Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna summa är hvad byggnaderne kosta med reparationer, underhåll och ombyggnader; men de äro icke på långt när värde denna summa. Ett bevis derpå är att Tanto Bränneri, som i räkenskaperne står vida högre än Ladugårdslandsbyggnaderne, nu utan all fråga skulle säljas för 16,000 R:dr. Ladugårdslands Bränneri-byggnader hafva icke varit 202 Den ai December e. rn. reparerade sedan 1821, och hvar och en kän veta, hurudana luis blifva, som i g år stå utan underhåll. Jag har således icke sagt, att byggnaderne äro värda 53,000 R:dr, utan endast att de i räkenskapen finnas till detta värde bokförde. Herr Rosenqvist: Jag har icke påstått, att Friherre af Nordin sagt, att byggnaderne voro värde den i räkenskaperme upptagne summa. Jag har ej eller upptagit värdet högre, än till halfva summan, och har således ej debiterat mera, än som är med förhållandet enligt, ty borttager man hälften från första värdet, måtte det vara nog. Något nytt anslag kan jag ej bevilja; genom byggnadernes öfverlåtande får Inrättningen mera än 5ooo R:dr; och jag fortfar att äska votering, om min mening ej bifalles. Herr Cederschjöld: I anledning af den siste värde talarens anhållan om votering vill jag blott erinra, att om dessa 5ooo R:dr äro oundgängligt nödvändiga, såskulle,derest hans mening vann, Veterinairlnrättningen hindras att framgå till sitt ändamål; om de åter ej behöfvas, kommer icke en skilling deraf att utgå. Jag hemställer, om det är skäl att afslå ett så litet anslag, hvarigenom Regeringen möjligen skulle kunna utföra ett så stort ändamål? Jag frågar, om det är att bevaka landets och menige mans rätt och bästa? Den 2i December e. m. 20J Grefve Brahe:
Bergsluttningen hade här en lutning af nära 45 grader och bestod af en alldeles lös, genom ingen växtmatta bunden vulkanisk sand. Att uppstiga till bergstoppen på denna väg hade derför knappast varit möjligt, men nedför gick det raskt undan, ofta i svindlande fart, samt utan andra olägenheter än att man då och då föll omkull och rullade hufvudstupa utför branterna, och att våra skodon fullständigt söndertrasades mot det skarpkantade lavagruset. Ofvanom bergstoppen var himmelen molnfri, men mellan densamma och jordytan utbredde sig ett tjockt molnlager, som sedt uppifrån liknade ett af intet land begränsadt, stormupprördt haf, fullt af skummande bränningar. Den vidsträckta utsigt öfver kringliggande bergåsar och slättbygder, som man eljest skulle haft från Asamajamas topp, var sålunda bortskymd. Endast då och då uppstod i molnen en remna snarlik en solfläck, genom hvilken man fick se en skymt af det underliggande landskapet. Då vi kommit till bergets fot, följde vi länge en grönklädd ås, hvilken bildats af en väldig lavaström, som frambrutit från en numera igenfyld sidoöppning i berget. Sannolikt hade detta skett under det förfärliga utbrottet år 1783, då ej allenast väldiga lavaströmmar förstörde skogar och byar vid bergets fot, utan äfven hela den närliggande, förut bördiga trakten mellan Oiwake och Usui-toge blef genom askregn förvandlad till en vidsträckt ödemark. Öfver denna, som ännu bildar en stor, föga odlad och föga bördig slätt, belägen 980 meter öfver hafvet, gingo vi utan vägvisare till byn Oiwake, der vi togo vårt nattqvarter i ett rymligt, vid Nakasendo-vägen beläget värdshus, ett af de renligaste och bäst hållna bland de många väl hållna värdshus jag sett under vår färd i det inre af landet. Härifrån sände jag genast ett gående ilbud till Takasaki för att beställa en vagn till Tokio. En f. d. samurai åtog sig att mot en betalning af 3 yen (ungefär 10 kronor) framföra budet.
Hon var nämligen ovanligt liten och såg högst besynnerlig ut med sitt oproportionerligt stora hufvud, hvartill kom att hon var hvad man kallar » låghalt » och, liksom församlingen i Laodicea, haltade åt båda sidor. Såsom numera till medelålder kommen, bar hon alltid s. k. negligé, en mössa af hvit tyll med brokiga bandvippor, som gjorde hufvudet ändå större. Också sades " det, att Tinnie, som alltid hade sina små funderingar om allt hvad hon såg, vid sin första bekantskap med » lilla Charlotta » och slagen af beundran för den lysande hufvudbonaden, frågat henne: » Är du en flicka eller en liten fru? » hvilket för resten både roade och smickrade den hederliga gamla själen. Bäst var hon dock, när hon en vinterdag var ute och gick i dåtidens promenadkostym. På hufvudet bar hon då en hatt af svart felb med halfalnshög kulle oeh en skärm, stor som suffletten på en nutidens barnvagn, inuti fodrad med ljusblått, vattradt siden. En storrutig kamlottskappa veckad vid » besparingslinning », så att den ända från axlarna stod ut som en klocka kring den lilla figuren, passade förträffligt till hatten. Kappan hade » ärmhål », hvarur lilla Charlottas alldeles icke små händer, instuckna i ofantliga klippingshandskar eller grå, hemstickade » fingervantar », träddes ut för att bära en väldig, blå paraply, som, ungefär på midten omknuten med ett svart bomullsband och på ömse sidor om bandet betydligt utstående, tjänade henne i halkan såsom stöd och staf, i regnväder till skydd för hela hennes lilla person. På venstra armen bar hon oftast en ofantlig » ridikyl » af ljusgrått kläde, ganska vackert broderad i schattersöm med alla både möjliga och omöjliga blommor. Det var för öfrigt anmärkningsvärdt, att alla hennes tillhörigheter utom det lilla dockhuset, som hon bebodde, voro tilltagna i stor skala.
»Åh, jag tror inte, att han finner det så särdeles afundsvärdt», sade Nina och sjönk ned på kuddarna. »Jaså!» sade fru Lindeman. »Då förstår jag det: du lider af olycklig kärlek. — Nå, det sade jag dig på förhand. Du skulle aldrig finna hvad du sökte. En man! Liksom en man skulle kunna älska! Det är hvad de af allting ha minst anlag för.» Under de följande dagarna behandlade fru Lindeman Nina med en försigtighet och ömhet, som om hon skulle ha varit ett slags patient, och med en deltagande och beklagande min gjorde hon en mängd frågor, som Nina icke hade lust att svara på. Det var tydligt, att fru Lindeman trodde, att Tofte på ett eller annat sätt misshandlade Nina, och hon använde alla medel för att locka fram hemligheten ur sin väninna. Till sist skrattade Nina henne upp i ansigtet och sade: »Du tror bestämdt, att han slår mig, men jag försäkrar dig, att det enda som är på tok är, att jag är alltför förälskad i honom.» Fru Lindeman skakade misstroget på lockarna. Hon visste nog, hur männen, i synnerhet de äkta männen, voro! Gud vare lofvad för ens heliga enkestånd! Då Nina kom tillbaka till sitt hem, väntade henne en stor öfverraskning. Tofte var lycklig öfver att få henne tillbaka. Hon hade stannat borta något längre än hvad som var bestämdt, och det sista brefvet, som hon hade skrifvit hem, hade gått förloradt. Då Tofte mottagit telegrammet om när hon skulle komma, gick han ned till stationen en half timme innan tåget kom. Han mötte henne, blek af spänning, och förde henne hem i triumf. Hela huset var upplyst, bordet dukadt som till fest; hennes lilla rum fyldt med rosor. Hon trodde knappt sina ögon. »Hvad betyder allt detta?» frågade hon försigtigt och lade ifrån sig hatten. »Det betyder, att du ändtligen, ändtligen är hemma igen!» svarade han och omfamnade henne. »När du är borta är det, som om alla ljus vore släckta.» Hon såg på honom. Var det skämt? Ack nej! — Dessa ögon kände hon, — och rösten! — Han var djupt rörd, när den ljöd så. I åtta dagar räckte denna lycksalighet.
Då Banken har sina lån i allmänhet på papper, tror jag snarare en fördel vara, om man låter summorna af lånen på guld och silfver stiga till ännu högre belopp, än det af Ulsk. föreslagna* Lånen på guld och silfver samt på exportabla effecter i allmänhet, anser jag aldrig böra från Banken skiljas; äfvensom jag icke eller anser, att dessa sistnämnde lån böra inskränkas inom ett visst ovillkorligt belopp. Framdeles kan det inträffa hvad som varit händelsen förlidne år, nemi. att utförseln af jern afstannar eller åtminstone försvåras, hvilket förhållande, om det en längre tid komme att fortfara, skulle, i fall jernet icke kunde få i Banken belånas, göra det särdeles svårt för tillverkarne af denna vara, att med deras rörelse fortsätta. Utsk. har föreslagit, att den summa, som skulle kunna utlånas mot pant af guld och silfver, jern, koppar och andra vågförde effecter, måtte bestämmas till 3,500,000 r:dr sammanlagdt. Jag åter anser, att då jernet hopar sig på vågarne, och således vår export icke går som vanligt, samt i följd deraf benägenhet är för silfret att ur Banken utgå, då bör man väl ej lemna ut bancosedlar för detta jern lill mera än ett visst belopp, t. ex. till 2£ millioner; men derutöfver anser jag dessutom, att Banken utan något äfventyr kan lemna ut lån på så sätt, att Banken lemnar de lånesökande räntebärande sedlar, som gå med 2j proc. ränta, och hvilka sedlar efter viss tid, 3 eller 6 månader, vid anfordran, af Banken inlösas. Bancofullm. kunna då, allt efter omständigheterna, utsätta tiden för inlösen af dessa sedlar, hörandes jag äfven tillägga, att dessa lån naturligtvis skola bära en högre ränta än de vanliga jernlånen, t. ex. 6 proc. Jag anhåller, att BancoUlsk. måtte taga denna vigtiga sak i närmare skärskådande. Uti 20 punkten har Utsk. förslagit, ”att B.
Jag har trott mig böra begagna de upplysningar, jsg varit såsom Revisor, i tillfälle att inhämta om Sairpetters-ärendet i hela dess vidd, för att med framställningen deraf kunna ådagalägga Jordbrukarens obilliga behandling, som blifver mera obillig och mera tryckande ju längre den oförändrad bibehålies, och förmodar att för den oväldige torde det förekomma mindre enligt med rätts-principer, att dä alla Landtminna-producter blifva af förnyade Handels-tractater med Ryssland, till fortfarande införsel ifrån Finland tillätns, såsom Spannmål, Hö, Potatoes, Humbla, Kreatur med mycket annat, som Jordbrukarens Hemman kan lemna till afkastning, sorn skulle kunna umbäras, hvarigenom priset pä dess Producter nedsättes; skall likväl Salpetter, som icke utan kostnad, och af ingen Bonde ensam kan tillvägabringas, allena vara till införsel förbudit, på det att denna Handel innom Landet, skall i följd af tvångs-lagarne blifva för de tvungne Köpare, dubbelt tryckande .än om äfven denna Product voie till införsel tillåten, som jag likväl icke yrkadt utan blott att en afgift i penningar, svarande emot Saltpetters-värdet, då Riksens Ständer vid i Soo års Riksdag sig denna afgift åtogo, må bestämmas. Jag tror för min del att skäl icke saknas, att Betänkandet till förändring till Den 4 April. Utskottet återremitteras, som jag till HögJofl. Ridderskapets och Adelös bedömande underställes, och, i händelse af återremiss, anhåller vördsammeligen att dessa Anmärkningar må Batänkandet lå åtfölja. Friherre Staél van Holstein, Corfitz Ludvig, anförde skrifteligen: Med Herr Grefve Gyllenborg cor.formerar jag mig till det mästa i det som rörer dess väckta Motion, om Saltpetter-lnrättningen i Riket. Att likväl det skulle varda de Gärdskyldige tillätit, i fall de sådar.t åstunda, med Penningar betala sin Saltpetter-gärd , lärer icke vara tjenligt.
Och omständigheter, att Stats - Utskottet mätte Uppgifna huru sför tillgäng Linnés, att föröka Kronans deltagande uti indelte Infanteriets beklädnad , samt att Rikets Stähder derefter befctämrna, hvad Kronan årligen tills vidare korna ine att dertill heståt ätt Beklädnads - Direction matte till ändamålet använda och för Rotarnes i)eputérade årligen redovisa de emottagne medlen, hvilka efter bétiofvet okas med tillskott af Bötarné: att vidare ali skyldighet, att vid viss tid förnya beklädnaden, ovilkorligen måtte gehast försvinna samt beliofvet i detta fäll blifva Onda rättesnöret: och att det vid blifvande Riksdagar finge ankomma på Ständers béprofvande, att äf då tillgänglige besparingar, göra ytterligare anordning af Kronomédel till deltagande i beklädnaden, Lntill dess Stats-Verkets ställning Jean medgifva fullt belopp af sådahe medel, till hela beklädnadens utgörande: uti hvilke fram ställningar Jonas Andersson från Kronobergs Län och Anders Sandsten från Jönköpings, sig förenat, samt Ståndets Ledamöter i allmänhet instämt. _i. , 8:0 Ephraim Larsson från' Elfsborgs Län, liar' under andragande af den tyngd som för Rotehållatne Uppkommit, vid Soldäternes beklädande efter 1812 års Kongl. Förordning, yrkat den förändring deruti, ätt i stället för det, att Reilädnads-Directionetne nu, emöt Contant erläggande betalning af Rotarne, besörja monderingens anskaffande åt Soldaterne, Rotehållarne inåtte sjelfve äga aft bekläda sine Soldater med dé tillvsrkningar, sorn kunna åstadkommas. Stats•
Nu finnes bland andra spanmålssorter det s. k. foderkornet, hviket för hela riket endast utgör 16 kappar, samt blandsäd, bestående af dels f korn och § hafre dels hälften korn och hälften hafre; utgörande i hela riket blott ett sammanräknadt belopp af 3 tunnor 3 kappar. Dessa jemte andra mindre väsendtliga spanmålssorter, synas likasom öfriga smärre räntepersedlar böra förvandlas och utsättas i kontanta penningar. Vidare innehåller förslaget, att mjöl af alla slag, skall fortfarande uti hemmansräntorna bibehållas. Ibland sistnämnde räntepersedel finnes i Westerås läns persedelförteckning upptaget hvetemjöl till en qvantitet af allenast 16 kappar. Uti förslaget förekommer jemväl ett annat uttryck, som bör närmare bestämmas. Hr Frihm har nemi. föreslagit, att artikeln jern måtte bibehållas. Nu återfinnes denna artikel bland grundskatterna under en mängd olika benämningar, såsom hammarskattsjern, ossmundsjern skattjern, finnjern m. fl., af hvilka ossmundsjernet utgår dels efter fot, dels efter hundra och dels efter lispund. Då med undantag af artiklarne ossmundsoch tackjern de öfriga jernsorterne äro af mindre betydenhet, torde den .föreslagna förvandlingen äfven kunna och böra omfatta dessa persedlar. Genom bibehållandet af de obetydliga persedlar, jag nu uppgifvit, måste för markegångssättningarne prisuppgifter ä desamma från särskilda orter införskaffas samt vederbörande tjenstemän härmed nästan utan allt gagn besväras. Jag slutar med den innerliga anhållan, att hvarje ledamot af delta Stånd, som kommer att deltaga i Ståndets blifvande beslut, ville innan han afgifver sin röst noga betänka vigten af förevaride fråga och söka göra sig väl reda för följderna af ett ytterligare uppskof med det slutliga afgörandet af ett ämne, på hvars behandling hela landets uppmärksamhet i närvaride ögonblick företrädesvis är fästad. o Hr Gripenstedt, Joh. Aug.:
2anb**^amereraren (fall, fåfom allmänt Ombub, od) för att mebbela upplt)*ntngar, mara tillfläbeé, utan roff rättighet, men meb (fplbigbet att anmärfa, l)ttrumiba bronan* rätt mib £apertngarne blifmit iafttagen. §. 136. ^röfning**Comtnittéen, font eger att f>alla fina öfmerläggningar inom flutna borrar, fatnmanträbe å tib odj ort, font af konungen* befallning** Ijafmanbe utfätte*, meb iafttaganbe af tmå månaber* råbrurn ifrån bet £ape* ringarne blifmit fullänbabe, på bet befmär öfmer bera* åtgärber må funna ber anföra* å ben tib, font Ijär frambele* föreffrtfme*. 2(rkonungen* befallning** Ijafmanbe af förfall Ijinbrab, att i Comnttttéen* göromål beltaga, attmäle bet i unberbånigljet 1)0* konungen, forn, få miba bet anmälbte förfallet gobfänne*, lärer täcfa* en annan Örbföranbe i 9fåber förorbna; men {fulle förfallet in* träffa få nära tiben för ^3röfning**£ommittécn* fammanträbe, att ett (Tift fät* (filbt förorbnanbe icfe finnér att atif omma, fammanträbe. Committéen, ocf) mälje inom ftg Drbföranbe, på fätt om betebningé* od) £apering**€ommit* téer (fabgabt är. §•
N:o 60, derom, att Rikets Ständer måtte hålla egna tidnings-referenter och låta utgifva en riksdags-tidning; första punkten afslogs, och den andra bifölls. N:o 61, om inskränkning i den genom Kongl, förordningen den 22 December 1846 beviljade frihet att å landet idka handel; m. m. 1, 2, 3, 6, 7 och 8 punkterna bifollos, hvaremot 4 och 5 punkterna återremitte rades; och N:o 62, om utsträckning af den i Kongl. Handels-ordningen den 22 December 1846 beviljade rätt lill handels idkande å landet; bifölls. S. D. Föredrogos ånyo följande, med anledning af 36 § R. 0., väckta och på Ståndets bord hvilande motioner: l:o Hr Falhems derom, att de af Bankens vinstmedel till öfverlemnande åt Riksgälds-kontoret beslutade 700,000 riksdaler banko årligen under 3 år måtte anvisas till produktiva företag; remitterades till Stats-Utskottet. 2:o Hr Rönblads, i fråga om villkoren för återbetalning af ett till Hernösands domkyrka utgånget lån; remitterades till Stats-Utskottet', och Prot.-Utdrag den 29 Mars 1851. 213 3:o Hr Rönblads, angående förnyad underdånig anhållan, alt Hernösands domkyrka hädanefter malte komma i åtnjutande af de från stiftet utgående domkvrkotunnor; remitterades till Allmänna Besvärsoch Ehonomi-Utshottet. S. D. Föredrogos ånyo Allmänna Besvärsoch EkonomiUtsliottcts betänkanden och memorialer: N:o 63, om vidtagande af åtgärder till reglerande af postiljoners löneförmoner; bifölls. N:o 65, derom, att tillåtelse för arrendator af kronolägenhet att till annat, än lägenhetens behof använda derå befintlig skog, icke måtte hädanefter meddelas; bifölls.
”Ja, det är minsann inte det sämsta,” sade L.P. och jag tror att jag gaf honom ett visst reserveradt medgifvande. Han sade då att han visst aldrig skulle glömma hur ond jag blifvit en afton i Malmö derför att han yttrat någonting ditåt. Jag protesterade emot beskyllningen att hafva blifvit ond för hvad han yttrat men medgaf att jag genom hans plötsliga tystnad kom på den tanken att han blifvit ond för något jag sagt. Jag kom icke ens ihåg hvad jag sagt som kunnat gifva honom anledning att tro mig vara ond. Men han mindes det godt, ty han upprepade orden och tillade att jag yttrat dem i ”skarp ton”: ”Sådant kan man tänka men man säger det inte.” När jag hörde mina ord erinrade jag mig också genast den replik som föranledt dem. ”I mitt tycke är koketteri det trefligaste som fins.” Med ens kom jag också ihåg att jag med mitt svar visst icke menat att tillrättavisa honom utan tvärtom endast velat säga att menniskor sällan eller aldrig äro villiga att erkänna det ett visst intelligent koketteri kan hafva sina behag. Man missförstår mig ofta ty jag har svårt att uttrycka mig klart. På middagen som tillställdes för apotekare Nordqvist dracks mycket tappert och jag hörde sägas att L.P. var bland de sista som gick hem.187 Hildegard var rysligt ängslig och kunde icke sofva; hon inbillade sig helt simpelt att han druckit sig full. På morgonen låg hon och talade om hur hon under natten hört en vagn köra denhär vägen och hon tyckte att den stannat nere vid pojkarnes rum. Hon fruktade att han icke varit i stånd att gå hem. Sade att hon aldrig sett honom full Tycktes afsky Christian och hela Hörby för den middagens skull. Jag började frukta att mostrarne aldrig skulle tillåta L.P. att komma hit oftare och han är ett så intelligent sällskap att jag icke gerna vill mista det. Carl Göran Samsioe talade om för Mathilda att L.P. druckit så mycket att han med nöd kunde resa sig från stolen.188 Jag undrar hur han ser ut när han är full? Hu det måtte vara ”faelt” att se det fina, unga ansigtet blossa och svälla af rusets inflytande.
Hvilket ock våre fäder anammade, och förde det med Josua uti det land, som Hedningarna innehade, hvilka Gud utdref för våra fäders ansigte, intill Davids tid; Hvilken fann nåd för Gudi, och bad, att han måtte finna ett tabernakel till Jacobs Gud. Men Salomon byggde honom ett hus. Dock den Aldrahögste bor icke uti de tempel, som med händer gjord äro, såsom Propheten säger: Himmelen är mitt säte, och jorden är min fotapall. Hvad hus viljen I då bygga mig, säger Herren; eller hvad rum är till mina hvilo? Hafver icke min hand gjort detta alltsammans? I hårdnackade, och oomskorne i hjertat och öron, I stån alltid emot den Helga Anda; såsom edra föder, sammalunda ock I. Hvilken af Propheterna hafva icke edra fäder förföljt? De hafva ihjälslagit dem som förkunnade dens Rättfärdigas tillkommelse, hvilkens förrädare och dråpare I nu voren; I, som undfingen lagen genom Änglaskickelse; och höllen den intet. Då de detta hörde, skar det dem i deras hjerta, och beto samman tänderna öfver honom. Men han, full af dem Helga Anda, såg upp i himmelen, och fick se Guds härlighet, och Jesum stå på Guds högra hand. Och han sade: Si, jag ser himmelen öppen, och menniskones Son stå på Guds högra hand. Då ropade de med höga röst, och höllo sin öron till, och stormade alle tillika till honom; Och drefvo honom utu staden, och stenade honom. Och vittnen lade sin kläder af vid en ung mans fötter, som het Saulus. Och de stenade Stephanum; och han åkallade, och sade: Herre Jesu, anamma min anda. Och så böjde han sin knä neder, och ropade med höga röst: Herre, räkna dem icke denna synden. Och när han hade det sagt, af somnade han. Och Saulus hade samtyckt hans död. Men på samma tid vardt en stor förföljelse emot den församling, som var i Jerusalem; och de vordo alle förströdde omkring i Judee land, och i Samarien, förutan Apostlarna.
Sig anse den oinskränkta klyfning af jorden, som i Dalarne blifvit öflig, vara bland de största och mest verkande orsakerne till det nästan allmänna trångmål, hvari ortens allmoge sig då befunnit, samt att detta trångmål alltjemnt blefve hinderligt mot alla kraftigare företag till landets bättre odling, med mindre denna gränslöst utöfvade jordstyckning blefve i så måtto inskränkt och hämmad, att den endast och allenast finge bero af en vederbörligen utrönd och utstakad besutenhet, hvarvid åboernes nödiga bergning borde vara första afsigten, och att i öfrigt hvarje samhällighet eller socken borde genom storskifte emellan jordegarne så fördelas, att de erhöllo sine egor på ett ställe; och Kongl. Majit, som i nåder bestämt besutenheten sålunda, att derå skulle kunna födas i Öfra Dalelaget och Säthers fögderi minst en häst, tre kor, sex getter och två eller tre får, samt i öfrige socknarne en häst, fyra kor, jemte förenämnde antal getter och får, derjemte nådigst tillåtit, att, då varande åboer, som efter besutenheternes utstakning kunde anses ofullsutne, icke emot deras vilja finge rubbas eller vräkas utur deras sriiå jord-delar, utan desse vid skeende förändringar genom dödsfall, giften eller eljest småningom så sammanläggas, att deraf lagliga besittningar med tiden kunde uppkomma; så har genom 10 mom. i Kongl.
Den civila administrationen saknar den verksamhet, som så högt påkallas af behof* vet för det constitutionella Sverige att utbilda sina styrelseformer i ett naturligare förhållande till Statsskicket. Man saknar från denna Minister de länge påkallade förslag, att inom vårt KameralVerk vinna sådane ändringar, hvarförutan den så kallade Svenska ^ friheten, i sjelfva verket, endast består uti ett tomt begrepp om yttrande rättens förmån, då likväl ägande rätten så litet vårdas, ulan snarare förnärmas, genom den ekonomiska både lagstiftningen och lagskipningen. Så qvarstå oförändrade, om ej i vissa delar än mer försvårade, de sekler gamla från enväldet utgående och för enväldet väl 28 Den 17 J u 1 i i f. m. passande, men den lagbundna friheten upphäfvande skatteoch tjensteskyldigheterna, utgående undei’ en i lag obegränsad magtutöfning hos Länsstyrelserna, och den Constitutionella Regeringen har likväl i 20 års tid haft initiativet, för att häri åstadkomma nödige ändringar. Statens lif, dess hela inre väsende, Nationalbildningen, är högst vanvårdad 5 de allmänna Läroverken, behäftade med den seklers långvariga sjukdom, som medeltidens barbari alstrade, sprida epidemiskt sin anda till alla uppfostringsanstalter, hvilka helt naturligen stå i sin grad på samma låga ståndpunkt med lärdomsskolorna, från hvilka likväl borde utgå allt det ädla och lifvande i Staten. Man begär nu af det arma folket nya anslag för våra odugliga skolor; men besinnar ej, hvarken behofvet af deras reorganisation , hvarigenom stora tillgångar kunde beredas, än mindre möjligheten af, att genom minskning i antalet af det öfverflödigt lönade högre Presterskapet, hvars kall som folklärare burit och bär så ringa frukter, vinna ännu betydligare medel för uppfostringsverket. Om man uti handelsoch finance-administration finnér spår till någon conseqvcnce, så är det endast i en enda hittils fortsatt principlöshet uti ordnandet af Rikets Drätsel.