Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Revisorerne ansett sig här endast böra omförmäla, under åberopande för öfrigt af det yttrande, som, rörande förslags-anslagen i allmänhet, förekomma uti här ofvan intagna 4:de §:n af berättelsen rörande Kongl. Stats-kontoret. I afseende å nedannämnde, under revisions-året utaf nyssberörde anslag verkställda utbetalningar, få Revisorerne erinra: att för en Krigs-rätt uti Landskrona, anbefalld i och för undersökning af förhållandet med några artilleristers vägran. att iakttaga inställelse vid en bibelförklaring å den så kallade Suellska stiftelsen eller fattighuset uti ofvannämnde stad, till hvilken Krigs-rätt åtskillige ledamöter från Christianstad varit kommenderade, blifvit, sedan densamma varit uppskjuten från den 18 Maj till den 1 och 8 September, uti reseoch traktaments-kostnader utgifvet tillsammans 837 R:dr 91 öre R:mt, hvilket belopp, vid det förhållande, att en så beskaffad undersökning måhända kunnat undvikas, i sådant fall varit Staten besparad; samt att till Fältläkaren A. F. Almqvist utgifvits ett belopp af 538 R:dr, utgörande honom tillkommande reseoch traktaments-kostnad för inställelse vid general-mönstringen med Jemtlands Häst-fältjägare-sqvadron å Frösön, en utgift, hvilken, enligt Revisorernes tanke, i väsendtlig mån kunnat minskas, om, i stället för Almqvist, som var bosatt i Piteå och för inställelse vid mönstring sålunda måste företaga en resa af sammanlagdt 1421 mil, någon annan i närheten af mönstringsplatsen boende Läkare beordrats eller anmodats att vid denna förrättning tillstädeskomma och läkare-befattningen utöfva. § 8. Enligt Krigsvetenskaps-akademiens bland verifikationerne till extra utgifterne å 4:de hufvudtiteln intagna redogörelse, hafva af de utaf samma Akademi uppburna statsmedel, nemligen 900 R:dr af nyssberörda anslag för 4:de hufvudtiteln och 300
513 Jonsson afgifvet Memorial, deruti, såsom en för Allmoden tryckande börda, öfverklagas, att, då densamma med sina egna farkoster söker från Köpingar och Landhamnar utföra sina egna producter, och, för sådant ändamål, begär förpassning derå i närmast belägna Stad, dervid till Staden måste erläggas vinterliggnings-penningar, samt Bro-, Hamn-, Mudderoch Duc d’Albe-afgifter, änskönt samma Stads hamn under resan icke behöfver anlöpas, och egarna till fartygen ej till godo kommer någon af de fördelar, hvarföre afgifterne blifvit stadgade; Och, som vice Talemannen förment någon billighet icke ligga till grund för en sådan, utan motsvarig nytta, föreskrifven skyldighet, har vice Talemannen yrkat, att ofvanberörde afgifter måtte upphöra att till Städerna utgå för fartyg, som ej besöka deras hamnar; deruti Riksdagsmännen Olof Mänsson och Fehr Pehrsson från Blekinge, samt Fuilmägtige från Stockholms, Calmar, Malmöhus och Christianstads Län instämt. Då Utskottet till pröfning förehaft detta mål, har Utskottet, för att med säkerhet kunna bedöma den väckta frågan och afgöra, i hvad mer eller mindre mån skäl till en sådan förändring, som blifvit föreslagen, må förefinnas, ansett sig böra närmare Bihang till Riks St. Fröt. 1025, Q.de Sami. N:r 33, 5i4 Besv. och EkonUtsk. Betänkandetu undersöka första npphofvet och anledningen till den städerna förunnade rättighet, att af fartyg, som afgå från eller ankomma till de inom deras Tullkammares District belägne Köpingar och Landhamnar, uppbära de nu öfverklagade afgifterne, jemte de omständigheter, som i öfrigt med detta ämne stå i sammanhang.
Man behöfver endast ställa denna berättehe gentemot våra något äldre folklifsberättelser för att mäta det ofantliga framsteg i konstnärlighet och sanning, för hvilket vi hafva att tacka den författargeneration, som representerar det sista årtiondets brytningsperiod i vår literatur. Herr Geijerstam spelade fin vis9 roll såsom den nya riktningens stridbare kämpe. Att döma af hans tystnad på senare tider har han följt Hebbels råd att med handling och icke med ord möta sina motståndare: om han fortsätter att göra statyer af de stenar ett borneradt moraliskt och religiöst hyckleri slungat efter honom, har vår skönliteratur allt att vinna deraf — och kanske mera än vår polemiska literatur förlorar. Främst blaod sina berättelser har herr G. ställt » Snövinter », en såsom alltid hos denne författare till kompositionen enkel bild med äkta skärgårdsluft. Gamle Söderbergs och hans hustrus äktenskap hade ingenting romantiskt, det hade slutits som de flesta på grund af förhållandenas tvång, de hade fostrat barn och släppt ut dem i lifvet och nu voro de pä gamla dagar ensamma i sin koja under snövintern, tills döden kommer och kallar henne bort och lemnar gamle Söderberg ensam i kojan. Personerna 8tå typiska och likväl individuella för läsaren, man känner sig vid läsningen genomlefva ett stycke skärgårdslif med dess tungsinta allvar och karga fröjder. — Mor Lenas pojke är en annan skärgårdstyp, fostrad i nödens och girighetens skola, men med födgeni och tilltagsenhet, och i » Sista resan » få vi en bild af Bjö-manslifvet bland samma befolkning, hurtigare och mindre enformigt än torparens lif. Herr Geijerstams » Fattigt Folk » står, vi upprepa det, bland det bästa vår literatur frambragt och den sunda konstnärskraft, hvaraf den Ur ett utslag, bädar det bästa äfven för framtidenEtt författarnamn, som hittills för det mesta synts tillsammans med den s&amp; hastigt bortryckta Ernst Ahlgrens, är Axel Lundegård. I » Röde prinsen » har han lemnat sitt bidrag till böstliteraturen. Sjelf har han under titeln tillagt orden » ett ungdomslif i stämningar » och hans bok gör äfven ett något ungdomligare intryck, än säkerligen afsedt varit.
Med gillande i öfrigt af Utskottets tillstyrkande, att den genom MyntOrdningen den 9 Maj 1835 bestämda utmynta ingsgrund måtte oförändrad bibehållas, har llidderskapet och Adeln likväl beslutat det undantag, att minsta silfvermyntet, eller 10-öre-stycket bör, i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts förslag, utmyntas af 8-lödigt silfver och således bestå af lika delar silfver och koppar; hvarjemte llidderskapet och Adeln bifallit G:te punkten af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, som innehåller: »att, i sammanhang med beslutet om präglingen af det föreslagna nya skiljemyntet, hvartill räknas såväl det minsta silfvermyntet på 10 öre, som de nya kopparmynten, bör, i öfverensstämmelse med hvad nu är stadgadt, förklaras, att ingen är pligtig i betalning eller vexling på en gång emottaga mera af detta skiljemynt än 1 R:dr Riksmynt;» Och hafva dessutom vid Utskottets framställning om bibehållande af nu gällande utmyntningsgrund anmärkningar blifvit gjorda, dels af en Ledamot inom Preste-Ståndct, hvilken påyrkat bifall till det af Utskottet afstyrkta förslag om nedsättning af silfver-innehållet i specie-myntet till likhet med Hamburger Banko samt Danska och Norrska specier, dels inom Borgare-Ståndet derom, att mynt-silfret måtte förses med ringare koppar-tillsats, än Mynt-Ordningen bestämmer.
Jag medgifwer gärna min ofullkomlighet at kunna upgifwa de bästa sätt, men dä jag wäckt denna Motion, tilhör det ocksä mig at upgifwa botemedel emot der fortfarande onda, och i anseende til en sädan mig äliggande skyldighetfär jag, jemte nägra tillagde anmärkningar, följande wördfammeligen föreflä, dock med iacktagande af hwad förut finnes anfördt. 1:0 At alla de Contracter, som wid formerandet af Indelta Regementer blifwit afsiutade emellan Kongl. Maj t och Kronan ä ena sidan, och Rust - samt Rotehållare ä den andra, mätte äga besiänd, och at alla andra se. dermera tilkomne Författningar, de mä dä wara tilkomne genom styrande Maktens päbud, eller i anledning af Rust - och Rotehällares sä kallade friwilliga begifwande, mäste til sin kraft och werkan häfwas.
Jag låg och stirrade ut i mörkret med vidöppna ögon och tänkte på denna helige ande, som skulle läka alla tidens sår och skapa en slägt af adelsmenniskor, hvilka skulle befolka jorden. Och från den stunden drömde jag ständigt om, att en gång i lifvet träffa en af dessa den helige andens tusen stolta riddersmän, hvilka han utvalt att utföra sin vilja, och som tågade fram med blixtrande svärd, under vajande fanor till strid emot låghet och förtryck.» »Och ni träffade honom — inte sant?» »Några flyktiga ögonblick — i en jernvägskupé — på en resa mellan Hâvre och Paris. — Han var en ung diktare, glödande af hänförelse för allt det, som jag älskade. Han talade om förhållandena der hemma i det tyska fäderneslandet. Sedan år tillbaka hade jag icke hört mitt modersmål; jag hade nyligen kommit ut ur klostret, jag hade lefvat uteslutande i franska förhållanden. Men ni vet ju hur det är man längtar alltid ... Jag hade i smyg läst tyska tidningar och tysk literatur hvarje ord från hans mun var en smekning för mitt tyska hjerta. Han kände så många af den helige andens riddersmän hemma i vårt stora fosterland; han var sjelf en af dem. Han hade så mycket att berätta — framför allt om er, som han träffat här i Paris och som han beundrade. Vi voro ensamma i kupén. Timmarne flögo sin kos och ingen af oss märkte det — —» Hon tystnade. »Nå?» — manade han. »Ja, det var ingenting —- endast en melodi, som klingade i luften ett ögonblick och drog förbi. Han skulle resa dagen derefter, och vi skildes.» »Och ni träffades aldrig mer?» Det var som om hon besinnat sig ett ögonblick. Hennes kinder voro flammande röda och bröstet häfde sig och sänkte sig oroligt, i takt med hennes korta, flämtande andedrag. »Jag har aldrig förr talat med någon om detta», sade hon. »Men till er —», hon gjorde ett ögonblicks uppehåll; derpå fortsatte hon sin berättelse, i små, af brutna satser, som om hon mödosamt plockat fram dem ur sitt minne, en efter en. »Jo, vi träffades. Två år derefter. Under tiden hade jag blifvit gift.
Stas Revisorer, på det att Sta-ne, efter det afseende, som derpå gjordes, måtte kunna göra ett motsvarande afseende på de Anslag som begärdes. 3:o af Hr Grefve FrölichDavid: att, då hufvudsakliga felet i så väl Instructionen för R. Sta's Revisorer af år 1812, sorn i det förslag till ny, som StatsUtskottgt vid 1823 års Riksdag uppgjort och R. Staantogo, läge deri, att icke observerats, det den-rr na Instruction bordt, enligt 68 <j. Riksdagsordningen, utfärdas af R. St:r, och icke af K. M:t, på sätt som skedt, rätta förhållandet härutinnan måtte, i afseende på nu ifrågakommen ny instruction iakttagas och redactionen derefter i allo lämpas. Motionären har föreslagit; att, i stället för Orden af nya Förslagets 3 §. "fflåg - 200 Stats-Utskottets ges Räkenskap” det bör hela: ajjfordre Revisorerna Räkenskap — -— att i stal let för orden i 3:dje §. ”Täckes K. M.t lill Revisorerne låta öfverlemna” bör stu: hegare Revisorerna i underdånighet , i stället för orden i Förslagets 5:le §. ”böra Revisorerne äga tillgång" bör stå: söka Revisorerne tillgång. „ i stället för orden i 6:te §. ”K. M.t förordnar i Nåder” bör stå: Revisorerne anhålla i underdånighet, att K. M.t ville i Nåder förordna. „ i stället för orden i y:de §. ”Skola jemväl vara för Revisorerne att tillgå” bör stå: skola Revisorerne jemväl granska och öfverse. „ i stället för orden i 8:de §. ” af lemnande” börsta: emottagande. „ i stället för meningen i g:de 5- ”bör Secreterarcn i Kongl. StatsContoiret Revisorerne tillhandagå” bör stå: må Secreterarcn i Kongl.
Under de sednaste åren hafva vi sett dels j ströskrifter, dels i våra dagblad, en mängd artiklar, i hvilka man mer eller mindre utförligt och utur serskildte synpunkter sökt bevisa nyttan och nödvändigheten af en oinskränkt frihet i den utrikes importhandeln och till styrka för systemet dermed förblandat frihet i inre handeln och när ingar ne, glömmande att dessa ämnen, såsom hvarandras motsatser icke tåla förblandning, utan måste serskildt till sina grunder och verkningar betragtas. Men sedan man hunnit derhän att allvarsamma ämnen, långt ifrån att väcka ledsnad, 236 Ver. 25 Junti f. m. tvärtom med begärlighet omfattas, torde äfven något som icke innehåller lofqväden öfver den oinskränkta handelsfriheten få upptaga några ögonblick. jag har för min del längre tid hyst den öfvertygelse och står ännu fast dervid, att våra inhämska afhanalingar öfver allmänna hushållningen med få undantag äro; antingen nakne utdrag ur utländska theorier, uppställde antingen i fullkomlig cosmopolitifk anda, eiler med enskildt hänseende till de länder der Författarena lefvat; eller ock hafva de varit eftersägningar af yttranden inom Utländska lagstiftande församlingar , eller till dem ingifne böneskrifter, bägge slagen påkallade, dela af samma coatnopolitiska anda, dels af ländernes serskilta läge och beskaffenhet , eller tillfälliga ställning. Sällan hafva vi skådat någon origioal-artikel, som oberoende af alla mer eller mindre moderna eller vidtberyktade utländske theorier, utur vårt eget lands beskaffenhet och läge, samt med oaflåtligt hänseense till vår nationalitets och sjelfständighets bevarande*, uppfattat grunddragen till en theorj för Svenjl Stats h uthållning. Gränsen för detta yttrande, måhända äfven min förmåga, medgifver ej någon egentlig utveckling af ämnet i hela dess vidd och inskränker mig således för denna gång till de allmännaste åsigterne, hvilka jag likväl skall försöka gifva all den omfattning, som fordras Oen 28 Junii J. mi för att tydligt utmärka det hushålls-systéme, jag vagar anse för vårt land vara det lämpligaste.
Efter någon tids förlopp återkom han till Riket, och anlade en Fabrik i Färgerikonsten, hvilken öfver träffade alla andre; men då han sjelf ansåg sig ändock icke äga fullkomlig skicklighet, så begaf han sig för andra gången till utrikes ort, fastän ej till fots. Då han första gången vandrade ut, tjente han på flera ställen i Tyskland, som Gesäll, men ej sednare gången, och när han från sista resan hemkom, ändrade han om sitt Färgeri, och är nu en stor Fabriksidkare i Norrköping. Genom detta exempel förmodar jag mig hafva bevist, att vandringar kunna vara nyttige , och sålunda böra vara tillåtne. Herr Uggla., Göran Gustaf: Då Herr von Hartmansdorff nu åter sökt göra sin förra gången framstälde mening gällande, angående Husaga å Gesäller, kan jag ej underlåta, alt nu, likasom då, deremot på det Den 11 November e. m. 5i5 Hfliqaste protestera. Afsvuren fiende till all arbitrair och extrajudiciell bestraffning, det vare sig Husaga, Suspension eller Arrest, emedan godtycket och icke Lagen utkräfver den, gillar jag för min del Utskottens Förslag, att någon Husaga å Gesäll ej må äga rum, och, derest sådant skulle ytterligare bestridas, får jag på förhand begära votering. Herr von Hartmansdorff: I afseende på Gesällvandringarne, torde jag få erinra, att om de skola upphöra, så upphöra äfven derigenom de fromma stiftelser, som hittils i detta afseende ägt rum. I större skrån finnes härbergen, ja till och med sjukhusinrättningar, för fattiga resande Gesäller. Om allt detta ginge förloradt, huru skulle en obemedlad Konstförvandt sedermera kunna taga sig fram, från den ena orten till den andra ? Till svar å hvad Herr Uggla yttrade, torde jag endast få erindra, att jag yrkade uteslutande utur §. af hvad som deruti finnes stadgadt rörande husaga. Herr Cederschjöld:
Man bar äfven invändt, alt skjutsskyldigheten skulle fästas vid jorden om hemmanen skulle åläggas alt inbetala en viss penningesumma i st. f. alt utgöra den in natura. Befrielsen ifrån att skjutsa in natura anser jag vara redan en stor fördel, men, ännu mera, om postverket, som jag föreslagit, småningom finge öfvertaga entre prenaderne, skulle öfverskott genom den ökade trafiken högst troligen uppkomma, och skjutsskyldigheten sålunda genom periodvis inträffande minskningar af entreprenad-bidragen slutligen alldeles lyftas ifrån jorden. Att det icke kan ske straxt, faller af sig sjelft, och jag kan således icke ingå på Frih. Sprengtportens anmärka, om motsägelsen i mitt förslag. Om Komitén nu i främsta rummet tager denna, alla hemmans gemenskap i skjutsbördornas bärande, i öfvervägande, kan man deremot hoppas, finner jag, att vid nästa Riksdag få en ny dager öfver frågan, hvilken Utsk. nu icke kunnat framkalla, helst erfarenheten visar, att det fordras månadstal blott för att få reda på de hemman som äro skjutsskyldige till sin natur, men icke indelade. För öfrigt anser jag frågan icke hafva så mörk utsigt för att blifva någon gång lyckligt löst, alt man ju icke bör vidtaga några åtgärder alls, utan har jag derföre i min reservation föreslagit en sådan, på hvilken jag nu vördsamt yrkar bifall. Hr Arnell: Det vore i sanning ett lyckligt förhållande, om Komitén kunde föreslå R. St:r sällel att lyfta skjulsburdan från jorden, i hvilket fall vidare undersökningar icke erfordrades, men f. n. anser jag det omöjligt, och derföre bör Komitén updragas att undersöka huru det skulle utfalla om entreprenad-ersättningarna fördelas på hvarje skjutsskyldigt hemman länsvis. Skälet för denna min åsigt är, alt en sådan åtgärd visat sig praktiskt tillämplig såsom i Jemtland och jemväl inom ett härad i Östergöthland, hvarest man sammanräknat entreprenad-afgifterne vid alla gästgifvaregårdarne inom häradet, och sedan fördelat summan på alla hemman, som derigenom fått en jemnare och i allmänhet lägre afgift än förut. Samma är förhållandet med alla bäraderne inom Stockholms län.
Tvärtom bör nu det innerliga förhållande vara ögonskenligt, hvari Thorilds åsigter af Natur, Skönhet och Konst befinna sig till både Swedenborgs och Ehrensvärds; ett förhållande af så mycken frändskap, att de egentligen sammanhänga genom ett band af fortsatt evolution. Denna har allsicke framgått ur någon ditåt syftande afsigt hos någondera; men ur saken sjelf; oaktadt den stora personliga olikheten mellan de trenne författarne, och den stora formala olikheten mellan deras läror. Att så förhåller sig, är hos Thorild allramest märkbart: ty han står, å ena sidan, i lika nära relation till Ehrensvärd, som, å andra sidan, till Swedenborg; och de beröringspunkter med denne, som hos honom finnas långt flera än hos Ehrensvärd, äro hos honom ej heller så omedvetna, som de tilläfventyrs voro hos den sistnämnde. Han till och med åberopar Swedenborg, på icke få ställen. I sin verlds-åskådning var Swedenborg rentaf Theosoph, Ehrensvärd rentaf Artist, och Thorild rentaf Naturalist. Väl är äfven den Ehrensvärdska åsigten, ehuru i sin art mera idealistisk, så till vida ett slags Naturalism, som den är en ästhetiskt återupplefvande Hellenism; men just derföre har den ock nästan uteslutande i sigte den ur Naturens Idee framfödda Konsten: då deremot den Thorildska har det afgjordt realistiska lynne, hvari Naturen sjelf nästan uteslutande vördas och bestämmer hvarje synpunkt. Men det hade alla tre gemensamt, att de voro, hvad de voro, på ett både speculatift och poetiskt vis. I en särdeles hög grad var Thorilds Naturalism både det ena och det andra; derför kunde hos honom de två elementer, af hvilka det ena hade yttrat sig hos Swedenborg såsom speculatif Mystik, och det andra hos Ehrensvärd såsom speculatift Konstnärskap, i viss – om än ganska ofulländad – mån synthetiskt sammansmälta. Men att så är, tillhör det myckna, som hittills i Svenska Litteratur-historien varit obekant. Tilläggom en nu sig erbjudande slutföljd.
Om den tanka kan äga någon sanning, att vi gamle, i visst afseende, äro forntidens representanter hos de unga; så tar jag mig den friheten att tilltalade unga af vårt stånd; och, i Eder egen framtids, i Edra söners namn, ber jag, att om J också icke nu insen alla följder af det steg J gån att taga, så utesluten likväl möjligheten af ettmiisstag, och möjligheten af efterverldens^förebråelser derföre. För mig vare det nog, att jag, oförfärad, nu sagdt hvad jag bordt säga, och dermed ock^ så fredat mitt samvete. ta Hvad åter Betänkandet angår, så är jag Den 17 Martti, långt ifrån, att kunna ägna detsamma ett lika beröm, som det bär fått af andra. Vid upptagandet af de föreställningar, sorn varit af Hr Grefve Lövenhjelm och mig gjorde emot förslaget, har full rättvisa icke blifvit dem gifven, ja, de hafva icke ens blifvit rätteligen uppfattade. Hvarken Herr Grefve Lövenhjelm eller jag har fruktat för demagogiska oroligheter emot Adeln; men vi hafva varnat för nyhetsbegärets och demagogiens sträfvande efter välde öfver alla begrepp. Det sakta och gradvis utsträckta, men derföre icke mindre farliga arbetet på opinionen, ligger dock långt frammanföre stämplingar och oroligheter; och en vigtig sanning är, att när dessa sednare kunde uppstå, så vöre det också allt för sent, att mera försvara begreppet. Jag tror äfven, att Utskottet för mycket tillhördt ämnets ena sida, då jemförelsen för vårt Stånd blifvit anställd med Englands och Frankrikes democratiska m^gter, Underhuset och Deputerades Kammarj; i stället, att jemförelsen bordt göras med—ddssa länders aristocratiska representationer, Qfverhuset och PairKammaren, hvilken jemförelse, såsom den enda rätta, också hade gifvit ett annat resultat. Man vet att Englands Öfverhus och Franska PairKammaren lenina tillträde åt Lordernes och Pairernes söner, samt stundom åt utlänningar; men icke oftare åt Allmänheten, än då de formera sig till Domstolar.
Sällsamt har det förekommit, att icke 1 dessa protocoller finna någon person nämnd, icke någon öfverläggning, utan blott de personers namn, som sig emot besluten reserverat; men då Utskotts-Ledamöterne haft åtminstone en moralisk ansvarighet för sina omdömen och tillstyrkanden, vill det synas att nationen äger rätt att till namnen känna de personer, som i Utskottens Beredning tillstyrkt brytning af Contracters helgd, och upphäfvande af enskilte medborgares rättigheter, ehuru man i allmänhet nogsamt igenkänner, i detta ärendes behandling, denna Riksdags EkonomiUtskotts anda och handlingssätt; Beredningens af Utskotten gillade förslag hade väl allena bordt ligga till grund för det tryckta Betänkandet, men man finner likväl i det senare åtskilligt, som i Utskotten icke ens varit omnämt, och som, godtyckeligen, man vet ej hvarifrån, deri tillkommit, och hvarom, exempelvis, blott nu nämnes, alt Utskotten föreslå att af Passevolance - medlen kunde hvart tredje år användas till större Öfningsläger, hvarom Utskottens protocoller likväl icke något tillstyrkande innehålla, och som skulle, emot rotehållare, innebära en ny orättvisa, att ålägga dem kostnaderne för större Öfningsläger, hvartill de icke, under något sken af rättvisa, kunde tillförbindas, och som af allmänna Statsmedel allena borde bestridas. Utskotten, som DenaöOctoberf. m. t3 emoltagit uppgifter öfver möteskostnadernes belopp för vissa bestämda tider, bade bordt lill upplysning ordagrant upptaga dem i sitt prolocoll, men uteslutandet bade förmodeligen deraf blifvit föranledt att man icke derigenom skulle erhålla en närmare kännedom om de betydliga öfverskotten af Passevolanccmedlen, som man fann försigtigheten fordra att dölja.
Men då lagar^sliflas icke blott för dem, som skola tillämpa dem, utan äfven för dem, på hvilka de skola tillämpas; och då jag tillhör de sednares antal, sä torde det icke vara ur vägen, att jag yttrar mig i denna fråga. Jag tror mig så mycket hellre kunna göra det, som jag vid 2:ne föreg:de riksdagar sökt, så godt jag kunnat, understödja den mening, att den 4:de rältegångsinstansen borde ur Svenska lagskipningen borttagas. Jag anser det vara en af medborgarens billigaste fordringar, att de lagar, som finnas i samhället, skola skydda hans äganderätt. Men lagarne, 0111 än aldrig så fullkomliga, uppfylla detta ändamål endast ofullkomligt, så vida med tiden för deras tillämpning kan dragas ut i oändlighet. Jag liar ansett (och gör del iin), alt del förslag till förändring i rättegångsordningen, som af 1815 års Lagcouiilc är utarbetadt, skulle gagna mill fädernesland. Hess antagande har ulgjort ett af mina önskningsmål. Men dä jag icke tillhör deras antal, hvilka, då de icke vinna allt, ej äro belåtna med att vinna något, som syftar lill samma mål; så har jag (> H. (»8 538 Den 28 Januari. ansett det vara min pligt, att vid hvarje tillfälle, då någonting kan vinnas till förbättring, yrka derpå. I det afseendet anser jag lagniansrätternes borttagande redan vara af stor betydenhet. Under 3:ne föregule riksdagar hafva II. St. enstämmigt önskat dessa rätters äfvensom kämnersrälternes borttagande. Jag hade derföre väntat mig, alt LagUtsk., efter den allmänna opinion, som derom uttalats, skulle kommit till ett helt annat resultat i denna fråga.