Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
hvilken inrättats och, ehuru med understöd af allmänna medel, vidmakthölles af en uteslutande af enskilde personer bestående förening, hvilken, likasom dess direktion, kunde när som helst upplösas; att skolan väl, jemlikt Kongl. Maj:ts och Rikets Ständers beslut vore ställd under Kommerse-kollegii tillsyn, men att denna tillsyn, som egentligen måste anses inskränkt till kontrollerandet deraf, att det till understöd för slöjdskolan anvisade statsanslag blefve i behörig ordning för det afsedda ändamålet användt, deremot i allmänhet icke kunde eller borde sträcka sig till deltagande i den närmare ledningen af skolans angelägenheter och verksamhet, hvars handhafvande varit uteslutande öfverlemnad åt den af föreningen valda direktion; samt att Kollegium vid dessa förhållanden, och utan att underkänna det förtjenstfull sätt, hvarpå slöjdskolans direktion hittills till allmänt gagn fullgjort sina åligganden, likväl ansåge sig icke kunna gifva anledning dertill att, Bih. till R. St. Prop. NI 1, om Statsverket 1856. utöfver det till oftanämnde slöjdskola nu utgående anslag af allmänna medel, statsverket må vidkännas ytterligare kostnader för samma skola, såvida icke i afseende på den närmaste styrelsen af skolans angelägenheter vidtoges den förändring, att på Kongl. Maj:t må ankomma att i nåder förordna åtminstone ordföranden i skol-direktionen, äfvensom skolans föreståndare, hvarförutom det syntes med billighet öfverensstämmande, att Stockholms stad, som för närvarande med icke obetydligt belopp bekostade hyra för den af skolan begagnade lokal, fmge sig medgifvet att utse en eller tvänne af direktionens ledamöter; och bade Kollegium slutligen i underdånighet yttrat, det Kollegium, på grund af hvad sålunda blifvit anfördt samt med hänsigt till hvad vederbörande, i frågan hörde embetsmyndigheter förklarat, funne sig i sakens nuvarande skick icke ega skäl att i underdånighet tillstyrka aflåtandet till Rikets Ständer af den utaf Direktionen begärda proposition om anvisande af statsanslag för ifrågavarande skolbyggnads-företag.
Man svarade henne, alt det alldeles beror på de yttre förhållandena, att ett och två år var ganska vanligt, och att de unga till och med kunde vänta en fem — sex år. » Fem, sex år! » utbrast hon förfärad. » Sex veckor anse vi i Paris vara det längsta möjliga för en passande förlofning! » Under denna förlofningstid är det, som sagdt, icke tillåtet, att de två unga någonsin tala ensamma med hvarandra. Den unge mannen blir också knappt inbjuden att deltaga i en måltid hos sin tillkommandes familj, och i så fall får han icke sin plats vid hennes sida annat än vid något ytterst sällsynt tillfälle. I Octave Feuillets bok: » Un mariage dans le monde » beskrifves, huru ett par unga förlofvado dagen före bröllopet befinner sig i en salong på brudens fäderneslott, där en gammal tant, en änkefru, är satt att vaka öfver dem. Brudens mor kommer in och ber samma gamla dam att ändtligen icke lämna rummet, där de två förlofvade befinna sig. Hon själf är så upptagen af alt arrangera allt för bröllopet, att hon icke vidare kan vara förkläde för dem. Då modern har gått, börja de två förlofvade att musicera tillsammans, medan de försöka hviska ett och annat ömt ord till hvarandra, och den gamla damen betraktar dem deltagande, och så säger hon ungefär så här: » Jag har också varit ung, jag vet, att lifvet aldrig ger en hvad man suckar efter. Äktenskapet är inte ett sådant paradis, som man föreställer sig. Det bästa är inte, hvad som kommer efter bröllopet. Det bästa är dagarne förut. — Se! Jag öppnar dörren för er. Flyg ut tillsammans! Fly ut i skogen och njut er frihet denna enda dag! » Och de unga se på en gång längtansfulla och förskräckta på hvarandra och på den gamla damen! Så mycken förbjuden frihet är nästan öfverväldigande. Men tanten öppnar sakta trädgårdsdörren, den unge mannen tar sin fästmö i handen, och som två lössluppna fåglar springa de ut i trädgården, bort öfver gräset, in i skogen. De flyga åstad i lycksalighet med hvarandra, talande, leende, jublande öfver att ändtligen en gång vara ensamma med hvarandra. Sedan visar boken, huru denna frihetsdag blef den enda fullt lyckliga dagen i deras lif.
Då jag varit ledamot af landtförsvarskomitén och krigsbefälet, samt nu är det af Stats-Utsk:t, anser jag mig skyldig att yttra några ord i denna fråga, ehuru jag erkänner att det sker med en viss tveksamhet. Det tordevara Eder bekant, Mina Hrr! att då vid 1856 års riksdag R. St:r, på grund af K. Mits Propos., funno för godt att bevilja ett anslag till pensionernas höjande för armén, så uttryckte de äfven den önskan, att åtgärder skulle vidtagas, hvarigenom enkelhet och reda i pensionsväsendet kunde vinnas, och det missförhållande undanrödjas, att en del af pensionerna skulle utgå från arméns pensionskassa, och en annan del från det då beviljade anslaget. Detta var det första uppslaget i frågan och det utgick från R. St:r. Med anledning af hvad K. M:t i sin Propos. vid 1859 års riksdag i ämnet meddelat, utvecklade R. Stir ytterligare sina åsigter rörande arméns pensionering. Denna vore, enligt R. Stirs förmenande, behäftad med väsendtliga olägenheter, som gjorde förvaltningen invecklad, föranledde ökade kostnader, och motverkade det för Staten vigtiga ändamål, som med pensioneringen åsyftades. — Arméns pensionskassa kunde icke upprätthålla sin vanliga pensionering, utan att bidrag dertill vid hvarje riksdag måste beviljas, och till pensionernas höjande derutöfver måste ett serskildt kreditiv anvisas. För Deu 2 Mars. 9 pension från dessa båda fonder voro (ill en del olika vilkor bestämda. I arméns pensionskassa fordrades väl i allmänhet 30 tjensteoch 50 lefnadsår, men redan vid 45 år och i vissa fall tidigare kunde man laga afsked med rättighet att efter exspektenstiden bekomma pension, då deremot lefnadsåldern för fyllnadspension vore för en stor del löntagare framflyttad till 55, 60 eller 65 år, — och denna pension i visst fall kunde erhållas af dem, som före 50 års ålder lemnade tjensten.
Augusti Månad den 1, Etthundrade Tjugusju Skillingar. Etthundrade Tjugusex Skillingar. 8, Etthundrade Tjugusex Skillingar. den 92 b. den 12, Etthundrade Tjugufem Skillingar. 15, Etthundrade Tjugufyra Skillingar. 19, Etthundrade Tjugutre Skillingar. 23, Etthundrade Tjugufyra Skillingar. a6, Etthundrade Tjugufem Skillingar. 29, Etthundrade Tjugufyra Skillingar. September Månad den 2 , Etthundrade Tjugufyra Skillingar. g, Etthundrade Tjugutre och En halfSkrr 12, Etthundrade Tjugutre och En half Sk:r 36, Etthundrade Tjugufyra Skillingar. 19, Etthundrade Tjugufyra Skillingar. 23, Etthundrade Tjugufem Skillingar. 26 , Etthundrade Tjugufyra och En half Sk:r 30, Etthundrade Tjugufem Skillingar. Som härmed intygas. Stockholm den 1 November 1828. C. Loberg Stadsmäklare. Rättelse.* Banco-Fullmägtiges Berättelse, pag. 5g, rad. 5 nedifrån, står; Disconten; liis.- Districten. (Här vidtager Banco-Discont-Direclionens Berättelse* med pag. g3.) Stockholm, tryckt hos Dir. H. A. Nordström, 1829. 93 (itföl)er Bnnco-Utskottets Memorial N:o 3;) -V— Berättelse af Banco Discont Verketl Dir edion, till Banco-L/tskottet vid 1828 års Lagtima Riksdag. Vi., tillfälle af 1111 öppnade Riksmöte, åligger det Direclicmén af Rikets Ständers BancoDiscont-Verk, att till Högloflige BancoUtskottet afgifva Berättelse oni detta Veéks förvaltning
I afseende på rältegångsförmånen eller beneficium juris får jag anmärka, att den äfven gifves i afseende på juryn, emedan den, om den är oriktigt sammansatt, kan casseras af domstolen. Hvad det beneficium juris beträffar, att bevisningen kunde casseras, är förhållandet annorlunda med tryckfrihetsmål än vanliga brottmål. I tryckfrihetsmål är nemi. sjelfva factum gifvet och behöfver således icke bevisas. Identiteten emellan skriftens författare och den anklagade personen tillhör domstolen alt utröna; dermed befattar sig ej juryn. Sedan åter denna identitet är bevisad, återstår intet att bevisa, emedan sjelfva factum ligger uti skriften, på hvars och ens uppfattning hvaraf domslutet är beroende. Om åter någon uti tryckt skrift smädat en person, med beskyllning att vara tjuf, och den smädande gör den exception, att han vill bevisa beskyllningen, så är det domstolens åliggande att hänvisa målet till laga forum, då emedlertid tryckfrihetsfrågan hvilar, intilldess det visat sig, huruvida han brustit i sin bevisning eller icke. Således är det beneficium juris, som angår bevisningen, af alldeles ingen vigt i tryckfrihetsmål, emedan det icke kan komma i fråga att bevisa annat, än som står i skriften, dertill man alltid är berättigad, i hvilket fall, och derest man mägtar fullgöra sin åtagna bevisningsskyldighet, juryns pröfning af factum uteblifver, emedan något ansvar icke lärer kunna följa på uttalandet af en i5 H. i5 Den 17 October e. in. sanning, som det icke är uttryckligen förbjudet att omtala. Hvad appel beträffar, har man i afseende på ansvarsbestämmelsen i dessa mål appel lika som i andra mål. Hr Strussenfelt har äfven sagt, att juryn kunde misstaga sigom den ansvarsbestämmelse och den 5 i tryckfrihetslagen, hvars tillämpning han yrkar.
Jag delar den åsigt, som Hr Skogman framställt, men jag tror, alt Frih. Cederström rätteligen 9 H. 29 226 Den 10 April. anmärkt, att det vore vida förmånligare för Banken alt förskaffa sig goda, säkra utländska obligationer och cj binda Bancofullmäktige i delta fall; ty, mine Ilrr, när del blefve fråga atl förstärka Bankens silfverfond, så voke sädane utrikes obligationer alt anse som silfver, men inrikes obligationer, de skola först deri ill förvandlas innan de kunna anses såsom stärkande Bankens silfver* fond, d. v. s. de skola först försäljas på utrikes ort, och der äro de ej så säljbara, hvaremot de utländska äro det när som helst och följaktligen realisahla i hvilket ögonblick man behagar. De sednare bära dessutom ränta på utrikes ort, ränta, som utgöres af reel valuta och hafva således ett dubbelt värde som fond för en bank. Jag tillstyrker hvad Frih. Palmstjerna i afseende på redaclionen föreslagit. Hr Stråle: Det är möjligt att jag misstager mig, emedan jag ej har betänk, till hands, men sä vidt jag minnes, sä innefatta de dispositioner, som deri äro gjorda, icke något anslag, som nu skulle förräntas, åtminstone icke i följd af hvad i denna punkt är föreslaget, d. v. s. att Banken nu skulle inköpa några obligationer. Det förefaller mig som alla de tillgångar, som äro disponerade lill utlåning, äfven äro till vissa föremål anslagne. Om sä är förhållandet, då kan ju först, sedan ett eller annat af de förslag BancoUtsk. framställt, hvarpå medlen borde användas, blifvit ogilladt, fråga uppstå huru dessa medel må kunna pä annat sätt förräntas. Hr Rosenblad: I detta ögonblick bafve vi ungefärligen 4* millioner sådane obligationer, inberäknade 125,000 r:dr af Armeens accords-amorteringsfonds obligationer, som äro insatte i Uiksg.cont. Meningen lärer vara den, att hvad som ingår i afbetalningar, eller genom uppsägningar, till Banken, det skall användas till inköp af obligationer.
Muselmännen i Persien och Indien säga: ”Gud har gifvit Israels barn så många Profeter, dem vi ock erkänna, hvarföre skulle han ej sända Ismaels barn, som också härstamma från Abraham, en Profet? – De tro, att Iman Midhje, den siste af Alis efterkommande, skall åter viga sig i Aysas sällskap på jorden, och att de gemensamt skola rena verlden från ogudaktighet och synd. Då skola alla hafva en tro. Islamismen har många dygder och likväl grundfel, som påskyndat dess förfall. I skarpaste motsats med den tålsamhet Koran på flera ställen bjuder, står den grundsatsen, att Islam skall herrska äfven genom svärdet. Den nämnda toleransen gäller icke Hedningarna, – Judar och Christne, endast så vida, som de erkänna Moslemin (de rättroende), för sina Herrar. ”Striden emot dem, säger Koran, som hvarken tro på Gud eller domens dag, och ej hålla det för straffvärdigt, som Gud och hans Profet förbudit. Striden ock mot Judar och Christne, tills de underkasta sig och betala skatt.” Islams enhet under en både andelig och verldslig herrskare, är en så helig grundsats, att redan erkännandet af tvenne oafhängiga sådana herrskare (tvenne Kalifer) för den rättrogne Muselmannen är en hädelse. Han svarat derpå med Profetens ord: Två svärd rymmas ej i en skida – Herraväldet tillhör Segraren; – så att segern, öfvermagten tillika är det gudomeliga tecknet på Legitimitet. Detta gäller egentligen om Pretendenterna innom det regerande huset, hvars makt ej kan delas, och tilllika är så helgad, att, ehuru ofta i Turkiska riket Sultanerna, hvilka anses för Kalifernas efterträdare, störtas af uppror, successionen dock aldrig går utom familjen. Ehuru stor och verkligen sjelfständig makt en Pascha må förvärfva, (såsom Mehemet Ali i Egypten) vågar han likväl sällan eller aldrig en förklarad oafhängighet. Det är emot Tron. Vill man se, till hvilka rysliga förvillelser en med politik orenad religion kan leda, så må följande ibland annat derom vittna!
Den blomma, som växer i skogens djup eller på åkerrenen, sade mången nu, är ofta till färg och form skönare och doftar härligare än den, som uppdrages af trädgårdsmästaren, om också den senare är mera prunkande, frodigare och fylligare. Under dessa förhållanden kan det ej förvåna, att ett så mottagligt och varmt sinne som Lönnrots helt och hållet lät sig hänföras af folkdiktningen. Efter aflagd kandidatexamen tog han renseln på ryggen och begaf sig på en fotvandring, afsedd enkom för samlandet af folksång. Han besökte de trakter, Topelius anvisat honom, och hvad han der fann, det veta vi. Första gången (år 1828) genomvandrade han det område af Karelen, som hör till Kuopio län; andra gången (år 1831) utsträckte han sin färd längre norrut, till trakterna af Kajana. Afkastningen af dessa färder utgjorde fyra smärre häften, utgifna under den gemensamma titeln "Kantele", i hvilka de skilda diktslagen, de episkt-mytiska och de lyriska, ännu äro sammanblandade.3 Under sin tredje färd (år 1832) utsträckte han sitt insamlingsarbete i finska Karelen till Repola, bortom finsk-ryska gränsen. Deremellan egnade han också sina medicinska studier en sådan omsorg, att han redan år 1830 kunde aflägga kandidatoch år 1832 licentiatexamen, vid hvilket sistnämnda års promotion han mottog doktorshatten. Samma år ville det sig så lyckligt, att provincialläkartjensten i Kajana blef ledig. Lönnrot lyckades bli förordnad att till en början sköta denna tjenst som vikarie, och blef sedermera ett år derefter utnämnd till ordinarie provincialläkare i distriktet. Sålunda hade han då med ens så godt som nått målet för sina önskningar: han befann sig nu midt uppe i sångens förlofvade land och just hans befattning ålade honom att lefva och röra sig bland allmogen. Detta gjorde han också träget, främst på tjenstens vägnar, men äfven för att samla sånger. För detta ändamål uppger han sig under åren före utgifvandet af Kalevala i dess första upplaga äfven hafva gjort fyra resor till ryska Karelen.
Vill man dock i detta ämne besluta en underd. skrifvelse, så får jag tillstyrka den redactionsförändring i förslaget, att man i stället för begäran, det K. Mmåtte ”så inrätta brefposten, att densammas förskaffande kan till dem öfverlåtas,” anhåller, att K. M, måtte ”göra brefpostens gång så långsam, att densammas förskaffande kan till dem öfverlåtas;” ty med annat vilkor ser jag ej, att det kan ske, och man har åtminstone sagt rent ut, hvad man menar, ehuru brefskrifvare ej torde blifva dermed belåtna. Hr Oxehufvud, Göran Adolph: Lika med Gr. Horn anser jag, att, om diligence-inrättningarna här i Sverige vunne samma utsträckning som i andra länder, det vore fördelaktigt att ut dem öfverlåta brefpostens bortskaffande. Jag ser intet hinder, hvarför icke diligencerna här, likasom annorstädes, kunde gå både natt och dag, och jag tillstyrker derföre bifall å förevar, förslag. Utskrs förslag i denna del blef af It. o. Ad. afslaget. Uppå derom framställd propos. blef hvad Utsk. i of - ao6 Den 17 November e. m. rigt uti sitt första betänk. N:o 98 tillstyrkt af R. o. Ad, bi* fallet med de uti betänk. N:o i34 gjorda förändringar. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. £ till 11 på aftonen. In fidem protocolli, F. O, Silfverstolpe, Onsdagen den 19 November i834. Plenum kl. 10 f, m. Justerades 1 prot.utdr. för d. 17 dennes f. m. Upplästes till justering och godkändes nedannämnda från Exped.Utsk, inkomna förslug till Ii. Stms underd. skrifvelser till K. M., nemi.:
Täger man i betraktande den stora mängd sillvermynt, sorn är i omlopp i de länder, der den högre silfverhalten är antagen, i jemförelse med det ringa belopp, sorn i Sverige och Preussen är utelöpande, der för det mesta pappersmynt begagnas, äfvensom alt de flesta länder alltjemt förbättrat sitt mynt, sä att det nu innehåller vida mindre koppar äli förr, torde man komma till den öfvertygelse, alt den lojering, sorn brukas i alla de länder, der en stor myckenhet sillvermynt är i rörelsen, bör ega företrädet framför den, som endast är antagen i Sverige och Preussen, der jemförelsevis ganska litet silfver begagnas, och att således den 12-lödiga lojeringen icke torde vara den bästa. Det enda antagliga skäl för silfvermyntets uppblandning med ända till 25 procent koppar lärer vara alt det derigenom erhåller ökad hårdhet och sålunda bättre motstår nötning; men då det visat sig alt ett vida finkornigare mynt blifvit i nästan alla civiliserade länder antaget, torde kunna förutsättas, att ett sådant erbjuder fullt tillräcklig hållbarhet. Då derjemte myntsilfret i det stora flertalet af dessa länder är 14-Iödigt, eller i det närmaste af denna halt, torde deraf följa, att en sådan lojering blifvit af erfarenheten godkänd. Inom Utskottet har jag derföre yrkat, alt det silfvermynt som i Sverige hädanefter kommer att präglas, mätte erhålla en lödighet mera öfverensstämmande med den, som i de Hesla andra länder blifvit godkänd. Myntet skulle derigenom blifva lättare, vackrare, mindre kostsamt och mera fredadt för smältning. Med Utskottets majoritet har jag äfven varit af olika tanke deruti: att jag ansett det minsta föreslagna silfvermyntet, eller 10-örestycket, blifva allt för litet, om det utpräglas efter samma grunder, som det större silfvermyntet, i hvilken händelse detsamma skulle blifva -jf mindre än den nuvarande R:dr specie, hvarjemte en sådan utmyntning skulle medföra ej ringa förlust för myntverket, utan att bereda några motsvarande fördelar.
Under detta mellanstånd har Eder Kongl, Maj:t låtit insamla vigtiga bidrag till hufvudärendets utredande, samt har önskat förvärfva mångfalldiga och noggranna upplysningar orri både den allmänna och enskilda förmögenhetens kraf. Opinionen liar haft rådrum att danas, att upplysas, att stadga sig öfver desSa invecklade Bihang till Rihs-Si. Fröt, tuta Samlé 18*3. S3 3 54 Betänkande om Rikets Penninge-Verk. frågor; och då oundgängligt är, att en talrik lagstiftande makt skall medverka till dessas sluteliga afgörande, torde äfven detta resultat af uppehållet vara ingen ting mindre än likgilltigt. Deraf synes åtminstone hafva följt , att det verkliga behofvet af en stor förbättring uti penningeväsendet tyckes mera allmänt vara erkändt, och med mera sakkännedom insedt än tillförene; att man troligen icke mer skulle återfalla uti vissa villomeningar eller fördomar; att med allt mer stigande misstroende emot konstiga kreditberäkningar och hastigt öfvergående conjuncturs-spel, man nu mera heldre skulle anlita ett enkelt, men på osvikliga grunder bygdt system', med ett ord: att det ideala i Finance-Eärån, enligt alla upplystares omdöme, synes oåterkalleligen vika för det verkliga.
Jag får påminna om livad den märkvärdiga Polhem skref lill Carl XII, då han föreställde Konungen, att han alltför litet uppmuntrade konster och vettenskaper. —- ”Skolor och hederliga ”belöningar för vettenskapsmän äro,” säde han, ”ett Konungsligt utsäde, som gifver i 9° Den 14 Augusti f. m - "en ömnig frugt s).” Och jag rille tillägga, att det är upplysningen, som gifver styrka åt svärdet och välsignelse åt plogen. Man har menat, att man ej borde bidraga dertill, derföre att allmogen ej hade nytta deraf. Jag har redan sökt visa, att allmänheten just deraf har en ganska stor nytt#; men i alla fall, om ingen skulle hidraga till annat än det, hvaraf han hämtar en direct nytta, hemställer jag, huru det skulle gå med Canal-anläggningar och nästan alla andra allmänna arbeten. Det förundrar mig, att en Ledamot, sorn nu vill så hushålla med Statens medel, likväl ej dragit i betänkande alt till ett Canalarbete frikostigt tillstyrka ett capital, hvaraf räntan ensam utgör den summa, hvarom nu är fråga. Man har satt i fråga, huruvida Lärarnes lönevilkor borde förbättras, och svarat med Nej, under påminnande, att debora de rätta munnen efter matsäcken. Jag hemställer till hvar och en, hvad nit, kraft och förmåga man kan vänta hos Lärare, som skola täras af bekymmer för sin utkomst, Jag tror, att förbättrandet af deras vilkor är säkraste sättet, icke allenast att förbättra de nuvarande Lärarne, utan ock att få ännu bättre efterträdare. Samme värde Talare tyckes sjelf hafva insett riktigheten häraf vid inrättningen af den enskildta Skola, hvars stiftande han ombesörjer, der löne - *) Se: Riksdagen i Stockholm år 1719, pag. 8. Den 14 Augusti f. m. 9« vilkoret! äro ganska frikostigt tillskurne. Man har sagt, att nya methocler borde införas.
Men den allmänna meningen, som ogillar sjelfva bestraffningssättet, skiljer icke mellan de former, under hvilka tillämpningen eger rum, och fattar ej af hvad skäl det straff, som anses för det grymmaste, bör extrajudicialiter tilldelas fölen mindre förseelse, då för större förbrytelser det mildare straffet endast efter ransakning och dom kan ega rum. Då nemi. kroppslig aga för den mognade mannen anses förnedrande, bör denna aga lika litet af förmannen som af domaren kunna krigaren åläggas.” Så, M. Hrr, har då den nu förevarande, så mycket omtvistade och vigtiga frågan vunnit terräng under de sistför flutna 20 åren. Och hvarföre har hon det? Jo, låtom oss vara uppriktiga och tillstå, att det skett mycket deraf att hon haft värdiga målsmän, som icke tillåtit att man kastat henne öfver bord eller till skräphögen af s. k. fromma, men fruktlösa önskningar. Det var en af dessa riddersmän, hr Mannerskantz, som dristade den 14:de Mars 1840 till sjelfva arméns befäl adressera dessa betydelsefulla ord: »Må vi Svenske officerare så förstå den vackra röle, vi hafva att spela, och vårt förut sköna kall skall blifva ännu afundsvärdare; vi skola då blifva den Svenska ungdomens ledare, i fred till de framgångar, som aldrig trytande arbetslust, väl ordnad, rätt använd, ihärdig kraft aldrig underlåta att skänka; i krig till dem, som blott köpas med de ädlaste ansträngningar, den mest oegennyttiga, blinda sjelfuppoffring af den härdade, starke mannen. Ja, låtom oss blifva vårt folks lärare till allt godt, nyttigt och vackert; och vi skola få fuller nog af dem, som icke behöfva pryglas för att väl uppfylla sina skyldigheter. Den slafviska lydnaden, den går kanske förlorad; den till ytterlighet drifna pedantiska punktligheten kanske också; men hvad dermed sker för skada, vet jag icke, ty den förra står möjligen stundom lugn midt i hetaste striden — men ej kastar den sig glad med entusiasmens lågande hänförelse hvarje fara till möte — Den 29 Maj.