Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta slutliga tillägg kan ju blifva föremål för ett särskildt beslut, oberoende af mitt förslag. Hr Gr. o. Landtm, anmärkte, att om han rätt hört det nu upplästa förslaget, skiljde detsamma sig lill en del från Hr von Hartmansdorffs förut (ill hordet atlemnade förslag, hvilket in - Den 20 Maj. 109 neliöll orden: ”de delar af riket, sora ännu icke erhållit sådana eller ransakningshäklen af syftesenlig beskaffenhet. Hr von Hartmansdorff: Jag har förändrat orden ”sådana eller ransakningshäklen” till länsfängelser eller förvaringshäkten”. Hr Lagerhjelm: Jag förstår ej den conlrovers, som Hr Gunther vill finna emellan sig och mig. Såsom jag fattade det, sade han sig alldeles ej vilja alt det anslag, som nu beviljas, användes pä något sätt för att hygga så beskaffade fängelser, som erfordras för den nya strafflagen. Mitt förslag innefattade följande ord: ”dock utan alt medgifva användandet af dessa medel till uppförande af straff-fängelser, hvilka ej stå i ovilkorlig! sammanhang med nu gällande lag. Som den nu gällande lagen föreskrifver hvad som i detta hänseende erfordras, så ligger deruti intet hinder att använda medlen på samma sätt hädanefter som hittils. Skulle åter R. St. bifalla en annan strafflag; då är det ju ganska enkelt för samma Ständer, att göra en annan disposition af medlen! Af denna enkla slutledning kan jag ej komma till annat resultat än att, om man ej vill antaga anslaget med della vilkor, så måste man ovillkorligen hafva den nya strafflagen i bakhåll. Jag kan ej inse möjligheten af att undgå denna conclusion; hvarföre jag insisterar uppå, att R. o. Ad. ville antaga det af mig föreslagna tillägget, hvilket ingalunda medförer någon restriclion i afseende på användandet af medlen hädanefter som hittills lill fullbordande, som det står i Hr von Hartmansdorffs förslag, af länshäktena, på det alt alla län må komma i åtnjutande af denna fördel.
Mig har han icke underrättat, och jag hade ändå bedt honom derom! Men så är jag också fri från att skicka honom slutet af Fru Marianne. Jag samlar omsorgsfullt upp hvarje sådan der ny liten kränkning och lägger den till de öfriga. Ty likgiltigheten eller rättare slöheten vill smyga sig öfver mig. Jag behöfver stramas upp af en harm. Det är derför jag så omsorgsfullt blåser under. Jag tycker att jag bör kunna visa att jag ändå eger en smula sjelfkänsla. — God natt gamla Ernst. Det är väl att inte du går ifrån mig. Sof godt gamla skeptiska stofil. Du och jag, vi ä’ allt ett präktigt par, vi! Ernst och Victoria. Vi ska’ allt få oss många goda skratt, sedan vi bli riktigt varma i kläderna. God natt! Hörby d. 5 Sept. 86. Matti är rest till Helsingborg och nu är jag alldeles ensam. Det var bra: vi höllo på att förlyfta oss på vår egen tillgifvenhet. Det var en gång jag skyggt kom fram till den gamle och med mycket låg röst, vänligt, bevekande sade: ”skulle du inte vilja betala tandläkaren för mig? – Han sade icke mer än ett enda ord: ”Nej!” Men det var oefterhärmligt. Det sade allt. Det var kort, hatfullt, oöfverlagt, förbittradt. Det sade tydligare än allt annat att vi äro fiender till döddagar; att jag aldrig skall låta lura mig af ett skenbart stillestånd. Akta dig för att bli liknöjd, Ernst! Der skall du aldrig finna något förbarmande. Hur utplundringslusten ligger djupt rotad hos min präktiga gamla Anna! Hon kan icke se mig öppna någon af mina gömmor, der det ännu fins något qvar, utan att hon börjar med: ”detta skall naturligtvis Hilma ha när hon blir stor” eller ”detta blir till Hilma när hon skall gifta sig”. Hon kan inte fördraga den tanken att jag skall få behålla något. Å ena sidan är det så skrattretande, men å den andra verkar det så ytterst vidrigt att så der hålla på att bli lefvande uppäten. Karl skref i sitt sista bref till Matti och berättade rätt mycket om sina föräldrar. Modern var en fattig flicka och hennes mor hade inackordering för studenter.
En landtman, som lånar ett Capital, kan aldrig på en gång återbetala det samma, utan att sätta sig uti ny skuld eller afyttra sin Egendom, en proportionerad årlig afbetalning år således första vilkoret för lån på Jord. Jag tror äfven att dessa Lån skulle framlocka de skrinlagda penningar, sorn nu sägas hvila, kanske stundom för att med deni till underpris inköpa fastighet. jDenaa Bankens utlåning motsvarade de aum - 534 Den 3 Martil. mor, som genom Filial-Disconternes fall indrogos utur rörelsen, och hvars åter lifgifvande år så nödvändigt ej allenast för underhållandet af de genom dessa penningar gjorda anläggningar, utan äfven för utgörandet af de utskylder staten har rätt att fordra. N:o 3o, Herr Printzensköld, Axel: Uti en tid då man så ifrigt, må hända ej utan skål, yrkar på indragningen af tjenster för att derigenom minska statens utgifter, turde det synas mindre låmpeligt att framställa Förslag, som går ut på att öka så vål de förra som de senare. Men, om det år en sanning att en klok sparsamhet år berömlig, är det lika säkert, att en sparsamhet sorn liar ett menligt inflytande på statens tjenst, blir för denne mera skadlig ån gagnelig. En aktningsvärd Ledamot af detta stånd har sistledne Pleni-dag väckt Ridderskapet och Adelns uppmärksamhet på det missförhållande som år emellan det anseende, det inflytande och den magt Grundlagen tillagt de 4 StatsSecreterare som , enligt denna Grundlag böra finnas, och de dem i stat anslagne löneförrnoner, samt har derföre föreslagit att de måtte aflönas lika med Stats-Ministern för Utrikes érenderne.
Rikets Ständer hafva detta ärende till pröfning förehaft; och beträffande först de uti E. K. M:s Nådiga skrifvelse uppräknade nio ansökningar, till Expedilions-Utskottcts Förslag till uriel. SkriJvelsej N-o 163. hvilka Kammar-Collegium och Stals-Contoret afstyrkt bifall, så enär, i afseende å löneinkomsterne vid Öregrunds, Gideå, Gårdeby, Skagerhults, Ängsö, Årsunda, Lexbergs och Ulrica pastorat, någon erindran icke förekommit vid de af bemälte Collegier följde beräkningsgrunder, hafva Rikets Ständer ansett fyllnad uti inkomsterne för Kyrkoherdarne i dessa åtta församlingar icke böra af Stats-verket beredas. Hvad deremot angår Kyrkoherdens i Jerlåsa församling enahanda begäran, hafva Rikets Ständer ej kunnat instämma uti Collegiernes åsigt, enligt hvilken utsädet icke blifvit afräknadt från boställshafvarens andel i afkastningen, utan deremot, lika med vederbörande Provins-Contor i KammarCollegium, funnit bemälde Kyrkoherde vara till löneförbättring af 4 tunnor spanmål berättigad, på sätt här nedan förmäles.
BargareStåndets, den 21 sistlidne Januarii, till Med-Standen gjorda inbjudning att sig med BorgareStåndet förena uti dess, rörånde vissa föreskrifter för Utskotten, i afseende på sättet att meddela Stånden deras Betan-, ltanden, Utlåtanden och Memorial, fattade be« slut, förblef PresteStåndet vid hvad Ståndet, i anledning af Hedervärda BondeStåndets inbjudning i samma ämne, den 3 innevaran, de månad beslutit och de Respective Med* Stånden genom ProtocolIsUtdrag redan meddelat. Från Vällofl. BorgareStåndet» S, D. Upplästes LagUtskottets Memo3 rial, Njo 39, af innehåll, att, sedan .Lagutskottet, i afgifvet Utlåtande, N:o 8, på anförde skäl, förklarat sig ej vara behörigt att taga befattning med Herr Domprosten Holm ströms, Herr Prosten Dedekinds samt Herr Klemans fran Högvördige PresteStåndet samt BorgareStåndet till Utskottet remitterade Motioner, angående ändringar och tillägg i Int sstructionen för Rikets Ständers Justitite-Omt* Prof. Utdrag dea 6 Februqrii \8ig. 25' budsman, sä hade” BörgareStåndet samt HeJ dervärda BondeStåndet berörde Utlåtande gillat, hvaremot Högloft. Ridderskapet och Adeln ansett ärendet tillhöra LagUtskottets upptagande och behöriga behandling, samt PresteStåndet detsamma till Utskottet återförvist, hvilket förhållande af Utskottet anmäldes för vidtagande af den åtgärd., sorn , i anledning af 44 §• 3 Mom. af Riksdagsordningen^ kunde finnas böra härutinnan vidare ega rum. Ståndet beslöt att, jemlikt 44 §. 3 Moral Riksdags-Ord ningen, remittera till Constitutions-Utskottet att afgöra, hvarthän ofvannämn;u de Motioner böra förvisas. S. D. Följande Stats-Utskottets
Jag lör min del önskar så. lifligt* som någon att missbruk måtte förekomma?, att tarflighet kunde återföras, att patriotism hade en gifven , öfvervigt pa personliga interesse*.: men jag edigar ejhoppas, att. detta.kan tilvägabringas;geiioih förbud: jag är deremot ofvertygad om deras vådlighet, och har derföre ansett för min skyldighet att tillkännagifva denna min öfvertygelse och mina enskildta tänkesätt £ dessa ämnen Grefve von Lantingshausen, Albrecht: Då Betänkandet innehåller så många sär-, skilda saker, anhåller jag att detsamma måtte företagas punktvis. Ehuru jag för min del är färdig att bifalla mångå, finnes likväl en, hvaruti, jag icke kan instämma. Utskottet har föreslagit nederlagsfrihet för utländsk Spannmål. Jag tror att denna anstalt skulle motarbeta Rikets egen pro» duction. För Nederlags-Spannmålen skulle betalas ringa eller ingen tull.- vår egen Spannmål skulle derigenom komma att säljas till underpris. Jag får ödmjukast förnya min anhållan om , målets afgörande punktvis. Grefve von Schwerin, Fredrik Bogisluus: Särskildta Utskottet har visserligen Den 20 juli f. ni 859 funnit att rättigheten att på Nederlag få upplägga Spannmål, skulle möjligen kunna verka på prisen och blifva menlig för inhem» ska Jordbrukaren. Men då ännu årligen per medium 250,000 tunnor behöfvas utifrån köpas, har det synts Utskottet vådligt att genom nekad Nederlagsfrihet försvåra tillgången i behofvets stund. Hvad Särskildta Utskottets. Betänkande beträffar, tror jag att proposition först borde göras till bifall å Betänkandet i hela dess. vidd, med undantag af dre grunder, sorn äro af financiel beskaffenhet och hvaröfver Bancooch StatsUtskottens slutliga yttranden ännu böra införyäntas. Kanske borde oqk ännu undantagas frågan om Journalen. Jag har hort att den varit i ombrage.
Skygg, ovan att i Linde se annat än prästen, blickade Matilda dit fram — så starkt och smidigt han rörde sig. Hon rodnade, hvarför var ej lätt att utgrunda, hon kände sig förtretad, olycklig, försatt i en falsk ställning, önskade att hon kunde försvinna. I detsamma vek fru Linde af på en tvärgata. — Nej, nej — hon nickade bestämdt till svar på en rörelse af Matilda. Jag har inte tid längre, men mister Linde hjälper naturligtvis hem er med alla paketen. När Matilda upphann de andra och såg Lindes ansikte flamma till och hans min ett ögonblick uttrycka förlägenhet, stack en retlig blygsel upp i henne, som hade hon blifvit förolämpad. Men därute på den sollysta, skarpklara prärien böljade underligt jubel fram ur hvarje grässtrå och fyllde luften med lifsvarma aningar, oroliga, obestämda förnimmelser — de snuddade än vid ett, än vid ett annat — spände ut sig, famnade hela rymden Bredvid henne på vägen, litet lägre än trottoaren, gick pastorn, och i det genomträngande ljuset blefvo hans ögon till hvasst stål, och i den skälfvande glädjen öfver hans skarpa drag låg något spändt, nästan bristande. Han såg icke på någon, blott framför sig, långt bort där himlen dyker ned bakom gröna marker, och hans rodnad fördjupades ända till brännande dunkel. Stod tiden stilla? Minuterna, rösterna, hela det flacka landskapet — öfverallt låg något så ovärkligt. Matildas hud kändes stickande het, hon undrade stilla i en undran utan tankar: om hon skulle falla ned nu plötsligt — död — till jorden, om lifvets fördämningar skulle brista kanske öfver hennes hufvud, och de kokande vågorna störta in, taga henne på silkesmjuka armar, armar af salig, salig trygghet, vagga fram henne någonstädes — ut — långt ut, utom världarnas gränser Om hon fölle död ner nu, nu Och det var som om ingenting mindre än detta kunde ske. Men hon gick långsamt, litet ostadigt, framåt i den blå, gungande luften, de gingo alla långsamt fram på den smala bron, och pastor Linde talade oafbrutet, och orden hörde alls icke dit, de trampade på med tunga fötter och jagade undan den hemlighetsfulla glädjen.
Jag ämnar således icke ingå i några af de detaljer, som man bär till motarbetande af mina motioner framställt; men i afseende pä Hr von HartmansdorfFs bestridande af remiss å de 3:ne sista motionerna, får jag dock erinra, att dervid förekommer en väsendtlig åtskilnad emellan de i första bland dessa motioner och den sista, hvilken blott innehåller ett förslag till instruetion för ett af R. Strs egna verk, nemi. Riksg:s-contoret. För öfrigt har Frih. Sprengtporten riktigt uppfattat min mening, och jag hade trott, att de öfrige talarne icke bort misstaga sig derom, och ej heller förbise den omständigheten, att mitt förslag utgår från min enskilda öfvertygelse, att Svenska folkets rätt att sig beskatta är så urgammal, att den ej bör sättas i fråga, utan är grundad på en häfd, som ej är mindre gällande, om den också under 3o urs tid blifvit förbisedd. Underrättad att denna rättighet ansågs kunna sättas i fråga, har jag ansett det vara mitt åliggande att, vid frambärandet af mina motioner, äfven framlägga de säkerhetsmått, som borde vidtagas, för att förekomma uppbärandet af en högre beskattning, än Ständerne utsatt. Det är endast i sådant ändamål jag framställt förslagen, och jag föreställer mig, att de skola Elifva vederbörl. behandlade af StatsUtsk., hvarefter jag först anser tiden vara inne för mig att närmare inlåta mig i hufvudsaken. Hr Frih. o. Landtm, anhöll, att B. o. Ad. måtte erinra sig, att han, kort före propostn om remiss, frågat om Ståndet ansåg öfverläggningen fulländad, hvarpå ja blifvit svaradt, och att således ingen öfverläggning rörrde sjelfva saken, vidare borde äga rum. Hr Lagerhjelm:
Jag kallar institutionen olämplig, dels derföre att sjelfva utnämningssältet lemnar rum för mycken mannamån och för öfvervägande inflytande från statskyrkans sida, och dels derföre att, tili följd af ett sådant alltför stort konsistorielt eller presterligt inflytande, icke blott undervisningssättet vid, utan äfven inspektionssältet öfver folkskolan nödvändigt måste taga en ensidig rigtning, som ingalunda kan lända folkupplysningen til! någon större båtnad eller, såsom sig bör, utveckla alla folkskolans resurser. Jag kallar åter institutionen ofullständig, enär skolinspektionen, som nog i och för sig kräfver sin man, icke utgör en särskild befattning, utan gemenligen är förenad med en annan, vanligen preslerlig, tjenst i Staten. Mig vill det dock synas som skulle denna välgrundade institution aldrig komma att uppfylla sin bestämmelse, förrän den befinner sig på fast och egen botten, och detta kan blott ske sedan folkskole-inspektionen blifvit förvandlad till en särskild tjenstebefattning. På grund af dessa anförda skäl och lyckligtvis genom landstingens införande, en statsinstitution numera förefinnes, åt hvilken man lämpligen och med full trygghet kan öfverlemna skolinspektörernas tillsättning, föreslår jag följande: Inom hvarje af de mindre stiften bör finnas en och inom de större två folkskole-inspektörer, hvilka tillsättas sålunda, att landstingets ledamöter genom enkel röstpluralilet upprätta ett förslag å Irenne för insigt i skolväsendet välkände män, af hvilka Departements-chefen för Ecklesiastikärendena utnämner en eller två till inspektörer i det stift, hvarom fråga är. Inspektörsbefallningen må äfven kunna sökas genom derom gjord skriftlig anmälan hos landstinget, som dervid pröfvar, huruvida den sökande må anses kunna uppföras på förslaget eller ej. Folkskole-inspektören, som icke får vara anställd i någon annan Statens tjenst, undfår förordnande för hvarje gång på högst fem år och åtnjuter i årlig lön 5,000 R:dr R.mt, jemte 1,000 R:dr för resekostnader. Pröfvar landstinget af lörekomne anledningar rättvist att, efter fem års förlopp, inspektörerna från sin Motioner i BondeStåndet 1862.
RiddarhusOrdningen, dels ock i grund af Högloflige Ridderskapets och Adelns under den 29 sistlidne Januarii meddeldte remiss å Riddarhus* Directionens vid denna Riksdag afgifne RiksdagsBerättelse, företagit sig och jemväl fulländat granskningen så väl af Riddarhus Directionens förda Protocoller för den tid, som förflutit sedan sista Riksdag, som ock af de sista 5 årens afslutade Hufvudböcker öfver RiddarhusCassan och Adeliga CadettScholae-fonden, jemte alla öfrige under Directionens förvaltning ställde Cassör och Medel, samt Utskottet till pröfning förehaft de särskildta ämnen och hemställanden, som i omförmäldte Berättelse förekomma; får Utskottet nu öfver detta allt till Högloflige Ridderskapet och Adeln aflemna sitt vördsamma Utlåtande, dervid Utskottet, i afseende på uppställningen, skall följa den ordning, som 5 Directionens Berättelse n8 Den II Augusti e, m* blifvit iakttagen, helst de, flere anmälanden, sorn, i densamma innefattas, antingen i och för sig sjelfva, äro af den beskaffenhet, att de fordra ett; särskilt yttrande, eller ock gifva en lämplig anledning, , uR i en mera systematisk ordning, genom likartade ämnens sammanförande, framlägga de omständigheter, hvilka vid Protocollernes läsning ådragit sig Utskottets uppmärksamhet. & U Uti denna §, har R i dd arhu s U i re c tio n en. anmält den tillväxt, sorn ej mindre RiddarhusGas» san, än Adeliga Cadett'-Schplae-Fo.uden vunnit under d,e sista 5 åren, utgörande för den förra, 7.215 Riksdaler g skill ingar „ 4 runstycken, och för den sednare, 1.0,856 R:dy 24 sk. 8 rtst.
För henne tömmer han till och med den för en stridsman bäskaste drycken, skammens och den låtsade feghetens, och fast denna kärlek till hans herres och väns maka är dubbelt brottslig, har den i sin oändlighet, förädlande hela hans varelse, sin inre sanktion. Kärlekslidelsen nådde så en idealisation, i hvilken provençalska och på celtisk botten utvecklade, om ock ej födda, motiv förenades, och de purpurröda och svarta segel hissades, med hvilka den obetvingliga lidelsens hjältinnor, Isolde och Guinevere färdas genom världslitteraturen. Frågar man om dessa diktade framställningar stodo i någon relation till lifvet, vidrör man det så diskuterade spörsmålet om medeltidens kärlekshof och deras af damer bestående domstolar. Hvem har icke hört talas om dessa lysande församlingar, i hvilka slottsfrun, omgifven af sköna tärnor, ej blott diskuterade spetsfundiga och uttänkta kärleksdilemmor, men äfven fällde verkliga domar öfver älskande, som i tvistemål vädjat till hennes utslag? Efter att länge figurerat i dikter och novellistik om medeltiden, har denna föreställning om hemliga kärlekstribunal i vårt århundrade råkat i stor misskredit. Dels visade sig den historiker från 1500-talet, Jehan de Nostredame, som varit grundkällan för uppgifterna i frågan, vara en långt mer uppfinningsrik än tillförlitlig skriftställare, dels fann man lätt, att den prosadikt från medeltidens slut »De femtioen Kärleksdomarne» af Martial d’Auvergne, i hvilken man trott sig finna en genklang af de gamla sederna, var ett rent litterärt skämt. Där finner man t. ex. ett erotiskt käromål af följande art. En dam har på grund af sin tillbedjares hot om själfmord gifvit honom sin gunst, men stämmer honom nu, därför att han skrutit öfver att hafva eröfrat henne, och hon yrkar nu, att han skall göra afbön som botgörare i bara skjortan med ett fyrapunds vaxljus i handen och dessutom betala penningeböter.
– Fabriken var försäkrad i Skandia för 150,000 kronor, lager och inventarier i Svea för 100,000 kronor, boningshuset i Städernas allmänna bolag för 50,000 kronor och lösegendomen i samma bolag för 25,000 kronor. – Blef boningshuset oskadadt? – Ja. Smidesarbetaren Adolf Strömberg, en gammal försupen karl, visste ingenting rörande eldens utbrott. Då han stängt fabriken utan att varsnat något misstänkt, hade han gått till krogen och tagit sig ett bastant rus. De först anlända personerna gåfvo enstämmiga vittnesmål om eldens spridning. De tre arbetare, som sist gått från sitt arbete i fabriken, intygade riktigheten af att läder glödgats samt höllo troligt, att elden kunnat uppkomma derigenom. I gården boende personer hade föga vigtiga upplysningar att lemna. Försäkringsbolagens agenter framstälde slutligen några frågor, af hvilkas svar framgick: att rörelsen var ganska omfattande och sysselsatte 200 arbetare; att det inneliggande lagrets storlek ej kunde bestämmas, men att det vid senaste inventeringen representerat ett värde af 107,000 kronor tillsammans med inventarierna, samt att egarens affärsställning ansågs ganska god, vid sista bokslutet hade tillgångarne varit sammanlagdt 298,063 kronor 58 öre och skulderna 187,443 kronor 96 öre. Dermed var förhöret afslutadt. Hvem som gjort de mesta anteckningarna under förhöret, de båda referenterna eller Fridolf Hammar blefve nog svårt att afgöra. En sak är dock säker, nemligen att den sistnämnde så ordagrannt nedskrifvit samtliga svaren, att han ej behöfde komplettera dem med platstidningarnas referat. Efter förhöret. Voro polismästaren och brandförsäkringsbolagens agenter tillfredsstälda med de upplysningar, som lemnats vid förhöret, så var detta långt ifrån förhållandet med Fridolf Hammar. Han fann flera betänkliga luckor i berättelsen om branden och beslöt att litet närmare undersöka saken, ehuru han ej hade eller kunde hafva det ringaste intresse häraf. Men förhöret hade pågått så länge, att det var försent att hinna resa med middagståget, hvarför han på något sätt måste fördrifva tiden till nästa tåg.
Talenten är förargelseväckande; snillet är stötande; människor tåla icke vid, att man ber dem beundra något, som de själfva omöjligt kunna åstadkomma. De blifva som björnar, hvilka försöka att klättra uppför en glatt stång — de se ett stort namn öfver sig — ett frestande sockerstycke, som de gärna skulle vilja rycka åt sig och sluka — och, när de misslyckas i sina klumpiga bemödanden, krypa de ihop därnere på marken, snegla uppåt med lömska blickar och brumma väldeliga. » » I själfva verket finns det ingenting att skrifva om. Allt hvad som är att säga, har blifvit sagdt. Trubadurernas dagar äro förbi, man kan icke stränga sin harpa för att lofsjunga kärleken inför män och kvinnor, hvilkas härskande passion är vinningslystnad. Och dock har jag understundom tänkt, att lifvet skulle vara ändå sorgligare än det är, om skaldernas röster alldeles tystnat, och jag önskar, ja, jag önskar innerligt, att det stode i rnin makt att brännmärka denna kalla, känslolösa tidsålders fagra anlete, att därpå med den lefvande eld, som kallas rykte, inrista min namnteckning. » Marie Corelli räknar bland mängden af beundrare och beundrarinnor ett stort antal af Europas mest kända personligheter. Att författarinnan till » Thelma » slagit an på en så känslig natur som Margheritas af Italien är väl ej så underligt, men att hennes egen kalla, behärskade drottning är en ifrig läsarinna af hennes arbeten, torde kunna noteras såsom något särdeles märkligt. I sitt luxuöst inredda hus vid Longridge Road, Earl ' s Court, South Kensington, bevarar nämligen vår författarinna inom glas och ram ett telegram från Balmoral, som i sin spartanska korthet lyder: » Drottningen önskar alla Marie Corellis arbeten. » — Af världsberömda litterära storheter är det egentligen endast en, som gifvit henne någon uppmuntran, en, men ett lejon. Det var samma, nu för evigt domnade hand, hvilken skrifvit Idylls of the King, som i ett långt bref lyckönskade sin unga landsmaninna till Ardath.