Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I^Isj:t ökverlemnsr nu till ?>ikel8 8täncler8 omprökvsn6e 8tsclen8 förr lserörrle uncler6änigs snliällsn kör clet ak8een6e, sig köreteencle om8täncliglieter kunns körsnlecls, livsrvicl Kongl. Usj:t tilliks velst gikvs Rikets 8täncler tillkänng; stt Kongl. Nsj.t, kör stt 8ätts 8tsclen i tillkälle stt un6er tillen i enskilcl väg snskslfs meclel kör äe akliräucls d^ggnsclernes Lteruppsörsncle, m. m., ä Riks-8tsten8 9:<le Ousvucltitel snvisst ett ärligt ränte-liiclrsg sk 5oo R:clr, stt^ räknsclt krän >83^ ärs dörjsn, till Rikets 8tän6ers nnvsrsncle ssmmsnkomst utgä. Kongl. Nsj:t sörlolikver Rikets 8tänäer meck sll Kongl. l^äcl oell ^nne8t stäöse välkevägen. Ostum ut su^rs. ^ 0 « ^ /ionZ/. ,^.-0 Lo. 13 a/ ^o^o«7o//er 6/i-s?- Aant/s/^- oe^ ^a/rce - /id/Zer r'n/o> //a»^ d/a/:t ^o?rr/»A6» r d ^oc/l /70/m^ äVott c/e» 2^ d/a/-^ /<5^o. lVärvarande: Herr lrilierre
Jag hemställer således, att man kunde utesluta liela detta StalsTJlskrs raisonuement oell helt simpelt bifalla alt inga medel för närvar. anslås till vattenledningen; ty det ligger en stor motsägelse uti att vilja bortsälja de redan befintliga oell ganska dyra jernrören och med detsamma tala om att bygga en cistern, hvars duglighet först kan utrönas långt efter det att den är fullbordad. Jag tillstyrker således, att Ii. o. Ad., med uteslutande af allt annat, endast bifaller att inga medel nu beviljas för den ifrågavar. vattenledningen. Hr von Hartmansdorff: Jag anhåller att få instämma med Hr Nordensköld. Jag har sett de ifrågavar. rören till den föreslagna vattenledningen, de tillverkades på ett bruk i Calmar län med stor kostnad. Man har ej väl fått dem färdiga, än mindre aobrngla, förrän man vill försälja dem. Ett sådant vankelmod kan ej annat än borttaga förtroendet till dem som liro så vankelmodige, nemi. till Ständerna. Jag hemställer således, att R. o. Adis beslut måtte stanna vid ordet ”påräknas,” och att således tillägget — ”samt att Konungen täcktes förordna om de till vattenledningen redan uppköpta jernrörs och andra malerialiers försäljning etc.” måtte utgå. Hr Nordensköld förenade sig med Hr von Hartmansdorff. Uppå derefter frnmställd propos. biföll R. o. Ad. första delen af StatsUlsk:s yttrande, eller t. o. m. orden ”få påräknas,’’ och ansåg det öfriga böra uteslutas. 7 : d e punkten. Hr Nordensköld: Hå denna punkt förra gången behandlades inom detta Hus, yttrade jag min åsigt derom vara, att utgiften vore en af de mest onyttiga, dels emedan jag trodde och fortfarande är af den öfvertygelse, alt någon brist i ekvirkesförråden icke förefinnes, ulan snarare öfverskott, dels alt, om någon brist funnes, intet uppbördsmannaansvar finnes för ekvirke, och den ej kan vara större än att man rundligen kunde inköpa för dessa 8000 r:dr hvad som möjligen kunde felas.
Det fanns Banker med utelöpande sedlar till ett värde af flera millioner sorn endast hade 400,000 Rdr i kassan. Jag mäste hålla Gr. Sparre räkning derför, att han, som icke är privatbanks-delegare, är beskedlig emot dessa Banker, men jag, som sjelf är privatbanks-delegare och som fått rätt god utdelning å min lott under de goda åren, anser dock, att man bör försaka något af vinsten, för att undfc'r den onda tiden kunna vara något lugnare än som nu sednast varit fallet. Jag fortfar att yrka bifall till mitt förslag. Frih. Stjernstedt: Det är med fägnad jag hört den siste värde talaren uttrycka så sunda åsigter i denna fråga, särdeles då han sjelf är delegare i en privatbank. Jag instämmer med honom i förordandet af alla de åtgärder, som kunna anses betrygga allmänhetens säkerhet, men jag anser fortfarande just denna säkerhet fordra, att sedelutgifningen ej får utsträckas öfver halfva grundfonden. Ehuru Bankdirektioner finnas, som förmena, att Bankrörelsen ej skall kunna bära sig, om sedelutgifningen sålunda inskränktes, kan jag icke tro följden af en sådan inskränkning blifva den som befarad nu antydda, och om än så vore, måste man, i min tanke, främst afse allmänhetens säkerhet, helst, på sätt Hr von Koch öppenhjertigt tillkännagifvit det under den sista svåraste krisen verkligen var fara, att Bankerna icke skulle kunna full göra sina förbindelser att ögonblickligen inlösa sina utelöpande, sedlar. Gr. Sparre har sagt, att det betydde mindre, huru stor sedelutgifningen vore, samt att den egentliga påtryckningen härledde sig från depositionernas uttagande. Det må väl vara, att detta förökade påtryckningen, men denna måste naturligtvis ock blifva större i samma mån sedelutgifningen vore större.
Betänkandet kunnat gifva anledning till framställande af en önskan hos Kongl. Majit om förändring i Styrelsen. Och som fråga härom.ej kan innom Ståndet väckas, anhåller jag om Aterremiss af Utskottets Betänkande. Herr von Schulzenheim, David, (den äldre).- Jag har vid Högloflige Stats Utskottets Betänkande om Strömsholms Stuteri trott mig hafva skäl erindra, att den stora och alldeles ovanliga dödligheten af Hästar vid nämnde Stuteri, till en betydlig del mäste härleda sig ifrån en felande Läkare-Vard eller så kallad Veterinaire kunskap. Jag kan icke nog fasta Höglofl. Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet uppå detta ämne och anhålla om dess ömma behjeitande, i afseende å de dyrbara och olyckliga Hästames behandling vid förefallande sjuklighet , så väl som andra i Oeconomiskt häa - Den 4 April. 207 seende , ej mindre angelägna kreatur, hvilka på ett oförlåtligt och obarmhertigt sätt förgöras af Hofslagare och flere i all Läkare-vård okunnige Personer. Dessa Kreatur äro endast vane vid den mildaste vegetabiliska föda, och veta af naturen merendels, genom lukt och smak att undfly skadliga och giftiga växter; likväl ingifves åt dem, i stor dosis, Råttgift eller Arsenik samt skarpa Antimonial-praeparater, ehuru det bör märkas , att dessa oskyldiga offers kroppsstruetur är sådan, att de ej förmå uppkasta de lifsförstörande ting, som dem blifv. t påtrugade. Då det är mot Hästars natur, att vara löslifvade, och de således tåla starkare afförande medel än människor, så inbillar man sig, att allt hvad starkt och skarpt finnes vore passande åt kreatur och i synnerhet till en Häst-Cur. Skall någonsin en välgörande och förnuftig Läkarevård för Kreatur vinnas, så måste den vid så invärtes som utvärtes åkommor i samma Scientifiqua väg sökas som för Människoslägtet. Kongl. Majit har täckts sätta Veterinaire-konsten under Kongl.
KammarRätten blifvit gran skad utan anmärkning, hafva Revisorerne icke funnit något att erinra. Och få Revisorerne derjemte omnämna, att de tagit denna Sjukhusbyggnad i ögnasigte samt dervid icke kunnat undgå finna, att den (18*) - ( *4o ) samma är omsorgsfullt utförd, i afseende ej mindre pä det yttres prydlighet, än på inredningens ändamålsenlighet och beqvämlighet. Carl Gustafs Stads Gevärs-Factori. JRäkenslvaperne, af hvilka de för år i832 äro granskade i Kongl. KammarRätten med anmärkningar, men de för år 1833 ännu ej hunnit revideras, utvisa följande förhållande: Debet: Bcilance från föregående året: Uppbörd: Balance till följande året: C r e d i t: Balance från föregående året: Utgifter: Balance till följande året: Behållningar 70,981: 16. 7. 73,946:47. 2. Summa 161,470: 3i. —- 142,342: 5. 8. ( i4* ) Revisorerne, som icke funnit Räkenskaperne föranleda till någon anmärkning, hafva dock velat meddela följande ur desammma hemta* de förhållanden, till upplysning om och bedömande af Factodlnrättningens ställning, nemligen: 1:0 "Värdet å Factoriets byggnader upptages fortfarande alltför högt, derigenom att kostnaderne för väsendtligare reparationer å desamma tilläggas inköpseller byggnadsvärdet. 2:0 Å Factoriets skuld till SalpelerFonden, 55,5oo R:dr, har någon Capitaleller Ränte-afbetalning, under ifrågavarande a:ne år, icke egt rum. 3:o Kostnaden för de från Factoriet senast aflemnade Gevär, tillhörande 1827 års beställning, har, då man inberäknar aflöning, verkens underhåll, materialier, profskjutning och transport till Stockholm, uppgått till det betydliga beloppet af netto 3o R:dr B:co per stycket; och har tillverkningskostnaden för Gevär af 1826 års beställning, utom aflöning och underhåll för Verken utgjort 21 R:dr 34 sk.
Genom Militär-distrikt-befälhafvarnes ersättande med General-inspektörer, blifver det äfven möjligt för en General-inspektör, att utan fruktan för ”kollision med annan myndighet sin tjenst förrätta”, hvilket svårligen nu låter sig'göra. Genom förenämnde förändring har äfven Generalitetet till antalet kunnat förminskas, utan att derföre understiga, hvad som i händelse af krig erfordras till Armeékorps’ befälhafvare. Enär inom Generalitetet alla befattningarne äro af samma betydenhet, har jag äfven ansett, att blott en Generals-grad bör finnas. Inom denna grad är det åldern i tjensten, som bestämmer turen i allmänhet. Vid särskildta tillfällen åter bestämmer tjenstebefattningen, som af K. M:s förtroende erhålles, hvilken som är den befallande och den lydande. Den orättvisa, som nu ligger till grund för Generalitetets aflöning, nemi. att traktamente och skjutsersättning för alla äro lika, ehuru den ena Generalens inspektionsresa icke är vidsträcktare än att den kan ske med egna hästar, då deremot en annans utgör flera 46 Den 7 December. hundrade mil, har icke i förslaget blifvit förbisedd. I lönerna har således skjutsoch traktaments-ersättningen icke blifvit inberäknad, utan ersättes densamma hvar och en enl. räkning. Skälen för General-stabens förändring till en särskild korps äro i förslaget N:o 1 antydde och qvarstå i allo oförändrade. Något oegentligare och ändamålslösare än arméens närvande Reg:tsoch Horps-indulning kan svårligen finnas. Den liar icke allenast det emot sig, att den helt och hållet försvinner vid alla förrättningar med samlad trupp, samt i krig, hvilket likväl måste vara hufvudföremålet för en armées tillvaro, utan den föranleder äfven den största misshushållning med Statsmedlen. Inom hvarje aimée, med undantag af den Svenska, befinner sig tillvaron af befälsplatser i ett relativt förhållande till truppernes antal, d. v. s. att hvad som utgör ett befäl vid en korps, utgör det äfven vid cn annan af samma vapen. Så är icke förhållandet hos oss.
Som med ett slag afbröts utom en kvinna, genomglödgad af en stark och den verksamhet, hvilken i trettio är varit till orubblig kristen tro och tillhörande den grundtvälsignelse för det land, som mot sin vilja nu vigska riktning, hvilken i hög grad visat sig mäktig att värma sina vänner för människoliflades under främmande herrar. Men Schröder och hans inedlärare förlorade vets högre uppgifter och att reformerande inej modet. Strax norr om samma å började gripa i lifvets — ej minst hemlifvets — alla de i två låga, halmtäckta bondhus en ny folkstörre och smärre förhållanden. högskola, Askovs. Nordsjöns oeh slättens vinDetta visar sig äfven i fru Schröders hem. dar svepte öfver de vida fälten och de båda Hennes hushåll, bestående af ett par hundra tarfliga byggnaderna, hvilka icke funno skydd personer och eu mängd tjänare, går lugnt och af platsens enda träd, en gammal ask. Dock gladt; alla sträfva af bästa förmåga att fylla — med friska tag börjades här ett skolarbete den uppgift, som den ädla husmodern ålagt i samma anda som förr i Rödding, men just dem. Ty liksom sin man besitter fru Schröder på grund af den olycka, som tyngde Danmarks en sällsynt organisationsförmåga; hon har god folk, med oändligt mycket större kraft. Det blick för människor och förstår anvisa cn hvar var, som om hvarje andens sena spändes för hans rätta plats. Och hon besitter en viss att rycka upp folket ur dess dofva sorg. Och storslagenhet ej minst däri, att hon på sitt sätt allt mer och mer spred sig från dc folkhögkan öfverse med småsaker samt fästa vikten skolor, som nu uppstodo: Vallokilde, Testrup vid det väsentliga, det stora hela — en konst, in. fl., den öfvertygelscn, att danska folket den tyvärr få husmödrar äga. kunde åter resa sig, endast om hela dess ungEn viss häftig lidelsefullhet kan emellertid dom i håg, vilja, oeh förmåga undfick den utunderstundom bryta fram hos henne oeh liksom veckling, scuu endast cn allmäntbildande skola med ens rycka henne ur det blida lugnet. Det för vtlxna kan skänka.
Ständer för ärendenas afgörande förbehållen, må Konungen kunna, om samtlige Riks-Stånden det begära eller dertill samtycka, för bestämd tid af högst sex månader uppskjuta 12 Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 23. Riksdagens fortsättning ; och, galle härvid till efterrättelse föreskrifterna i 109 § Regerings-Formen. Ledamöter i de Utskott, hvilkas verksamhet fortfar medan Riksdag under tiden njuta underhåll af statsmedlen. Stockholm den 8 Maj 1860. STOCKHOLM, tryck hos A. L. NORMAN, 1860. Kontlilulions-UlskoUtlt Memorial A';o Si. 1 iV.o 24. Ånk. till Exp.-Utsk. den 23 Maj 1860, kJ. 7 e. m. Memorial lill Rikets Ständer, dels med utlåtande om Kongl■ Maj:ts nådiga Proposition, angående ändring i Regerings-Formens och Riksdags-Ordningens föreskrifter om Riks-styrelsens förande i vissa fall, och dels med ett särskildt upprältadt förslag till Grundlags-ändringar i berörde hänseende. Uti nådig Proposition den 17 nästlidne April, som genom Riks-Ståndens iremisser blifvit till Konstitutions-Utskottet öfverlemnad, har Kongl. Maj:t behagat erinra derom, att Rikets Ständer vid sistlidne Riksdag, i underdånig skrifvelse den 22 Juli 1857 anmält, att af dem blifvit, såsom hvilande till grundlagsenlig behandling vid nu pågående riksdag, antaget ett grundlagsändrings-förslag, rörande Riks-styrelsens förande i vissa fall, hvilket förslag, i likhet med Kongl. Maj:ts nådiga Proposition till Rikets Ständer den 11 Augusti 1854, innefattade, bland annat, bestämmelse derom att, då Konungen vore af sjukdom eller resa utrikes förhindrad att sjelf vårda reger-ings-ärendena, den till thronföljden närmast berättigade Prins, om han uppnått 18 år, skulle, i stället för Stats-Rådet, föra Riksstyrelsen. Då Rikets
Deremot hade boktryckaren haft att befara, det han icke varit fredad från ansvar genom anmälan inför Rätten om den persons författareskap-, hvilken såsom sådan hos boktryckaren sig uppgifvit och på hvars sannfärdighet denne saknat anledning att tvifla, enär det kunde hända, att samma person vid pröfning hos Rätten icke befunnes äga sådana egenskaper, att han för författare borde antagas. Men gagnlösheten af ett sådant sätt att på boktryckaren hvälfva författare-ansvaret 25 vöre ej blott; i sig sjelf klar, dä boktryckaren icke behöfde vara mera skicklig till författa reskapet än någon annan, som derför uppgåfve sig, utan den skulle än ytterligare framlysa deraf, att, i händelse vid brytning af en namnsedel ej något namn eller ock ett falskt befunnes i densamma inneslutet, ansvaret drabbade de personer, hvilka utanpå omslaget tecknat sin försäkran, att författare-namnet vore deruti uppgifvet och det nemligen icke kunde fordras, att någondera af dessa personer vore försedd med de egenskaper, som domstolen kunde finna erforderliga för att honom till författare antaga; af hvilket allt syntes oemotsägligen följa, det en sådan profning, som Rådstugurätten här företagit sig om en viss persons antaglighet i egenskap af författare, lika litet öfverensstämde med tryckfrihetslagens grund och mening, som den uti dess ord vore på något sätt föreskrifven. Justitie-Ombudsmannen kunde således icke undgå att lägga Rådstugurätten till last, det meranämnde Skantz, hvilken såsom författare till den åtalade skriften sig uppgifvit, icke blifvit såsom sådan hörd och lagligen behandlad. Hvad åter beträffade det förhållande, som i förklaringen blifvit till ursäkt anfördt, att Skantz dåmera återkallat omförmälde sin uppgift, så hade detta skett först den 5 Januari 1854, och Rådstufvurättens mening kunde icke vara, att dess beslut den 18 Augusti skulle varit derpå grundadt.
Således vidtogos flere utvägar att göra den ökade Sedelmängden verksam och använd i nyttiga inhemska näringar, som kunde absorbera en större del än föiut, om man än beräknar densamma efter dess förhållande till silfvervärdet} man beslöt och önskade till den ändan frihet och utsträckning i en och annan af de för Landet mest vigtiga näringar} man framställde skadan af onaturliga och tryckande band på vissa medborgares egendomsoch dispositionsrätt, underlaggd andras iörvaltning eller godtfinnande} man beslöt upphäfvandet af prejande och varuprisen förökande uppbördssätt af Statsintrader, medförande o - Den 31 Mars, 383 beräkneliga hinder för den inhemska handelsrörelsen, den för ett Land mest välgörande af all handel} man sökte öppna ogagnade ödemarker, tjenlige till odling, för nya bosätt-* ningar, och jemte detta med mera stadgade man på grunder, som icke förorätta någon inedborgareklass, en Bevillning, som jemte det, att den icke skulle medtaga någon närings, något nyttigt yrkes förlagscapital, äfven skulle tjena till sedelmängdens uppehållande i redbarC värde, genom dess successiva indragning, intill dess man hunnit erfara , hvarest denna kunde och borde stanna, igenom hvilket allt sammanlagdt detta ökade sedelbelopp skulle kunna ersätta lidna förluster och verka nya förmåner. Man torde svårligen kunna neka, att en del af de åsyftade verkningarna blef uppfylld, om man med uppmärksamhet betraktar våra inhemska näringars och vår penninge-circulations förhållande under påföljande 2 å 3 år} men då man nu tycker ställningen vara förändrad, torde man böra undersöka, hvilka orsakerna dertill kunna vara.
U. vid Lärarinnor, seminarium för bildande af Liäroverken, elementarLöneförbättrinqar vid indelta Arméen, an siag till Bilagorna litt. N. och Q. vid Magasins-ärendena, allmänna Malmö Navigationsskola Bilagan litt. S. vid — Tekniska elementarskola Bilagan litt X. vid Manilla, allmänna institutet för döfstumma och blinda vid Mantalspenningar, anslagne åt justitiestaten i Waxholm Mariebergs artilleri-läroverk Materiel, jernvägsSe reservationer å sid. 279-280. — krigsRevisionsberättelsen. » 155. f B 253—255. Revisionsberättelsen. Mediko-kirurgiska institutet sid. 51 —52. Mediko-legala besigtningar, anslaget till Bilagan litt. L. vid » 51. Bilagorna litt. M., N. och Q. vid » 60, 77. Militär-karteverket » 87. Bilagan litt. 0. vid — » 66. Ministerstaten, utgifter för » 31—32. Museibyggnaden, National» / 56-57, { 252-253, 266. Riks(naturhistoriska) )) 175-177. Musikaliska akademiens räkenskaper ... » 180-181. Myntverket )) 28-30. Mötespassevolans-fonden, förenade » 69—70, 75,76. Bilagorna litt. M., N., Q. och R. vid 60, 77. Nationalbeväring, Gottlands » 104. Bilagorna litt. P. och R. vid » 77. Naturhistoriska Riksmuseum » 175—177. Bilagan litt. S. vid » 101. Nordvestra stambanan (Laxå—Kristinehamn) i) ( 110, lil, 116, ( 124-126. Norénska Testamentsfonden » 18-19. Normalskola, Vexelundervisningens .
Det synes derföre, som tidens fordringar änteligen borde medgifvas, och en rätt afstås som tillkommit genom usurpation af andrasj men det återstår ändock, att undanrödja den sista delen af desse exeptioner eller den som har afseende på förmyndare , och jag medger att lagbudet här är byggdt på någon grund. När jag å ena sidan nitälskar för trygghet och säkerhet vid psnninge-transactioner och är öfvertygad, att derförutan intet land kan vinna den inre styrka och det oberoende utom hvilket det ej kan sägas vara ett lyckligt land, är det å den andra klart, att jag skall erkänna Statens skyldighet, att skydda deras lätt, som ej sjelfve förmå det_nem* ligen de omyndige men jag tror att detta skydd kan äga ruin och blifva verksamt utan att idéen om förmånsrätt för dem bibehålles , eller som är det samma, utan att göra intrång i de myndigas rättigheter. Den 17 Febr ilar ii. År jag lycklig nog, att hafva funnit er» annan och sö.re garantie skall ofelbart medgifvas, att det allmänna vunne vid förändringen. En tid gafs då man ansåg nödvändigt att all Oeconomisk styrelse lades i Embetsmannens händer. Vår tid predikar en annan lära och andra Staters exempel hafva belastat öfvertygelsen i detta fall. Jag är af den mening, att Communautéef vid alla de fall der de billigen kunna anlitas, bereda trygghet och ordning vid handhafvare de af folkets oeconomiska angelägenheter, och mig vill det synas, sorn nyttan deraf är obestridlig då fråga är om local-imättningar åt sådana Communautéer skulle jag vilja öfverlemna vården om de omyndiges gods, och bibehålla förmyndare endast för uppsigten öfver myndlingens fysiska och moraliska bild* ning, samt den nödiga tillsynen att han af sin,' genom arf, gåfva eller testamente bekomne et gendom, erhåller, ett passande underhåll. Jag föreslår således, att stadgandet i 1?
De underhandlingar om afslutandet af en handelstraktat med Frankrike, som, enligt hvad kändt är, några år förut egt. rum, voro likväl alltför nyligen afbrutna, och de förhållanden, som föranledt detta afbrott, alltför olörändrade, att någon befallning kunde till mig afgifvas att i officiel väg åter inleda detta ämne. Så väl af skyldighet, som till följd af erhållna föreskrifter, och med fullständig kännedom af allt, som, rörande detta ämne, under loppet af de sednaste 25 åren, förefallit, förlorade jag likväl detsamma aldrig ur sigte, och det utgjorde ett ofta återkommande föremål för mina samtal med de personer, hvilkas embetsställning eller öfriga förhållanden voro af egenskap att försäkra dem om inflytande vid afgörandet af dessa frågor. Snart fann jag, att i detta afseende, under dåvarande tidpunkt och då rådande förhållanden, ställningen icke nu var mera gynnsam, än då underhandlingarne sednast afbrötos. Men jag fann äfven att vid sidan af de prohibitistiska grundsatser, hvilka ännu hade öfvervigten inom styrelsepersonalen, andra, för oss mera gynnsamma, långsamt, men säkert uppspirade; att de hade förespråkare af ett ständigt vexande inflytande, och att — hvad som var en hufvudsak — de mera liberala läror, som af desse förfäktades, funno ett icke ovilligt öra hos den upplyste Monark, som i sista handen bestämmer styrelsens åsigter och åtgärder. Mig blef likväl icke förunnadt att bevittna den förändring, som i detta afseende inträdde, och som egde rum först ett par år sedan jag hemkallades för att intaga det rum i Konungens rådkammare, som jag ännu har den äran bekläda. Så snart de med Belgien, England och sednare med Preussen och Tyska Tullföreningen af Frankrike afslutade traktater, bevisat att detta land, för hvad dess handelspolitik beträffade, beslutit sig att be - 328 Deu 7 Februari f, in. träda en ny bana, vaknade äfven hos K. Mits Regering förhoppningen att kunna bereda äfven de förenade rikena andel uti de förmåner, som häraf kunde blifva en följd.
Ett smärtsamt, nästan bittert leende drog öfver hennes läppar. — Ja, hvarför inte! Sittande i denna halfförvittrade diligens, som säkerligen ej på hundra år rullat fram öfver vägarna; — utan hästar — med denne lille oskyldige barnakörsven till postiljon, vågar jag väl i fantasien göra den färd, som jag trånat efter dessa långa år, tänkte hon. — Kom upp, madame! — Det är så högt, René. Han hade suttit däruppe och väntat på henne. Nu kraflade han sig ned igen och visade henne hur hon skulle bära sig åt. — Det är inte svårt alls. Ni sätter en liten fot där och en liten fot där — och så är ni uppe. Se på mig! Den gamla vagnen knakade och gnisslade, medan hon steg upp. — Vous voilà, sade han, i det han klatschade med piskan och blåste i »hornet» — en liten barntrumpet, troligen köpt på marknaden inne i Tarascon. Hon visste ej hvad det var som dref henne att säga: — Du får beskrifva vägen för mig och villan. Jag har aldrig varit där och kommer aldrig dit. — Ni far ju dit nu. — Ja, det är sant. Men i alla fall. — Du säger, att du känner dem, som bo där. Du får tala om för mig hvad du vet. — Det skall jag. Jag vet allt. Nu bär det ut genom porten. Jag får köra mycket försiktigt, för att inte stöta emot med den här breda vagnen. Se hur jag böjer hufvudet för att inte slå emot hvalfvet. Det får morfar också göra. — Så där ja, det gick ju bra. Nu äro vi på Grande Rue. På den här gatan bor konditorn, men det är väl inte värdt att stanna där förr än på hemvägen. Ni längtar väl att komma fram till villan? Gör ni det? — Ja, det gör jag, René, mer än du kan tro. Han fortsatte: — Nu få vi fara långsamt ett stycke. Den här gränden är förfärligt trång och krokig, och nu bär det uppför hela Rue de la Montagne. Och så skarpt nedåt. Det är en otäck sväng den här, men var inte rädd! Det är inte farligt. Jo, om ni inte hade en säker kusk. Ptro, Durance, sakta min vän, så ja!