Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag förutser-, att mångeni första ögonblicket skall finna obilligt, att elen som yrkar Gäldemärs insättande i by sättnings* bäck te skäll hafva företräde framför den» sorn medelst arbete vill lemna Gäldenär tillfälle, att sin skuld aftjena; men detta stadgande är nödvändigt till att förekomma det bedrägliga förfarande, att för en fingerad skuld erhålla en Arbetsdom, sorn möjligen knnde utsträckas till bela lifstiden och såmedelst undan Borgenärerne draga Gäldenärs persön Och Pehr Bengtsson reserverade sig jemväl emot det beslutade Utlåtandet samt ansåg Arbetsskyl* dighet för Gäldenär luke böra ega rum* Utsuperå, lÉx Protocollöj Joh. Jac. Klemm, .iiåi jirjirjfA i,ngUtslottets Betänkande* §g io68 Lagutskottets Baånkanden. N:o 171 i Ankom den 14 Sept. i823i Betänkande i anledning af flere gjorde Motioner angående, dels af skaffande, dels inskränkning af Borgenärers Bysättningsrått för skuld, den Gäldenär en ej mäktar godtgöra. Höglofl. Ridderskapet ooh Adeln har till Lagutskottet remitterat: 1:0 Herr L. Hammarskölds
Hr Stuarts Fredr., ang. undersökning och controller å fribrefsrättighetens utöfvande; Densammes, om upphörande af centonalen å löner; Gr. Gyldenstolpes, Anton Gabriel, om minskning i bevillningen å löner. Ånyo föredrogs Gr. Gyldenstolpes, Anton Gabriel, den 7 dennes e. m. på bordet lagda motion, om frihet för alla slags kartor å fullmakter, constitutorialer, transportoch bytes-resolutioner, afsked, m. m. Hr Bråkenhjelm Pehr Reinh.: I anledn. af den nu remitterade motionen, skall jag taga mig friheten att anmoda Bevilln.Utsk. göra' sig underrättadt 0111 följderna af den öfverdrifna beskattningen på fullmaktslösen i England. Förhållandet har der varit detsamma sorn hos oss; men der har det nu slutat så, att en under-lieutenants fullmakt kostar emellan 4oo och 1200 LTt sterling. Jag anhåller, att detta mitt yttrande matte få åtfölja remissen. Remitterades till Bevilln.Utskottet. Likaledes remitterades till Bevilln.Utsk. nedannämnda den 7 dennes e. 111. på bordet lagda motioner, nemi.: Gr. Gyldenstolpes, Anton Gabriel, om uppbärande af en afgift å brännvin, som till Stockholm införes, för att af staden användas; Hr Munck af Rosenschölds, Nils Rudolph , ang:de förbud emot handeln med victualier och andra landtmannaproducter emellan Sverige och Finland. Föredrogs ånyo Hr Munck af Rosenschölds, Nils Rudolph, den 7 dennes e. m. på bordet lagda motion, om förändrade grunder för bevillningen. Hr Munck af Rosenschöld, Nils Rudolph: Jag anhåller att få framdeles till Utsk. öfverlemna hvad jag nu, till följe af den förändring föredragningslistan undergått, tej är i tillfälle att meddela. Hr von Hartmansdorff, Au g.:
JSPnMr* Landskrona inre hamn, med kaj-mur och pålmimma verk, 33,333:^6 “^* Hamnen vid Engelholm, ytterligare understöd, 21,0001*-^— J Tjufholms-sundets kanal vidLuleå stad, ytterfJi . ligare understöd, • 10,000: a'lii dCöf „ o 5t8hv,h Ilil 8 • >öa rrab -föl Till följd af Kongl, brefvet den 6 Slars 1856, har behållningen, 714 R:df 46 sk. 6 r:st. B:ko, af det anslag, som Rikets Ständer vid 1840 och 1841 årens riks(Iagj-anvisat för undersökning om den tillänmade så kallade Svea kanal, blifvit till Rikets1 'StäiMärte' Riksgälds-kontor levererad. i , ,ll,ir> nbrio albin;/ .loa figilltmgo — 124 — § 4. Behållningen å anslaget för uppmuddring af Orsundså, som vid 1856 års ingång utgjorde lil R:dr 45 sk. 2 r:st. B:ko, har, i enlighet med Kongl, brefvet den 27 Juni samma år, blifvit till Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Upsala län öfverlemnad, för att tillställas Lagunda liäradsboer såsom bidrag till reparation af lastkajen vid Örsundsån, med vilkor, att samma intressenter bekostade hvad derutöfver för ändamålet erfordrades. § 5- Eli äldre behållning å f. d. Kommitterades för norra vägomläggningarne fond har, för att framdeles undvika dess särskilda balansering, blifvit öfverförd till f. d. vattenkommunikations-fonden; och hemställa Revisorerne, att den å anslaget för muddring i Albrechtssunds kanal befintlige behållning, 8 R:dr 33 sk. 5 rist. B:ko, måtte af samma skäl öfverflyttas till sistnämnde fond. Statens Jernvägs-byggnader.
Uti ett hos Vällofl. Borgare Ståndet ingifvet, till Lag-Utskottet remitteradt Memorial, har Herr fVijkman anfört, att, enär offentlig afbön, hvilken vore att anse såsom en serskild upprättelse för den förolämpade, ieke kunde aftvingas den felande genom andra medel, än vilen, och, der de icke verkade, genom frihetens förlust, som vid fortfarande tredska möjligen icke under hela hans lifstid upphörde, så syntes det vara värdt eftersinnande, om berörde straff-accessorium egde sådan vigt för den förolämpades upprättelse, att för verk - Lag-Utskottets Bet. N.o 182. 9 verkliggörande deraf, en svår och för rättskänslan motbjudande påföljd borde efter sanna Lagstiftningsgrunder ega rum. Då Motionairen emedlertid funnit de skäl, Lag-Comitéen anfört mot bibehållande af detta slags upprättelse, välgrundade och öfvertygande, är med åberopande häraf hemstäldt, om icke de i Missgernings-, Utsökningsoch Rättegångs-B al karne, der offentlig afbön vore utsatt, kunde sålunda rättas, att berörde påföljd uteslötes, och bötes-straffet å ärekränkningar i ett proportioneragt förhållande höjdes, hvarjemte den af bemälde Comité fö resi agne i3 § i 18 Cap. Straff-Balken borde till Lag antagas. Denna § lyder sålunda: ”Den, som till falsk angifvelse eller annan ärekränkning saker är, må ock, efter omständiglieterne, dömas att erlägga kostnad till tryckning i allmän eller ortens tidning af den dom, hvarigenom den andre upprättelse vunnit, der denne det äskar. Domstolen ege ock förordna att med skrift, som smädlig är, så förfaras må, att smädelsen ej vidare sprides.”
Detta enl. vanlig coutume; men då sådant ej ägt ruin, tror jag att det är alldeles samma förhållande, om en ledamot af Utsk. i Ståndet anmärker oriktigheten. Emot Utsk:S heslut i afseende å meromlönnälda påbuds utfärdande äro vi dessutom ej mindre än 5 reservanter, hvaribland en, sorn sjelf projecterat det förslag, hvilket nu ingått till R. St. Gr. af Ugglas, Ludv,: Jag får till en början yttra min förundran öfver Frih. Rehbinder* sisla framställning, att Exped.Utsk. skulle varit mera rädd den bär gången, än vanligt, att ingå med mem:t till R. St. för alt anmärka en oriktighet uti ett beslut. Det torde ej vara Frih, Rehbinder obekant, huru skrif veben erhållit dess nuvar, form. När, efter långvariga discussioner öfver detta ämne, styliseringen slutligen Elef genom dubbla voteringar antagen, kunde naturligtvis icke jag såsom ordförande till Utskts antagande hemställa, huruvida något annat skulle i skrifvelsen insättas än det, som i voter;s-propos:na blifvit intaget. Äfven jag gillar Frih. Rehbinde.rs förslag i sista punkten, emedan en uraktlåtenhet derigenom kunde rättas. Enligt Utsk:s förslag ser det ut, som R, St. ej skulle haft sig bekant att en sådan förordning förut varit utfärdad, men det har väckt en slags förvåning å min sida, att Frih. Rehbinder på detta sätt gjort siri framställning. Det är visserligen Frihm bekant, att en och en half sida af de motiver, som finnas i det af R. St. bifallna betänk, i Utslits förslag är förbigången, Hvad som nu återstår kallar Frih. Rehbinder till en stor del för fraseologi, Man kan visserligen tvista om hvad med fraseologi menas, men i min tanke bör dermed förstås ord, som ingenting uttrycka; att deremot med namnet fraseologi utmärka ord, som innebära en verklig mening, är Den 20 Februari f. m. 479 åtminstone ej i min tanke rikligt. Bland de uteslutningar, som Frih.
Nej, den formlösa nordiska gudasagan kan endast undantagsvis finna en så ihärdig konstnär som Fogelberg, hvilken är i stånd att gifva uttryck åt något som egentligen icke låter uttrycka sig. Och huru gick Fogelberg sjelf dervid till väga? Jo, han studerade antiken och åter igen antiken och ännu en gång antiken för att kunna finna antaglig form för det som skulle vara af antiken helt och hållet oberoende. Och när han hade lyckats, åtminstone jemförelsevis och så mycket som någonsin tänkbartär, så var det också slut med hela den “ ädla, nordiska riktningen " i vår bildhuggarkonst. Ingen annan lyckades, och det af ganska förklarliga orsaker. Qvarnströms vackra konst fick icke sin höjdpunkt i behandlingen af de nordiska gudasagorna, ehuru han också försökte sig dermed någon gång. Hans “ Loke och Höder “ är ett temligen intetsägande arbete. Någon uppmuntran på den vägen hade han icke heller. Allmänheten är likgiltig för ämnet. Hela det der gamla, dystra, dimmiga sagovä-sendet är för oss främmande. Om man också, i likhet med dem som göra nationalkänslan beroende af kärlek till de gamla sagorna, skulle finna förhållandet beklagligt, så är det likväl ett sakförhållande som omöjligt kan förnekas, så vida man icke är så skumögd, att man ingenting ser eller så intagen af egna förutfattade åsigter, att man icke vill se. Den som både vill och kan se finner nog svar på frågan, hvarför Fogelberg egentligen ingenting uträttat för bild-huggarkonsten här hemma. Han var med all sin nordiskhet främmande för vårt nutidsfolk, hvilket på sin höjd minnes honom som en ovanlig framställare af ovanliga ämnen, men kanske mest som den hvilken gjort Karl Johans ryt-tarstod och Birger Jarl på pelaren, för att tala om endast stockholmsstoder, och dess utom Gustaf Adolf i Göteborg. Om Fogelberg med sitt kraftiga mästerskap icke kunde intressera oss för bildhuggarkonsten, emedan hans ämnen icke tilltalade oss, så förmådde Qvarnströms fina och älskvärda konstnärsnatur icke väcka synnerligt deltagande, emedan han för det andliga, det som så kallas, offrade kroppsligheten, hvilken i plastiken dock är oumbärlig, lika oumbärlig som för hela lifvet.
1v D8d är tankal~en, huars blick i natten Sökte idealens ljusa värld, - Lifuets källspdng: euighetens batten, Mdlet för de12 ldnga ökenfaildJ Sonz, i led med mänsklighetens adel Utan fluktan stlled och u t a n tadel. ' Det uar gloPian onnkrng hans snille, Det uar hemligheten ' af hans makt. l$j h a n drömde blott, h a n ädelt ville, Det har glansen kring hans panna lagt. All natu12en grdter Balders öde; Gr&amp;, dusuenskafolk, dinstoledöde! sigrid xei janhufvud,. Mina Forsell. - Den 12 sistlidne juli niedde1ad.e tidniiigarna i ett telegrani från Marstrand, att fröken Mina Forsell ej iner tillhörde de lefvandes antal - lioii hade onikonmit under segling. Underriittelsen on1 att Mina Forsell var död kom så ovantad och så tovart, att inan hade svhrt att fatta dess sanning. Man hoppades på en iilöjlig iiamnförviixling. Några af hennes vanner begif VO sig ' upp p i Fredrika-Bremer-Förbundets byra för att fb visshet - och visshet fick man dar mycket snart, utan att behöfva göra några frågor. Tystnad och förstainniiig var liar rådande, man såg endast allvarliga, bekymrade ansikten bland de arbetande; den plikttrogna, arbetsdugliga, af alla afliållna 1 \ Iiiia Forsell var borta. Då BIina % ' orsel1 i lllarstrand einottagit underrattelsen o111 frii Adlersparres död, skref hon till en vaii i Stockholm bland aniiat följande: %Du vet, att jag ej ar for offentliga ärebetygelser, men vid detta tillfälle lcaniier jag S&amp; afgjordt, att den tacksaiiilietssliiild, livari vi alla stå till henne, bör gifva sig luft på något offentligt satt,. Hvad Mina Forsell Iiär sade, var uttryck för något af livad Iion innerst kande.
lvftigt att här uppräkna alla de särskilda slag af tvister, hvilka enligt iranska lagen höra till handelsdomstolarne. Vi anmärka blott, att såväl konkursmål som sjörättsmål höra dit, men att deremot icke mål emot jordbrukare m. fl. på grund af försäljning af lefnadsförnödenheter utaf den egna jordens afkastning och ej heller mål mot köpmän rörande betalning af föremål, inköpta för egen förbrukning, anses såsom handelssaker. I öfrigt hänvisa vi såväl i afse-ende på denna som andra detaljer till W. Uppströms oivan citerade arbete. Handelsdomstolarne i Frankrike gåfvo redan tidigt anledningar till klagomål, bland hvilka de, som kommo från det ordinarie domareståndet, torde kunna lemnas utan synnerligt afseende, enär dessa klagomål kunna anses hafva haft sin hufvudsakliga grund i de allmänna domrarnes missnöje dermed, att handelssakerna blifvit dragna undan dem och de derigenom beröfvade tillfälle till förtjenst Rättmätigare anses allmänhetens klagomål deröfver, att handels-eller consulairdomstolarne icke respekterade gällande allmän lag, att deras lagskipning blef ytterst osäker och vexlande allt efter olika orters olika commerciela vanor, att domstols-ledamöterna läto sig ledas af sin sekreterare, som, ensam hemmastadd i det formela, beherskade domstolen och åstadkom, att den föreskrifna enkelheten i proceduren icke förverkligades, att domstolarne på ett upprörande sätt öfverskredo sin befogenhet, samt att rättegången långt ifrån att, såsom lagens menipg varit, blifva kostnadsfri, blef ytterst dyrbar till följd af nödvändigheten att af de rättssökande uttaga de ständigt växande kostnaderna för domstolarnes kanslier. Under de senaste årtiondena har missnöjet i Frankrike med handelsdomstolarne yttrat sig bland annat uti uppre' pade förslag till förändring i dessa domstolars organisation. Dessa förslag hafva hufvudsakligen gått ut på att i handelsdomstolarne införa rattskunskap. Men mäktiga röster hafva älven höjts för de speciela handelsdomstolarnes fullständiga afskaffande. Härvid har man åberopat, att de omständigheter, hvilka gåfvo anledning till handelsdomstolarnes inrättande, numera icke vore förhanden.
Antingen ifrågavarande belopp af ConvoyCommissariatet återbetalas, eller Statens fordran derföre afskrifves, förefaller mig således likgiltigt, och jag tillstyrker alltså bifall till Betänkandet. Den 7 Maji f. m. i35 Herr Tham: Jag har i hufvudsaken ingen ting att tillägga, sedan Friherre Anckarswärd förklarat, alt återremissen egentligen åsyftades i och för ordet förbindelse s hvars betydelse och verkan den siste värde Talaren tillräckligen upplyst; men Herr Rosenblad har sagt, att man icke borde bortsälja actier. Jag hemställer, om actierna i Södertelje Canal någonsin kunna komma till något serdeles högt värde, så länge Södersluss är i det usla skick den nu befinnes. — Jag tror det icke. — Beträffande Trollhätte Canal-actier, har jag icke hört, att de varit eller äro i något vanvärde, och de öfrige Herr Rosenblads anmärkningar anser jag icke höra hit, eller vara föranledde af detta Betänkande. Jag anser, att hvar Riksdagsman, som önskar ett godt och snart slut på Riksdagen, icke borde ifra för återremiss i obetydliga frågor, och anhåller för min del om proposition till bifall å Betänkandet. Friherre Anckarsvärd: Jag har blott högst obetydligt att tillägga vid Friherre Palmstjernas upplysning. Jag har ingen ting emot den omförmälta ersättningen till ConvoyCommissariatet, emedan jag hoppas, att den i sin mohn kommer Statsverket till godo, och bidrager att lindra de skattdragandes bördor. Mig synes det vara föga lämpligt, att RiksgäldsContoret är innehafvare af actier, och att den mindre hetyd - i36 Den 7 Maji f. m. liga förlust, som kan uppstå genom mistning af den påräknade vinsten, icke bör hafva något inflytande, och öfverensstämmer alltså i denna del i Utskottets förslag, förnyande i öfrigt min anhållan om Hans Excellence Herr Grefvens och LandtMarskalkens proposition på återremiss. Herr von Hartmansdorff, August: I afseende på de omnämde actierne, instämmer jag med Herr Rosenblad.
Men nu ryste Sorgbarn vid dessa ord. De voro icke hans faders, de voro en bedräglig andes, som talade med hans faders tunga. – Sorgbarn! Du vet ej hur jag älskar dig, sade riddaren under den nattliga vandringen. – Nej, släpp min hand! Du må icke röra mig. Jag vill icke vara din son. – Natten är mörk, moln betäcka himmelen ... och du, o Sorgbarn, talar ord, som isar mitt blod. Ser du molnen på himmelen, min egen Sorgbarn? – Ja, det börjar regna. Skynda dig! Jag skall föra dig till min arma, olyckliga moder. Regnet började falla i strida strömmar. Det rasslade i skogen; ingen stjerna lyste den ensliga stigen. Nattfåglarne skreko i klyftorna. Och vid den lille gossens sida gick en blek vålnad med halfslutna ögon ... De kommo till klippbrottet. Sorgbarn stannade, och en ny rysning ilade genom hans lemmar. Han tänkte på Assims svärd, på domen, som väntade. Ja, han stannade och önskade sig döden, – Sorgbarn, sade riddaren. – Gif mig din hand. Du för ju mig till Singoalla. Elake Sorgbarn, jag skall klaga för din moder, att du talat grymma ord till din fader. Så hotade riddaren med smekande röst. Men Sorgbarn grät. – Hvarför gråter du? Hvarför vredgas du på mig? fortfor riddaren. – Kom, Sorgbarn! Gif dig tillfreds! Jag skall icke klaga på dig hos Singoalla. Och riddaren ville gå in bland klipporna. Men Sorgbarns vilja höll honom tillbaka. Gossen utbrast häftigt: – Nej, stanna! Fruktar du icke, herr Erland? – Vinden blåser i mörka skogen, men hvem fruktar vind och mörker? svarade riddaren. – Du är barnslig, gosse. – Hör du icke, hvad vinden säger dig? Det är en sorglig saga, och du borde frukta. – Hvad säger vinden? Berätta hans saga! Jag lyssnar gerna, om du blott aftorkar dina tårar och blir glad. Medan riddaren talade så, lutade han sig mot en häll, smålog och höjde sin panna mot den mörka himmelen.
~nBngfrestande, hogfiirdsgalne ' Anton Wiertz, soin ronte den ntsokta &amp; ran att under sin lifstid f5i ett museum, som bar hans namn och forvarar endast hans arbeten, nppbygdt Bt sig af belgislia staten. Forf. gor en rond geno~n detta museum och stannar dB och dB Iramfor nigra typiska prof p6 den underlige konstniirens vidtoinfattande procluktion m.ed dess blandning af otaind fantasi och vaskabinettets nivli tmgerande realism. - Det g&amp;r nog sB, soin forf. hoppas, att man efter lksningen af denna vczckert utstyrda bok nzed dess oftast viil utfordn Ijustrycksbilder k8nuer sig som van eller Btminstone bekant till de lionstnarsgestalter, sow han pB ett s l sympatiskt siitt och i ett starkt personligt, stundom lyriskt hogstiimdt spr&amp;k presenterar. J. Hvad furan f6rtgljde. BerBttelser af IWm.gareta. Forf. till Afed eller mot sin aaturn har i &amp; r utgifvit en samling beriittelser, tio till antdet. Hon har i dessa otvifvelaktigt g i t t ott steg framat, i det hon lyckats lco~nma ifrch Btminstone en clel romantislra ofverdrifter och uppstyltade sitnationer, soin hon s&amp; i * ilrligt bjod p&amp; i sitt foregdende arbete. Och hvad mer ar, hon hnr visat hvilka slags karaktiirer hon har bide oga och hjiirta for, s&amp; att hon uppfattar den1 bide klart och vackert: det ar de enkla, osammansatta karaktarerna, dessa, som under ett stilla, forsakande lif sparat. ihop skntter af djupa, varma ktinslor - och n8r de sH vilja skiinka, bort den hopsparade skatten, ja, d&amp; hihider det att de lidn skeppsbrott.
I herr Hillbergs vackert anlagda bild af Henrik IV, den af ständiga motgångar och bekymmer tärde usurpatorn, saknade man det detaljarbete som skulle gifvit densamma dess konstnärliga afrundning. Ett par af styckets komiska figurer, herr Gründers Bardolph och herr Svedbergs Simpel, voro raskt och säkert skisserade. Var det ett sällspordt nöje redan att se herr Bruns Falstaff, gaf dock först hans andra program full föreställning om viddenoch arten af hans begåfhing, och det af hans Falstaif föranledda antagandet att framställningen af det naiva och hjertegoda utgjorde hans rätta sfer erhöll en öfVer förväntan lysande bekräftelse genom hans Briqu&amp;ville i Meilhac och Halévys enaktskomedi » Höstsol » och hans Stolpe i » Hos kaptenen », en norsk vådevill-bagatell. Särskildt det sätt, hvarpå han i det förra stycket lät oss följa vexlingarne i åldringens själ, visade oss huru hans frusna sinne upptinas af den unga flickans ömma uppmärksamhet, huru smärtsamt underrättelsen om hennes afresa berör honom, huru han hastigt fattar sitt manhaftiga beslut att fria, huru krossad och förödmjukad han känner sig, då han får veta att hon redan tillhör — hans nevö, och slutligen huro han, sedan allt stälts till rätta, med det älskvärdaste galanteri försäkrar henne, att man i hennes ansigte har att söka anledningen till * att han en g&amp;ng i lifvet burit sig åt som en tok, allt detta gjordes på ett sätt, som länge skall stå lefvande för deras minne, hvilka haft lyckan se det. Att på teatern narra åskådaren att skratta, är en uppgift, som i regeln hvarje rutinerad skådespelare plägar kanna lösa. Att komma honom att ffclla tårar är, äfvcn om texten ger underlag för ett dylikt bemödande, de goda skådespelarne förbehållet. Att locka honom att le med tåren i ögonvrån, detta är de fä utvaldes prerogativ, till hvilka Johannes Brun hör.
Bergsrörelsen hörande handteringar äro deremot Stångjernsoch Manufactur-smiden samt Stålgjutning hufvudsakligen de, som inom delta Län med alfvar bedrifvas; hvilket enligt Statistiska Tabellen sker vid Åtta Stångjernsverk med Tio Hamrar, Tio Ämnesverk med Tolf Hamrar, af hvilka Trenne äfven få utsmida Stångjern och 22 Manufacturverk, Stålugnar inberäknade; och, efter de underrättelser som derom möjeligen stått att erhålla, kan tillverkningsbeloppet vid samtelige dessa Verk, på grunder som bifogade calcul närmare utvisa, approximativt antagas i värde till 278,350 R:dr årligen, i medeltal, under ifrågavarande qvinqvennium. Jernbrukshandteringen, dervid omkring 4oo arbetare vanligen sysslosättas, a3 har sålunda bibehållit sitt rum ibland vigtigare Näringar och blifvit drifvit med framgång samt troligen med god utkomst för idkarne, i synnerhet på Dahls-Land» der kohltillgången är tillräcklig och lätt framförd» samt närbelägenheten af sjön Wenern för de flästa Bruken betydligt underlijelper så väl tillförseln af Tackjern från Wermelands Bergslager* som den förädlade varans afsättning på Götheborg: Det ena och andra är äfven fallet med Kollerö Bruk, beläget invid Götha Elf, ej långt härifrån Staden. I den Sydligare Westgötha delen af Länet måste deremot alla transporter ske landvågen;, och Bruksrörelsen är således derstädes vida mindre lönande i allmänhet» Af förbättringar 1 Jernhandteringen må nämnas de sorn ägt rum vid Beckeforss, Bruk å Dahls-Land, hvarest Bruks-Patron C. F.
Då sade han: Jag säger dig, unger man, statt upp. Och den döde satte sig upp, och begynte tala; och han fick honom hans moder. Och en räddhåge kom öfver alla, och de prisade Gud, sägande: En stor Prophet är uppkommen ibland oss, och Gud hafver sökt sitt folk. Och detta ryktet om honom gick ut öfver allt Judiska landet, och all de land deromkring. Och Johannis lärjungar underviste honom om allt detta. Och han kallade till sig två af sina lärjungar, och sände dem till Jesum, sägandes: Äst du den som komma skall, eller skole vi vänta någon annan? Då männerna kommo till honom, sade de: Johannes Döparen sände oss till dig sägandes: Äst du den som komma skall, eller skole vi vänta en annan? På samma tiden gjorde han många helbregda af sjukdomar och plågor, och onda andar; och gaf mångom blindom syn. Då svarade Jesus, och sade till dem: Går, och säger Johanni igen, hvad I sett och hört hafven: De blinde se, de halte gå, de spitelske varda rene, de döfve höra, de döde stå upp igen, dem fattigom varder Evangelium predikadt; Och salig är den som icke förargas på mig. Och då Johannis sändebåd voro sin väg gångne, begynte Jesus tala till folket om Johanne: Hvad gingen I ut i öknen till att se? Villen I se en rö, som drifs af vädret? Eller hvad gingen I ut till att se? Villen I se en mennisko, klädd i len kläder? Si, de som hafva härlig kläder uppå, och lefva i kräslighet, äro i Konungsgårdarna. Eller hvad gingen I ut till att se? Villen I se en Prophet? Ja, säger jag eder, och mer än en Prophet. Han är den, derom skrifvet är: Si, jag sänder min Ängel för ditt ansigte, hvilken din väg bereda skall för dig.