Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Horns mening innefattade något annat, än att R. o. Ad. skulle såsom sin gemensamma tanka förklara, att det nu ifrågavar. 8 mom. bör utgå, utan att tillika bestämma till hvilket departement grundlagsärender skola höra. Detta bör i enlighet med de föregående besluten bero af Konungen, och således är det icke lämpligt att här göra det af Hr Gr. o. Landtm, gjorda tillägget om grundlagsärenders behandling af Just.ministern. Propos:n bör, efter min tanka, endast lyda derå, att 8mom. skall utgå. Gr. Horn: Endast såsom motiv för min sats yttrade jag, att grundlagsfrågor kunna beredas i Just.departementet, och jag slutade med begäran om den propos., att R. o. Ad. såsom sin gemensamma tanka måtte förklara, att intet HofiCancellers-departement skall finnas. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade såsom sin gemensamma tanka förklara, att intet HofCancellers-deparlement skall finnas. Bifölls. Hr von Hartmansdorff: Jag anser grundlagsärender eller frågor om förändring af grundlagarna böra inför Konungen föredragas af den, hvars departement saken rörer, och af Just.ministern, när saken ej kan anses tillhöra något af de öfriga departementerna. Jag skulle tro, att sedan R. o. Ad. nu i allmänhet bestämt föremålen för de särskilda departementerna, men borttagit det departement, som hittills på grund af bruket haft befattning med föredragning af grundlagsärender, bör någonting härom uttryckas, och jag hemställer således, att R. o. Ad. nu må såsom sin gemensamma tanka förklara,'att grundlagsärender skola föredragas af den departementschef, till hvars departement frågan hörer, men af Just.Statsministern, ifall den icke hörer till något visst departement. Gr. Horn: Jag har för min del ingenting emot Hr v. Hartmansdorffs förslag, blott man undviker att nyttja ultryc - >44 Do ti G C ctobc r e. m. ket Just.Statsministern, emedan det ännu icke ur afgjordt, om någon sådan skall linnas. Frih. Palmstjerna:
Skrifvelse N:o 191. åsyftas, skulla bäst befrämjas genom en sådan förändring i omförmälda stadgande, att hvarje församling, som redan till sitt folkskoleväsendes årliga behof bidragit med åtminstone samma belopp, som den till församlingen förut anslagna andel i personliga skyddsafgiften utgjort, må kunna erhålla bidrag af de nu anvisade löneförhöjningsmedlen, dock i allmänhet icke till högre belopp, än församlingen ytterligare tillskjuter såsom förbättring i lärarens aflöning. Beträffande sjelfva aflöningsbeloppet liar hos Rikets Ständer blifvit föreslaget, att 400 R:dr R:mt, utom husrum och vedbrand, skulle genom allmänt påbud bestämmas såsom det minimum, till hvilket hvarje examinerad folkskolelärares lön borde uppgå; och hafva Rikets Ständer väl icke tilltrott sig att omedelbart vidtaga en sådan åtgärd, men likväl funnit nämnda belopp böra utstakas såsom det mål, hvilket man, vid bestämmande af grunderna för Iblkskolelärarnes aflöning, bör söka uppnå; och hafva Rikets Ständer i sådant afseende ansett, att af ofvanberörda disponibla medel, 156,000 R:dr, ungefär hälften, eller 80,000 R:dr, böra anslås lill förbättring af folkskolelära nies löner. 1 afseende på dispositionen af de medel, hvilka E. K. Majit afsett att användas till uppmuntran för småskolors inrättande, hafva Rikets Ständer ansett det böra vara vederbörande församlingar obetaget ali älven på annat sätt, såsom genom utvidgning af de fasta skolorna eller tillökning i deras antal o. s. v., använda den delaf ifrågavarande tillgångar, hvaraf de kunna komma i åtnjutande. Då vid sistlidna riksdag Rikets Ständer hos E. K. Majit anhöllo om en utvidgning af rättigheten till småskolors stiftande, voro visserligen tillräckliga skäl för handen alt, särskildt, till uppmuntran för denna inrättning, anslå tillgängliga medel.
Af tidehvarfvets stora vittra personligheter står Bellman så godt som ensam med sin naiva, varma, oreflekterade religiositet – hvilkens rötter och karakter man först förstår, när man besinnar, att det är en andlig rörelse af ännu äldre datum än upplysningsfilosofiens, som här danat och format hans känslolif, pietismen, den stora religiösa väckelserörelsen från Frankfurt och Halle. Här kan ej vara platsen att söka belysa denna mäktiga rörelses upprinnelse och dess betydelse för det sekel, i hvilket Bellman lefde. En enda punkt må framhäfvas, hjärtpunkten. Djupast på botten i den oerhörda germanska folkrörelse, som fått namn af reformationen, låg som den mäktigaste af dess drifvande krafter den religiösa subjektiviteten med sin personliga känsla af synd och frälsning, sitt personliga kraf på religiöst samlif med Gud. När Luthers verk på 1600-talet hotade att stelna till en ny katolicism med ny skolastisk dogmatik, talade den på nytt, som den talat från Wittenbergs kyrkoport, talade med reformatorisk, manlig värma i Arndts Sanna kristendom, i Scrivers Själaskatt och i många andra verk af samma anda. Det var också denna religiösa subjektivitet, som innerst fanns hos Spener, när han i Frankfurt på 1640-talet grundade pietismen. Ty hvad ligger bakom alla de maningar till praktisk religiositet och lefvernets helgelse, som genomgå hans Pia desideria, om ej just tanken på individens, församlingsmedlemmens personliga förbund med Gud. – Hvar lekman, skulle varda sin egen själasörjare, religionen skulle ej ligga i sömn veckan om i kalla stentempel men bo och lefva i hemmet samman med dess människor och dess sysslor, alltid med handen på bibelpärmen, genomsyra tillvaron, skapa en pånyttfödelse, följd af den inre sabbat, i hvilken ensam man verkligt känner Guds närvaro. Just denna sida inom pietismen är det också den man utbildade, som fullföljde dess religiösa väckelserörelse, Zinzendorf. En religiös Rousseau, patologiskt lagd som denne, låter han religionen mynna ut i ett hejdlöst, nästan sensuelt känslofråsseri.
Herr Prosten, Lector Fellenius har yttrat den tanka, att en sak, emot hvilken alla tiders erfarenhet, allmän röst och i grund opponerade principer tala, bör med största varsamhet och de försigtigaste mått och steg behandlas, att, ehuru Herr Prosten icke förkastade hela Betänkandet, han likväl ej gillade en oinskränkt frihet och yrkar derföre följande modificationer: I:» Att den summa i silfver, som bör a£ Judar i Banken deponeras, bör efter 30 år hemfalla Statens Cassa. , 2:0 Att de Judiska Handelshus, som idka utrikes handel, väl måge för sina Familier dervid bibehållas, men att, då granlagenheten vid import-handel i en Judes händer deremot ej kunde vara nog sträng, all utrikes handel för öfrigt må i allmänhet för alla Judar framdeles för alltid förbjudas och i synnerhet all Vexelhandel. 3:0 Att dem ej må tillåtas någon slags handel med Guld och Juveler. 4:0 Att en hvar af dem bör förblifva i den Stad och' Ort der han sig bosatt eller sin han del, näring eller handtering idkar, och ingen vara tillåtet, utom Under Marknader, att i Städer och Landsörter med sina varor, eller föregifna yrken kring vandra. För Öfrigt har Herr Lectorn funnit detböra stå dem fritt o< h öppet, att ingå Agtenskap huru helst dem må synas. ' Herr Den 5 Juli. 543 Herr Prosten Thyselius anser den föreslagna tillåtelsen för Judar, att köpa Fastigheter på Ilandet, leda till vådeliga följder, emedan, oberåknadt det -vidriga intryck, hvarmed i synnerhet den enfalldige skulle se en Glass af Medborgare, hvilken å våra Högtidsoch Helgedagar tillät sig sysslor och yrken, som ansågos för otillåtliga, det vöre att befara att Judarnes handel med Luxe articlar skulle gifva smak för ett annu okändt öfverflöd, deras Commerciella och Financiella lynne, vida farligare än de nu så allmänt öfverklagade Wesfgötha Handlandes, undergräfva i synnerhet
Det enda skäl till den för oss förödmjukande omständigheten, att, ehuru Svenskarne i afsende å själsförmögenheter icke stå efter något annat folk, de Svenske civila embetsrnännens bildning tyvärr icke är så grundlig, som de Danskas och Norskas, är just det, att Danmark och Norge hafva universiteter i sina hulvudstäder, der tlieori och praktik alltid oafbrutet kunna gå hand i hand med hvarandra. Man har här mycket talat om dyrheten i hufvudstaden mot t. ex. i Upsala. Hrrme torde dock litet hvar hafva sig bekant med hvilka kostnader det är förenadt att studera vid Upsala universitet, och enligt min erfarenhet äro ej lefnadskostnaderna mycket billigare der än i Stockholm. Hvad Studenternas sedliga lif och nöjen beträffar, tror jag, att det i allmänhet i Upsala och dylika småstäder finnes så föga tillfälle till familjelif och ädlare lörströelser, att många studenter nödgas i stället söka sina nöjen å källare och värdshus. Här har Paris med dess quartier latin ånyo framdragits såsom bevis mot lämpligheten af ett hufvudstads-universitet, men det har ofta blifvit sagdt och kan icke nog ofta upprepas, att Fransmännen icke äro Svenskar, ty så väl i afseende å familjeförhållanden, som i afseende Den 3 Januari. 27 å alla sociala institutioner råder en stor skillnad mellan de båda folken. Vid jemnlörelser måste man välja föremål, som äro jemnförliga, och således nu sammanställa ett hufvudstads-uni versitet hos oss med dem i våra grannländer, t. ex. Danmark och Norge. Enligt de upplysningar, jag har varit i tillfälle att förskaffa mig, är studentlifvet åtminstone i Christiania särdeles sedligt och aktningsvärd!. Ej heller har jag hört, att hvarken Englands eller Norges studenter 1830 eller 1848 deltagit i det politiska lifvets strider, ty der hos folket icke existerar rättmätigt missnöje med lagarne, der behöfver man ej frukta studenterna ; der åter sådant missnöje förefinnes, hvilket Gud ske lof ej är fallet hos oss, der måste man frukta hvarje upplyst person, och således äfven studenterna.
M. afgå, hvarföre jag anhåller att R. o. Ad. måtte i afsrde å denna fråga förena sig om det beslut, som af Borgareoch BondeStrn redan blifvit fattadt. Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos., biföll R. o. Ad. Utskrts uti 24:de punkten momrt litt. c af Utlåtrt Nro 123 framställda och vidhållna förslag. Lades till handlingarne. 7:de punkten. Utskrts yttrande godkändes. 8:de och 9rde punkterna. Lades till handlingarne. 282 Den 19 September f. m. 10:de punkten. Utsk:ts hemställan bifölls. 11 :te punkten. Lades till handlingarne. Utsk:ts hemställanden biföllos 14:de—17:de punkterna. Lades till handlingarne. Utsk:ts första yttrande. Lades till handlingarne. Utsk:ts sednare hemställan. Hr Montgomery: Som R. o. Ad. af Betänk:t torde finna, är här blott fråga om en förändring, som åsyftar ett förtydligande af R. o. Ad:ns förra beslut. Jag hoppas derföre att den nu föreslagna redaktiotisförändriugen måtte antagas. Hr Hjärne hördes häruti instämma. Efter sålunda slutad öfverläggning och uppå framställd propos. , biföll R. o. Ad., med frånträdande af förut fattadt beslut, Utskrts ifrågav:de hemställan. Lades till handlingarne. 21:sta punkten. Hr Montgomery: Då denna fråga förra gången förevar hos R. o. Ad., blef densamma återremitterad på grund af den af de flesta talare yttrade åsigten, att bidrag till den ifrågav:de byggnaden möjligen kunde erhållas på annat sätt, än genom statens mellankomst, t. ex. derigenom alt terminsafgiftcrna förhöjdes, på hvilket sätt stiftens byggnadskassör möjligen kunde komma i tillfälle att sjelfva bekosta utgifterna för läroverkshusen.
M. skulle kunna mot dessa särskildta bränvinsbrännare, eller pressjäslheredare, begagna sitt prerogatif att suspendera rättigheter, derföre att bränvinsförordningen säger: ”bränvinsbränning vare tillåten under 6 månader af året, så framt icke högst vigtiga omständigheter föranleda dess inställande;” så att K. M. icke skulle ega rätt att inställa bränvinsbränning under annan tid än dessa 6 månader. Jag har redan erinrat derom, att det icke är på bränvinsförordningeli, utan på en högre lag, som K. Mits prerogatif att suspendera rättigheter grundar sig. Men jag vill äfven antaga, att bränvinsförordningen innehåller ett förtydligande eller ett fullstäudigande i afseende å denna K. Mils höga rättighet, hvad bränvinsbränning vidkommer. Låtom oss då se till, huruvida oftanämnde förordning gifver anledning tillen sådan tolkning. Man har grundat sitt påstående derpå, att det står i förordningen att bränvinsbränning skall under 6 månader vara tillåten, så framt icke högst Den 15 Juli e. m. 327 vigtiga omständigheter föranleda dess inställande. Jag har genomgått bränvinsförorduingarne alltsedan 1S30 och funnit, ali i de förordningar, sora. föregiugo 1836 års förordning, hvilken inskränkte bränningstiden från helt till halft år, begagnades samma ordalag med iakttagande af berörde skillnad, eller: ”bränvinsbränning vare tillåten hela året, så framt icke högst vigtiga omständigheter föranleda dess inställande.” Då tiden inskränktes från ett helt år till 6 månader och den gamla förordningens stadgande i enlighet dermed skulle ändras, så ändrades, på sätt det vanligtvis tillgår, endast det som var aldeles nödvändigt och derföre bibehöllos orden: ”så framt etc.” Vill man nu af denna menlösa orsak draga den slutsats, att K. M:ts rättighet att suspendera bränvinsbränningen skulle vara af sådan natur, att K. M. väl skulle ega att förbjuda bränvinsiillverkning under de 6 månader af året, under hvilka R. St. ansett denna näring böra få utöfvas, men att K.
Det är likväl säkerligen ganska klart för den värde talaren, att mindre sedelvaleurer behöfvas för den allmänna rörelsen? Om nu den allmänna rörelsen icke får privalbankernes sedlar, utan måste skaffa sig Riksbankens sedlar, sä frågar jag: på hvad sätt skall den allmänna rörelsen kunna skalla sig dessa sedlar i landsorterna? Något sätt alt directe från Stockholm förskrifva dem, har icke den mindre rörelsen. Det är naturligt, att, dä det finnes vexelcontor i landsorterna, såsom privalbankerne, så söker äfven allmänheten der dess dagliga rörelscmcdel, eller 2 r:dr. Allmänheten mäste hafva ett större antal sedlar å 2 r:dr, än den skulle baft ä 10 r:dr; för att kunna få dem, måste den således naturligtvis, sä silert en 10 r:drs-sedel kommit ut, skynda sig alt för den få ut 2 r:drs sedlar, som äro dess egentliga rörelsemedel. Genom privalbanks-sedlarnes så hastiga återkomst skulle all vinst för privalbankerne gå förlorad, och desse dessutom blifva tvungne att upprätthålla en bancosedelstock, vida öfversligande den nuvarande, och så stor, att eiK privatbanks rörelse derigenom hiefvc lill det aldrayltersta försvårad. Huruvida delta är ändamålet, del är en annan sak; då må man öppet uttala det. Man gore sig dock förut fullt reda för, huru landet skulle komma att må, om på en gång, likasom genom ett maktspråk, det egentliga rörelsecapilalet, som landet nu äger, ur den dagliga rörelsen bortrycktes, ulan att något annat sattes i stället. Ty att säga, alt Riksbanken skulle öka sin rörelse, är falskt, emedan del är bevisadt, att detta icke kan ske, utan att Riksbanken erhåller en motsvarande metallisk valuta, på hvilken den kan gifva ut ett större belopp sedlar. När nu metallisk valuta icke finnes för de sedlar ens, som redan äro i allmänna rörelsen och som äro alldeles otillräckliga; pä hvad grund kan man dä tro, att Fullmäktige skola våga att släppa ut ännu mera sedlar ur Ranken, för hvilka icke alls någon grundfond finnes?
I första löpningen böra damerna sätta på n:r 2 o c h 10, i andra på 9, 11 o c h 12, samt i tredje på 7 o c h » » Nummer 7! — det är j u ni själf. » » Fröken tycker visst att det är förmätet att våga hysa en så hög tanke o m sig själf, men Daisy är verkligen vid utmärkt g o d kondition för närvarande. Vill icke herrskapet k o m m a o c h se på henne? » » H u nej, det vill jag visst icke! » svarade fru Jenny. » Jag vill gärna se på Daisy, » sade Ida litet blygt. De gingo till inhägnaden, där stallknektarne höllo på att sadla eller motionera sina hästar. Daisy lät höra en kort, glad gnäggning, då hon såg sin herre, o c h k o m emot h o n o m med framsträckt hufvud. Så fick h o n socker o c h strök belåtet sin fina nos mot Idas arm, utan att bekymra sig o m den hvita klädningen. » I dag skola vi segra igen, Daisy! » H a n klappade henne på den smala, glänsande halsen. En signalklocka ljöd. » Se så, nu börjar första löpningen. D å skall jag följa fröken till vagnen, ty där har fröken bästa utsikten. » När de sedan skiljdes åt, räckte Ida h o n o m sin hand. » Tack, fröken! » svarade han och tryckte häftigt hennes hand. » Tack! A u revoir! » Ida följde icke första o c h andra löpningen m e d något vidare intresse, m e n när signalen ljöd att den tredje skulle börja, då reste h o n sig u p p i vagnen m e d bultande hjärta o c h hvarje nerv spänd af uppmärksamhet. Nu starta d e! Där rider han! Så krökte banan, o c h h o n kunde ingenting se under några ögonblick, men lyssnade i stället på de omkringståendes utrop: » Trean är först, nej, sjuan, — nu tar Lady D o d på dem, — det där hindret tog Minoff bra!
M:t i underdånighet anhålla, att, sedan vederbörande blifvit i ämnet hörda och fullständig utredning af dermed samband ägande omständigheter vunnits, E. K. Maj:t måtte, så vida sådant finnes med bandhafvande af vederbörliga kontroller och ulan våda för missbruk kunna till handlas förmån och för beredande af öfrige dermed åsyftade fördelar medgjfvas, i nåder förordna om inrättandet af transit-upplag, i enlighet med följande gjunder derför: att transit-upplaget inskränkes till de platser, som ega eller framdeles erhålla allmän nederlagsrätt; att den stad eller ort, som önskar få begagna transit-upplagsrätten, tillförbindes anskaffa ett brandfritt, och vid skeende besigtning i öfrigt godkändt, samt i närheten af tullkammaren beläget magasin; att transit-varor förvaras ensamt under tullkammarens lås och vård; att, för betäckandet af de derigenom förorsakade kostnader, erlägges den afgift, beräknad för kubikfot af collyns innehåll, som K. M:t för detta ändamål kan finna lämpligt bestämma; och bör denna afgift förnyas för hvarje 3:dje månad sorn en colly blifvcr på transit-upplaget qvarliggande; alt, om godsegare eller dess ombud vill efterse collyns innehåll, densamma genast öfverflyttas på nederlag eller kredit-upplag, samt från transitupplags-magasinct bortföras; dock alt öfverflyIlning från transit-upplag till nederlag eller kredit-upplag ej må ega rum af sådana varor, hvilka icke i allmänhet få på kreditupplag eller på nederlag annorlunda än lill återutförsel uppläggas; alt, om transit-varor anmälas till förtullning, de böra beläggas, utom med stadgad tull, jemväl med inkommande'rekognition; samt alt transit-upplagstiden må bestämmas till högst eli år; hvarefter varorna ovilkorligen böra införtullas eller reexporteras. Rikets Ständer framhärda etc. Stockholm den 15 Juli 1851. 152 Expeditions-U Isko Hets Förslag till und. Skrifvelse, N:o 99 N:o 99.
V i fästa oss mindre vid bröllop — Det blir allt en hop att taga reda på, innan landskapet. Det är solen som fängslar oss, sista veckan af augusti månad, troligen den 2G eller 28. Prins Carl afreste i slutet af förra vecdu kommer så långt. en sol, som bländar och gör en färgblind. — Men du vill ju tala om allting för mig, kan till sin trolofvade i Köpenhamn. Låtom oss villigt erkänna att en sådan sol — eller hur? — Det beror på hvad du menar med allting, målad — hafva vi aldrig förr sett. Taflan är Kungsord till kvinnorna. Vid den stora min älskling. ett mästerstycke. » borgarmiddagen » å staden Trodhjems i dagarne — Jag menar, att du icke skall ha några hemE n » Vårdag i bokskogen », af A. Fritz, är firade 900-års fest höll konung Oscar ett tal till ligheter för mig. också magnifik och förtjänar att tagas närmadamerna, i hvilket han bland annat yttrade: » Hvil— Nå, svara mig, du talar väl om allting? re i kikaren. P. S. Kröyer är erkänd som ken hög och skön plats är icke kvinnan gifven i mänsklighetens historia och för mänsklighetens — Fråga då litet tydligare, så att jag får veta en af Danmarks främsta porträttmålare, och lycka 1 Hvems öga möter vårt, då vi första gången hvad det handlar om. därom bära äfven de vällyckade bilderna af Holskåda ljuset och lifvet? Det är moderns. Mot Sigrid tvekade litet grand. Hon hade väntat ger Drachmann samt af D:r Schandorph vittne. hvem lågar ynglingens öga, när han första gången af sin fästman, att han skulle gifva henne en Julius Paulsen tyckes emellertid täfla med fattar lif vets sköna värde i kärleken? Mot den stormande försäkran om att vara som en öppen älskade kvinnan! På hvem kunna vi först och Kröyer, hvarom porträtten af bryggaren Carl sist lita, hos hvem kunna vi tryggt söka tillit, bok, och hon kände sig litet besviken. I tveksam ton började hon åter efter en stund. Jacobsen och hans hustru tala högt. De tyctröst och stöd, när allt annat synes svikta?
Uti Memorial, ingifvet till Hedervärda Bonde-Ståndet och derifrån till detta Utskott remitteradt, har Riksdagsmannen från Orebro Län Eric Ericsson från Nya Kopparbergs Bergslag andragit, huru som, fastän redan vid 1809 och 1810 årens Riksdag blifvit yrkad och begärd, till förmån för Tackjerns Bergslagerna, en fullkomlig frihet med Tackjerns-tillverkningens försäljning, i detla ärende likväl icke sedermera någon åtgärd blifvit vidtagen; formodande han tiden nu vara inne, då Bergsbruket har skäl hoppas, att det tvång, sorn denna handel är underkastad , måtte för alltid upphöra och Bergsmannen desto mindre böra bindas af urgamla föreskrifter, tillkomne i en tid , då Skråtvång och Privilegier förestafvades vid hvarje Närings-' gren, Ju8 IJen 11 Juli. gren , som dessa, enligt hans tania, grundat sig på de förmåner Bergslagen förut ägt, men hvilka vid 1809 års Riksdag blifvit afskaffade, bestående derutinnan att Bergslagerne vörö dels lindrigt dels alldeles icke roterade , samt att Bergsmans-Siåndet hade sig ensamt förbehållet Bergsmans hem mans besittning. I grund hvaraf och nied åberopande af flera förmenta skadliga följder af den öfverklagade inskränkningen , Riksdag«tnannen yrkar, att en alldeles fri Tackjernsliandel måtte varda tillåten, så att hvem sorn ville kunde äga rätt uppköpa, upplägga och till hvad ställe och ort inom Riket han för sig nyttigt finner afsätta hvad Tackjern han äger, antingen köpt eller tillverkadt , och att , i följd häraf, hvarje Bruksägare må äga en lika obehindrad rättighet, att från hvilken Bergslag eller Masugn sorn heldst med nödigt behof af Tackjern sig förse.
Då förstod Margit till sist att det inte var hon men hennes glädje som haft hygge och kärlek både i hemmet och i byn. Den upptäckten gjorde ont, ja så ont, att solbjörken började försöka förvrida sig till knölbjörk »för att kunna stå vinden emot». I ett var fadern sig lik: han tog Margit till råds vid skogssälj och dylikt. Hans ärlighet var sådan, att han behövde ta råd — och Margit var född med lagboken i sig. »Till tack» började nu Maja att också dela ut lena hugg i hemmet. Margit tycktes aldrig märka dem. Aldrig försvarade hon sig. Hon bara kände huggen som en svidande orättfärdighet! Men läpparna krökte sig vad det led till en båge under bördan att hålla hjärteglittret tillbaka, ty det gjorde hon också! Så fick hon, Margit, vapen i händerna — ett mäktigt — men ett styggt. Hon såg hur fördrängen i boden kysste matmodern utan att bli avsnäst. Den dagen gick Margit omkring med huvudet buret så högt som om hon sett ned på alla — på styvmodern mest. Till sist fann Maja för gott att söka förklara sig. Fördrängen var en elak luns, som hotat husbonden till livet, om matmodern skrikit. Inte kunde väl Margit tro henne, Maja, om ont? Margit, som i vävkammaren satt vid spolrocken, lät hjulet surra — det var svaret. Nu tog Maja till en än mer bevekande ton. »Inte kunde väl Margit tro henne om ont?» Den enda som svarade var rocken, som surrade allt högre. Men Maja ville ha svar — så upprepade hon frågan en gång till. Och nu fick hon svar, ett »ja», som kom så sakta, men så starkt, som om Margit spunnit fram det från sitt väsens innersta lönn. Så häftigt grep Maja fatt i rockhjulet och vred det baklänges, att alla de sköra trådarna sprungo av! Så gick hon skrattande ut. Den handlingen var en spådom, en elak, hämndgirig spådom ... »Baklänges, så alla de sköra trådarna sprungo av!» Från nu var det som om Margit fått kraften tillbaka att vara glad. Hon log mot fadern, när han kom, log, när han gick, och skötte huset som förr under glädje och sång.