Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det faller af sig sjelft, att örn halfva antalet skall väljas inom och hälften utom kretsen, så böra krelsarnes antal minskas, så alt man får 4 5 eller 6 personer i hvarje krets. Ifall denna framställning anses förtjena någon uppmärksamhet, anhåller jag alt den må blifva föremål för Ståndets beslut. Frih. Hamilton: Jag begärde ordet för alt möta några af de anmärkmr Hr von Hartmansdorff gjort mot den utsträckning af valrättigheten, för hv ilken jag yttrat mig. Hr von Hartmansdorff’ har till en början sagt, att riksdagsmannen hufvudsakligen behöfde localkännedom. och att den icke kan ägas af andra, än dem som äro boende inom dislrictet. Jag frågar 0111 man af riksdagsmannen icke bör begära annat än localkännedom. Lehöfves ej lör riksdagsmannakallet en allmännare kännedom om fäderneslandet, oväld och äfven duglighet? Det later t ii 11 ka sig, att inom ett district ingen person finnes, sorn fullt motsvarar hvad mun i 3i6 Den 18 Octobcrf. m. dessa hänseenden önskar; och skall man då icke äga rättighet att gå måhända blott en half mil längre och välja honom, der han (innes? Dessutom torde ofta localkännedom i högre mån kunna ägas af en person, som studerat silt fäderneslands förhållande i allmänhet, än af en inom districtet boende person, som kanske aldrig' sträckt sina forskningar eller sin uppmärksamhet utom gränsen för sitt yrke, som väl vet att staden Trosa, att staden Grenna ligga uti den eller den provinsen, men som saknar all kännedom om dessa städers allmänna förhållanden, så väl till denna provins som till Staten. Vidare trodde Hr von Hartmansdorff, att Stockholms innevånare skulle blifva entreprenörer för representantkallet, äfvensom samme talare med sin vanliga skai psinnighet har uppletat en iniingd dåliga motiver, sorn skulle så inverka på valmännen, att de skulle välja odugligheten framför dugligheten. För min del ser jag icke så mörkt.
Saken är helt enkelt den, att det finnes åtskilliga gamla privilegier i Norrbottens län —> t. ex. ett af 175 3 för en Mellencreutz på ett område af 20 mils längd och 10 mils bredd, och ett annat för en Palmstruch å en sträcka af 10 mils längd och 2V2 mils bredd — hvilka man visserligen anser försutna, men hvarom nödig bevisning icke kan företes i brist på utredning. Dessa privilegiers egentliga olägenhet ligger deruti att de förhindra K. M:ts Befde att tillåta anläggande af nybyggen på de uplåtna områdena, och jag anser derföre Ekoo.Utsk:t hafva fullkomligt rätt uti att tillstyrka en sådan åtgärd som den här föreslagna. Jag anhåller att K. o. Ad. ville bifalla Betänk:t. Hr Printzensköld: Jag har icke af Hr Hjärnes yttrande kunnat öfvertygas om nyttan eller nödvändigheten af den föreslagna åtgärden. De tvister, som kunna upstå i fråga om en anläggning af nybyggen, åligger det i alla fall K. M:ts Befhde att afgöra, och således torde icke någon särskild befallning från K. M:t derom behöfvas. Detta så mycket mindre, som vi veta, att Norrbottens län förvaltas af en höfding med sällsynt skicklighet i allt som rörer jordbruket, och med en aldrig hvilande verksamhet för dess bästa. Jag fortfar i min anhållan om afslag, då jag anser det vara olämpligt att besvära K. M:t med underd. skrifvelser i andra fall än då verkligt behof sådant kräfver. Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt H. Exc. Hr Gr. o. Landtm, uptagit de derunder gjorda yrkanden om dels bifall till och dels afslag å Utsk:ts förev:de Betänk., framställdes först propos. å bifall och sedermera propos. på afslag å samma Betänk., hvilka båda proposrr besvarades med blandade ja och nej; hvarefter gjordes förnyad propos. på bifall till Betänk;t, och då dervid svarades många ja jemte åtskilliga nej, förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
December 1836, angående behandlingen af sådane ärenden, hvilka af 2:ne eller flere af Kongl, Maj:ls och Rikets Collegier gemensamt skola handläggas och afgöras, af sådan anledning beslöt dels alt, genom utdrag af protocollet, vänligen inbjuda sistnämnde Riks-Stånd att instämma uti Ridderskapet och Adelns nyssberörde nied samma Kongl. Bref öfverensstämmande beslut, dels att uppskjuta pröfningen af voterings-propositionerne, IN:ris 153 och 154, intill dess svar å denna inbjudning ankommit; Prot.-Utdrag, den 2 April 1845. 765 77:o, lades till handligarne Utskottets yttrande, angående 18 § äf T ull-Taxe-underrättelserme; 78:o, bifölls Utskottets yttrande i anledning af Vällofl. Borgareståndets beslut om borttagande af de i nuvarande Tull-Taxa stadgade införselsförbud; 79:o, lades till handlingarne Utskottets anmälan, att i allt hvad i memorialet, N:o 3o, icke är vordet vidrört, Utskottets framställningar i betänkandet, N Mars på bordet lagda utlåtande, N:o 239, i anledning af erhållne åttevremisser å utlåtandet, N:o 117, angående stapelstädernes Tolag, blefvo Utskottets berörde utlåtanden afslagne och biföll Ridderskapet och Adeln Kongl. Maj:ls i ämnet aflåtna Nådiga Proposition. Från Hög v. Pkeste-Ståndet. S. D. Föredrogs ånyo Stats-Utskottets memorial, N:o 244, med förslag lill voterings-proposition, i anledning af skiljagtiga beslut i frågan om anslag för bildande af ett National-museum: Ståndet godkände den i detta memorial framställda voterings-proposition. S. D. Föredrogs å nyo Bevillnings-Utskotlets memorial, iV-o 3o, i anledning af Riks-Ståndens olika beslut, angående Tullbevillningen. Härvid förekom följande:
Oeremot kmnes det körnämsts oek nästan enda ket^dliAS skäl, som kör kikekällsnde ak nämnde stadASnden sr stt ankors, oek kvilla skven liZ^er till Arund kör killelt 8tänders okvsnkerörde keslut vars, std 8tsten kör med sil möjliA omsorg genom en klok lagstiftning 8öks kevsra de omyndiges rätt, den ds sjelkve ieke sro i tillkslls stt lievsks. Omkörmälde grundssts sr riktig oek ädel; men, rätteligen uppksttsd, kordrsr den, att tillämpningen göres kran synpunkten sk det kelss väl, 8smt utan orättvisa mot nägon, oelr under sorgfällig uppmärksswket derpä, stt leke, kör de omyndige sjelfva, kördelarne ms klikvs mera skenkars än verkligs. Oen nuvarande keskslkenketen sk om^ndigss körmonsrätt körsvärsde läne-skksndlingsr emot lsstigkets-psnt i sllmänket, genom den mängd omvägsr oek
Ännu kelade hon med sin sorg som med det käraste och bästa lifvet hade kvar att gifva. Dock hade tiden mildrat smärtan, som den alltid gör — äfven emot människans vilja — och dagens små intressen började mer och mer fängsla hennes tankar. Majoren hade blifvit fåordig och tvär samt gick helt och hållet upp i kommunalärenden och jordbruk. Tomma och öde stodo de stora, ljusa rummen, där musik, dans och glädje haft sitt hemvist. Inga besökande kommo längre till den tysta gården, där sorgen ständigt gästade. Ingen längtade nu mera dit, och mer än en vägfarande tog en omväg för att slippa fara där förbi. En och annan verklig vän kom dock emellanåt och blef gärna emottagen. Främst af alla kyrkoherde Berger, som fått pastoratet efter den gamle prosten. Första året tålde raajorskan ej någon hänsyftning ens på de båda hädangångna; men så småningom blef det henne ett behof att tala om dem — tala i oändlighet, så att det behöfdes mycket tålamod och kärlek för att ej tröttna. Och den, som aldrig tröttnade, var Anna! Från den stunden hon räckte prästen sin hand ute på terassen tog hon sitt kors uppå sig och bar det tåligt och utan knot. Hon närmade sig föräldrarne, utan att de gåfvo akt därpå. Kände sig tillbakastött, men kom åter — trofast, ödmjuk och kärleksfull. K o m obeaktad och otackad, med tusende tjänster, med vänliga ord, med ett leende midt under smärta och kamp. Tusen trötta fjät gick hon för deras skull. Tusen små glädjeämnen hade de henne att tacka för, och så småningom — långsamt men säkert — smög hon sig in i deras hjärtan. Huru stort rum hon hade där, visste de ej själfva. Fadern var jämförelsevis lätt att vinna. Hon blef hans högra hand vid skö- tandet af gården, och det tungsinta uttrycket i hans ansikte försvann, när han fick se henne. (Forts. o. slut i nästa n:r.) Akta planschverk och böcker! ffl (^¥ammal och erfaren, skulle jag naturligtIbH?! vis komma för att taga en öfversikt öfver det uuga hemmet.
M SO. 3 I följd häraf får Utskottet, med hemställan om icke Vällofliga Borgare-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet täcktes frånträda deras i ämnet fattade beslut, vördsamligen tillstyrka. det måtte Rikets Ständer besluta, det skall 2 § 1 kap. Missger ning. s-Balken erhålla följande förändrade lydelse: Den som, utan att vara prest, i annat fall än särskildt medgifvet är, förvaltar sakramenten och, efter varning, dermed ej af står, böle trehundra daler; och vare hvar och en, som genom sådan person, den Heliga Nattvarden anammar, der han ej eller, genom varning, låter sig rätta, förfallen att böta femtio daler. Gör någon eljest gäckeri med sakramenten eller med tiudstjensten och Guds ord, vare lag som sist sagd är. Stockholm den 30 Oktober 1834. Reservationer: af Herr Carlsson E.: Så vidt de kyrkliga oordningar, hvarom här är fråga, hafva sin grund i en oriktig uppfattning af religionens sanningar eller kyrkans former, tillhör det icke den borgerliga makten att dermed taga befattning. Genom strafflagar kunna de hvarken förekommas eller afhjelpas. 1 händelse Utskottets förslag blefve lag kunde visserligen de vilseförde bringas till tiggarstafven och, i saknad af böter, gång efter annan underkastas det fängelse straff, sorn mot böterne svarade, men, alt de derigenom skulle återföras på den rätta vägen, torde med skäl böra betvidas. Fastheldre mäste befaras att de skulle anse sig såsom martyrer för sin tro och slärkas i sin villfarelse. Efter min tanke skulle den af Utskottet föreslagne lagen motverka sitt ändamål och för min del afstyrker jag densamma. af Herr Asker, som åberopade sin emot återremitterade Betänkandet afgifna reservation. Ank. till Exp.-Utsk. d. 6 Nov. 1884, kl. 11 f. m. Betänkande, i anledning af väckte motioner angående straffet för åverkan.
Rigs, så att icke Ilanko-Utskollets Utlåtande, N:o 49. mindre än 4 procent skillnad i värde uppkomma emellan den föreslagna nya enheten och den nuvarande Riksgälds-riksdalcrn, hvilken, enligt Utskottets öfvertygelse, lämpligast bör till laglig räkne-enhet antagas. Med afseende härå, och då såväl Kongl. Maj:t, sorn Rikets Ständer, redan vid 1844—1845 arens Riksdag, till räkne-enhet för Svenska myntet antagit ett värde, motsvarande 1 R:dr riksgäld, och Utskottets, i öfverensstämmelse med Kongl, Maj:ts Nådiga Proposition nu derom afgifna lika beskaffade förslag blifvit af ett Iiiks-Stånd, eller Ridderskapet och Adeln, gilladt, får, på grund af förut anförda skäl, Utskottet ånyo tillstyrka, att räkne-enheten måtte fastställas till ett värde af Rdels R:dr silfver, motsvarande 32 skillingar banko, eller En R:dr riksgäld. Emot Utskottets hemställan, att myntoch räkne-enheten må till enahanda värde bestämmas, är vid åt erremissen från Ridderskapet och Adeln anmärkt, att den nuvarande mynt-enheten, Riksdaler silfver, icke borde, såsom Utskottet syntes hälla före, utgöra en mångfald af räkne-enheten; att då myntbestämningslagen, såsom orubblig grund för invexling af Bankens sedlar och för inlösen af dess öfriga förbindelser, hvilka med Bankosedlar fullgöras, stadgade, att 128 sk. eller 2f:dels
I sammanhang härmed vill Kongl. Maj:t, enär Skeppsbyggeri-Institutet i Carlskrona befunnits fullkomligen motsvara det dermed afsedda ändamål, härmed hemställa, att det för nämnde Institut nu från Riksgäldskontoret utgående årliga anslag af 3,333 R:dr IG sk. B:co eller 5,000 R:dr Runt må. under den tid nästa Statsreglering omfattar, än vidare fortfara, med rättighet för Kongl. Maj:t att använda detta årliga belopp till lärares aflönande, elevers underhåll och andra för Institutet erforderliga utgifter. o O G) Undervisnings-ans tal ter för samt Befrämjande i allmänhet af Bergs-Braket. Som genom Kongl, brefvet den 19 December 1855 blifvit föreskrifvet, att den förut på grund af Kongl. Brefvet den 29 December 1820 frän Falu Bergslags s. k. Afradskassa årligen utbetalda aflöningen till Förste Läraren vid Bergsskolan i Falun, 1,200 R:dr B:ko, framgent skall af Statsmedel bestridas, hvaremot, enär Bergslaget sålunda från nämnde utgift befrias, den skatt, som under benämning af vedhuggeseller vedhygster-ränta förut utgått till Bergslaget och utgjort 1,165 R:dr 15 sk. 2 rst.
StatsUlskottels Memorialer, Belänkanden och Uilåianden: — N:o 215. i anledning af Kongl. Majlis nådiga Proposition, angående ett lån för uppförande af en gymnastikbyggnad i Malmö. VII. B. 469 Å. 477. VIII. E. 548. IX. U. 342. A. 662. — N:o 216. i anledning af gjorda framställningar om ett lån för uppbyggandet af en ny kyrka i Christinehamn. VII. B. 469. A. 483. E 607. A. 623. — N:o 217. angående eli föreslaget lån för reparerandet af Catharina kyrka i Stockholm. VII. B. 469. A. 484. IX. U. 342. A. 662. — N:o 218. angående ett låneunderstöd för fullbordandet af den nya stiftskyrkan i Hernösand. VII. B. 469. A. 486. VIII. E. 548. — N:o 219. i anledning af erhållen återremiss å betänkandet N:o 82, angående ifrågaställd öfverlåtelse till Haparanda stad af Capitaines-bostället vid Norrbottens Fältjägarecorps, Hapaniemi N:o 1. VII. B. 469. A. 487. VIH. É. 548. — N.o 220. i anledning af Kongl. Majas nådiga Skrifvelse till Rikets Ständer, angående förslag till ny Inqvarteringsordning för Stockholms stad samt andrao i sammanhang dermed förekommande frågor. IX. U. 38 t. A. 665. — N:o 221. i anledning af Kongl. Majas nådiga Skrifvelse till Rikets Ständer, angående inqvarteringen i de Skånska städerna och Götheborg. VIII. VIII. E. 548. — N:o 222. i anledning af väckt förslag angående låns meddelande å magasinerad, ritorr spanmål. VIII.
Samme värde ledamot har äfven fästat uppmärksamhet derpå, att vi borde akta oss för ett magtinflytandé från ena hållet mot det andra; och det är just från d:tta magtinflytande, tydligt i motiverna antydt, jag velat preservera oss. Jag har icke uppstigit för att yrka en sträng behandling af detta. Jag har tvärtom velat lemna dessa motiver åt glömskan; men då Hr Cederschjöld, genom deras uppläsande, väckt uppmärksamheten på dem, har jag anset) mig böra gifva luft åt mitt hjerta och öppet förklara de betänkligheter, jag hyser. Jag tror, alt den person, som varit orsaken till dessa olyckliga motiver, förtjena!1 höra de omilda uttryck, hvartill de kunna föranleda; och jag tror mig haf4 H. Den ii Mars e. m. va handlat liberalt, då jag sagt, att jag, på Konungens Rådgifvares egen uppgift, fritager dem från delaktighet uti det obehagliga och grundlagsvidriga af denna sak. Gr. Horn: Då man, lika med Gr. Mörner, anklagar sina motståndare att hafva förtydt en framställning, borde ilian vara försigtig vid att åberopa de docurnenter, från hvilkas grund man utgår. Af StatsRådets till den Nåd. Propos. rörande banklagen bifogade protocoll linner man bland närvarande ledamöter H. Ex. Hr. Gr. Mörner, och man träffar i slutet af samma protocoll följande mening: ”Hvarefter upplästes i underd. förslaget till lag för Banken, §. för §., jemte de af StatsSecreteraren författade, protocollet vidfogade motiver till samma lagförslag; och blef lagförslaget, enligt StatsRådets underd. tillstyrkande, af K. M. i Nåder gilladt.” Häraf vill det synas mig, som om Hr Gr. Mörner haft orätt uti det påstående, att motiverna utgjort en enskild ledamots tanke, som icke borde hafva inflytande på den K. Propos. Om man, lika med mig, velat förbise dessa olyckliga motiver, borde desamma aldrig här blifvit vidrörda, minst af dom, som synas ogilla sitt eget verk. Jag gillar Gr.
En och annan suck och knakning i fartygets skrof gaf till känna, att detta härvid icke undgick ganska hårda påkänningar, men någon skada led Vega under vinterns lopp hvarken häraf eller af den starka kölden, under hvilken skarpa smällar tidt och ofta angåfvo, att någon spricka i trävirket vidgat sig genom det inträngande vattnets frysning till is. »Kallt så det smäller i knutarne», är ett välbekant talesätt, med hvilket vi nordbor oftast förena minnet från någon bister vinterqväll, tillbragt vid hemmets härd, men här voro dessa i synnerhet om nätterna i våra hytter hörbara smällar obehagliga nog, emedan man måste befara, att de nybildade eller vidgade sprickorna skulle gifva upphof till farliga läckor i fartygets skrof. Till följd deraf att under köld jernet drager sig starkare tillsamman än träet, sänkte sig under vintern hufvudena på de jernbultar, med hvilka skeppstimret var hopfogadt, djupt ned i bordläggningen. Men ej heller häraf uppkom någon allvarlig läcka, kanske emedan kölden endast verkade på den del af fartyget, som låg ofvan vattenytan. Redan under de första dagarne af vår öfvervintring tolkade vi åtskilliga lifliga, med tecken förtydligade berättelser af infödingarne så, att ett hvalfångarefartyg skulle finnas vid Serdzekamen, i granskapet af Vegas vinterhamn. Med anledning häraf utsändes morgonen den 4 oktober löjtnant Brusewitz med två man och den lilla, i Kjöbenhavn för 1872–73 års expedition byggda och för slädfärder afsedda båten Louise, med uppdrag att om möjligt taga reda på förhållandet. Han återkom sent om natten samma dag, utan att hafva fått sigte på något fartyg. Vi antogo nu, att allt sammans berott på en missuppfattning af tschuktschernas berättelser. Men ett bref, som jag efter återkomsten erhållit af herr W. Bartlett, dagtecknadt NewBedford den 6 januari 1880, visar, att detta icke varit förhållandet. Han skrifver nämligen bland annat:
Cronhjelm har yttrat, att 2 Stånd hafva beslutat, att en lag skall stiftas för banker, hvilka utgifva egna sedlar, och att 2 Stånd beslutat, att en lag skall finnas för sådane banker, som icke få utgifva egna sedlar. Jag förbigår, att PresteSt:s beslut i afseende på invisningarne på R. St:s Bank redan verkligen afser en art egna sedlar, dem privatbaukerne skola äga att utgifva, och dem de icke fä utgifva, utan att gällande lag derför finnes; men R. o. Ad. och BorgareSt. hafva dessutom äfven beslutat, att lag skall finnas för Banker, som röra sig med riksmynt, och säkert hade 498 Den 14 Maj e. m. Gr. Cronhjelm bortglömt den 21 § i de förenade Utsk:ns betänk., ty annars är jag öfvertygad om, att hans yttrande hade fallit helt annorlunda. Om således Gr. Cronhjelm icke vill anse assignationer för alt vara bankernes egna sedlar, utan riksmynt, så är det ändock 4,Stånd, som sagt, att en lag skall finnas för privatbanker som utgifva riksmynt; tyden 21 § finnes, tyvärr! den kunna vi icke få bort. Många ledamöter hördes ropa på propos. Hr von Hartmansdorff: Jag erkänner visserligen riktigheten af Hr Skogmans anmärkning, att i denna lag influtit stadganden, som icke höra till civillagen; men det är en sak, som icke mera kan hjelpas, sedan RiksSt:n redan beslutat öfver de särskilda ämnena. Frågan är nu blott den, om de fattade besluten skola kunna sammanjemkas elier icke. Antager man för riktigt hvad Gr. Cronhjelm och Frih. Palmstjerna, Carl Otto, här hafva yrkat, nemi. att hela lagen skulle förfalla, derföre att 2 Stånd hafva stannat emot 2 uti den första punkten, hvad blefve då följden? Jo, att åtskillige §§, hvilka RiksSt:n samfäldt eller 3 Stånd hafva godkänt, skulle förfalla. Hvar hemtar man lagligt stöd för sådant förfarande?
Jag hade icke ämnat att vidare yttra mig i detta ämne; men då åtskilliga talare framställt förslaget, såsom ledande till betydliga förluster för indelta armeen och för löntagare i allmänhet, anser jag mig böra redogöra, hvarför jag icke kan dela en sådan åsigt. Jagskall icke söka skydd bakom Konungens propos., som föreslår, att alla räntor skola ingå till Kronan, hvilket säkerligen icke skett, om det inneburit något förnärmande för enskild rätt. Jag är öfvertygad, att förslaget icke leder till någon förlust. Markegångssättningen kan icke blifva lägre hädanefter än hittills; och under en sådan förutsättning vill jag betrakta de 2:ne förhållanden, som kunna uppstå emellan räntetagare och räntegifvare. Det är klart, att om uti det ena af dessa fall det då gångbara priset understiger medelmarkegången, har räntetagaren vinst vid att få lösen enligt den; men i det andra fallet, då gångbara priset öfverstiger medelmarkegången, har räntetagaren hittills kunnat uppsäga och, i missväxtår, preja räntegifvaren hur högt han behagat; och på detta sednare skulle hans vinst bero. Men huru många hafva väl velat deraf begagna sig? De flesta Den js Januari f. m. hafva nöjt sig med att lösa efter markegång; och då en medelmarkegång antages, hafva ju alltid de höga prisen jemväl ingått i den beräkning, hvarefter medelmarkegången blifvit bestämd. Så har jag fattat saken, samt sålunda aldrig kunnat inse, att förnärmande af någons rätt vore i fråga. Åtskilliga hördes yrka propos. Hr Peyron, Gust. Abrah.: Jag ämnar icke vidare yttra mig i ämnet, än att genmäla 2:ne talare, hvilka förmenat, att markegångsprisen städse bestämmas för lågt, enär 1'äntegifvarne hafva största inflytandet vid markegångssättningarna. Jag får då upplysa, att pluraliteten af ledamöterna i markegångssättningscommitteerna gemenligen äro räntetagare (uti flera län äro endast -Jtdelen räntegifvare), samt derjemte erinra, att det är upprättade priscouranter för hvarje fögderi, som skola ligga till grund för besluten.
Hr von Hartmansdorffs försvar af bysättningstvångets bibehållande i dess närv. skick stödde sig, om jag ej irrar, hufvudsakligen derpå, att de som äro ordentliga i sitt lefnadssätt och sin hushållning, sällan blifva bysatte; men att personer ulan förmögenhet eller relationer likväl kunna äga en tillgång till bistånd i behofvets stund, som de eljest skulle sakna, genom den borgen eller pant, de, genom äfventyret af bysättning, lemna i sin person. Jag medgifver, att båda dessa inkast äro af den vigt, att de förtjena tagas i betraktande; men ett sådant betraktande på närmare håll skall dock visa, att deras gilltighet endast är skenbar. Äfven jag tror, att det kan gifvas någon enda enskild händelse, då bysättnings-tvångets tillvaro leder till nytta; men hurudan är i sjelfva verket den säkerhet, som derigenom erhålles? Deri ligger vanligen icke hos gäldenären sjelf och. i hans egna tillgångar, utan antingen i det bistånd, som han, då den personliga friheten hotas, kan afpressa anförvandter Den 14 Mars. och vänner, sorn göra uppoffringar, för att ej se hans välfärd och goda namn störtade, eller, om han ej har sådana att anlita, i en ny ruinerande skuldsättning på hårda villkor. En närmare undersökning ådagalägger således, att den ofvannämnda fördelen af panträtt i person, är så obetydlig och sällsynt, att den alldeles försvinner, vid jemförelse med missbruken; och vidare har den värde anmärkaren helt och hållet förbisett, att en behöfvande, sorn saknar andra tillgångar, icke får af främmande personer någon hjelp, endast derföre, att bysättnings-tvånget existerar. De fordra, utöfver hans egen förbindelse, vanligen inteckning i lön eller borgen af andra. Lånar någon åter utan borgen till den, sora, oaktadt ett ordentligt lefnadssätt, för ögonblicket befinner sig i behof; så ser han troligen icke säkerheten för återbetalningen i bysättnings-tvånget, utan i hoppet på gäldenärens redliga vilja att godtgöra sin förbindelse.