Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Landshöfdingen i Westernorrlands län m. m. W. Gynther utbetaldt ett belopp af 800 R:dr, i och för det honom af Kongl. Maj:t lemnade nådiga uppdrag, att samla alla Kongl. Maj.ts Flotta rörande författningar och stadgar, samt öfver dem författa sammandrag; varande, enligt infordrade uppgifter, för samma uppdrag jemväl under föregående åren, från och med år 1844, till bemälte Herr Landshöfding anordnad en lika summa, utom ett belopp af 3,000 R:dr, som sistnämnde är särskilt honom beviljats, eller, tillsammans med de för revisionsåren anordnade medlen, 7,800 R:dr. Enligt hvad Revisorerne inhemtat, var likväl berörde arbete redan är 1848 så fortskridet, att fullständigt sakregister då blifvit upprättadt öfver hela författningssamlingen för tiden från och med år 1640 till och med är 1838; hvarföre Revisorerne förmoda, att någon vidare utgift för denna författningssamlings utarbetande, hvilken ådragit staten nog dryga kostnader, icke ifrägakommer. §. 2. Af de för dispositionerna å 5:te hufvudtitelns anslag upprättade stater, hafva Revisorerne inhemtat, att utaf dessa anslag blifvit under titel: “arbetsplan och byggnadsstat“ afsedda: (se bilagan Litt. G.); hvilken fördelning af anslagen, de olika stationerna emellan, Revisorerne ansett sig böra omförmäla. Carlskrona Slättön. Nämnde stations räkenskaper för år 1848 hafva blifvit i Kongl. Kammarrätten granskade med anmärkningar, hvaremot granskningen af räkenskaperna för är 1849 icke hunnit till fullo verkställas. Debet. år f&48. år 1S-I9. Balans från färeyåendc äret: Bilaga Litt. G. till 1851 års Revisionsberättelse angående Statsverket, sid. 130. Statsanslag. Till fartygs nybyggnad och reparation „ hus och andra byggnader ) „ beväringspersedlar och artilleri-attiralj Summa År 1848. För Carlskrona station.
Jag afstyrker derföre remiss af den Nådiga Skrifvelsen till Ekonomiutskottet, samt yrkar den till StatsTJtskottet, eller ock till Statsoch BancoUtskotten gemensamt. Friherre Boye: Ehuru intagen af farhåga, att med några ord förlänga en discussion, som redan synes hafva öfverskridit sin gräns, kan jag dock icke afhålla mig från besvarande af en fråga, som blifvit ställd directe till mig. Man har frågat, hvem som skall betala den skuld härige - Jj e ii 15 December f. m. nom uppkommer; och jag svarar: förmodligen den, som gjort lånet. Men detta är icke Staten, ty den är endast mellanlänk mellan långifvaren och låntagaren. Staten kan således aldrig lida något dervid, om försigtighet iakttages. Jag ber alt få erindra, huruvida det icke är en riktig sanning, att i den mån näringarne få ökadt lif genom ökade förlags-capitaler, ökas äfven prodnctionen, och med den lättheten att betala sin skuld. När Fredrik II såg Schlesien i armod och elände, kom han provincen till hjelp med lån, hvilka nu längesedan äro betaldta, och dessa gåfvo provincen utväg, att återgå och uppstiga lill verksamhet och rikedom. Man försöker förgäfves att skjuta från sig detta exempel, eller neka, att ju samma medel här kan nyttjas. Grefve von Schwerin, Fredrik Bogislaus: I anledning af frågan, hvart remiss bör ske, hafva somlige Talare föreslagit remiss till Statsoch BancoUtskotten. Friherre Cederström har fästat uppmärksamheten derpå, att, enligt Skrifvelsens innehåll, den synes böra remitteras endast till Statslltskotlet, hvilken åsigt äfven jag delar. Den tanka Konungen framställt, är, huruvida någon medlande åtgärd å Statens sida anses böra äga rum emellan capitalister och lånbehöfvande. Konungen har ansett en sådan anstalt icke böra öfverlemnas åt Banken, ulan nppdragas åt Riks - Den i5 December f. m. 183 gäldsContoiret.
John tände en papyross och satte sig på gungbrädet. "Alma! Hvarför?" Intet svar. "Hvarför är du på så der dåligt humör?" Ännu inte något svar. "Alma " Han ämnade draga henne till sig. "Åh, låt mig vara. Alma sköt bort hans hand och upphörde ej att sy. "Huru? Besvärar jag dig?" "Ja." John såg på henne med en lång blick, men hon slog ej upp sina ögon. "Riktigt sant?" Inte ett ljud. Då steg John upp och gick bort. Alma märkte på hans sätt att vända sig om och på hans gång, att han var ond. Hon blef förskräckt, ty något sådant hade ännu aldrig händt. Det svartnade för hennes ögon, hjertat upphörde att slå, händerna och fötterna kändes kalla. Hvad hade hon gjort? Hon blickade upp och såg huru John med ett häftigare ryck än vanligt drog igen farstudörren efter sig. "John, John," hviskade hon. Men John hörde ej. Alma slängde sitt arbete ifrån sig. Hon gick ett stycke åt sidan in bland träden, kastade sig framstupa ned i gräset och grät bittert. Förhållandet dem emellan var brutet, ingenting i verlden skulle kunna göra det helt igen. John skulle efter detta bli ännu kallare, ännu tvärare och hon ? Hon skulle velat sjunka under jorden, der hon låg med ansigtet i gräset. Just i detta ögonblick, för evigt! Ty hon skulle aldrig mer ha en glad stund i lifvet. Allt var förändradt, och så plötsligt hade det skett, likasom med ett enda slag. Foglarna kvittrade som förut i träden och barnens glada röster hördes från stranden, men de ljödo ej nu mer i hennes öron så, som förr. Och John kom ej för att se efter henne. Hon halft hoppades, halft fruktade detta. Men han kom ej. För honom var det likgiltigt, om förhållandet mellan dem var godt eller dåligt. Hon grät till dess hon blef så trött, att hon ej mer förmådde tänka, ej ens sörja. Hon låg fortfarande kvar i samma ställning. Slutligen kände hon, att hon blef kall på den fuktiga marken, och då steg hon omsider upp. Så svag hade hon blifvit af sinnesrörelsen, att hon kände svindel, då hon reste sig upp, och att hela hennes kropp darrade. Hon såg omkring sig.
» Hur ä r det, » sad e ha n efte r e n paus, Karl Meyde r me d orkester, fröknarn a Ahlander, Thulin oc h Hultin g sam t hr r Fredrikson, Lund - » Petterson ha r vä l ick e hör t mycke t a f qvist oc h Bseckströ m m. ti. sina syskon? » Båda matinéern a är o mycke t lockand e oc h » Nej, » sad e Edvin. varit öfve r i et t ärend e til l kronofogde n för snart et t å r se ' n. D å had e d e sprakat s vid. » » Jaså, ja. Mycke t ka n händ a p å de n tiden. Han s bro r Kar l — ha n hett e j u Karl — ha r bruti t båd a benen, falli t ne d Novell fö r Idn n a f Petra H. från masttoppe n i däc k — p å e n fisketur — oc h skada t si g svårt. (Forts. o. slut.) Edvin had e ingentin g hört! an ble f e n smul a nervös, j u närmr e de n » Det lä r gåt t hono m illa. Ma n ve t j u stora dage n kom. Ha n had e e n obestämd, aldrig, hu r mycke t so m ä r san t a f hva d sammansnörande känsl a at t ha n glöm t elle r folk säger, me n emellerti d lä r ha n h a druc - försummat något, hu r vä l förbered d ha n kit p å de t sista. Pengarne, so m ha n fick än var. af Beata, är o längese ' n slut; n u se ' n olyc - Men nä r ha n efte r et t lång t farvä l oc h kan ta ' r ha n fattighjälp. Hustru n ä r e n snäll människa, ha r ja g hört, me n kle n til l oändliga viftninga r sto d ombor d p å ång - hälsan. D e ha ' mång a barn.
M:s begäran om en ersättningssumma af 150,000 rdr för dessa matinrättningars underhåll, hvarföre man måst söka så småningom albetala denna skuld, och hvilket ännu fortfar; gifves nu äfven ett otillräckligt anslag, så vet jag icke huru man skall kunna reda sig. Då den matportion, som är manskapet tillerkänd, är af R. Stir gillad; då för öfrigt redovisningen af dessa medel granskas af de embetsmyndigheter, som hafva med sådant att göra; och då således alla möjliga kontroller öfver anslagets användande för det dermed afsedda ändamål finnas, — synes det mig förvånande, atl. man kan hafva ens tvekat om att bibehålla detta anslag vid dess form af förslagsanslag. Jag vågar derföre anhålla om propos. derpå, att de af Utskit tillstyrkta 200,000 rdr måtte utgå såsom förslagsanslag. Hr Bildt, Didrik Gillis: Då R. o. Ad. för knappt 2 minuter sedan biföll hvad StatsUtskit i 17:de punkten föreslagit, att anslaget för kavalleriets hästars furagering må utgå såsom förslagsanslag, derföre att priserna äro fluktuerande, och jag på f. m. yrkade, att anslagen för vapenöfningarna äfven skulle få samma form, hvilket också blef R. o. Adis beslut, skall det måhända synas inkonseqvent, att, jag nu uptriider till försvar för StatsUtskits hemställan i denna punkt. Men jag uttrycker dervid en af B. Stir i allmänhet antagen grundsats, nemi. att undvika förslagsanslag, såvidt möjligt är. Sådant låter sig naturligen icke göra, när den brist, som genom de tillfälliga prisförändringarna kan upstå, blir så stor, att Styrelsen icke kan med andra tillgångar betäcka densamma, men i annat fall bör ingen svårighet möta att följa den af R. St.-r så ofta uttryckta önskan om förslagsanslagens borttagande.
Min önskan är, att Rikets Representanter måtte gå hand i hand med StyrandeMagten till det gemensamma målet: Fäderneslandets väl. Grefve af Ugglas„ Gustaf: Jag börjar med att yttra min enskilta öfvertygelse, att då en slutföljd skall dragas af föreskrifterne i 24 §. Riksdagsordningen rörande Ståndens CanzliBetjening, synes meningen vara, att det tillhör Stånden sjelfva att tillsätta den. Men jag kan ej medgifva, att detta är fullkomligt tydligt uttryckt; ty någon bestämd föreskrift derom finnes ej, hvaremot det är noga stadgadt, huru Utskottens Betjening skall tillsättas. Jag styrkes häri äfven deraf, att BondeStåndet vid 3:ne Riksdagar icke gjort någon framställning om att få utöfva rättigheten att tillsätta sine Notarier, hvilken deremot Kongl. Maj:t, i följd af gammal praxis, begagnat. Kongl. Maj:ts mening med det föreslagna tillägget i nämnde §. är ej annan, än att genom ett tydligt stadgande förebygga allt missförstånd i denna del för framtiden. Och jag för min del skall alltid bemöda mig att få föreskrifterne rörande StatsMagternes ömsesidiga rättigheter och skyl - Den 9 J a n u a r i i. ‘97 digheter så bestämda, att de ej må innebära olika meningar och föranleda till den obehagliga händelse, att en och samma Grundlags §. af hvardera Statsmagten förstås på olika sätt. — Det är af en Ledamot härstädes yttradt, att det föreslagna tillägget skulle göra §:n otydlig i så måtto, att Ståndens rättighet att tillsätta sin CanzliBetjening skulle blifva inskränkt till den otillräckliga personal, som i §:n uppgifves. Jag skulle likväl tro, att, då i den nya redactionen af §:n komme att slå: ”Till ”nämnde Betjening, (Ståndsoch Utskotts”Betjening) hvilken af Ständerne sjelfva ”tillsättas, räknas” &c.; så refererar sig, enligt språkbruket, ordet hvilken till ordet Betjening, men ej till antalet deraf.
För min del röstar jag för den mening, att Utsk:s utlåt, bör afslås, och för den mening, att, sedan utlåt, blifvit afslaget, R. St. ingå till sin Konung med förklarande, att Stånden, med fullt förtroende till Konungens afsigter för landets väl, vilja tillkännagifva deras öfvertygelse, att spärrningsanstalterna, såsom de inom landet vidtagas, långt ifrån att motarbeta sjukdomens spridande, tvärtom befordra dess framfart. I anledn. häraf anhåller jag, att Hr Gr. o. Landtm, täcktes inhemta Ståndets tanka, huruvida det anser de af Frih. Cederström framställda anmärkningar vara af beskaffenhet att böra föranleda till äterremiss af utlåt., samt att, i händelse den härom framställda propos. besvaras med nej och utlåt, derefter afslås, Hr Gr. o. Landtm, ville framställa propos., huruvida R. o. Ad. förenar sig uti det framställda förslaget till underd. adress till K. M. Frih. Cederström: Det är mig oväntadt att, när ett Utsk:s-utlåt. är före till öfverläggning, deri Utsk. afstyrker motionen, höra ordföranden i Const.Utsk. tillstyrka propos. till afslag å samma utlåt. Bifall dertill är möjligt; men ett afslag å ett sådant utlåt, skulle ju innefatta ett bifall till motionen, hvilket likväl icke ens sjelfva motionären begärt. Om utlåt, tillstyrkt motionen, hade det kunnat afslås, ty då hade utlåt, jemte motionen på en gång blifvit afslagna; m.en när utlåt, afstyrker motionen, skulle ett afslag på utlåt, innefatta motsatsen eller bifall lill motionen. Den samme värde ledamoten har anmärkt, alt II. Ex. Gr. Lagerbjelke här uppläst en adress, som oförändrad afgått till K. M. Det är sanning; men det af Gr. Lagerbjelke upplästa förslaget remitterades först till Exped.Utsk., som ordagrannt biföll detsamma.
Återremitterades Allmänna Besvärsoch OeconomieUtskottets den a dennes c. m. på hordet lagdc nedannämnde |Betänkande», nemligen: N:o 4?., i anledning af väckt fråga, om Artillerihästars begagnande i stället för kronoskjuts lill forsling af kronans spanmålsoch mjölförråd för vissa garnisonsorters behof; N:ö 44. i anledning af vackt fiåga, om utsättande af belöning för författandet af en ny Caleches för menige man. S. D. Då nu ånyo föredrogs Statsutskottets den 2 dennes e.. m. på bordet lagde Utlåtande N:o 70, i anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o tö, angående provisoriska utbytet af den för GeneralAssistance-Contoret begagnade egendom, emot den Stockholms Stad tillhörige f. d. så kallade llessensteinska egendomen, beslöt Ridderskapet och Adeln, att den RiksgäldsContoret tillhörige, för GeneralÄssistanceContöret begagnade, på Riddarholmen belägna egendomen må utbytas emot f. d. så kallade llessensteinska äfven på Riddarholmen liggande egendomen, dock utan annan mellangift, än att RiksgäldsContoret ansvarar för det premiaeoch bevillningslån, för hvilket Hessensteinska egendomen uti Stockholms Stads BrandförsäkringsContor häftar; godkännande Ridderskapet och Adeln i öfrigt, att Fullmäglige i RiksgäldsContoret må erhålla föreskrift, alt på en gång luta betala de återstående 28 Arens brandförsäkringsafgift för sistnämnde egendom.
Så länge det är möjligt för hvarje individue, som eger penningar att förränta, att sjelf utlåna dem på längre tid emot högsta lagliga ränta, är det likväl föga troligt att någon Bolags-Inrättning i sådant ändamål skulle uppkomma, då en dylik icke kunde lemna sine delegare hopp om högre fördelar, än hvarje enskild sjelf skulle kunna förskaffa sig, utan tvärtom, genom förvaltnings-Jkostnaderne, troligen komma att bereda en gifven förlust. Möjligheten. att kunna upprätta ett sådant Bolag, BetänkandeA. IOI beror således derpå, att detsamma i afseende på räntans beräknande, erhålla större förmåner, än Lagen i allmänhet långifvare tillägger, och hopp således uppstår, att genom i denna väg använd Industrie, erhålla en vinst, motsvarande den andra lönande näxingsföretag gifva ; men denna förmån af räntans beräknande är ock den enda, hvarmed sådana Inrättningar böra af Staten gynnäs. Alla vidare understöd innebära en delaktighet uti sjelfva Inrättningen, som, i händelse af olycklig utgång, skulle väcka anspråk emot Staten, att hålla enskilde för deras förluster skadeslöse. Rättigheten till beräknande af annan ränta, än den Lagen i allmänhet tillåter, måste likväl bero på ett särskildt för hvarje fall lemnadt tillstånd, i annan händelse skulle, under åberopande af den sådane Bolag • förundte rättighet, snart anspråk af hvarje enskildt långifvare göras, att erhålla samma ränte-förmåner, som blifvit de större Låne-inrättningarne tilldelade. Utskotten hafva således ansett, att det för hvarje fall må bero af Kongl. Maj:ts Nådiga pröfning , att bifalla eller afslå ansökningar, som göras om rättighet till begagnande af de förmåner, som för enskilde Banker eller Discont-inrättningar blifvit utstakade.
”Erfarenheten (så fortfar Ulsk.) har nogsamt bestyrkt ”detta förhållande.” Just detta har likväl erfarenheten icke bestyrkt, och under denna discussion har en talare före mig erinrat oss, att alla de inkast en föregide talare gjort emot Judarne, vore att återfinna i R. o. Ad:s prol. vid sista Riksdagen, och hvilka inkast då som nu blifvit på ett segrande sätt vederlagde af andra talare. Således är icke ”detta förhållande nogsamt bestyrkt” utan detta ”nogsamma bestyrkande” har troligen inkommit i Utsk:s Betänk, deraf, att Utsk. icke behagat taga kännedom om R. o. Ad:s prot. för sisth Riksdag, hvilket dock kan förklaras deraf att Ståndsprotm icke i allmänhet läsas inom litslen. Vidare säger Utsk.: ”och det skulle derföre vara för landsbygden ganska skadligt äfven i ekonomiskt hänseende, om Judarne finge fritt och obehindradt derstädes bosätta sig.” Här är åter ett derföre, som icke har ringaste sammanhang med föreg:de mening. Utsk. har förut sagt, alt Judarne betraktas såsom främlingar, derföre att de äro och anse sig såsom främlingar samt icke kunna blifva medborgare der de vistas, och slutligen derföre alt de hafva sin blick rigtad åt ett annat Iand, der den väntade Messias skall upträda. Men sedan Utsk. kommit till denna climax af slutsatser, hvari det hunnit så långt, att vi fått veta, det Judarne slå sig på handel, derföre att de betrakta det land der de bo såsom ett främmande land, så gör Utsk. ett logiskt salto mortal och säger, att emedan de slå sig på handel, skulle deras vistande på landsbygden, der de icke äro lämplige för åkerbruk, vara skadligt. För den åsigten att Judarne ej äro lämplige för åkerbruk har Utsk. alls icke Iemnat någon historisk eller biblisk bevisning.
Vidkommande slutligen yrkandet, att Directioner af befäl och rusthållare måtte utses, för att öfvervara Approbationsoch Cassations-mön - stringarne; så är redan genom Nådigt Bref den 6 Februarii 1816 stadgadt, att rusthållare ega rätt och höra uttryckligen antydas alt vid nämnde mönstringar tillstädeskomma, för bevakandet af deras bästa; hvarförutan Kongl. Maj:ts och Rikets Krigs-Collegii Kungörelse den 19 Maj 1829 innehåller, att, vid Approbationsoch Cassations-mönstringar med General-mönstrings kraft, Kongl. Maj:ts vederbörande Befallningshafvande skall till bevakande af de ruslandes rätt antingen sjelf eller genom ombud tillstädesvara. Då 6 Allm. Desv. och Ekon. Utsk. Betänkande, IV.-o 3g. ändamålet med de af motionären föreslagna Directioner sålunda redan synes vara upp fy ld t, hemställer Utskottet vördsamt, att det härom väckta förslag må förfalla. Stockholm den i October 1844- Emot Utskottets beslut, i afseende på frågan om tillåtelse för rusthållarne vid Lif-regementets Dragon-Corps och Skånska Dragon-regementet att få remontera med hästar af ljusa färger, anmäldes reservationer af Riksdagsfullmägtige Johan Andersson från Upsala Län och Jöns Jönsson från Christianstads Län, hvilken yttrade: ”Emot det af Utskottet nu fattade beslut kan jag icke underlåta att nedlägga min reservation: För pröfningen af motionen har jag ansett tvänne omständigheter böra tagas i betraktande, den ena, hvad fordel de rustande kunna vänta, om den af motionären gjorda framställning vinner bifall, och den andra om och i hvad nion samma förändring må kunna menligt inverka på truppens tjenstbarhet.
Men man bör veta, att personer, som hyllade det Nya Jerusalems lära och profet utan att sjelfve känna dem särdeles mycket grundligare än Kellgren, hade i den tid, hvarom här talas, af oäkta Swedenborgianism, oäkta Mesmerism och några andra beståndsdelar sammanrört en art missfosterlig Mystik, med hvilken ej var så alldeles att narras. Den ägde flere af sina varmaste anhängare bland landets Stora; den täljde bland sina vänner konstläraren Ehrensvärd och statsmannen Höpken; den beskyddades i några år, med uppmuntrande gunst, af – Konungen sjelf. Deraf den häftiga ifver, som i skaldestycket ”Man äger ej snille för det man är galen” sammanbinder hatet mot detta mystiska svärmeri med hatet mot det vittra. Sitt objektiva värde har nyssnämnda stycke, jemte bihanget af dess fordom så imponerande ”Anmärkningar”115, i följd af innehållets talrika grundheter och flackheter längesedan förlorat; sitt subjektiva, eller värdet af brinnande sanningsnit och fosterlandskärlek, skall det alltid bibehålla. I slutet af detta qväde vänder skalden sig rakt till Konungen, med en ordentlig förmaning, och med utrop, som visst ej kan kallas smickrande: ”Förlåt mig sanningen, min Kung! Förlåt den dygd, Som häfver skaldens bröst, som lyfter fria själar, Som, eldad för ditt lof, skall se med lika blygd Din spira sträckas ut till dårar, som till trälar!” Obekant är, huruvida han, med denna sin stridssång pro Sensu Communi, äfvensom i allmänhet med sina tillförne116 af mig skildrade fejder derför, lyckades att på Konungen inverka. Men skönjeligt bör vara så väl af detta poem, som af det förrbemälta allegoriska qvädet ”Dälden”, huru litet han, när det gällde att uttala en öfvertygelse, skydde för någon möjlighet af Konungens misshag.
Att hjeltarne här kunna tala lika väl, som strida, visar sig, vid den hemska praktmålningen af Gibraltars belägring, i denna uppmaning till sitt folk från Hertigen af Crillon: O här, af mod och hämd blek, eldad och betagen, Kom, följ mig! gack på lik, och simma uti blod! Dig genom lågor bryt! slå ner, och fall med mod! Se här, hur dödens fält dig evig lager bära! En tapper död är mer, än lifvet utan ära; Sin Konung hedrar den, som dör med svärd i hand, Och en odödlig död är död för fosterland. Se der den stolta vall, som af koraller glimmar, Kring hvilkens perlerymd en mäktig hvalfisk simmar; Se der din graf beredd för millioner år! Den våg han sprutar ut, till ärestod du får. Hon skyhög är och klar, ur ingen marmor skuren, Som himlahvalfvet vid, och evig som naturen. Hvad som gjorde detta diktverk så allmänt läst och beundradt, var, i alla fall, icke blotta förträffligheten af vissa särskilda delar; såsom denna början af den ryktbara berättelsen om Nunnan: Vid klockors tomma dån man in i templet går. Ett majestätiskt lugn inom dess murar rår. På hjertats qväfda suck, de kalla grafchor svara. Se der! ur ett, ack se, en blodig vålnad fara! Ack! det en nunna är – hon säkert älskat har: I grafven blir ej mer, än stoft och kärlek qvar. Re’n orgors sorgsna ljud med häpen lofsång höres, Och, offerlammet lik, till korset Laura föres. Vid facklans dunkla sken, den hon i handen bär, Ack se, hur blek, hur matt, hur sänkt i qval hon är! Ej mera glädjens gud i hennes ögon brinner; I dem du månens blick, en stormig höstnatt, finner. I svanens silfverdrägt, hon lik den vålnad går, Som, mördad utan hämd , ej ro i grafven får. Uti en tårfull barm de mörka lockar hvälfva. I det hon stapplar fram, de bleka helgon skälfva. Den engel, som befalld att henne skydda var,
Då jag derjemte tillagt, att pannans höjd ej får vara mindre än ^ af diametern, samt att hallen med rör, vinkeln etc., ej får utgöra mer än £ af pannans rymd, så hatjag dermed tillräckligt tillkännagifvit dimensionerna. Frih. Raab har sagt, att skattens förhöjning vore den egentliga orsaken till missnöje; men det är icke endast det, utan egentligast obekantskapen med de grunder, hvarpå denna författning skulle byggas, del är denna obekanlskap eller afvoghet, om jag så får säga, som åstadkommit detta missnöje. Och då jag nu, som jag nyss sagt, ej anser frågan vara af den vigt, alt man för dess genomdrifvande skulle äfventyra att onödigtvis frambringa missnöje i en lid, så diger på söndring, som den nnvar.; så tror jag det vara skäl att ej för mycket yrka derpå. I afseende på den af Frill. Cederström, Rudolf, och Hr von Hartmansdorff gjorda anmärkn. om Konungens rätt att, om högst vigtiga omständigheter inträffa, förbjuda rörelsen, får jag förklara, att jag instämmer i Frih. Raabs åsigter; men som det ingenting gör till saken, om 1845 års författning kommer att läggas till grund för den blifvande, så torde den anmärkn:n få helt och I) e n 26 April f. m. 607 hållet förfalla. Jag får dock fästa Hrr:nes uppmärksamhet på, att de af desse Hrr åberopade ord ej finnas intagna i den K. propos:n. Det är således icke något borttagande ur förslaget, och dä frågan dessutom är ett önskningsmål blott, hvarpå K. M. äger alt göra del afseende Honom lämpligast synes; så tror jag att R. St. ej böra bekymra sig om denna fråga. Uå K. M. Sjelf borttagit detta stadgande, sä synes det mig vara eli slags moraliskt tvång, att ånyo införa detsamma i förslaget. Hr von Hartmansdorff: Jag gör all rättvisa åt det nit, hvarmed Frih. Raab förfäktar sina meningar: han känner de missbruk som föröfvas, han vill förekomma dem, han godkänner icke den nuvar. beskattningen, emedan han vill anskaffa en ökad skatt som riket behöfver.