Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I sammanhang med föregående ämnen har Stats-Utskottet ansett sig bora anmäla, att Tionde-afgiften till Staten af Stats-Utskottets Betänkanden. 717 Dylta Svafvelbruks tillverkningar crlågges icke in natura, utan med penningar elter ett visst pris, nemi. för 1 Sk:pd Svafvel . gR:dr3(5sk. I T unna Rödfärg . 1 16- I Sk:pd Victriol . 2 — - hvilket betalningssätt finnes vara faststäldt genom Kongl. Brefvet till Kongl. KammarCollegium, af d. 5 Febr. 1793, som jemväl innehåller, att Bruksegaren skall hafva rått att losa Tionden; men efter hvad Stats-Utskottet inhemtat af Kongl. Brefvet till Kongl. Kammar-Collegium och Kongl. Stats-Contoiret, af den 21 Sept. 1813, åtnjuter Bruksegaren för det qvantum af 1563 Sk:pd Svafvel, som årligen bor levereras för Kronans behof, en be talning af 9* R:d. Sk:pdet. Då det förekommit Utskottet billigt, att så framt icke Tionden af detta Bruks tillverkningar, må för Statens räkning, lika med Tionden af flere dylike, in natura utfordras, utan Bruksegarens rått att densamma lösa, finnes vara genom orubbliga Privilegier eller Contract bestämd, honom åtminstone bör åligga att utgöra sådan lösen till lika belopp, som han erhåller för det Svafvel, han till Kronan 718 Stats-Utskottets Betänkanden. levererar, eller 9 R:dr 32 sk.; har Utskottet ansett sig bora sådant föreslå; och låra Riksens Högloft. Stånder jemväl i denna sårskildte fråga hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla om vidtagande af den åtgärd, som finnes bora ega rum till befordrande af det åsyftade ändamålet.
Detta förslag var af följande lydelse: ”Med upphäfvande af hvad om förlagslån och förlagsfordringars intecknande och betalningsrätt nu är genom särskilda författningar stadgadt, samt med ändring af Handelsbalkens 17 kap. 7 §, sista punkten, dels såvidl förlagsfordran derigenom lillerkännes förmånsrätt utan inteckning, dels ock hvad angår den fråga, uti hvilket gods förmånsrätten skall gälla, förordnas-härmedelst som följer: 28 Kongl. Maj;ls Nåd. Proposition, N:o lii. § 1- Gifver någon förlag i penningar eller varor att anlägga eller drifva bergsbruk, fabrik, verkstad eller annan inrättning till beredande eller förädling af råa ämnen, ege förlagsmannen låta förlaget intecknas på landet hos Häradsrätt och i stad hos Rådstufvurätt, inom hvars domvärjo bruket, fabriken, verkstaden eller inrättningen anlägges eller finnes; och njute sedan, i den ordning sista punkten af 7 § i 17 kap. handelsbaden bestämmer, förmånsrätt i det, som tillverkadt är, samt i de för tillverkningen nödiga ämnen, i fordringar hos arbetare eller andra, för sådana förskott i penningar eller varor, som till brukets, fabrikens, verkstadens eller inrättningens drift lemnade blifvit, så ock i all den lösegendom, vare sig redskap, dragare eller annat, som till bruket, fabriken, verkstaden eller inrättningen hörer. Då i stad Rådstufvurätt icke finnes * vare Häradsrätt i orten behörig att inteckning meddela. § 2. Hvar, som lemnar hafseller saltsjöfiskare förlag till fiskets idkande, ege ock låta det intecknas vid Häradsrätten eller Rådstugurätten i orten, der fiskaren har sitt hemvist, och njute sedan förmånsrätt i fiskarens fångst, fartyg och fiskredskap, under iakttagande af den ordning ibland borgenärer, sorn med det i \ § åberopade lagrum instämmer, § 3- ' Är förlagsinteckning gifven för fieres fordringar, och räcker ej godset till för alla, håfve den, som äldre inteckning eger, företräde. Inteckningar, gifna vid samma ting å landet, håfven lika rätt. Om inteckningar å en Rådstufvudag vare lag samma. § *•
Men om man utan inverkan af förutfattad motvilja mot allt nytt dock vågar påstå, att nutiden verkligen Jean bjuda på något bättre än den gamla, så må Isa ursäkta de kvinnor, som finna sig väl i nutidens komfort och äro tacksamma för alla de behag ett nutidshem skänker — i äfven de föraktade små » plysehpuffmöblerna ». Isa synes vara ett af de farliga frantimmer, som genast vid inträdet i ett hem med forskande och klandrande blickar öfverfara allt, utan att betänka att ett hem för att vara trefligt måste ordnas så, att det främst passar dem, som dagligen vistas däri, att allt är till hands utan för mycket besvär, och icke blott för att tjusa besökande. Isa tycker om att slå ikring sig med fraser och en god portion af viktighet, men fastän enkel och blygsam har jag dock velat i någon mån bemöta hennes fantasier. Augusta. Nu orden måste som ärter rulla! Tre dussin spalter vi pratat fulla och Gud vet när det en gång blir slut — Nu är det frågan om » tjänarinnor », som sysselsätta oss, svenska kvinnor, och hardt när riktigt oss slitit ut. Vi vändt den frågan på alla leder, •vi vändt den upp och vi vändt den neder, sa ut som in och så bak som fram. Vi diskuterat och resonnerat, vi dissikerat och fantiserat och rört upp skyar af rök och dam. De många tjänande systrars skara må evigt tacksam emot oss vara, för att vi fuktat och sträfvat så. Besvär och möda det verket gaf oss, så svetten riktigt har lackat af oss — och det kan ingen väl undra på. En menlös själ, kanske tyst vill våga uti all enfald en liten fråga » hvad ha ni uträttat då med allt? » Vi ha vi ha Ja, hvar skall man börja? Så kan man verkligen nu här spörja med fog och skäl och med all gewalt. Hur skall tillräckligt med ord man finna, hur skall i hastighet väl man hinna en klar och fullödig skildring ge? Es geht nicht.
Det är å andra sidan sant, att i Stockholm egendomarne alltid taxeras efter deras brandförsäkringsvärde, så framt icke huset försäljes, då taxeringen alltid rättas efter sista köpeskillingen. Detta inträffar måhända äfven i de öfriga städerna, och på denna grund har Utsk. trott sig böra taga bort orden ”gångbara pris,” pä det att i stället det relativa värdet till andra egendomar måtte tagas till grund vid taxeringen. Hvad åter beträffar landet, så tror jag att der sällan inträffar, alt egendomar taxeras efter den sista köpeskillingen ; åtminstone kom sådant icke i fråga den tid jag var landtbrukare, utan den proportion, som var satt emellan hemmanen inom en socken, blef alltid bibehållen, antingen egendomarne försåldes till högre eller lägre pris. Det är således egentligen uti städerna, som taxering efter sista köpeskillingen förekommer, och jag anser, att Utsk., i hvars beslut jag deltagit, har haft ganska rätt uti den föreslagna förändringen, hvarigenom Utsk. sökt alt åtminstone åstadkomma rättvisa vid taxeringen. Då nu derjemte 68 § i Utsk:s förslag är alldeles öfverensstämmande med den 72 §, så anser jag att R. o. Ad. bör bifalla densamma. Gr. Posse, Fredr. Salomon: Flere värde talare bafva redan antydt den stora olägenhet, som uppkom vid taxeringsvärdets bestämmande, till följd af orden ”gångbara pris.” Jag instämmer med dem och får säga, att den erfarenhet, jag har af sådana för - 30 Den 2 December. hållanden, är, att egendomsinnehafvare anmält sig hos pröfningscomiteerne om att få taxeringsvärdena förhöjda på sina egendomar, för att derigenom kunna erhålla större lånesummor. De hafva då nästan såsom rättighet påstått detta, när egendomarne nyligen gått i handel; men då man funnit det föreslagna värdet allt för högt, så har man endast bestämt ett lägre värde. De hafva alltid stödt dessa påståenden på den i bevilln.förordn. införda termen ”gångbara pris.”
Friherre ^IsNnerbeiMz d-»r8 När Herr Grefwe döwenlljelm sjelf ingar uti att läta saken falla, har jag för min del mtet deremot, LIS Den 2Z Augusti. mot, men cm den gjorda motion ffulle nedläggas i följe af den äberopade yttrade önskan, får jag derwid anmärka att densamma pä intet wis kan wara bindande utan att det twärtsm more stridande mot wära Regerings-Lagar om Ståndet ffulle utofwa nägon pköfnings-rätt innan en motion förut till behörigt Utffott warit remitterad, deremot är det Grefwe Uöwenlljellus fullkomliga rätt att sjelf nedlägga frägan. Herr Baron och Landt-Marskalken gjorde Proposition att den af Grefwe Uowenlljelm wäckta motion pä hans egen begäran mätte fa förfalla och Hennes Maj:t Enke-Drottningens rätt till ett annat Riksmöte wara Henne förwarad. Upplästes ett ifrän Riddarhus-Utffottet ingifwit sä lydande: Hörsammaste Memorial! Uti z:dje §. af Högloft. Riddarhus-Direktionens wid denna Riksdag tlll Högloft. Ridderffapet och Adeln afgifne och till RiddarhusUtffottet remitterade Berättelse rörande Riddarhus-ärcnderne, har berörde Directron andragit, att sedan Högloft. Ridderffapet och Adeln under den l
Kallade af Eder Kongl. Maj:t lill Ackim» Riksdag, »flagger Ridderstapct och Adeln desi första underdånig» upwacktning med den ljufwa tillfredsställelse, som inför en wördad och älskad Konung är ostiljagtig frän uprigtiga hjerton. Ensam af den Konunga stam som beredt, grundlagt och länge underhällit Swerigeö wälstand, förenar Eder Kongl. Maj.t uri Desi höga person Egen och mänga företrädares rätt till oswikelig trohet och undersätelig wördnad. Att den förbindelse fullgöra blifwer under instundande Riksmöte icke allenast en Den i8 April. 43 glad pligt för Ridderskapet och Adeln, utan afwen för detta Ständ cn tycka akt såmedelst fä inför efterwerlden bestyrka, akt den Konung svin wet akt älska, akta 06) warda Dest undersåtare, alud blifwer lika säker att i deras hiertan finna en gengärd af oinskränkt kärlek och rillgifwenhet. Ridderskapet och Ädeln utbedja fig art i Eders Kongl. Maj:ts Nåd städse fä wara innestutne. Till Hennes Waj:t Drottningen Stormägtista Allernädigsta Drocyiing! Dä Eders Kongl. Maj:k nu tilläter Ridderskapet och Adeln att aflägga dest underdäniga upwaktning, täcktes Eders Kongl. Maj:t nptaga de uprigtigaste försäkringar om undersåtlig wördnad 06) tillgifwenhet med samma Näd och Pnnest, som Ridderskapet och Adeln ofta tillförene fatt röna. Detta Ständs tänkesätt har frän den stund Eders Kongl. Maj:t af detsamma blifwit känd, aldrig undergått förändring, det förblifwer ostördt, men det ökas dageligen af underdänig erkänsla för den odelade omsorg, hwarmed Eders Kongl. Main söker försötma cn wördad och älskad Makas dyrbara da» gar.
P. U. i43. E. 634. — om befrielse för, för Kronoskjulsningar, Byåker och Brefbärareskyldigheten. III. B. 43. P. U. 131. IV. B. 494. P. U. 1171. VI. E. 90. P. U. 113. O. Obligationer i Svenska Rikslånen i Brabant, angående liqvid för. III. B. 643. A. 721. P. U. 112. Odlings-understöd för Bohus-Län, angående. V. B. 985. A. 1138. P. U. 1148. Oeconomie-Utskott, förstärkt, angående val af. V. 1166. — val af. V. ia3i. Utskottet, om ökad betjening för. I. 266. II. B. 84- A. 181. P. U. 320. IV. B. 180. A. 35o. P U. 385. Oeconomie-Utskottets berättelse om de af Utskottet handlagde mål, rörande hvilka 2:ne Stånd stannat emot 2:ne. VI. B. 180. A. 220. Oeconomie-Utskottets Ledamöter. Se Lista. Oeconomiska ställning, Rikets, om ett särskildt Utskott till utredande af. II. 256. 277. A. 354. 447. —. angående en stor Deputation för att fästa Kongl. Majrts uppmärksamhet uppå. V. 1117. P. U. 66. Offentlighet, angående, af en del af Bankens tillstånd. II. 266. 535. P. U. 285. Olivercreutzs, Johan Adolph, yttranden. I. 162. 319. Ollestads Krono-lägenhet, angående. III. 592. IV. B. 542. A. 655. P. U. 670. Olthoffs, Joban Ehrenfried, yttrande. Om-iM-wtiora harn.
Men efter som hon talade väcktes prinsens hugkomst, så att han förstod huru allt hade timat, och huru den elaka troll-packan skiljt honom ifrån hans egen hjertans aller-käresta. Härvid blef han så till mods, att han i förstone icke kunde få fram ett enda ord, utan det förekom honom att han vaknade ur en lång och svår dröm. Ändteligen sprang han upp med stor häftighet, tog prinsessan i famn, kysste henne, och sade att hon ensam var den vännen han höll kär i hela verlden. Nu blef der fröjd hvarest tillförene varit gråt och sorg, och tycktes prinsen och prinsessan, att deras glädje nu var större än all den jämmer och nöd de fått lida, me’ns de voro åtskilda. Som prinsen och hans käresta nu höllo hvarandra i famn, och glömde allting annat för glädjen att vara tillsammans, gick käringens dotter oförvarandes fram ur sitt gömställe, och staddes inför dem. Då blef prinsessan helt förfärad, ty hon kunde inte annat tänka än att nu var deras lycka spilld, sedan trollets dotter hade röjt dem. Men den unga mön talade dem vänligt till, och sade: »varen tröst! Icke skall jag förråda er; utan jag vill hjelpa er allt hvad jag kan.» Derefter förtäljde hon, huru hon sjelf var af ’christen blod’; ty hennes fader var en prins som drottningen förtrollat, likasom hon nu hade gjort med prins Hatt. Hon tillade: »det är nu lång tid sedan, att min fader vardt död af sorg; och vore väl för oss alla om äfven min elaka styf-moder blefve död, ty så länge hon lefver kunna vi icke vänta någon lycka, hvarken J eller jag.» När prinsen och hans käresta hörde detta, blefvo de väl tillfreds, och tackade mön för hennes goda vilja. Derefter satte de sig alla tre samman, och lade råd huru de skulle bli af med troll-packan, såsom det är hvar man väl kunnigt, att man icke kan få död på »troll» annorledes än att ’man skållar ihel dem’.
Mits under den 2 Mars 1825 i grund-, lagsenlig ordning meddeldte förordnande, enligt hvilket såväl Regementet som Stockholms Stad befriats från skyldigheten alt vidkännas reparatio.ns-kostnaden: att Utskottet deremot handlat grundlagsenlig!, om det i stället i, anmärkningsväg gjort anmälan mot Konungens rådgifvare och föredragande att det nu åter syntes, sorn Utskottet med flit sökt leda anmärkningen från den rätta i Grundlagen utstakade vägen, i ändamål att göra densamma utan ali påföljd och ändtligen att Utskottet, då det tillstyrkt ersättning af StatsVerkets utgift till berörde reparation, tillika bordt uppgifva, huru och af hvem en sådan godtgörels.o borde utkräfvas, I följd af berörde anmärkningar, har Utskottet förskaffat sig del af de förordnanden som, tid efter annan, rörande ifrågasatte Casserns reparation, af K, M:t blifvit ChefsEmbetet vid Regementet meddeldte ; och har Utskottet derigenom erfarit att K. M:t, genom Nåd, Skrifvelse d. 25 Nov. 1823 , förklarat, det Svea RifGardesRegementets anhållan om penninge-tillskott för detta ändamål vöre billig, och att Regementet icke borde betungas med den till iståndsättandet af Cassernen erforderliga kostnad; samt att K, M:t genom Nåd, Bref den 2 Mars 1825 ytterligare förklarat, det K. M:t funne Stockholms Stad icke kunna åläggas att denna reparation bestå, utan ville tillåta Betänkan den, N:o 38i.' 371 alt medel dertill finge från StatsVerket utgå.— Under d. 12 December 1827 har K. M:t derjemte meddelt Nådigt Förordnande rörande framtida underhållet af LifGardesRegementernas Casserner, hvaraf Utskottet ansett sig böra i transsumt meddela följande: ”1:0
Det är nödvändigt att skapa ett system som överensstämmer med våra behov och tillgångar. Man fäster sig för mycket för enskilda missbruk, i stället för att häva roten till det onda. Detta är huvudfrågan innan man kan uppge medel till verkställighet av en nyttig reform. Sverige har väl inte samma överflöd som många andra nationer, men vi har vad som är nödvändigt för innevånarnas underhåll. Vi har till och med en del produkter som skulle kunna kallas lyxiga, om man inte hela tiden hade den olyckliga vanan, att mäta våra behov inte efter våra tillgångar utan efter andra nationers. Sverige har stora tillgångar. Var för sig kan de inte ge staten stöd. De liknar en spridd här som på åtskilliga punkter lider nederlag, men som om den blir sammandragen sätter en fruktansvärd gräns mot fienden. För att rätt skatta Sveriges finansiella ställning, är det nödvändigt att söka källan till den nuvarande oordningen och undersöka varför det nu cirkulerande pappersmyntet blivit uppgivet och av hur många slag det består. Massan av de utelöpande bancosedlarna var 1807 9.554.052 riksdaler. 1808 hade de ökat med 8.000.000 och totala summan var 17.526.190 riksdaler. I maj 1809 utgav banken, enligt Ständernas beslut ett förskott åt staten på 6.000000 till krigskostnad och sedan 3.000000 för att betala skulderna och leveranserna under fälttåget 1808. Trots avbetalningar ökade sedelstocken 1812 till 23.901.947 riksdaler. Därifrån till 1815 hade banken ingen utgift och summan av utgivna sedlar var 20.987300 riksdaler. Utom de sedlar banken utgivit och som de är direkt ansvariga för, är även andra pappersmynt i omlopp, som vila på bankens kredit nämligen riksgäldssedlarna svarande mot 4.200.000. 1815 ökade de till över 8.000.000. Banken har uppdragit åt sig att lämna 300000 årligen till Göta kanal och ett förskott på 2.000000 årligen till magasinsdirektionen.
På sin egen mark, det ensliga och gräsbevuxna Vide, sadlade han sin häst och iklädde sig sin rustning. Där band han på vänstra foten en märkvärdig sko, på hvilken osynliga händer arbetat under århundradenas lopp. Det förhåller sig med denna på följande sätt: Förfäderna hafva stadgat, att när skor göras, skola stycken af lädret afskäras vid tå och häl och förvaras åt fattigman. Den det gör, han ger osynligt ämne åt den sko, som skall skydda Vidars fot, när han ställer den i Fenrers öppna käftar. Af skons styrka och ogenomtränglighet för Fenrers tänder, gift och etter, beror om Vidar skall gå med lifvet ur striden eller icke. Minsta barmhärtighetsgärd kommer sålunda gudarne och deras sak till godo på slutuppgörelsens dag. När striden börjar, har Vidar intagit sitt rum i fylkingen och rider sin fader Oden nära. Anförde af gudar, valkyrior och urtidshjältar, spränga einheriarne fram i täta leder, som bryta sig, här mot Jotunheims fylkingar, där mot baningarnes och mot Järnskogens odjurshorder, där mot Suttungssönernas skaror. Öfver allt strid och död – tursar, vidunder och eldjättar fallande under einheriarnes spjut och svärd; einheriar störtande, man och häst, till jorden under jättarnes klubbor, odjurens käftar, baningarnes pästpilar och Suttungssönernas gnistrande vapen. Tyr, som svänger sitt svärd i vänster hand, träffar Hate i vapenträngseln. Tvekamp dem emällan. Hate faller. Men äfven den ridderlige asaguden, som, dödligt sårad, dignar ur sadeln. Heimdall och Loke, de gamle fienderna, söka fram mot hvarandra. Loke är afskyvärd att se. Århundradens pinor, hat och hämdekänslor drifva honom fram till orädd kamp. Heimdall kämpar en svår strid; han segrar och skiljer med svärdet Lokes hufvud från hans kropp.
Skola de närvarande capitalisterne väl böra ställas i ett bättre förhållande, än att de ej förlora något; och hafva de att klaga, då man går så långt i billighet, altman bjuder dem denna liqvid efter det närvarande förhållandet; då man går så långt i generosité mot dessa intressen, att man med uppoffring talar om att från Statens sida gälda något, ehuru man från rättsgrunder ej kan finna annan anledning att gälda något, än att lika så väl gälda 20 millioner, som är Statens skuld. Jag tror, att man kunnat, om man velat gå på den stränga sidan, hvilken jag dock ej vill säga vara min mening, neka all betalning från Statens sida. Jag skulle tro, attpenningeägaren nu har så föga att klaga, att en annan slutsatts kunnat äga rum, och att man helt enkelt såsom alternatif kunnat förslagsvis framställa, att afskrifva hela Statens skuld, likasom man anser oförenligt med rättsgrund att gälda den ena delen. Hvilken ställning skulle väl uppkomma genom återgäldande af hela fordran? Jag tror i sanning, att samhället då skulle komma att se illa ut. Det är tydligt, att Bancosedeln skulle återkomma lill sitt silfvervärde; men jag frågar, om man ej bör fästa afseende på de flästa medborgares belägenhet? Hvilken rättvisa uppkomme väl derigenom, att 200 Den 6 Jul i i e. m. den, som under närvarande förhållanden blifvit gäldskyldig, skulle återgälda sin skuld med 2 § gånger så mycket, som han uppburit? Det blef omöjligt. Man måtte väl ej vilja sätta Banken i ett sådant tillstånd. Då finner jag ej, att man gjort, hvad man kunnat göra; jag medgifver ej, att deruti vore någon rättvisa; ty en rättvisa, som ej kan meddelas åt alla i lika mått, åt alla, som äro lika lidande, blir ej rättvisa, utan mannamån, och vid detta tillfälle uppkommer det förhållande, att de personer, som till en mängd äro i en förändrad belägenhet, hvilka 1809 voro capitalister, men nu öfvergått till näringsyrken, just för Rikets Ständers åtgärders skull, att dessa, säger jag, voro de, hvilka blefvo mest lidande, och som hade de mesta reclamationer.
När de nu fingo se den unga vallpigan, der hon betade sitt fä, blefvo de mycket betagna af hennes fägring, och sade att hon skulle följa dem till kungsgården med godo eller med ondo. Då blef mön förfärad, och lofvade gifva dem både guld och gods, om de ville lemna henne i fred. Svennerna satte icke mycken lit till detta tal; men vallpigan gick bort till en grop, som hon hade gräft i sanden, tog derutur både ringar och guldkedjor, samt gaf åt jägarena. När svennerna sågo all denna rikedom, undrade de ännu mera; och han som var deras höfding fattade en sådan kärlek för den fagra mön, att han tyckte sig icke kunde lefva utan henne. Jägarena bådo nu ytterligare att vallpigan skulle följa dem till kungsgården, och lofvade att ingen kränkning eller oära skulle henne vederfaras. Då jakade flickan till deras begäran, och gick med dem utur skogen. Men när de kommo fram, var det den unge konungen sjelf, som hade tagit henne med sig. Och konungen friade till den fagra vallpigan, samt gjorde henne till sin drottning; och han aktade henne kärare än allt annat i verlden. När den unge konungen hade varit gift en tid bortåt, utbrast ett stort örlig, så att han måste draga bort i leding. Men drottningen var hafvande. Då skickade konungen bud öfver hela riket, för att spörja efter en jorde-gumma, som bäst kunde vårda hans gemål under hennes sjukdom. Vid dessa tidningar gaf styfmodern sig på väg till kungsgården, och blef väl emottagen. Men när drottningen föll i barnsäng, passade trollpackan lägligt tillfälle, kastade sin styfdotter i sjön, och lade sin egen dotter att vara drottning i hennes ställe. När nu örliget var till ända, och konungen kom hem, kunde han väl märka det hans gemål var sig mycket olik; men den falska qvinnan fann på råd och sade att det kom sig af sjukdomen, det skulle väl framdeles blifva bättre. Den fagra styfdottern, som kastades i hafvet, blef »sjö-tagen», och kom till Hafs-frun.
Ank. till Exp.-Utsk. den 6 Fehr., kl. 2 e. m. Utlåtande, angående liden för tillhandahållandet af det till hamnanlägg ningen vid Alius anvisade bidrag af allmänna medel. (Rgds Afd.) Ilos Statsutskottet hafva fullmäktige i Riksgälds-kontoret anmält, att staden Christianstad, genom befullmäktigadt ombud nu anhållit om utbekommande af det, nämnda stad, för anläggningen af en hamn vid Åhus, under 1840 och 1841 års riksdag beviljade, lån å 20,000 r:dr jemte så stor del af den härtill utan återbe talningsskvldighet anslagna summa, 15,000 r:dr, som för närvarande finge lyftas 5 hvarförutan de i sådant afseende föreskrifna handlingar jemväl - blifvit till Riksgäldskontoret ingifna, hvilka handlingar, vid anställd granskning, befunnits i antagligt och fullständigt skick, ”så att från beskaffenheten deraf icke uppstod något hinder för ”medlens lifgifvande”. Tillika hade, genom företedt bevis blifvit behörigen styrkt, att hamn-arbetet, dels medelst muddring och dels genom sprängd stens framförande, börjats inom 1847 års slut, hvadan alltså det hufvudsakliga vilkoret för besagde statsbidrags erhållande skulle vara vederbörligen uppfyldt. Men som 44 § i det för Riksgälds-kontoret nu gällande reglemente innehöll, att ifrågavarande lån och anslag ”skola, under fortsatt tillämpning af de för utbetalandet häraf vid sistlidne (1840— ”1841 års) riksdag stadgade vilkor, staden Christianstad tillhandahållas sex månader ”efter det hos Riksgälds-kontoret blifvit styrkt, att alla hinder emot arbetets påbörjande enligt fastställd plan äro undanröjde”, så ansåge sig fullmäktige för närvarande icke berättigade, att utanordna något af det reqvirerade låneoch anslagsbeloppet.