Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu vore det godt, om man kunde få tjockt papper, breda marginaler, stor stil och trefligt omslag, inte hvitt som »Från Skåne», hvita böcker äro mindre säljbara än andra, det vet jag som bokhandlare; ljusgrått är bäst. »Giftas» var bra på omslaget. — Tack – heder och tack – för det du sade om mina kära provinsialismer! Jag kommer inte att ändra mycket. Om man tager friheten och individualiteten från en konstnär, så blir han inte annat än en vanlig dussinarbetare. En författare måste ha lof att handtera sitt språk som bildhuggaren sin lerklump. Detta skolmästrande i onödan, när man genomarbetar så grundligt som jag, är måhända mera omoget än sjelfva det mästrade arbetet. Stilen är min käpphäst. Och hvad säger Brandes: »ligesom intet nyt Slægtled kan nøjes med at tænke det foregaaendes Tanker, saaledes kan heller aldrig nogen ny Gruppe af Skriftverdenens Mænd bruge det Sprog, der skreves af den foregaaende Gruppe.» – Jag är väl inte den förste, som för att få in något nyare, friskare tagit provinsialismer med; hvad säger samme Brandes om Jacobsen: »For at opnaa sin Virkning har Forfatteren først dannet sig aldeles ejendommelige Ord, hentede tildels fra de mangfoldige danske Dialekter, som han i en mærkelig Udstrækning er Herre over. – Jag är visserligen en liten författare, men så är det också endast små friheter jag tagit mig. Dender biten i brefvet om »parfveln i sanden» har jag icke i min stora bok, knappt ens i minnet; det var en stundens ingifvelse. »Hemve» synes dig berättigadt nu, derför att jag gifvit dig stämningen – liksom en nyckel till det; men det hade varit snobberi att använda det, tror jag. Biten i brefvet skulle kanske kunna göra sig till en kåseri-unge: »Historien om ett ord». – Så, som jag skref det i brefvet, så känner jag det ofta. Men det är icke efter hembygden, jag känner denna smärtfulla, våldsamma, dragning.
All låne-rörelse ställes på varupant eller varubyte. Discont pa namn fortfar. BancoManufactur-Jern-Creditiv. 3 §;• Det behof af mynt, som allmänna rörelsen kräfver, sedan enskilda Crediten blifvit satt i sin högsta verksamhet, utställes i Creditmynt, sedan disponibla Bancosedel-tillgången åtgått. Detta räntemynt inlöses 1 högst 3 månader efter presentation, löper med a procent och tages i Kronouppbörd. Härigenom rättas rörelse-Capitalet efter produetionen utan att Bancoseuel-stocken ökas; dock att för dessa obli - Statsoch Banco-Utskottens Utlåtanden'. clxxxI gationers inlösen en tillgång af Bancosedlar re-' serveras. 4 §• Inga fastighets-lån meddelas vidare, ock odlings-lån endast till enskiftens lättande. Banquens Capital-inkomster användas till silfverinköp, minst 100,000 R:d per år eller 500,000 på 5 år. Banqtiens räntor användas till Banquens underhåll, och öfverskottet öfverlemnas till Riksgälds-Contoiret. 5 §• Vexel-Baiaquén åtskiljes från Läne-Banquen derigenom, att inga nya sedlar utställas i låne-väg, utan behofvet fylies med Creditmynt eller varu-mynt ifrån StatsVer/tet derigenom att Statsverkets skuld afskrifves, samt stora creditivet endast för denna gång ställes på Banquen utan fond, Krigs-Cassa bildas; från liiksgäldsContoiret derigenom, att Riksgäldssedlarne öfvertagas, Contoirets Discont-skuld efter fyllandet af behofvet, Vid 1823 års slut, afskrifves, samt att inga Riksgälds-sedlar hädanefter utgifvas. (Sedan pappers-tillgång blifvit använd till utbyte); frän li. H.
Ggare af ©feppötoarf cd) gabrifer. ©feppö/ cd) sSttgfarfpgg.-egare. (Sammanfcrag öfwer Söewtftmngett efter 2 Hr t. af 1835 åté ^ettnaning&@tat>ga tt ti £ån fet* år 18 . O i j-» <3 <35 «5 i-» :0 KO >0* o cu X> <35 cv <3 f±L i-* ,o 5-» cu iSStf Ärono«Xionbe. Sffflift för Silfen m. m. Sör Xljeater.-SKeprefentcitloncr. 2tf OterBfius, Xeffnmenten 0$ Sibei;£ommiis. Sör .firut 0$ ©roafroeBSBruf. Sör Äolmng^Srifieter. ?Po(l Sft. Satt för år 18 . rzr S' ro (fe to o r& O —«T © «S ro ts T3 o & 3° CO "o* t-c <3 to CO 3 ni O —r> C3 g.® «t ris rötS 2 -« r* c?», 3 3 o <S« «Ö» 3 cr m ro 3 rrs «S 3 o: 3 ° ~ö? o r-t CO O ni B° "O ro .!o* ro *s 3 ro - or «■* ro • ta r-s rö c* 3 o *** ro r-£ 3 —n ® 3 or <£b o.' 5* •C3» S>
Hon blef tryckt så tätt intill den smärte unge mannen, som fångade henne, och i det han slog sina armar om henne och såg ned på henne med sina vänliga bruna ögon, sade han: »Nu fångar jag dig för att aldrig mer släppa dig. Min är du, och min skall du blifva.» Och hon såg så lycklig upp i hans ansigte. Hon tänkte alls icke på att svara någonting. Det föll ju af sig sjelft, att de tillhörde hvarandra. Och medan de senare på aftonen gingo arm i arm i augustimånskenet, der skogen stod så svart med klara stjernor öfver och hela landet omkring låg så stilla, så ljudlöst stilla, då gingo de som burna på vingar. Lifvet låg för dem som en lycksalig sommartid, der de alltid skulle följas arm i arm, alltid kyssas och älska hvarandra. Naturligtvis skulle det också komma svåra tider, de voro ju fattiga båda två, och det måste arbetas mycket; men hvad skulle de icke kunna göra för hvarandra? Jo allt, allt! Intet arbete skulle vara så tungt, ingen pröfning så svår, att de icke gerna skulle uthärda den för att kunna blifva hos hvarandra. De voro så käcka, så friska, så modiga båda två. — Och deras mod skulle pröfvas i den form, der till och med det djerfvaste mod ofta ger efter, — i ett långt, långt tålamod. Ack, dessa negativa dygder, der man skall stå tyst bakom skansarna och låta sig skjutas ned! Det hör en helt annan trofasthet, ett helt annat hjeltemod till det, än att gå framåt med flygande fanor och klingande spel och laddade kanoner. Men Anders och Mina höllo ut. Det var långa tider af fattigdom för honom, så af sjukdom, som hindrade studierna, så af ofullständiga examensprof till följd af sjukdomen, så nya försök, ny fattigdom. Åren gingo, för honom i staden, för henne på landet. Hon hade först sina gamla föräldrar, sedan blott sin gamle far att passa och sköta, och då Anders ändtligen fick en befattning, så var den så litet gifvande, att de icke strax, icke alldeles strax vågade gifta sig. Det var alla dessa räntor, denna gamla skuld, som man dock måste försöka att blifva litet af med, och så väntade de vidare.
Upprättade, af Läroverks-kollegium godkände och af Öfverintendents-embetet Stats-Utskottets Utlåtande JYs 123 (Fortsättning). 75 granskade ritningar och kostnads-förslag hafva för Utskottet varit tillgängliga; hvaraf kunnat in hem tas, att kostnaden for byggnadens uppförande beräknats till 45,558 R:dr 18 öre och att alltså, om Rikets Ständer bifölle del ifrågavarande förslaget, staden likvisst härföre finge vidkännas en byggnadskostnad af öfver 15,000 R:dr. Att skolan för en lång framtid är hämmad i sin utveckling är ganska säkert, om icke staden, som aldrig förr hvarken begärt eller erhållit ringaste understöd af Staten, nu får detta anslag. Det kan väl sägas, ja, det har till och med blifvit sagdt, alt samhället icke bort befatta sig med hvarken stadsprivilegier eller elementarläroverk, då det icke sjelf kan fullgöra de dermed förenade förbindelser; men under sådana förutsättningar skulle säkerligen helt få städer och ännu färre läroverk kommit till stånd, till föga fromma för fosterlandet och dess såväl materiela som intellektuel utveckling. Ofvertygad att ingen skall motsäga nyttan och nödvändigheten af dessa goda ändamål, är det som jag vördsamt anhåller att Rikets Höglofl. Ständer täckas behjerta det unga samhällets begäran, och fördenskull, med ogillande af Stats-Utskottets ifrågavarande Utlåtande, besluta: att såsom bidrag till elementar-läroverksbyggnaden i Oscarshamn må af statsmedlen anvisas 30,000 R:dr Riksmynt.» Emot Utskottets beslut i allmänhet, rörande anslag till lärovei'ks-byggnader reserverade sig Herr Rinman och anförde följande: »Redan vid 2:ne föregående riksdagar har man börjat beträda den banan att lemna statsanslag för uppförande af nya och utvidgande af gamla läroverks-bvggnader och detta har nu fortsatts. Banan är sålunda icke ny, men, efter mitt förmenande, alldeles omöjlig att konseqvent genomföras.
Han förmådde knappast släpa sig fram; en af kamraterna tog honom ibland stödjande under armen. Det fina hufvudet med det mörka, lockiga håret hade sjunkit ned mot bröstet, och kläderna hängde i blodiga trasor omkring honom. Catherines hjerta skalf af deltagande och intresse. Då han gick förbi, utsträckte hon omedvetet sina armar och hennes blickar följde honom, ända tills han försvann i trängseln. Då drog hon en djup suck och såg sig förvirrad omkring. »Hvad han var vacker», mumlade hon ännu en gång. »Såg du hans ögon, Louise? Jag kände igen dem, jag har sett sådana ögon förr ... kanske i drömmen ... Säg, Louise ... tror du icke ... är det icke som om » Och hennes röst sänktes till en mystisk hviskning, och hon betraktade Louise med en högtidlig och frågande blick. Äfven Louise såg högtidlig ut och nickade betydelsefullt. Hon tyckte också, att det var någonting så »underligt»; hon kunde icke begripa hvarför, men hon kände sig plötsligen så beklämd. Catherine gaf henne en flammande blick. »Det är jag som känner mig beklämd, inte du», mumlade hon svartsjukt. Hon var mycket tyst efter detta samtal. En hel här af tankar och planer jagade genom hennes hufvud. Hur skulle hon få reda på den mörkögde soldaten? Hur skulle hon kunna komma ur pensionen? Hvarför var Louise så mycket vackrare än hon, och hvarför skulle hon också känna sig »underlig»? Hon var som indragen i en hvirflande ström; hennes lilla romantiska hjerna brände och pulserade, och då hon en stund derefter i mademoiselle Justines och Louises sällskap återkom till pensionen, var hon i en så frånvarande sinnesstämning, att hon hvarken hörde eller såg, hvad som tilldrog sig omkring henne. Denna sinnesstämning ökades ännu mera af den brådska och oreda, som herskade här hemma. I matsalen var ett stort bord dukadt, och här sutto de hungriga soldaterne och slukade maten, som man satte framför dem. Flickorna sprungo af och an med tallrikar och skålar; madame och lärarinnorna gingo omkring och sågo efter, att sofrummen voro ordnade, togo fram linne, charpi, etc.
Södermanlands län, såsom på trenne sidor omgifvet af segelbara vatten, har således flera tillfällen till sjökommunikationer. Fraktfart idkas äfven så val på Östersjön som Mälaren. Utom de ångbåtar, hvilka gå från Stockholm till Westerås, Arboga och Örebro, och hvilka anlöpa åtskilliga af länets hamnar, funnos vid femårsperiodens slut fyra ångbåtar, hvilka underhöllo direkt kommunikation emellan Stockholm och Nyköping samt emellan Stockholm och Thorshälla. Sedan en postexpedition blifvit under den tid, denna berättelse omfattar, inrättad vid Björnlunda i Daga härad, funnos vid periodens slut 7 postkontor och 3 postexpeditioner, äfvensom uti alla länets städer, med undantag af Trosa och Thorshälla, telegrafstationer då voro inrättade. N:o 9. C) Sjöfart och handel. I afseende å antal och beskaffenhet af befintlige fartyg och båtar samt antalet personer, som hafva handel till lefnadsyrke, får Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande underdånigst åberopa bilagde tabell N:o 9. Sjöfarten är i det hänseendet af ganska stort värde för länet, att den så betydligt underlättar afsättningen af dess rika tillgångar, men såsom en särskild näringsgren för länets innevånare är den af föga betydenhet. Tabellen rörande sjöfarten utvisar ock, att år 1860 funnos endast 34, landet tillhörige båtar om tillsammans 495 lästers drägtighet, och att besättningen å dem utgjorde blott 56 man. Varutransporterne ombesörjas också hufvudsakligast af ångbåtar. Under ifrågavarande femårsperiod hafva endast 3:ne sjöskador veterligen timat å länets kuster och inre farleder. Den 17 Oktober 1859 blef jakten Charlotte, om 19 lästers drägtighet, tillhörig Kofferdi-Kaptenen Södermanlands län. Sjöskador. Bränvinshandel. Hemmantal. Skiftesverk. Statsbidrag. 11 Isak öberg och förd af Skepparen J. P. Petersson vid Oxviksholinarne påseglad af ångfartyget Louise med den påföljd, att båten genast gick till botten, der den ännu qvarligger, men besättningen räddades.
Dels yttrandet, pag. 5 4, i Betänkandet, angående Bevillnings-stadgans § 24, och hvad, i afseende på bevillning för Karakters-fullmakter anföres, dels nämnde § i Författnings-förslaget. Återremitterades. Föreskrifter, angående Allmänna Bevillningens påförande, uppbörd, afkortning och redovisande. Prol.-Utdrag den 15 Maj 1860. Ingressen godkändes. Punkten, litt. a, Första och tredje momenten godkändes, hvaremot det andra momentet äler remitterades. Punkten, litt. b. Första, tredje, Ijerde och sjette momenten gillades, det andra återremitterades och del femte antogs, så lydande: af vederbörande Tullkammare summarisk uppgift å hvarje handlandes export och import af varor, lill slug och myckenhet. Bevillnings-stadgans § 26. Bifölls. Afslogs. Bevillnings-stadgans § 28, 29 och 30, samt yttrandet, pag. 33, i Betänkandet, angående § 29. Återremitterades. Den 15 Maj S. D. Fortsattes föredragning af Bevillnings-Ulskottels Betänkande, N.o 20, engående Allmänna Bevillningen. Härvid förekommo: Bevillnings-stadgans § 31. Bifölls. § 52. Återremitterades. § 55. Bi folk. §§ 34 och 35. Återremitterades. Bevillnings-stadgans § 36. Bifölls. § 37. Återremitterades. Godltändes, dock så, alt hvad § 40 beträffar, dess redaktion uppställes, i enlighet med rättelsen, sidan 71 i Betänkandet. § 45. Biföllos. § 52. Återremitterades. § 55 och 54. Biföllos. § 55. Återremitterades. §§ 50, till och med 04, äfvensom yttrandet, sidan 57, i Belänkandet, angå ende Förlätlnings-förslagets §§ 00 och 82. Biföllos. § 05.
Hvad detta beträffar, så måste han, hvad utgång saken än får, alltid blifva på det högsta komprometterad, genom den skiljaktighet i meningar som här kommer att yppas; och dessutom så tror jag att ett obetingadt medgifvande af ett förslag af denna art, endast derföre att ett afslag skulle gå delikatessens fordringar för när, skulle för framtiden komma att utgöra ett högst obehagligt och vådligt prejudikat. — Mot hvad jag nu haft äran anmärka, kan visserligen invändas, att motionären ej uttryckligen omnämnt den af mig helt öppet vidrörda striden såsom anledn.; men jag vädjar till sä väl honom, som samtlige här närvar. Hrr, om icke hvar och en är fullt moraliskt öfvertygacl om att denna strid och denna motion stå i sä ovedersägligt förhållande af orsak och verkan, att den sednare utan den förra aldrig sett dagen. Liksom säkerligen hvar och en inom detta hus,' uppskattar och värderar jag Hr Fryxells förtjenster som Svensk historieskrifvare, men måste dock för min ringa del rösta emot en åtgärd, som skulle uttrycka en partianda, ovärdig R. o. Ad.; som skulle djupt såra en hädangången utmärkt mans minne och stämpla hans motståndare, som en partihjelte; som saknar all förnuftig grund och anledn. och hos samtid och efterverld skulle väcka förvåning och ömkan att ett dylikt förslag kunnat i 19:de århundradet väckas och bifallas. Efter detta anförande hördes åtskilliga bifallsrop blandade med rop till desammas nedtystande. Hr Bruce, Rob. Ed v.: Det är märkvärdigt alt en täflan eller dispyt har kunnat uppstå emellan en lefvande och en död. Den ena är redan bortgången; han har fått odödlighetens krona, och då är det icke för mycket att den lefvande får sig en medalj. Jag röstar för bifall till Ridd.Utsk:s mern. Gr. Spens, Jacob Melcher: Jag börjar med att tillkännagifva, det mitt votum i denna fråga blifver i öfverensstämmelse med den ledamots, som först yttrade sig. Jag hade likväl önskat att diskussionen icke hade tagit den riktning den nu fått.
»Hvem vill hålla i handfatet»? »Dä vill ja’», sa Brita; »ja’ ha int’ vuri rädd för’en förut å int’ tänk’ ja’ bli nu häller.» »Ja, I ha vuri sällsynt», komplimenterade Nylunda-mor med en ton, som sade både ett och annat. »Men hva’ gör I, Jan Jans-mor!» »Täcke’ ska’ väl vara rynka’, vet ja’.» »Nej, vecka’!» Och så flammade striden upp på nytt, lika häftig som någonsin. Klockaren tog af sig rocken, och sedan han dragit knifven ett par tag mot stöfvelskaftet, förklarade han sig färdig för den kommande operationen. Brita tog handfatet, men just som de skulle gå, reste Lisa sig upp och bad hviskande att få följa med. – Tänderna slogo emot hvarandra, och hon darrade, så hon knappt kunde stå, men drogs med dit in oemotståndligt, som järnet efter magneten. Klockarfar såg missbelåten ut, men hus-styran, som i botten kände sig »lite kuslig», bad henne ifrigt komma med, och så följdes de åt alla tre. Fönstret hade blifvit uttaget i lillkammaren, och ännu hade den milda, rena sommarluften herraväldet i det låga rummet. På sängen låg den döde, iklädd ren skjorta – för den syntes – med silfverslantar på ögonen, hakan stödd af salmboken och händerna vackert sammanknäppta på bröstet. Rocken och »snålmössa» lågo på en stol; stöflarna, ett par gamla hasor, hade däremot Kolar-Jans i ett anfall af hämdlystnad kastat på sophögen. Ansigtet såg lika »retfullt» ut som vanligt, men i högra mungipan låg ett uttryck af ångest. Det var som om ett ord gömt sig här, ett ord, som han kämpat till det sista att få fram, men som stelnat i dödens kyla. »Jaha, det är just inte mycke’ men nu», sade klockarfar och löddrade opp tvålen. »Som en otäcking såg han ut, men’s han lefde, å som en otäcking ser han ut se’n han är död.»
Att en förbättring i afskedade soldaters och båtsmäns vilkor vore önskvärd medgifver Utskottet gerna. Men ehuru Utskottet icke är i tillfälle att verkställa de vidlyftiga utredningar, som skulle erfordras för att bedömma huru mycket skulle, med hänsigt till de på olika tjensteoch lefnadsålder beroende högre eller lägre pensionsbelopp, hvilka motionärerne föreslagit, behöfvas till ifrågavarande föremål, lärer dock med visshet kunna antagas, att kostnaderna blefve drygare, än som, med ett behörigt afseende på statsverkets, till andra vigtiga behof i anspråk tagna tillgångar, låter sig förena. Ett serskildt statsanslag torde i ärendets sålunda outredda skick icke lämpligen böra ifrågakomma och icke eller vara af behofvet oundgängligen påkalladt, enär det af motionärerne åsyftade ändamål derförutan lärer kunna, åtminstone till någon del uppnås. Utskottet, stöder denna åsigt på det förhållande, att den till soldaters pensionerande hufvudsakligen afsedda Vadstena Krigsirianshuskassan på sednare åren så betydligt tillvext, att Rikets Ständers sist församlade Revisorer ansett kassan vara i tillfälle att bättre, än som hittills skett, motsvara sitt egentliga ändamål och kunna lemna någon tillökning i det nu ringa gratialist-understödet, i anledning hvaraf Krigs-kollegium, uti deröfver deri 19 Februari 1850 afgifvet underdånigt utlåtande förklarat, att Kollegium icke skulle underlåta att om och när en sådan förhöjning utan äfventyr för kassans tillstånd eller rubbning i grunderna för dess förvaltning kunde ega rurri, dbrom hos Kongl, Majit göra underdånig framställning. Med afseende häruppå och då härtill äfven kommer, att Invalidhusfondens inkomster blifvit ställde till Kongl. Maj:ts nådiga disposition, anser Utskottet sig böra hemställa, att förberörde motioner måtte få förfalla. 43:o.
Huru väl ni afmålar intill själen och tankan hos den gemena skälmen, som han dertill brukar! Man kan näppligen tala derom med den kännedom som Ni, utan att ha varit, i England, intimt bekant med den ena eller den andra. Ja, Min Herre! ni beskrifver en storskrytande bedragare, med all den fullkomlighet, som om ni hade bott i hans hjerta”. Man märke, att då ännu hade Thorild ej sagt om Leopold något annat ondt, än att Tragedien Oden innehåller ”ännu mera osvenska än skönheter”, och att ”en Halfgud der talar som en Fröken”. Föröfrigt får man veta af Leopolds större skrift (sid. 72), att Thorild var, sedan flera år förut, till åtlöje framhafd inför Stockholms theater-publik; i skådespelet ”Målaren kär i sitt Original”. Leopold prisar utan omsvep dess öfversättare, som ”förtjenar så mycken heder för den personage han der tillagt, och öfver hvilken, sedan tio år, den komiska theater-salen genljudar af upprepade gällskratt” 34; han säger vidare: en så beskaffad komedi, der ”narren igenkännes, icke på sitt namn, men på sin galenskap, är god, oskyldig och värdig det allmänna snillets bifallande dom”; hvilken dessa gällskratt ”på det offentligaste sätt afkunna”. Man torde nu en smula mindre undra, om Thorild, efter allahanda dylikt, befästade sig i sin tro, att de ”skällsord”, som honom tillvitades, voro både aftvungna och välförtjenta.
De här ofvan specificerade, d. 3r December 1825 utbalancerade Tillgångar , hvilka till år 1826 inbalanceras, utgjorde, efter afdrag af Skuldei ne .. 225,2o3: 36. 3. Deremot utbalanceras lill år 1827 följande Tillgångar nemligen: Behållningar i Contant, proviant-persedlar och spanmål R:dr 50,772: 15. 5. Utiånte Medel: Capital Rd. 157,135: to. 11. Fordringar hos Diverse Verk, Fonder och personer 84,885: 44- — Utestående KronoSkatter och andra Fordringar i penningar , persedlar och Spanmål 8,725: 37. 9. Afgå Skulder: Om nu härifrån afdrages den inbalance rade Behållningen 225,2o3: 36. 3. Visar sig en tillökning i Fonden år 1826, af R:dr 33,go3: 27. 2. Betänkan den, N:o 296. /j53 Dock får härvid anmärkas, att köpeskillingen för en inköpt Fastighet, som ibland utgifterne a flores med 12,400 Rtdr, icke är upptagen ibland de till är 1827 ulbalaucerade Ti Ilgångar ne. De så mycket skiljaktiga resultat, som ifrågavarande 2:ne årens Räkenskaper, med hvarandra jemnförde, utvisa, har Utskottet funnit hufvudsakligen härröra derifrån, att några Uppbördstitlar lemnat vida större tillgångar år 1826, än nästföregångne året; hvarpå såsom exempel må anföras, att Kyrkooch Kronobonden, som år 1826 upptages till 42j75'
Efter flere anställde försök har det lyckats att vid Södertelje kanal afleda de källsprång, som genom utskärningar i kanalbankarne förorsakade ständiga ras, så att någon skada af dessa källsprång på mer än tvenne år icke inträffat. Med kanalfarten har förhållandet varit sådant, att kanalen, som år 1832 befors af 1,351 fartyg och 404 båtar, hvilka uti kanaloch slussafgifter betalade 5,481 R:dr 29 sk., har under nu ifrågavarande fem. ål' befarits / ar 1833 af 1,266 fartyg och större båtar „ 1834 af 1,237 dito dito 1835 af 1,388 dito dito „ 1836 af 1,485 dito dito „ 1837 af 1,413 dito dito Summa 6,789 fartyg och större båtar. •— ^\äddö kanal har blifvit så utvidgad, alt den nu kan befaras af 8 fot djupgående fartyg. Öfver det så kallade Lallehofs sund emellan Svartsjölandet och Lofön liar en bro blifvit bygd, som kostat 11,500 R:dr Banko, och hvartill hemmansegarne å Svartsjölandet bidragit med 100 R:dr Banko af hvarje mantal. Inom Sollentuna härad hafva två nya häradsvägar år 1834 blifvit indelade, hvarigenom lättare kommunikation inom häradet vunnits. Å de allmänna landsvägarne hafva flere svåra och farliga backar blifvit borttagne, dels genom sänkning och dels genom vägarnes omläggning, såsom å landsvägen emellan Norrtelje och Stockholm Halls backe inom Kårsta socken och Åhlkistbacken inom Solna socken; å landsvägen emellan Stockholm och Södertelje Nyboda backe inom Brännkyrka socken, samt å landsvägen emellan Södertelje och Mariefred Djupdahls backe inom Wester-Telje socken, denna sista på bekostnad af Herr Kammar-Rådet och Riddaren N. Dufva, men de andra genom sammanskott af flere Länets invånare. Politisk Författning. Kammarverk.