Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Maj:t, att en af de väsendtligaste olägenheterna af nu gällande grunder för hemmans-räntornas och tiondens utgörande förefinnes uti missförhållandet emellan skattebeloppet och de skattskyldige egendomarnes afkastning, hvilket uppkomme genom skyldigheten att antingen utgöra persedelskatterna in natura, eller lösa dem efter för året faslställda maikegångspris, och hvilket hade till påföljd, att skattebeloppet ökades i samma mån, som felslagna skördar eller missväxt minskade tillgångarna till dess utgörande; att så länge omständigheterna icke medgåfvo upphörande af all skatteberäkning i persedlar, vore derför, i Kongl. Maj:ts tanka, bland alla ifrågaställda förändringar i nuvarande beskattningssystem, den, som åsyftade undanröjande af förenämnde olägenhet, medelst fastställande af medelpris till grund för rentepersedlarnes och tiondens lösande, företrädesvis förtjent af uppmärksamhet, hvadan ock Kongl. Maj.t, som delade de af kommitterade framställda åsigter, så väl i fråga om lämpligaste sättet för bestämmande af ett dylikt medelpris, som angående nödvändigheten deraf, alt de skaltskyldige, för tillgodpnjutande af härmed förknippade fördelar, frånträdde rättigheten att utgöra persedelskatten in natura, hvilket Kongl. Majit dessutom betraktade såsom ett oeftergifligt vilkor för ej mindre den föreslagna ränteförenklingens tillvägabringande, än indelningarnes öfvertagande af statsverket, funne Sig på grund häraf och utan omgången af de skattskyldiges hörande destoheldre böra lill Rikets Ständers bifall öfverlemna kommitterades i omförmälde hänseende afgifna förslag, eller att så väl tionden, som de i hemmans-räntorna ingående persedlar ovilkorligen borde lösas med penningar, efter för fem år i sender bestämdt, på nästföregående 10 års markegång grundadt, medelpris j som de förändringar, i afseende på sältet och tiden för markegångspiisens bestämmande, hvarom Kongl. Stats-Vtskotlets Utlåtande, N.o a4*.
Den nuvarande staten för korpsen upptoge löner för allenast 10 under-konduktörer, men detta Stals-Utskollels Utlåtande, Jtä 69. 7 antal vore alldeles otillräckligt för tjenstgöringen, som för närvarande fordrade och sysselsatte minst 22, af hvilka de öfver tålige erhöllo blott traktamente enligt resereglementet. Saknande pensionsrätt, skyndade $ig dessa öfvertalige att emottaga andra beställningar, sä fort tillfälle dertill yppades. De duglige kunde derföre icke länge qvar hållas och de qvarblifvande mäste stundom utgallras, enär alla på försök antagne ej kunde befinnas passande. Sedan år 1831 hade 86 under-konduktörer blifvit antagne samt 80 algått, 11 genom dödsfall, 15 genom befordran och 56 genom afsked. Den ofta förekommande bristen på underbefäl fylldes till en del genom tillfälliga kommenderingar från arméen och Ilottan. Det vore derföre nödvändigt, att Ingeniör-under-officerarnes löner ökades så väl till antal, som till belopp, motsvarande dem, hvilka bestodos under-officerare vid gardet och artilleriet. Vid Ingeniör-korpsen funnes väl en högre under-officerseller konduktörsgrad, men utan större lön eller annan pensionsrätt, än under-konduktörerne innehade. Deras lön utgjorde endast 210 R:dr. Vid gardes-regementerne uppgick åter fanjunkarelönen med beklädnadshjelp till 416 R:dr, samt vid artilleriet styckjunkarnes lön med beklädnads-penningar till 388 R:dr och sergeanternes till 251 R:dr, hvarförutan under-officerarne vid dessa korpser egde rätt till pension efter 25 tjensteår, då deremot Ingeniör-korpsens under-officerare först efter 30 tjensteår finge pensionsrätt.
Och en rar fiol var det ock, ty gick qvinten utaf, hvilket stundom hände denna fiol så väl som alla andra, så sjöng Gunnar melodien med klar röst, och spelade en sort af sjelfgjordt ackompagnement på de tre strängarne, och sade efteråt: «Det är ju en dråplig tingst, min fiol – lell.» Men nu hängde både bössa och fiol stilla och dammiga på väggen. Med bössan hade Gunnar, som egde ett mycket skarpt öga och var lycklig skytt, alltid brukat att om helgdagsmorgnarne «springa ut ett springande», såsom han sjelf kallade det, och då ofta från den djupa skogen kommit hem, lagom till kyrkedags, men trött och varm, med en god söndagsstek till mamsell Sara, hvarför han minsann ej föll, utan tvärtom: steg i hennes gunst. Men nu kom ingen hvithårig hare, eller mörkfjädrad fogelstek in i köket; Gunnar sprang inga springanden åt skogen, och bössan förblef hängande laddad på väggen, samt spelade blott en ganska kort och stum roll i ett drama under julen, hvilket likväl så när som på ett hår höll på att blifva ett sorgspel. För att redogöra för detta, måste man införa på scenen ett par nya sujetter eller passagerare, nemligen en rödhårig, ful, bakslug, elak och afundsjuk bränneridräng vid namn Olle, som en tid för längesedan försökte att behaga Lena, men utan särdeles framgång, hvarför han nu ej tålde henne, samt den rätt näpna kökspigan, lilla-Lisa, till hvilken Olle nu för tiden hade ett särdeles godt öga, dels för hennes rödletta glada ansigte och små finurliga pigsvängar, dels för att kökspigan ändå alltid kan, om hon det vill, med mat och traktat gynna den som funnit nåd för henne, och nu var brännOlle, såsom han gemenligen kallades, särdeles begifven ej allenast på det ymniga bränvin, som han sjelf hjelpfe till att förfärdiga i det stora konstbränneriet, från hvilket det rykte natt och dag på Grantorp, utan jemväl en stor älskare af la bonne chère (en ännu oöfversatt gallicism).
Han om någon får pröfva på vågar räcka honom sin hand, han är som en den mänskliga egoismen. Och det bittra är att Ack, min vän, en man som jag, ett Ja, det tror jag, ja, än mer, jag är öfver 83 den misstro, som vidlåder honom, äfven drabbar hans idéer. RICHARD. Spelar då verkligen idéen någon roll för dig? GROT. den jag bygger på, den som skall göra hela gång Om den spelar någon roll? Det är ju företagets lycka, och vår lycka på samma RICHARD (reser sig upp). Ja, det gör mig ondt, att GROT. detsamma. Tag dig, ett par dagars betänketid! Förhasta dig inte! Och besinna väl, hvilket tillfälle detta är för dig att få verka Nej, jag begär inte något svar nu med för dina idéer, ett tillfälle som kanske aldrig kommer tillbaka. Tänk på saken, tänk på den grundligt och från alla sidor. (Torsten kommer från vänster.) Se där ha vi Rudberg! God morgon, god morgon. Jag skulle just gå ut åt honom ännu! Eller jo, det kan du också göra! (Går i fonden.) till de andra! (Sakta till Richard.) Säg ingenting 84 TORSTEN. Har du sett till Helena? RICHARD. Ja, hon gick nyss ut i trädgården. TORSTEN. Har du talat med henne? RICHARD. Ja. TORSTEN. Har hon bedt dig om ursäkt för i går? RICHARD. jag icke heller hon skall göra. Bedt mig om ursäkt! Nej, och det vill TORSTEN. Nå, då skall jag tala med henne. RICHARD. något sådant. Men jag säger dig ju, att jag icke begär TORSTEN. men jag vill, att hon skall göra det. Det är äfven mig. Det är ju mycket ädelmodigt af dig, något, som hon är skyldig icke endast dig utan 85 RICHARD (stiger upp och går fram till honom). Torsten, jag ber dig, behandla icke TORSTEN. Jag önskar, att det icke skall vara något missförstånd mellan min hustru och dig. RICHARD. du då inte, hvad vi talade om i går? TORSTEN. och att vi voro mycket teoretiska.
Denna andel hade, enligt egenteliga ändamålet med gåfvan, bort utdelas åt Länets nödstäldte Invånare; men, uppå Konungens Befallningshafvandes underdåniga hemställan, täcktes Kongl. Majrt, uti Nådigt Bref af den 28 Juli 1813, förordna, att deraf finge formeras en Lånefond, till befordrande af Rågsädets allmännare införande i Dahlorten, för hvilket ändamål den af Magasins-Inrättningen under tiden öfvertagne gåfvan 511 T:r Korn, borde, efter en skälig beräkningsgrund, förvandlas till 383^ Tunnor Råg, hvilka dock, i stället för att till Lånefond användas, blefvo, enligt Konungens Befallningshafvandes underdåniga anmälan af den 24 November i8i4> i undsättningsväg utdelade, emot villkor att betalningen derföre skulle, jemte Magasinslnrättningens fordringar, indrifvas, och uppköp af Råg derefter göras till Lånefondens bildande. Enär nu Magasinslnrättningen, såsom valuta för gåfvoandelen, 5ii T:rKorn, aflemnade 383^ T:r Råg, och i öfrigt till LänsStyrelsens disposition öfverlöt så mycket af penningarne, som ej åtgick till kostnaden för Spanmålens transporterande, erhöll Länet dess del af sammanskottet, ehuruväl gåfvans belopp ansågs böra i MagasinsFondens Räkenskaper balanceras, Kopparbergs Län till godo, under afvaktan på den blifvande betalningen, som, då den inflöt i sammanhang med undsättningsfordringarne, skulle till Länet aflemnas och i Gåfvo-Räkningens Credit derefter afföras. De utblottade undsättningstagarne mägtade dock ej återgälda gåfvo-Spanmålen, hvadan förslaget att deraf formera en Lånefond öfvergick till gåfvans ursprungliga ändamål, de fattiges understöd.
Åskan hade äfven allaredan upphört, så att om läsaren hoppades att kapitlet skulle sluta med någon sannt romantisk scen, någon knalleffekt, så blef han beklagligtvis bedragen. Kap. VIII. Irene för Stella. Det förgick några veckor utan annat anmärkningsvärdt, än att Harald och Irene allt ömmare sågo i hvarandras ögon och att Harald sade än mindre än förut. Och de träffades nästan blott musiktimmarne, samt då de spatserade att helsa på vännerna derborta. Visserligen var v. Assar till följe af ett sjukdomsfall tvungen att för läkarevård vara i staden, men Harald följde ändå ungefär samma principer; ja han tvang sig att icke vilja se Irene alltför ofta på tu man hand; antingen det då var för att baronen icke skulle börja misstänka något förhållande, på hvars verklighet Harald sjelf icke vågade tro eller hoppas och hvars möjlighet uppfyllde honom med dystra aningar om mången kamp och strid, – eller om det, till följe af samma dessa aningar, var för att skydda sig sjelf emot ett oblidt öde, sig sjelf och – Irene. Det blef den dag då Stella skulle knäböja inför nådens altare. Stella hade i sina böner äfven inneslutit den barnsliga önskan, att denna dag blifve rätt ljus och vacker. Hon hade liksom talat med Gud; hon hade sagt: om dig Gud icke behagar en sådan önskan, så säger du genom mitt samvete det till åt mig. Men då hennes samvete ingenting qvalde henne vid denna oskyldiga bön, så bad Stella en sådan bön. Och dagen blef ljus och vacker. Det var i början af September. September är en skön månad. Naturen står ännu herrlig och skön; solen samlar sina sista krafter för att låta oss mindre märka den kalla vinterns antåg. Luftens blå är klarare, blåare och skärare än under den heta sommaren. Och detta herrliga månsken, som andelikt omger oss, som mer än eljest gör oss mottagliga för den öfversinnliga verldens under och behag, som försätter hela vår själ i ett tillstånd af beundran, andakt och bön!
För öfrigt linner Utskottet den af motionären åberopade §. af Regerings-Formen alldeles icke vara här tilllämplig, hvadan Utskottet hemställer, att denna motion må förfalla. Betänkande, i anledning af vackt motion om förenkling af de militära och civila uniformerna. Genom remiss från Hederv. Bonde-Ståndet har Utskottet fått emottaga ett utaf Riksdags-fulimägtigen Johan Johansson från Örebro Län ingifvet memorial, deruti han anfört: att de Svenska såväl civile som militäre uniformerne voro säkerligen bland de grannaste och kostsammaste i Europa; att mången ynglings ekipering, vid inträdet på tjenstemannabanan, utgjorde två till tre gånger den lön, han först efter några års förlopp erhölle; att mångå föräldrar eller anförvandter måste beröfva sig snart sagdt det nödvändiga för att anskaffa guld och prydnader på den unge slägtingens kläder; samt att de skattdragande fattige rustoch rotehållarne ådragas dryga omkostnader genom lid efter annan skeende uniforms-förändringar. På desse och andre anförde skäl har motionären föreslagit, det Rikets Ständer måtte förnya sin vid sistförflutne Riksmöte gjorda underdåniga anhållan om uniformernes snara förenkling samt guldets och broderiens afskaflände, utom hvad sorn tilläfventyrs hehöfdes till några grad-distinclioner, hvilka för öfrigt äfven kunde anses öfverflödige, emedan inga sådane finnas på åtskiliige uniformer, såsom Hof-Rätternes, Cavalleri-Regementenas, m. fl.; och hafva Riksdagsmännen - Allm. Best. och Ekon.-Utsk. Betänkande, N:o 24 *7 dagsmännen Henric Andersson och A. Andersson ifrån ofvanberörde Län uti motionärens sålunda gjorda framställning sig förenat.
Styrelsers anstalter (liksom individers) blifva gagneliga i den mån de äro helt anlagda oell energiskt handhafda. — I samma man blifva de sannt hushållande; ty denna egenskap bestämmes icke af utgiftens siffra, men af det gagn utgiften alstrar. —Sålunda kan ringaste anslag vara misshushållning, oell deremot det drygaste bilda ypperlig statsekonomi. — Hvarken torftighet eller sparsamhetsanda kunna således rättfärdiga den njugghet i statsutgift, hvarvid möjlig fullständighet i ändamålets vinnande förfelas. —Alldraminst kunna stater (deri olika individer) någonsin sägas ”icke hafva råd” till det, hvarigenom de ofelbart blifva rikare; ty stater sakna aldrig förlag. — När derjemte sedlighet och medborgerlighet, dessa samhällsinrättningens liufvudändamål, medelst bekostandet befordras, då blifver denna statsekonomiska frikostighet äfven en moralisk pligt. Dessa, lika obestridda som obestridliga grundsatser, äga en särdeles tillämpning på tullbevakning. — Trenne äro denna stalsanstallens ändamål, nemi. i) den statsinkomst, hvarmed consumlionen bör bidraga att fylla statsbehofven; 2) inhemsk',a näringars skydd, och 3) motarbetande af all den med tullförbrytelser förknippade osedlighet. — Men till samfäldt ernående af dessa ändamål, erfordras lika oeflergifligen, att tullbevakningen blifver möjligast verklig. — Detta är det nödvändiga underlag, förutan hvilket det förståndigaste tullsysleme nedgår till en from önskning. — Ehvad statsekonomien går den prohibiliva eller den frögifvande, eller den helt visst riktigaste medelstråten, är ju lika visst och klart, att alla tulltaxans bestämmelser, vare sig radikala förbud, eller skyddstullar, eller taxeringar, som endast afse sta Isintrader, skola blifva illusoriska i den mån tullbevakningen är det; ty i samma mån blifva alla beräkningsgrunder gäckade. Oriktigt föreställa sig många, att i mån af liberalare sysleme kan bevakningens energi undvaras.
Hon tyckte, att hon var på vippen att fånga just det, som hon ville ha fatt på, men för det mesta försvann det just i det afgörande ögonblicket, och så dessa beständiga förändringar! Hon gick hem den ena dagen med ögonen fulla af en färgskala, som den nästa dagen var fullkomligt försvunnen. Solen, molnen, morgon och afton, de varma och de kyliga dagarna, alla och allt hade sitt uttryck, sina beständigt sväfvande nycker, — ja, man kunde bli tokig af det! — Men glad var hon i alla fall. Hon läste icke, hon talade knappt till någon, hon gjorde ingenting annat än målade. Då det vardt höst och professorn återkom, och akademien öppnades, började hon att gå der. Nu blef det en annan tingens ordning. Hon skulle teckna gipser och perspektiv och alls icke tänka på gröna träd och belysningar. Hon var också nu flitig, riktigt glupsk på att lära sig något, men hon tyckte, att hon icke kom till det, hon mest längtade efter. Då det första året vid akademien var förbi och våren kom, ville föräldrarne ha henne hem igen, men hon påminde sin far om, att året ännu icke var gånget, och fastän de flesta menniskor voro borta från Stockholm om sommaren, fans det dock en och annan, hos hvilken hon kunde få ett godt råd, ett och annat att se. Nej, nu måste hon riktigt gripa sig an! — Men då sedan hösten närmade sig och det nu skulle bli allvar af med hemresan — det var redan flere månader öfver tiden — ja, då kunde hon icke. Hon bad sin professor att hjelpa sig och skrifva hem, och han skref, att det var alldeles nödvändigt, att hon fortsatte vid akademien. Hvad kunde hon hinna lära sig på ett år? Fadern hade icke väntat sig detta. Det var icke ärligt spel. Ett år hade hon sagt, och mera hade han aldrig tänkt sig, aldrig velat gå in på, men i slutet af brefvet stod det dock, att om hennes lärare ansågo det absolut nödvändigt för henne att fortsätta ännu ett år, så skulle han gifva henne ett nytt löfte, men denna gång skulle bli den sista, som hon kunde vänta sig att han skulle ge efter. Rakel kände nog, huru ovilligt detta löfte blef gifvet, men hon tog dock emot det, nästan utan samvetsagg; att resa hem nu skulle ju vara att dö.
M rs. link. till Lxx. 0'tsk. <l. 19 ^us;. 1844, kl. 10 f. m. L0N6I.. ^d:^8 /Vdc//A <7 r'/// /»//cek.s .V/ doe/o/', r //ög-tt om /ö,'- o/ e/ek r /0/(ek^ ,Ä^ ^/o> /e/o-llMko , ek /»eo/^ne/e 67o<"(/dcn^koeX/ro/m^ ,^/okk de/( t» -^ttArr^kr 18-11. Uti en till Xongl. Naj:t ingilven 8lirilt, lialva i1ruli8-8oeieteten8 innevarande är lor8amlade ledamöter i underdänigliet anmält, imrulede8 det (kreditiv i Lanken ä 600,000 L:dr, 8om I1iliet8 8täiider vid 1818 är8 oell pälöljande Likadagar 8tällt till di8ji08itioii al l^ullmägtige i dern-6.ontoret, lör att, elter atadgade grunder, utläna8 till Lruli8egare, numera, i an8eende till ökade 8miden neli den lör jernliandteringen i allmänliet inlrällade olordelaktiga eonjunetur, vore lör ändamälet otillräckligt; livadan 8ueieteten, med 8töd al utgjorda lieräkningar olver de öliade länekeliol ven, m. m., i underdänigliet anliällit om Ivongl.
Den strax härpå följande scenen, då Gorrado för presten och Don Ferdi-nando framställer historien om sitt mord, fängslande ochflykt, var ett vackert prof på en fin uppfattning och ett omsorgsfullt utarbetande af de enskilda detaljerna. Vid början af sin berättelse är Gorrado så ödmjuk och känner sig så ovärdig i jemförelse med flem han står inför, att han kysser sina egna fingrar för hvarje gång han rört vid presten, men han uppgår under berättelsens gång så i minnena af sitt förflutna lif och och sina utståndna lidanden, att han alldeles förgäter sig sjelf och helt förtroligt lägger sin hand på prestens skuldra. Detta är blott ett af de många drag, som kunna anföras från en scen, hvilken Salvini gör till ett mästerstycke af dramatisk framställning. Konturerna af hvarje särskild fas i berättelsen uppdrogos mimiskt och skiftningarna i röstens tonfall voro så uttrycksfulla, att äf-ven de i språket oinvigde, utan annan ledning, förstodo hvarom det handlade. När det kom till den scen, i hvilken den oreflekterade och blott af sin. kärlek uppbume mannen ändtligen möter sin hustru, men af henne motta-ges med den isande förklaringen: Jag mottog ert namn, då det var fläck / ritt och äradt; men nu, sedan det är höljdt med blod och vanära, kan hvarken ni eller någon annan tvinga mig att bära det, då förstod den store tragikern att låta publiken ana, nej, verkligen se den ändlösa smärta, som i detta ögonblick söndersliter Gorrados inre. Man kan knappast tänka sig något mera rörande, än då den store, våldsamme mannen står bedjande som ett barn inför sin hustru och slutligen, då hon hycklar en känsla som hon ej mera eger, full af öfverväldigande sällhet och ömhet, på knä vid hennes fötter och med armarne kring hennes lif, gömmer sitt hufvud i hennes sköte. Beherskadt och med trohet mot naturen fortsätter Salvini så sin fina själsmålning tills han når sin höjdpunkt i den scen, hvari fadern beröfvas den sista gnistan af hopp, förtviflan helt och hållet bemäktigar sig det länge nog marterade hjertat och lifvets pulsar upphöra att slå.
Handels-Balken ansedde såsom egande lika rätt med Kronan hos de Tjenstemän sota äro satte att deras inkomster uppbära.’! Med anledning af ofvanberörde Nådiga Proposition, den samtlige Riks - Stånden till Uag-Utskottets behandling öfverlemnat, har Herr Professoren Bolmér hos HögvÖrdige Preste-Ståndet framställt den önskan, att de sladganden, Rikets Ständer i detta hänseende kunna finna lämpligt att i underdånighet tillstyrka, eif ven matte klifva gällande för Lunds Academie, helst den närvarande tiden fordrade enhet och öfverens^ LagUtsköfteis Betänkande N.o 88. i5 jtämmelse I likartade inrättningars’ organism, tion och styrelseformer, samt en sådan enhet,’ äfven i andra fall, vid bägge Academierne blifvit yrkad och tillvägabragl , och derföre icke eller i delta hänseende borde saknas ; och är jemväl denna Motion , hvilken Herr biskopen Doctor Faxe biträdt, till Lag-Utskottet remitterad. Dessa frågor äro af Utskottet i öfvervä^ gande tagne.
Vid sådant förhållande torde ock åt domaren, som redan har vården om så mänga af samhällets vigtigaste intressen sig anförtrodd, kunna med full trygghet öfverlemnas att vaka deröfver, att icke genom missbruk af den i förevarande fall lemnade rätt till äktenskapsskilnad aktningen för äktenskapets helgd varder i någon män rubbad; och om äfven, på sätt jemväl blifvit anmärkt, genom ifrågavarande måls handläggning vid domstolarne, ömtåliga familjförhållanden kunde komma att någon gång med mindre grannlagenhet beröras, vore detta visserligen en olägenhet, men som eger rum i flerfaldiga andra, domstolarnes handläggning redan tillhörande ärenden och för öfrigt synes vara af mindre betydenhet i jemförelse med de fördelar, som af den ifrågasätta lagförändringen torde vara att emotse. Utskottet finner väl, i följd af hvad nu blifvit an förd t, samma lagförändring i dess hufvudsakliga syftning vara önskvärd. Dock torde den rättighet, som derigenom komme att beredas oeniga makar, att vinna äktenskapsskilnad böra inskränkas för det första i så måtto, att, när af den ransakning angående makarnes sammanlefnad, som skall inför domaren ega rum, uppenbart är, att den makan, som söker äktenskapsskilnad, är till oenigheten ensam vållande, skilnaden icke må emot den andra makans bestridande beviljas; ett förbehåll, som Utskottet anser så mycket nödvändigare, som i annat fall nämnda rättighet skulle för den maka, som af böjelse för ett mera obundet lefnadssätt eller längtan att ingå nytt gifte, eller annan dylik anledning önskade upplösning af sitt äktenskap, innebära en alltför stark frestelse, att genom en våldsam behandling eller annars ett förolämpande uppförande framkalla osämja i äktenskapet, för att sedan på grund deraf erhålla äktenskapsskilnad. Ville man häremot invända, att i Kongl.
Ty dels är förhöjningen i nämnde skattesats, som vid pannerymdsbeskattningen förmodligen borde sättas i samma förhållande till skattesatsen för sädoch potatesbränningen, som vid mäskbeskattningen, i sig sjelf ej af synnerlig betydenhet och dels skulle, åtminstone till en början, endast ett högst obetydligt qvantum af ifrågavarande materialier komma att blifva användt liksom äfven det Engelska förfaringssättet att afskilja skal m. m. från mäsken ej heller, åtminstone i förstone, blefve synnerligen allmänt, så att den högre afgift, som man ville lägga på dessa materialier eller på den Engelska mäskningsmethoden, ej skulle inbringa, statskassan någon synnerlig fördel. Skulle det längre fram visa sig, att dessa materialiers användande till bränvinsbränning eller också den Engelska methoden blefve mera allmänna, så kan man ju genom skeende skattepåbud lägga en högre afgift på denna produktion. Kommissionen ämnar derföre föreslå, att samma skattesats bestämmes för bränvinstillverkning af andra materialier, som af säd och potates, samt detta utan afseende på huru masken är beredd, antingen sådor m. m. äro afskiljda eller icke, fastän kommissionen anser såsom gifvet, att det vid den förstnämnda produktionen erhållna bränvinet, äfvensom när sädeller potatesmäsk beredes på nämnda sätt, icke kommer att blifva beskattadt så högt, som när säd och potates användes på det vanliga och hos oss allmänt brukliga sältet. ätt kommissionen, oaktadt hvad ofvan är anfördt om den sannolikt mindre vigtiga betydenhet för statsinkomsterna, som en på ofvannämnda produktion lagd högre afgift skulle ega, ändock har föreslagit en högre skatt på samma produktion, i den händelse att mäskbeskattningen infördes, har sin grund deri, att man, utan hänseende till dea Norska Kommiss. Betänk, ang. Bränvinsbränningen. 59 elika beskattningen på olika materialier, måste hafva en så fullständig kontroll, att beskattningen icke åstadkommer någon tillökning i utgifterna.