Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men då jag går att framställa de särskilda interessenas krafter i förhållande till hvarandra, är jag skyldig att i främsta rummet fritaga mig från misstankan att vilja såra något af dessa interessen och från den ännu hårdare att vilja förnärma några personer. Vi veta alla, hvilken lättnad brukspatronsinteresset och jordbruksinteresset hvar för sig af det allmänna åtnjuta; att ingen jemnförlighet dem emellan i detta hänseende äger rum. Det förra har icke allenast ett särskildt creditiv i Banken och lånerätt för sina etfecter mot 4 proc., utan det var äfven brukspatronernas interesse, som vid sista Riksdagen genomdref realisationen; ty det insåg faran af en myntförbättring, och derjemte hafva brukspatronerna äfven fått ett tullsystem, som isynnerhet upplyftat dem. Med detta interesse förenar sig ett annat: köpmansinteresset, och slutligen ett tredje: penningeinteresset; tyman måste medgifva, att penningekarlarna mycket förlorat. Men när jag betraktar dessa krafter, sorn skola blifva de rådande; när jag ser dessa trenne interessen, som med ett gemensamt namn kunna kallas rikedomsinteresset, och när jag derjemte påminner mig, att detta interesse icke är mägtigt, utan i mån af massans fattigdom, så är mitt egentliga skäl för bifall till den föreslagna grundlagsförändringen, att massan behöfver ett skydd mot dessa mägtiga interessen, och att detta linanciella beskydd må kunna af Konungen lemnäs. Hittills har Konungen varit lika fri från ansvar för, som delaktighet uti de financiella åtgärderna; men genom hans indragande till delaktighet uti denna lagstiftning har jag hoppats att kunna pålägga honom en moralisk pligt att blifva jordbrukets beskydd. Se der det afgörande skälet för mitt ja i denna fråga Jag kan hafva Den 11 Mars f. m. 127 orätt; men jag underkastar mig derföre gerna folkets dom likasom den Eviges. Frih. von Stedingk, Styrbjörn: Gr. Cronhjelm har yttrat, att Konungen ej skulle vilja hafva mer än ett veto i lagstiftningen för Banken.
Hela vintern hade han stått inburad i de mörka växlingskassorna, och m e d uppkaflade skjortärmar och m e d ögon, som svedo af det ständiga gasljuset, hade han räknat säcktals m e d smutsigt silfver från spårvagnar, ångslupar, bagare, bryggare och munkbrofruar. D å han nu helt plötsligt kom ut o c h kände de friska sjöbrisar^ Hon böjde sig endast djupare. » Gör som du vill! Det du väljer vid ditt barns bädd måste vara det rätta — kostar det än aldrig så mycket. » » Tack! Gud gifve jag kunde stanna, men det finns intet val! Det är lika svårt för mig — kanske svårare — men j a g skall komma tillbaka, » hennes mörka, outgrundliga ögon blickade in i hans. » Jag skall komma tillbaka, rikare utvecklad, för att gifva mera och blifva något helt äfven för de mina. » » Ä n o m du glömmer oss, för bifall och triumfer? » » Glömmer er?! Mindre än någonsin, ty här hemma skulle mitt hjärta ändå vara därute, o c h därute skall det alltid, alltid vara hos er. » (Illustratör: David Ljungdahl.) na m e d doft från ängar och skogsmarker kittla sig i näsan, steg våren h o n o m åt hufvudet, och han tyckte, att han aldrig i hela sitt lif sett så många vackra flickor som ombord på den lilla ångslupen, men hon var nummer ett. Under utfärden passade han på hvarje tillfälle, då han kunde betrakta henne i smyg, och då hon före honom hoppade upp på bryggan och han såg en liten sko o c h en skymt af en stramt åtsittande strumpa, så förstod han, att hans öde var afgjordt. D e hade under skratt och skämt presenterats för hvarandra som tjänsteman och tjänstekvinna — han var i banken o c h hon i posten — bägge vore de fattiga o c h bägge voro de som ett par kalfvar, utsläppta i en hage. Nej, men se så ovanligt grönt gräset var — o c h så klart vattnet var — och 1894 känn, hur det doftade ur skogen! Men rätt som det var, möttes deras ögon, och allting började dansa rundt omkring dem, och de tystnade plötsligt och gingo tillbaka till de andra.
Jag erkänner, att min korta erfarenhet i delta full intygar ali dessa olägenheter vidlåda nämnda förseglingsålgärd; men jag kan icke destomindre anse densamma vara oumbärlig. Ty i den händelse man finge anmäla sig att bränna för en eller 2 månader, men erhölle rättigheten alt behålla redskapen hos sig oförseglad den öfriga tiden, så befarar jag, att frestelsen vore alltför stark att öfvervinna, för alt mången ej skulle begagna sig af tillfallet att biänna utan någon skatts erläggande. Det är på denna grund jag anser nödvändigt alt förseglingen bibehålies. Hr von Knorring, Carl Henr., hade inlemnat ett anförande, som upplästes, så lydande: Bevilln - och Ekon.Utskms betänk. N:o 2, ang:de grunderna för förändrade föreskrifter 0111 brännvinsbianning anser jag böra till Utsk. återsändas för att redigeras i enlighet med rättvisa, billighet och förnuftslut, hvilka oundgängliga egenskaper synas vara förbisedda vid det lill RiksSt:n aflemnade betänk, öfver denna efter min tanke den vigtigaste ekonomiska lagstiftningsfråga. Det enda af hela delta nya förslag, jag anser af nytta och värdi bibehålla, ar den villkorliga rättigheten, som dervid är niedgifven hvarje brännvinsproducent, att dertill få använda de 3:ne af uppgifna 8 månader han behagar. De mot denna del af förslaget gjorda reservationer och anförda motskäl sakna ali grund — rättigheten för brännvinsproducenten att få ordna sin tillverkning å tider, omständigheterna medgifva i afseende på rudimaterie!', bränsle, arbetskraft m. m. måtte vara lika helig, som den bruksägaren innehar att få gjuta sitt malm eller smida sitt jern efter tillgång och lägenhet. Vid de öfriga delar förslaget upptager, fäster jag mig, 1:0 vid rättigheten. Dervid hafva Utsk:n väl vidhållit den äldre principen örn viss pannerymd, tillerkänd hemman af visst uppgifvet taxcr-värde, men tillika tillerkänt samma hemman rättighet förvandla egenskapen af denna pannerymd lill 8 gånger större tillverkningsförmåga.
Under nuvarande förhållande är deras eget intresse deremot, att genom den hastigare circulation, som alltid åtföljer dessa creditiver samt uppoch afskrifnings-räkningar, få riksmynt i och för hehofvet af sin vexling. Men tag hort detta motiv, genom hela rörelsens bedrifvande med riksmynt, så skall äfven den bättre del af rörelsen, som nu derpå hvilar, försvinna, och endast den sämre komma att återstå. Delta inkast emol förslaget att privatbankerna skulle röra sig med riksmynt, är obestridligt och, enligt min tanka, afgörande. Derjemte kan man anmärka, att projectet icke låter sig verkställa, alldenstund dertill fordras Ständernas beslut, att Riksbanken skulle ingå på dessa transactioner med privatbankerne, och R. St. äro, efter min tro, icke så sinnade, att de vilja medgifva sådant, utan säga dä, att om Riksbanken skall hafva någon gemenskap med privatbankerna, och stå någon risk för dem, så må den också stiga fram ensam och laga hela vinsten för sig. På detta sätt kommer man lill det tredje alternativet, eller att privatbankerne skola ersättas af Riksbankens filialcontor. Men med filialcontoren inträffar då den omständigheten, att Ständerna, som Llefvo det nya Baneobolaget, äfven der voro så sinnade, som de nu äro vid Riksbankens förvaltning, d. v. s. att de helst bedrefvo den beqväma disconlrörelsen, som de älska så mycket, och således alldeles icke lagstiftade för den bättre rörelsen, utan förden sämre; hvadan bela effecten blef, att vi ytterligare välsignades med 5 å 6 smådiscouter. Då det således under närvarande omständigheter icke är att hoppas någon förbättring, men möjligtvis försämring af dessa förslag, så finner jag, som nu icke vill öfverskrida gränsen af den föredragna punkten, mig föranlåten alt ang:de densamma concludera derhän, att privatbankerna böra få existera, med rättighet att utgifva egna creditsedlar. Frih. Hamilton, Hugo: Sedan jag log mig friheten alt begära ordet, har diseussionen fortgått länge, och i de Hesta punkter, hvarom jag ämnade yttra mig, har jag blifvit förekommen.
Balthasar Svärdsköld. Tycken I, mina damer, yngre, fördomsfria damer förstås, att min idé är — en smula extravagant kanhända? Jag tror knappt det! Det är bara konsekvens. Man upplyser allmänheten genom tidningarna om alla möjliga familjeangelägenheter, som jag nyss uppräknat, man gratulerar också genom tidningarna, man tackar » för visadt deltagande i min djupa sorg », man har ingenting emot att det står: » middag gafs i går af » etc. etc. eller » välvilja mot underhafvande » etc. — kort sagdt, allmänheten får gärna veta och tala om allt möjligt, utom — en uppslagen förlofning! Den får man blott hviska om. Medgifven, att detta är bra inkonsekvent. Gillen I mitt förslag, så följen det, ehuru jag innerligt önskar, att I slippen det. Och för att slippa det, så tanken eder för mer än en gång, innan I förlofven eder, och mer än en gång, innan I bryten er förlofning. Vera. Hemlif. Af IAsseg. » VL|s£|om till oss och ät middag i dag, Selma Jssw. lilla, så ska ' vi ha riktigt lifvadt, både Malla och Knut ha ledigt torsdagseftermiddagarna, » sade Thilda Stålblad till sin kusin Selma, då de möttes på gatan. » Tack, snälla Thilda, jag vet inte. » » Äh, prata! Kanske lillan ska ' be sin mamma om lof först, hva ' sa? » Thilda satte sin lilla trubbnäsa i vädret oeh knyckte till på nacken, så att plymen i hatten svängde på sig, äfven den. » Jag skall just säja dej, att det är inte så roligt hemma jämnt, inte. Malla vill vara ett så ' nt hjon öfver mig, kan tänka, och Knut bråkar så — usch då, och mamma. » » Kära du, börja nu inte så där igen, » afbröt henne Selma skrattande, » om ni inte i det hela hölle så mycket af hvarandra, skulle jag ingenting säga, men du vill nog inte mista någon af dem, eller hur? » » Mista någon, hu, så du tar till! Jag skall väl hålla af mina närmaste, vet jag, och dessutom så skäms de inte för sig, ska ' jag säga.
Farbrodern talade förtjust om äktenskapets lycka – han hade talat derom redan i nära trettio år – men kunde i sjelfva verket aldrig öfvertyga sig, att han talade sannt. Magnus deremot prisade ungkarlslifvet, gycklade öfver äkta män och stundom öfver qvinnorna i allmänhet – men gjorde undantag för hvarje enskild, ty i sitt sinne kände han stor håg att sjelf blifva föremål för detta sitt gyckel. Så sade till ex. gubben: «Om du icke gifter dig Magnus, så blir det här ett ängsligt lif.» För tusan, jag är ju så villig som skyldig, svarade han långsamt. Femton år har jag ju varit stadd på giljarefärd, utom de tio föregående, då jag verkligen gjorde mina små försök. Men bror vet att jag älskar blott de sensibla, och jag väntar bara på en, som hvarje gång hon biter i en kotlett gråter öfver kalfven, derföre att han föddes blott till att uppätas. Men det är förgjordt med hela könet, ända ifrån mutter Evas tider, som då hon drefs ur paradiset bara blickade förstulet på engeln och sedan trankilt satte sig ned att – sy en klädning – styfkjorteln af skinn, som bror minns. Nå, jag vill icke vara orättvis mot de hulda varelserna, utan tror hellre, att den gamla ungkarlen Moses varit det. Han har säkert förtegat, att Eva gret på qvällen, der paret låg mellan buskarne, och beklagade sig öfver mannens dumhet att bita i det fördömda äplet; ty ingen bad honom derom – hon bara «gaf» det åt honom – och att hon smakade litet skulle säkert ingenting betydt. Ja, jag vill gå så långt, att jag verkligen tror, att hon, om det gamla herrskapet bott litet anständigare, skulle smällt ett par gånger i salsdörren utanför sin mans kammare, som då säkert suttit vid sin pulpet och gjort ett öfverslag öfver förlusten af den rara trädgården, med dess åkrar och ladugård. Men hvad är det mer? Längre har alltsedan qvinnoömhet icke hunnit. Kommer i äktenskapet fikonalöfstiden, så stadnar det dervid.
Vid straffarternes bestämmande har Utskottet ansett urbota ansvar tjenligt, såsom mera afskråckande ån böter, hvilken åsigt Utskottet ej eller finner skål att frångå. I Öfrigt år förslaget tydligt deruti, att det innefattar ansvar för gäldenär, som svekfullt afhåndt sig egendom, för att förekomma utmätning för gäld; men för en blott uppgift om annans eganderått, som gäldenär vid utmåtnings-tillfålle gör, utan att bjuda bevis för sig, och hvilken således ej bör någon verkan medföra, synes serskild ansvarsbestämmelse ej vara behöflig. I följd af sådant allt, varder det af två Riks-Sfånd redan bifallna Betänkandet oföråndradt till Höglofl. Ridderskapet och Adeln samt Högvördiga Preste-Ståndet återlemnadt. Stockholm den i5 December i84o. Reservationer: af Herr Grefve Mörner: ”Emot Utskottets ifrågavarande Betänkande får jag i följande delar mig reservera: i:sta Momentet.
Discont-rörelsen i Riket, med förbehåll, att om de särskilta summorna , och flera Eeglementariska åtgärder sig närmare yttra, sedan StatsUtskottet inkommit med den förnyade finance-Plan, Som nämde Utskott anmodas att upprätta. Ut supra. Ex Protocollo Olof Werlin. S. D. Efter skedd föredragning af Eanco-Utsköttets den 13 Juni afgifna , och den 5 Juli p| bordet lagde Utlåtande, öfver Grosshandlaren Åbergs och Rådmannen Bagges Memorial, om Uån af Banken för Uddevalla Stad, blef samma IJtlåtande af Bonde-Ståridet godkändt. Ut supra. Ex Brotecollo Olof Werlin. S. D. Till justering upplästes oell godkändes Expeditions Utskottets insände förslag till underdåniga Skrilvelser till Kongl. Majit: 1:0 Om Grundlags-frågorna, sorn vid denna Riksdag blifvit afgjörda. 2:0 Ett ark af Rlksdags-Beslutet, innehållande x §., och 3:0 Om en närmare reglering af de så kai* lade Gernings ören. Ut supra. Ex Erotocöllo Oiof Werlin, S. Uti Memorial af nasti, dag anmäler Stats-Utskottet , hurusom det funnit sig i nödvändighet , att begagna ytterligare skrifhjelp utaf en extra Cancellist, mot det faststäldta Éagtractarnentet 8 Ridr 24 sk. Banco från den 28 sistl. Juni samt dessutom tillfälligt biträde mot skälig betalning; och har Utskottet ansett dessa utgifter kunna upptagas, bland expense-medlen , hvilka , efter särskild räkning komma att godtgöras. Bonde-Ståndet, som fann för godt bifalla hvad Stats-Utskottet sålunda hemställt, erinrade sig härvid dess den 8 sistl
Hr Landtm, hemställde om R. o. Ad. ansåg att bötesbeloppet borde fördelas på sätt förut gällande bevilln. förordning föreskrifter. Ropades ja och nej. Hr Landtm, förklarade, det han trott sig finna att ja öfverröstat nej. Hr Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade i öfrigt gilla Bevilln.Utsk:s förslag i denna 4^ §• Ropades nej. Hr Landtm, hemställde om R. o. Ad. ansåg att, på sätt Hrr Printzensköld och von Hartmansdorff föreslagit, Den 10 Octo ber f. ra. so5 orden: ”sorn uro desamma, hvilka uti särskild K. förordning, ang:de mantalsoch skattskrifning, ufven finnas utsatte, ” borde utgå. Ropades ja. Hr Landtm, hemställde vidare, om R. o. Ad. behagade i öfi igt gilla den föreskrift i afseende på denna §, som i nu gällande författning är intagen. Hr von Hartmansdorff: Jag får blott vördsamt erinra, att i nu gällande bevill.författning finnas ett 4-'de morn., ang:de besvärshänvisning i detta afseende. Detta är icke upptaget i nu afgifna förslag till denna §. Jag har ej förmärkt hvart Utsk. förflyttat denna besvärshänvisning, eller om hon är alldeles borttagen. Jag erinrar detta blott på det saken måtte komma under öfverläggning, då fråga blifver om besvärshänvisning i allmänhet. Hr Printzensköld: Jag bör, i anledn. af hvad Hr von Hartmansdorff nu erinrat, hafva äran tillkännagifva, att den besvärshänvisning, som bär i bevilln.förordn. varit intagen, står jemväl i Kammar-coliegii kungörelse den 23 Dec. 1823, och skulle det således synas mig, som vore densammas införande i bevilln.förordn. öfverflödigt. Hr Frill. o.
Vidkommande slutligen det uti § 24 meddelade stadgande, rörande orten, hvarest bevillningen för testamente, arf eller fideikommiss skall erläggas; så och enär det hädanefter, såsom hittills, torde böra tillåtas testaments-tagare, arfvinge och fideikommissarie att äfven å annan ort, än der testamentsgifvaren eller den, som ärfves, bott eller der den fideikommitterade egendomen är belägen, ställa 6 JJevillnings-Utskotlets Utlåtande N:<> 35. borgen för bevillningens erläggande, har Utskottet, med ändring af sitt förra förslag härutinnan, ansett sig böra hemställa, att ifrågavarande stadgande må erhålla den förändrade lydelse, att bevillning af testamente eller arf skall erläggas, antingen der den person, som efterlemnat den testamenterade eller arlfallna egendomen, sednast varit mantalsskrifven eller ock der behörigen godkänd borgen för afgiften blifvit ställd; äfvensom att för fideikommiss bevillningsafgiften skall utgöras, antingen der den fideikommitterade egendomen finnes eller ock å annan ort, der dylik borgen för afgiften blifvit aflemnad. Jemte det Utskottet, i öfverensstämmelse med hvad sålunda blifvit hemstäldt, upprättat bilagde förslag till den lydelse §§ 18—21 samt § 24 i Bevillnings-stadgan böra erhålla, får Utskottet slutligen hemställa, att berörda förslag mätte af Rikets Ständer varda godkändt. Stockholm den 7 Augusti 1860. ttevillnings-UlsMtets Utlåtande A'.o 3S. 7 FöinyiuU lörslag lill de §§ I ISeviBlniiigs-sladgan, som afse bevillning af gåfva, testamente, fideikommiss, ari och fynd. II.) Bevillning af gåfva, testamente, fideikommiss, a rf oell fynd. § 18. i:o. För gåfva af fast egendom, med fall eganderätt till sjelfva egendomen, erläggas Fem för hundra i bevillning. 2:o.
Således bör remiss ovillkorligen ske, så snart en fråga är af allmän beskaffenhet. Det enda tillfälle, när remiss af en allmän fråga icke kan äga rum, är, när talmannen anser den i strid med grundlagen och vägrar propos.; men sedan propos. om remiss blifvit framställd, måste remissen ske, och här kan icke uppstå fråga om annat än till hvilket Utsk. frågan remitteras bör. Hr Dalman, Wilh. Fredr.: Jag är förekommen af Hr von Troil, och får i öfrigt erinra derom, att icke allenast 49 §:n Riksd.Ordn. stadgar, att en allmän fråga ovillkorligen skall remitteras, utan att äfven 44 §:n föreskrifter detsamma. Jag förmodar således, att Hr Frih. o. Landtm, icke kan tillåta en votering, hvarigenom en allmän fråga, emot 44 oc'1 49 §§:nes tydliga ordalydelse, möjligen kunde blifva undertryckt. i H. 33 a58 Den 5 Februari. Hr von Hartmansdorff: Om 49 §:n Riksd.Ordn. endast stadgade: uppstår fråga hvart remitteras bör, så hade Hr von Troil och Hr Dalman rätt; men nu står deremot i ^n: ”uppstår fråga om eller hvart remitteras bör.” Således kan äfven den förra frågan af R. o. Ad. besvaras med nej. I annat fall skulle Landtm, icke någonsin behöfva framställa propos. om remitteras bör, utan endast inhemta Ståndets tanka, huruvida frågan skulle remitteras lill StatsUtsk. eller Bevil!n:sUtsk. eller något annat Utsk. Deremot påminner jag mig ganska väl en vägrad propos. på remiss. Gr. De Geer var då Landtm., och det var Gr. Fersen, som icke fick sin motion remitterad, hvilket flere af R. o. Ad:s äldre ledamöter lära kunna upplysa och bekräfta. Det är således icke något nytt jag yrkat, utan åtgärder, som äfven tillförene ägt rum.
Bonde-St. ankommet prot.-utdr. för d. 8 dennes, af innehåll, att Ståndet med särdeles nöje skulle se, att Med-St:ns ledamöter, så ofta de dertill hade tillfälle, besökte den för Bonde-St. i Bergstralska huset inrättade klubb. Lades till handlingarne. Anmäldes och bordlädes Stats-Utsk:ts Utlåt. Jlf 4, i ani. af väckt fråga om en sådan tillökning af den hos Riks-St:n antagne kanslibetjening, att en sammanfattning af förbandlingarne må kunna dagen efter hvarje plenum i tidningarne införas; Samma Utsk:s Mern. JYi 5, ang:de riksdagskostnadernas bestridande af Riksgälds-kontoret; samt Riddarh.-Utsk:ts Mern. M 3, ang:de rättighet för t. f. Riddar!).- sekreteraren O. Brakel att med Riddarh.-sekreterare-sysslan få förena befattning i statens tjenst. Slutligen upplästes ett utaf Hr Ramsay, Anders Henrik, inlemnadt Mern. af följande lydelse: Det mig af R. o. Ad:s Hrr Elektorer meddelade uppdrag att vara Suppleant i Lag-Utsk:t vid innevarande riksdag får jag härmed afsäga mig, under vördsam anhållan att varda vid min riksdagsmannarätt bibehållen. Hr von Francken, Georg Wolfgang, begärde detta Mern. på bordet. R. o. Ad. åtskiljdes kl. j 2 e. m. In fidem, O. Brakel. 110 Dea 22 November f. m. Lördagen den 22 November 1862. Plenum kl. 10 f. m. Justerades 5 prot.-utdr. för d. 19 dennes och pleni-prot. för d. 12 dennes. Öppnades Hrr Bänkmäns lista vid val af en Elektor; och befanns dertill hafva blifvit utsedd Jfs 872, Hr lindebeck, Edvard Ulrik, med 23 röster. Frih. Liljencrantz, Johan: Hos Höglofl.
Fru Ebba deltog endast sällan deri. Men Hebla pratade lifligt och försäkrade att hon storligen kände sig i behof af att röra på munnen, hon hade denna tid verkligen fruktat att förlora talförmågan. Hon skonade nu hvarken hertig Carl eller hans anhängare, och uttalade helt öppet sin onåd öfver dem alla. "Hebla", sade Karin med en min af tillrättavisande. "Söta, snälla Karin, bli inte alls ledsen på mig. Nog vet jag att Kapten de Wyk är vid flottan och att den nu befalles af hertigen; men om kapten de Wyk tycker att det är rätt att kungens folk och kungens flotta lyda kungens värsta fiende, så bryr jag mig alls icke om hvad han tänker, utan jag säger helt tryggt, att det är orätt!" "En så ung jungfru, och ändå så sträng", gycklade Welam, "men tycker icke den stränga jungfrun, att då icke kungen sjelf kan eller vill regera sitt rike, så är det bättre att lyda den som styr, än att göra storm och oro i fäderneslandet?" "Ja, blott den som styr ville göra det ärligt och rätt i kungens stad och ställe, och icke såsom nu sker i kungens namn befalla myteri mot kungen, och icke taga frihet och egendom från kungens bästa vänner, för uppror mot kungen. Nej, kapten de Wyk, ni kan aldrig försvara hvarken er eller er hertig." Welam log åt den ungas ifver, men kunde icke låta bli att söka försvara sig. Kathrina sade väl ingenting, men ehuru hon syntes vilja stäfja Heblas frispråkighet, så visste han väl att hon delade dennes åsigter och ogillade det parti hvartill Welam hörde. Han kunde icke förklara för sig sjelf, hvarföre han på något vis kunde oroas af en ung flickas tysta missnöje, han brydde sig ju ej ens om Heblas helt klart uttalade klander. Men han kunde ej slippa den tanken, att Kathrina ogillade honom, han ville försvara sig, och han ville att hon skulle gilla hans handlingssätt. Sedan Welam gjort bekantskap med de ofrivilliga gästerna i hans hem, besökte han dem dagligen.
Nu kunna äfven oeconomiska och ännu mer financiella mål vara af beskaffenhet att ej kunna förfalla, t, ex. frågor om verkställigheten af ett fattadt beslut. Då måste beslut fattas, ty eljest skulle verkställigheten uteblifva, Dylika frågor måste således, då 2 Stånd stadna mot 2, gå till förstärkt Utsk. Enahanda synes förhållandet vara med myntenheten; ty nå-*- gon sådan måste man väl hafva, och frågan kan således ej förfalla, såvida man ej vill anse specie-r:drn redan vara en myntenhet. Jag har emot den mening, att denna fråga borde behandlas såsom ett af bada Statsmagterna beroende lagstiftningsämne, hört åberopas 79 § Reg.F, innehållande att; ”Ingen förändring i Rikets mynt till skrot och k-orn, det vare sig till förhöjning eller afslag, må äga rum utan R. St:s bifall; Konungens rättighet att låta slå mynt dock oförkränkt. Den oförkränkta rättigheten att låta slå mynt hae jag hört tydas derhän, att Konungen kunde låta slå hvad slags myntstycken han behagar. Men jag föreställer mig denna rättighet att låta slå mynt blott hafva afseende på verkställigheten af de beslut, Ständer och Konung gemensamt fattat; och likasom i 74 § Riksd,Ordn. stadgas, att ”de allmänna stadgar och förordningar, hvarom Konung och Ständer under riksdag gemensamt beslutat, skola dock en^ dast i Konungens namn och med Dess underskrift utfärdas,” likaså anser jag myntpreglingen vara ett sådant utfärdande af fattade beslut, sorn bör ske i Konungens namn och med Dess bild, men icke annorlunda, än båda Statsmagterna be^ slutat. Dessutom får jag erinra, att om ämnet vore ett önskningsmål, kunde K. M. behandla det äfven utan R. Sils medvetande och således efter godtycke när som helst ändra myntenheten, utan att Ständerna ägde att deröfver beklaga sig, sedan de en gång ansett ämnet som önskningsmål; och till hvilka oredor skulle icke detta kunna föranleda? Då för öfrigt allmänna lagen stadgar vissa penningeböter för vissa brott, skulle, derest myntenheten kunde förändras af denans dra Statsmagten, straffbestämmelserna blifva oberoende qf R, St:s medverkan.