Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om bidrag af Statens Medel för Police-Inrättningens i Götheborg underhållande. 2:o Om ytterligare Medel för SöderTelje Canal-Inrättning. Den 11 April. 363 3:0 Om Löners anslående för Läns-Nota. rier och Lands-Contoirister. 4:0 Rörande föreslagne Prestebohls-frihe. ter för nya eller framdeles blifvande Kyrkoherdeeller Capeilans-Boställen 3 samt 5:0 Angående f. d. vice Talmannen Jon Jonssons Motion om Tullgarns Kungsgårds öfverlemnande till Hans Kongl. Höghet Kronprinsen; fann Ridderskapet och Adeln att enär Utskottets sistnämnde Betänkanden redan blifvit af Ridderskapet och Adeln bifallne, Utskottets ifrågavarande Utlåtanden nu endast borde läggas till Handlingarne. Föredrogs å nyo Stats Utskottets under N:0 142 afgifne, samt den 8 dennes på bordet lagde Memorial, i anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottets den 12 sistledne Februarii meddeldte Utlåtande, angående Herr Öfversten Carl Silfverskjölds Accords-ersättning 3 och fann Ridderskapet och Adeln för godt, att enär Utskottets sistnämnde Utlåtande redan blifvit af de öfrige trenne Respective RiksStänden bifallit, afven för sin del dervid låta bero. Företogs till pröfning Lag-Utskottets under N:o 71 afgifne, samt den S dennes på 364 Den 11 April. bordet lagde Betänkande öfver vackt Motion, om granskning af Police-Författningarne rörande sysslolöse Personers försändande till Arbets eller Corrections Hus m. m. Grefve Spens, Jacob Melker: Redan i början af detta år hade jag äran att i anledning af Herr Grönhagens dä uppläste Memorial om Police-Styrelsens förbättrande i Hulvudstaden, inför Höglofl.
Utdr. d. & §an. ifag ofvanberiirde tvänne Riksdagar, jemte Bihanget till dessa Protocoll; N:o §2, i anledning af Banco Utskottets .framställning, att aflöningen för Utskottets Secreterare, Notarien och Cancellister jemte "Vaktbetjerjingen må ifrån nuvarande Riksdag anordnas utaf de för Riksdags.kostnederne anslagne Allmänna medel; N:o 33, angående Herr Santessons hos Borgare Ståndet framställda förslag, att hvarje Utskott måtte undfå några tryckta exemplar af de till dess handläggning remitterade Motioner; N:o 41, i anledning af ett af Herr Landtmarskalken samt Herrar Talmän upprättadt och till Utskottet ingifvet förslag till så väl Herr Landtmarskalkens och Talmannens Representa. tions-kostnad, som till utgifter för Riks-Ståndens Cancellier och Klubbar; N:o 42) rörande indragning af all mathall" ning på Statens bekostnad vid den så kallade Landttnarskalks Klubben samt om förminskning i Statens utgifter för Klubb-inrättningarne; N:o té, i anledning af aflidne Kamereraren vid General Sjötulls Contoret, A. P. Evers Sy ster Döttrar, Enkan Maria Palmbergs, född Lundström, och Annette Lundströms, gift med Lieu - Pro t. Vtå r. cl, 26 fan. ir 29 83 tensnten N, A, Scheele, genom Kådig Remiss till Utskottet öfverlemnade underdåniga ansökning, att el gunst och nåd varda befriade från den af Kongl. Kammar-Rätten Sterbhuset ådömde återstående ersättning af bevillning, som Evers i lifstiden icke behörigen beräknat och innehållit å f. dGeneral Tull-Arrende-Societetens Fullmägtiges löner och arfvoden.
Härvid måste lagen utgå från den synpunkt, att försäkringens ändamål är att försätta försäkringstagaren i samma läge, som om olycka ej timat, icke att bereda honom någon vinst på försäkringsgifvarens bekostnad; och i enlighet med denria uppfattning äro ock de hit hörande stadganden affuttade (§§ 198—203). Härvid bör dock anmärkas att, enligt den grund för bestämmandet af fartygets värde, förslaget stadgar vid öppen police, den minskning i värde fartyget undergått genom slitage, sedan det lemnade den hamn. der läran började, kommer att af försäkringsgifvaren vid total skada ersättas, och blir försäkringstagaren sålunda derigenom försatt i ett bättre läge än han förut var; men denna inkonseqvens torde näppeligen kunna undvikas, emedan någon annan grund för fartygets värde vid öppen police knappast står att finna (jfr Beneeke-Nolte, System des SeeAssekuransund Bodmerei-Wesens, 1 Del. sid. 280). Det skali dessutom, i de flesta fall, öfverensstämma med den grund för fartygets värde, hvilken af nu gällande Försäkrings-stadga (Art. lil, g 2) bestämmes. Hvad godset beträffar, så blir här det värde, hvarefter det skall ersättas, dess värde å afskeppningsorten, den tid afsändningeu skedde, icke, såsom vid gemensamt haveri och andra dylika tillfällen, värdet å aflastningsorten. Skälet dertill är, att försäkringsgifvaren mäste känna omfånget af de förbindelser han ikläder sig. Skulle han ersätta förgånget eller skadadt gods efter prisen å destinationsorten, kunde det lätteligen hända, om dessa under tiden stigit, att han funne sin ersättningsskyldighet betydligt 104 ökad, och hans ansvarighet kom sålunda alt omfatta icke blott sjöns faror, utan äfven handelns vexlingar. Det har ansetts ligga i försäkringsaftalets natur att försäkringstagaren skall ega rätt att direkte vända sig till försäkringsgifvaren för att få en liden skada ersatt, afven om denna uppkommit på sådant sätt att en ersättningsskyldighet på grund af vållande eller uppsåt kunde tredje man åläggas.
Jag förbigår gerna, efter jag tillförne framställt, alla andra från des* sa Tullar oskiljaktiga, tryckande omständighet ter. Jag tycker mig kunna vara viss, aft i detta enkla och rättvisa påståendet icke finna nå* gon motsägelse. För öfrigt må det ankomma på Fegeringens vishet , inför hvilken jag likväl tror, att Fikets HöglofL Ständer både böra och kunna anmäla denna ofvanföre yttrade önskan, det. må ankomma, säger jag, på Fegeringens vishet, att vidtaga, i både Sverige och Norrige, sådana anstalter, som bättre än all Jjandttulls-bevakning, kunna hindra Lurendrägeriet, och hämma öf verflödet. Emedlertid önskar och fordrar jag, på skäl, dein jag haft äran anföra, att dessa Landt tullar, nu mera oriktigt kallade GränS-tullar, i likher med hvad FikSens Ständer förut beslutat, genast måtte upphäfvas, och fri cornmunication tillåtas med Sveriges och Norriges inhemska producter, utan att Tull eller Pass skall behöfvas eller fordras, och från denna för mitt hjerta och mitt förstånd lika billiga önskan, kan jag aldrig öfvertalas att vika. Jag bör äfven tillägga, att den tull, som nu uppbäres inom Norrska Gränsen, är en alldeles ny anstalt, föranledd af deri fortfarande Tull-anstal'ten inom Sverige ; hvarigenom vår Gräns-Allmoge blir i än högre grad betungad , och all cornmunication försvårad. De få nu tulla 2 gånger för en och samma vara, och ändå - Den 5 JiiU. 625 ^då betala Bevill ningten för Randt-Tul 1 arnes upp. häfvande, lika med alla'andra. Jag beder sluteligen om förlåtelse, att jag måste tillägga några anmärkningar vid det upplästa Betänkandet. Jag finner med Verklig glädje den sanna patriotiska känsla, som styrt Beredningens Betänkande i frägan om Uandttulls-bevakningen och dess både skadlighet och otillräcklighet att hindra Uurendrägeriét. Men hvarföre tycker jag mig sakna samma anda, vid frågan om GränsTullarnes bibehållande?
Sålunda beskrifver Chicot — för att nu taga honom i när-mare ögonsigte — en samling » konstiga kroppar », mot hvilka hans egen eller den med honom själsidentiske » notariens » eller » Pelle Lundbergs » gestalt aftecknar sig, som man varsnar bland vattnets » fula fiskar », grums och dybotten. Åt sin egen bild egnar han egentligen blott så till vida uppmärksamhet, att han konstaterar och framhåller dess befintlighet som den enda re-guliert mänskliga uppenbarelsen i sin omgifning. Moraliskt och intellektuelt är denna omgifning idel lumpenhet; men han ana-lyserar den med skarp blick och säker uppfattning just såsom det underlag, mot hvilket den erkändt normala typen klarast aftecknar sig. Åt sjelfva normaltypeu egnar han däremot ingen vidare analys. Den företer sig i oklanderligt hvardagliga lifsforhål-landen, oberörd af omgifningen, men skarpt brytande sig mot den. Så kommer » jag » under ombyte af bostäder i beröring med olika slags värdfolk« olika slags patrask: de bränslebe-sparande gamla mamsellerna, enkan med barn, enkan med friare, den öfver sina barn söijande kvinnan, den om hyresgästens tillhörigheter foga nogräknade » kvinnan af folket », den med sitt hemlifs dolda ruskighet tåligt laborerande » revisor Pabst ». Till det ena värdfolket efter det andra flyttar hyresgästen, en gentleman, som bemärker småslugheten, fåneriet och den dolda ruskigheten, utan att däraf vidare låta beröra 8ig. Sådan framstår han, » notarien », än mera liifull, i sin hyrda sommarbostad hos den ko9tlige » vaktmastar Aseptin »; ty mot det snikna, småaktiga, lågsinta, i all sin gemenhet högst löjliga vaktmästareherrskapet, framstår notarien äfven i sin passivitet bjärt som den medfödda, i bildade kretsar utvecklade noblessens representant, och då han till slut träder aktivt upp som häm-nare, gör den tillstälda spökeriscenen en magnifikt komisk eflfekt.
Då tilloppet af lån-sökande vid Banco-Dis onten under senare åren varit så stort, att tillgångarne för hvarje veckas utlåning högst sällan varit trllräcklige för utbetalning af beviljade lån, och flere veckor äfven nu erfordras, innan penningar på godkända och antagna reverser kunna af låntagare utbekommas, saknar Utskottet allt skäl alt understödja förslaget om nedsättning al den för Discont-lån uti Banco-Reglementets 211 §. bestämda ränta af 5 pr ocent; helst sådant skulle för framtiden förorsaka en ännu större svårighet att kunna tillfredsställa låne-anspråken, och möjligtvis framkalla lån-sökande, sorn, i anseende till den lindriga ränte-beräkningen, funne med sin fördel förenligt att, ernet den allmänt gångbara räntan, åter utlåna från DiscontVerket erhållna medel, och således ytterligare försvårade ifrågavarande lånebiträdens erhållande för dem, hvilkas understödjande dermed vore egentligen afsedt. Räntan för lån från Handelsoch Närings-Disconten, genom nyss åberopade §. af Banco-Reglementet bestämd till 6 procent, är, på grund af den rättighet, som uti samma §. blifvit Banco-Styrelsen lemnad, genom Banco-fullmägtiges beslut af den 15 September 1836, nedsatt till 5 procent, och någon ytterligare nedsättning af densamma synes icke vara af omständigheterne påkallad, då denna låne-rörelse numera vunnit en sådan utsträckning, alt det utgifna låne-beloppet, som den 31 December 1835 utgjorde endast Banco R:dr 737,371: 41 sk. 8 r:st., vid sistlidet års utgång uppgick till 2,551,481 R:dr 32 sk.
Visserligen hafva några utaf de skäl, som vid sednaste liksmöte föranledde Rikets Ständers afslag å Kongl. Maj:ts nådiga proposition om kopparräntans förmedling och allmogens befriande från kollefvererings-skyldighet, nu mera blifvit undanröjda, dymedelst att allmogen inom hela skaltekolsdistriktet, med undantag endast af 2:nc socknar, tillkännagifva sin önskan, att från kolprestationen in natura befrias samt att bergslaget förbundit sig att till egarne af kopparhytto.na ersätta den s. k. hytterevenven, eller skillnaden mellan årliga markegångsoch progressiva lösningspriset å kronans behållna ränteko!; men då bergslaget deremot förbehållit sig rättigheten till bergsfrälse-skogarna och så val denna del af frågan som den angående bergslagets rätt till koloch virkes-handel ännu saknar nödig utredning, finner Utskottet betänkligt, att den om indragning af Stora Kopparbergs bergslags alla privilegier väckta fråga för närvarande i sin helhet behandla. Beträffande åter serskildt de till Avesta kopparverk anslagne kolräntor, synes frågan derom icke ega oskiljaktigt sammanhang med förändring eller upphäfvande af Stora Kopparbergs bergslags privilegier, enär Avesta blifvit mot bestämda vilkor af kronan till bergslaget försåldt; hvadan förändring i dessa vilkor, derom vederbörande embetsverk ej heller blifvit hörde, alltså måste bero på serskild ömsesidig öfverenskommelse. Hvad slutligen angår den äskade befrielsen från de för uraktlåten lefverering af skattekolcn stadgade viteseller tredsko-bötcr, torde anledning dertill för närvarande desto mindre vara för handen, som afgörandet af frågan om upphörande af sjelfva kollefveieringen icke torde komma att serdeles lango fördröjas och dessa böter, tillföiene bestämda lill högre belopp, nu mera äro mindre betungande, sedan tid efter annan, och sednast genom Kongl, kungörelsen den 25 Juli 1843, nedsättning deruti till endast Tydel af markegångspriset blifvit medgifven.
Kostnaden härför, oberäknadt tillökningen för öfningslärarne, skulle med icke mera än 4,500 Ridr öfverstiga hvad som erfordrades för skolans utvidning blott på reala linien, och en sådan utvidgning skulle dessutom endast komma det mindre antalet af läroverkets lärjungar till godo, helst af de lärjungar, som icke läste klassiska språk, vanligen ganska få fortsatte sina studier utöfver 5:te klassen. Slutligen i betraktande deraf att Götheborgs stift med en folkmängd af omkring 414,000 personer, icke hade mera än ett enda högre elementarläroverk, der lärjungarnes antal under de sednare åren hastigare tillvext och för närvarande uppgående till 518, vore större än vid något annat läroverk i riket; att det för ordningens uppehållande och utöfvandet af nödig uppsigt öfver lärjungarne icke kunde vara nyttigt, att deras antal vid detta läroverk ytterligare tillvexte, hvilket föröfrigt komme att derstädes medföra behof af vidare ökade lärarekrafter, samt slutligen att lefnadskostnaderna i Göteborg vore högre än i de fleste andra städer, i följd hvaraf ynglingar i torftiga omständigheter, som ej tillhörde Göteborgs samhälle, ofta, oaktadt goda anlag och håg för studier, såge sig nödsakade alt afbryta dem, derest tillfälle till deras fortsättande med mindre kostnad saknades, har Kongl. Majit nu föreslagit, att Halmstads läroverk måtte upptagas bland de fullständiga elementarläroverken och erhålla jemte Rektor 4 Lektorer och 7 Adjunkter; kommande det för denna utvidgning erforderliga ökade anslag att uppgå till 11,000 Ridr, nemligen till aflöning åt 4 Lektorer och 2 Adjunkter 10,000 Ridr, samt till förhöjning af nuvarande lektorslönen 1.000 Ridr, arlvodena för Öfningslärare oberäknade.
» » 3;Dje Dito \ ©timma SSetoiU* ning. © u;m m a ' ;{ (24) 23i£>. tia 3i. SJeroiflnmg&göror&ningeti,. 9fco 9. © (immfl ttU t* a g öfwer ^ränwtttékänntng&Slföiften uti SR. Sögfcert, för är 18.. ^.9?.@ocfen ©ito O >t r% '»■* K!2Z1' c<£ §: ^ -t »: C» C3T ns alntal gannor. sifgift. 5* rrs 'I O cr o "t3 •?<-* 5 £, »:-2C <-t 5 » S13 F 3 , r* ar 2 S* sf R 3- 310 S s S3 <** Ff — tT* rii o >? * oo^ r-5«^ Ö SemillningSs^örorbningen. Ofn>ert>rag från Satermcjé^anafcen uti 91 %l, ©tat för åt 18.. StMat ©fattftplbiije efter 2 strt. 0om betala för ftajtigljeter, gabril od) annan SXörclfe: JÖanDlanbe .. • ©en ©fattjlpl bigeå Skaltin od) Ciaracter. ©rojsfjanbtaren 9?. 91. Sirection, 13 Sfntetfningar för Berafnanbet af 95en>illiiiiigen. äger #ufef Cu>arteret9l.9t, ©tabgjorb * s o iOr 'JarerittgöjÖångö öfwer £3ewiUmngett efter 2 2(rt. uti 1835 årö $5ewUIningö;@tat>ga i De. D?. @tat>, för år 18 .
Mot Utskottets Förslag, pag, 54 1), att utaf tillgångarna må a/sättas 8l\. af [hindrade för Inteckningar ä Landetoch 16 af Hundrade för Inteckningar uti Hus och Jord i städerne , är anmärkt; att denna proportion vore obeqväm och bidragande att försvåra uträkningarna; att förhållandet blefve underkastadt ständig förändring; att de 4 procent af Fonden, som Banco-Utskottets Utlåtande lY.-o 82. förut varit förbehållna Stockholms Stad, borde med mera skäl användas att öka Städernas Fond, än tilläggas Landt-fonden j attStads-Fondenmåtteåtminstone få begagna ?:del af det hela; att fördelningen syntes böra blifva sorn 80 till 20, eller ock sorn 85 lill 15, 0. s. v. Utskottet får nämna, att samma proportion, som nu blifvit föreslagen, har varit följd vid utlåningarna såväl af 1818 som iSaö arens Fonder, endast med den skillnad Utskottet uppgifvit, nemligen att den andel, som förut tillhörde Stockholms Stad, nu är tillagd Landt-fonden. Då nu erfarenheten visat, alt ingen oreda eller svårighet uppstått eller kan uppstå vid sjelfva fördelningen ; då ej någon klagan hittills försports, att Städernes Fond varit 0- li 11 räck lig; och då Landtbruket säkerligen för närvarande är i behof af allt det understöd , som , ulan någon annans förnärmande, kan åt detsamma lemnäs; så anser Utskottet sig ega allt skäl att förblifva vid dess Förslag i denna del. Vid den af Utskottet, pag. 54 2), föreslagna Utlåningsgrund till en tredjedel af 1828 års Taxerings-värdej dock inom visst Banco-UIskollets Utlåtande N.o 82. 45 maximum, har ej något blifvit anmärkt» och anmäles denna Punkt härmed å nyo till Rikets Ständers bifall.
M.s uti Const.Utsk:s mern. N;o 2, till R. St. öfverlemnade, sedan sista riksdag hvilande förslag till. ny Riksd.- Ordn. jemte dervid fogad serskild artikel, äfvensom, i sammanhang dermed, till ny R.F., voterar Ja; den det ej vill voterar Nej: 88 Den 18 December. vinner nej, beslutar R. o. Ad:n att icke antaga K. M:s förenämnde förslag. Vid volerrns slut beftinnos, sedan 5 volerings-sedlar blifvit kasserade, rösterne hafva utfallit, sorn följer: Ja — 89. Nej — 31 G. H. R. o. Adai åtskiljdes vid voteringens slut kl. | till 7 e. m. In fidem protocolli, Albert Munck. Lördagen den 21 December 1850. Plenum kl. 10 f. m. Justerades ett prot.utdr. för d. 18 dennes. Hr Tornerhjelm, Rudolf hade inlemnat följande: I anseende till skyndsam resa åt hemmet får jag härmed på det vördsammaste afsäga mig förtroendet att vara Ledamot i Bevilln. Utsk., anhållande ödmjukligen att få vid min riksdagsmannarätt blifva bibehållen. Denna anhållan blef af R. o. Ad. bifallen. Hr Adelborg, Anders Otto: Vid R. o. Ad:s sista plenum ville jag icke, då frågan så godt som redan var afgjord uplaga liden med att förlänga diskussionen. Deremot anser jag det vara min pligt, såsom representant, att tili R. o. Ad:s prot. nedlägga min reservation, pä det att i en framtid, ehuru ringa min röst är, jag må njuta rättvisa derför och i mitt inre vara fredad från förebråelser. Det förslag, som nu af R. o. Ad. blifvit förkastadt, har baft manga fel, men det har också haft fördelar, som kanske hädanefter intet förslag kan tillegna sig och som göra att det, i min öfvertygelse, hade varit af högsta nytta, örn förslaget nu blifvit antaget. Stora förändringar i Europa hafva limat, och häftiga stormar framgått.
Med darrande händer satte hon nu från sig det dyrbara klenodiet i gummans knä; ett enda tryck från den rätta lilla nyckeln på hennes skramlande nyckelring, och med en knäppning sprang konstlåset u p p! Locket lyftes. I andlös spänning böjer sig Sonja fram för att se; hennes stora bruna ögon brinna af en bäfvande nyfikenhets eld. Men a c k; hon kände sig helt besviken! Hon hade väntat sig att få se ja, hoad, det visste hon icke rätt själf, men något aldrig förr sedt, något obeskrifligt, mystiskt. Och så endast detta! Några tunna häften med tätskrifna blad, af ålder bleknade o c h gula, ett par buntar bref, väl ombundna med skära sidenband, några pressade blommor, som föllo ur ett öppet kuvert mellan gummans darrande fingrar, där hon plockade upp allt detta,. packe för packe o c h lade det bredvid sig på soffan. Till sist hade hon kommit till det lilla skrinets botten, utan att något synnerligen märkvärdigt kommit i dagen, tyckte Sonja; och nu fanns intet åter. Jo, ännu — ett hopvikt litet papper i ett af dess hörn! När den gamla frun söker veckla upp dess slitna veck, skälfva hennes händer så starkt af rörelse, att det glider ned ur hennes knä o c h på golfvet. Sonja tar upp det. Ett föremål faller därur o c h glimmar i hennes hand. Det är ett helt tunnt, starkt nött litet kors af silfver, hängande på en smal svart snodd; ett smycke, knappast ett smycke mera, hvars värde en guldsmed nätt upp skulle gitta beräkna. Men den gamla damen griper efter det med girig ifver och pressar det mot sina torra läppar, medan varma tårar stilla rinna ned öfver hennes kinder från de halfblinda stackars ögonen. » Ja, detta, detta, Sonja är ett stycke af mitt eget hjärta. I dag skall jag fästa det om er hals, och ni skall lofva mig, hör ni, lofva mig att aldrig lemna det ifrån er! » Och när Sonja böjer sitt unga hufvud ner att kyssa den skrumpna handen, lägges den smala snodden öfver den yfviga flätan i hennes hvita nacke. » Aldrig!
Men det gifwes sä wäl för det allmänna som för enffilta, en witz rättwifa, som fordrar ffadeständ der det kan erhällaö, som fordrar, at om under en förfluten period lagarne warit ofullkomlige, -e lagar ätminstone mätte sättas i werkställighet, som under denna perioden wörö til. Det är i dag frägan at upfylla hwad denna flags rättwisa fork rar. Det blir dä ej mera nägra enffiltas, det blir det allmännas sak. Jag frägar dä widare: hwilka lagar existerade färe R volutionenr hwilkcn är Ständernes rätt i afseende pä de samma? Förgäfwes mä allmänna rösten höja sig emot de personer, som deltagit uti eller ej afböjt rädflag, som wällat Rikets förderf. Den kunde önffa, at de nedlagt Ämbeten, som de ej til Fäderneslandets wäl och enligt sitt samwetes fordringar kunde förwalta; men den kan ej gifwa lagen en retroactif werkan, eller be - 246 Den 15 Julik. gära, at Ämbetsmän, som i cnenwäldig Konungs hand egentligen ej kunde anses annorlunda än som blotta werktpg , nu skulle ställas til rätta för det, hwaröfwer ingen act finnes, som kan gifwa grund til en anklagelse eller et urskuldande. För allt hwad som är gjordt, utan at lagen derföre i förwäg utstakat answarighet, kan Medes ingen pröfning och intet Domslut äga rum. Klagomalcn deröfwer mäste uphöra; ty annars skulle man nödgas nämna personer och ordentligen fullfölja saken. — Men för rättwisans handhafwande, för allmänna Medlens förwaltning gass redan före Regements förändringen en i allmänna Författningar stadgad ansvarighet; deröfwer kan således bade undersökning äga rum och dom fällas.
Han visste det mycket väl, och han fick en plötslig lust att stiga upp, bli brutal, kasta ut den där lille pänningmannen, som ville begagna sig af hans nöd och stjäla hans arbete för en spottstyfver. Men han hade en känsla af egen ringhet, som låg just i saknaden af dessa pänningar, hvilka han föraktade. Denna känsla gjorde honom maktlös, och han beslöt sig för att tåla hvad som hälst, smälta alla dessa små obehagliga piller, hvilka den andre bjöd honom, utan att ens ana sin egen grofhet, alt, bara för att komma i besittning af en tjugo, trettio francs, ty längre visste han af erfarenhet, att han inte kunde komma. Den andre förstod artistens sinnesstämning fullkomligt, och då han hade den underlägsna individens hela hat mot andlig öfverlägsenhet, njöt han af att kunna vara så närgången som möjligt. Men han ville i alla händelser inte såra för mycket, ty han hade en obehaglig erfarenhet af, att artister understundom kunde sparka både honom och hans pängar utför trapporna. Och för att säga en försonande vänlighet, yttrade han efter en paus: – Det är ju för rästen mycket svårt att få medaljer. Att det skulle vara en vänlighet, var Melin emellertid aldeles ur stånd att fatta. Han kastade en ursinnig blick på pänningmannen, hvilken, som han tyckte, satt där, trygg i medvetandet af att äga en plånbok i innanfickan, och sade honom obehagligheter midt i ansigtet. Han såg barskt på den lille mannen och svarade kärft: – Är det svårt? Jag tycker, det är nästan svårare att inte få dem. Grosshandlaren uppfattade detta som ett godt skämt. Han trodde, att det var en witz, och den barska minen skref han på räkningen af, att artister som bekant altid äro något bizarra i sitt sätt. Med en gammal väns förtrolighet klappade han målaren på knä’t och skrattade, så att han visade en lång, förstörd tandrad. – Jaja, sade han, visst är det svårt att inte få medaljerna. Men när man en gång har fått dem, så får man också betaldt därefter. Melin förstod, att om han efter detta skulle få sälja, skulle det inte bli mer än för tio francs. I sin hjärna kände han en matthet, hvars betydelse icke var honom obekant.