Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Löner ock förmoner desto mindre Utgå som dessa tillgångar icke medgifwa andre utbetalningar än sädane, forn för Stuteriets underhåll och bestånd aro oumbärlige: äfwemom Stats-BZerket icke eller kan undgå , att för Strömsholms vch Kungsöhrs Slott »vidkännas en lempelig Stat för nödig Betjening och Slottens widmagthallande, sedan hwad dertill af Strömsholms Kungsgärds och Stuteriets revenuer och tillhörigheter tillförene blif, wik qnwändt, nu mera till Stuteriets underhäll äs disponeradt, Wid de anställde Arrende-Auckioneme blef högsta anbudet för Strömsholms Kungsgärd, äfwen »styckad, 1625 RiksdBanco, utom 21; Tunnop Kappar Spannemäl, hwarmed pä rz Tunnor nära all Stuteribetjeningens aflöning i Säl) kan bestridas; och as Stuteriets Angar, Holmar och Lägenheter fördclte i flere serffildke ffisten, hafwa en del gatt betydeligen högre i Hafre, än den bestämde ärliga räntan samt någre Ängslotter af de sq kallade Kungsörs, mast utställas till ytterligare Auction; men Stuteriers ÄNM/ KöpinMhn och 874 Den 22 Junit. Boslätten, innehallande 8°4 Tunne-och 4 Kappland eller nära en fjerdedel af Stuteriets Angar och alisa för Stuteriers bestånd och underhall af största wigt, haswa ännu icke kunnat till Arrende utbjudas. Kongl.
Hr Printzenskölds förutsättning alt de öfriga Stånden icke hafva direktioner lill besörjande af sina angelägenheter, hvilar likaledes på ett fullkomligt misstag, ty de ega mellan riksdagarne just sädane jemväl i Statskalendern årligen uptagne kansli-direkliorier; och hvilka, i händelse det sätt, hvarpå R. o. Ad;s extra kansli tillsättes, vore det rigtigaste, sannolikt fått sig updraget, att före riksdagen bilda jemväl dessa Stånds kanslier. Så har emedlertid icke skett; förmodligen emedan det icke behöfves. Vårt kansli behöfde lika litet i förväg bildas. Men nog härom, .lag har egentligen begärt ordet för att besvara ett yttrande äf Frih. Toll, enär jag finner, alt han missförstått mitt förra anförande. Han har nemi. trott, att jag lillvilat Ridd.Utsk. en förvridning af det yttrande, jag i anledn. af Ulskts förra förslag afgaf, och han har derföre till Utsk:s försvar åberopat del vid återremissen bifogade justerade prot. Jag betvitlar ingalunda, alt ju icke de fä, af Ulsk. anförda ord ur mitt yttrande finnes i prot., men i fall jag, såsom jag ganska visst vill draga mig till minnes, sagt åtskilligt mera, som Utsk. likväl uteslutit, eger jag ju att, i den öfvertygelse det berörde uteslutna uttryck innefattat åtskilligt af uplysande egenskap, beklaga mig, väl icke öfver någon förvridning, hvilket icke varit min afsigt, men deremot öfver en ofullständighel. Att denna verkat pä ett måhända förvillande sätt, har jag äfven velat uttrycka, ty sådan var min upriktiga mening, men något strängare ord förmenar jag mig dock icke hafva begagnat; men om äfven så varit förhållandet, har det varit en misssägning. Jag öfverlemnar åt den ädle Friluns egel bedömande, om ej denna förklaring må anses tillfyllestgörande. Då jag förra gången yttrade mig, hade Gr.
Försträcker någon penningar emot panträtt i fartyg, betingad frakt eller innehafvande last, hvar för sig eller gemensamt, eller ock i viss andel deraf, under Expedittons-Utskottets Förslag till underd. Skrifvelse, i\:o 164. 45 vilkor att långifvaren, för sin fordrans betalning, kan hålla sig endast till de förpantade föremålen efter fartygets ankomst till den ort, der resan slutar, eller till den ersättning, som för dem i visst fall utgifves (§§ 279 och 282); ege långifvare och låntagare rått att öfverenskomma om en viss afgift, som för den försträckning och fara erläggas skall. Det lån kallas bodmeri och afgiften premie. Under pantsatt fartyg inbegripas alla dess tillhörigheter af ankare och segel, stående och löpande gods, tågvirke och ammunition, båtar m. m. A befålhafvares och skeppsfolks hyra vare bodmerilån förbjudet. § 127. Befålhafvaren vare ej berättigad att upptaga bodmerilån å fartyg och frakt i fartygets hemort, eller å last i den hamn, der lastegaren år närvarande. Ä annan ort ege han rått dertill, på sått i § 42 stadgas. § 128. Upptager befålhafvaren bodmerilånet i lastegarens interesse, kan han förpanta lasten allena. Upptages lånet för fartygets behof, kan han vål pantförskrifva fartyg eller frankt allena, men lasten endast tillsammans med fartyg och frakt. År fartyget förbodmadt, utan uttryckligt tillkånnagifvande att frakten jemvål håftar för lånets säkerhet, anses fartyget allena pantförskrifvet. Åro både fartyg och last pantförskrifna, innefattas derunder äfven frakten. § 129.
Hon skulle söka att bland amerikaner väcka intresse för den svenska handslöjden och dess metod som allmänt läroämne samt med det samma se, huru vida upprättandet af en svensk privatskola skulle kunna uppmuntras. Fröken Söderberg rönte mycket tillmötesgående. Metoden har redan införts i flere af österns skolor, vittnande o m svenskarnes öfverlägsenhet i denna bildningsgren, yttrar en brefskrifvare till en svenskamerikansk tidning. Line Luplan f. En af kvinnosakens varmaste förkämpar, fru pastorskan Line Luplan, afled den 11 dennes på diakonisstiftelsen i Köpenhamn. Fru Luplan har spelat en betydande roll i de senare årens danska kvinnosaksagitation. Fastän hon var en äldre kvinna, kämpade h o n med ungdomlig ifver för sin sak både i tal och skrift. Särskildt var hon intresserad för frågan o m kvinnors rösträtt. Alla de eftergifter, som så små- ningom gjordes åt kvinnosaken, voro för henne små och betydelselösa, så länge kvinnan ej i rösträttsfrågan var likställd med mannen. Det var också på fru Luplans initiativ den danska kvinnorösträttsföreningen kom till stånd. Svensk kvinlig läkare i Amerika. Fröken Hanna Kindbom, dotter tilll stadsfiskalen J. P. Kindbom i Kalmar, genomgick under åren 1889 och 1890 dels å lasarettet i Kalmar, dels å Sabbatsbergs sjukhus och Karolinska institutet i Stockholm föreskrifna kurser i anatomi och kirurgi för fältskärsexamen, men var för ung (18 år) för att få taga densamma. Hon afreste för den skull den 20 oktober förlidet år till Amerika. Sedan hon därstädes bosatt sig i Campello, en förstad till Brookton, nära Boston, har hon för någon tid sedan af myndigheterna därstädes, efter företeende af sina betyg, fått tillåtelse att vara praktiserande läkare med rättighet att utfärda dödsattester och att bära titel doktor. Teater och. musik. Kungl. operan. De trenne Arnoldsons-föreställningarna hafva nu gått af stapeln. Vid den första och tredje uppfördes » Mignon&gt;, vid den andra » Traviata ».
Detta poem är väl egentligen endast ett svagt återsken af hvad som strålade för min fantasi under den oförgätliga högtidsstunden på Otterhällans spets. Men jag har likväl alltid ansett detsamma som ett af mina bästa »minnen», hvarför jag ock bevarat det oförändradt. Om det för ett profant öga skulle synas mindre fulländadt, så tilltalar det dock åtminstone mig sjelf på det varmaste, alldenstund det är ett sant uttryck för min allra högsta inspiration. Då jag om morgonen uppläste mitt skaldestycke för Pettersson, så häpnade han, ty han kunde ej förstå, att jag varit mägtig att skrifva något så högstämdt, förklarade han. »Du skulle följt med upp på högsta spetsen af Otterhällan, så kunde du nog förstått det,» sade jag. »Hm!» sade han. »Hade jag följt med, så hade jag kanske bara skämt bort hela skaldesynen för dig.» Och deri hade han troligen fullkomligt rätt. Pettersson var ju för ingen del någon enthusiast. Detta visade sig framförallt, då han steg upp och skulle taga på sig kläderna. Han upptäckte nu att dessa föregående afton blifvit illa ramponerade af en mängd beck, som drupit ner ifrån de brinnande facklorna. Han var alldeles ursinnig öfver denna malör och svor och bedyrade, att han i sitt lefvande lif aldrig mera skulle deltaga i något fackeltåg, om det så vore till firandet af tio hjeltekonungars minne. Jag pekade då på min präktiga ytterrock, som äfvenledes fått sin beskärda del af beckfläckar, men försäkrade honom på samma gång, att jag som en äkta Svensk för ingen del af denna skada ville blifva så vis, att jag glömde mina pligter mot mitt fosterland och dess stora söners minne. För resten kunde vi, sade jag, efter anskaffandet af litet terpentin, återställa våra kläder i representabelt skick, något som vi också sedermera gjorde. Efter den 6 November förflöt den återstående delen af denna första termin i stilla likformighet. Jag skötte mina studier till såväl mina lärares som min egen belåtenhet, och Pettersson praktiserade i brädgården.
Exc. Hr Gunther: Jag är skyldig att bedja om ursäkt för det jag i mitt föregående yttrande måhända affattat mina ordalag på sådant sätt, att de lätteligen kunnat föranleda till missförstånd, hvilket jag äfven funnit hafva inträffat. Min mening har icke,varit att påpeka något af K. M. redan fattadt, beslut om UtrikesStatsMinisterns aflönande från både Sverige och Norrige; jag har endast, med anledning af den här yppade meningsskiljaktigheten huruvida embetet vore att betrakta såsom för båda ltikena gemensamt, velat hänvisa till den af UtrikesStatsMinistern sjelf härom till StadsRåds-prot. uttalade åsigt och de förslag sorn i sammanhang dermed blifvit framlagda att för framtiden ordna både embetet och aflöningen i öfverensstämmelse med en sådan åsigt. Någon tillämpning deraf nu genast har deremot icke varit i fråga, såsom R. o. Ad. funnit af de nyss uplästa handlingarna. Saken har endast såsom ändamålsenlig blifvit framställd till föremål för framtida åtgärd, och synes, så vidt jag för min del kunnat finna, äfven hafva goda skäl med sig. Huruvida den icke skulle kunna tillvägabringas utan en föregående grundlagsförändring, såsom här blifvit påstådt, är en annan fråga, hvarom jag nu icke vill inlåta mig, enär den icke kan blifva föremål för öfverläggningen. Emedlertid, och hnru än den saken framdeles kan komma att ses, så har, som sagdt är, något beslut derom af K. M. ännu icke blifvit fattadt, hvaraf ock följer, att den för UtrikesStatsMinistern föreslagna lönen af 24,000 Rdr kommer att åtminstone tills vidare utgöra hans hela aflöning utan något bidrag från Norrige, och att frågan om ett sådant bidrag framdeles kan komma att äga rum såsom en följd af närmare bestämmelser om embetets egenskap att vara för båda Rikena gemensamt, således icke kan anses hafva något infly - Den 24 Mars. tande på den närvarande frågan, hvilket äfven var det som jag vid mitt förra yttrande hade för afsigt att ådagalägga. Hr Cederschiöld:
Jag skulle tro, att i afseende å detta betänkts handläggning R. o. Ad. icke haft något annat att tillse, än huruvida StatsUlsk. rätt uppfattat de särskildta beslut, som inom hvarje Stånd kunnat blifva tagna, och att R. o. Ad. för resten icke kan ingå i pröfning af andra frågor än dem som voro återremitterade till Ständerna, med föranledande af Ständernes fattade beslut; men då man discuterat äfven andra Stånds beslut, huruvida de varit väl eller illa grundade, så tillstår jag, att jag tror sådant vara utom ordningen för denna debatt. Jag hemställer således, om ej R. o. Ad. skulle finna lämpligast vara, att bara tillse huruvida StatsUtsk. fullgjort sin pligt att sammanjemka Ståndens olika beslut, dem det i öfrigt icke tillkommer Utsk. att förändra eller motivera. Hr Frih. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum komrne alt fortsättas på eftermiddagen kl. 6. Frih. Sprengtporten: Då denna princip-fråga är. af yttersta vigt, utber jag mig få fasta R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, huru omöjligt det är, om man tänker sig en ändamålsenlig statsreglering, att antaga den grundsats, att Ständerne icke vid något tillfälle skulle kunna fästa villkor vid de anslag, som beviljas. Ett villkor ligger likväl i hvarje be v i I jad t anslag; man måste nödvändigt tänka sig ändamålet till sin form och beskaffenhet vid anslaget. Konungen, för att begagna en liknelse, aflåter t. exen nådig propos. om en caual-anläggning: samtidigt roed den K. proposm inkomma under riksdagen enskilde motionärer med förslag till enahanda canal-anläggning, som den K. propos:n afhandlar. Om nu det Utsk., som skall behandla saken, finner, att ändamålet kan vida bättre vinnas genom förändringar i det förslag, som Konungen framställt, än genom ett oförändradt antagande af detsamma; så hemställer jag, om man ej skall kunna under sådana förhållanden antaga som princip rättigheten för Ständerna att säga: vi bevilja hvad E. M. i anslagsväg begärt, men med villkor, att i det af E. M. till R.
Emellan särskilda, men till en hufvudgrupp förenade vetenskaper, hvilkas innehåll är i grunden detsamma, ehuru betraktadt från olika synpunkter, blifver berörda sammanhang således så innerligt, i synnerhet om den i och för forskning i nämnda hufvudgrupp inrättade vetenskapliga anstalt, tillika är undervisande, att det verkligen påfordrar ett organiseradt, ovilkorligen till samverkan ledande samband både mellan de särskilde lärarne samt melian lärare och lärjungar, Detta samband åter kan knappast och endast ofullständigt vinnas utan sam-» boende på samma ställe och härigenom möjliggjordt gemensamt begagnande af alla till denna forskning och undervisning hörande oundgängliga hjelpmedel. Studium och forskning i så innerligt förenade vetenskaper behöfva nemligen, för att 16 Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskollels Betänkande N:o 9i. harmoniskt och utan ensidighet utveckla sig, ej allenast de allmänna och i litteraturen förvarade, utan äfven de omedelbara i detalj gående resultaterna af hvarandras verksamhet. Sambandets innerlighet uppnår slutligen en så hög grad och så en väsendtlig betydelse, att icke blott den ene läraren icke kan undvara den andres medverkan, utan äfven att den helgjutenhet i forskning, lärdom och undervisning, som personligheten hos en enda menniska kan åstadkomma, är nödvändig för den behöriga sammanhållningen och friskheten i forskning och lära. Detta slags sammanhang eger rum mellan theori och praxis i en sådan vetenskap, sorn medicinen är. Den utgör en af flera discipliner bestående större vetenskap, som väl står i aflägsnare eller närmare samband med andra vetenskapsgrenar, allt efter dessas större eller mindre sammanhang med medicinen; men framför allt måste, i öfverensstämmelse med hvad ofvan blifvit sagdt, mellan dess egna discipliner förefinnas ett samband af vida innerligare eller organisk art och beskaffenhet. Till följd häraf behöfva de alltid ock fullständiga hvarandra samt kunna icke utan stor olägenhet för det hela skiljas och ensidigt bearbetas. — Medicinens föremål är menniskan i hennes friska och sjuka tillstånd eller, med andra ord, hennes organiska lif, såväl under normala sorn abnorma förhållanden. Det är således oundgängligt både för studium och för forskning i medicinen att ega tillfälle till iakttagelse af och om menniskor och framför allt sjuka menniskor.
Men jag frågar Eder, mine Hrr! huru of - 330 Den 24 Mars. ta hören J väl alt en landssekreterare eller landskamererare, luiru duglig han än må vara, reserverar sig mot landshms beslut? Deras underlåtenhet kommer förmodligen deraf, att reservationen vanligen tjenar till ingenting annat, än att stöta sig med chefen och göra sig besvär med att till prot. diktera ett anförande, som ingen bryr sig om, och som lill ingenting leder. Huru ofta händer det icke deremot, att ledamöter i collme äro af olika tanka med presidenten. Det går visst ingen vecka förbi i något verk, utan att sådant inträffar. Hvarföre? Jo, emedan deras röst är något värd, och hvad som är så beskaffad!, det aktar man. Men en rättighet, som litet eller intet är värd, den bryr man sig icke om att utöfva. Jag tror alltså att vi böra vara nöjda, så länge en så sjelfständig form, som våra collegiers, finnes för ärendenas behandling, och att det blefve en ganska kännbar förlust,särdeles i närings-frågor, om den öfverändakastades. Utsk. har väsendtligen hänfört sig till Konungens propos. och jag skall således följa denna anvisning vid fortsättningen af de anmärkmr, hvartill jag i detta ämne finner mig föranledd i afseende härpå. Der slår nemi., att sedan särskilda författningar utkommit dels i bergsväg, dels i fråga om handels, fabriksochhandtverksärenden, skulle närings-colhna numera icke behöfvas. Men, mine Hrr! J håfven, utan tvifvel, hört talas om det i Frankrike s. k. arbetets organisation. Tron J ej, alt denna fråga kommer alt vandra rikena igenom? När man nu här, likasom Frankrike, upphäft de gamla näringsförfattningarne, så lärer det väl icke uteblifva alt man behöfver betänka den saken äfven i Sverige. Om det sker, månne man icke då behöfver dertill både erfarna och fasta måns yttranden? Att emellertid taga bort den nuvar. formen för ärendenas behandling och införa den föreslagna, skulle i min tanka vara en hög grad af oförsigtighet.
Hugleik hade i sitt hof allsköns ”lekare, harpare, gigare och fidlare,” och Saxo berättar om Isländska konungen Hugletus (troligen samma person, som nämnda Hugleik)169, att han öfvade frikostighet mot mimos ac joculatores. Efter slaget, som skilde konung Hugletus vid riket, roade sig Starkotter med att håna gycklarne; ”thi han syndes at med slige Pudsenmagere skulde man hellere spille Comedie end Tragedie, hvorover han, istedenfor at slaae dem ihjel, gav dem kun en Rem af Huden og lod dem saa löbe, det vil sige, han lod Riset lære dem att spytte röde Grise, og det var Lön som forskyldt, thi hvem der er en Grinebider paa sit Haandværk bör giöres til Latter, og nederdrægtige Spytslikkere maa straffes nederlig, om de skal föle man foragter dem.” Om Starkotter förtäljes vidare, att han vid offerfesterna i Upsala ”hade leda vid de vekliga kroppsrörelserna, de teatraliska lustbarheterna och bjellrornas smekande klingklang”170. Äfven på andra ställen omnämner Saxo mimerna och deras vederlikar med förakt, då han deremot aldrig föraktligt omtalar tonkonstens utöfvare. Saxo uttrycker dermed säkert den allmänna uppfattningen af gycklarna på den tid, han skref. Äfven från Olof Skötkonungs hof berättas, att när rätterna inburos vid måltiden, följde derefter ”lekare med harpor, gigor och saungtöl.” ”Hvem skönjer väl deruti” — frågar Rydquist med skäl — ”en skandinavisk sedvänja och ej hellre ett bruk, hämtadt från det romerska eller byzantinska kejsarhofvet, der just sådana saker hörde till ordningen för dagen, alltifrån de sista seklerna af det gamla Roms herrskartid”171?
De kommissioner, som dels utarbetade det år 1831 tryckta “Udkast til en “Lov for Kongeriket Norge angauende Förbindelser", dels ock, efter det utkastet blifvit offentligen granskadt, omarbetade detsamma till ett “Förslag”, tryckt år 1835, frårigingo den af Svenska och Norska Lag-komitéernas ledamöter den 18 Juni 1830 godkända, härofvan först intagna redaktion, och antogo i stället följande: “§ 40“ (§ 40 i 1835 års förslag). “I Förbindelse med andre Straffe anvendes, “i de Tilfaelde, for hvilke det udtrykkelig er bestemt, Sträf af at vasre uvaerdig “til offentlig Tillid. Denne Sträf er vanasrende. § 41 (§ 47 i 1835 års förslag) “Den, som dömmes til Sträf efter före“gaaende §, er uvaerdig til al offentlig Udmterkelse, saavelsom til at beklaede uoget “Enibede, Bestilling eller Ombud, og blive med Hensyu til de offentlige Stillinger, “bvori han er eller har vaaret, Bestemmelserne i § 38 paa harn at anvende. Ej “heller maa han benyttes til, eller tage Deel i nogen Forretning, hvartil Lovene “fordre gode og oprigtige Ma3nd.“ I motiverna härtill anmärktes bland annat: “Ligesaa lidet som det hörer “til Kriminalloven at bestemme de i Almindelighed fastsatte Straffes Yirkninger “i de borgerlige" (civile) “Forhold, saasom paa Myndigheds Standen og iEgteskabs“Forbindelsen, kan det ligge indenfor Graendserne af bemeldte Lov, naermere end “i Lovforslaget er skoet, at fastsaette Yirkniugerne i bemeldte Forhold af Straffen “af at dömmes uvaerdig til offentlig Tillid.
Januari gjorda tillägg, ehuru Kålberg, efter en längre tids förlopp, ej kunde närmare uppgifva ordalagen i denna uppsats, hvilken likväl, efter hvad han erinrade sig, varit så tydliga, att han, försatt i Holms ställe, aldrig kunnat misstaga sig om deras mening eller i hufvudsaken desamma, annorlunda än han, uppfatta. Genom Kongl. Maj:ts, under sakens handläggning, vid serskilda tillfällen meddelade Nådiga beslut ålagd att ingå i svaromål å den, på sätt berördt är, emot Grefve Cronstedt gjorda angifvelse, att hafva anbefallt och föranstaltat om förändring och tillägg uti Förvaltningens Protokoll för den iq Januari 1837, har Grefven sådant oaktadt sökt och i visst afseende äfven lyckats, att undandraga sig svaromålet, i det lian, på sätt hans både skriftliga och muntliga anföranden utmärka, enständigt föreburit, att han (32 R St. Jast. Ombudsm. Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. icke skulle kunna föra sig till minnes de af Holm angifna omständigheter, med undantag af t vänne, angående nemligen dels uppgiften i afseende å Giefvens efterfrågan, huruvida anteckning skett i Förvaltningens Protokoll om Reglementets återsändande till KrigsExpeditionen, hvilken efterfrågan Grefven erkänt sig hafva gjort och fått af Holin nekande besvarad, dels ock det af Grefven likaledes erkända förhållande, att han gifvit Holm antingen skriftlig eller muntlig befallning, icke att ändra eller göra något tillägg till Förvaltningens förrberörde Protokoll, utan endast alt dervid bilägga konceptet till Grefvens underdåniga memorial, hvilken befallning, såsom Grefven velat antyda, Holm kunde hafva missförstått, då han företagit sig att sjelfva protokollet förändra.
^Kk llr ^ke/skttgruslemte clet jag instämmer uti ^en ak llr v. vttralie mening, kär jag särskillit mig rese, vera emot sjelkva reliaction sk lietänkanliet, bvillet jsg anser meci onöliig vicil^ktigbet upptaga IlättegängsIIancllingarne i mälet; clet balle, ekler min tanke, varit tillk^IIestgörancle om cietsamma allenast upptagit inneliället sk X. äi:ts Utslag i wälet tillika mell X. ä-i:ts iVäli. 8krikvelse i lietta ämne, oell jag tror till ocb meli, stt en närmare pröfning krän II. 8l:rs silia ak llättegangsllancilingarne, sellas mälet blifvit ak bogsta Oomaremagten skgjorlit, är, om jag sä kär sägs, strilisrxie mot gruncilagarn e. lag anbäller alt lietta mitt ^ttranlie mä ka till Iliks8tZncIen ätkölja expeclitionen. llr //egerer^ llr 6-rossbancilaren /k^,l5>crg samt llrr lläcimännen oeb bskvs sig körenat uti cles ak llr vo/l skgikna reservation, I^:o 42. Letänkgnlle, i 3nIe«IninZ sk lil' IHiberre 6. ^1. lliclcierskspet oell ^köeln bar till 8tatsDtskottet remitterat ett bos samma Itiks8tänli ak llr kriberie <7. //., akgikvet ^Kuköranlle, ak innebäil: ZI2 8tatsock Lan co-IItskottens att ibland bagstiftningsns vackraste egenskaper vore utan tvifvel körmägan att godtgöra föregående 8tänders misstag, keist i ds fell, der rugsten gjort sig gallente pä rättvisans, eller till ock med klott pä billigketens bekostnad:
Maj 1690 och Kongl. Brefvet af den 29 Januari 1824, befrias från anskaffande af torp, emot fullgörande af de för sådant fall bestämd? skyldigheter, anse Utskotten sig böra tillstyrka , att motionen måtte lemnäs utan afseende.“ \:o 3. Ank. till Exp.-Utsk. d. 15 Maj 1851, lil. 12 midd. Utlåtande, i anledning af väckta frågor, dels att Staten måtte öfvertaga kostnaden för Krono-brefböringens fullgörande, och dels ali Postverket måtte samma kostnad bestrida, m. m. Ifrån Hedervärda Bondeståndet hafva följande molioner blifvit väckta och remitterade till dels Statsoch dels Allmänna Besvärsoch F.konomi-utskottet, nemligen: af Riksdagsfullmäktige Anders Andersson hån ^Östergöthlands och Olaus Ericsson från Götheborgs och Bohus län, hvilka föreslagit, att af Kongl. Postverkets medel måtte bestridas de ersättningar, hvilka, enligt föreskrifterne i Kongl. Cirkuläret den 30 November 1849, böra af alla brefbäringSskyldige hemman utgöras till de personer, hvilka af Konupgens Befallningshafvande utses att kronobrefbäringen ombesörja; Statssamt Allm. Besvärsoch Ekon.-Utsk. Utlåtande, N:o 3. 7 af Riksdagsfullmäktige!! Anders Medin från Kronobergs län, som, med åberopande deraf, att brefbäringen vore ett mot kronoskjutsen svarande onus, samt att Slaten erkänt sin skyldighet att gälda lega för sådan skjuts, föreslagit, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att Kongl. Majit täcktes vidtaga sådane åtgärder, att, med hemmanens befriande från krono-brefbäringen, Staten öfvertoge kostnaden för dess bestridande å landet ; samt af Riksdagsfullmäktige!!