Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Att Krysanteus var den rikaste mannen i Aten betydde vid denna tid icke så mycket; mer betydde det, att om han utbytt detta Aten mot det yppiga Babel vid Tibern eller dess ungdomslysande medtävlarinna vid Bosporen och där utvecklat ett levnadssätt, överensstämmande med hans tillgångar och tidens skick, skulle han i slösande yppighet svårligen kunnat fördunklas av andra än kejsarens gunstlingar och de kristna biskoparne, ty vi tala ej om hovet själv och dess kolossala prakt, som naturligtvis stod över jämförelse med vad en enskild man i den vägen kunde åstadkomma. Men Krysanteus var alldeles otillgänglig för en äregirighet av sådant slag. Han förblev i sitt Aten, och grunden härför låg icke i Cesars stolthet att hellre vilja vara den förste i en by än den andre i Rom. I själva Aten överglänste honom mången i prakt och vällevnad. Men vartill använde då Krysanteus sin rikedom, då man i hans hus såg ingenting av den asiatiska lyx, varmed den tidens förmögne omgåvo sig? Varje atenare kunde besvara denna fråga. De visste, att hans skarpsinne hade utletat tusen andra sätt att förstöra penningar. Hans slöseri var av alldeles eget slag. Landet kring Aten hade fordom varit ryktbart för sina olivplanteringar. Attikas bergsluttningar voro då klädda med skogar av detta härliga och nyttiga träd, helgat, som man vet, åt Pallas Atena. På Krysanteus' tid voro dessa skogar i det närmaste försvunna, och Attika hade förlorat den förnämsta av sina inkomstkällor. Krysanteus ville komma henne att flöda med ny ymnighet, och han kämpade, utan att tröttna, en jättekamp mot natur, människor och tidsförhållanden för att återskänka de nakna bergen deras prydnad och deras eländiga bebyggare välmåga. Striden hade nu fortgått i tjugu år och Krysanteus ännu icke slappats, uppmuntrad, i stället för nedslagen, av den jämförelsevis obetydliga framgången av sina ansträngningar. Lantegendomarne omkring Aten hade under stadens självständiga och lysande tid varit mycket dyra; nu lågo de till stor del öde.
som ej; agna.de hela sit4 lif fit mnnnen, och hade hon niigra ntpraglade anlag m n Eijrlatt.ariuna eller knnstnarinnti, borde hon endust nnviiuda c1e111 for xtt dirnled inspirers mannen - ocli detta foredrag hiilsatlcs mccl ~nyckrt bifall. Nen lfit oss Aterv8ada till (' orclo \ * as hlls och gator! nessa sednare iiro lned fB u~iclantag krnkiga ocli smala, ofta sii smalu, att serar, eutir l~jnl~iafi-anlc niistan suudilw mot viiggarne. Anclra gntor aro fullkomligt ofarbnrn, - ocli anslag 1); husk~~nt.nrlle tillkiinnnge, att gatan e j kan trafikeras af Rkn.nile. ' lack yare de 11 vitaiel~aile ~nnrnrne ser r ~ ~ e ctt stilla och lwl~agligt stadcn sen oclz pntsnd lit, i n u e r &amp; ~ ~ a l~nf \ - n satt ntt vara, ~ 8 n l i g a och tilll~lijtesgftc~l~lc mot friimlinge~l. DB oc11 dd ser mau bakom de jir~~gall~.trde Fiinstxe~i (en kmrlefva frfi.11 mera osakra tider) ett fijrtjnsaude har~~ansikte eller cn svarttiigd oclz finhylt ung flicka, ouh wan g8r tr&gt;-ggt iifverallt, utan rttt fiirfiiljas hvarken at ' wdsvisa pojkar eller alltEor cuvisa tipgasc - aliunrs ett Och nu stalla 1-i bra steg till kntedralen eller moskkn, som den snarare borde. kallas - Cordovas fiirniimsta nch nastnn elda rnarkvardighet.
Men ehuru, enligt denna åsigt, sådan utförligare uppgift om fång väsendet, som i förra berättelserna förekommit, nu uteblifver, bör jag likväl icke underlåta att rörande detta ämne i allmänhet meddela upplysning derom, att de förbrott till fästningsarbete eller längre tids fängelse dömda och till bestraffnings undergående insalta fångar successive under de sistförflutna åren, likasom tillförne, årligen ökats, så att ifrån slutet af år 1840, då de voro 1620, till slutet af år 1843 deras antal uppgått till 1864; såsom ock att de för vanart eller försvarslöshet till arbete på viss eller obestämd tid dömda personer, ibland hvilka af mankön räknas pionnierer å Carlsborgs fästning, och hvilkas hela antal vid 1840 års slut vore 2283, vid slutet af år 1842 uppstigit lill 2356; hvarefter förhållandet undergått förändring i så målto, att, till följd af Kongl. Maj:ts under den 8 Augusti sistnämnda år fattade beslut, om inrättande af en ”krono-arbetskorps” i fyra särskilda klasser, fångar af mankön blifvit vid denna år 1843 organiserade korps anställda till ett antal af 1151; och då härtill räknas dels öfrige vid den tiden qvarvarande fångar af mankön 1082, dels ock fångarne af qvinnkön, hvilka år 1840 voro 32'7, men vid sistlidna års slut minskats till 308, har sålunda personalen i det hela befunnits ytterligare ökad till 2541. Under den af mig företagna embetsresa, borde äfven allmänna fångvården utgöra föremål för min uppmärksamhet. 1 sådant afseende besöktes och Just.-Ombudsmans Enib.-Derätt. för åren 1842 och 1848. 1 ^ 130 inspekterades Länsoch Stadsfängelserna. Uti de mindre städerna, der endast personer, som vid Stadsdomstolarne undergå ransakning, hållas i förvar och der arresteringar mera sällan inträffa samt ofta ingen fånge finnes, syntes följaktligen häktena i allmänhet uppfylla behofvet, helst fångarne, sedan underdomstolen dömt, antingen lösgifvas eller förflyttas lill länets allmänna häkte. Ibland
Deremot finnes, efter hvad Utskottet vid föregående tillfällen yttrat, en annan väg, hvarpå besparing i någon väsendtlig moa skulle kunna be - 4 Stats-l^tskottets TJ tilt ande N'.a 3oe. redas, nemligen, genom inskränkning i personalen; och Slats-Utskotlet nödgas yttra, det Utskottet förmodat, att, sedan all renskrifning af Expeditioner och bestyret med tryckningen blifvit öfverlemna dt till ExpeditionsUtskottet, samtlige Utskottens Cancellist-personal bort, vid denna Riksdag vara förminskad, emot hvad den var vid förra Riksdagen. Det tillkommer likväl icke Slals-Utskoltet, att bedöma organisationen af öfrige Utskottens Cancelliet-, ulan hvilar det hos Utskottens I ferratOrdförande, alt med personalen vidtaga de förändringar, hvartill, under Riksdagens, lopp, anhdnin»- kan forell nitas, och hvilka förändringar med lätthet kunni verkställas, då, såsom nu är fallet, aflöningen utgår under form af månadlliga arfvoden eller daglraclamenten. Utskottet vidblifver således sitt förut afgifne förslag om bestämmandet af sådane arfvoden samt tractamenten; och enär, beträffande desses belopp, några anmärkningar i allmänhet icke blifvit gjorda vid Utskottets förra tillstyrkande, utom i hvad detsamma upptager för Stånds-Secreterarne samt Bonde-Ståndets Notarier, för hvilka någon'minskning ansetts icke, undantagsvis, böra ega rum, får Utskottet, med lemnadt afseende å hvad härom blifvit yttradt, nu hemställa, att den för månad eller efter dag utgående aflöningen, till Riks-Ständens och Utskottens 'Cancelliet-, må vid denna Riksdag bestämmas i likhet med hvad vid sisla Riksdagen beviljades.
Dan andra händelsen jag önskar omtala år, hvad örlogsflotlan kunnat tillvägabringa om ej ett oblidt öde hindradt alla kloka företag. Flottans Högste Befälhafvare lät då varande Konungen veta, det han ansåg sig med blott tvenne Regementer jämte Flottans egne troupper, kunna med lätthet bemägtiga sig ön Bornholm. ©tvifvelaktigt hade också detta då ön ännu ej hade rigtigt befäl Och ej var organiserad till försvar varit en lätt conquettj men jag ber Herrarne komma i håg att denna tjenst endast kunnat göras med tillhjelp af örlogsfartyg, ej med canonsiMpar, om fienden haft den minsta Escadre i sjön, ön kunde endast attaqueras, endast soutineras af örlogsfartyg, ty i motsatt fall hade dgnna ö liksom något derefter Gottland snart återgått till sine fordna ägare. Gottland blef bittida tagit af fienden j men expeditionen var ej skyddad af en ör-~ logsEscadre och således illa beräknad. Hade Sverige nu ej ägt styrka på öppna sjön, så hade tydeligen Gottland blifvit i fiendens händer och den minsta Escader hade gil vit ön s.äji 588 Den 6 Martu, kerhet eller hade kunnat förstärka dess besätta ning, helst man ej skolat våga sända en arméecorps på en med möda långsamt samlad transportflotta, under några Canonslupars skydd, ( med synbar risque att förlora hela expeditionen, men vi voro ägare af en flotta och arméen snart embarquerad på skeppen, och återtogo Gottland snarare än det tagitg. Örlogsskeppen voro likväl härtill den förste hufvudsakligen medverkande orsaken. Flottans Befälhafvare, mån om att göra vapnet nyttigt för Fäderneslandet, hade beslutit att attaquera och bemägtiga sig Hangö, dels för att i dessa farvatten äga en hamn eller redd, dels att fullkomligt afskära den östra eller Finska viks skären från den vestra eller Åboskären.
Detta resultat, med hän.- sigt till de uppförda enskilda byggnaderna, visar sig, så vidt det med siffror kan uttryckas, sålunda: 23o nya hus oell gårdar äro färdigbyggda, många bland de större af slen, tegel eller annat ej eldfarligt ämne, mende flesta af träd. i3o af dessa äro redan brandförsäkrade, för tillhopa omkring .. r:dr 420,000. för de öfriga mo, hafva ägarne, — medellöse mindre näringsidkare och personer af arbelsclassen, — icke mäklat bekosta brandförsäkring. Deras gemensamma värde kan utgöra omkring 60,000. tillhopa r:dr 010,000. hvartill således de hittills färdigbyggda husen i värde minst uppgå; hvilket ytterligare bevisar, hvad tillförene är sagdt 0111 innevånarnes betydligen nedsatta rörelse-capital och ökade skuldsättning; emedan det lärer vara nog påtagligt, att stadens återuppbyggande ej kunnat derförutan äga rum. — I StatsUtsk:s utlåt., pag. i3, finner man upplyst, att den för - SR Den 3 Juni c. m. slagsvis beräknade kostnaden för lius och byggnader af sten, tegel eller annat ej eldfarligt ämne, med alseende på lis ilka låne-anslaget 125,ooo r:dr var beviljadt, ensamt utgjorde 346,74‘J i;dr 29 sk. 4 rst ; dock är härvid att bemärka, att dels icke alla sådana byggnader ännu äro färdiga, och dels de redan färdiga sedermera blifvit brandförsäkradp till ringare värde, än verkliga kostnadssumman. Stadens publika byggnader äro härunder ej inbegripna. En stor del af de bättre, utaf enskilda tomtägare uppförda, trädhusbyggnaderna hafva fördenskull, efter liand, blifvit inteeknade till R. St:s Banks säkerhet för de erhållna faslighetslånen, sorn gravera ägarne med allenast 4 P>'°c. ränta och 1 proc. amortissement, således 6 proc. årligen, — andra efter eldsvådan inteeknade skulder att förtiga
Det var i närvaro af presten, ofta framför altaret, som man bytte ringarne, och när en förlofning upphäfdes, skedde det också med en högtidlig ceremoni. De två, som skulle skiljas åt, trädde framför allaret, och man gaf dem ett kläde, hvari de båda höllo i hvar sin ända. Detta kläde blef af presten skuret midl i tu som tecken på, att all förbindelse mellan de förlofvade var slut. Det är detta, som beskrifves i kämpavisan om Axel och Valborg. Då prinsen, som själf var förälskad i den sköna hofdamen Valborg, ville hindra henne att gifta sig med Axel, letade han ut, att de två förlofvade på långt håll voro släkt med hvarandra, och fick därmed förbindelsen upphäfd. Så högt de två än älskade hvarandra, måste de skiljas, och del högtidliga tåget begifver sig till kyrkan för att få brytningen stadfästad. Det står om denna kyrkofärd så rörande i visan: Man hör ju då och då i berättelserna talas om en sådan adlig fröken, som kastade sitt hjärta till en fattig väpnare, emedau hennes föräldrar för länge sedan hade lofvat bort henne till en mäktig riddare, men historien slutar nästan alltid med, att väpnaren skaffas ur vägen, och att den sörjande ungmön böjer sitt hufvud, hvarpå den man, som hennes föräldrar utvalt, blir en trogen och älskande make. Ett af de most kända exemplen härpå är hos oss Ebba Brahe. Då änkedrottningen hade skilt henne och Gustaf Adolf, fann hon sig snart i att antaga grefve de la Gardies giftermålsanbud, ett parti hvarmed såväl hennes släkt som drottningen voro nöjda, och sedan uppgick hon i en nä- stan öfverdrifven omsorg för sin mans och sin uppväxande familjs jordiska väl. Hon var alldeles icke en dam, som grät ut sina ögon för sin förlorade ungdomskärlek, utan som tog saken praktiskt. Det var icke blott med en resignationens suck, som hon skref på rutan: » Jag är förnöjd med lotten min, » utan med en rik och förnäm dams glada tillfredsställelse öfver att ha fullt upp af allt hvad hennes hjärta kunde önska.
– Välsignelse omger det, välsignelse höljer det. Det finnes helgedomar på jorden, der ingen vågar annat än välsigna. En sådan är vid en moders kyska bröst. Tänk er en förbannelse, sagd af dessa späda läppar! Tänk er en oskyldig, hvars blotta tillvaro är en förbannelse – för sin far, sitt upphof – aflad i brånad, aflägsnad med vedervilja, kastad på verlden med förakt. En sådan förbannele måste bränna djupt. Det bränner ingen djupare. Och tusende känna den ej. – Huru länge? Hvad beror ej i trädets vext på roten? Toppen skall ej inbilla sig, att han är ett träd för sig, om han ock sitter så högt att han ej ser sin rot – har jag på något ställe sagt. Stiga ej nedifrån de närande safter till honom, så hjelper honom ej himmelens dagg, ej solens stråle. – Det är sannt och skönt. – Så beror ock i Samhället det mesta på dess rötter – på hushållen, hemsederna. Klipp kronan hur ni vill! Jag har hört dåliga trädgårdsmästare disputera derom, under det rötterna torkade. Visa mig föräldravördnad hos ett folk: jag vill profetera det en lång framtid. Alla seglifvade nationer ha tärt på denna oförstörliga lifsprincip, – Israel – Rom – China. – Hedra fader och moder och du skall lefva länge på jorden! – Det budet ljuder från Sinai genom verlden. Jag tackar Gud för de bästa föräldrar. Minnet af den lyckliga fläck, som deras hulda vård helgade, ligger som ett solsken i mitt bröst. Det är den fristad i mitt innersta inre, der jag tycker ungdomskällan ännu sorla. Allt hvad vårens grönska har saftigt, hvad skogens skugga har svalkande, den friska böljan har vederqvickande – lukten af granris och blomster, – landtluft, morgonluft – allt detta lefver och är närvarande i detta minne; och stadslif, kammarlif, böcker oändligt, hela dammet på den lärda stråkvägen har icke kunna utplåna det. Det väller fram ur sanden, som en springbrunn i öknen. Jag omför det med mig, och är en ungdomsnarr med grånande hår.
Visserligen sade han, att solen das pk hela tre m %nader aldrig gick ned under horisonten och att var nio inhader långa vinternatt af norrskenet var förvandlad till en enda flammande trolsk och fantastisk dag, men nar jag s&amp;, hur road den sjuka vas, lät jag honom Millas. Först nar han började ge en komisk skildring af farorna af att promenera på Stockholms gator - hur man plötsligt kunde bli famntagen af isbjörnar och andra ruskiga djur - ocli beskref, hur t. o. m. vår fina värld åkte omkring i små, biitar, dragna af hästax med horn i pannan, fann jag tiden inne a t t opponera mig. Men den sjuka lyssnade icke till mina protester. Hon hade obeskrifligt roligt af berättelsen, och det skg ut, som om den stackars prinsessan icke skulle haft något emot att utbyta sitt hvardagslifs tröt, tande enehanda mot en färd i båt en flalnmande vinternatt, äfven om hasten skulle ha horn i pannan. - doktorn Af fruktan a t t öfveranstränga den sjnka gjorde vi emellertid snart uppbrott. J a g bad fru F. saga Leione niagra vackra ord för min räkning. Hon gaf mig en vaulig Bardtryckning ocli bad mig komma igen, men - en icke ringa fordren helst lara, mig timesiska, så att vi riktigt kunde f&amp; sprakas rid. Förrioodligeu hade hon fatt lust a t t höra nkgot mer om detta t ' iirnnderligs land, d a norrskenet flammar. J a g % min sida skulle med största intresse hn lyssnat till hvad hon kunnat ha att meddele on1 den triinga viirld, d&amp; hennes lif förflutit, men nu m k t e vi skiljas, utan att digou. af oss fått sin vetgirighet stillad. När vi gingo ut ur harem, stod en hel raktkedja af slafvinnor på vår väg - man skulle ju risa hvad h s e t förinadde. Orörliga som bildstoder stodo de, och deras ansikten voro s&amp; liflösrt, som oin de burit mask. Intagen af medlidande, förgick jeg mig sk grymt mot etiketten, att jag nickade till dem,
Majits Befallningshafvande ansåge sig icke böra underlåta att nämna, det Wetterström skall vara mindre god hushållare, äfvensom, att sökanden haft en broder vid namn Adolf Wetterström, som aflidit såsom statkarl vid Drottningholm och efterlemnat flere medellösa barn, hvilka alltså torde vara i lika behof af understöd som sökanden. Stats-Utskottet, till hvars handläggning Kongl. Maj:t, genom Nådig Remiss af den 27 sistlidne April, behagat öfverlemna handlingarne rörande 8 Stals-Ulskottets Utlåtande, N.-o 185. della mål för det afseende, hvartill de af sökanden anförde omsländigheler kunde föranleda, får i anledning häraf anföra, alt, då, enligt Utskoltels tanka, beviljandet af den sökte eftergiften till Wetterströms förmon af Kronans rätt till ifrågavarande Dana-arf skulle innefatta ett betänkligt praejudicat, hvaraf vid framdeles inträffande dylika arfstillfällen anledning kunde bernias alt söka och erhålla enahanda fördelar, har Utskottet, utan att förbise de uti ifrågavarande fall förekommande bevekande skäl, likväl funnit sig icke kunna till soldaten Wetterströms omförmälde ansökning tillstyrka Rikets Ständers bifall. Stockholm den 26 Juni 1840. Ankom till Exp.' Utsk. d. 27 Juni, kl. 1 e. m. Utlåtande, i anledning af väckt motion om nedsättning af den uti sju socknar af Helsingland utgående Krono-Tionde till det beloppj hvarmed den utgjorts år 178g C1- A0 Hos Hedervärda Bonde-Ståndet har, uti afgifvet Memorial, som till Stats-Utskottet blifvit remitteradt, Riksdagsfullmägligen Olof Persson från Gefleborgs Län, med hvilken Erik Persson från samma
Då det i allmänhet bör vara den för brott tilltalades åliggande att personligen svara å de tillvitelser som göras och å de frågor Rätten anser nådigt framställa, samt Domstolen icke allenast är berättigad, utan äfven skyldig Lag-Utskottets Utlåtande JSf:o g6. g skyldig att tillse, det part, som ej sjelf förstår att sin rätt bevaka, likafullt får tillgodonjuta laga rättegångsförmoner, anser Utskottet något verkr ligt behof utaf fullmägligs biträde i brottmål, efter den rättegångsordning, vår Lag utstakar, sällan kunna inträffa; hvarföre och då erfarenheten visat, att sådane biträdens mellankomst vanligen ingalunda varit nyttig, utan merendels orsakat ransakningens förlängande, till men för den tilltalade sjelf, samt till besvär och olägenhet jemväl för andra parten, och för personer, hvilka såsom vittnen påkallas; tror Utskottet sig icke böra understödja det gjorda förslaget till ändring af i5 Cap. 1 ff. Rättegångs-Balken. Motionairens vid 3 §. i berörde Capitel framställda anmärkning, att samma §., i fråga om partens rätt att antaga fullmågtig samt denne senares behörighet att i sådan egenskap uppträda, öfverlemnade pröfningen häraf åt Rättens godtycke, anser Utskottet ingalunda vara grundad, helst Lagen, i motsats deremot, uti 24 Cap. 3 §. Rättegångs-Balken, uttryckligen och utan undanlag bjuder, ”att all Dom bör fästas på skäl och Lag, och ej på godtycke;” och finner Utskottet hvarken denna anmärkning, eller hvad Motionairen i öfrigt pärn inut och föreslagit, vara af beskaffenhet, att kunna till någon åtgärd föranleda. Ankom till Exp.-Utsk. den i5 Jnlii. Utlåtande, i anledning af återremiss å Utskottets Betänkande N:o 19, öfver väckta motioner, om ändring i det nu gällande stadgandet, angående öfver-Domstol i Tullmål m. m. Detta Betänkande, som Högvördiga Preste-Ståndet, Vällofl. BorgareStåndet och Hedervärda Bonde-Ståndet bifallit, är af Höglofl.
507 deraf må till näst sammanträdande 11. St:r kunna öfverlemnas. Utlåtande, angående utgörandet in natura af de visse Räntetagare anslagne Koklräntor inom Stockholms Län af Hemman under Ortala Bruk oell Norrtelje GevärsFactori, eller samma räntekohls godtgörande lill Löningstagarne efter Markegångspris. (I.-A.) II. R. o. A. liar till Utskottet remitteradt ett Memorial af Hr Silfverstolpe, D., hvaruti han anfört, huruledes, i en tidpunct, da en allmän klagan fördes öfver så väl Militaire som Civile Embetsinäns svaga lönevilkor, det förhållande förtjente uppmärksamhet, sorn ägde rum inom Stockholms Län och vore af ett menligt inflytande, så väl för Räntetagare vid derstädes stationerade indeldta Regementer, som för LandsStaten nemi, alt den del af desses löneförmåner, hvilka bcstodo af Kolilräntor, som efter nu varande priser skulle stiga till en icke obetydlig Summa, i följd af K. Mits Nåd. Skrifvelse till dess och Rikets Bergscollegium af den 21 Junii 1773, fingo af ägarne till Ortala Bruk och Norrtelje GevärsFactori inlösas emot 16 sk. B:co för Lästen, ehuru det visserligen icke skulle hafva varit K. M:ts Nådiga vilja, att gynna nämnde Bruksägare på Löutagarnes bekostnad, utan säkert det åsätta priset varit fullt svarande mot 5o8 Stats-Utskottet^ kohlcns värde den tiden, du det Faststaltes; men då varuprisen nu mera undergått en betydlig förändring, blefve missförhållandet härvid påtagligt, och Motionären har derföre anhållit, att en framställning hos K. M:t matte i underd. göras: om icke dessa Kohl-räntor kunde in natura fa tillfalla Räntetagare; eller om, i brist af Kohl för Bankens drifvande, de nödvändigt borde för desammma påräknas, de då åtminstone måtte ofver alltj efter utsatt Markcgängsprisj af Bruksägarne Löningstagarne godtgöras.
Sedan den begärda upläsningen försiggått, anmälde sig och yttrade Hr von Qvanten, Emil: Ekon.Utsk:t tyckes hafva före ställt sig, att den motion, jag tagit mig friheten aflemna, skulle hafva åsyftat att på sätt och vis förnedra konsten och konstnären samt på samma gång göra svårare för allmänheten att blifva delaktig af den sköna konstens alster. En sådan mening kunde jag aldrig hysa, och jag tror icke eller att den kan igenfinnas i motionen. Då emellertid mina åsigter skulle väga alltför litet mot Den 1 Februari. 261 Utskis, tar ja k mig friheten hänvisa till lagstiftningen för skön konst i andra hinder, som säkerligen icke, beträffande den sköna konsten och kärleken för den och konstnären, stå tillbaka för vårt land. Jag har med mig ett arbete, utgifvet af en Tysk författare, som anses såsom en auktoritet i detta hänseende. Jag anhåller alltså att få hänvisa till öfriga länders lagstifning för skön konst. I Bayerns lagstiflning finnes en lag af den 15 April 1840 till skydd för eganderätten af litteratur och konst. Den säger att alster af litteratur och skön konst böra icke, utan auktors medgifvande eller ock hans rättsinnehafvares eller arfvinges tillåtelse, hvarken offentliggöras eller, utan att de förarbetas i någon annan form, efterbildas eller på mekanisk väg mångfaldigas. Efterbildning af målningar, stålstick, träsnitt, lithografier och färgtryck är förbjudet och kan icke företagas utan konstnärens eller hans rättsinnehafvares medgifvande. Liknande stadganden finnas äfven i flera andra länder. Jag medger att den form, i hvilken motionen blifvit algifven, kunde varit bättre, och att i densamma ämnet kunde varit bättre utredt. Det är naturligtvis svårt för Ekon.Utsk:t, som är öfverhopadt med en mängd skiljaktiga göromål, att sätta sig in i en sådan specialitet, som bär ari fråga. Jag har varit i tillfälle att sammanträffa med några af Stockholms konstnärer och af dem erfarit att ledamöter af fria konsternas akademi sjelfva varit i beråd att till K. M. ingå med en anhållan om en propos:s aflåtande i den syftning, sorn denna motion afser.