Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ständer jemväl beviljade ränlefria kreditiv å 100,000 R:dr för underlättande af ackordsregleringen inom Armeen, utbetaldes under år 1845 ett belopp af 394 R:dr; hvaremot, i öfverensstämmelse med den rörande samma kreditiv under år 1846 upprättade liqvid, en summa af 5,908 R:dr då Lief till Riksgälds-Kontoret återbetald. Sedan Direktionen för Armeens Pensions-kassa, under Augusti månad, innevarande år, utaf sistnämnde kreditiv ånyo utbekommit 12,025 R:dr 8 sk., utgör Riksgälds-Kontorets fordran för deraf lyflade medel ett belopp af 30,419 R:dr 8 sk. Under den tiderymd, nuvarande Revisorers granskning af Riksgälds-Kontorets förvaltning oell räkenskaper omfattat, har, på grund af liqvidtrna angående de enligt Rikshufvudböckerna uppkomna öfverskotta' och besparingar, någon ny eller ökad tillgång för detta Verk icke erhållits. Tvertom bar Riksgälds-Kontoret, till följd af dess åliggande att ersätta bristerna i de utgiftssummor, som i egenskap förslagsan slag linnas å Riksstaten uppförda, under samma tid fått vidkännas högst betydliga utbetalningar utöfver det belopp, hvartill Riksgälds-Kontorets utgifter vid sednaste Riksdag beräknades. Då denna ersättningsskyldighet, hvilken för 3:ne efter hvarandra följande år behöft anlitas, baft ett väsendtligt inflytande på oftanämnde Verks nuvarande ställning, och då clet förhållande, som i främsta rummet härtill föranledt, onekligen förtjenar särskild uppmärksamhet vid den snart föreslående nya statsregleringen, hafva Revisorerne trott sig böra upplysningsvis anföra ej mindre beloppet af nu ifrågavarande brister, än hvad sorn i afseende på deras ersättande hufvudsakligen förekommit.
Uti denna framställning, hördes R. o. Ad., uppå derom af H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, framställd propos., instämma. Företogs till pröfning StatsUtsk:s d. 1 och 5 dennes på bordet lagda utlät. N:o 160, i anledn. af K. M:s nåd. propos., angrde åtgärder till behöfvandes undsättning i missväxtår. Efter uppläsning af l:sta punkten, ang:de undsättningscredilivets belopp, anmälde och yttrade sig Hr Silfverstolpe, Fredr. Otto: StatsUtsk. har i sitt nu föredragna betänk, tillstyrkt K. M:s nåd. propos. i ämnet, med undantag af det, som angar ett crediliv för den händelse att missväxt skulle uppkomma. Detta creditiv har Utsk. afstyrkt af den orsak, såsom det vill synas af utlät., att genom den tull på inkommande spanmål, som influtit sedan sisth riksdag, K. M. skulle hafva att använda under missväxtår en summa, som fullt motsvarade det belopp, som R. St. vid sista riksdag för sådant ändamål anvisade. De gamla spanmålscreditivsmedlen utgjorde nemi. då omkring 300,000 r:dr och dessutom anvisades ett .creditiv på 100,000 r:dr. Den beräkning, som StatsUtsk. nu har gjort, tror jag icke vara på siffran alldeles riktig, men jag vill dervid min - Den 7 Februari. 159 dre fästa mig, emedan äfven med den nedsättning, som jag tror deruti borde göras, summan i alla fall skulle komma att öfverstiga 400,000 r:dr. Men äfven denna summa af 465,000 r:dr, som Utsk. upptagit, måsle hvar och en linna obetydlig för sådana åtgärder, som undsättningar under missväxtår. Det är visserligen ett ganska riktigt skäl, hvarföre icke så betydliga summor behöfva anvisas, att tullen på den inkommande spanmålen blir till K.
Jag har tyckt mig finna, att propos. å bifall till betänk, besvarades med nej, samt att den till afslag besvarades med ja. Jag anhåller, att Hr Gr. o. Landtm, behagade gifva tillkänna, huru han fattat svaren, samt begär sedan att få yttra några ord. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att innan H. Ex. hunnit yttra, huru han funnit sin (ill R. o. Ad. framställda propos. om afslag å 12 punkten i Utsk:s utlåt, vara af R. o. Ad. besvarad, hade Hr v. Troil begärt votering, hvars företagande H. Ex. ej kunnat neka. Hr af Ekenstam: Efter detta Hr Gr. o. Landtnäs förklarande anhåller jag, alt propos. må förnyas. Gr. von Fersen: Sedan votering blifvit begärd, protesterar jag emot, att H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, gifver Ståndet del, huru den af Hr Gr. o. Landtm, framställda propos. af Ståndet besvarades. Hr von Hartmansdorff: För att göra slut på dessa frågor och svar, afstår jag från mitt förslag. I anledn. häraf uppsattes och justerades följande voter:spropostn: Den, som afslår t2:te punkten af BancoUtsk:s utlåt. N:o 16, voterar ia; den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, erhåller ofvannämnde I2:te punkt följande lydelse: Att småsedlar af alla nu brukliga valörer icke må tillverkas längre än t. o. m. i83S, men att den småsedelsvalör, som, sedan det nya myntet utkommit i rörelsen, Bapcostyrelsen till en början finner mest lämplig att underlätta vexling och postremisser m. m., må intill nästa riksdag fortsatt tillverkas och utgifvas. Den 28 Juli e. in. 3aä Efter voteringens slut befunnos rösterna hafva utfallit, sorn föijer; Ja — 29. Nej — 10. H. R, o. Ad. åtskiljdes kl. 11 på aftonen.
Knecktehållet skul le ökas utöfver det i kneckteContractet bestämda antal, må genast inställas; i hvilket yrkande Herr Santesson sig med Herr Noréus förenat. Inom Hedervärda Bonde Ståndet: 5:0 af Nits Håkansson från Kronobergs lih'n, att Utskotten icke till besvarande upp. tagit den af Nils Håkansson gjorda och under den 17 December sistlidet år till Utskottens Utlåtande remitterade Motion af innehåll; att, då den tunga, Rikets Ständer sig ^lagit genom ordinarie och extra roterinren, i6 StatsSamt Allm. Besa.o. Oec.-Utsk.Utl-N'o44* fordrar, i afseende å verkställigheten, enhet i principen, nemligen jordens noggranna uppskattning oell jemförande Samt likhet i fördelningen, men de tillförordnade roteringsCommissionerne icke gifvit sig tillräcklig tid eller användt nog sorgfällighet att undersöka förhållandet, in nan de oroterade egendoroarne blifvit påförde en roieringsskyldighet, som är ämnad att för all framtid blifva gällande, all verkställighet af den af Rikets Ständer beviljade ordinaiie och extra rotering å förut oroterad Krono.Ska'te-jord och andra till ett sextondedels mantal beräknade lägenheter samt Posthemman, icke må yrkas eller ega rum, förrän aila de klagomål, hvilka äro anförde öfver roterings-Commissionens göromål, blifvit pröfvade af dertill antingen serskildt utsedde kunnige män, eller en ånyo nedsatt Gransknings-Comité, hvilka böra få sig uppdraget att, när den klagande så fördrar, låta i orten undersöka förhållandet, på det en sådan jemkning och rättelse, på en gång och för hela Riket, må af dem kunna föreslås, som undanröjer nuvarande tids missnöjen och framtida farhågor, hvarefter hela ärendet skulle, efter det Rikets Ständer sig deröfver utlåtit, till Kongl. Maj:ts Nådiga afgörande öfverlemnas. Med hufvudsakligt åberopande af berörde des3 Motion, den Utskotten, 1 sammanhang med Stats-samt Allm.Bety o.OeC.-Utsk, Uti. N-.o 44.
På samma gång som det är otvifvelaktigt, att alla vetenskapliga undersökningar peka därhän, att den nämnda seden städse uppträdt spridd bland jordens folk, och att inga bevis finnas för dess allmänna förekomst, finner man äfven en olikhet i motiv, hvilken pekar på ett inom hvarje särskildt område själfständigt ursprung. Många folkstammar, hvilka annars äro lika » vilda » eller till och med vildare än de människoätande, betrakta med afsky antropofagien. Och hur förhåller det sig med » människodjurets » närmaste släktingar, däggdjuren och fåglarna? Medlemmar af samma art äta ej hvarandra; detta ären allmäfi regel, och endast enstaka fall utgöra ett undantag, såsom t. ex. då lejoninnan en och annan gång äter den nyfödda ungen. Stod » människodjuret » lägre än andra däggdjur i detta afseende? Det är väl föga troligt. Le-tourneau säger: » Man vet nu, att hvarje ras ' - och färgs vilda, barbariska, ja äfven civiliserade samhällen hafva börjat med människoätande ». Nej, det veta vi ingalunda. Tvärt om, enligt allt hvad vi veta, hafva vi allt skäl antaga, att människoätandet just icke är människans eller människodjurets första ståndpunkt utan frukten af en kultur, hvilken vansläkt at. Så väl arkeologien som etnografien tala alltså ett helt annat språk än Letourneau om denna sak. ' Vi skola nu öfvergå till kapitlet om äktenskapet. Ståndpunkten, från hvilken man utan vidare utgår, är här, att de första människorna lefvat i promiscuitet och att kvinnorna gingo från man till man. Hur vet man det? Äfven här skulle sålunda » människodjuret » varit sämre än de djur, vi känna. Ty åtminstone inom den högre djurvärlden är ju hufvud-regeln, att monogama eller polygama » äktenskap » äro rådande. Bland hof-djuren, rofdjuren och bland aporna finner man monogama förbindelser för helà lifvet. Ett Öfvergångstillstånd från promiscuiteten skulle man därnäst hafva i punaluafamiljen, så kallad efter en australisk folkstam.
en » kasse », i hvilken sprattlade en nyss fångad väldig gädda, den han erbjöd pastorn att köpa. Ty det var inte kinkigare än så, att alla affärer uppgjordes på expeditionen; och fisken såldes, så fort den » kom upp ur sjön », antingen det var söndag eller hvardag. Ty dygngammal fisk ville man ej hafva. » Det där var då en riktig kattunsdocka,•&gt; sade klockaren, som ibland nedlät sig att skämta. » Hvad masar hon? » » Ah, jag får väl fyra skilling marken, » sade fiskaren, hvarpå affären genast uppgjordes. » Jag tror hon börjar bli lik sin mamma nu, » sade klockaren till Tinnie, som öfvergifvit Jerusalems belägring och Makkabäernas bok för att se på » kattunsdockan ». » Månne det? » sade prestfrun. » Alla säga eljes, att Tinnie är lik sin pappa. » » Pastorn? Nej — pastorn är svinögd, han, och flickan har ögon så runda som en harunges — he, he, he! » skrattade klockaren. tog högst förnärmad den lilla vid handen och snurrade ut i salen, där hon satte på Tinnies hufvud en » kråka » af gult nankin och på sitt eget en ofantlig » rottingshatt » af samma slags tyg. Hemsydda » långvantar », äfven af nankin, eller som det också hette » chitaj », skyddade både moderns och dotterns armar mot » solbränna », ty naturligtvis hade klädningarna vida, korta puffärmar. En liten silkessjalett knöts om halsen, och så vandrade de båda till kyrkan. Prestfrun Men icke alltid fick den långe klockaren roa sig med kvickheter och glåpord. En söndagsmorgon kom han, rak och styf som vanligt, men underligt upprörd och eljes sig föga lik. Pustande slog han sig ned på stolen mellan skrif bordet och dörren, som var hans vanliga plats. » Hur står det till? » sporde pastorn. » Åh, det är så tungt, så, » svarade klockaren och tittade med ena ögat i taket och med det andra på » förhörsboken », som låg på bordet.
Såsom hufvudsakliga syftemål med de framställda förslagen till en sådan förändring af förut gällande stadganden angående dessa stats-inkomsters lefverering och redovisande, hafva äfven vid föregående tillfällen merändels uppgifvits, att, ifall bevillningsmedlen finge omedelbart inlefvereras till Riksgäldskontoret, skulle de å desamma uppkommande öfverskott icke vidare varda sammanblandade med de för Stats-kontorets utgifter påräknade och erforderliga inkomst-summor samt under åratal qvarhållna i Stats-kassan och undandragna allmänna rörelsen, utan skulle i sådant fall dylika öfverskott, så snart de inflyta, kunna åter i rörelsen utlemnas och såmedelst bereda räntevinst för det allmänna, vare sig genom minskning af Riksgälds-kontorets räntebärande skuld för upplånta medel eller genom ökning af det kapital, som genom utlåning kunde tillsvidare för samma verks räkning förräntas. För vinnande af samma syftemål, med bibehållande af det förfaringssätt, som i afseende på uppbörden, reinitteringen och redovisningen af ifrågavarande medel förut iakttagits, anbefalldes Statskontoret, genom Kongl. Brefvet den 18 Oktober 1844, att, utan afvaktan af rikshufvudbokens afslutande, så snart under boksluts-arbetets handläggning möjligen ske kunde, uppgöra eii approximativ beräkning af de till samma bokslut hörande öfverskott, besparingar och brister samt, derest denna beräkning visade 6 Slals-Ulskollets Ullålande N:o 248. att Riksgälds-Rontoret egde sig till godo något saldo deraf, genast dit lefverera lämpliga förskotts-summor. Till följd af det genom högstberörde Kongl. Bref sålunda meddelade allmänna stadgande samt de särskilda föreskrifter Stats-kontoret erhållit vid tillfällen, då dess kontanta behållning uppgått till högre belopp, än sorn för kända förestående utgifter erfordrades, hafva uppkomna öfverskottsmedel under sednare åren successivt blifvit till Riksgälds-kontoret aflemnade och sålunda till betydlig del, långt förr än förut, kommit detta verk till godo.
Han kände att något borde sägas, som bättre passade för tillfället. »Ett år», upprepade han, »ett år; vid frökens ålder!» Nu måste hon vända sig om för att icke skratta. Det var dock förunderligt med denna menniska. Han var så stor och stark, hållningen var så imponerande, och ändå kom man att tänka på en papegojas meningslösa pjoller, så snart han öppnade munnen. Han fann synbarligen den unga flickan så olik allt hvad man kunnat vänta — »vid frökens ålder» — att han förlorade lusten att fortsätta konversationen på det hållet. Herrarne slogo sig ned borta vid bordet, och småningom fingo de ett samtal i gång sins emellan, under det Ida satt och betraktade, dem med sina skarpa ögon, lyssnande till hvad de sade. Hon kände en allt starkare motvilja för honom, som vräkte sig der borta i soffan, med ytterrocken på och en min som om han kunnat köpa allt hvad han såg, den spenslige gamle mannen inberäknad. Hon satt och drog sig till minnes allt hvad hon hört om honom och försökte lägga tillhopa det ena med det andra, för att få klart för sig, hvad han egentligen kunde vara för slags person. Hon hade hört talas mycket om honom, ty i forna dagar hade han lyst som en sol öfver landsbygdens sällskapsverld. Förnäma bekantskaper hade öppnat alla dörrar för honom, hans extravaganser hade omgifvit honom med en strålglans, han hade en oemotståndlig tur hos det täcka könet, och herrarne nödgades erkänna, att hans viner voro utmärkta samt han sjelf »en förb—dt vacker karl». Hans sällskapstalanger voro visserligen icke många, men i de få han egde var han oöfverträfflig: han dansade som en kavalleriofficer och kunde dricka hvem han ville under bordet. Med det förra förtjuste han damerna, med det senare herrarne. Whist hade han aldrig kunnat lära sig, det var för djupsinnigt för honom, men han spelade gerna »knack», och vanligtvis med tur. Den militära banan var den enda, som låg för hans håg, och han hade redan som pojke beslutat att antingen bli löjtnant eller ingenting, men efter att tre gånger ha blifvit kuggad i studentexamen, hade han måst välja det senare.
Deductioner och Contradedu ctioner samt Do' ■ 4 " 4 6 i* 8 * I 2 I 24 mar och Uti lag , . — 4 t — 6 6 12 I 24 voterar ja; den, det ej vill, voterar nej; vinner nej, antages: (Arsta alternativetj) Ridderskapets oell Adelns Leslnt; (A:dra alternativet) Bonde-Ståndets beslut. Trenne Riks-Stånd hafva gillat Utskottets förslags pag. 5, uti Betänkandet N:o 35, oin förhöjda afgifter, enligt 5 §., för Adelsbref m. fl.; men som Ridderskapet och Adeln, med ogillande af detta förslag, beslutat, alt samma afgifter skola bibehållas vid de belopp, 1835 års Kongl. Förordning stadgar, får Utskottet, i händelse Ridderskapet och Adeln ej frånträder detta sitt beslut, föreslå följande voterings-proposition: 3:o Den, som gillar Utskottets, af trenne Stånd antagne, förslag, att afgifterna för nedannämnde öppna Bref må, enligt 5 §., med följande förhöjda belopp hädanefter utgå, nemligen för: AdelsBevillnings-Uiskottets Memorial, N:o 44. 9 66: 5o: i o: Adels-Bref • . • • • • • • . too: Friherre-Bref 200: Grefve-Bref Öppna Bref, hvarigenom någon i Nåder tillägges de förmoner, hederstitlar och företrädes-rättigheler framlör andra undersåter, som Herrar Riksens Råd af ålder tillerkände blifvit . 5oo: Riddare och Cornmendeurs-Bref af Kongl. Seraphimer-Orden 100: Commendeurs-Bref af Kongl. Svärds-Ordens Stora Kors ? af Kongl.
det vi dock hade blifvit på hinsidon Jordan, såsom vi begynt hade. Ack! min Herre, hvad skall jag säga, medan Israel vänder ryggen till sina fiendar? När de Cananeer och alle landsens inbyggare det höra, så varda de oss omkringhvärfvande, och utrota vårt namn af jordene; hvad vill du då göra dino stora Namne? Då sade Herren till Josua: Statt upp, hvi ligger du så på ditt ansigte? Israel hafver syndat, och de hafva gångit öfver mitt förbund, som jag dem budit hafver; och hafva tagit af det som tillspillogifvet var, och stulit, och ljugit, och lagt ibland sin tyg. Israels barn kunna icke blifva ståndande för sina fiendar; utan måste vända ryggen till sina fiendar; förty de äro tillspillo vordne. Jag skall icke vara mera med eder, om I icke låten komma den spillning ifrån eder. Statt upp, och helga folket, och säg: Helger eder till morgons; ty så säger Herren Israels Gud: En spillning är ibland dig, Israel; derföre kan du icke blifva ståndandes för dina fiendar, tilldess I låten den spillningen komma ifrån eder. Och I skolen bittida gå fram, den ena slägten efter den andra; och på hvilken slägten Herren drabbar, der skall gå fram den ena ätten efter den andra; och på hvilken ätten Herren drabbar, der skall gå fram det ena huset efter det andra; och på hvilket hus Herren drabbar, der skall gå fram den ene husbonden efter den andra. Och hvilken som befunnen varder med någon spillgifven ting, honom skall man uppbränna i eld, med allt det han hafver; derföre, att han hafver gångit emot Herrans förbund, och bedrifvit en galenskap i Israel. Så stod Josua bittida upp om morgonen, och hade fram Israel, den ena slägten efter den andra; och det drabbade inpå Juda slägte. Och då han hade Juda slägte fram, drabbade det inpå de Serahiters ätt; och då han hade de Serahiters ätt fram, den ena husbonden efter den andra, drabbade det på Sabdi.
Men att anställa slika jemnförelser, rigtigt och fullständigt, är alltid vanskligare för en samtida läsare, som erhåller en dylik tidskrifts innehåll dagligen utminuteradt i spridda små-portioner, ofta jemväl förbisedda under de egna dagliga värfven, än för en eftertida, som har de samtliga årgångarna liggande framför sig såsom ett afslutadt helt, att från begynnelsen till ändan omfattas i en enda öfverskådning. Vi lägga således ej Thorild till last, att af honom ett så beskaffadt jemnförande uteblef. Hvad snarare må synas förunderligt, är, att icke någon af Kellgrens sista uppsatser, – som onekligt äro äfven de bästa8, – bragte honom till varseblifvande af en i utveckling stadd själsfrändskap. Så t. ex. förekomma både i den lilla afhandlingen ”om Andliga Poemer,” och i ”Philosophen på Landsvägen,” tankar, dem Thorild sjelf skulle hvarken annorlunda tänkt eller uttryckt9. Vill man påminna, att den sistnämnda blef synlig först under det sista halfåret af hans vistelse i Sverige: så hade han dock redan förut bort kunna undantaga Kellgrens skrifart i prosa, från de skarpa – och mestadels äfven rättmätiga – fördömelserna öfver sina öfriga motparters. Den Kellgrenska prosan utmärkte sig alltid, lika mycket som den Kellgrenska versen, genom högsta naturlighet, enkelhet, otvungenhet. De andre åter voro visserligen nog mycket benägne för ett ordkonstleri, som af Thorild skildras såsom ”trälars granna möda att hölja sin låga mening i en gyllne sky af ord, att göra hvar tanke, hvart uttryck till en kall, liflös, rar och blänkande gåta”. Fåfängt skulle nekas, att det ändtligen ledde till hvad man kunde kalla en ren Vältalighet i samma mening, som man plägar tala om en ren Logik: nämligen ren från allt innehåll. Man syntes vilja till innehåll upphöja blotta ordformen sjelf (liksom, i Logiken, blotta tankformen).
Men enär, enligt 17 kapitlet 6 § Handels-balken, jemfördt med 17 kapitlet Jordabalken, den som eger ränta, tionde, afrad eller annan afgäld af fast egendom, jeni - 38 Sammansatta Lagsamt Allm. Best.- och Ekon.-Utsk. Bet. N:o 27. väl egde förmånsrätt i sjelfva jorden, följde ock deraf, att den lida jordbesitlningen lika väl skulle kunna ansvara för sin, proportionsvis, äfven lilla afgift, sorn den stora egendomen. Och om den lilla hemmansdelen icke mägtade att betala de till Staten och samhället utgående onera, visade det sig att den icke för egaren medfört besutenhet. Den måste till följd deraf på naturlig väg falla i den mägtigares hand, utan att dertill erfordrades föreskrifter genom särskilda lagbestämmelser; likasom, enär med ordet besutenhet väl menades att egaren af en hemmansdel skall deraf kunna föda sig och de sina, om så hände att en mindre lottegare i ett hemman icke ber gade sig, en sådan lottegare blelve nödsakad att afyttra sin lilla lott, och dä stöde det ju den större jordegaren fritt att köpa. Någon annan olägenhet och skada kunde härigenom icke drabba den större jordegaren, än att denne fick, i konkurrens med andra köpare, betala den obesutna hemmansdelens verkliga värde. Ofverklagad svårighet för utskyldernas debiterande på allt för små possessioner, vore endast skenbar. Med en förenklad skatte-uppbörd vore någon sådan svårighet ej att befara, der jordklyfningen skett till bestämdt hemmantal; och i fråga om jord-afsöndring, utan åsatt hemmantal, skulle det vara tillräckligt, att de stadganden bibehållas, som föreskrifva, att viss årlig afgäld till stamhemmanet skall vederbörligen bestämmas och att stamhemmanet alltid i första hand vore ansvarigt för räntan och öfriga allmänna utskylder. Men vore nu, der befolkningen tilltoge, egendomens klyfning nödvändig, ökade sådan klyfning jordens produktion, minskade den proletariatet och brotten, så borde den lilla obeqvämligheten vid skatternas uppbärande i allt fall ej komma i beräkning.
N:o 296) Om Skattelösen af Jerkö Holme. N;o 297, Om sökt Löneanslag för en Expe. oitionsFogde i Vesterbotten. N;o 298, Om uppförande på Indragnings» Stat af 3:ne LärareLöner vid Skeppsgosse* Scholan i Carlscrona. S. D. Föredrogs ånyo och bifölls Statsoch BancoUtskottens Utlåtande N:o 287, i frågan om en praescriptionstid i afseende på sådane af f. d. FilialDiscontemes skulder, som icke inom förut bestämd Prcescriptionstid blifvit till liqvid anmälde. S. D. Då nu ånyo föredrogs StatsUtskottets Utlåtande N;o 289 angående ökadt anslag å Stat för Kongl. Bibliotheket, bevilljade BorgareStåndet, med förkastande af Betänkandet att, utom de redan å StatsContoiret anvlste iooo Riksdaler, ytterligare 2000 R;dr anslås, hvarigenom hela årligfe' anslagssumman för Kongl.
Tillfölje af denna order blef den stridslystna massan, som från staden strömmat till Piræeos, aftackad. Sedan hon lugnats med utsigt på aftonens bardalekar, marscherade hon tillbaka till staden, förstärkt med pöbeln i Piræeos, och bärande i spetsen sina rysliga troféer från Kolyttos. Det var en förfärlig anblick, denna skara erbjöd, der hon vältrade fram emellan de gamla, halfförfallna murar, som förenade Athen med sin hamnstad. Psalmer och slagdänger skrålades om hvarandra, och högt öfver detta oväsen ljödo de outtröttliga ropen: Död åt kättarne, giftblandarne! Men bland dessa rop förnummos nu för första gången andra, i början höjda af några få röster, derefter af flera, slutligen täflande i styrka med de förra: – Död åt de hedniska hundarne, afgudadyrkarne! – Ned med Kristendomens fiender! Hämd på erkehedningen! Krysanteus har smädat Kristus! Hämd på erkehedningen! De uppträden, som föreföllo under marschen till staden, läto ana, att nya elementer hade förenat sig med de förut verksamma. Massan började plundra. Köpmansbodarne, som voro inrättade i de långa portikerna på ömse sidor om vägen, uppbrötos och tömdes af trons försvarare. Piræiska gatan utmynnade till torget. I dag låg en tung och mulen himmel öfver denna sköna och minnesrika plats. Dess pelarrader och stoder syntes längta efter förgängelse, efter den förintelse, som är fullständig, när formen blifvit stoft och stoftet förspridts af himmelens vindar. De voro nu ingenting annat än spöken från en förgången tid och egde ingenting gemensamt med menniskovarelser liknande dem, som bildade de mörka, oroliga vågor, hvilka i detta ögonblick nalkades. Zenons lärjungar hade, som vanligt, samlats i Målningsgalleriets pelargång.