Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett af vår representations största fel är onekligen att de särskilda Stånden äro så skarpt isolerade från hvarandra, så att, såsom vid ett tillfälle i början af denna riksdag yttrades, ofta nog inträffar att sakkännedom i en kammare går förlorad för en annan och att önskningar och behof, uttalade på ett ställe, icke kunna göra sig hörda på ett annat. Borgare-St. har också vunnit betydlig förstärkning genom sin numera förändrade sammansättning, och så skulle äfven förhållandet troligen blifva med Bonde-St. Inom Preste-St. finnes också en särskild valklass, nemi. Komministrarne, hvilka ofta underlåta att begagna sin medborgerliga rätt att sända representanter, men som säkerligen komme att densamma utöfva, om detta stadgande antoges. Det skulle vänja Stånden att vid riksdagsmannaval sträcka sina tankar utom Ståndet, och det skulle så väl härigenom, som genom sina öfriga löljder, i betydlig mån bidraga att närma Stånden till hvarandra och att nedbryta de skrankor, som nu åtskilja dem, samt härigenom blifva Deu 8 December. 411 den vigtigaste förmedling för en öfvergång till ett nytt representationssätt, — en öfvergång, som, närmare eller fjärmare, dock, efter min tanke, ej är annat än en tidsfråga. Jag anhåller om bifall till förslaget. Frih. Cederström, Rudolf: Med särdeles nöje har jag åhört de välgrundade anmärkningar, som mot detta i min tanke skadliga förslag blifvit framställda af de båda talare, som i ämnet först hade ordet. Sedermera har dock en aktad medlem af detta Hus uppträdt till dess försvar, och företrädesvis fästat sig vid förhållandet emellan den I6:de §:n och de 3 föreg:de. Jag vill deremot jemföra den lG:de med den nästföljande eller den 17:de. Hr von Ehrenheim har emot Frih. af Ugglas invändt, att en Adelsman, som redan fått ut pollett på Riddarhuset, icke kan väljas till medlem af annat Stånd eller tvingas att ett sådant val mottaga; men hvad säger Hr von Ehrenheim om en Adelsman, som icke haft tillfälle att här infinna sig genast vid riksdagens början, utan ämnat först något sednare uttaga sin pollett?
Föredrogos å nyo Stats-Utskottets utlåtanden; N:o 99, angående ifrågaslälld öfverflyttning till Riksgälds-Contoret af befattningen med det till staden Wexiös återuppbyggande efter 1843 års eldsvåda beviljade allmänna låne-understöd: Bifölls; N:o 100, i anledning af åtskilliga hysegareg j Wexiö underdåniga 911- Prat.-Utdrag , den. 4 Januari iSfo. 501 sökning om lindring i betalningsvilkoren för dem tilldelade byggnadslån: Bifölls; N:o 101, i anledning af ifrågaställa förändringar uti föreskrifterna, angående liquidalionsoch bokföringssäitet, m. m., af brandskadade släder beviljade byggnadslån: Godkändes, med undantag af den vid slutet, pag. 15, gjorda hemställan, hvilken afslogs; N:o 102, i anledning af förre Commissarie!! i Riksgälds-Contoret A. Vougts ansökning om befrielse ifrån en honom ådömd ersättnings-skyldighet: Godkändes; N:o 103, i anledning af väckt motion, rörande utdelningen af Just itire-Ombudsmannens embets-berätlelser: Bifölls; N:o 114, i anledning af Kongl. Maj;ts Nåd iga Skrifvelse, angående begrafningsoch öfriga kostnader, i och för Högstsalig II. M. Konung Carl XIV Julians dödliga frånfälle: Godkändes-, N:o 115, i anledning af Kongl. Majlis Nådiga Skrifvelse, angående kostuaderne, i och för Hans Maj:ls och Dess Höga Gemåls kröning: (jillades. S. D. F öredrogos å nyo Statssamt B evilla inss-Utskotten s betänkanden: N:o 19, i anledning af väckt motion om nedsättning i postporlo-afgilten: Återremitterades-, N:o 20, i anledning af Kongl. Maj:ls Nådiga Skrifvelse oni restitution af bevillning, crlagd inom Neder-Calix socken af Norrbottens Län:
De svårigheter Rikets Ständers år 1827 församlade Revisorer samt Rikets Ständers Statsutskott erforo vid granskningen af Kongl. ( 91 ) Förvaltningens af SjöXrentlerne samt Flottans Stationers Räkenskaper för åren 1824 och 1825 hafva äfven mött vid granskningen af 1827 och 1828 arens Böcker, i anseende till Bokföringsmethoden. Enligt densamma finnes Kongl. Förvaltningens CassaRäkning icke Öfverensstämma med Stationernes CassaRäkningar, i afseende på de deruti debiterade och crediterade Summor, emedan anordningarne, ehuru till fullo upptagne i hägge räkningarne, dock äro i olika poster fördelade och hopsummerade, utan anvisning sins emellan. Och som derigenom inträffar, att i ett och annat fall, mångfalldige summor måste genomsökas för utrönandet, att en ifrån Kongl. Förvaltningen anordnad Summa af Stationen i sin helhet blifvit emottagen, blir granskningen ofta icke allenast svår att verkställa, men äfven osäker. Vid jemförelse emellan Kongl. Förvaltningens och Carlskrona Stations Räkenskaper har äfven funnits, att Stationen debiterat sig under ett år för Summor, hvilka den icke förr än året derefter erhållit : Till exempel år 1826 debiterade sig Carlskrona Station för R:dr 4,046: 23. 6. samt „ 21,605: 21. 5. tillhopa R:dr 25,651: 44* n* hvilken Summa först år 1827 ifrån Kongl. Förvaltningen blifvit inbegripen uti en anordning af Ordinarie Statsmedel, R:dr 3o,85o: 44' Ir* Varandes detta äfven förhållandet med en anordning på R:dr 9,096: 26., sorn år 1827 ifrån Kongl. Förvaltningen utfärdades, men hvarföre i en Summa af 6,022: 42- 7* och en Summa af 1,562: 36. 8. Förvaltningen anordnades, men redan i 1827 års Cassaräkning för Carlskrona Station är debiterad.
19 svenska statsanslaget för samma ändamål, borde anses ingå uti hvarje serskild aflönings årliga belopp; att följaktligen, på det samtlige vederbörandes, på omförmälda förklarande grundade, restitutionsanspråk måtte i sladgad ordning kunna göras gällande, erfordrades ej allenast ett uttryckligt medgifvande af Rikets Ständer, att hvarken nyssberörde beslut eller redan laga kraftvunna debiteringar utgjorde något hinder emot samma anspråks väckande och pröfvande, utan äfven en af Rikets Ständer, tifl ledning vid bestämmandet af restitutionernas belopp, antagen och fastställd, gemensam och för hvarje ifrågakommande restitutions-ansökning tillämplig, beräkningsgrund; att, till uppfyllande af dessa vilkor för dylika ansökningars upptagande till pröfning utaf vederbörande embetsmyndigheter, Rikets Ständer funno sig böra medgifva och förklara, att alla vid utrikes beskickningar anställde embetsoch tjenstemän, som, i anseende till nu anförda förhållanden, fått vidkännas högre bevillningsafgift, än med stadgandet om dylik afgift af ministerstatens löner varit afsedd, äfvensom sådane embetsoch tjenstemäns rättsinnehafvare, skulle ega sig öppet att inom viss bestämd tid och med iakttagande af hvad författningarne för öfrigt föreskrefvo, anmäla och styrka sina anspråk i afseende på restituerandet af hvad härutöfver måst, såsom bevillning af denna tjenstemanna-personals löner, traktamenten och pensioner, för de förflutna åren utgöras.
För granskning af Rikets Sländers Låne-kontors i Götheborg förvaltning: år i8Jg. till Revisor: Olaus Eriksson från Götheborgs och Bohuslän; till Suppleant: Sven Svensson från Elfsborgs län. år i85o. till Revisor: Anders Andersson från Örebro län; till Suppleant: Arvid Arvidsson från Elfsborgs län. För granskning af Rikets Ständers Låne-kontors i Malmö förvaltning; år i84<y till Revisor-. Jöns Jönsson från Christianstads län; till Suppleant: Nils Andersson från samma län; är i85o. till Revisor: Pehr Pålsson från Christianstads län; Bih. till R. St. Den 22 Maj. Från Höglofl. Ridderskapet och Adeen. S. D. Vid förnyad föredragning af Stats-utkottets den 17 och 20 dennes på bordet lagda utlåtande N:o 166, i anledning af erhållne återremisser å be'änkandel N:o 41, i fråga om ytterligare anslag till uppförande af celi-fängelser, blef Utskottets i detta ämne afgifna yttrande icke bifallet; men i anledning af Kongl. Majrts nådiga skrifvelse den 9 November sistlidet år rörande anslag till nya häkten, ville Ridderskapet och Adeln, på det att redan påbörjade fängelser måtte blifva fullbordade samt de delar af riket, som ännu icke erhållit läns-fängelser eller förvaringshäkten af syfteseulig beskaffenhet måtte blifva dermed i mån af tillgångarna försedde, innan andra mindre behöfliga fängelsebyggnader företagas, anvisa till förstnämnde begge ändamål, utöfver hvad Rikets Ständer redan till fängelser anslagit, 600,000 r:dr att utgå med 200,000 r:dr under hvartdera af åren 1848, 1849 och 1850. Från Högv. Preste-standet. S. D. Föredrogs ånyo och bifölls Allmänna Besvärsoch Eko nomi-utskottets utlåtande N:o 90, i anledning af väckt motion om bildande af en kommitté för utarbetande af förslag till den medicinska undervisningens ordnande.
Sl. Prot. 1836 A 1837. 4 Sami. 1 Afd. 2 Band. 1 Haft. 1 2 Stats-UlskoUels Memorial M 64. nu förestående pröfning af de för landtoch sjöförsvarets behof under denna riksdag föreslagna utgifter, ansett sig böra meddela Rikets Ständer underrättelse om de utbetalningar för försvarsverket, som utaf förenämnde kreditivmedel hittills blifvit bestridda; och har Utskottet derföre låtit sammanfatta här nedan intagna, på Utskottet tillställda handlingar och räkenskaper grundade, uppgifter, hvilka Utskottet alltså får härmed lill Rikets Ständer aflemna, nemligen: l:o Uppgift å verkställda utbetalningar utaf de medel, som, till bestridande af kostnader för utomordentliga åtgärder till rikets försvar, under Oktober och November månader 1853, blifvit hos Riksgälds-kontoret lyftade utaf det vid 1830 och 1851 års riksdag beviljade s. k. mindre kreditiv; 2:o Uppgift å de föremål, hvartill det under 1853 och 1854 års riksdag för upprätthållande af rikets neutralitet anvisade och numera till hela sitt belopp lyftade särskilda kreditiv blifvit användt; och 3:o Uppgift å de före nästlidne April månads slut bestridda utbetalningar utaf dessförinnan, för försvarsverkets fullständigare ordnande, utanordnade summor af det vid samma riksdag beviljade kreditiv för rikets försvar eller andra vigtiga och angelägna ändamål. Genom meddelandet af dessa uppgifter och de upplysningar desamma innefatta, anser sig Stats-Utskottet hafva besvarat ej mindre en af Grefve Anckarsvärd, Carl Henrik, väckt och af både Ridderskapet och Adeln samt Ronde-ståndet till Utskottet remitterad motion derom, alt detta Utskott måtte till Rikets Ständer inkomma med en »summariskt detaljerad uppgift öfver användandet af de vid sed»naste riksdag till neutralitetens upprätthållande beviljade medel», än äfven en af samme motionär sedermera hos förstbemälte
Och det rikt gynnade land, som till ram kring en sådan gästfrihet kan bjuda sådana utfärders scenerier, behöfver sannerligen ej frukta att förgätas, äfven sedan festdagarnes ljus och klang slocknat och förtonat. FLYTTNINGSDAG. IDUN S ' AF SARA SKISS FÖR SCHWARTZ. IÖTA MARTA, jag är rädd, att du måste gå upp i den nya våningen och taga emot möblerna i mitt ställe; jag kan omöjligt komma härifrån nu, här är ännu så mycket att göra. » » O, mamma, kan jag reda mig ensam därborta? » » Ja, jag vet sannerligen ingen annan råd. Vi ha ju talat om, hvar de stora möblerna skola stå, och allt annat får bli hur som helst, till dess jag kommer men, Martha, du måste stå bredvid bärarne och se noga till, huru de bära sig åt, när förmaksmöblerna packas af. » Dessa ord uttalades med den obeskrifligt ömkliga och irriterade ton, som uttröttade och nervösa kvinnor kunna antaga, och den lilla frun, som stod i ett rum, där all förödelsens styggelse regerade, bland korgar, packlårar, hoprullade mattor och sammanhopade möbler, strök med en förtvinad gest sitt mörka, gråsprängda hår ur pannan med en hand, som var alldeles grå af dam, medan hon med den andra förde undan ett par yra småttingar på 3 och 5 år, hvilka, högst lifvade af den allmänna villervallan, kommo rusande för att berätta någon fasligt intressant nyhet. » Nej barn, gå, gå! Jag har inte tid med er. » » Men, mamma, inte behöfver jag väl stå och se på bärarne, de göra ju allting så ordentligt och bra? » Fru Renströms smärta, blonda dotter kastade en bevekande blick på modern. » Ordentligt! Ja, när det faller dem in, men det kan man aldrig lita på Nej, Märta, du måste passa på dem.
Vid föredragning af Bevillnings-Utskottets den 8 dennes f. m. på bor det lagda Utlåtande, N:o 15, i anledning af erhållen återremiss i vissa delar af Betänkandet N:o 3, angående Tullbevillningen, biföll Ridderskapet och Adeln hvad Utskottet, beträffande dels artiklarne Messing, oarbetad, latunoch trådband inbegripna, och Rör af jern eller annan metall i tarifen för införsels-tullen, dels rubriken Spanmål, ornaten, alla slag, i tarifén för kredit-upplaget och transito-afgiften, och dels 88 5, 13 och 22 i Tulltaxe-underrättelserna, äfvensom den i sammanhang med sistnämnde 8 tillstyrkta underdåniga skrifvelse, nu hemställt och tillstyrkt, samt lades förevarande Utlåtande i öfriga delar till handlingarne. S. D. Vid föredragning af Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets den 8 dennes f. m. på bordet lagda Memorial, N:o 107, i anledning af väckt motion om utverkande af förklaring utaf Kongl. Brefvet den 1 Juni 1854, uti hvad det rörer ansvarspåföljden för bränvins tillverkning å söndag, fann Ridderskapet och Adeln berörde motion böra behandlas af det för frågor rörande bränvins tillverkning och försäljning tillsatta Särskilda Utskott. S. D.
I ett land der industriens mångfald ännu icke gifver lif åt det inre af landet, huru kan det utsträcka handelsfriheten utöfver detta lands grånsor, i likhet med andra, der egna prodiicters tillräcklighet förskaffa främmande länders öfverflöd och öka egna medborgares njutningar. Vid all öfvergång bör man taga hela och icke halfva tnesurer, hvilka sednare åtgärder endast påkalla täta förändringar i Författningar, och en deraf följande lika omväxlande välmåga hos en och samina individ. Ingen Statskunskapens verkliga anhängare kan förneka den sanningen, att hvarje näringsgren, som icke upphunnit lika färdighet med andra länder, behöfver Statens uppmärksamhet, och i samma mon den aflägsnar sig från barndomstillståndet, är den mogen att emotstå concurrencen af en friare importhandel,- men intilldess är ju en vara, hvilken såsom förbuden, icke utan största risque, nalkas våra landamåren, mindre skadlig f$r våra egna näringar, ån deua som får förtullas. Jag är ingen Ven 14 Auguut f, m. ting mindre ån vån of prohibitiva Författningar och ingalunda obekant med det ljus, vår tid sprider öfver deras skadlighet, ty jag talar icke iör SidenFabriker och andra för vårt land onaturliga näringsgrenar, men jag önskar blott att våra oeconomiska anstalter måtte allvarligen inråttas efter deras ändamål, antingen, att till nå-, gon del skydda nåringarne, eller att helt och hållet gifva dem till pria åt utländska concurrencen. Alla dessa skål torde vara tillräckliga för att styrka nedanstående principer: 1) Att tillskapa näringar, der inga finnas, till befrämjande af lif i inre handeln. 2) Motarbeta importen af sådana producter, hvilka med egna rudimaterier inom landet kunna tillverkas, i och med detsamma som man uppmuntrar inrikes industriens mångfalld och således concurrence sins emellan. 3) Att alla de Producter, hvilka enligt sakens natur icke kunna tillverkas inom landet, böra tillåtas till införsel.
»Sådana där plagg nytjades länge nog af våra förfäder, innan de lärde sig inse både det löjliga och obekväma i den utrustningen.» Apollonides tycktes emellertid vara helt stolt öfver sin klädsel och finna nöje i den uppmärksamhet han väckte. Det var svårt på den tiden att väcka uppseende. Likheten i kläder hade följt med likheten i samhällsställning, och ingen tänkte gärna på att i det yttre skilja sig från alla andra. Det var endast den som gjorde de mesta uppfinningarne och i synnerhet den som uttänkt nya medel till allmän förkofran och framåtskridande som kunde få folk att tala om sig och att särskildt betrakta sig. Visade uppfinningen sig vara mindre användbar, var det snart åter slut med den uppmärksamhet som uppfinnaren väckt. Men att styra ut sig så där som Apollonides nu gjort kunde endast väcka löje. Det tycktes dock föga bekymra honom. Han syntes tvärt om smickrad af det skratt han hörde, då han gick omkring bland folket och lyfte på sin höga hufvudbonad för att hälsa på sina bekanta. »De veta icke hvad en sådan drägt uträttat i forna dagar,» sade han, då han stannade framför tant Vera och Aromasia, gjorde en djup bugning, blottade sitt hufvud och under de omkringståendes skrattsalvor sänkte hufvudbonaden ned åt marken. Han förmodade, att den sköna Aromasia icke ville neka honom att vara hennes riddare och att till hennes ära våga en täflan med bollspelets förnämste kämpe. »Aromasia skulle nog våga själf inlåta sig i en sådan täflan,» förklarade det gamla fruntimret, men den unga konstnärinnan smålog endast utan att yttra något. »Det där har ingen betydelse i vår tid,» fortfor tant Vera. »Nu för kvinnan själf sin talan och utkämpar själf sin strid.» »Vår svärmiske poet-maskinist har ingen kunskap i historien,» sade fornforskaren som hört Apollonides framställning. »Han kläder sig som en sällskapsman för fem hundra år sedan, men vill handla som en riddare för mer än tusen år till baka.» Apollonides lät icke några anmärkningar inverka på sig. Han tog Aromasias tystnad för bifall, gjorde en ännu djupare bugning, sänkte sin hufvudbonad ännu närmare marken och trädde därefter fram midt på torget, utropande:
Proposin afslås, hos R. o. Ad. utveckla skälen hvarföre jag, oaktadt jag hyser betänklighet och oaktadt verkliga grunder för sådan finnas, likväl tillstyrker R. o. Ad. att äfven antaga denna §. Jag ber först att få fästa mig vid det inkast, som för mig har största vigt; det är, att om, på sätt det K. förslaget innehåller, makten att förhindra åtal lägges i Domkapitlets hand, så kan det, om Domkapitlet icke förhindrar åtalet, sägas att det är Kyrkans målsmän som åtala. Man har anmärkt, att det är icke Kyrkan, utan Staten som förföljer, men sådan blir icke den allmänna meningen. Skulle jag likväl befara att Domkapitlet verkligen begagnade denna makt, så att det derigenom ådroge sig beskyllning för förföljelse, ville jag icke tillstyrka R. o. Ad. att antaga denna författa., men, liksom kontrasignanten af detta förslag, anser jag icke någon våda i detta fall böra cga rum. Jag har i det fallet olika åsigt med Gr. Sparre, som säger att Domkapitlen i allmänhet äro benägna att begagna nu gällande lagar till förföljelser mot dissenters. Jag tror att äfven de Domkapitel, som hafva skenet mot sig, gjort detta med motvilja, ehuru med öfvertygelse att sådant åtal borde ske. Det är måhända lättare att befara, det i en kor poration, en yerldslig myndighet, som består af flere personer, inflytande utifrån skall under en längre tid göra sig gällande; sådant är deremot icke att befara med afs:de på Just.-Kanslern, som är Konungens högste målsman, som är don, genom hvilken Konungen låter en stor del af sin vilja komma tillgodo. Deremot är mera att frukta, om det t. ex. funnes en Regent, som ville förfölja en viss sekt, att Just.-Kanslern finge en vink derom, att det vore behagligt om åtal mot dem så ofta som möjligt anställdes, och i detta afs:de är större frihet att vänta hos Domkapitlet.
Först koin Ett val — af Knut Michaelsson — ett familjedrama af stort intresse, särskildt förträffligt bygdt, allt igenom moget i facturen. Man har jämfört Ett val med Denise, som ju har alldeles samma ämne. Men behandlingen är olika. I Denise är det en fransk författare, som konstruerat fram sina figurer — jag tror ej riktigt på deras verklighet — der tänker man och handlar efter sådana grundsatser, att vi skulle sitta förvånade, hade scenen ej vant oss vid franska tänkesätt. Vi känna ej och tänka ej som dessa personer. Derför fick Ett val ett ytterligare intresse. Vi jämförde. Och det fans kättare, som, när de hörde att Ett val blifvit. refuseradt vid kungliga teatern derför att Denise skulle spelas der, voro så patriotiska att de ansago det svenska stycket, som behandlade det gemensamma ämnet och behandlade det bra, borde haft företräde framför det franska, som noga taget rörde oss föga. Nu var förhållandet det att kungliga teatern, när Ett val inlemnades dit, redan köpt Denise. Och så visste man naturligtvis att det ryktbara dunWska dramat skulle dra folk, men om Ett val kunde knapt något profeteras. Det gick sedan på Nya fem hela gånger, vill jag minnas. Det spelades bra der. Fröken Sandell, som nyss i Vårluft gifvit den täckaste ' och mest naturfriska flicktyp, vi sett på länge, bar upp Evas roll så kraftigt och så rent att vi allt igenom trodde på den arma flickans känslor. Och detta fast fröken Sandells studier ej helt och hållet kunna döljas i hennes spel. I hennes stora lidelsefulla scener endast bryter känslan fram med så intensiv våldsamhet att hvaije spår af något inlärdt, reflekterad^ försvinner och vi se framför oss ej skåderspelerskan utan menniskan, endast och allenast menniskan, Eva, ingen annan.Om Ett val är så mycket skrifvet i tidningarna, att det nu är föga att tillägga. Det är också ett sådant stycke, som ej behöfver vidlyftiga utläggningar. Det är så klart hållet som en modern målning, hvaije invändning besvarad, motad i dörren, innan den hinner komma fram och höja sin röst, personerna ej så invecklade att de behöfva några kommentarier för att bli förstådda.
”Men, min lilla gudomliga, hvarför göra så mycket väsen nu, när jag emottagit ett så förtjusande prof på ert verkliga tänkesätt?” ”Nå, min gud, så ytterligt oblyg och enfaldig ni är!” ”Huru?” ”Men ni låtsade bara tro att jag kände igen er. Kammarjunkaren är en högst afskyvärd menniska!” ”Ja ja, jag går in på att vara allt hvad ni behagar, blott ni vill visa någon smula rättvisa! Om ni kan taga den ene tillbedjarens arm, må ni icke förundra er att den andre gör sig samma förhoppning.” ”Vaktmästare,” ropade Blenda med sväfvande röst, ”lys på den der herrn, så få vi se hur en riktigt nedrig menniska ser ut Ah, om jag hade krafter som jag har mod – ty ni skall veta att jag alls icke är rädd för er Hon tystnade flämtande, ty en flod af qvinliga tårar var nära att göra slut på det mod, som harmen uppdrifvit. Men på en gång kom icke blott vaktmästaren tillbaka, utan äfven andra steg hördes – och ingen lärer väl betvifla att vår romanhjeltinna fick den tillfredsställelsen att befrias af sin egen hjelte. Då denne person helt oförmodadt uppträdde på scenen, tog kammarjunkaren, som icke var någon vän af oordningar och opassande uppträden, genast ett par skutt åt sidan för att kunna aflägsna sig utan att blottställa sitt inkognito. Men Blendas riddare fattade ett kraftigt tag om hans arm, förde honom några steg afsides och sade med upprörd ton: ”Akta er att ännu en gång förfölja detta unga fruntimmer, såvida ni sätter något värde på ert utseende, ty jag lofvar att, om jag åter träffar er i ett sådant ärende, så stämpla om er, att ingen skall känna igen er!” ”Aha”, svarade kammarjunkaren, som ansåg sig lika litet vara känd som han sjelf kände den, hvilken så djerft tilltalade honom, ”ni tar ton af en lycklig älskare – det var då på er hon väntade, när hon af misstag tog min arm! Jag visste väl att den lilla förtrollerskan icke va ” ”Håll inne, min herre! Fröken v.