Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
De återstående skulderna utgöra, enligt ofvanberörde förslagsvis meddelade uppgift, omkring en och en half Million Rtdr Banco, oell sorn den af Kongl. Majit, genom ofvan högst berörde Nådiga Proposition, till godtgörande af skulderna öfverlåtne summa af 2 ,000,000 R:dr Preussisk Courant, väl blifver tillräckligt svaran e mot ej mindre detta behof, än hvad som, på sätt Stats-Utskottet, i särskildt Betänkande den t.5 dennes, föreslagit må till f. d. Kongl. Familjen, såsom arf efter Högstsalig Hennes Kongl. Maj:* Enke-Drottningen utgå, men, ef.er hvad Kongl. Maj:t i Nåder förklarat, denna tillgång endast efter hand och på längre betalningsterminer, som ännu icke äro bestämde, kan utfalla \ så har Stats-Utskottet , för att lämpa liqviden af detta, skulde - Den 20 Juli. sknlde-belopp effei ett sådant förhållande, samt tillika tillse, att billighet och i'ättvisa må iakttagas imellan fordrings-ägaine, trott sig böra föreslå följande liqvidations-sätt, nemi.; I:o Sedan beloppet af hvad hvar och en fordrings - ågare tillkommer * blifvit af Kongl. Krigs Comitéen eller det Verk, sorn sådan befattning tillhörer, utredt och godkändt, utfärdar Krigs-Comitéen derå invisningar på Riksens Ständers Riksgälds Contoir, hvarvid hvarje fordrings post fördelas i sex lotter eller klasser under särskilta Numrbr, så att hvarje fordrings* ägare bekommer sex särskilta invisningar, hvardera lydande å en sjettedel af hans fordran, och hvilka komma att dateras den x i denna Juli månad, så framt fordringen då var till betalning förfallen, men eljest å den dag, till hvilken betalning blifvit betingad och utfästad.
Publicité af Bantjo-Sedelstockens rörelse, V. inBan - ♦ io Register. Banco. Utskottets Memorial, angående åtskilliga omständigheter, som äga sammanhang med Regie» ringen af Rikets benninge-väsende, V. 112. „ — ang. ändring i formatet af 2 R:drs Banco sedlar tn. m., V. 138* ang. understöd till uppförande af ett nytt "Gymnasiioch Scholaehus i Skara, V. 141. ang. utbyte af förslitne Sedlar, V. 152. ^ äng. Filial-Disconter m. m., V. 160. ang. Banco Verkets förvaltning, V. 164. — .— äng. eftergift af en Riks-Discoritens fordran uti Celsingska Concoursen, V204. ang. afskrifning af Bankens fordran hos Stats verket m. m., V. 391. —. __ ang. Banco-Låns beviljande åt Uddevalla Stad, V. 530. — ang. Lån å fast egendom, V. 691, ang. Götha Canalarbetets fortgång, V. 1642. — ang. Utlåningen i 3 procenfs-sedlar af Mal mö Discont, V. 1649. ang. ett Kuroch Sjukhus inrättande af på Kungsholmen belägne Krono-brånneri, V. 2015. ; ang. utlåning på fast egendom, V. 2094. ang. Banco-Statens Lönevilkor, V. 2134. ang. Bankens rättighet, att på egen Auction försälja dess Fastighets-panter, V. 2,139. äng Tumba Pappersbruk, V. 2141. ang. den summa, sorn genom Allmän Be villning för Statsoch Riksgälds-Verkets behof erfordras, V2193. ang. Götha Canal-arbetets fortgång, V. Del. 4 Afd 290 ang. tillökning af Arfvodet för R. St. Full mägtige i Banken, V. Del. 4 Afd 37y. i — ang.
Betia les försvarslös person med brott, vanart eller fortsatt fylleri, lättja eller liderlighet; eller öfvertygas han om försök emot personliga säkerheten eller egande-rätten; eller vägrar han att antaga erbjuden laga tjenst eller arbete; eller befinnes han utan lof utom det anvista districtet, eller kringstryker derinom; eller öfvertygas han om tiggeri; eller stöler han på annat sätt den allmänna ordningen; dömes han, efter att förut hafva varit hörd och fått tillgodonjuta rattighetein att sig förklara, samt sedan församlingen, till hvilken han hörer, lemnats tillfälle å sockenstämma yttrande afgifva, till arbete å tvångsarbetshus, första gången på tre, andra gången på sex månader och tredje gången på ett år. Kommer han oftare åter, behandlas lian såsom lösdifvare. Då försvarslös person angifves för brott, må lian genast i häkte inmanas. 12 Lagsamt Allm. Bcsv.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, N:o 56. Efter tvångsarbets-tidens slut vare försvarslös berättigad återvända till den församling, han förut tillhört, c) ingående Lösdrifvare. Under benämningen af Lösdrifvare böra alla de hänföras, hvilka, såsom försvarslöse, blifvit, på sätt ofvan sagdt är, tredje gången straffade med tvångsarbete, utan alt de låtit sig deraf rätta; eller som kringstryka i landet, ulan att ega säker bostad, laga näringsfång, försvar eller tjenst, och utan att vara för löpande året skattskrifne eller medhafva gillige pass, ehvad de förebära sig utöfva något yrke, hvaraf de hemta förtjenst och bergning eller icke, eller ock som, då de, försedde med behöriga pass, stryka omkring i landet i sådan belägenhet i öfrigt, sorn nyss är nämndt, kunna öfverbevisas om bedrägeri eller hot och undsägelser, för att derigenom förmå andra att lemna dem understöd, vare sig i penningar eller varor, eller ändlligen som idka tiggeri såsom eit yrke.
De enda undantag härifrån, som kunna förekomma, äro för bruk och bergverk eller för sådana inrättningar, hvilkas värden skola bestämmas genom kapitalisering af kalkylerad behållen inkomst, samt egendomar i städerne, hvilkas värden kunna förändras genom företagne nyoch tillbyggnader eller större reparationer. Den ofvannämnde årliga taxeringen medför ock således, med berörde undantag, föga väsendtliga förändringar. Men om än densamma, i följd häraf, icke föranleder mycket besvär för Taxeringsmännen, medför den deremot ett högst betydligt arbete för Häradsskrifvarne, genom uprättandet af de vidlyftiga taxeringslängderne, hvilka måste i flera exemplar utskrifvas. Afven arbetet med räkenskapernes granskning försvåras, i anseende till behofvet att genomgå alla dessa längder. Det synes likväl vara en både rigtig och vigtig princip, att förenkla upbördsoch redogörelse-verket samt i allmänhet administrationens göromål så mycket, som är förenligt med vinnande af det syftemål, som bör afses, samt erforderlige kontroller. Men det är icke nog dermed att, på sätt nyss nämndt är, 6o Den 3 December f. m. och säkerligen bekräftas af erfarenheten hos hvar och en, sorn deltagit uti taxeringsförrättningarne, de årliga upskattningarne icke medföra någon verklig fördel, utan de motverka snarare ändamålet, Det synes nemi. kunna med temmelig visshet antagas, att om dylika upskattningar skedde med några års mellanrum, då förändringar uti värdeförhållanderne kunna vara märkbarare, än från det ena året till det andra, de skulle ske med vida större noggranbet och bättre upfylla sin bestämmelse. Men derigenom vunnes tillika en högst väsendtlig lättnad och förenkling uti debiteringsoch räkenskaps-göromålen, enär de sålunda verkställde upskattningarne finge under några år tillämpas och nya längder icke behöfde utskrifvas oftare, än då ny upskaltning skulle verkställas.
R:dr 50: — och för renskrifning af samma bok „ 16: 32. hafva Revisorerne yttrat den åsigt: ”att Kassans hufvudräkenskap torde kunna, utan ”särskildt arfvode, upprättas af vederbörande tjensteman”, samt att särskild godtgörelse för renskrifning af hufvudboken synes hafva varit än mindre behöflig. Revisorerne hafva grundal sitt uttalade omdöme på förutsättning, att arfvodet för hulVudbokens upprättande, som utgått med stöd af Kongl, brefvet den 22 November 1825, ”blifv it i nåder beviljadt under andra förhållanden, än de nuvarande, och att Kassans ”räkenskaper sannolikt varit vidsträktare, än sorn nu är fallet”. Sådan är likväl icke händelsen. Kassans hufvudbok, som före år 1842 i medeltal innehöll 66 sidor, ökades, såsom följd af ett, till efterrättelse faststäldt, förändradt formulär och uppgick för sistnämnde år til! 168 sidor, samt för året 1848 till 176 sidor, eller 611 samma vidsträckta omfattning, som inom de Afdelningar af Krigs-kollegium, der en särskild Bokhållare _ 216 — varit på stat bestådd. Det sålunda förstorade, men ingalunda minslsade, boksluls-arbetet torde derjemte nöjaktigt få förklara anledningen till det utgifna obetydliga arfvodet för hufvudbokens renskrifning; hvilket ock så väl af föregående Stats-revisorer, sorn af Eders Kongl. Maj:ts och Rikets Kammar-rätt, blifvit utan anmärkning lemnadt. Begge dessa arfvoden komma i öfrigt, från och med för 1850 års bokslut, att försvinna, sedan Eders Kongl. Maj:t, genom nådigt bref af den 6 November 1819 och i sammanhang med grunderna för Krigs-kollegii nya organisation, behagat, i afseende å bokslutet för de under Kollegii vård och redovisning ställda anslag, fonder och kassor, förändrade och förenklade former föreskrifva. § 3. Ren anmärkning, som mot
Flere små rum, antagligen klädloger, hafva gemenskap med scenen, nedanför hvilken finnes en fördjupning, afsedd för upphemtandet af regnvattnet. Allt detta, och mycket mer till, berättade vaktaren, med karta och planritning i handen, så långsamt och omständligt, att jag blef förtviflad. Solen sänkte sig allt mer och mer; inom fem minuter skulle det vara för sent. Obemärkt smög jag min väg, när han för ett ögonblick vände sin uppmärksamhet till en nykommen besökare, och skyndade uppför den förfallna trappa, som förde till teaterns öfversta rand, der fordom en öfvertäckt pelargång stått, hvarest qvinnorna hade sin plats, när det föll Caesar in att skilja de båda könen åt. Hvem har icke någon gång i sitt lif mottagit ett intryck, så öfverväldigande stort, att man känner, huru hela ens hjerta vidgas för att kunna värdigt emottaga det? Ett sådant intryck emottog jag denna stund. Huru länge jag med sammanknäpta händer och skälfvande läppar stått deruppe, närmare min Gud än någonsin förr, vet jag icke. Ibland förlorar tiden all sin makt. En sekund blir en menniskoålder, och en menniskoålder förintas i en sekund. Men också, en härligare, en mera storslagen tafla, än denna, torde en menniskoblick knapt hafva uppfångat. I fonden — helt nära som det tycktes — höjde sig Etna majestätiskt, snötäckt, härligt skimrande, ett färgspel, hvars rikedom och glänsande prakt vexlade för hvarje ögonblick. Ibland mörknade hela berget till djupaste skugga för att ögonblicket derpå skimra och glöda, som om elden i dess djup med ens brutit sitt fängelse. Nedanför låg Cantares dal iklädd sin ljusaste, fagraste vårdrägt, och der bakom Casbigliens berg, tjenande till pall at Etnas mäktiga fot. Till höger aftecknade sig Taorminas grågula hus, hvilka bokstafligt badade i solljus, och än mera till höger höjde sig Molas kägelformiga bergsformationer, på hvilkas öfversta spets den gamla Saracenfästningen hägrade som en helsning från forna mäktigare tider.
Hr von Hartmansdorff: Jag hemställer, om icke R. o. Ad. behagade, äfven i detta fall, instämma med Presteoch BoudeStui. Häruti instämde Hr von Hohenhausen. Gr. Cronhjelm: Då tulltaxan första gången förevar till discussion inom delta Stånd, uppstod en, såsom mig syntes, ganska upplysande meningsstrid rör:de den rätta tullbehandlingen af manufacl ursin ide, hvarvid åtskillige personer, som ganska noga kände förhållandet vid Eskilstuna, och deribland äfven Hr Skogman, yttrade sig. På Hr Skogmans förslag var det, som R. o. Ad. antog sina tullbestämmelser, och beslöt, att denna artikel skulle uteslutas, emedan den kom att inflyta i de öfriga arliklarne, hvarom intet af Hr Skogman föreslogs. R. o. Ad. fann sig då hafva ålagt tillräcklig skyddstull; hvarföre jag skulle anse, att om denna artikeln nu förändrades, en rubbning skulle ske i det system, som låg till grund för de bestämmelser R. o. Ad. förra gången beslöt. Jag anhåller derföre, att R. o. Ad. måtte vidblifva sitt beslut, och det så mycket mera, som äfven ett annat Stånd stannat i samma beslut. Om R. o. Ad. nu skulle frånträda sitt beslut, så undvikes således i alla fall icke derigenom en votering i förstärkt Utsk. R. o. Ad. vidblef sitt i afseende på artikeln korkskrufvar förut fattade beslut och godkände voter:s-propos:n N:o 71. 57:de punkten, ang:de artikeln ”Kreatur”. R. o. Ad. vidblef sitt i fråga om denna artikel förut fattade beslut samt godkände voter:s-propos:rne N:ris 72, 73, 74, 75, 76 och 77. 58:de punkten, angide artikeln ’' Kr akma k a re-arbeten, ej specificerade”. Den 2 April f. m. 31 Hr von Hartmansdorff:
Hr Gr. o. Landtm, yttrade sedermera, att då Hr von Hartmansdorff yrkat, alt de återstående delarne af artikeln jern måtte på en gång företagas till afgörande, samt serskilde propos:r icke blifvit begärde ronde dessa delar, i afseende hvarpå bifall lill Utsk:s förslag ej var yrkadt, utan Hr von Hartmansdorff, som ensam derom yttrat sig, föreslagit bibehållande af 1845 års tullbeslämmelser, Hr Landtm, finge hemställa om R. o. Ad. ansåge att för de öfrige under rubriken jern förekommande artiklarne 1845 års tulltaxa borde förblifva gällande. Ropades ja. 19:de punkten, ang:de artikeln knappar. Frih. Cederström: I enlighet med den öfvertygelse som på detta rum, af mig och andre, blifvit flerfaldigt uttalad, torde jag få hemställa, om icke R. o. Ad. behagade finna, att den här föreslagna lullnedsättningen endast skulle bereda statsverket en minskning i dess inkomster; och om detta äfven skulle förnekas, hemställer jag om det ej dock ganska säkert skulle fråndraga idkarne af denna industri det skydd, som de förut haft; hvilket vore obilligt och orättvist, enär det är en näring som ingen kan kalla onaturlig, och som derföre bör lillstädjas att med framgång bedrifvas inom riket. Hr Lagerhjelm: Jag känner en smed som företagit sig att fabricera knappar och tyckes göra dem mycket väl. Han förfärdigar dem af jerntråd. Af den fabrikation som jag sett, har jag funnit, att medelvärdet är betydligt högre än det, som är upptaget uti 1845 års taxa, hvaruti tullvärdet nemi. är upptaget till 2 r:dr 32 sk. och tullen till 32 sk. b:co; men det verkliga medelvärdet af ifrågavande sort är 9 r:dr r:gs, och alltså betydligt 352 Den 3 Juni f. m. större.
Och inne i det ombonade Hummelska förmaket samlades man till en liten trefligt samspråkande krets. Tante Marmelad öfverväldigade med sötsaker af alla slag. Valborg tog fram sitt album, som innehöll stora män från Adam till Darwin, och förevisade. Anna och Sara språkade om olika sätt att utröna det fördolda, om tankeläsning och borddans, om att räkna fönsterrutorna, der man sof för första gången, och sätta ägghvitor i glas under ljusa midsommarnätter. Men Kurt och Hedvig diskuterade allt lifligare qvinnoemancipationsfrågan. Hedvig talade entusiastiskt, som hon brukade med mängder af citater, bilder. Hon smyckade sitt tal med fjädrar från alla håll, och det regnade paradoxer från hennes läppar, ända till dess Kurt afkylde henne genom att på hennes ordflöde svara med att säga: »du menar?» Och den der frågan, som han så ofta riktade till henne med sin stilla, lugna stämma, irriterade henne alltid. Just då hon tyckte sig hafva sagt något qvickt, djupsinnigt eller originelt, kom han alltid med sitt eviga: »du menar?» Och att hon aldrig riktigt kunde svara på det, det var det värsta. Men allt efter som de samtalade, försvann hennes lust att briljera, när hon såg hans stora, själfulla ögon riktade på sig med ett uttryck, som kunde de se tvärt igenom henne. Hans enkla ord, burna som de voro af en stilla öfvertygelses värma, verkade alltid på henne som ett regn, som sköljde bort det myckna småsinta och tillkonstlade hos henne. Så talade de då både länge och väl, och mer och mer gled samtalet från det yttre in på dem sjelfva. Likt två barn, hvilka leka på kanten af en afgrund, roade de sig med att i skämt locka ur hvarandra tycken och sympatier ur djupet. En vek, lyckliggörande predestinationskänsla af en kommande kärlek, som skulle rena deras själar i en våldsam, gemensam glöd, gaf deras ord flykt, färg, men ännu stod intet klart för deras hjertan, och ännu kunde de trygt som gamla, förtroliga vänner sitta och språka, utan att ett spår af lidelsens tvifvelsjuka oro störde deras frimodiga kamratskaps öppenhjertliga samtalsduo ... Hedvigs misstämning var som bortblåst.
Man har väl icke, under min frånvaro, djerfts umgås med planen till någon hemlig trolofning? I alla fall vore den ogiltig, då den saknar konungens samtycke och stadfästelse.« – «Vid Gud, vid den underdåniga vördnad jag hyser för Eders Maj:ts helgade person och konungsliga hus, jag i detta grannlaga ämne skulle kunna anföra annat än enskilta gissningar. Det vore straffbart, att inför min herre och konung äfventyra en skef framställning, och det vore oförlåtligt, att gå en vis drottnings och huld moders meddelanden i förväg. Den förmodan gränsar imedlertid hos mig till visshet, att enkedrottningen ej utbedt sig ett samtal med Eders Maj:t, så vida icke Hennes Maj:t ansett sig kunna mellan fyra ögon erbjuda alla de upplysningar, Eders Maj:t kan finna godt att äska.« Konungen, som under hela samtalet förblifvit sittande, makar nu stolen från skrifbordet, stiger upp, gör, med handen för pannan, några hastiga slag fram och tillbaka i rummet, stadnar slutligen midt emot Beylon och yttrar, afmätt och allvarsamt: «Hälsa enkedrottningen, min fru mor, att jag samtycker till det enskilta samtal, hon begärt på sina rum; säg henne, att hon får vänta mig en timma härefter; och underrätta om min önskan, att Hennes Maj:t måtte, vid den utsatta tiden, befalla hela sin uppvaktning, alla främmande personer att hålla sig aflägsnade, äfven ur de närmaste rummen intill det, der vi komma att råkas, ty jag förutser både lifliga uppträden och högljudda samtal, till hvilka ingen obehörig får vara vittne eller lyssnare.« – «Eders Maj:ts höga vilja och befallning skola till punkt och pricka åtlydas,« svarade Beylon, bugade sig djupt och gick. Gustaf satte sig åter vid skrifbordet, för att fullfölja fadrens personalier, men tankarna irrade från dem till det afbidade samtalet med modren. Konungen måste nu slå författandet ur hågen. Han kände sitt blod i en sällsam jäsning, och ringde. Till kammarherrn, som genast inträdde, ropade Gustaf: «seltzervatten och champagne!« Denna blandning utgjorde alltid hans älsklingsdryck.
Det sednare vore lika obehagligt för honom, som det förra vore förringande för Ledamöterna. Hvad åter antalet beträffar, så skulle jag 316 Den ji Mars e. m. tro, en Ledamot vara nog. Om någon vore utsedd alt blifva föremål för motståndares anfall, och fått veta det på förhand, sa borde lian åtminstone kunna inskränka åhörarne till Ridderskapet och Adelil allena, och ej af den pluralitet, som utsett honom till dagens offer, blottställas äfven för fram* mande åhörare. Sådane händelser torde väl icke nu vara att befara; men oroligare tider kunna komma, och man bör icke onödigtvis för dagens nycker och ill ska blottställa den enskilde Riksdagsmannen, hvars sjelfständighet misshagar. Grefve Frölich: Af aktning för Ridderskapet och Adeln skall jag’ vika ifrån min önskan i afseende på antalet, men får deremot med Herr von Hartmansdorff begära, att Utskottets redaction måtte försvinna, och en annan sättes i stället; ty jag hemställer, om det är tänkbart att någon, sedan han deciderad t yrkat ett sådant aflägsnande, skulle genom afslående derifrån blotta sin inconsequense. Hans Excellence Herr Grefve De la Gardie förklarade sig vara helt och hållet förekommen af Herr von Hartmansdorff’. Herr Rosenblad: Jag får förklara, att ehuru jag önskar sista meningens bibehållande, skall jag gerna frångå denna önskan, om det tillsättes, att Ledamölernes namn skola antecknas. Den n Mars e. m. Hans Excellence Herr Grefven och Landt Mar skalken hemstälde, om Tllddeis kape t och Adela behagade bifalla 3:dje punkten af RiddarhusUtskottets förslag , med den redaclionsförändring, att till åhörares avlägsnande skulle fordras begäran af en Ledamot, med hvilken begäran tvänne andra Ledamöter sig förenade. * Grefve Frölich’. Jag nödgas åter tillrättavisa en irring. Min mening var att Herr LnndtMarskalkens proposition skulle innefatta redactionen i sin helhet.
Det är denna gång så mycket nödvändigare, som troligen intet Utsk., ända sedan år 1815, då, såsom Gr.'Frölich nyss berättat oss, han först uppträdde bär såsom riksdagsman, förfarit till den grad grundlagsvidrigt, som StatsUtsk. nu gjort. Bevisen härför hafva blifvit utvecklade af så många talare, med större förmåga än min, att jag nu inskränker mig lill blotta åberopandet deraf. Min mening var en - Den i\ Juni f. m. 239 däst att bevisa det RiksSCn otvifvelakligt äga den deni af Gr. Frölich i detta afseende bestridda rättighet, livilket jag tror mig nu hafva ådagalagt. Jag anhåller 0111 propos. lill bifall på inbjudningen. Gr. Frölich: Uppträdandet i denna discussion af den siste värde talaren erinrar mig, att jag ari tilltälle alt lemna R. o. Ad. en måhända väsendtlig upplysning om den praxis, som man här så mycket bygger på, i den speciella frågan om ordföranden eller sjelfva Ulsk. äger rätt att utsätta Utsk:* sammanträden. Det torde hatva undfallit åtskilligas minne, alt i Exped.Ulsk. i November månad lorlidet år föreföll en liten skiljaktighet i den frågan. Undertecknad hade då äran att vara den, som sist yttrade sig. Jag förklarade visserligen, att jag ansåg att det med ärendenas gäng under denna riksdag icke gerna kunde stå tillsammans, att Utsk. sjelf! skulle utsätta liderna för dess sammanträden, och att sådant hade ex usu devolverat på ordföranden; men deraf följde icke, att jag någonsin ansåg, att icke Utsk., när det ville besluta om samroanträdestiden skulle äga en sådan rättighet, hvarföre också, när Utsk. fann att det ville sjelft bestämma liden för sitt sammanträde, och när Frih. Rehbinder ansåg sig böra göra propos. derom, jag hade äran till besagde Frih. öfverlemna klubban, och se! han gjorde propos. och lät äfven utfärda anslag till sammanträde på e. m. , och saken gick ganska riktigt för sig.
Han hör ej till dem, som lägga sig att sofva i ro, då de kommit upp för en backe och fått se, hvad som fins på andra sidan krönet. Hvarje nytt arbete af hans hand gifver något verkligt nytt, öfverraskar på ett eller annat sätt, belyser hans egen personlighet från ständigt nya sidor, är numera också en maning till oss från de vidare rymder, der idéerna födas och der de fångas, innan de hunnit irra sig trötta. Strindbergs senaste arbete liksom dess närmaste föregångare väcker många tankar, många reflexioner. Det är en bok, som man lär sig något af.Zola hade skrifvit om de olika lagren af det franska folket under tredje kejsardömet, om uppkomlingame, om dem som delade rofvet, om prester och ämbetsmän, om de fågelfrie, om arbetame, om brackorna och cocotteverlden, om minuthandeln i stort. Han hade stuckit in med sin roman om lifs-glädjen, der han visade en af sina mest lefvande figurer, den kärnsunda Pauline. Han hade gjort den mest gigantiska ansats, någon af samtidens romanförfattare vågat, i Germinal, denna väldiga sociala rundmålning af vår tids mest brännande spörsmål, och man visste, alt han gjorde förstudier till sin roman om den franske bonden. Då skjuter han in Ucmire, romanen om sig sjelf och sina ungdomsvänner eller närmare bestämdt romanen om de sträf-vanden, han och hans vänner helgade sig åt i ungdomsdagarna. Det är det mest intima, han hittills skrifvit, här stöder han sig ej på objektiva studier, gjorda i och för romanen, utan här är det ungdomsminnena, som lefva upp och gifva honom ämnet full * färdigt. Deraf den djupa känsla, som andas genom hela framställningen, deraf denna sympati, man har för Glaude och Sandoz. Vcmwe är en lifshistoria, men det är ej någon omfattande målning af det moderna konstnärslifvet i Paris. En dylik eger för öfrigt den franska literaturen förut, jag menar Edmond och Jules de Goncourts Manette Salomon. Det är en uttömmande skildring och en verkligt historisk sådan från ett par årtionden tillbaka, en bok, som konsthistorikern har lika mycket nytta af som den konstnärligt bildade romanläsaren har nöje af dem.