Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
För öfrigt bifölls, hvad så väl i Betänkandet N:o 115 som N:o 264, blifvit af Utskottet tillstyrkt, blott med det tillägg, att anslaget till Professor Akerman personligen 500 R:dr utsår från och med början af innevarande år samt uppföres på Allmänna Indragnings-staten. Och skulle de respective Med-Slånden vänligeu inbjudas att om enahanda beslut sig med Preste-Ståndet förena. S. D. Föredrogos ånyo Stals-Utskottets följande utlåtanden och memorial: N:o 235, i anledning af väckte motioner om upphörande ef tredskoböter för uragtlåten leverering till Stora Kopparbergs Bergslag af ränteoch mantalskolen. Återremitteradesj för att af Utskottet i betragtande tagas i sammanhang med det återremitterade Utlåtandet N:o 170. N:o 241, i anledning af Prosten Ödmanns motion om anslag lill bildande af en fond lill emeriti-löner för Lärare vid Upsala Stifts läroverk. Återremitterades. N:o 257, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition om pensioner för f. d. Stats-Råden Herr Friherre Åkerhjelm och Herr Grefve Hård. A ter remitterades. N:o 258, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse, angående uppförande å Indragnings-staten af löne-ersättning åt f. d. Slats-Secrelerarne Grip och v. Hartmansdorff. Bifölls. N:o 259, i anledning af Hans Janssons från Elfsborgs Län motion, angående ersättning till Nämndemän och Fjerdingsman för syner och värderingar. Bifölls. N:o 261, i anledning af Herr EdenhjelmSj G.., motion om rättighet för nu varande Vexel-Controllörer att få bibehålla de af dem innehafvande arfvoden. Bifölls.
Dt nna omständighet talar ensam i min tanka tillräckligt emot den föreslagna och bifallna förändringen i Författningarne om Ekbarkens användande, isynnerhet på en tid, då mar, nödgas vara omtänkt på besparingar af allt, som besparas kanDess-; utom, och så vida jag icke alltför mycket misstager mig, måste tillåten Export af Svensk Ekbark medföra så väl för det Allmänna, som för hvarje enskilt man, den bekymmersamma följden , att , sedan Svenska Garfverierne på detta sätt blifvit återförda till nödvändigheten att vid Läderberedningen nyttja Granbark , i stället för Ekbark , så vida af denna 6enare liten eller ingen tillgång är att påräkna , sedan det blifvit Engelsmannen tillåtit att härifrån afhämta denna Vara, och h >.n ingalunda lärer uragtlåta, att för hvad pris som hellst begagna sig af tillfället, då han derigenom så lätt drager hela den bättre Garfveri rörelsen från vårt till sitt eget Land, så blefve, säger jag, följden oundvikligen den, att antingen Ven 21 Maji. finge vi åtnöja oss med det odugliga Läder, som genom bruket af Granbark beredes, eller ock skulle vi finna oss nödsakade, att för ett långt högre pris, än vi nu betala, hämta vårt behof ifrån det Land, dit vår Ekbark utskep.’ pades. Skulle denna Näring ännu en gång komma i vanmagt, torde sedermera ej allenast många år till dess återuppbjelpande erfordras, utan äfven oundgängliga understöd af Statens, medel påkallas. Justerades PleniTProtocoIlgt för den 4 den*, nes eftermiddagen. Upplåstes följande från de andra Respective RiksStånden ankomna ProtocollsUtdrag; Fran Ilögvordige PresfeStandet: Af den i3 Maji ^
Visserligen är detta äfven en grundsats, som utan all afvikelse hade kunnat följas, och det finnes jemväl personer, som säga sig dermed hafva varit nöjda. För dem ligger förslagets stötesten endast uti den Konungen förbehållna rätt, att, då Thronföljaren icke kan utöfva Regcnlskapct. välja bland de öfrige Prinsarne den Han dertill finner lämpligast: och onekligen är häruti en afvikelse från grundsatsen af en bestämd Successions-ordn. Men jag hemställer till eder, mine Hrr, om det väl kan vara något farligt eller något förkastligt uti en afvikelse, som icke kan antagas hafva blifvit gjord i annan afsigt, än alt förekomma olägenheterna af allt för trånga på förhand gifna föreskrifter, och således ej kan annat, än i praktiskt hänseende leda till goda resultater. Ty en bestämd och stadgad Successions-ordn. är visserligen i hvarje monarkiskt samhälle en ganska god sak. såsom fredande landet för många vådor, men icke får den derföre anses så helig, att den icke må kunna frångås, der sådant utan all olägenhet och till en gifven fördel kan ske. llär är fråga om en Regering under högst 12 månader; och månne det ej bör medgifvas, att det för landet och stvrelse-grundsatsernas continuitet skulle vara fördelaktigare, om Konungen egde under denna tid till Regent i sitt ställe utvälja den bland sidoberättigade Arfptinsar, till hvilken Han hade största förtroendet att Styrelsen blefve förd i samma anda som af Honom Sjelf? Utan vigtiga skäl kan man väl i allt fall taga för afgjordt, att Konungen härvid icke skulle frångå arfsordningen; och ligger icke då uti den föreslagna afvikelsen ett betryggande element, som man icke bör afsäga sig? Ett sådant utrymme för Konungens rätt. öfverensstämmer dessutom med hvad redan finnes antaget i 43 § Reg.-F:n, och har således äfven deruti ett ytterligare försvar. Men härtill kommer äfven något, som jag nu erinrar mig vid genomögnande af hvad jag antecknat om föregående talares yttranden, och hvarpå jag önskar att få fästa upmärksamhelen med anledn. af den sista frågan.
»Jo», sade gumman, »jag heter Storgumpa-mor, och vill inte ha någon annan lön, än att jag får vara med på ert bröllopp. Jag har inte varit med på något bröllopp, sedan drottningen eder svärmor stod brud.» Konunga-dottern biföll gerna till denna begäran, och så skiljdes de ifrån hvarandra. Gumman gick sina färde, som hon hade kommit; men konunga-dottern lade sig att sofva, ehuru det inte kom någon blund i hennes ögon under hela Guds långa natten. Arla om morgonen, innan det bräckte för dagen, öppnades dörren, och den lilla qvinnan trädde åter in. Hon gick nu fram till konunga-dottern, och räckte henne en väf; men väfven var hvit som en snö och tät som ett skinn, så att ingen sett dess like. Gumman sade: »ser du, så här jemna stader har jag inte väft, alltse’n jag väfde åt drottningen, när hon skulle gifta sig. Men det var längese’n i verlden.» Derefter försvann qvinnan, och prinsessan sof en liten ljuflig blund. Men det hade inte töfvat länge, förr än hon väcktes af den gamla drottningen, som stod vid hennes säng, och sporde om väfven var färdig. Konunga-dottern jakade härtill, och räckte fram den fagra väfnaden. Drottningen måste så gifva sig tillfreds för andra gången; men prinsessan kunde både se och märka, att hon icke gjorde det af god vilja. Konunga-dottern tänkte nu att hon skulle slippa vidare prof. Men drottningen var af en annan mening, ty efter en stund lät hon skicka väfven ned till jungfru-stugan, och sade att prinsessan skulle sömma den till skjortor åt sin fästeman. Skjortorna borde vara färdiga innan sol gick upp, eljest skulle jungfrun aldrig hoppas få konunga-sonen till gemål. När prinsessan åter blifvit ensam, vardt hon illa till mods, ty hon visste väl att hon icke kunde sömma drottningens väf, och ville dock inte mista den unge prinsen, som höll henne så kär. Hon vankade derföre omkring i rummet, och fällde sina modiga tårar.
Det djupare brukande af jorden, som med sednare tiders fullkomligare redskaper låter sig göra, i sammanhang med begagnandet af de irriterande gödningsämnen, som numera stå landtbrukaren till buds, gör sådant i dessa tider ganska lätt, till obotlig skada, ej allenast för efterträdande boställsinnehafvare, utan äfven för hela samhället, som naturligtvis måste ordentligt aflöna sina embetsmän, och som, om den dertill anslagna jorden blifver utmagrad och förderfvad, ovilkorligen Den 26 November e. m. 443 vore förpligtadt härtill anskaffa andra medel, kosta hvad det ville. Föreskrifter finnas visserligen, ang:de boställens och kronohemmans vård, såsom ang:de deras byggnader, dikning, stenmurars årliga läggande, träds planterande, humlegårdars anläggande, skogshushållning m. m.; men det vigtigaste af allt, skötseln af den jord, deraf den egentliga inkomsten för boställsinnehafvare)) är att hemta, affärdas helt kort med att »jorden skall försvarligt brukas efter ortens sed.» Der nu »ortens sed» just är det förderflig» utmagrings system, som ty värr! på mångå ställen i vårt land utgör det allmänt gängse sättet att handtera jorden, så kan man ju nästan säga, att gällande författningar t. o. m. ålägga boställsinnehafvare att förderfva jorden, istället för att härför lägga hinder. Det är af sådan ani., som jag till E. St:rs öfvervägande får framställa ett förslag, som, om så kan finnas nödigt, af vederbörande Utsk. vidare torde fullständigas, för att leda till det samhällsvigtiga ändamål, jag härmed afser: »förvarandet ilrån förstöring af den samhällets högst dyrbara egendom, som under namn af boställsjord är uplåten till aflöning åt en stor del af samhällets embetsman.»
— Till efterstycke gafs den n} ' a baletten » Chopiniana » med fiere vackra repriser. — Under inöfning är Wagners ypperliga opera » Mästersångarne » med fru Frödin-Lindberg som Eva och naturligtvis hr Lundqvist som Hans Sachs. — Ett rykte vet berätta, att » Valkyrian » skall återupptagas med ingen mindre än fru Gulbranson i titelpartiet. Måtte ryktet talat sant! farter Skiss af Tyra Gina. Floderus. c&gt; XL-h, nog känner du faster Gina? Inte! — Följ A• mig då, så skall du få lära känna henne! Hon står i tamburen hos doktor Lönners, och jag ansvarar för, att hon inte blir ovälkommen. Hurra, faster Gina har kommit! Faster Gina, hurra! — Oj, Sven, nu ramla ' mitt fina hus! — Trampa inte på min trumpet, Ulla! — Och så åter dessa jublande rop, som riktigt » svingade » i luften: » Faster Gina, faster Gina! » Barnkammaren fylldes däraf, och hon, som står där på tröskeln, ser blott ett kaos af armar och ben. Skulle man ha gjort ett försök att få fatt uti t. ex. någon af Svens rörliga extremiteter, är jag rädd för att vid närmare betraktande och ledd af det rop, som då skulle ha utgått från lill ' Pontus ' mun, man lätt skulle ha förstått det rätta sammanhanget. Endast Bengt, lillen, satt lugnt och stirrade på allt detta och sög en något tvifvelaktig must ur en guttaperkadocka. Faster Gina, hurra, hurra! Såg du hur ögonen lyste ur det bleka, en smula tärda ansiktet, lyste med detta milda och dock intensiva sken, som likasom säger: jag har haft mina drömmar, min historia — men det är nu lame sedan, länge sedan! Såg du hur hon log, den gamla, då denna stojande barnskara stod omkring henne? » Barn, barn, hjälp mig att taga utaf kappan och hatten först, sedan ska ' vi riktigt hälsa på hvarann! » Lill ' Pontus, öfverlycklig, fick fatt i båda hattbanden och ryckte och slet af alla krafter, så att hatten for än hit, än dit.
Från Hedervärda Bonde-Såndet hafva Utskotten tili handläggning emotlagit motioner: 1:0 Af Olof Lindbäck från Hallands Län,.hvilken, förmält, att en rättsvidrig tillämpning af Presterskapets privilegier skall egt rum såmedelst, att Pastors husbonderätt emot i laga ordning antagne åboer å Annexe-, Meiisaleller Stomhemman fått utsträckas öfver de gränser , som Lag och Författningar i allmänhet bestämma för jordegare, som å sitt hemman antager brukare eller så kallad landtbo, antingen på viss tid, eller under lifstids-besittning, då desse åboer, jemte de af hemmanen till Staten utgående onera och skyldigheter, erlägga årlig skatt och öfrige pastoralier till Pastor, samt derutöfver måste ofta utgifva en icke ohetydlig städja , hvilken vid hvarje Pastors ombyte förnyas, och stundom, ehuru åboen till afgångne Pastor ett eller annat år förut betalt denna städja , ökas och till och med förnyas. Motionären har förment, att, vid forskning om hvad Författningarne i ämnet stadga, skall ej kunna upptäckas, att Kyrkoherdar i de församlingar , der så kalladt Annexe-, Mensaleller Stomhemman är prestebolet anslaget, äro ovilkorligen berättigade, för den tid de innehafva Pastors-embetet, af den redan antagne åboen å sådant hemman fordra serskilde städsel-penningar eller städja, och således kunna, derest åboen vore oförmögen att en sådan utgifva, eller icke funné sig dertill befogad, drifva honom med hustru och barn från hemmanet.
Men låt dem få goda band, hvilket numera är lätt, sedan bokbinderiet åter fått ett uppsving hos oss, så att det godt kan täfla med utlandets, och stå ordentligt uppställda oeh damfria i sina skåp eller på sina hyllor, och de skola icke endast blifva en af de vackraste prydnaderna i våra hem, utan äfven våra kära vänner. I vår » Waste-book » hafva vi antecknat följande vackra ord, hvilka vi tillåta oss citera: » Utan att vara gammal, är jag redan vid den åldern, då man har flere vänner under än ofvan jord. Då jag omkring mig söker dem, hvilka fordom voro mina barndomskamrater, när jag ropar an den » heliga skara », som vi bildat vid inträdet i lifvet, höjer jag förgäfves rösten; knappt någon svarar. En och annan enstaka röst endast säger: jag är ännu kvar. Och år efter år blifva de gamla vännerna allt färre, tomrummet blifver större, och för att återfinna mina flydda minnen stänger jag mig inne och öppnar mina böcker. Mina böcker, de äro också mina vänner från fordom, men vänner, hvilka förblifvit unga, under det jag åldrats. Dessa kära egoister bry sig ieke om, att mitt hår börjat gråna vid tinningarne. Jag återfinner dem lika tjusande, lika glädtiga, lika vårliga som fordom, och hvad dem beträffar, hvilka tycktes mig knarriga och dystra med sina olycksbådande förutsägelser och skenbara misantropi, med den bitterhet, med hvilken de dömde lifvet, så vet jag nu, att de hade rätt i att varna mig, och att jag var en dåre, som föraktade deras råd. » Så egoistiskt det låter, men aktom våra böcker för låntagare. De samvetsgrannaste människor liksom tillåta sig undantag, då det gäller att återlemna en lånad bok. En verklig bokvän lånar aldrig ut s-ina böcker.
Johan Otter från Lund, reser på Frankrikes bekostnad i Persien och blir professor vid universitet i Paris.Roslin, porträttoch historiemålaren, nedsätter sig i Paris, far sin bostad i Louvre, erhåller lön på stat och akademikers värdighet. Miniatyristen Hall blir konungens och kungliga familjens målare i Paris; Lundberg, pastellisten, vinner stort rykte på salongen 1743, genom sina porträtt af Boucher och dennes hustru, och Niklas Lafrensens genremålningar göra sådan lycka att mer än sextio af hans kompositioner stuckos i koppar af Paris förnämsta gravörer. Med 19 århundradets ingång skulle de gamla banden mellan Sverge och Frankrike knytas fastare än någonsin, då en fransk marskalk väljes till tronföljare, kanske mest af de båda skälen, att han var fransman och marskalk. Men genom en underlig nyck, bakom hvilken Karl Johans-För-bundet velat läsa den högsta statsklokhet, ser man snart den nye monarken knyta förbund med moskoviten i stället för att alliera sig med de civiliserade magterna emot densamme. Dermed bry tes förbindelsen med Frankrike, h varigenom tillflödena från kulturkällan stängas under hela den i vårt århundrades historia bedröfliga tid som varat ända inpå våra dagar och varar delvis än. Men detta oaktadt och i trots af alla försök att lösgöra Sverge från dess gamla moderland, har det ändock visat sig, att försöken varit fruktlösa. Ty än i dag hemtar vår vetenskap, vår litteratur, vår konst och industri från huf-vuddepoten i Paris, icke derför att modellerna äro Parisiska, utan emedan de äro franska och sålunda med historisk nödvändighet de bästa. Ja, skilsmessan mellan Nordiskt och Tyskt synes under ett årtusendes förlopp ha fullbordats under romaniskt inflytande så att en återgång äfven under de sämsta förhållanden synes omöjlig. Det svenska språket har särskildt under romersk och fransk tukt sofrat ifrån sig de gotiska lemningar som ännu vidlåda det tyska och gifva detsammaett dunkel som ofta med orätt tagits som djup.
Petros förklarade, att han med undergivenhet bar sin fångenskap, och att den enda oro, som plågade honom, gällde Klemens och de faror, som i de lockande skepnaderna av faderlig och systerlig kärlek, av hednisk filosofi, jordisk rikedom och en kättersk vältalighet omgåve denne. Denna oro, försäkrade han, var förskräcklig och kunde endast stillas genom Klemens själv. Han besvor föreläsaren att noga hava akt på sina tankar och känslor. Genom de ringaste medgivanden åt lockelserna vore han förlorad, ty hade de väl fått insteg i hans själ, skulle de snart helt och hållet råda där: det vore ju svårt att övervinna en belägrande fiende, sedan muren och portarne, som skulle utestänga honom, fallit i hans händer. Klemens lämnade sällan sin andlige fader utan en påminnelse om de orden: »den som älskar fader eller moder mer än mig, han är mig icke värd.» Också drog han sig så mycket som möjligt tillbaka inom sig själv, visade sig sällan för sin fader och syster, emottog endast besök av Eufemios och andra medbröder i ämbetet, umgicks med sina böcker och sina fantasier, avskrev S:t Johannes' uppenbarelse och infann sig om kvällarne, innan han smög till Petros, i Eusebias budoar för att med henne bedja, svärma och kyssas. Om han förut saknat någon anledning till självprövning och undersökning av den känsla, som han hyste för den sköna romarinnan, så var han nu fullkomligt invaggad i säkerhet, sedan han under en bikt för Petros omtalat sitt förhållande till henne och denne gillat det, emedan det var ett band mer på hans sinne och ett föremål, som tog i anspråk den ömhet, som han möjligen annars skulle riktat på sina fränder. De forskningar, som Krysanteus med anledning av Petros' uppgifter om sin föregående levnad lät anställa i Efesos och Antiokia, fördröjde den undersökning, som väntade fången inför domstolen. Krysanteus hoppades, att sedan Simmias var avslöjad, skulle Klemens' vördnad och undergivenhet för denna människa upphöra och bytas i avsky. Men Petros förekom honom med en frivillig bekännelse, som han gjorde för Klemens, när denne en natt infunnit sig vid gluggen till hans fängelse.
Därför skulle ju också telefonfröknar utbytas mot telefonpigor och postfröknar mot » betjänte », det vill förmodligen säga personer med tarfligare vanor, som lättare försörja sig på de löneförmåner, hvilka komma de stackars » ryggradslösa ordningarna » till del. Emellertid avancera nog telefonpigorna till fröknar och pretentionerna i samma mån, och så bli de ypperliga arbetskvinuorna » ryggradslösa », de med. Det ligger visserligen någon sanning i att arbetskvinnan lärt arbeta, men detta är icke hela sanningen. Riktigare vore om man sade, att hon blifvit tvingad att lära sig arbeta. Hennes kropp är icke förvekligad, hennes krafter hafva från barndomen blifvit öfvade och tränade, och hon har arbetskraft att använda, när hon vill och när hon är tvungen. Men tag bort den tvingande nödvändigheten, tag bort den ständiga tillsynen, och vi få se hos huru pass många lärdomen sitter kvar. Ytlighet och fåfänga förekomma fullkomligt lika ofta och i lika hög grad hos arbetskvinnan som hos den stackars ryggradslösa frö- ken, med den lilla skillnaden, att hos den förra sällan finnes någon motvikt af bildning och förstånd. Den af medgång och hög aflöning bortskämda arbetskvinnan torde ha sin ryggrad i bästa behåll, men sällan faller det henne in att slita på den, om hon ej är därtill nödd och tvungen. Hvar och en, som haft med tjänare att göra, vet nog att det icke är de flesta, som utan tvång eller tillsyn arbeta med den sega uthållighet, som så mycket prisas och verkligen också är prisvärd. Och det kallar jag icke att hafva lärt att arbeta eller att arbeta » med ryggrad », när man icke af egen arbetshåg, god vilja och plikttrohet, utan blott därför att man ej slipper undan med mindre, gör sitt arbete uthålligt och ordentligt, när man kan det. Sätten arbetskvinnan till ett intellektuelt arbete, får man nog se, huru pass » ryggrad » hon har. Att hennes kroppskrafter räcka till. för kroppsarbete, det beror, som redan är visadt, förnämligast på den milieu, hvari hon rör sig, uppväxer och lefver.
Derutom tajceraé lifa meD borgare, fe §. 10. •^ofmåftave boö pripata 53:co 9t:Dr 10; — -£uel?alier (fou , 1: 24. ^uasPrcötfantev, font t weDerbörlig orDning Dertill blif Der* före ftallD, innan konungens 35efallningél)afn)anDe eller roeDetböranDe giftrat meDDelar tern pag, bmilfet pag bör uttrpcfeligen innehålla, att De till en fä Da n t)anDcl äro berättigaDe. UnDer fåDan l>äftt>anDcl begripen icfe De bpten eller förfaljtiingar, af bvoilfa en fajfigbet&innebafroare, i ocb för fin faffigfet, b ar bef>of. jfnformatorer b°é enjFilDa, lifa meD tjenftemän, fe 2 §. jfuEöpare för De ^ongl. öpofmen, jemföra# meD öpanDlanDe, §. 9. jufpcctorcr voiD ©täDerne# Söciif, Sftanufactutier od) SÖoftrpcferier, lifa meD ÖÖanDel&SpeDiter. jernbärare, vriö ©tång* od) $acfjernéroågar S5:co 9v:Dr 1: — kammarjungfrur, lifa meD betjentec. kammartjenare 5?:co 0e:Dr 5: — klåömåflare od) klåömåf leoff or, forn t)åtla boDar, i ©ep Slaget: görfta Slagen .
Detta ser man bäst af följande uttalande i den af oss redan citerade dagboken: » Dramat var den lämpligaste formen, genom hvilken man kunde få säga allt och sedan i femte akten taga till-haka sä mycket man ville, eller lemna öppet till begrundande. Bakom de historiska personerna skulle författaren gömma sig, och i Olaus Petri skulle han sjelf uppträda som idealisten, i Gustaf Vasa såsom realisten och i vederdöpa ren Gerdt såsom kommunarden. I de tre hufvud personerna skulle han uttala sina tre tankar från tre olika ståndpunkter. För att få uttala allt måste han låta Gerdt (Karl Moor) spela vansinnig, Olaus återtaga sina meningar och Gustaf Väsa fa ratt och ingen annan orätt. Stycket hade därför varit ämnaat att kallas: Hvad är sanning? Men för att få det speladt ändrades båda de föreslagna titlarne (den andra var » En affalling ») till det mera indifferenta Mäster Olof. Och så böljade angreppen » Derför måste alla de olika bärarne af idéerna utan hänsyn till den konstnärliga enheten skarpt karakteriseras och följden blef, att kompositionen splittrades. I den omarbetade upplagan trädde det tendentiösa syftet tillbaka, och kompositionens enhet kom till hedera dels i iakttagandet af personens enhet, dels som en följd däraf i en strängare samling af handlingens delar i färre moment. Tablåindelningen blef öfverflödig och akterna bygdes fastare upp till slutna helheter med ett af de olika handlingsmomenteu i hvar och en af dem, uppslaget och expositionen i den förstas klosterscener och brytningen med kyrkan, stegringen i andra aktens böljande brytning med modern och framträdande motsats till kungen, höjdpunkten i tredje aktens fullständiga brytning med jpodern och svikna förväntningar i fråga om kungen, men hjeltens högsta ställning i yttre afseende, ödesomslaget i fjärde akten med moderns död och den genomförda brytningen med kungen samt till slut katastrofen i sista akten, då Olof måste böja sig och tjena den herre han brntit med just enligt de principer, för hvilkas skull han brutit med honom eller ock offra sitt lif för att få framhärda i sin idé. Denna stränga byggnad är alls ej genomförd i första upplagan. Der finnas nere scener, som enkom tagits med i polemiskt, utom handlingens ram liggande syfte.