Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Stiernsvärd har, såsom betalning för af honom disponerade 1,000 exemplar af !.:a, 2-a, 3:c, 14:e, 18:e och 23:e 'Rilame af ”Samling af gällande författningar, ronde arméen, desso styrelse och förvaltning,” till K. , December d. 27 195: 8. 10. eller tillsammans b:co r:dr 1,287: 41. 8. hvilket, enl. anteckningar i K. Stats-kont:s mem.-böcker på begä ran inlygas. Stockholm d. 4 Mars 1850. Gustaf Widegren. t. f. Bokhållaren i K. Stats-kont. Kaptenen Hr G. M. Stiernsvärd har, såsom betalning för af honom disponerade 1,000 exemplar af ”Samling af gällande författningar rör:de arméen, dess styrelse och förvaltning”, 12:e titeln, denna dag lill K. Ränte-kammaren levererat 264 r:dr 11 sk. 2 rst b:co, hvilket, enl. anteckning i K. Stats.kont:s mern.-bok, på begäran intygas. Stockholm d. 5 Mars 1850. Gustaf Widegren. t. T. Bokhållare i K. Stats-kont. N-.o 7. Att Kaptenen G. M. Stiernsvärd eger att till Statsverket, jemlikt af K. Krigs-colhm pröfvad och godkänd skuldsedel, d. 14 instundande Maj erlägga 374 r:dr 16 sk. b:co, utgörande betalning för 1,600 exemplar af Militär-förfaltnings-samlingens 13:de titel, varder på begäran härmed intygadt. Stockholm af K. Krigs-colhii Ulred;s-afd:s Kammar-kont. d. 5 Mars 1850. C. G. Bagge. Kamererare i IC. Krigs-colhm. Transund af Hr t. f. Presidentens i K. Krigs:coll:m underd. 14* 212 Den 14 D ecembe r. arbets-rapporter, ang;de Mililår-författnings-samlirigens utgifvande.
Ingeniör må för nästa statsregie ringsperiod anslås 1,000 dels att till löner för åtta Länsarkitekter, med de åligganden, som Ofverintendents-embetet, på sätt omförmälda protokoll öfver Finansårenden närmare utvisar, föreslagit, må under vilkor, att vederbörande Landsting, derom hörda, åtaga sig att till enahanda ändamål utgöra samma belopp, anvisas och i riksstaten uppföras 8,000 4:o, att då inkomsten af postmedlen här ofvan blifvit beräknad till 2,000,000 R:dr, det under nu förevarande hufvudtitel uppförda kontanta förslagsanslag, att af postmedlen direkte utgå till postverket, måtte bestämmas till samma belopp och således förhöjas med 500,000 5:o, att, då indelta räntor, som med ett förslagsvärde af 1,119 R:dr äro uppförda å anslaget till Jägeristaten, men numera, efter åtskilliga jägeritjenstemäns och betjentes afgång från sina befattningar, till statsverket indragits, här ofvan blifvit vid beräkningen af den indelta ordinarie räntan derifrån uteslutna, samma räntor ock, i öfverensstämmelse dermed, må från utgiftsstaten utgå, äfvensom att en, af enahanda anledning, med 207 R:dr 93 öre uppkommen behållning å den kontanta delen af berörda anslag må derifrån afdragas. O O 6:o, att deremot det kontanta anslaget till SJcogsplanteringslcassan må ökas med en summa, motsvarande ej mindre nyssnämnda, på anslaget för Jägeristaten uppkomna behållning, 207 R:dr 93 öre, än äfven 4,431 R:dr 66 öre, hvarmed de, omförmälda kassa tillkommande, ersättningar för till Statsverket indragna hemmansräntor och arrenden vid 1863 års Transport R:dr 522,150 Kongl. Maj:ts Nåd.
Men då jag trott mig särskildt känna, att den impopularitet, som denna motion Den 24 April. obehörigt fatt, uppkommit deraf, att man orätt sammanblandat frågan och ansett förslaget endast röra Stockholms stads fördelar, har jag gjort min erinran, på detUtsk. måtte närmare eftersinna frågan och genom ett förnyadt betänk, undanrödja denna scrupel. Jag ville således förklara, att min mening icke varit att bestrida ett anslag förde allmänna byggnaderna i Stockholms stad, som tillhöra staten; utan, långt ifrån att vilja lägga svårigheter deremot, har jag velat lätta bifallet, då jag tillstyrkt, att afgiften må ingå till st.atscassan, hvarigenom StatsUtsk kunde komma i tillfälle att anvisa medel till de ifrågavar. ändamålen. På detta sätt får jag förklara min mening, och jag qvarstår vid min begäran om återremiss, med anhållan, att äfven detta anförande må få åtfölja densamma. Gr. von Fersen, Hans: Det är ingalunda i afsigt att bestrida återremiss å detta betänk., som jag begärt ordet, helst jag emot Utsk:s beslut afgifvit en reservation, som är betänk, bifogad; jag önskar endast lemna några upplysningar i anledning af Frih. Sprcngtportens yttrande, att dess motion blifvit oriktigt behandlad inom Utsk. Då den blifvit, behandlad på den afdelning, der jag är ledamot, tillhör det mig att redovisa, hvarföre Utsk. icke ansett Sig böra upptaga frågan om byggnadsföretagens större eller mindre behöflighet. Afdelningen har nemi. ansett frågan, huruvida denna beskattning på brännvin borde föreslås, vara af deri egenskap, att den först borde afgöras. Sedan denna fråga blef så afgjord, att någon sådan beskattning icke vore lämplig, hade i och med detsamma Utsk:s handläggning af frågan om byggnadernas större eller mindre nödvändighet förfallit. Hade deremot afdelningen ingått i granskning af byggnadernas nytta och nödvändighet och derpå baserat sitt beslut om afslag, så synes, åtminstone för mig, som hade motionärens begäran blifvit afklippt; men nu står det honom öppet att, på grund af 56 §.
Majit i nåder förklarats berättigad att för embetsverkets räkning prenumerera på erforderligt antal exemplar af denna tidning, ansett nödigt, det samma tidning, såsom varande af officiel egenskap, tilldelas jemväl dess Ledamöter, Kammar-rätten finner någon inskränkning i det antal exemplar deraf, som blifvit dem tillagdt, icke lämpligen böra äga rum; samt, för så vidt anmärkningen afser tidningen Stockholms dagblad: att Kammar-rätten, genom Kongl. Majits nådiga bref den 1 Februari 1836, erhållit tillåtelse att hålla ett lika antal exemplar af nämnde dagblad, som för Kammarrätten ansetts vara utaf statstidningen af nöden, och hvartill kostnaden skulle af expensmedlen bestridas. Då det för Ledamöterne medfört större beqvämlighet att sjelfve verkställa prenumerationen å omförmälda 2:ne tidningar och låta ombesörja desammas afhemtning på de till deras bostäder närmast belägna utdelningsställen, har, emot hvad tillförene ägt rum, Kammar-rättens Aktuarie varit från allt bestyr i förstnämnde hänseende befriad. Vid sådant förhållande, har Kammar-rätten ock ansett det vara mindre behöfligt att, såsom verifikation för ifrågavarande prenumerationskostnad, vid exp ensmedels-räkningen foga antingen prenumerationssedlar eller vederbörande tidningsredaktioners å de erlanda prenumerationsafgifterna meddelta qvittenser; dock komma, med afseende å hvad härutinnan nu blifvit anmärkt, slika verifikationer att berörde räkning hädanefter biläggas; börande Kammar-rätten, i sammanhang härmed, icke lemna oanmäldt, att sedan Rikets Ständers år 1845 församlade Revisorer anmärkt, bland annat, att åren 1842 och 1843 inom Kammarrätten prenumererats å 14 exemplar af Sveriges statstidning, denna anmärkning, enligt hvad Stats-utskottets vid 1847 och 1848 års riksdag, under Nio 30, afgifna — 227 — betänkande föranleder, varit bland dem, hvilka bemälte Utskott funnit dels genom vederbörandes afgifna utlåtanden nöjaktigt förklarade, dels icke vara af beskaffenhet att från Utskottet något yttrande påkalla.
Detta är Justitie-ombudsmannens väktarekall, — och betydelsen deraf är närmare antydd genom instruktionens bud att Justitieombudsmannen bör förnämligast anmärka och beifra sådana fel, som synas honom antingen härröra från egennytta, vrångvisa, väld eller grof försumlighet, eller bereda en allmän osäkerhet för medborgares rättigheter, hvaremot, då någon domare eller tjensteman, utan vrång afsigt, endast af ovarsamhet felat, han må sådant Konungens Justitie-kansler vid handen gifva. Det är således icke ett vanligt åklagarekall, som Rikets Ständer uppdragit åt sitt ombud. Det är icke den tillfälliga ovarsamheten, icke den bristande uppmärksamheten, icke det felande omdömet, äfven då de ej kunna lemnäs ostraffade, som lagstiftaren velat göra till föremål för Justitie-ombudsmanneus beifran. Det är sådana fel, som, så att säga, hotande ingripa i statsmachinens gång eller rubba grundvalarna för det allmänna rättstillståndet, — det är den grofva försumligheten, det uppsåtliga åsidosättandet eller kränkandet af statens lagar, som påkalla uppträdande af Rikets Ständers ombud. Deraf skyldigheten för Justitie-ombudsmannen att hafva blicken oaflåtligen fästad på det helas gång, statsförvaltningens så väl som lagskipningens, — och deraf åter det initiativ i lagstiftningsfrågor, som, i förening med skyldigheten alt visa huru lag i landet skipas, är Justitie-ombudsmannen i Regeringsformens 100 § uppdraget. Enligt denna åligger det honom nemligen, att i sin allmänna redogörelse till Rikets Ständer utreda lagskipningens tillstånd i riket, anmärka lagars och författningars brister samt uppgifva förslag till deras förbättring, — och härmed är det andra hufvudföremålet för Justitie-ombudsmannens verksamhet angifvet. Huru nu Justitie-ombudsmannen uppfattat och utöfvat sitt väktarekall, visas dels af de anställda åtalen, hvarför Justitie-ombudsmannen, i enlighet med hvad tillförene egt rum, ansett sig böra lemna omständlig redogörelse i sina embetsberättelse^ och dels af hans diarier och registratur.
Nio 37 Litt. C. 13:0, Bötesmedel, 14:o Kavallcrireg:tenas häst-vakansspanmål, 15io Ständiga rote-vakans-afgifter, 16io Tillfälliga rote-vakansoch mötes-afgifter, 17:o Rotefrihets-afgift af oroterad, men ordinarie rotering underkastad jord, 18:o Båtsmn ns-vakans-af giften, 19:o Krutoch Saltpeter-försäljningsmedel, och 20:o kontrollstämpel-medlen. R. o. Ad. biföll de af StasUtsk. i dessa punkter föreslagne inkomstberäkningar. 21:o B åkoch lots-medlen. Den 16 Februari e. m. 533 Frih. Palmstjerna, Carl Otto: Jag kan icke instämma med SlatsUtsk. uti det omdöme, alt man saknar giltig grund att upptaga ifrågavar. inkomst högre än till 75,000 r:dr. K. M. har i Sin nåd. propos. upptagit ett ganska lågt medeltal, enär den ej blifvit beräknad högre än till 78,000 r:dr, oaktadt den år 1845 uppgick lill 92,481 r:dr. Förmodligen är det ingen obekant alt vår handel och sjöfart långt ifrån att vara i aftagande tvertom är i stigande. Således torde Utsk. snarare kunde anses hafva saknat gillig grund att beräkna denna inkomst så lågt, som det gjort. Jag sträcker mig likväl icke längre än lill hvad i K. M:s propos. i detta afseende föreslås och hemställer vördsammast om icke R. o. Ad. skulle vilja antaga denna beräkning. Hr von Hartmansdorff: I öfveresstämmelse med de åsigler jag i f. m. uttalade, får jag instämma med Frih. Palmstjerna, emedan den siffra, han uppgifvit i enlighet med K. M:s nåd. propos. , är sanningen närmare än den Utsk. föreslagit. H. Ex. Hr Gr. Posse, Arvid: Jag ber att fä förena mig med Frih. Palmstjerna uti hvad han anfört lill stöd för den af K.
Ijärde aktens handling utgöres af att denna förbannelse återkallas, att gamle Ylad strax ' därpå aflider samt att Sandu ändtligen åter infinner sig på scenen och talar om, att han rymt från saltgrufroma, men snart upphinnes af de honom förföljande soldaterne, hvilka skjuta ihjäl både honom och Neaga. Radu, som efter förbannelsen och förlusten af sin brud gjort sig till munk, står ensam kvar, då förhänget faller. Detta är libretton! Ingen af de scener, som skulle ha kunnat vara något dramatiska och i sig innebära driffjä-drarna till den öfriga handlingen, är upptagen i operan, utan om dem berättas endast. Så är förhållandet med så väl Ylads, som Sandus brott, det senare orsakadt af att en oförskämd ung man förebrått Neaga att vara dotter till en lifstidsfänge, hvarför han dödades af Neagas fastman, liksom med Sandus genom ett upplopp i grufvorna gynnade, flykt. Intrigen är rakt ingen, karaktärsteckningen slapp och färglös, handlingen matt och därför utan verkan, och det hela således intresselöst.Men Carmen Sylva är en begåfvad författarinna, försäkras det, och det är ju mycket möjligt. Hon kan till och med vara en utmärkt skaldinna och skriftställerska, utan att därför förmå skapa ett sceniskt verk af intresse. Det är blött, med hennes text. till » Neaga » vi här ha att gerar och den texten kan icke väcka deltagande, äfven om man för öfngt skulle " erfara aldrig så stor medkänsla för författarinnan *. Det har sagts, att man i denna opera får god inblick i det rumäniska folkets lif. Det kan ju också vara ganska möjligt, ehuru man väl icke bör anses för alt för oartig tvitlare, om man icke tror att textens författarinna, drottning i Rumänien, men född tysk furstinna, kunnat just synnerligt djupt nedtränga i ett för hennes nationalitet så främmande folklif. Äfven inhemska furstliga personer i hvilket land som hälst pläga icke finna många tillfallen att lära närmare känna sitt folks inre förhållanden, hvilket i de flesta fall icke bör läggas dem till last, utan tillskrifvas omständigheterna och den närmaste omgifningen.
Detta är i synnerhet fallet i Paris, der Théåtre-Frangais rekryterar ej blott från konservatoriet (när skola vi någonsin få ett skådespels-konservato-rium, som träder i n. v. kungl. teaterelevskolans ställe? ) t utan också från Odéon, Gymnase och Vaudeville. Något motsvarande hör till undantagen i Stockholm. Det var blott då Stjernströms teater 1863 vardt kunglig, som åtskilligt lefvande inventarium följde med, detta till den kungl. teaterns stora fördel. Sedan dess händer det högst sällan, att någon från en mindre teater öfvergår till den kungliga. Hr Thegerström hör till de få, och han har visat, att en sådan omflyttning kan göras med fördel för både skådespelaren och den scen till hvilken han öfvergått. Önskligt vore, att fru Dorsch-Bosins flyttning fmge lika god utgång. Saken är alltid vansklig, men ingalunda, såsom många tro, omöjlig, åtminstone icke omöjligare än att den kungl. scenen tager emot debutanter från östan och vestan och från andra väderstreck också, sådane hvilka icke tillhört någon annan scen i hufvudstaden och ej hafva den ringaste föreställning om scenisk konst. Från något håll måste den kungl. scenen hemta sin oundgängliga besättning, då den gamla småningom går bort. På teaterns egen elevskola kan man icke lita. Äfven om der arbetas med både nit och skicklighet, hvilket onekligen är fallet för närvarande, och äfven om arbetet faller i de naturliga anlagens goda jord, hvilket ty värr ej alltid är afgjordt, så är det dock icke säkert, att kungl. teatern får behålla sina elever, så snart de lemnat skolan. Bevis på motsatsen förekomma ofta. Funnes en med musik-konservatoriet förenad verklig dramatisk undervisningsanstalt, kunde den otvifvelaktigt så inrättas, att de bästa eleverna tillförsäkrades plats vid den kungl. scenen, hvilket vore en belöning för dem, men också måste förbindasig att uppträda på den scenen och der qvarstanna vissa år. Detta skulle vara vilkoret för den kostnadsfria undervisningen och kunde ingalunda tolkas såsom ett ingrepp i den personliga friheten.
Jag måste hämnas både på den unga flickans förakt och den mogna enkans suckar! (han har stannat till höger; Cecile inkommer med Lise från höger och för henne med sig fram på scenen, utan att se Ernest). Trettonde Scenen. DEN FÖRRE. CECILE. LISE. CECILE (till Lise). Du har ju förstått mig? ERNEST (afsides). Cecile! CECILE. Lemna brefvet, och vänta tills du får förestånderskans svar. LISE. Ja, mamsell! (går). Fjortonde Scenen. ERNEST. CECILE. CECILE. Ja, mitt beslut är fattad! Jag går i kloster! (hon är nära soffan). ERNEST (närmar sig henne). Huru? ni framhärdar i detta beslut? CECILE. Ni här? ERNEST. Hör mig, jag har besynnerliga saker att omtala för er! CECILE. Det är inte möjligt, min herre! Vi ha ingenting mera att säga hvarandra! ERNEST. Åh, var lugn! jag har inte önskat få säga er ett sista farväl för att tala med er om kärlek! Vi ha dessutom gjort en alltför dålig början CECILE. Min herre! ERNEST. Ja, ni har rätt, hela felet är mitt! Men hvad skall jag säga er till mitt försvar? Ännu brydd utaf er tants meddelande, förstod jag inte straxt men jag förstod sedan, när allt var slut, hvilket välde ni redan hade fått öfver min själ! . Och ännu i detta ögonblick, då vi stå färdiga att säga hvarandra farväl för alltid, och jag ser hos er så mycken skönhet, ett på en gång så varmt och så upphöjdt sinne, ett behag på en gång så oskyldigt och så retande ack! vid tanken på allt detta, tyckes det mig som vi skulle kunnat förstå och närma oss hvarandra! Från min sida åtminstone skulle vägen hvarken varit lång eller svår! Jag vet mycket väl att mina egenskaper icke äro af det slag som väcka en ögonblicklig böjelse
Domare, att vid vissa tillfällen extra judicialiter afstraffa Brottslingar; jemte Herr Stjernstams, Ludv., rörande samma ämne afgifne yttrande. 11:0 Grefve Lewenhaupts, Claes, den 28 sisth Febr., på bordet lagde Memorial, angående Privat-Bankers inrättande. 12:0 Friherre Posses, Christer, den 28 sisth Fehr., på bordet lagde Memorial, angående förändring af Författningar rörande Edgång. i3:o Herr Gyllenhejms, E. G., den 28 sisth Febr. på bordet lagde Memorial, rörande de allmänna Fängelse-anstalterna, och om förändring af vissa Straff-lagar. Från Höga). Presle-Ståndet. S. D. Nedanskrifne sedan den 3 dennes på bordet hvilande Memorial, upplästes och remitterades till Stats - Protocolls-Utclrag. *2a3 Stats-Utskottet: i:q Prosten Grapes, angående aflöning för Uppbörds-Skrifvare, eller Lönetillökning För Länsmän såsom biträde åt Krono-Fogdarne i Executians-mål. 2:0 Prosten N. J. Herlitz’s, om anslag till förskaffande af Djur-Läkare på Gothland. 3:o Densammes, angående SaltpetterSkattens utgörande. Banco-Uts kottet: Professoren m. m. D:r Franzéns, om erhållande af Banco-Lån till förestående byggnad af Kumla och Halsbergs Kyrka i Nerike. Lag-Utskottet: Contracts-Prosten m. m. D:r Stenhammars, rörande tjenlige Författningars vidtagande emot allmänna Förbrytare. Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskotten: 1:0 Prosten Almgrens, angående förbättrad undervisning för Allmogens barn. 2:0 Contracts-Prosten m. m.
Om en sådan bevisning åstadkommits, hade det måhända varit skäl alt derpå grunda ett så be - Den 2ö A p r i 1 e. m. 321 skaffadl lillslyi kande, sorn det Ulsk. afgifvit. Men man liar icke ens sökt visa, att tidsförlusten är så stor att derigenem någon postdag försummas. Man måste visserligen erkänna, alt då bref anlända från Frankrike, England, Preussen eller andra orter, som hafva egna post kontor i Hamburg, någon tid mäste älgå för brefvens skickande från något af dessa kontor till det Svenska och deras ordnande derstädes; men att dertill skulle åtgå så lång tid att en postdag förlorades, har jag svårt alt tro. Om så vore, hade motionären sannolikt uppgifvit det och Etsk. derom underrättat H. St. Den andra frågan var, huruvida någon besparing af kostnader skulle genom indragningen vinnas? Det är visserligen klart, alt om man icke har något postkontor i Hamburg, sä slipper man också att aflöna någon postkommissarie derstädes. Men om jag icke bedrager mig, är postkommissarie-befallningen lorenad med den af minister-residenl i Hamburg. Om nu de inkomster, denne embetsman i den förra egenskapen åtnjuter, förminskas, så torde det blifva nödvändigt att öka hans aflöning såsom minister-resident, i hvilket fall besparingen blefve ringa eller ingen. Dessutom förekommer härvid en annan fråga. Såsom bekant är finnes i Hamburg mångfaldiga postkontor. Der finnes ett Danskt, ett Preussiskt, ett Thurn och Taxiskt och hvad de alla heta. Om nu Svenska kronan, i stället alt hafva ett eget, som emottager och till de särskilda postkontoren aflemnar de från Sverige ankomna brefven, nödgades genom poststyrelsen underhandla med något annat land eller med staden Hamburg om Svenska brefvens emottagande, hvad vunnes dermed? Naturligtvis mäste dä liqvider uppgöras mellan det Hamburgska postkontoret och det eller de Svenska gränsepostkonlor, som brefven afsända.
Öfverensstämmer det nu med sanna statsekonomiska grundsatser, att i allmänhet utförseln bör vara fri från alla hämmande band och inskränkningar, finner jag mig desto heldre kunna i afseende på jernmalm förorda en sådan frigörelse, som jag anser de faror, hvilka man derutaf förespeglar för den svenska jernförädlingen, vara icke blott öfverdrifna utan helt och hållet ogrundade. Det ligger nemligen för min uppfattning alldeles klart, att utförseln af jernmalm, i hvilken utsträckning den än må kunna ega rum, icke det ringaste kommer att på den utländska marknaden nedsätta priset å den svenska jernförädlingens produkter. Ty af våra svenska jernmalmer, äfven de mest svafveloch fosforfria, produceras icke, utan användandet af träkol, svenskt jern, då man under denna benämning förstår en vara, som med den svenska tillverkningen kan konkurrera på verldsmarknaden. Och om på några få ställen i Tyskland — såsom Österrike och Schlesien — eller på något enda ställe i England och Skottland, t. ex. Ulverston och Lorn — det skulle ifrågakomma att till malmens nedsmältning använda träkol, så inhemtas, dels af en till Kongl. Maj:t den 5 Maj 1859 gjord underdånig framställning af Fullmägtige i Jernkontoret, att, hvad Tyskland beträffar, 1 skeppund sådant tackjern flerstädes der betalas lika dyrt som 1 skeppund stångjern här i Sverige, dels ock af en i England innevarande år publicerad uppsats, att samma förhållande eger rum med det i Ulverston Och Lorn tillverkade tackjernet. När då på dessa ställen, till följd af det höga skogsvärdet, träkolstackjern af inhemsk malm står i så högt pris, huru är det väl möjligt, att en derstädes verkstäld förädling af svensk jernmalm, för hvilken dessutom dryga fraktkostnader tillkomma, skulle kunna åstadkomma någon prisnedsättning å det svenska jernet?
må få obligationerne omskrifva, de med 3 procents ränta, på 6 månaders, och de med högre intresse på ett års uppsägning; samt 4:o att för alla öfriga, som inom den utsatta tiden icke gifva sig till känna, obligationerne anses såsom uppsagde och capitalen balanceras för vederbörandes räkning med upplupen ränta endast till uppsägningstidens slut. För att närmare utreda denna fråga, hafva Revisorerne meddelat följande upplysningar: alt rättigheter för så väl publika Verk och Inrättningar, som enskilde personer, att i Låne-Banken insätta sina medel på intresse eller emot ränta, allt ifrån Banco-Verkets början fortfarit; att alla äldre författningar om dylika insättningar, först påkallade af Banco-Styrelsen för beredande af fond till Bankens egna utlåningar, endast afsett att skydda Banco-Verket för hastiga uppsägningar af desse capital, men alt småningom, och sedan Banken hunnit förvärfva lillräcklige egne tillgångar, det förvandlats till en skyldighet för Banken att till samma intresse, som Banken sjelf åtnjutit, och följaktligen utan någon båtnad för Verket, emottaga sådane capital, som varit bestämde att förräntas ad pios usus, såsom för Hospital, Lazarett etc., utan alt de derom gifne föreskrifterne synas åsyfta annat, än alt medlen oförändradt skulle qvarstå i Banken; att räntan, som till en början varit utfäst lill 6 procent, då Banken sjelf åtnjöt 8 procent, sedermera blifvit, genom Ständernas Deputerades beslut af den 5 Juni 1701, fastställd lill /jl procent, med beräkning af ränta på ränta Banco-Utskottels Betänkandej IV.-o 28. 9 ränta efter Bancomelliod och ytterligare, genom Kongl. Kungörelserne af den 26 April och a3 September 1756, nedsatt dels lill /ji procent och dels till 4 procent med enkel ränteberäkning; samt att, genom Kongl. Kungörelsen af den 11 April 1792. är vordet förordnadt, det räntan på de capital till 4| samt 4 procents intresse, som under enskilde personers namn vore i Banken qvarstående, borde, vid hvarje capitals nästa förfallodag, förminskas till 3 procent årligen.