Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sistbemålde värde ledamot är af den mening, att kommunerne böra fä yttra sig, huruvida de i allmänhet önska och medgifva hos sig inrättandet af handelsbodar, och alt. de måtte ega eli veto i delta fall; dock så till förståendes, att församlingarna dervid likväl icke må ega rättig het att pröfva, huruvida anläggandet af dylika bodar finge beviljas handlanden Pehr, då det af dem ville förvägras handlanden Jakob. Men så snart föi samlingarnes billiga anspråk i förstbemälde hänseende erkännas, dä lärer orsaken icke lätt kunna uppgifvas, hvarföre icke församlingarne, i conseqvence härmed må fä pröfva så väl hvarje särskildt fall, som frågan i sin allmänhet lagen. Personens egenskap, att. ingifva förtroende eller och motsatsen deraf, synes mig billigtvis böra af församlingen få tagas i betraktande härvid. Visserligen har Hr von Hohenhausen i dess re servation anmärkt, att handels etablerande på landet icke bör betraktas såsom afsåges dermed egentligen endast ett fattigförsörjningssält; jag instämmer deruti, under förutsättning att landsorlernes behof och gagn hufvudsakligen bör vara bestämmande. Man har likväl sett, att berörde rättighet blifvit af mänga betraktad såsom egentligen utgörande ett försörjningsmedel för fattiga och det bör medgifvas att troligen kommer saken på just sådant sätt mångenstädes att uppfattas. Men jag är derjemte, af den tankan, ali den sisla villan dervid lätteligen kan blifva värre än den första. Man säger visserligen, att speculanten skall försörja sig sjelf, men omständigheter kunna ju så oäDdligen ofta inträffa, dä sådant i längden blir bonom omöjligt. Sedan han vät hunnit göra början med att införa en kanske förut okänd lyx hos menigheten och bibringat den någon vana dervid, sä händer att han gör koukurs, hvarefter församlingen får underhålla honom jemte hans familj. Skall den icke fast heldre äga rätt alt på förhand betrygga sig emot sådane olägenheter? Gr.
Då de Norska myndigheterne nu beröfva Svenske trafikanter såväl den tullfrihet för landvågen införda varor, som de enligt 1825 års Förordning skulle ,ega, som den förmån af passagen öfver Idefjorden, hvilken uti 1843 års Kungörelse varit afsedd, enär den Svenske varuegaren nu endast kan till konsumenter i Fredrikshall och dess närmaste område afyttra sina produkter, men Norrmännen deremot kunna öfver hela Sveriges rike, utan alla dylika vexationer. försända sina landvågen införda varor, jemte det att de numera så begagna passagen öfver Idefjorden, att de undgå förtullning af äfven sjövägen införda varor; så lärer icke knnna bestridas att den rättvisans vågskål, hvaruti Sveriges och Norges ömsesidiga intressen skulle afvägas, faller temligen ojemnt. Det är gifvet, att om någon främmande stat, såsom Belgien, Preussen eller Nederländerna, med hvilken vi ingått någon handelstraktat, skulle tillåta sig att, i trots af sina deruti åtagna förbindelser, uti den inre trafiken pålägga Svenska varor tullsatser, hvarifrån de uti traktaten blifvit befriade; så skulle Sveriges Regering anse sig lika pligtig som berättigad att äska rättelse uti sådant förfogande eller traktatens upphäfvande; och vi betvifla, att densamma skulle i mera än 20 år åtnöjt sig med en sådan godtycklighet. Icke mindre oundgänglig, blott vida lättare, torde en sådan rättelse få anses, då Sveriges Konung äfven är Norges; och det är derför med den fullkomligaste tillförsigt att all rättvisa ofördröjligen skall vårt land i detta fall veder - 412 Motioner i Borgare-Ståndet 1865. N:o 170. faras, som jag vågar hemställa att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla att Kongl. Maj:t måtte i nåder vidtaga de förfoganden, som kunna erfordras för att göra mellanrikslagens stadgande i afseende på den landväga införseln gällande i Norge.
Riksdagen måtte förlängas en månad utöfver den i Grundlagen bestämda tid af tre månader; i följd hvaraf ExpeiBfåons-Utskottel skulle anmodas uppsätta förslag till den underdåniga skrifvelsen i berörde ämne. S. D. Föredrogos och godkändes: Stats-Utskottels Utlåtande N:o 26, i anledning af väckt motion om upphörande af det utaf Kongl. Kammar-kollegium bestämda minimi-arrende-belopp för krono-fiskena Norrforss samt Spökfallet och Spökhällan i Umeå eif; och Dito Memorial N:o 2 7, angående ett ytterligare Kanslist-arfvode. S. D. Vid föredragning af Banko-Utskottets Memorial N:o 11, om val af Revisorer och Suppleanter för granskning af Diskont-verkens räkenskaper, beslöt Ståndet, att nästkommande Onsdag, den 21 i denna månad, utse och välja Revisorer och Suppleanter för granskning af Lånekontorens i Malmö och Götheborg räkenskaper för år 1856; och ansåg Ståndet hvad Utskottet för öfrigt uti Memorialet hemställt och föreslagit för närvarande icke till någon åtgärd föranleda, utan ankomma på vidare behandling framdeles under Riksdagens lopp. S. D. Prot.-Utdrag den 21 Januari 1857. 169 t S. D. Ett af Nils Andersson från Christianstads län ingifvet skriftligt anförande jemte 4 exemplar af de utaf Pehr Thomasson utgifna ”Lefnads-teckningar öfver Sveriges mest utmärkta Bönder” skulle till Stals-Ulskotlet öfverlemnas, för att i sammanhang med Nils Anderssons motion, om stats—anslag till utgifvande af nämnde verk, behandlas. Den 21 Januari. Från Högloft. Ridderskapet och Adeln. S. U. Remitterades till Stats-Ulskottel: l:o Kongl. Maj:ts den 17 dennes ankomna och på bordet lagda Nådiga Proposition till Rikets Ständer, angående användande af de ä stats-anslaget för båtsmans-beklädnaden åren 1849—-1851 uppkomna behållningar; 2:o
Majrts nådiga resolution på presterskapets besvär den 12 Januari 1757, i fråga om befrielse från kostnader vid syne-förrättningar för innehafvare af kapellans-boslällen; N:o 7, i anledning al väckt fråga om förändring i sättet för rösters afgifvande vid prestval, m. m.; N:o 8, i anledning af väckta frågor, dels om upphäfvande af det i Kongl, kungörelsen den 2 Mars 1819 stadgade förbud att, utan af Konungens befallningshafvande dertill lemnadt tillstånd, anställa svedjande å sandmo, bergaktig och stenbunden mark, dels ock om förklaring af de uti Kongl, brefvet den 1 Augusti 1845 serskildt gifna föreskrifter, i fråga om rättighet till svedjande inom Blekinge län; N:o 9, i anledning af väckta motioner om ändring i Kongl, kungörelsen den 5 Mars 1831, i fråga om tiden, då auktion å landet bör vara slutad; samt N:o 10, i anledning af väckt motion, att resandes åkdon måtte vägas och förses med stämpel, utvisande den tyngd, de innehålla. S. D. Efter skedd föredragning bifollos Stats-utskottets sistlidne gårdag bordlagda utlåtanden: N:o 155, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga skrifvelse, i fråga om restitution af hvad utaf hemmans-innehafvarne å Öland blifvit i ränta för den å hemmanen på ön fördelade utmark, från och med år 1841, 352 Prot.-utdi ag den 40 Maj 4848. till kronan erlagdt utöfver det nedsalta belopp, hvarmed berörde ränta eller så kallade utmarks-skatt numera utgöres.
Utskottet, som bibehållit detta stadgande oförändradt, sådant det finnes i i83o års Reglemente, förmodar , att obehaget, dels för en inspecterande Fullmägtig, att afgifva räkningar och bestrida omkostnader för resor till och ifrån Bruket, dels för Rikets Ständers Revisorer, att dessa räkningar granska, har föranlåtit Rikets Ständer alt, vid föregående Riksdagar, i stället anslå en viss summa , till: betäckande af dylike kostnader, och då den för ändamålet beviljade ersättning icke kan anses för stor, finnér Utskottet den. gjorde anmärkningen, icke kunna leda, till någon förändring. Vid det i; 4^de punkten, intagne stadgande, att Förvaltaren skall ansvara för verkställigheten af de föreskrifter , sorn af Fullmägtige eller deras inspecterande Ledamot meddelas, är anmärkt, att detta mom. skulle kunna tydas derhän, att den inspecterande Fullmägtigen kunde lemna, hvilka föreskrifter som. helst, hvilket, icke vöre rätt, utan att det. vöre ifrån Banco - Banco-Ulskottets Memorial IV'.O L9 Fullmägtige, som Bruksförvaltaren borde, genom den inspecterande Ledamoten, emottaga föreskrifter.. Med fästadt afseende 3 hvad i denna del anmärkt blifvit, och till undanröjande af en tvälydighet, sorn möjligen kunde gifva anledning till obehagliga tvister, har Utskottet ansett orden: ”eller deras inspecterande Ledamot” böra ifrån berörde 4‘de punkt uteslutas. Vid 7:de punkten har blifvit erinradt, att Förvaltaren icke borde hafva rättighet att Brukets arbetare afskeda, utan den inspecterande Fulimägtigens hörande och af honom dertill lemnadt bifall.
Rundtomkring * infunno sig officerare med samma program. Men denna uppvaknande militärism afskräckte alla. Med undantag af gods-egarebladet Dagens Nyheder, som emellertid på grund af den absoluta talanglöshet, hvarmed det ledes, icke har det allra minsta inflytande, togo alla Kjöbenhavnstidningarne parti för Hage och Falbe-Hansen, hvilka begge blefvo valdar efter att hafva förklarat att de önskade reformer och att de kunde understödja Estrup blott så vida han var enig med dem häruti. Icke en enda officer blef vald. Härigenom hade Estrup lidit ett utomordentligt nederlag. Förutom den dolda oppositionen inom högern, hade en öppen uppstått ledd af begåfvade män, hvilka väl tills vidare torde vara något tillbakadragna, men som intet hellre önska, än kabi-. nettets fall och bildandet af ett starkt mellanparti. Men icke - blott från högern visade sig vid valen mel-lanpartitendenser. Under det att förut ingen vensterman kunnat gå igenom, så vida han icke bestämd t förklarade sig för moderat eller radikal, uppdöko nu i flera kretsar kandidater som uttalade, att de voro vensterman och ingenting annat, de ville icke in i vensterns strid, som enligt deras förmenande borde upphöra, och rundt omkring i lan-det hörde man omtalas anslutning härtill. Flera af dessa nya män — ■ af hvilka åtskilliga voro väl egnade att spela en roll — förklarade dessutom, att de funno att äfven högern och venstern borde kunna mötas. Der var alltså försonlighetstendens nog i det nya folke-tinget. Der voro venstermän, som tenderade mot höger, och högermän hvilkas blick sökte venstern. Det hvilar ett tungt ansvar på dem, hvilka voro skuld till, att dessa lika så oväntade som utmärkta chancer icke blefvo begagnade. Jag skall försöka att visa, på hvem detta ansvar bör läggas. Det första, folketinget fick att göra med, var den finanslag, om hvilken det gamla folketinget icke kunde bli ense. Under behandlingen tog en nyvald medlem ordet och förklarade, att han fann det ministéren borde vara en ärlig mäklare mellan tingen. Estrup svarade då: » Jag kan icke medgifva, att det särskildt åligger ministéren att vara mäklare mellan de båda tingen ».
Herr 8kj öl cl ekran 6, ^nller8 kreclric, emot hwad Herr Ofwerste Sckönström anfört, får jag anmärka följande: Jag tror ej at en Ledamot af Ridderskapct och Adeln lärer äga rätt at inskränka deliberationerna. Jag tror ej at de kunna inskränkas til den grad, at man ej får tala om annat, än sjelfwa hufwudFmnet, i hwilket fall deliberationerne skulle blifwa föga uplysanLe, och reduceras til Ja och Nej. Hans EMlence Herr Grefwe knabe, Grefwe ve v 6ar<Zie, och mänga flera yttrade härtil sitt bifall: och dä ytterligare nägon will - Den 13 Julik. 3ZZ willrädighet och oro bland Ridderffapet och Adeln rädde, upstod Herr 1'LKim^ri, Otto kreäric, och yttrade sig: Den ynnest Högloft. Ridderffapet och Adeln wid alla tilfällen wisat mig, at med tålamod afhöra de ffäl jag wägat framställa, och hwilka alltid grundade i mina känstor endast bewisat nit för Fosterlandets wäl; men tillika wittnat om min bristande kännedom , som bordt betaga mig hoppet at winna upmärksamhet, hwilken blott af Eder godhet, mine Herrar! blifwit ffänkt ät mina yttranden: Detta föranleder mig at äfwen nu i denna afgörande Moment kanffe för långt utsträcka detta mitt hopp, da jag med bibehällande af den djupaste wordnad för Högloft. Ridderffapets och Adelns tänkesätt, wägar framställa följande: Ehuru jag nu hört sä mänga grundeliga ffäl anföras, som fullkomligen ingä i mina känftor och öfverensstämma med mina tankesätt, har jag likwäl ej kunnat öfnxrtygas eller fatta nödwändigheten af detta wals hastiga afgörande: Ej eller kan jag inse den sällhet, som ffall tilflyta Fäderneslandet derigenom, at detta wigtiga ämne just i dag afgöres. Men dä wi nu werkeligen kunna betragta denna sak säsom afgjord:
Hvad angår näringarnas förhållande inom landet, så finner man lätt, att om concurrensen skall blifva fri, måste skilnaden emellan landt-och stadsmanna-näring upphöra samt livar och en tillåtas att, på den ort han lämpligast finner, idka det handtverk eller drifva den rörelse, hvartill han äger utväg och förmåga, utan annan skyldighet, än alt iakttaga de ordningar, som finnas oundgängliga, samt erlägga den skatt till Slaten, som må vara stadgad. — Handlande och yarutillverkare äro icke Statens tjenare utan allmänhetens tjenare, och denna allmänhet är den behörige domaren, som kan urskilja om de fullgöra sina åligganden eller icke. Men om man nu uti ett ögonblick upphäfde skilnaden emellan landtoch stadsmannanäring, så skulle concurrensen icke blifva fri, ulan fördelen blefve i väsendtlig mån på landtuiannens sida. Borgare i stad och de sorn der drifva fabriker eller äro medlemmar af skråinrättningar äro i och för näringen betungade med många utgifter och onera, hvilka uppgå till, och för många öfverstiga den skatt, som till Staten erlägges. Vore den å landet boende näringsidkaren fri från alla dessa utgifter, så skulle han med säkerhet kunna sälja sin vara till lägre pris än stadsboen. Skall således reformen i detta hänseende på ett rättvist oell ändamålsenligt sätt tillvägabringas, så måste först anstalter vidtagas, hvarigenom de i staden boende näringsidkare och handlande befrias från alla andra onera, än de sorn jemväl komma att drabba de å landet boende. Om dessa kunna hafva någon fördel af lägre pris å lefnadsförnödenheter, hvilket dock ofta nog icke är förhållandet; så har deremot stadsboen många fördelar genom lättare tillgång lill det hjelpemedel, som merendels alltid för näringens utöfvande erfordras, och de flesta handtverk måste verkställas på den ort der consumtionen sker. I öfrigt äger ju hvar och en frihet att bosätta sig der näringen med största fördel kan drifvas, och concurrensen blir då fri.
Län: att inom sagda län skogar af större omfång finnas allenast vid åtskilliga större egendomar, hvilkas egare numera åt skogshushållningen egnade en liflig omsorg; att emedlertid de inom länet befintlige skogar ej innehöllo tillräckligt förråd till bränsle för länets behof, utan mäste detsamma fyllas, för städerne genom ved, införd från närgränsande landskap, och för landet genom torf eller stenkol, som fran England årligen infördes till stora qvantiteter och användes ej blott i fabriker oell bräunerier, utan älven lill eldning i boningsrum; Christianstads Län: att skogshushållningen inom länet vore ytterst vanvårdad; att skogarne obetänksamt medtogos, utan omsorg för deras återväxt; att hvarken Bih. till R. S. Brot. 1855 & 1854. 7 Sami. 2 Afd. 15 TJäft. 5 18 Lagsamt Allm. Besv.- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, JVi 29. vådan af framtida skogsbrist eller uppmaningar hejdade förstörelsen, mot hvilken, så länge hvarje skogsegare hade rätt att behandla sin skog, utan afseende på efterkommande, någon hjelp icke stöde att finna; Blekinge Län: alt, på sätt i föregående berättelser blifvit yttrad t, misshushållningen med skogarne fortfore, samt att skötseln deraf i allmänhet i hög grad vanvårdades, så att jemväl omogen skog fälldes; Hallands
Silfver, angående förlängning i tiden för återlösen af i Banken pantsatt; Motion, remilt. till BancoUtskottet, II s 1257. Utskottets . Utlåtande, VI r. s rio — lia, bif. af Adeln, IX s 198, af Prés teStåndet, IX s 201 , af BorgareStåndet, IX s 204, återrem. af BondeStåndet, ix s 210. Ytterligare Utlåtande, VI 1. s 570 — 572, bif. af PresteStåndet, IX s 6o3, af BorgareStåndet, IX s 606, af BondeStåndet, IX s 6i3, afxideln, IX s 64fSilfverskölds, om Öfverste C., ansökan om ersättning för förloradt accord. StatsUtskottets Betänkande, IV 3. s 61—6g, bif. af PresteStåndet, tx s 34o, af BorgareStåndet, IX s 567, återremitt. af Adelil, IX s 572, af BondeStåndet, IX s 709. Ytterligare Utlåtande, IV 4* s 7 irJ> lagdt till Handlingarne af Adeln, ix s io38. Underd. Skrifvelse, X 1. s 55q—562'. SilfverVerket i Sala, om; StatsUtskottets Betänkande, IV 4- s 1 — 16, bif. af Preste - 2^2 Ståndet, IX s 719, af BondeStåndet, ix s 784» af BorgareStåndet, IX s 808, af Adeln, IX s 823. Underd.
För egen del hafva Kollegierna i underdånighet meddelat, att enligt 1825 års jordebok ifrågavarande boställe drager ränta i kronovärde 1 R:dr 1 sk. 10 r:st, deraf Kronan behållet 5 sk. 11 r.st. och det öfriga indeldl, samt kronotionde 7 kappar spanmål, hälften råg och hälften korn; — att, enligt beskrifning till en vid laga skifte år 1839 författad, i General-landtmälerikontoret förvarad karta, till bostället hörer en egovidd af 4 tunnland 30 5\ kappland åker och tomter, 5 tunnland 24^ kappland äng och 4 tunnland 16 kappland afrösningsjord, tillsammans 13 tunnland 7^ kappland; — samt alt bostället, som uti 1840 års Aflönings-indelningsverk för Södermanlands regemente vore upptaget bland de till utarrendering afsedda boställen med en beräknad behållen afkastning af 15 R:dr 31 sk. 7 r:st. Banko, enligt kontrakt den 6 Mars 1858 af regementets Boställs-direklion utarrenderats till Orgelnisten Joli. H. Thorselius på 50 år intill den 14 Mars 1869, emot ett årligt arrende af 3 tunnor spanmål, hälften råg och hälften korn, jemte tillagd forlön, samt en kontant penningeafgift af 6 R:dr Banko; och som ifrågava - Kongl. Maj:ts Nåd.
Då nu inträffat, att mordbrännaren icke blifvit i gerningen gripen, utan uppnått sin afsigt att antända huset, d. v. s. till golf, panelvägg eller dylikt och således föranledt skada, men elden blifvit släckt, innan huset brunnit upp, har man å ena sidan, under åberopande jemväl af Högste Domaremaktens beslut i särskildt fall, förmenat, att 2 § vore på brottet, som förorsakat att en del af huset blifvit förstördt, tillämpligt, men andra domare hafva åter tvekat att biträda denna åsigt; och Högste Domaremakten har vid ett sednare tillfälle följt denna sednare mening och ålagt en mordbrännare, hvars brott medfört den följd, att elden först efter icke obetydliga ansträngningar af tillkommet folk blef släckt, ansvar endast efter 4 <§• Något ordande om skälen för den ena eller andra åsigten lärer här icke böra äga rum. För lagstiftaren torde emedlertid skillnaden emellan den, hvilken verkställer mordbrand och således i hvad på honom ankommer fullbordar sin onda gerning, ehuru följden ej till alla delar blir den afsedda, och den, som varder i gerningen gripen, eller den der måhända ångrat sig och från brottet, innan det blifvit å hans sida fullbordadt, afstått, vara ganska väsendtlig. Att bestraffningen för bägge varder densamma, torde icke vara rigtigt. Jag bör tilläfventyrs icke eller helt och hållet förbigå, att tvekan jemväl någon gång försports, huruvida lagbuden voro tillämpliga, då mordbranden ägt rum å egel hus. För så vidt annan person, än mordbrännaren ensam, bebor huset eller detsamma är brandförsäkradt, eller eljest annan mans rätt är af gerningen Isederad, torde dock goda skäl för brottets hänförande under 11 Kap. M:sB:n vara för handen.
Förordningen emot yppighet och öfverflöd af den i:sta Januari 1794* Enär genom omförmälda Kongl. Förordning i synnerhet bruket af kaffé blifvit afskaffadt såsom en högst umbärlig dryck, men ganska förderflig i anseende till dess ofördelaktiga inflytande på handelsvågen, och då importen deraf engarn upptager en betydlig del utaf värdet af Rikets jern-export; hemställes, att Riksens Höglofl. Ständer hos Kongl. Mapt anhålla om förbud emot allt bruk och nyttjande af kaffé. 9:0 Ytterligare Memorial af Herr Frits Ebel, deruti yrkas, att då både han och flera Ledamöter af det Vällofl. BorgareStåndet redan visat de skadliga följderna af den i Kongl. Brefvet den 2Ö:te Juli 1807 gifna tillåtelse, det sådana till införsel i Riket förbudna utländska varor, som blifvit inpractiserade och dömde confiscable, skulle endast på försök under en tid af ett eller två år få till qvarblifvande i Riket försäljas, under förmodan, att en sådan anstalt genom sin verkan på Beslagarnes lifligare tillsyn, sannolikt i möjligaste måtto bidrager till hämmande af den förderfliga smyghandeln; Riksens Höglofl. Ständer täcktes hos Kongl, Majit i underdånighet anhålla, det denna försäljnings anstalt, hvaraf profåren äro förlängde från 2 till 10, genast måtte upphöra, och ijo5 Eesv. och Elkon. Utsk, Betilnkanäen. Utländske i beslag tagne varor hädanefter försäljas till Export.
Arbets-konnuenderingar ur indelta Armorn hafva utgätt: under är 1841: till Hamnoch Brobyggnaderne i Stockholm och Malmö, Motala mekaniska Werkstad, Waxholm, Fredriksborg, Rindö, Carlsten, samt Trollhätte Canal, med tillsammans 2,061 man; under är 1842: till Stockholm och Malmö, Waxholm, Rindö, Carlsten, Strömsholms och Trollhätte Canaler, samt Jönköping, med tillsammans 2,573 man; och under är 1843: till Stockholm, Waxholm, Rindö, Carlsten, Strömsholms och Trollhätte-canaler, med tillsammans 2,039 mait. ArmöenS siukwärd har utgjort föremäl för Kongl. Majus serffilta uppmärksamhet. Kongl. Mast hade redan ar 1839 tillsatt en komitö med uppdrag att fullständigt omarbeta de för sjukwarden wid Arnu-en och Flottan utfärdade reglementen och föreskrifter. Denna komitö har under den 8 Januari 1840 afgifwit sitt betänkande i ämnet, hwilket, jemte Sundhets kollega utlåtande deröfver, blifvit fran trycket utgifwet. Enligt komitöenS förslag skulle ledningen af sjukwards angelägenheterna i fält tillhöra en Geneon! GjukwärdsGcyrelse, om hwarS organiserande äfven för fredstid fraga blifvit wäckt; men sedan Kongl. Mast, efter inhemtande af en sednare komnäs yttrande i ämnet, funnit det tills widare kunna ansta med tillsättande af General SjukwärdS-Styrelse under fredstid, har Kongl. Mast emedlertid ät Krigsoch Sundhets kollegierna uppdragit att afgifva de i ofvannämnda betänkande föreflagne Reglementer, Instruktioner, m. m. sa widt Al-mäens sjukward rörer. I sammanhang med ifragawarande reorganisation star behöfligheten af acffilliga nya anslag, dels för Fält-Läkare Corpsens aflöning, dels för kompletterande af Sjukwards-perfedel-förraden, dels ock till anskaffning för regememerna af Förbinderioch SjukhuS-wagnar.
St. antagen, inflyta i Bankoreglementet; och der kan det väl svårligen stå, att: ”1 händelse bankens säkerhet sådant fordrar, kunna kreditiven uppsägas till inbetalning inom 3 månader, i den ordning 3:dje punkten i utlut. N:o 61 bestämmerutan denna 3:dje punkt i utlåt. N:o 61, måste naturligtvis, sedan den blifvit bifallen, ordagrant i Bankoreglementet införas. Jag anhåller derföre, att med pröfningen af förevar, punkt uti utlåt. N:o 60 må uppskjutas, till dess att R. o. Ad. fattat sitt beslut i afseende pä 3:dje punkten af utlåt. N:o 61. H r G r. o. Landt m. hemställde om R. o. Ad. ansåge, att med pröfningen af ifrågavar. förslag borde uppskjutas tills R. o. Ad. pröfvat BankoUtsk:s utlät. Ropades ja. 7:de punkten, ang:de 5:le afdelningen i nuvar. Bankoreglementes 6:te artikel. Den af Hr Lagerheim vid Utsk:s förevar, utlåt, fogade reservation upplästes pä begäran af Frih. Cederström, som derefter yttrade: De åsigter, som i den upplästa reservationen finnas uttryckta, 150 Den 17 Jun i. synas mig ganska rigtiga. Deruti hafva jemväl förenat sig 2:ne ledamöter inom Utsk., Hr biskop Hedrén och prosten Grönvall. — Det har vid pröfningen af hela detta betänk, esomoftast förefallit mig besynnerligt nog det sätt, hvarpå BankoUtsk. bemött gjorda återremisser; och jag tror, att detta förunderliga argumentationssätt äfven här återfinnes. Om jag t. cx. återgår till den punkt i BankoUtsk:s utlåt, som rörer en länediskonls inrättande pä Gottland: sä befinnes dervid att, derföre att endast några fä riksdagsmän gjort anmärka:r emot Utsk:s förslag, sä säger sig Utsk. ej kunna göra något afseende på den gjorda återremissen.