Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Att en sådan arbetsplan borde för skiftes förrättningen uppgöras, sorti svarar emot den dertill beräknade tillgången, samt i förhållan. de till personalen för arbetets behöriga bedrifvande; så har deremot Rikets Ständers Statsutskott funnit sig böra till Ständernas bifall föreslå: Att Kongl. Majit icke mera hädanefter genom speciela tittlar eller anslag, må hindras i fri disposition af hufvudtitelns tillgång, i den ordning, som derföre finnes antagen, förmodandes Utskottet, såsom orden lyda, att anslagssumman hädanefter, då de större bidragen till Canal anläggningarne komma att upphöra, må lemna tillräckligare tillgång för de samfälta ändmålen, Jordbrukets, handelns och näringarnas understödjande och befordran. Då jag V min del finner den uppställda sats fullkomligen rigtig, ait arbetsplanerna bura uppgöras efter beräkning af tillgångarne, Den 7 Julii e. m. 155 sä skulle jag tro att en underlåtenhet å Ständernas sida, att efter beräkning af de supponerade behofven bestämma anslagen, vöre att rakt motarbeta antagandet af en för den skatu betalande delen af Nationen högst vigtig och kärkommen princip, hvadan jag icke kan unj derlåta att framställa min önskan, i händelse Ridderskapet Och Adeln tillåter återremiss, att Utskottet behagade taga den saken i nogare öfvervägande. Hvarjemte jag önskade entsådan redaction af Betänkandet att den ej, såsom nu förhållandet synes mig vara, genom Ständernas bifallåt detsamma, måtte gifvaanledning till att anse 9:de titeln såsom bestämd uteslutande till befordrande af Canalanläggningar, i stället för att vara ämnad till befrämjadde af åkerbruket, handeln och näringarne i allmänhet.
Jag vet väl, att år 1827 var i följd af 1826 års missvext ett stort öfverflöd på arbetare öfverallt, och att arbetarne således strömmade till dem, som med större capitaler kunde lemna en större arbetsförtjenst; i den mån återgång frän detta förhållande ägde rum, höjde sig ropen å nyo öfver brist på arbetare, och man besinnade ej, att då den enskildte icke ofredar det allmänna, då han ej bryter emot Lagarne, han hör äga rättigheten att försörja sig, huru han bäst finner. Jag tror således, att då Styrelsen vidtagit en Författning, måste den ock äga förmåga att bibehålla densamma, och att en sådan petition, som nu här är i fråga, vore af en ganska vådlig beskaffenhet, hvarföre jag icke eller kan godkänna Betänkandet, utan yrkar afslag å detsamma. Hvad flyttningstiden åter vidkommer, tror jag att denna kastning af ekonomiska åtgärder, eller flyttningstidens ändrande till September, i stället för October, är alldeles ändamålslös, och jag måste, såsom sjelf landtbrukare, yrka, att tiden för flyttningen må för - Den 7 September e. m. a,9 blifva vid hvad den nu är. Hvad beträffar deras åsigter, sorn trott att Midsommaren är en bättre passande tid för flyttningen, erkänner jag alt jag äfven varit af samma tanka, men att jag blifvit öfverbevisad att dervid hafva förbisett vigtiga omständigheter, såsom till exempel att om af en sådan Lagstiftningsåtgärd skulle följa den händelse, att allt arbete efter Midsommaren så stegrades, att man derefter hade mycken svårighet att få arbetare, skulle en stor förlägenhet deraf uppkomma för Landtman nen, enär tjenstehjonen om sommaren försörjde sig huru som helst, och icke förr än till vintern antogo tjenst. Jag måste således äfven i denna del bestrida den motsatta meningen. För öfrigt tror jag, att Lagstiftaren bör vara högst varsam med Digifvande af sådane Författningar, som fylla Correetionshusen.
Bancolånet borde ega rum» funné sig icke kunna densamma verkställa. IlerrarBancoJFullmägtige hafva, efter hvad sålunda upplyst blifvit, funnit sig af Förfatlningarne ej ega skälig grund, att ifrågavarande liqvid då ännu äska; men för öfrigt inför oss anmält, att så väl Räntan å berörde Lån, sorn upplupen Ränta och förfallen Capital-afbelalning på Directionens vid senaste Riksdag eihållne ytterligare Lånebiträde af 5o,ooo R:dr, blifvit i rättan tid liqviderade, Vi håfve väl ej funnit anledning till erindran mot ofvan omförmälde så väl af Directionen, sorn Herrar Ranco-Fullmägtige gjorde tillämpning af Rikets Ständers vid 1815 års Riksdaggifne stadgande, om återbetalning af det Lånebiträde, som då anslogs; men emedlertid ej bordt underlåta, att förhållandet till Ri* kets Ständers kännedom omnämna. §. 6, Rådmannen i Carlstad G, Kjellander hade, i sistlidne Julii månad, till Herrar Bancö-Fullmägtige inkommit med besvär deröfver, att hanför ett honom beviljadt Odlings-Lån, stort Två Tusende R:dr, hvarå Revers var till Banken förut aflemnad, blifvit, enligt Bankens Commissariers beslut, förelagd att, vid påföljd ilikse/is Ständers pf Lånesummans indrifning, derom Coinmissariatet i vidrigt fall skulle blifva nödsakadt besörja, skyndsamligen aflemna förnyad och till vederhäftigheten styrkt borgen för bela Lånebeloppet, deraf han första hälften behörigen uppburit; hvaremot senare hälften väl blifvit i stadgad ordning från Banken till Kongl. Majrts
Han kan riskera ett fiendtligt uppförande å karlens sida. – Sådan är den bedröfliga ställningen. Så stor är klass-splittringen i sjelfva verket. Kom nu och tala om jemlikhet! – Och så fort en af dessa arbetare lyckats svinga sig upp till en bättre ställning, så skall genast klyftan finnas mellan honom och fattigfolket – trälarne. Så talade han om danska författarhonorar. 60–80 kronor är det vanliga. 100 kr pr ark anses ej fasligt högt och omtyckta författare få ända till 200. Han talade om Bang. De ha varit knäkamrater i skolan. Bang har ändrat stil, men skall aldrig kunna ändra det reklammessiga och fåfänga i sitt väsen. Han ansåg det skadligt för författare att läsa för många romaner. Naturen vore det man hade att lära af. Mig fann han minst påverkad af andra författare. Folklifsskildringarne vore så ursprungliga. Främst satte han Jeppa – lättfattlig för alla; äfven ”Et Lommetørklæde” tyckte han om. Det kan intet stort utbyte vara för qvinnor att korrespondera med och knyta bekantskaper med andra qvinnor. Det är männens psykologi de behöfva studera; qvinnornas känna de nog. Men qvinnans känsloverld [är] mera komplicerad än mannens. Balzac stälde han högst bland qvinnoskildrare.231 När red. Møller tackade fru Horten för ”Cedergren” slutade han med: Genren Cedergren – den lidt sentimentale – er god for Nutidens laesere, men ikke for Deres W. Møller.232 Sist jag var hos guldsmeden fick jag honom att tala. Det var roligt. Hans rörliga krymplingansigte fick lif. Han var visst belåten att ha gjort en god affär. Om han icke är girig, så måste han bli det, han kan icke ha någon annan passion. Han har alltid godt om pengar, det generar honom icke hur mycket han skall betala ut på en gång. Det fattades ett öre i den summa jag skulle ha. ”Det bryr jag mig inte om.” – ”Jo” med affärsstolthet, strålande – ”jo, fruen skall ha sin rätt. — Mor!” ropade han. Käringen, som väl lefver på nåder, skall alltid passa upp. Hon lyder alltid.
(Endast sedan 184*3 hade till Amerika öfverflyttat 3 och en half millioner rnenniskor, deraf minst hälften varit katoliker), samt upplyst att i alla 31 Staterne numera icke finnes en, der katolikerna utgöra flertalet, ehuru förhållandet förr varit motsatt i de liesta, skrifver D:r Baird: »Af denna allmänna öfversigt, kunnen J, mine Herrar, finna, att katolicismens tillvext i Förenta Staterna ingalunda har motsvarat de fördelar den har åtnjutit — fördelar som den näppeligen kari hafva till samma utsträckning på något annat fält. Rörande Eder fråga, om katolicismen har vunnit mycket ifrån protestantismen genom proselytmakeri, kan jag säga utan tvekan, att den hvarken har, ej heller är det sannolikt att den någonsin skall. Tvärtom, Rom förlorar vida mera än det vinner genom proselytmakeri. Det gör visserligen några proselyter, och stundom vinner det personer af inflytande och anseende ibland oss. Men någon af dess egna tidningar hafva medgifvil, att det förlorar tio, emot en som det vinner. En utmärkt Irländsk prest, hvilken jag har lärt känna, vid namn fader Muller, besökte Amerika för få år sedan, och sedan ban hade gjort en vidsträckt resa ifrån NewYork till New-Orleans, skref han tillbaka till sina vänner i Irland ett bref (som infördes i de allmänna tidningarne), hvaruti han förklarade, att efter hans beräkning, den Lag-Utskotid* betänkande JM? 6. 39 Romerska kyrkan på 25 år hade förlorat icke mindre än två millioner i Förenta Staterna genom hvad han kallar ett »förskräckligt affall» — det är, genom alt falla uti protestantism och indifferentism. Detta sednare är åter blott ett förberedande steg för protestantismen i ett land, der så mycket nit råder hos de olika grenarne af det evangeliskt protestantiska samhället, af hvilka hvar och en utför sina egne planer för sin utvidgning genom att lill sin hjord insamla alltflera isynnerhet ifrån indifferentismens, fritänkeriets och papismens område. Sålunda har jag, mine Herrar, i korthet sökt besvara den fråga J haft den godheten till mig framställa.
Det stripiga håret var oredigt, nattskjortan slöt illa kring halsen, så att den lät se dess hårda senor och hopskrumpna muskler under den slappa huden, skägget satt styft och stridt kring den uttryckslösa munnen, ögonen voro vattniga i det blå och rödsprängda i det hvita, utstående stela. Han talade sluddrigt och otydligt, ty tungan var till hälften förlamad i följd af ett slaganfall. Han satt hopsjunken, med ryggen stödd mot den uppresta örngåttskudden och med den friska handen understödde han sin lama arm, som tung och död hvilade på sängtäcket. Emellanåt tog han som af en vana och rätade ut den lama handens fingrar, hvilka lika fort föllo tillbaka i sin förra sammankrympta ställning, som om de lydt någon hemlig gummiressort. Han hade kallat henne upp ur sömnen, derför att han fått för sig att hon, på aftonen, då hon gjorde upp för månadens hushållsutgifter hade bedragit honom på 10 kronor. Der satt hon nu på sängkanten, halfklädd, mager, förfrusen; utsläpad af arbete och nattvak, der satt hon och försökte öfvertyga denne halffåne – som hon måste sköta som ett barn – öfvertyga honom om att hon icke bestulit honom. Der summerade och förklarade hon, der måste hon draga fram den blankslitna plånboken från hans hufvudgärd och räkna upp sedlarne framför honom på täcket, medan hans giriga, osjäliga ögon följde hvarje rörelse af hennes händer och hans lallande tunga ännu alltjemt framsluddrade att hon undansnillat en tia. Hon uttryckte sig så långsamt och tydligt, hon upprepade siffrorna, hon ansträngde sig för att få något medel att göra sig förstådd af denna brustna intelligens – förgäfves. Allt hvad hans svaga fattningsgåfva kunde orka att hålla fast var detta: hon hade behållit en tia. Det var någonting så ohyggligt i detta, att stå under väldet af denne idiot, hon frös och svettades på en gång.
I första rummet skola de leksaker, som gifvas åt dem, icke vara så färdiga, att de endast hafva att äga dem, beundra dem och slutligen förstöra dem, utan barnens verksamhet måste genom dem sättas i rörelse, deras handlag öfvas, hvarför t. ex. en docka att kläda af och på är att föredraga framför en med fastsydda kläder, en häst att sela af och på framför en med målade seldon o. s. v. Gossar visa i allmänhet böjelse för mekaniska sysselsättningar, hvilket man äfven ser däraf, att de nästan aldrig hafva så roligt, som när ea handtverkare är sysselsatt i hemmet. Därför är det högst lämpligt att gifva dem en verktygslåda, men, märk väl, en så- dan med fullt brukbara verktyg. Hvar och en, som haft bröder, minns, huru de i forna dagar till julklapp fingo en låda med etikett: Fur fleissige Knaben. A f allt tyskt kram, som importerades, voro dessa handtverkslådor » för idoga gossar » kanske det sämsta. Järnet i verktygen var vekt som bly; man kunde med dem knappt bearbeta en barkbit, och alltsamman liknade ett hån. Nu mera finnas att tillgå lådor med ganska användbara svenska verktyg. Med dessa, några vedträn och barkbitar samt litet spik skola gossar kunna syssla långa stunder, utan att tröttna, och därmed åstadkomma små primitiva föremål, hvilka skola roa dem mera än välgjorda saker från leksaksbodarne. Lyckligtvis uppfatta barnen ännu ej heller den stora roll pänningevärdet spelar i världen: äfven det ett skäl att icke kasta ut summor för leksaker åt dem. En liten vagn, tillverkad af honom själf efter många ansträngningar och kanske misslyckade försök af ohyflade träbitar, med trådrullar till hjul, skall en liten gosse känna sig stoltare oeh lyckligare öfver än öfver ett fin-fint ekipage, som han fått till present. Det ligger en särskild tillfredsställelse i att hitta på och utföra något själf. Därvid har då uppmärksamheten fått föremål och tiden varit använd: två viktiga insatser vid barnauppfostran.
Sedan det blifvit kronoskatte-hemmansegare tillåtet, att medelst lösen förvärfva sig eganderätlen till de å deras egor vexande, men Kronan tillhörige såkallade bärande träd, hufvudsakligast Ek och Bok, och desse hemmansegare således åro oförhindrade att verkställa de odlingsföretag, som i allmänhet förekomma, hvarest dessa träd vexa: så företer sig härvid den obilligheten, alt egare till skatlefrälsehemman sakna en dylik förmån, enär den som eger räntan, anser sig jemväl vara egare till de å hemmanets egor vexande bärande träd, till stort hinder för jordegaren, emedan dessa trän på de flesta ställen förhindra jordens ordentliga uppodling; och det i öfrigt icke kan vara öfverenstämmande med vilkoren lör jordkulturens framskridande, att en hemmansegare skall för evärdeliga tider tåla, det främmande person år egare till vissa af hemmanets nalura-produkter. Till afhjeipande af dessa olägenheter, föranlåtes jag anhålla: l:o att, såvida egare till räntan å skattefrälse eller frälse-skalte visar att han jemväl eger de å hemmanets egor vexande bärande träd, han måtte vara både berättigad och skyldig alt derlör taga lösen, antingen efter de grunder, som för lösen af bärande träd å kronoskatte-hemman gälla, eller efter annan billig och lämplig värdering eller beräkningsgrund, den vederbörande Utskott vördsamligen anmodas föreslå; I alla händelser år det nödvändigt, att egare af bärande tråd å frälse - Motioner i Bonde-Ståndet 1862. 411 skattehemman icke må kunna lägga hinder i vägen för jordegarens odlingsföretag; och hemställer jag derföre: 2:o att en författning måtte utlärdas, som påbjuder, att frälserättsegaren skall vara skyldig, att efter jordegarens derom, honom bevisligen gjorda tillsägelse, antingen låta sjelf nedhugga och bortföra det eller de bärande träd, som äro till hinder för uppodling, eller ock vara pligtig, att efter mälismannaordom, eller annan behörig uppskattning, för dem taga lösen.
Jag har derföre blifvit af en annan mening. Om icke sådant afses, och blott ett enda Bolag inrättas, som kan hafva förtjensten af de stränder, der olyckorna äro tätare, och på sådant sätt vinna ersättning för de förluster, som uppkomma vid dem, der någon strandning endast hvart 5:te eller iorde år sker, finnes ingen möjlighet att förena skeppsägares bästa med Coinpagniéts. Antingen måste det skydda sig för förluster genom för höga afgifler, eller blir det intet al bela saken. Jag förenar mig således uti nödvändigheten af hvad Friherre afNordin anfört, eller att blott ett Compagnie bör inrättas. Jag anser det såsom ett oundvikligt vilkor för att fä billiga afgifler. Jag skulle våga underställa Utskotten, i fall återrerniss beviljas, om icke ett medel stod att finna, för att tillställa en sådan anstalt, som skulle förena alla de fördelar man skulle önska för sjöfarten, med fördelar på Bo - 154 Den i/f Augusti e. m. lagets sida. Jag tror, att en pröfning måste åt Konungen öfverlemnas, emedan en enlreprenade-auction till den minstbjudande vore vådlig, om ej eontroiler existerade, alt Bergningsanstalterne blefvo vidmaktbållne. En pröfning af Konungen förutsätter jag således, men deremot det vilkor, att det Bolag, som erbjöd sig alt på 10 år öfvertaga Bergningsanstalterne, skulle uppgifva förslag till bergningstaxan oell förbinda sig, att i Banken deponera en mindre summa, svarande emot det vite, sorn kunde komma i fråga att bestämmas; derest Bolaget ej underhöll sådane förråder, och verkställde bergningen på sådant sätt, som Contractet föreskref. Då tror jag, att det vore möjligt att få flere Bolag, som skulle bjuda under hvarandra. Då de anmälte sig kos Konungen, uppkomme den pröfning jag omtalat. Konungen pröfvade, hvilka ville åtaga sig Bergningsanstalterne till lägsta pris, och hvilka kunde Jemna sådana garantier, att man kunde förtro sig till dem. Dermed tror jag, att Konungens inblandning i Bolaget borde vara slut.
Allmänna - vägnar Carl de t Geer, vägnar C. von Rosenstein. Ståndets Redam. vägnar. Carl Fr. Landbergi Ståndets Redam. vägnar. Jon Jonsson'. C. Sylvan, Den 2 7 Juli. na Besvärs - och Oeconomie-Utskott, unde* den 29 sistlidne Juni, afgifvlt Betänkande, i anledning af y rkaclt förbud emot löpande Assignationers utgifvande af Enskilta Personer m. m., så hafva Höglofl. Ridderskapet och Adeln samt Vällofl. Borgare-Ståndet alslagit —■ Hedervärda Bonde-Ståndet bifallit — men Högvördiga Prest-Ståndet återremitterat nyssnämnde Betänkande, dervid uti sistbemälta Riksstånd blifvit gjorda följande Anmärkningar: j:o Af Herr Professor Forssell, som ansett ifrågavarande Assignationer såsom skadliga och hämmande omloppet af Bancooch Riksgalds-Sedlar; hvarföre ock de borde förbjudas samt en särskild Autoritet förordnas till beifrande af missbruken, hvilka emot de i berörde ämne utgifne Författningar kunde föröfvas. 2m Herr Prosten Svedelius, som yttrat: sig vara af enahanda tanka med Professor Forssell. 3:0 Herr Biskoppen Doctor Almqvist, som på det högsta afslyrkt allt förbud emot den rättighet, hvilken i Rag och Författningar vore enskilta Personer lemnad, att gifva Invisningar på hvarandra, heldst sådant skulle vara stridande emot det tillbörliga förtroende, sorn medborgare imellan borde äga rum; äfven som Herr Doctoren och Biskoppen förklarat, det numererade Invisningar ingalunda borde förbjudas, 4:0 Herr Lectoren och Prosten Fröberg,' sorn väl ansett Enskiltes assignationer vara sk ad - Den i'y Juli. 39* skadliga, men dock funnit Handlandes rättighet att assignera på hvarandra icke kunna alldeles förbjudas; dock att Assignationerna ställdes på viss man och på viss inskränkt tid. 5:0 Herr Pastor Primarius Doctor Drysén, som yttrat, att det icke kunde vägras någon att igenom
Till besvarande af förenämnde anmärkningar, jemte hvad de inkomne handlingarna i öfrigt hufvudsakeligen innehålla , får Utskottet nu yttra sina tankar i detta ämne. Utan att ingå i specie! granskning af de mindre väsendteliga omständigheter, som i någon mån kunnat medverka till den inträffade förlägenheten i allmänna rörelsen, har Utskottet trott sig höra egenteligen fasta sin uppmärksamhet vitt de händelser och förhållanden, hvilka, efter Utskottets tanka, varit af den beskaffenhet, att de, äfven under en i allt öfrigt mera fördelaktig ställning, ensamt gjort tillfyllest, att åstadkomma det onda, sorn nu bfverklagas. Ibland dessa kan , efter Utskottets öfvertygelse , ej räknas den förlust på arbetare och dagsverken vid Jordbruket, hvartill de sednare årens Krig gifvit anledning, och hvars följder i det hela ej förtjena särdeles afseende, då man tillika eftersinnar, att både den indelta och värfvade Arméen till stor del består af peisoner , sorn i allmänhet producera mindre än de förtära, och detta manskaps frånvaro dr I8I3 dessutom inträffade på en tid, då mången Svensk Jordbrukare, i anseende till föregående årets missväxt, nödgades tillita Utländsk Spannmål till egna och sina l6oJ Den i 7 Juli• sina arbetares förnödenheter. Brist på arbetande händer är utan tvilvel en svårighet, hvaröfver man länge och med skäl klagat vid alla mödosamma handieringar, och om boieinedlet för detta onda bör sökas uti sådana anstalter, som för den arbetande classen bereda säkra utvägar till försörjning i nyttiga näringar, mäste deremot, i den man dessa sednare aftyna och försvagas , en motsatt verkan oundvikeligen upp. komma. I fall den Sedelstock, sorn sedan år 1809 varit circulerande, fått förblifva verksam uti de productiva näringarna, hade densamma säkerligen för farit, att ej allenast bidraga till dessas befrämjande, utan äfven med pvoductionens tillväxt bibehållit ett deremot i det närmaste svarande värde.
Då Kongl. Maj.t i Nådig Resolution den 10 Martii 1719 och uti Presterskapets Privilegier, af den 16 October 1723, lofvar och tillsäger, att alla de personer , som i Prediko-Enibete och i Lärostånd lefva, skola oförandradt och oförryckt njuta och bibehålla sina välfångna friheter , donationer och förläningar, samt att Prostarnej, i anseende till deras myckna besvär med resor, correspondancer m. m. skola oförryckt och (väl märkandes), fri från all contribution , njuta en tunna Spannmål af hvarje tillydande Församlings Kyrkoherberge; då Kongl. Maj:t, i Nådig Resolution den 3i Januarii 17271 och Kongl» Plit. titt Bevitinings-Utskottet! Uti. JV.o 3£ »t Kammar Collegium uti Utslag af den 1i Maj 179»» andra Höga Författningar atl förtiga, förklarat, att Prostarnes sökta Postfrihet icke kunde beviljas, af det skäl, att deras Proste-tunna bestås fri frän all contribution , samt då uti alla äldre Bevillnings-Förördningar, ända ifrån 1756, Froste» tunnan blifvit, ur ofvan anförde vigtiga skäl, uttryckligen undantagen från Bevillning, så kan jag, för min del, icke annat In finna Höglofl. Utskottets tillstyrkanda af Bevillnings utgörande för Prosle-tunnorne stridande både emot billighet, lag och rättvisa. Eller förtjena icke gamla och ännu gällande Höga Författningar något afseende? En häfdvunnen fri-och rättighet, bör den gifva vika för omgörings-lustan och begäret att, om jag så får uttrycka mig, söka att komma ät Presterna?
Tager man saken sådan den är, så behöfves ej att med skarpa insinuationer eller skuggkastningar söka komma dertill, utan vi måste upptaga skälen å ena och andra sidan, öfverväga dem, och sedan besluta. Olyckligtvis torde, i fråga örn anslag, i allmänhet den sinnesstämning, som för närvar, råder, äfven hafva varit orsaken til! de afprutningar, som ägt rum för ifrågavar. behof. Huruvida någon anledn. att pruta förefinnes, blir en annan sak, men å andra sidan framställer sig äfven för mig den frågan: hvarföre har man vid många tillfällen begärt så mycket, att prutning på de begärda anslagen kunnat få äga rum, utan alt Styrelsen funnit sig förhindrad alt bedrifva ärendena, åtminstone till egen be 22 H. i3 98 Den 18 Mar låtenhet? Det förefaller mig besynnerligt, att, då man framställer ett anslag såsom oundgängligen nödvändigt lill upprätthållande af Rikets sjelfständighet, men summan likväl alldeles icke eller blott till en del erhålles, densamme, som förutan erhållande af allt hvad han begärt ansett omöjligt alt kunna upprätthålla denna sjelfständighet, ändock qvarblifver på sin plats och försöker samt lyckas i hvad han ansett omöjligt. När sådant kan ske, är det äfven förlåtligt, om de personer, som ej sjelfve kunna intränga i djupare statsmannaåsigter rörtde verkningarna af det ena eller det andra beslutet, skulle vara tvehogsne då det begäres anslag huruvida dessa böra hel t och hållet eller till en del bifallas eller alldeles afslås. Man tycker sig väl kunna fordra alt, då ett anslag begäres, orsakerna till behofvet böra vara noga utvecklade för att kunna föra hvar och en representant till ett riktigt omdöme och ledning vid beslutets fattande, synnerligen under förhållanden, då man ej kan förlita sig derpå, att hvad som begäres alltid verkligen är af nöden. Det är dessa orsaker, mine herrar! sorn jag tror väsendtligen bidraga till våra olika åsigter om hvad som behöfves eller icke behöfves.