Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men själfva handlingen begynner först nio år därefter, då Dante åter en vårdag möter Beatrice, en ung kvinna i »snöhvit dräkt», hälsande honom med »outsäglig blidhet», på ett »så höfviskt och intagande sätt», att han erfor höjden af lycksalighet. Sedan följer, skildrad med förtjusande ungdomlighet, berättelsen om Dantes stämningslif. Berusad lefver han i ensamheten i sin kammare, diktande om Beatrice, och natten blir kärlekens bundsförvant med sällsamma drömmar, hvilka allt från början taga en tragisk färg. Ty den kärlek, som tagit väldet öfver Dante, var icke de hvardagligas med lyckans medelmåttighet, det var de utvaldas och ensammas, för hvilka törnena komma med naturnödvändighet, och för hvilka lidelsen är den förtärande och förädlande Fenix-elden. Med en dyster höghet är det kärleksguden skildras, en kärleksgudom, som icke leker med pilar och koger, men är Dantes skapelse, präglad af hans eget väsens bjudande och sorgsna högtidlighet. I en eldfärgad skrud uppenbarar sig dennes gestalt i drömmen, skräckinjagande som hvar gud, hvilkens bud är en hela lifvet fordrande kallelse, och hvilkens skänk är de utvaldas oändlighet af salighet och sorg, I sina armar bar han den sofvande Beatrice, höljd i skarlakansröd klädnad, och i handen höll han någonting brinnande. »Och jag tyckte att han sade till mig: Se detta är ditt hjärta: Vide cor tuum! Och gudomen väckte den unga kvinnan och tvang henne trots hennes bäfvande motstånd att äta upp det brinnande hjärtat. Men »sedan dröjde det icke länge, innan hans egen glädtighet förbyttes i bitter gråt. Under tårar omfattade han henne med sina armar, och förde henne, som jag tyckte, upp mot himmelen. Men min dröms ångest blef så svår, att min svaga slummer ej kunde uthärda den. Jag for upp och vaknade.»
Cederström nyss nämnt, men deraf följer icke den conelussion, hvartill Frih. Cederström kommit. När säterirå- och rörssamt insockne-frälsehemman komma i andra händer än R. o. Ad:s, så beror det på dess egare, att medgifva sin jords betungande med hvad besvär eller hvad pålagor som helst, och den §, jag åberopat, angår alldeles icke den frågan utan den angår endast R. o. Ad. tillhörige säterirå- och rörssamt insockne-frälsehemman och genom 1809 års beslut är alldeles icke pä något sätt ändrad den § i 1723 års adliga privilegier, som i detta afseende finnes och sorn således, i min tanka, ännu är gällande. För att förändra en § i privilegierne fordras ett formligt beslut. Ett sådant beslut har icke någonsin tillkommit, och det är på denna grund, och då R. o. Ad. redan fattat sitt beslut i denna fråga, som jag anser att följderna af detta beslut måste göra sig gällande. Frih. Cederström: Det är mer än beklagligt, att R. o. Ad. år 1848 vill försöka att återgå ifrån hvad R. o. Ad. beslutade år 1809, i afseende pä concessioner i privilegierne. Dessa concessioner, mine Hrr, skedde icke utan vilkor. R. o. Ad. föreläde de öfriga Stånden de vilkor hvarunder de ville göra consessionerne och derigenom fick Ståndet rättigheter, som privilegierne icke gåfvo, och de andra Stånden fingo rättigheter, som icke heller de hade. Det ömsesidiga, som i premissen af dessa concessioner är gifvet, är att icke de personliga rättigheterne inför lagen skulle blifva olika för olika personer inom riket. Det står qvar sedan det en gång af R. o. Ad. blifvit gjordt, och lärer icke kunna häfvas genom några försök att återgå till hvad som fordom varit. På samma sätt kunde man också vilja återgå der - Den 28 Juni f. m. 267 lill att ofrälse man icke får besitta frälse jord, men det låter sig icke göra.
Resolutioner, bvai ibland ett Kongl. Bref af den 13 Januari 1587, blifvit Norrforss byamän till nyttjande upplåtet emot viss til! kronan utgående stadga, dock utan att en sådan förmon varit dem ovillkorligen och för everlderliga lider förbehållen; och har för öfrigt samma fiske under olika tider varit dels för Expt dilions-U i skottets Förslag till und. Skrifvelset N.o iSS. kronans läkning begagnadt, dels åt enskilde personer på behaglig tid 6fverlemnadt, dels under frälserätt upplåtet och dels slutligen, efter föregången auction, utarrenderadt; — och ehuru, vid sådant förhållande, laxfisket icke kan vara taget i beräkning vid bestämmandet af den Norrforss by åsatta skatt, måste likväl förlusten af rättigheten lill fiskets begagnande för byamännen derstädes i väsendtlig mon försvåra utgörandet af de utskylder och onera, hvilka på deras af svag beskaffenhet varande hemman belöpa, hvarförutan någon anledning icke förekommer alt förmoda, det bemälde byamän, genom uragtlåtet fullgörande af föreskrifna villkor, förverkat dea i äldre tider dem lemnade tillåtelse att nyttja meranämnde fiske.
Maj:ts Befallningshafvande det för säkert kunna antagas, att om kungsgården biefve genom ny auktion utbjuden på arrende midfasta)) 1862, arrendeafgiften skulle blifva väsendtligen uppstegrad utöfver den nuvarande, som ansetts billig, och äfven utöfver hvad Hushålls-fiireningen nu erbjudit; men då Landshöfdingen i Malmöhus län borde kunna anse sig belåten med hvad nämnde förening föreslagit och kungsgårdens afträdande skulle ske för befordrande af en för hela södra Sverige och synnerligen Skåne så vigtig fråga, som ett högre Landtbruks-läroverks inrättande, borde icke heller, enligt Läns-styrelsens åsigt, från indelnings-innehafvarens sida hinder läggas för förslagets bringaude till verkställighet, hvarföre Kongl. Maj:ls Befallningshafvande i underdånighet tillstyrkt: l:o att Kongl Brefvet den 14 Juni 1831, rör? e utarreudering af Alnarps kungsgård, måtte till kraft och verkan upphäfvas.
Har beväringsskyldig, hvilken, efter hvad särskildt är förordnadt, det ålegat att sjelf till mönstring medhafva sitt prestbetyg, sådant försummat och till följd deraf icke kunnat inmönstras, vare lag samma. Mom. 2. Om beväringsskyldig åter bevistat första årets, men undanhållit sig ifrån andra årets öfningsmöte, skall han till påföljande års andra klass förflyttas samt i allmänna beväringen qvarstå under tre år efter det, då han andra gången fullgör sin vapenöfnings-skyldighet. Mom. 5. För dem, hvilka af sådan anledning erhålla en utsträckt beväringsålder, upphör densamma med slutet af det år, under hvilket de inträda i femte klassen; dock må de ej längre än till uppnådd ålder af 40 år i beväringspligten qvarstå, äfven om de först under det 36 året eller sednare inmönstras och vapenöfvas. Sammansatta Stats-, Lagsamt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:s Betänkande N:o 7. 3 § 5- För beväringsskyldig, hvilken, på sätt i 27 § förmäles, såsom bevärings-elit åtager sig längre tjenstgörings—skyldighet än honom, såsom beväringsskyldig, eljest ålegat, gälle, med afseende å densammas upphörande, det aftal,som derom blifvit med honom uppgjordt. § 6. Vill egare af båtsmans-, ryttareeller ständigt knektehåll, som är till utskrifning förbunden, sjelf utgå för ledigt rusthållsnummer eller ledig rote, hvari han deltager, och har han sig dertill anmält, samt bevisligen antagen blifvit, vare honom ovilkorligen förbehållet att, i likhet med beväringsmanskapet, afgå från krigstjensten vid slutet af det år, med hvilket hans beväringspligt skulle tilländagå; om ej annorlunda med delegarne i rusthållet eller roten är öfverenskommet. Om befrielse från beväringspligten eller från vapenöfningar i fredstid. § 7. Morn. 1.
Härvid hade utskottet, efter pröfning af alla för handen varande förhållanden, ansett jernvägsanläggningen emellan Korsnäs och Westmanland vara nyttig för bruksoch handels-industrien, men anläggningen af en jernväg mellan Falun och Insjön deremot i sina verkningar mera direkt välgörande för öfre Dalarnes stora och fattiga befolkning. Då äfven i betraktande toges, att våglängden från Westmanlands-gränsen till Korsnäs utgjorde omkring 7A mil, men ifrån Falun till Insjön endast omkring 3t mil; oell då således anslag lättare borde kunna vinnas för den kortare vägen, än för den längre, ansåge utskottet sig för sin del böra föredraga jernvägsanläggningen från Falun till Insjön framför den från Korsnäs till Westmanland. Eli sammanfattning af utskottets åsigt om blifvande jernvägars ändamålsenligaste sträckning inom Dalarne vore således följande: i första rummet: en jernväg från Westmanlands-gränsen förbi Avesta och Hedemora genom Stora Tuna till Siljans vattensystem; i andra rummet: en utsträckning af Gefle-Dala jernväg från Falun till samma vattensystem; och i tredje rummet: en jernväg från Westmanlands-gränsen förbi Avesta och Hedemora till Korsnäs. Länsstyrelsen i Falun hade äfven ansett sig böra tillkännagifva sina åsigter uti ett den 9 Februari 1859 till undersöknings-kommittéen afgifvet yttrande, hvilket är särdeles sakrikt och upplysande för frågans utredning. Af detta utlåtande torde nu till en början böra anföras den del, som afhandlar frågan om de jernvägssträckningar, hvilka, enligt länsstyrelsens förmenande, vore för orten behöfliga. I afseende derå anföres, att genom Gefle-Dala jernvägs anläggningvore en stor fördel beredd åt länet. På denna väg kunde, efter nödiga upprensningar i såväl Ostersom Vester-Dalelfven, trävaror flottas från ej mindre Österän Vester-Dalarne till sjön Runns strand invid Korsnäs, för att derifrån på jernvägen afgå till närmaste stapelstad, Gefle. Likaså hade flere jernverk inom Öster-Dalarne, Kopparbergs och Näsgårds fögderier derigenom fått en lättare transport till Gefle.
Det plågade henne också att se moderns beundrande blickar, då hon stod där klädd i en dräkt, så nätt och prydlig, att Fanny Borg knappast hade en vackrare. » Adjö, » sade hon blott, och slängde på sig kappan; som hade det gällt lifvet. Hon fick hjelpa sig själf ändå! » Adjö » kom det ännu en gång, med gråten i halsen, så rusade hon utför trappan. » Hvad kom det åt barnet? » tänkte fru " Werner, där hon stod kvar. Sigrid hade ej kysst henne, som hon brukade. Det kändes så tungt och bittert. Fru Werner gifte sig sent, och hennes ungdom hade varit sträfsam och glädjelös, därför njöt hon dubbelt af den lycka en makes kärlek och omvårdnad beredde henne. Han var ämbetsman och inkomsterna tillräckliga att föra ett enkelt, behagligt lif; men då han dog, året efter Sigrids födelse, funnos för enkan inga andra tillgångar än en årlig pension på trehundra kronor, och hade » faster Karin », den aflidnes syster, ej räckt en hjälpande hand då och då, vete Gud, hur det gått. Fru Werner, som var en skicklig brodös och flitigt använd, förtjänade visserligen ej så litet på sina arbeten — fanor, kyrkoprydnader, utstyrslar oeh hvad som erbjöds henne; men det förslog s-å litet, helst då Sigrid växte upp och arbetskraften blef mindre och mindre. Fru Werner älskade sitt barn, som en ensam moder oftast älskar. Älskade det som mannens testamente, som minnet af den enda lyckliga tid hon genomlefvat och som allt hon hade kvar att lefva för. För henne arbetade hon, för henne hoppades hon, för hennes skull drömde hon om en framtid. Hon skötte henne från första stunden, passade henne natt och dag, gick så att säga upp i henne, och Sigrid hade blifvit så van att taga, utan att gifva, att hon aldrig tänkte på, att det kunde vara annorlunda. Hon var alltid väl klädd, medan modern gick i lappade, förslitna klädesplagg, och åt henne sparades hvarje glädje, hvarje njutning, hvarje nöje, liksom hvarje läckerbit.
Skillnaden mellan dessa båda fÖrsäljningsrättigheter kan, såsom han föreslagit, pä ett verksamt sätt åstadkommas genom bestämmandet af kanntalet, och jag skulle tro, att, om man bestämmer kanntalet för den ena rättigheten högre "än för den andra, kommer man, såsom Hr Braunerhjelm sagt, just till det resultat, att skatten för den ena blifver högre än för den andra. Icke synes det mig — såsom en talare yttrat — ligga i sakens natur, att minuteraren får sälja mera än krögaren. Jag skulle tro, att förhållandet är tvertom, ty på landet åtminstone får utminuteraren sälja ganska obetydligt i jemförelse med krögaren, ty de trafikerande äro på landet de betydligaste afnämare af bränvin. — Må man gerna försöka att lagstifta på det sätt Utsk. föreslagit; jag vill icke lägga mig deremot, men jag har uttalat mina tvifvelsmål om verkan af en sådan lagstiftning och tiden skall utvisa om hvad jag yttrat kommer att gå uti fullbordan. Hr von Hartmansdorff: Den väsendtligaste anmärkn., som gjorts vid denna §, är alt försäljningsskatten, 16 sk. b:ko k:n, är för hög. Jag får då fästa upmärksamhet deruppå, att jemlikt Utsk:s tanka, och enligt hvad jag tror aldrig kan vederläggas, är varans fördyrande det säkraste medlet alt förekomma dryckenskap. Detta fördyrande skall åstadkommas genom beskattning både å bränvins försäljning och tillverkning. Det är icke nog att beskatta tillverkningen, ty det kan hända att man insmyger bränvin utifrån, särdeles sedan alla förbud äro borttagne. Om frihandels-grundsatsen gör sig gällande, i afseende på bränvin, så förmodar jag, att tullen derå blifver ganska lindrig samt att Norrmän, Danskar och Preussare skola hit sända bränvin samt undersälja oss. Inträffar detta: sa blifver följden att, derest icke en serskild och dryg skatt är pålagd försäljningen, varder supen icke dyr, och dryekenskapen fortfar. Detta är ett skäl, Isom 104 Den 8 Augusat i. svårligen kan vederläggas.
Ad. nu återremitterat frågan om bevillning å embetsmännens löner, anser jag rättvisan fordra, att Utsk. får tillfälle att tillse, om icke en nedsättning kan ega rum i bevilli ningen på rörelse, näring och fast egendom. Jag vill visserligen medgifva, att på sätt några ledamöter yttrat, man kanske icke har hopp, att få serdeles tillförlitliga upgifter, i fall nedsättning i bevillning å rörelse sker från 5 till 3 proc.; men för denna åsigt har jag ett hell annat skäl, nemi. att äfven 3 proc. är för mycket och vida mera än hvad man i England tilltrott sig taga af näringsidkare. Jag har föreslagit 1 proc., och då detta i sjelfva verket är en billig afgift, är jag öfvertygad, att man af rättskänslan och opinionen tvingas till rigtiga upgifter. Jag anser punkten böra återremitteras, på det att Utsk. må kunna ånyo' tillse, i hvad mån bevillningen må kunna nedsättas. I afseende på bevillningen för handel och rörelse harten annan talare här yttrat, att fråga icke blifvit väckt om nedsättning i bevillningen å fast egendom. Jag får fästa hans npmärksamhet derpå, att han förbisett den af Riksdagsmannen Lar*N Larsson väckta motion, oberäknadt min motion om nedsättning i v, allmänhet af bevillningen och jemväl å fastighet. Afven i denna del hade Utsk. bort tillstyrka bifall å min motion, och derföre yrkar jag återremiss. Om verkliga värdet skall upgifvas måste bevillnings-proc:n nödvändigt nedsättas till 1 proc. Eljest åstadkommes på många ställen en skatteförhöjning för jordbrukare, , och en sådan skulle jag icke vilja vara med om. Kontrollerna \ komma vi lill uti 68 §:n Bevillms-förordn. Jag ernar påyrka sådana, dock icke annorlunda än i sammanhang med en lägre proc. Jag tager mig friheten ytterligare fästa upmärksamheten på en omständighet, som jag först endast i förbigående omnämt. Jag sade nemi. att det är af vigt, att man under lugna tider inför en annan grund för beskattningen, på hvilken man i beliofvets stund kan bygga.
Då, hvad först angår det belopp af Bankens vinst, som skall till Riksgälds-kontoret aflemnas, Preste-, Borgareoch Bonde-stånden bestämt berörde belopp till 500,000 R:dr R:mt årligen ; så utgör detta, i följd af tre Riks-slånds sammanstämmande mening. Rikets Ständers beslut; och skall Utskottet icke underlåta att i dess afgifvande förslag till reglering af Bankens laneoch kreditiv-rörelse yttra sig i fråga om användande af den del af vinsten, som blifvit Banken förbehållen. Beträffande åter tiden för vinstmedlens allemnande till Riksgälds-kontoret; så, enär Presteoch Borgare-stånden förordnat, alt levereringen borde, i enlighet med Utskottets förslag, verkställas vid slutet af åren 1857, 1858 och 1859, samt Ridderskapel Bunko-Utskottets Utlåtande N:o £5. 3 och Adeln jemväl anlagit denna tidsbestämning för aflemnandet af den utaf bemälda Riks-slånd beslutade högre summan, 1,000,000 R:dr R:mt, anser Utskottet det vara, genom tre Riks-stånds sammanstämmande beslut, afgjordt att aflemnandet skall ske vid slutet af hvarldera äret 1857, 1858 och 1859. Stockholm den 9 Mars 1857. Ank. lili Exp.-Utsk. den 28 Mars 1857, kl. 2 e. m. Utlåtande, i anledning aj väckt förslag om försäljning af Bankens Pappersbruk Tumba. Uti en iios Höglofl. Ridderskapet och Adeln väckt och till Utskottet remitterad motion har Herr Friherre Raab. Carl Adam, föreslagit försäljning af det Rikets Ständers Rank tillhöriga Pappersbruk Tumba.
Med undantag af bergslagstrakterne eller Norbergs och Skinskattebergs härader producerar det öfriga länet hästar och boskapskreatur till eget behof och i en del socknar till någon försäljning. Med ladugårdsprodukter af kött, fläsk, ost och smör är ungefär enahanda förhållande, ehuru likväl tillgången derpå numera betydligt ökats, så att icke ringa qvantiteter ost och smör afyttras på Stockholm från egendomar vid Målarens strand. Kopparbergs Län. Spannmål afyttras inom detta län numera alltid från Kopparbergs, Aspeboda, Thorsångs, Stora Tuna, Gustafs, Stora Skedvi, Wika, Hedemora och Folkärna socknar samt behöfver i allmänhet ej införas till Sundborns, Grytnäs, Säters och Husby socknar. Hela det öfriga länet köper i vanliga år mer oller mindre, om också en och annan 21 sockendel möjligen producerar tillräckligt för behofvet, som dock i Dalarne iner än annorstädes varierar i mån af tillgången. Ofverskottet i de förstnämda socknarne afyttras helt och hållet inom orten, och återstoden af behofvet tillföres provinsen från Helsingland, Gefle, Upland, Westmanland samt Wermland, äfven någon gång från Westergötland. Odlingen fortgår äfven inom detta län, ehuru ännu icke i samma mån som lägenheter dertill finnas, i brist af förlager till mera omfattande företag. De större odlingslägenheterna äro uppgifna till en vidd af 15,000 tunnland, men utgöra sannolikt en vida större areal. Då genom bättre kommunikationer från provinsens medelpunkt dess öfverflödsprodukter erhålla en lättare afsättning och högre värde, kommer sannolikt äfven odlingsarbetet att härstädes betydligt utvidga jordbruket. Hästar införas från Norge, Helsingland och Jemtland till alla delar af länet utom Nedan-Siljans och Näsgårds fögderier, hvarest afveln motsvarar behofvet. Boskapskreatur uppfödas till erforderligt antal inom alla socknarne, men föga till afsalu. Från Ofvan-Siljans, Yester-Dalarnes och Kopparbergs fögderier afyttras dock ett mindre antal årligen. Af ladugårdsprodukter försäljes smör från alla länets socknar, utom Grangärde, Norrbärke och Söderbärke.
Ar Frih:ns afsigt sådan, så kan jag ej annat än deruti med honom i allo instämma. När förhållanden, som i sig sjelfve äro lika och stå i sammanhang med hvarandra, likväl finnas åtskilda, så bör man söka i det fallet jemka det som är lätt att förena och ej göra undantag, der sådana ej ulan svårigheter kunna äga runi. Det fordras icke iner än ett penndrag af Ständerne och en namnteckning af Konungen alt förvandla calenderheräkningen till eli är, sorn börjar med Maj och slutar med April månad. Deremot kau ej ulan de största olägenheter förändring ske i tider för räuleperscdlarnes inleverering oell förvandling i penningar, hvarföre, om liden för räkenskapers alslulande rättas derefter, denna räkenskap blir en sanning, sä att man deraf ser hvad sorn under detta räkenskapsår verkligen influtit. För dem af Ståndets ledamöter, som minnas den tvist som i detta hänseende fördes mellan 2:ne ledemöter af Statscont., nemi. Statscommissarien Widegren och den utmärkte Presidenten Wirsen, som ställde beräkningen efter verkligheten, så befiunes detta förslag endast vara ett supplement lill nämnde uppställning, nemi. alt göra räkenskaperna lill en fullständig sanning af verkliga förhållandet. Nu, när man ser rikshufvudboken för 1843, så 408 Den 20 November e. m. finnér man, att alla inkomster icke influtit det året, och sådant förvillar ögat, hvaremot della ej klefve händelsen, om året räknades från Maj till slutet af April, hvarföre jag instämmer med Frih. Cederström. IIr von Hartmansdorff: Då jag yttrade, att det rin gare hör rälla sig efter det hufvudsakligare, så menade jag icke summornas belopp, utan jag afsåg, att sorn statsregleringen uppgöres och rikshufvudboken afslutas för calenderår, så böra äfven de räkenskaper, hvilka den sednare omfattar, rättas derefter. Men då vi tala om bokslut, så vill jag nämna luiru dermed tillgår i ett annat land, det stora och folkrika Frankrike.
Indelt Cavallerie-Regemente, Han i Nåder täckes förändra de nuvarande ExercitieSqadronerne, till stående ExercitieDepoter för sådane Regementer, och dessas Remonteringar sedermera ombesörjas af särskildta RemonteringsCom missioner. 3:o. Förbud emot införande af alla Danska hästar, dock med förutsättande af Kongl. Maj:ts Höga rätt, att för olika behof i denna del låta utfärda licencer. Hans Exellence Herr Grefve De la Gardie> Jacob: Instämmande fullkomligt i hvad föregående Talare yttrat om behofvet af Svenska Hästafvelns upphjelpande, får jag äfven hufvudsakligen godkänna de dertill föreslagne medel, men härvid erindra, att ett af de största hinder för Stuteriernes fortkomst och nytta, är tillåtelsen att till Riket införa Danska Hästar. Tullspecialerne visa, att icke mindre än 8,902 Hästar inkommit till Sverige under de sex sista åren; och jag befarar, att, då så många blifvit förtullade, ett ännu större antal blifvit infördt utan tullafgifters erläggande. När man beräknar hvilken oerhörd summa sålunda från Riket utgår för inköp af utländske Hästar, och när man derjemte besinnar, att största delen af desse Hästar äro svaga och behäftade med sjukdomar, finner man mer än tillräckligt skäl för hvad jag yttrat em den skadliga inverkan Danska Hästarnes Den to December f. m. införande liar på Hästafveln i Sverige. I den såsom stor Rikshushållare benämnde Konung Carl XI:s tid, då Svenska Cavalleriet bestod af vida större styrka än nu, remonterades det helt och hållet med Svenska Hästar; men då var Flyinge förenadt med Dahlby, samt Kungsöhr med Strömsholm, och Ottenby Stuteri var i godt stånd. Han insåg nödvändigheten att förbättra Landets Hästafvel, och förbjöd derföre införsel af utländske Hästar, jemte allt som kunde hindra en sådan förbättring.
Enligt hvad Kongl. Majit, uti Dess vid innevarande riksdags början aflätna (under N:o 10 i lista Samlingen af Bihanget till Riksståndens Protokoll införda) nådiga proposition, angående uppförandet af en byggnad mellan Carl XIII:s torg och operahuset, gifvit Rikets Ständer tillkänna, har, sedan Rikets sist församlade Ständer medgåfvo, att ofvannämnde egendom liek försäljas och köpeskillingen derför användas till nya mynthus-byggnaden, myntverkets ställning så förbättrats, att den befintliga behållningen af detta verks egna medel skulle kunna godtgöra äfven den del af byggnadskostnaden vid samma verk, hvartill berörde köpeskilling, hvilken uppgått till 16,668 Ridr 32 sk., blifvit använd; och kunde således denna köpeskilling numera öfverflyttas till ”anslaget för byggnad och underhåll af publika husen i Stockholm,” dit densamma, såsom influten för en såld byggnad i hufvudstaden, skulle rätteligen höra och hvarigenom den således skulle blifva disponibel för det i högstberörde nådiga proposition uppgifna byggnadsföretag. Siats-Utskottet, som redan i sitt af Rikets Ständer gillade Utlåtande Nio 10 yttrat sig öfver och på anförda skäl afstyrkt bifall till Kongl. Majits nådiga framställning, rörande omförmälde byggnadsföretag, anser sig nu böra serskildt afgifva sitt yttrande, angående godtgörelsen för ifrågavarande köpeskilling; dervid Utskottet torde fil erinra, hurusom Rikets Ständer under sistförflulna riksdag, för bestridandet af de kostnader, som med inköpet af myntoch kontrollverkens nya lokal samt dessa verks flyttning voro förenade, utöfver den genom då medgifven för - Stats-Utskottels Utlåtande, N:o 332. 5 försäljning af f. d. hofbageri-egendomcn härlill erhållna tillgång, anvisade å Riksgälds-konloret ett serskildt, sedermera till hela sitt belopp lyfladt, anslag af 30,000 R:dr.