, ändock synas Utskottet vara af den betänkliga art, att ett verksamt medel deremot är af nöden, återstår det att tillse, huruvida, genom förändrade stadganden i detta hänseende, någon kännbar uppoffring för pappersbruksidkarne skulle uppkomma.
Vid en enda embetsresa fick en kronoskogvaktare inom sitt distrikt tillryggalägga 67 mil. Uti Norroch Westerbotten äro ännu större bevakningsområden ; der finnas revierförvaltare, som hafva under sin vård anförtrodda cirka 150 qvadratmil, och uppsyningsman finnas med en bevakningsareal ända till 100 qvadratmil, m. fl. d. ex. Mången torde göra sig den frågan, hvem är det som gör den enorma åverkan på Statens skogar uti de norra länen? Derpå vill jag svara, att det i allmänhet icke är sågverksegaren, utan landets fattigare befolkning, som utförer åverkan och till elen bättre lottade sågverksegaren icke i allmänhet emot penningar, utan emot höga priser på mjöl och andra lifsmedel, utbyter hvad han från Statens egendom tillgripit; det går till och med så långt att den som verkställt åverkan till och med märker sågblocken med det sågverks märke, till hvilket han ämnar att afyttra den på ett mindre lofligt sätt förvärfvade egendomen. Då jag nu uti min ego innehafver i afskrift tvänne privilegiibref för sågverksegare uti Norrland, utfärdade af Rikets Kammaroch Kommers-kollegium på 1760-talet, och af dessa finner att privilegierna för erhållande af utsyning från Statens odisponerade skogar icke äro för evärdeliga tider bindande, om privilegierna öfverträdas, då der nemligen står: Icke får öfverskridas mindre slorverkslrän, mäster, spiror eller ämnen dertill vid privilegii förlust tillgripas och fållas etc. etc.
Davidshallshållet, der den andra bron spänner öfver vattnet och återspeglar sig deri, omgifven af lummiga träd; platsen ligger så fritt, när man ser den härifrån, med Rörsjöstadens breda boulevard i fonden. Jag har sett denna tafla så många gånger, men blir icke trött af att se den om och omigen. Och om aftonen, när gasen är tänd och lyktorna på bron spegla sig der borta, kunde man tro sig vara i Stockholm eller Venedig. Denna enda punkt, och så är det slut. Nu bär det af igen, förbi det fritt liggande elementarläroverket och St. Paul, genom Rörsjöstadens breda gator och ut på landet, mellan en dubbelrad af täcka landställen och prydliga villor. Hvem bor i dessa villor? Folk, förmodar jag. Rika köpmän och fabriksegare. Jag sade er ju, att jag icke känner till »detta något, som ligger bakom». Jag är bara en fattig bokhandlare, f. d. fotvandrare, blifvande tidningsskrifvare, eller hvad ni vill kalla mig, och när jag berättar er allt hvad jag vet, bör ni icke förebrå mig för hvad jag icke vet. Nu äro vi emellertid utom villorna, och det ser ut, som om vi skulle köra rakt ned i hafvet, så tvärt svänger vägen. Hvad det käns godt med denna salta, friska vind. Man säger, att den, som är född i närheten af hafvet, kan gripas af en förunderlig längtan derefter, och jag kan tänka mig, att det måste vara så. I mitt barndomshem kunde man visserligen från någon höjd se Östersjön som ett glänsande band vid horisonten, men ute på dess yta hade jag aldrig varit förr, än jag en gång fick följa med min far till ett litet fiskeläge i närheten af Trelleborg. Hvad jag mins den dagen! Vi hade åkt dit ned, min far och jag, och jag hade kört. Det var hans stolthet att utbilda mig till kusk. Nu stodo öländingarne spända från vagnen, mumsande i sig nytorkadt hö och läcker hafre. Det lät aptitligt, när det knastrade under deras starka tänder; man kunde nästan afundas. De sågo så belåtna ut, och solen sken på deras glänsande små kroppar.
Nio 51. lopp att innekafvaren ensamt dermed kar full bergning, hvarigenom mången möjligen skulle förledas till likgiltigkct för läkareyrkets utöfning i enskild praktik, som doek utgör ett af ifrågavarande tjenstemäns väsendtliga åligganden, ock kvarförutan do ieke i sitt yrke gagna det allmänna så söm sig kör; kar Kollegium, i betraktande deraf, att ifrågavarande läkare åtnjuta skälig ersättning för af dem, uppå vedcrkörandes ordres, verkställda förrättningar, emellertid icke ansett sig för närvarande böra föreslå dessa löner till kögre belopp, än det af Rikets Ständer vid sistförflutna riksdag provisionel bestämda eller 1,500 R:dr Riksmynt årligen. Emellertid mäste likväl för läkareplatser uti Lappmarken eller eljest glest befolkad och fattig fjellbygd, i hvilken läkaren kan påräkna endast högst obetydlig inkomst af praktik utom tjcnstcn, ock följaktligen för sin bergning förblifver hänvisad till lönen, i detta hänseende fästas särskildt afseende. För att bereda innehafvare af sådana läkarebefattningar nödig utkomst ock för att vid inträffande ledighet dertill finna behörige sökande, anser Kollegium nödvändigt vara, att, under benämning ”tjenstgörings-penningar”, skälig tillökning i lönerna, utöfver den, sorn kan varda för Provincial-läkare i allmänhet bestämd, måtte beredas. f) Enligt Kongl. Brefvet den 20 Januari 1813 äro Provincial-läkare, i afseende på rang ock traktamente, ställde lika med Regements-läkare. Sedan dess hafva sistnämnde tjenstemän, genom Kongl. Brefvet den 5 Juli 1855, undfått högre värdighet, nemligen Majors. Med afseende å Provincial-läkarnes ställning i allmänhet och deras mångsidiga, mödosamma tjänsteåligganden, till vigt och ansvarsfullhet mer än jemförliga mod Regements-läkarnes, synas de ock rättvisligen i nåder böra tilläggas lika värdighet med den desse sednare nu innehafva, jemte deremot svarande godtgörelsö vid resor och förrättningar. g)
— Uti denna skrifvelse yttras, att medicinska undervisningen meddelas vid trenne läroverk, af hvilka det Carolinska medicokirurgiska Institutet i hulvudstaden "visserligen vore med hänseende till såväl lärarnes antal, som tillgångar af materiela hjelpmedel det fullständigaste; att denna den medicinska undervisningens fördelning på flera läroverk visserligen vore af vigt till förekommande af ensidighet och för undervisningens fullkomnande genom täflan mellan flere lärare i samma vetenskap, hvarigenom ock med mera säkerhet kunde påräknas, att om, af en eller annan orsak, vid någotdera af läroverken en undervisningsgren vore mindre väl upprätthållen, densamma likväl genom de öfrige lärarnes i samma ämne verksamhet icke helt och hållet råkade i förfall; men att, så som lärokurserna vid dessa särskilda undervisningsverk nu vore ordnade, den medicinska kursen onödigtvis och utan verklig vinst i vetenskapligt hänseende blefve i hög grad förlängd och fördyrad; samt att således en ändamålsenligare samverkan mellan dessa läroverk borde Expeditions-Utskottets Förslag till anderd. Skrifvelse, N:o 88. 29 tillvägabringa» för vinnande af deras gemensamma syftemål, nemligen en så fullständig läkarebildning som möjligt.” — Rikets Ständer hafva ej kunnat inse, huru något stöd för borttagandet af den teoretiska sludiikursen och examen från Carolinska institutet kan sökas i omförmälda underdåniga skrifvelse. Ty medicinska undervisningens fördelning på lie läroverk, som, enligt Rikets Ständers yttrande, skulle medföra fördelen dels af täflan för undervisningens fullkomnande, dels att, om ett ämne läge nere vid ett läroverk, samma ämne skulle kunna vid ett annat upprätthållas, bör icke gerna kunna tolkas så, att Rikets Ständer åsyftat den teoretiska undervisningens och examens borttagande från del ena läroverket, — och det just från det fullständigaste —, hvarigenom begge fördelarne, nemligen såväl tällan som delaktighet i upprätthållandet af de teoretiska läroämnena, skulle göras om intet, i hvad på Institutet ankomme. Någon ”samverkan” mellan läroverken synes icke eller kunna befordras derigenom att det ena läroverkets verksamhet uti den teoretiska undervisningen göres omöjlig.
Då förra gången sjelfva grundfrågan för discussionen i dag, eller den om den lika arfsoch giftorätten af R. o. Ad. behandlades, afslogs den åsyftade förändringen med en betydlig majoritet härstädes. Det är att förmoda, nära nog att förutse, att större delen af det i dag församlade Ståndet hilkommit med den åsigt, att äfven den fråga, som i dag här behandlas, bör betraktas ur samma synpunkt, som sjelfva hufvudfrågan, icke såsom en särskild formfråga, och derföre är det ock med föga hopp om framgång, som de i dag uppstiga, hvilka vilja söka hindra den föreslagna adressen, såsom varande en sak för sig, den der bör betraktas från en helt annan sida, än den, som vid beslutets fattande i sjelfva hufvudfrågan naturligen af det Högloft. Ståndet måste tagas i skärskådande. Jag tillhörde då minoriteten, af skäl, som för mig syntes baserade, såväl på juridisk som sedlig och religiös grund; och jag bekänner öppet, att sådane skäl verka på mig starkare än statsekonomiska och politiska. Detta verkar dock icke nu ensamt och hufvudsakligast på mig, då jag vill bjuda lill, att lill prot. utveckla de skäl, som ledt mig derhän, att yrka afslag på det af Hr von Hartmansdorff framställda förslag om en und. adress till Konungen. Mig synes, att denna fråga i första rummet bör betraktas ur synpunkten af form, emedan den innefattar ett steg, som i ganska väsendtlig mån bryter emot den form, som R. o. Ad. hittills erkänt vara den riktiga. Det är dessutom en skyldighet för den enskilde, att i denna fråga gifva sin tanka tillkänna, emedan det bär gäller alt vidtaga ett steg, hvartill, enligt historiens vittnesbörd, delta Stånd sedan omkring 180 år tillbaka icke ansett sig befogadt. Under vårt nya samhällsskick har R. o. Ad. aldrig begagnat sig deraf. Delta
Ändring i sättet för de indelda hemmansräntornes utgörande; samt 3io. Förändrade grunder för markegångens bestämmande, har Kongl. Majit, i nu uppgifna ordning, framställt de förslag, hvilka Kongl. Majit i berörde afseende ansett lämpliga och af behofvet påkallade. Angående grundräntor nes förenkling.
St. vid denna riksdag förut fattadt beslut. R. St. hafva nemi. uttryckligen beslutat, att, om också metalliska cassan någon tid skulle visa sig fortfarande öfverstiga § af sedelstocken, skulle, sådant oaktadt, någon åtgärd till rörelsecapitalets ökande i annan väg, än medelst belåning af guld, silfver, koppar, jern och öfriga vågförda effecter, likväl icke få vidtagas, förrän ett år förflutit från Bankens öppnande till utvexling af silfver. Om nu, några månader efter detta besluts fattande, lörelsecapitalet blefve på det ifrågaställa sättet ökadt genom en tillåten ny sedelemission, måste ju sådant obestridligen innebära en rubbning af samma beslut. Jag kan derföre, för min del, icke annat un på det högsta bestrida den nu föreslagna åtgärden, helst jag anser hvarje af omständigheterna icke oundvikligen påkallad förändring af de i afseende på silfverutvexlingens underhållande fattade beslut tillintetgöra det förtroende till orubbligheten af desamma, hvilket är ett bland de hufvudsakligaste vilkoren för framtida beståndet af den verkställda realisationen. Att af tillfälliga anledntr af en alltför ringa vigt låta hänföra sig att rubba och upphäfva dessa beslut är således, efter min åsigt, icke blott oklokt och lagstridigt, utan äfven högst vådligt. Framtiden kommer att ådagalägga, huruvida de i sammanhang med realisationen beslutade åtgärder varit nyttiga eller hinderliga för penningerörelsen inom landet. Dessförinnan torde det vara för tidigt att afgöra, huruvida de beslut, som af R. St. blifvit för berörde ändamål fattade, äro, på sätt den siste talaren förklarat, öfverflödiga. Jag tror följaktligen, att vi emedlertid endast böra ställa oss samma beslut till noggrann efterrättelse. Det väcker i sanning min förvåning, att en ledamot, hvilken med det nit och den värma, som Hr Rosenblad, deltagit i öfverläggningarna, då fråga var om att bestämma garantierna för silfverutvexlingens framtida bestånd, då icke sökt att motarbeta och förekomma sådana beslut, som han nu öfverklagar såsom orimliga och skadliga.
Hvilket Förstärkta Bevillnings-Utskottet får bos Rikets Ständer anmäla. Stockholm den 4 September 1805. Bih. till II St. BevillningsUtskottets Utlåtande N:o 24. 1 Xxo 94. Ank. till Exp.-Utsk. den 15 Sept. 1 863, kl. 1 e. ni. Utlåtande, angående införseltullen å artikeln Ättika. Sedan Utskottet i dess Memorial N:o 22, jemte förslag till sammanjemkning af de skiljaktiga beslut om tullen å bränvin och sprit, hvari Riks-Stånden stadnat, i det att två Stånd, enligt Utskottets tillstyrkande, bibehållit den förra tullsatsen af 45 öre, men två Stånd stadgat förhöjning deri till 55 öre per skålpund alkohol, tillika, i anledning af erhållen återremiss, hemställt att afgifvandet af särskildt utlåtande i fråga om införseltullen å artikeln Ättika, med bestämmande hvaraf anstått i afvaktan på definitivt beslut om tullen å bränvin, måtte få bero derpå om någon ändring blefve gjord i den för sistnämnda artikel nu gällande tullsats, så att, i annan händelse, den nuvarande införselafgiften å Ättika äfven komme att bibehållas; så och efter det tullen å alla do särskilda slagen af bränvin och sprit numera blifvit genom omröstning i förstärkt Bevillnings-Utskott höjd till 55 öre per skålpund alkohol, åligger det Utskottet att med yttrande angående tullsatsen å Ättika till Rikets Ständer inkomma.
Cronhjelm bar ansett det helt naturligt, att en sådan comités arbeten kunde inskickas till Ständerna med en K. skrifvelse och hela luntan sedermera remitteras till Const.Utsk.; men dermed häfver sig icke så lätt, ty ett sådant förfarande står i rak strid med grundlagen, så framt icke Konungen behagar sjelf ikläda sig förslaget. Då först, och sedan Const.Utsk. en sådan K. propos. pröfvat, äga R. St. alt densamma bifalla eller afslå, om den af Utsk. är afstyrkl, men eljest alt låta den hvila till afgörande vid nästa riksdag. Men livar finnes någon garanti för alt Ständerna icke slutligen afslogo en sådan propos., om Konungen läte förleda sig att lill sin propos. förvandla comitéens arbete, och sålunda afstode från sitt grundlagsenliga prerogativ att i sista hand pröfva Sländernes förslag. Hvar stöde då villkoren för förtroendet emellan Konung och folk. Låtom oss betrakta ett annat förhållande. I närheten af den 81 § finnes en annan §, som är den 84, der grundlagsstiflaren tillåtit, att när ett förslag af Const.Utsk. blifvit underkändt, författaren skall äga rättighet att utfå dess utlåtande och detsamma genom tryck kungöra. Afsigten dermed var naturligtvis den, att allmänheten skulle komma i tillfälle granska detta förslag jemte Utsk:s motiv för afslag. Jag medgifver, att grundlagsstiflaren icke kunde ana möjligheten af en sådan periodisk press, som den vi för närvarande äga. Hade han det gjort, så hade han troligen förbjudit, att denna press fick blanda sig i sådana saker, utan blott tillåtit en sådan tryckfrihet i broch urform. Emedlertid äger nu den periodiska pressen denna rättighet. Må den derföre accaparera dessa frågor och må man vederlägga den genom brochurer, emedan den icke mottager vederläggning i sina egna blad. Allmänheten skall troligen icke länge låta förvilla sig deraf och ej eller af de i samma tidningar införda opinionsyttringar, med underskrifter af hundradetals menniskor, hvilka tilläfventyrs icke veta hvad de underskrifva. Aldraminst få R.
» Ja, jag skall väl gå och säga återbud då, » sade hon, » jag ber henne komma om måndag i stället, då hoppas jag du skall vara frisk. » &gt;Om måndag, » upprepade den lilla gumman liksom förvånad, » ja, gör det, » tillade hon hastigt och såg framför sig med en drömmarde blick, » gör det då. » Det var med tungt hjärta Ida och Maria i dag begåfvo sig till arbetet. D e plågades bägge af en aning, som de ej ville erkänna ens för sig själfva: att modern ändå skulle besegra dem, att någon ny nattrock aldrig skulle bli sydd. Hade det icke alltid gått därhän, att, hur mild och undfallande hon än var, i en punkt, i deras kärlekstvister, blef hon dock den härskande. Då det gällde att försaka och lida, att uppoffra sig, då hade hon varit mycket starkare än de. Och låg det icke i denna tysta, försakande moderskärlek en hemlighetsfull kraft, som äfven denna gång skulle besegra dem? Hon kom ej upp vare sig på söndag eller måndag. Hon var alltjämt illamående, frös och hade en plågsam värk i lemmarne. Maria måste äfven på måndagen gå med återbud till Lestrad, och denna gång utsatte de ej någon annan dag för profning. På tisdagen gingo de efter en doktor, och då han kom, sade han, att frun hade influensa, och att hon skulle hålla sig stilla och taga in china, men för öfrigt kunde han ej säga, hur det skulle komma att gå, då hon var så gammal och svag. Ett par dagar förgingo utan någon förändring. Hvad som mest oroade flickorna var, att modern icke sade ett ord om att stiga upp, att hon, som annars hade så mycket bekymmer för hushållet och hemmet, nu icke ens talade därom, utan för det mesta låg med slutna ögon och halfsof. Det var som om en stor, allt slukande trötthet plötsligen kommit öfver henne. På torsdags afton föll hon i en dvallik sömn, men frampå natten vaknade hon upp och yrade under flere timmar. Det var då mest den gamla nattrocken, som sysselsatte hennes tankar.