Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
För egen del har Kongl. Bergs-Collcgium, uti betänkande af den 15 November i 83 i, i underdånighet anfört att, hvad först beträffade Heds och Gunnilbo socknar, något tvifvel numera icke furekomme, att ju desse socknar ifrån äldsta tider varit inbegripne under Skinskattebergs Bergsiags-privilegier, hvilka redan 1420 af Konung Erik stadfästade, sedermera på sätt det nu företedde i685 års Kongl. Bref utvisade, af Konung Carl XI ansetts gällande för Heds och Gunnilbo socknar, hvadan ock hemmanen i dessa socknar, icke för idkandet af tackjernsblåsning, utan, emedan deras bestånd huf vudsakligen berodde på arbete, kohlningar och körslor, till bergverkens underhållande och fortdrifvande, pröfvades böra förskonas ifrån sådane tjenstbarheter och onera, som Landslagen egentligen tillhörde,- i följd hvaraf och då härtill komme, att, enligt Riksens Ständers und. skrifvelse rörande Nyeds Bergslag af den I 1 Febr. i83o, föremålet för den af Riksens Ständer af år 1818 väckte allmänna fråga om indragning af eller jemnkning i Bergslags-privilegierne varit, att tillse, huruvida Bergslagerne uppfyldt och kunde för framtiden uppfylla sina för privilegierne åliggande skyldigheter med grufbrytning och tackjerns-tillverkning, samt att endast i motsatt fall privilegierne skulle jemrikas eller indragas; att Kongl. Majit af sådan anledning och enär, i likhet med livad Rikets Ständer äfven funnit, någon direct tillämpning häraf ej kunde göras på Nyeds Bergslag, då densamma för Bergslags-privilegiernes tillgodonjutanele icke haft sådane förbindelser sig älagde och alltså Stats-Utskottcts Utlåtande, N:o 2 55. icke eller genom deras uragtlåtande kunnat anses förmoner. förlustig, uti Nådigt bref af den 6 Mars i83o, förklarat, att Nyeds Bergslag än vidare finge vid dess Bergs1 ags—privilegier bibehållas, och att slutligen, efter hvad. nu till fullo upplyst vore, förhållandet i berörde hänseende vore uti Heds och Gunnilbo socknar alldeles enahanda, som i Nyed, Collegium arisåge sig ega all anledning till underdånig hemställan derom, att, med tillämpning af de för Nyeds Bergslag gällande grunder, Heds och Gunnilbo socknar måtte befrias ifrån åläggandet af nva eller Landslags-onera, helst dessa socknar icke nu mera än förr torde kunna åtaga sig och framgent underhålla någon tackjernsliilverkning, som skulle grundas på skogstillgångar, hvilka för de i orten redan privilegierade tiilverkningarne vore påräknade ; att vidkommande sedermera frågan om Bergslags—privilegicrnes indragning i Skinskattebergs socken,
Rdr såsom en påminnelse, att man för framtiden må vara betänkt på att undanrödja förhållanden, som kunna gifva representationen anledn. till anmärkmr, fortfar jag att yrka såsom kontra-propos. att, enl. minoritetens reservation emot Utsk:s Betänk., ifrågavande anslag måtte bestämmas till 20,000 Rdr. Gr. Frölich, David: Jag skulle icke begärt ordet i denna fråga, om jag icke ansett nödigt att framhålla det faktum, att nu för andra gången det visar sig, attman äfven i Sverige börjar finna, huru ofullständig föreningen med Norrige är. Af ingressen till Gr. Anckarsvärds yttrande tyckte jag mig finna, att han icke gjort särdeles beräkning på att få någon nedsättning uti ifrågav:de anslag. I anledn. häraf får jag äfven förklara, att jag icke heller skulle reflekterat på beloppet af anslaget, om jag icke funnit, att Gr:ti likasom alla, hvilka insett det ofullständiga i Unionsverket, funnit, att enda medlet att hämma det onda, som vi kanske haft och måhända äfven framdeles få, dä vi allt mer och mer börja bemärka, huru obelåten man är med det ofullständiga i Unionsverket, består just deri, att man söker nedsätta ifrågavande anslag, just för att lemna en kraftig påminnelse om nödvändigheten att afhjelpa denna ofullständighet. Då-vi här afhandlade frågan om naturalisations-rätten, framhöll jag denna ofullständighet, men man trodde sig då kunna afvisa mina anmärkmr dermed, att hvad som fattades, hvilket man icke bestridde, skulle kunna afhjelpas genom en civil lag utan afseende på stadgandet i de båda Rikenas Grundlagar. 384 Den 24 Mars. I afseende på denna fråga kan man icke bestrida, att Utsk:s Ordf:de jemte den ledamot, som här yttrat sig, hafva i tekniskt afseende varit fullständiga. Det har nemi. visat sig, att då fråga var att anslå medel åt en Svensk embetsman, de svårligen kunnat förfara annorlunda. Nu har jag begärt ordet endast för att få antecknadt det faktum, att missbelåtenheten börjar visa sig, såsom Gr. Anckarsvärd samt Frih.
De fattigare åter, som aldrig böra förbruka varan, komma icke heller att draga skatten; den träffar således der den bör träffa, och befriar der den bör befria; den utgår af förmögenheten, väcker obetänksamheten och skonar tarflig!) e ten. Ändamålet med den är icke egentligen att till Stats-Cassan dirccte inbringa förökade inkomster, utan hufvudsakligast att till någon del bidraga att hämma ett missbruk, som, i samma mon det blir allmännare, äfven blir förderfligare; åtminstone att ifrån Lagstiftningens sida söka fästa uppmärksamhet derpå, att detta onda, som är i tilltagande, förtjenar att af hvarje Fosterlands vän behjertas. Då emedlertid en så beskaffad åtagen trefaldig afgift, onekligen i sig sjelf skulle öka Statens inkomster och å ena sidan blifva en ny beskattning, är å andra sidan min bestämda tanka, att skyddsafgiften skulle kunna, om icke alldeles upphäfvas, dock till betydlig mon nedsättas; och derigenom skulle den nyktre och tarflige arbetaren, utan någon förlust för Staten, i Bevillning!}- Utslcotlets Betänkande N:o 5. det närmaste blifva skattfri. Huru välgörande vore då icke en beskattning, som lindrar fattigdomen, uppmuntrar måttligheten och belönar försakelsen. Skulle likväl något Öfverskott härigenom uti Stats-Cassan uppstå, kunde detsamma användas till uppmuntring för industrie, eller för att befordra uppodling i de orter, sorn dertill behöfva understöd af det allmänna, och således på en gång bereda den dubbla förmon af minskad import utaf utländska varor och ökad production af de inhemska. Jag önskar således på det alfvarligaste återremiss af denna del af Bevillnings-Utskottets Betänkande.” I den allmänna syftningen af sistnämnde reservation instämde Herr Prosten Nibelius. Af Herr Prosten Öhrnberg: \ D Yttranden till Protocollet den 19 April 1834, rörande Bevillnings-grunderne. i allmänhet, samt serskildt rörande en årlig consumtionsoch öfverflöds-afgift, samt årlig Bevillning på titlar ulan motsvarande tjenst, hvilka yttranden, i de fall, som de strida mot Högloft.
Om återgång af försäkring och återbäring af premien. § 272. Har, sedan försäkring sluten är, fartygets resa blifvit helt och hållet inställd, eller kommer godset ej att inlastas, vare försäkringen upphäfven och försäkringsgifvaren skyldig att den emottagna afgiiten återbära; dock njute han, i ersättning för kostnader, en fjerdedels procent af försäkringssumman eller halfva försäkringsafgiften1, om den är mindre än en half procent. Nu är, då resa varder inställd, lastning redan börjad, eller nödgas försäkradt fartyg, som från aflastningsorten afgått, för motvind eller andra orsaker dit Expeditions-Utskottets Förslag till anderd. Skrifvelse, N:o 164. 11 återvända, och blifver resan sedan alldeles inställd; vare ock försäkringen utan verkan. I ty fall beliålle dock försäkringsgifvare så mycket af den erlagda försäkringsafgiften, som, i förhållande till den fara försäkringsgifvaren redan lupit, skiljomän, der ej öfverenskommelse kan träffas, finna skäligt bestämma; men det öfriga af premien återbäres med ofvan bestämda afdrag. Om skiljomännens väljande och beslutanderätt vare lag, som i § 321 sägs. § 273. Blifver försäkringsgifvarens ansvar inskränkt till en del af försäkringssumman (§ 192), eller kommer en sednare i god tro afsluten försäkring att till en del eller helt och hållet förfalla (§§ 193 och 202); då skall en så stor del af premien, som svarar emot den del af försäkringssumman, för hvilken försäkringsgifvarens ansvar upphör, återbäras; dock med sådant afdrag, som i § 272 sägs, beräknadt i förhållande till den del af premien, som sålunda kommer att återbäras. § 274. Kommer ej fartyg fram till den ort, hvarifrån försäkring, såsom i § 212 sägs, vidtager; håfve försäkringstagare rätt att erlagd premie, efter afdrag, som i § 272 stadgas, återbekomma. Om förmånsrätt till betalning ur fartyg, frakt och inlastadt gods. § 275.
Öfver Banco-Fullmägtiges ofvanberörde beslut af den a5 Januari och den i5 Mars i838, har Ad vocat-Fiscalen Heurlin hos Revisorerne anfört besvär, hvarjemte bemälde Advocat-Fiscal fört klagan deröfver, att Banco-Fullmägtige, genom beslut af den j4 sistlidne Mars bestämt, alt den, som då komme att förordnas till Banco-Secreterare-t jonsten, borde ådagalägga, att lian vore i tillfälle uteslutande egna sin lid åt denna tjensts bestridande, genom hvilket vilkor Banco-Fullmägtige skola hafva satt klaganden i nödvändighet, att det honom, samma dag, meddelade förordnande sig afsäga; uti hvilket allt klaganden yrkat rättelse, under anhållan, dels alt Revisorerne, med ogillande af besluten den 25 Januari och i5 Mars nästlidet år, måtte vidtaga sådane åtgärder, hvarigenom de personer inom Bankenj som kunde vara hugade alt, under det i 5i §. af BancoReglementet föresluifna vilkor, söka Banco-Secreteraretjensten, må komma i tillfälle att, inom ytterligare utsättande anslagslid, till Banco-Fullmägtige inkomma med sina ansökningar om befordran till samma tjenst och dels, alt Revisorerne, med ogillande jemväl af öfver klagade beslutet af den i4 sistlidne Mars, matte dervid göra lämpliga erinringar, lill förekommande för framliden af ett dylikt förfarande å Banco-Fullmägtiges sida; öfver hvilka besvär Bancö-Fullmägtige utlåtande afgifvit. Och hafva Revisorerne, vid pröfning af dessa besvär, funnit, det Banco-Fullmägtiges beslut af den a5 Januari i838 icke öfverenstämmer med Rikets Ständers i 5i §- af Banco-Reglementet gifne föreskrifter, om sättet för utfärdande af anslag til! lediga tjenster, såsom följd hvaraf Revisorerne, med ogillande af såväl berörde beslut och det på grund deraf utfärdade anslag, sohl af det under den i5
F.) var i tillfälle att företaga, hade Collegium inhämtat, att Riksens Ständer emedlertid, uti deras underdåniga skrifvelse af den 8 8 förutgående - Den 2 2 Juni.' 133* de April i 3:je afdelningen af Kongs-och Ladugärdanie ibland sådana nämnt och upptagit Allestad, ined föl-klarande ett somde till denna af delnirig hörande Lägenheter endast innehades i grund af Konungens särskilta tillåtelse, utarl att anetia ner i laglig ordning föregått, borde årrendet af dessa kungsgård dar utgå i Spannmål, räknad efter det äret-S Markegång dd penninge-rentan bestämdes eller ärrenderättigheten beöiljades, hvärföré Kärntnar-Collegium funnit sig böta hos Rörigt. Majit i underdånighet aniiaäia sådant, och dess nådiga förordnande derom afvagta; derpå Kongl. Majit, genom Jfådigt svar till Collegium den io December Samma år lgio, förklaratj att äfven Kongl. Majt i Milder funnit i det Allestad icke kunde för Kungsgård anses, satnt följakteligeti Skatteköp å denria egerldorri, enligt nii gällande, författningar ägde rum; likväl och då Allestad af Rikséns Ständer blifvit upptaget såsom Kungsgård, hade Kongl. Majit befallt ätt ftågari öm Skatteköp derå borde hvila intill nästa Riksdag, då anmälan derom lias Riksens Ständer borde göras; hvar emedlertid arrendet af Allestad skulle utgå på samma sätt sorn det sedan år 1762 blifvit utgjordt.
Det tycktes således efter den tidens åskådningssätt, som om blyerts till största delen utgjordes af flogiston. Efter sin vana vid undersökning af obekanta ämnen behandlade Scheele (1779) blyertsen, med allehanda syror, men de inverkade icke derpå. Endast arseniksyran angrep vid hög temperatur blyertsen, hvarunder arsenikmetall afsatte sig i retorten. Sedan Scheele vid retortmynningen fastbundit en oxblåsa och repeterat försöket, visade det sig att oxblåsan var fyld med ren luftsyra (kolsyra). Samma sak inträffade då han upphettade blyerts med salpeter. Blyertsen gaf således vid förbränning kolsyregas, och häraf slöt Scheele, "att blyerts är en sort mineraliskt svafvel eller kol, hvars beståndsdelar äro luftsyra förenad med en stor mängd flogiston" eller, efter vårt uttryckssätt, kol. Att det i syror olösliga ämne, som finnes i tackjärn, också är blyerts, visar Scheele äfvenledes genom att oxidera det med salpeter. Härmed var således det för järnets metallurgi så vigtiga faktum funnet, att järn innehåller grafit, och uppslaget vunnet för kommande undersökningar öfver skilnaden mellan smidesjärn, stål och tackjärn, hvilka så djupt ingripit i detta århundrades järnindustri. I mineralriket förekommer, ehuru tämligen sparsamt, ett mineral, som mycket liknar grafiten samt ofta blifvit dermed förvexladt. Till skilnad från grafit, eller plumbago, benämdes detta mineral molybdæna (af grek. molybdos, bly, för dess likhet med blymalm). Redan innan Scheele utfört sin nyss anförda undersökning öfver grafiten, hade han 1778 visat att detta mineral utgjordes af svafvel och ett ämne, som vid oxidering gaf en hvit, kristallinisk "jordart", med en syras egenskaper. Scheele förmodade visserligen att denna syra var en "metallisk jord" men emedan han icke kunde frambringa tillräckligt hög temperatur, lyckades han icke derur reducera någon metall. Denna uppgift löstes 1782 af Hjelm.
För att bevisa huru Den 25 M aj. 441 olika, samma Utsk:t kan anse samma sak vid olika riksdagar, får jag hänvisa till Bevilln:s-Utsk:ts vid förra riksdagen afgifna Utlåt, öfver icke blott K. M:ts i ämnet väckta fråga om ändring i stadgandet i denna del, utan äfven Hr Henschens väckta motion derom, att hela kartan å lysnings-sedlar skulle försvinna. Utsk:t säger nemi.: — • »Då nuvarande karte-afgift torde vara en af de få beskattningstitlar, som minst öfverlclagas, samt antagandet af K. Mits förslag skulle medföra en icke obetydlig minskning af stats-inkomsten, har Utsk:t icke kunnat biträda Hög! tberörda förslag, och ännu mindre Hr Henschens yrkande, i vidsträcktare mån än att nu utgående karte-afgift, 12 sk. b:ko, för dem, som icke betala bevilln. efter andra artiklen, blifvit nedsatt till 25 öre. —” Yi se således tydligt att presterskapets ledamöter i Utsk:t ej ännu vid det tillfället kommit under fund med det stora besväret, som denna uppbörd förorsakade. Förmodligen har vid denna riksdag hela förslaget tillkommit på det sättet, att någon ledamot af PresteSt:t inom Utsk:t yttrat den önskan, att presterskapet måtte blifva befriadt från detta, enligt hans åsigt, för deras embete främmande göromål, att vara uppbördsman för staten. Men jag frågar, om denna anledning kan vara tillräcklig för efterskänkande af en afgift till statsverket på flera tusende rdr? Jag yrkar fortfarande återremiss. Frih. Cederström, Rudolf: Om denna vördnadsvärda Stånds-församling tillåter mig att få citera åldriga ordspråk, så känner jag ett, som i afseende på denna fråga med fördel kan användas, nemi.: ”Smulor äro också bröd.” Företaga sig Rikets St:r, att, på lika lösliga skäl, som de ifrågav:de synas mig vara, efterskänka den ena summan efter den andra, förminskas statens inkomster på allt för vårligt sätt. Man har bland annat talat om det betungande i denna afgift Het förefaller mig besynnerligt, att höra något sådant
Majit hade derföre låtit utur den af Konung Gustaf Adolf år 1647 i Örebro gjorda förordning om presterskapets uppbörd, samt den resolution häröfver, som år 1644 vore gjord för Wiborgs stift, utdraga allt, som borde allmogen tjena till efterrättelse vid fullgörandet af deras skyldigheter mot sina själasörjare, ”och det till den ändan, att hvarken presterskapet här efter må hafva tillstånd mera och härutöfver af sina åhörare att kräfva, icke heller åhörarne stå fritt att tredskas emot det som deras själasörjare med rätta och efter denna Förordning tillkommer, dock alle husfattige och arme menniskor uti allt undantagande.” Enligt lia punkten skola presterne på landet bekomma af sina åhörare, vare sig bönder eller hvad näring de hafva, som hemman bruka och besitta, tertialen af den tionde, sorp efter årsvexten faller af allehanda säd, hvete, råg, korn, hafra, ärter och hönor, samt tionde af humla, hampa, lin, rofvor och kål, ”dock att sådant i persedlen gifves, utan förvandling i ren spanmål. Äfven qvicktionden af all afvel, som är föl, kalf, lam, killing, gris, gås samt smör en mark af hvar ko; och skall smörtionde vara levererad Olofsmessodag af så många på hemmanet, som kor hafva, efter som, der inga kor linnas, prés len ock ingen rätt häfver deraf smör fordra; lam och killing Larsmesso-dagen, lin, hampa, rofvor och kål fjorton dagar före Michelsmessan. Humla följer skaft-tionden, och skall all tionden vara införd All Helgona dag.
Då förfölle äfven de betänkligheter, som blifvit framkastade af Hr Lefren öfver sil frets egenskap att vara ineller utländskt. Det kunde utgöra detsamma och vara lika mycket. Hr Stråle: BancoUtsk. har fördelat sina föreskrifter i afseende på de åtgärder, som böra vidtagas för metalliska cassans förstärkande, uti 2.:ne punkter, nemi. den 5:te och (i:te, ehuru dessa punkter innefatta ett enda stadgande och måste oskiljaktigt från hvarandra afgöras; men skulle likväl Hr Gr. o. Landtm, af det redan fattade beslutet, att punktvis föredraga och afgöra detta utlåt., finna sig hindrad att tillsammans med 5:te punkten äfven föredraga den G:te, så går det an att göra på det sättet att, när man kommer till den 6:te punkten, säga, alt den förfaller. Frih. Rantzou har redan visat olägenheterna af att bifalla Utskrs förslag. Jag har förut yttrat min öfvertygelse i detta hänseende och att man svårligen med fördel för Banken kunde uppköpa silfver under iakttagande af de föreskrifter, Utsk. här föreslagit, och att man i allmänhet svårligen kunde lemna så bestämda föreskrifter, att ju icke Bancofullmägtige komme att göra silfverköpen med förlust för Banken. Jag har trott, att det gåfves ett annat sätt, nemi. genom vexlars uppköpande, att komma till samma mål, som här åsvftas, hvilket XJtsk. icke motsagt, utan tvärtom antydt, att det uti det framdeles ingifvande förslaget till reglemente för Bancofullmägtige ville ihågkomma. Jag tror således, att vi nu icke böra ingå i några så speciella föreskrifter som de, hvilka innefattas uti 5:te och 6:te punkterna, utan vill jag för min del föreslå att, med uteslutande af 6:te punkten hel och hållen, 5:te punkten måtte erhålla följande redaction: Bancofullmägtige äga att, medelst uppköp af silfver och v ex lar, förstärka Bankens metalliska cassa, när sådant utan förlust för Banken kan ske.” Derigenom hade man icke bundit händerna på Fullmägtige alt vidtaga nödiga åtgärder för reella cassans förstärkande.
Denna förordning innefattar i sig sjelf inga andra föreskrifter, lin de sora förut linnas i Svenska lagar och författningar rör:de bolag. Det erida föremålet för nya lagbestämmelser var det, att den enskilda banken, likasom bancodisconten, skulle äga rut tighet att afdraga räntan vid lånets lifgifvande och laga öfverränta samt erhålla samma handräckning af den executiva makten, som bancodisconten äger rättighet alt begagna. Dessa voro de enda föreskrifter, som gålvos, och i öfrigt innefattade förslaget endast elt åberopande af hvad allmänna lagen stadgar om bolag. När denna författning skrefs, så hade man ej någon tanke derpå, att möjligen enskilda banker skulle kunna utgifva egna creditsedlar; sådant ansåg man då vara genom gällande författningar förbjudet, och således kunde ingen föreskrift då med afseende derpå bestämmas. Min öfvertygelse var åtminstone, att naturen af dessa förhållanden var sådan. När realisationen vid 1829 och i83o årens riksdagar blifvit beslutad men ännu icke var verkställd, kursen steg öfver den fastställda reaiisationsgrunden och man började befara att realisationen ej skulle komma till verkställighet; så uppgjorde jag för mig sjelf ett project till en enskild bank, hvilken skulle äga rättighet att utgifva creditsedlar, men med villkor att hela dess grundfond skulle bestå af guld och silfver. Meningen var, att derigenom få en stor massa reelt mynt, sorn skulle komma i rörelse, innan realisationen verkställdes. Af detta förslag blef likväl ingenting; men jag nämner det nu, för att redogöra för min åsigt i detta ämne. Kort derefter inrättades Skånska privatbanken. När denna inrättades, så nämndes icke heller någonting om, att denna bank skulle kunna utgifva egna creditsedlar, utan man begagnade sig af lagens stadgande om förtrodt gods eller inlagsfä, för att utgifva depositionsbevis af innehåll, att i Skånska banken är deponeradt så och så mycket, hvilket innehafvare!) ägde att emot bevisets uppvisande utbekomma. Det skulle således vara på grund af deponerade penningar, sorn dessa bevis utgåfvos.
Palmstjerna föreslagit, tillfredsställer visserligen icke mig emedan jag önskat, att förslaget gått något längre; men för att vinna något, och för att åtminstone få K. M:s och R. St:s ofvan åberopade beslut i någon måtto verkställda, vill också jag accedera till samma förslag. Emot de föreslagna förändringar är erinradt, att räntegifvare och räntetagare borde deröfver höras. Den gamla och ända till trötthet upprepade frasen om vederböndes hörande är således nu ånyo framdragen. Det är samma medel, hvarmed man under denna riksdag oaflåtligen sökt att förekomma eller tillintetgöra hvarje fråga om förväntade reformers genomdrifvande. Det synes dock som man, åtminstone vid riksdagens snart nog förestående slut, kunde hitta på något nytt operationssätt för undanrödjandet af den nu ifrägavande utaf allmänna rösten påkallade samt redan af K. M. och representationen beslutade reform. Hvad beträffar räntegifvarne, så torde jag fä påminna, hurusom tillförene mångfalldiga räntor blifvit till statsverket indragne, utan att skattskyldiges hörande ifrågakommit. Jag behöfver blott erinra om adelsfanans och jägeristatens numera till invalidhus-fondens och skogsplanteringscassan anvisade indelningar, hvilka för närvande, i afseende på uppbörd och redovisning, behandlas lika med kronans indelta hemmansräntor. Rörande dessa och andra frågor, an g: de förändringar i dispositionsoch uppbördssättet har man förut icke ens ifrågasatt, att räntegifvarne skulle höras. Deras rätt har ej heller någonsin ansetts förnärmad derigenom, att de, lill följd af Konungs och Ständers beslut, måste till statsverket eller dess uppbördsman antingen leverera sina räntor eller erlägga lösen för dem, i st. f. att hos den enskilde indelningshafvaren dem lösa eller aflemna, helst härigenom räntegifvarnes forsselkostnader upphöra, äfvensom ali uppsägning å räntetagarnes sida. Vidkommande åter de indelta räntetagarne, så hafva så väl komitcrade, som Frih.
Till stut bör jag ej obemärkt lemna, att denna sednare meningen synes wara den mäst radande Redan. innan allmänna Lagen af ar 1734 utkom, war Öfwer-Domstolarne upplåten den sa kallade rättigheten att i witza Brottmål Leuterera. Ester nya Lagens antagande blefwo grunderna för Leuterations-rättigheten igenom Kongl. Brefwet af den 12 April l?5Z närmare bestämda. Wid Riksdagen ar 1756 funno Riksens Stander närmare förklaringar i defia ämnen nödiga, och sadane utgingo i följe deraf, genom Kongl. Brefwet af den ii Nov. 1756. Icke dest mindre gaf de påföljande arens erfarenhet anledning till den ytterligare tolkning af Leuterations-grunderna, som utgjorde föremal för Kongl. Brefwet af den 25 Febr. 1762. Igenom Kongl. Brefwet den r Nov. 1778 förordnades, att Öfwer-Ratternes alla Dödsdomar borde Kongl. Majit i underdånighet underställas innan de fingo utfärdas, hwarigenom således uppkom en tilläggning l de sa kallade Leuterations-stadgarne. Bihang. And - rr Den 2Z April. Ändteligen utkom Kongl. Brefwet den 22 Marö I82Z, som, under åberopande af ett elika behandlingssätt med dylika mål, närmare förcstvifwer huru dädanefter borde forfaras med Leuteration i allmänhet och de flera ärender, hwilka ansägoS dermed äga sammanhang. Genom Kongl. Förklaringen den 2; Mars 18°? är förordna!: att Hofrätts, Ulflag hwarigenom någon är dömd till döden, wäl boede uttaidas, men likwal ej ga i werkställighet, utan underställas Kongl. Maj:t. Således upphäfdes derigenom hwad i den delen förur war stadgat, ej m ndre i vlwannänmde Författning af ar r8vz, utan äswen i Kongl.