Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men jag skulle tillägga något annat, att gossens värma för mig smärtar mig djupt. Tänk om han derigenom blefve en oduglig varelse, en planta, knuten i vexten genom solens altför varma strålar. (Solen, det är kärleken, men icke jag). d. 2 Juni. Josef är här. Denna tanke kommer mig att glömma naturens skönhet, som snart är i sitt högsta. Glömma, nej, men förstå den bättre. Alla träd, alla buskar, alla blommor äro mina vänner mer än förut; de sympatisera med min kärlek. Josef har börjat lära mig botanik, och han säger att han är nöjd med sin discipel. Jag måste medge, att jag sjelf förvånar mig öfver mina framsteg. Man har säkert mera ambition, när läraren är den man älskar. Stundom gör Josef sig lustig på min bekostnad; det är, då jag uttalar de latinska namnen. Han säger att jag nog mycket bryter på fransyska då. Nå men, gode Josef sade jag jag lemnar ju inga bokstäfver bort i slutet, jag läser icke u som y och så vidare. Men Celia har en så rolig tonvigt. Läs nu till exempel upp det der latinska namnet. Jag gjorde så och Josef utbrast skrattande: Det heter icke Primuula Veriis, utan Priimula Veeris. Jag började också att skratta. Att begå sådana små misstag, och sedan bli rättad af Josef, är så roligt. Med anledning häraf gaf Josef mig äfven en komplimang: Den som så gerna har orätt, har icke ett despotiskt sinne. Min Celia kommer aldrig att vilja föra toffeln. Dertill är Celia för mycket qvinna, qvinna i ordets höga och ädla mening. Jag hade nyss slutat min lektion med små flickorna och var i tamburen, för att kasta på mig »polkan« och hatten. Jag hade kommit öfverens med Josef, att möta honom i parken. Då inkom Axel helt andtruten och ändå blekare än vanligt. Han tycktes vilja tala, men icke kunna det. Jag frågade, om han hade något att säga mig. Om jag har att säga? Ja, mamsell Värn, jag har det. Efter sin »relegation« hade han, då han någon gång talat till mig, undvikit namnet. Nu kallade han mig mamsell Värn.
Lewenhaupt emot förev:de Utlåt, afgifna reservation öfverensslämmer så helt och hållet med de åsigter jag hyser i detta hänseende, att jag ber att få upläsa densamma. Den är af följande lydelse: Lika med Utsk. anser äfven jag den föreslagna granskningen och fullständigandet af Riddarhusets Genealogiska Tabeller böra afstyrkas så vida nemi. man åt detta arbete vill gifva den utsträckning, som Utsk. förutsatt; ty då torde arbetet blifva både alltför kostsamt och snart sagdt ogörligt. Men att gifva forskningen en sådan utsträckning har efter mitt förmenande aldrig varit motionärens afsigt. Att sträcka den till tidehvarfven före Gustaf I vore visserligen af historiskt intresse för fullständigandet af de jemförelsevis få Genealogiska Tabeller som gå tillbaka till denna tid. Men detta är likväl icke af den stora vigt, som rättandet af de felaktigheter och ofullständigheter, hvilka förefinnas uti de Genealogiska Tabellerna för tiden under och efter Gustaf I; ty både inom Riket och äfven från utlandet anlitas ofta nog dessa Tabeller för utredande och uplysande af slägtskapsförhållanden, genom hvilkas bestämmanden understundom de mest maktpåliggande och invecklade rättsfrågor pröfvas och afgöras. Ifrågav:de Tabeller ega således ej blott historiskt värde, utan äro äfven af det allmännyttiga intresse att, om än ej något fullkomligt torde kunna åstadkommas, man dock bör åt dessa anteckningar gifva all den fullständighet och de förbättringar som äro möjliga. Att, lika med Utsk., såsom bestämd grundsats antaga, att forskningsarbetena för en sådan granskning, ovilkorligen i hvarje fall måste sträcka sig så långt tillbaka som till den tid, under hvilken uplysande bidrag i detta hänseende skulle kunna lemnäs af de i arkiverna förvarade Permbref, det vore att helt och hållet f. n. generation afskära möjligheten att få oftanämnde Tabeller i 628 Den 13 Maj e. m. det förbättrade skick, som ät detsamma, äfven förutan en så beskaffad rent historisk forskning, han beredas.
Hr Hjärne: Det har blifvit yttradt, att mäskningsprocessen icke är slutad med afkylningen utan att den fortstttes vidare genom jästens nedsläppande i jäsningskaret, m. m., men hela denna sednare process låter sig göra på 10 minuter. Det kan således icke vara af någon vigt att ytterligare till detta stadgande lägga en mellanmening som Hr von Knorring yrkat. Om man skulle förutsätta att en bränvinsbrännare ville begagna bristen af denna mellanmening, så finner man att ban måste laga så att bans afkylning är verkställd kl. 10 på aftonen, och om han då kan få jästen i karet efter den tiden, så har han vunnit sitt ändamål; men det är då frågan blott om en liten stund. Af detta skäl anser jag icke någon egentligen förvillande otydlighet förefinnes, ehuru jag erkänner att man icke fullständigt definierat hvad man menar med ordet mäskberedning. Hr Ribbing: Jag instämmer i hvad en talare yttrat, att det af Utsk. i denna punkt framställda förslaget är ofullständigt och vilseledande. Sedan hafva 2:ne talare sökt förbättra detsamma, men icke deri haft någon framgång. Jag anhåller derföre, i likhet med Hr Braunerhjelm, att vi måtte få behålla den gamla författn:n, som är tillräckligt både känd och af erfarenheten pröfvad. Gr. af Ugglas: Då åtskillige talare sagt, att de icke kunna förstå orsaken hvarföre Utsk. föreslagit ifrågav:de förändring, så får jag förklara, att jag icke håller mycket på ordet mäskning; detta ord bar emellertid tillkommit på yrkande af samma person, som förut varit omförmäld, således icke till följd af hos K. M. gjorda förfrågningar och derpå afgifna förklaringar. Att för öfrigt ordet mäskberedning är mycket mindre tydligt än man vill påstå, visar sig deraf, att detta ord föranledt en process som slutade dermed, att K. M. gaf den person orätt som hade bedrifvit afkylningen efteråt. Men icke blott detta, utan åtskilliga meningar och mycken osäkerhet om hvad med detta ord menas, hafva försports. Vi måste dock komma ihåg, att det är ganska stränga straff för den som fortsätter mäskningsprocessen utöfver den tillåtna tiden.
Jag will icke widröra de öfrige extra hwilodagar, hwaraf nägra utan betänklighet kunna flyttas pä de närmaste söndagarne och ej alla finnas förstena samma helgd och anledningar till ett retigieust firande, men alla, pä hwad tid om äret de intraffa, hindra nödige arbeten och arbetaren att förtjena sitt dageliga bröd. Jag wille äfwen namna ert annar hinder, än dagsoch tidsspillan: själaringningen, en öfwerlef wa frän päfwedömet, föranledd af catholikcrnes falska tro om skärselden. Menne det icke är tid alt borttaga denna widskepliga sed? Pä landel der dyarne Andrq Mel' s-. 46L Den Z AliZustr. byarne öro afläqsne frän kyrkan och der wälpläg'' liing ätföljer anstalten, öro de ofta af farlige och förargeliga följder. Om Höglofl. Ridderstapet och Adeln sinner Lesia mina framställningar förtjena upmärksamhct, leva lill landets och den arbetande hopens förmän samt wara ert medel till bewillningenS bättre och säkrare Mgörande, får jag anhälla akt den kinder» dänigs önstan mätte beledsaga bewillningen, att konungen läckteS laga della ämne i nådigt öfwer» kvägande. Härjemte anhöll Herr kyllenstierna om tils» ständ, att med de öfrige respective stånden fa oom» municera detta sitt Nu uplästa dictamen. hwilket, Appä gjord proposition af Herr Landt - Marstalken, af Höglofl. Ridderstapet och Adeln bifölls. Herr Lckmurikrlöv, tlenninz Lsirrstian F yk« träde dristeligen: Wördsamr anförande till Protokollet f Med al! aktning för Höglofl.
Majit, lika med Akademien, ansett det önskvärdt, att den för fornlorskningen gagnande verksamhet, som Rikets Ständer framkallat genom anslag till en Antiqvitcts-intendent, måtte kunna fortgå på den en gång beträdda banan; t följd hvaraf och då erfarenheten alltmera ådagalagt det fortfarande behofvet af denna befattning samt vidsträcktbeten af de arbeten och undersökningar, hvilka dertill kunde hänföras, E. K. Majit nu föreslagit Rikets Ständer att bevilja till aflöning och resekostnadsersättning för en Antiqvitets-intendent 3,500 R:dr samt att detta belopp mätte å ordinarie stat uppföras. Bih. till li. St. Skrifvelse, N:o 81. Med fullt erkännande deraf, att såväl för det historiska studiet i allmänhet, som för den äldre språkforskningen det är af stor vigt, att jemväl framgent en person med håg och insigter i denna rigtning sättes i tillfälle att egna sig åt undersökningar af våra talrika fornlemningar och deras bevarande åt efterverlden, anse Rikets Ständer beskaffenheten af det arbete, som sålunda bör vara med den ifrågavarande intendentsbefattningen förenadt, utgöra giltig anledning, hvarför innehafvaren af detta uppdrag, hvars fullgörande kräfver en rörlighet, som endast i yngre åren kan med någon säkerhet påräknas, icke bör å ordinarie stat uppföras. I följd häraf hafva Rikets Ständer på det sätt bifallit E. K. Maj:ts förevarande nådiga framställning, att till arfvode och resekostnadsersättning åt en Antiqvitets-intendent å Riksgälds-kontoret uppföres för år 1867 ett belopp af 3,500 R:dr. Akademien för de fria konsterna* 64:o. Sedan vid 1856—1858 årens riksdag denna Akademis förutvarande anslag, 24,500 R:dr, blifvit förhöjdt med 13,500 R:dr, deraf 7,500 R:dr till löneförbättringar vid Akademien och återstoden, 6,000 R:dr, till inköp af Svenska konstnärers arbeten, beviljade Rikets sist församlade Ständer uti samma anslag en tillökning af 4,000
Finans-Kommitéen har försökt att skilja dessa frågor, derigenom att den uppgjort 2:ne förslag i afseende å en skilda banker, det ena under namn af lag och det andra under namn af författning. Detta försök har dock, enligt min tanke, icke fullkomligt lyckats och det ligger i sjelfva sakens natur, att det måste möta stora svårigheter att särskilja frågor, som med hvarandra hafva ett så nära sammanhang, som dalarne af en banklagstiftning. Såsom R. o. Ad. redan behagat tinna, är jag af samma tanke som Hr Gripenstedt, nemi. att R. o. Ad. bör besluta, att ingressen skall erhålla en sådan förändrad lydelse, som uttrycker, att den följande lagen är ett förslag, om hvars fastställelse af K. M. R. St. i underd. anhålla. Gr. Sparre: Hvad först föredragningssåltet. vidkommer, kan jag icke neka, ali jag för min del finner många skäl lala för den Deri 16 September f m. 13 åsigt, att raan först bör genomgå lag-förslaget, för att få utrönt, huruvida R. o. Ad. vill hafva något nytt förslag eller icke. Skall man först besluta öfver ingressen, så måste det ske under förutsättning, att en ny lag verkligen kommer alt beslutas, hvilket dock torde vara en något bakvänd ordning; Hr Gripenstedt: För min del kan jag icke fatta, hvarföre beslutet angåtde ingressen nödvändigt måste göras vilkorligt, såsom Gr. Sparre förmenat. Om ingressen får den lydelse, jag föreslagit, så är det ju klart, att derigenom uttryckes, att man funnit den af Utsk:n föreslagna lydelsen derå oriktig; och derefter kan man ju ulan något hinder öfvergå till diskussionen om sjelfva förslaget, vare sig ang:de dess detalj-bestämmelser, eller huruvida något lagförslag alls, i den riktning [Jtsk:n föreslagit, skall till K. M:s nådiga pröfning och stadfästelse i underd. insändas eller icke. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att då olika meningar uppstått om föredragnings-ordningen, R. o. Ad. torde finna nödigt att först derom falla sitt beslut. Härvid anmälde sig och yttrade Gr.
Äfven beslutet att fullända dômen i Köln kan anses vara föranledd af denna tyska nationens, om ej allmänna, likväl utbredda håg att gräfva sig ned i sina förfäders grafvar. Låt vara, att det fulländade herrliga verket skall skänka kännaren en högre konstnjutning; det skall likväl stå der betydelselöst, utan allt sammanhang med allmänna andan hos den tid, uti hvilken det såsom ett helt framträdt. Arkitekturen öfverhufvud uttalar, mera än någon annan gren af den sköna konsten, tidens och nationens anda. Den kan icke sträfva till en absolut skön form, emedan hvarje dess skapelse tillika har ett bestämdt ändamål, och det intryck den gör, beror derföre af den sköna formens förening med det ändamålsenliga. Det motsvarar då i tempelbyggnaden tidens religiösa anda, uttryckt uti dess kult, i privatarkitekturen den yttre seden, lefnadssättet. Den götiska tempelbyggnaden uppstod i en tid, då menniskan i jorden såg en blott jemmerdal, en ondskans boning, och, genom att afskilja sig ifrån verlden, sökte hinna det eviga och oförgängliga. Hennes andakt valde derföre dessa dystra, från den yttre verlden afstängda hvalf, dit icke ens solens ljus fick intränga, utan att brytas och färgas af helgonens mantlar, der känslan af menniskans egen ringhet skulle väckas af den massa, som omgaf henne, under det att dennas uppåtsträfvande former antydde den högre och renare verld, vid hvilken hennes hopp borde fästa sig. Endast för denna tid och denna anda hade den götiska tempelbyggnaden en betydelse. Men en annan tid har inträdt, som ser det evigas närvaro i det förgängliga, för hvilken verldsafsägelsen upphört att vara en gudstjenst, men som tvärtom sätter menniskans högsta andliga lif i en frisk och förtröstansfull verksamhet. Till dennas religiösa kult hör derföre ett ljust, öppet, gladt tempel, hvars former och proportioner äro för sjelfva andakten likgiltiga, samt derföre lättare kunna bero endast af skönhetssinnet.
Lindman och tant varit för mig mången ledsam dag, ja, alltsedan min barndom. Dessutom skulle ett sådant nöje illa passa till den sorgdrägt jag bär och till mitt hjertas sorg.” ”Ditt hjertas sorg, Carolina! Du menar sorgen efter din far?” Gustafs blick häftades med ett serdeles uttryck, ett uttryck för hvilket jag icke eger något namn, på den förlägna flickan. ”Visserligen! Hur kan du fråga så? – Den mer än besynnerliga anmärkningen jagade dock blodet åt hennes kinder. ”Har du aldrig haft någon annan sorg? Säg mig, har du icke känt någon smärta, som dermed kunnat förliknas?” ”Det kan jag icke säga dig. Du gör mig dessutom så besynnerliga frågor, Gustaf, att, om du ej ännu vore att anse såsom sjuk, kunde jag riktigt förtryta mig öfver dem.” ”Gör ej det, Carolina! Det vore ej beskedligt af dig. Men efter du ännu anser mig som sjuk, så neka ej att besvara blott en enda fråga, hvilken skulle hafva ett betydligt inflytande på återvinnandet af min helsa.” ”Nå!” frågade Carolina och vände sig åt bordet, för att syssla med de redan i god ordning stående medikamentsflaskorna. ”Nej, nej!” sade Gustaf otåligt, ”du måste se mig i ögat, medan du svarar. Jag skall då läsa deruti, om du talar sanning.” Carolina ställde sig framför soffan, såg småleende på honom med sin öppna, vänliga blick, och han började: ”Vid allt hvad som varit, är eller kan blifva dig kärt, så nämn för mig, men bedrag mig ej! fanns det ej någon annan orsak, hvarföre du blef hemma i dag?” ”Jag tror,” svarade Carolina brydd, ”att Gustaf i dag åtagit sig en inqvisitors kall, och om det är sannt, att nämnde heliga personer, efter hvad det påstås, ega förmåga att fullkomligt genomskåda de biktande, så måste väl äfven du veta, att jag blifvit hemma för att hjelpa dig.” Ehuru hon gaf sig all möda att framföra dessa ord med största lugn och likgiltighet, tycktes dock det mot golfvet sänkta ögat, den höga rodnaden och den förlägna vikningen på förklädet antyda något mindre lugn, än det antagna.
Nu enär detta hänskjutande, som helt och hållet beror pa parternes frivilliga öfverenskommelse, är en art af förlikning, sa följer deraf, att alla de tvister, som af parter i godo kunna biläggas äfven af dem kunna öfverlemnas till Gode Mäns afgörande. Att uppräkna alla dessa fall, vore lika ändamålslöst som omöjligt, och lagsliftalen har gjort nog, da lian angifvit de allmänna grunder, hvarefter stridigheter kunna slitas och afgöras. Om det emedlertid i öfrigt af Domstolar hlifvit vederlaget, att, i an( ra an de specielt 1 lag och författningar uppräknade händelser, anlita Gode Mäns åtgärder och verksamhet, kan likväl, så vidt derigenom någon afMtesc ian egei mm, sådant ej utgöra föremål för lagstiftningen, som blott har alt stifta lag, och ej att tillse och bedöma huruvida lagarne rättehgen tilhimpas och efterlefvas. Enligt Utskottets öfvertygelse, "saknas icke tillfyllestgörande ledning för urskiljande af de fall, då Gode Mäns verksamhet må af domaren påkallas; och någon våda för rättsökande, kan så mycket mindre 1 omformälde hänseende uppstå, som det städse hlifvit lemnadl parter oppet, alt söka Rättens profning,derestde ej åtnöjas medGodeMänsåtgärder,hvilkas verkan allt jemt är gjord beroende af parterne, i öfverensstämmelse med lagstiftaiens ! -5 Cap. 4 ^ Utsöknings-Ralken antydda åsigt, enligt hvilken Gode Mans tillgörande blott är att anse såsom ett medel att tillvägabringa förlikning emellan parter.
Den ai Maji f. m. '47 Deremot lärer ingen kunna neka, att för indeldta Arme'ens Befäl i alla grader fordras förökade löneinkomster, och en jemnare fördelning af desamma; icke så, attén utsigt af hopp för framtiden om förbättrade lönevilkor, genom timad afgång i Armeen, småningom beredes, utan så, att äfven det nu tjenande Befälet, som är i trängande behof deraf, och ej förverkat denna rättvisa, må med första komma i åtnjutande af dessa förmåner; hvarföre jag såsom enda sättet dertill yrkar, i nuvarande omständigheter, att det af Kongl. Maj:t Nådigst proponerade anslag för regleringen af indeldta Aramens löner måtte oafkortadt utgå, och af Rikets Ständer till fullo varda beviljadt, hvarigenom ändamålet vinnes, och ett palliatif undvikes, som säkert blifver utan bestämd och önskad verkan. Jag anhåller, att detta anförande må få åtfölja de öfrige anmärkningarne till vederbörligt Utskott. Herr Anckarswärd, August, uppläste följande:
Rotens skyldighet att hålla Soldaten med proviant och skjuts till mötet är af Utskotten fullt utredd, och bar icke eller kunnat motsägas, hvad Rustbållarne angår. Rotehållarne har man väl yrkat vara frikände härifrån genom RnekteContracten, samt att deras utgifter härtill voro alt anse allenast såsom ett förskott, hvilket borde ersätas dem af Soldaten; men jag ber att få underställa Ridderskapet och Adeln skillnaden emellan penningevärdet då och nu. Dessutom känner jag, sedan 3o lill 4° år tillbaka, Den 26 Octobcr f. m, 111 luiru de nya Contracterne med Soldaten uppgjordes. Åtminstone inom Skaraborgs Län existerade icke något Coniract, der ej Soldaten betingat sig proviant, såfvel och drickspenningar. Dessa förbindelser voro så dryga, att Rotarne år 1812 med nöje ingingo på det nya sättet. Att de icke i sednare tider funnit Passevolancen för dryg, bevisar det frivilliga åtagande, som ägde rum härutinnan, då Konungens Skrifvelse kom till Landshöfdingarne, icke för att inverka på beslutet, ulan blott för att få dem att tillkännagifva, huruvida de ville ingå härpå för åren 1828 och 182g, eller lemna provianten in natura. Resultatet i Skaraborgs Län b 1 ef, alt hela Regementet, med undantag af en del Rotar vid ett enda Compagnie, ingick på fortsättningen. Det kännbara uti denna afgift består, såsom Friherre Anckarswärd riktigt utredt, deruti, att trouppen så sällan bar möte inom provincen, hvarigenom mycket pennin-gar drages derifrån. Detta föranledde äfven min framställning första gången frågan förevar, alt nemligen öfningslägren icke alltid borde hållas på samma ställe, utan ömsevis i olika provincer. Jag tror, att denna framställning, hvilken förut måhända blifvit af LänsStyrelsen framburen, skall leda derhän, att medföra önskad verkan och lätta bördorna för orten. Då det sålunda är utredt, alt skyldigheten alt betala karlens möten tillhör Rustoch Rote - I 12 Den 26
Vi afse här endast behandla vår sista tullreform i frihandelns syfte och taga i betraktande här dess inflytande pä industrien. Konung Oscar hade på sätt och vis genom de initiativer han hade tagit, genom tillsättandet af Tull-kommittéen 1859 under Carl Johans vistelse i Norrige, då han såsom Kronprins förde regeringen, förbundit sig till en reform i tidens syfte. Af mångahanda orsaker, bland andra, Konungens egen tvehågsenhet, strandade denna för industriens utveckling och nationens välmåga högst nödiga reform, på oförutsedda klippor, och kom först på flott vatten vid riksdagen år 1854. Då först veko de direkta införsel-förbuden för Ståndens enhälliga mening derom. Redan vid 1851 års riksdag hade till och med en början dermed blifvit gjord, och utförsel-förbud och export-tull med få undantag blifvit afskafläde. Att från en tull-afgift af 1 R:dr 50 öre för ost, 1 R:dr för smör och fläsk per Lf, 1 R:dr 65 öre per 12 Lih rågmjöl och 1 R:dr 23 öre per 10 L# korngryn, som det var efter 1855 års tulltaxa, i ett språng på jordbrukets förädlade alster nedgå till tullfrihet, som det blef 1857, torde, med förbigående af andra förädlingsvaror, få betraktas, som en alltför hastig öfvergång till frihandel. Emellertid komma vi med vår granskning att hålla oss till 1860 års taxa. Frihandeln afser 2:ne hufvudändamål. För det första fordrar den borttagandet af all tull på lifsmedel och beklädnadsämnen, på säd, fläsk, kött, boskap, talg, smör, ull, lin, bomull, hampa, hudar och skinn m. m., för att minska arbetslönerna i allmänhet och de arbetande klassernas lefnadskostnad, öka deras trefnad, och förbättra deras lefnadsställning. Delvis äro hos oss tullafgifterna borttagna på dessa lefnadsförnödenheter. Dock qvarstå de på somliga. Redan här möter oss vissa oegentligheter. Motionerfehos Ridderskapet och Adeln 1862.
Alt den ena medborgaren skulle angifwa ben andra för fylleri, emot erhållandet af Adelar uti ädömda böter, fruktar jag kunde medföra oroliga npträden. Det tillstyrkes widare, att om pä de lillökna ställen, eller samqwäm, någon blifwer af bränwin, eller andra starka drycker, öfmerlastad, borde näringsidkaren och i sednare fallet wärdén, beläggas första gängen med 12 och widare till 100 R:drs böker. Idet för sin personliga frihet sa ömtäliga England, älägges en drucken wida större witen och stockstraff, än någonsin hos ost; och dä wärdshushällare sjelf är druc» ken, sä betages honom, utom alfwarsamma böter, rättigheten att pä z:ne ars lid halla näring, och dock har man nyligen tillstyrkt ännu strängare mätt emot benna osed. Det är ingalunda nog, att här ställes borgen för skallens urbetalning af krögare och spis qvar - z6o Den 28 Maji. qvartershallare» utan dek fordrades tillika, att wäl kande bofaste löftesmän, wid ansenligt wike, gjordes »vederhäftig?, akt aldrig pä det näringsstället, fylleri, dobbel, skörlefnad eller annat owäsende för öftvadeS. Wärdén, som steif funnos öfwerlastad, sörtjente, alt pä längre tid, om ej för altid, att skiljas ifrän sädan befattning; ingen ting kan heller wara rättwisare, än att likmätigt den äbcropadr KonglSradgan, den wärd, hwilken utborgak starka drycker äl den, som funnes benägen lill fyllers, blefwe förlustig wärdct af stn borgade wara. Men jag wägar icke uptaga mera af Högloft. Ridderskap?! och AdelnS angelägna tid.
För att göra detta klart, stall jag för ett ögonblick äsidosätta frägan om tryckningen af Ridderstapets och Adelns Protocoller, säsdm ägande ett stenkarl anseende af egennytta. Jag utbeder mig allenast fä underställa, hwilken skyldigheten äliager att trycka Bikanget till Riks-Ständens Protocoller. Nägot enskilt Riks-Ständ, nägon enskild man kan den ej äligga. Det mäste dä wara Riksens Ständer genom de penninge-tillgängar de äga. Hwilken är grunden till detta åliggande? Ingen annan än före - Den 12 October. 435 striften i Riksdags-Ordningen: denna föreskrift talar lika bestämt em tryckningen af Protocollerna, som om den af Bihanget ; och genom denna bestämdhet förfwinner det stenhart cgennyttiga i fragan om utgifwandet af de förra. Jag sär altsä ödmjnkcligen hemställa att, i likhet med hwad Grefwe ^törner förestagit, fortsättningen af Ridderstapets ochMelns Prctocoller för förra Riksdagen (ty om annar än fortsättningen kan här ej wara fräga) sä wäl som Protocollcrna samt Bihanget för denna Riksdag matte pä allmän bekostnad blifwa tryckte. Herr Baron och Landt-Marskalken gjorde proposition till bifall pä hwad Grefwe lVinrnsr och Silverstolpe sig yttrat; hwilken proposition befwarades med Ja och Nej. Herr Landt-Marstglken proponerade derefter bifall till Stats-Utskottets betänkande. Ropades äter Ja och Nej. Friherre Silfversköld, duis: Efter min öfwertygelse torde frägorne här böra stiljas. Jag medgifwcr gerna att hwad angär Bihanget till alla Riks-Ständens Protocoller, bör det pa allmän bekostnad utgifwas; men med tryckningen af Ridderstapets och Adelns Protocoller tror jag ickeStats-Werket bör belastas; ttDänneStänd sägas hafwa beflutit att sjelfwa läta trycka stna Protocoller.