Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Riksdagsordningen uttryckligen ådagalägger Regeringens obefogenhet dertill, men deremot Ständernes icke tvetydiga rättigheter i detta afseende, i följande strof: ”Rikets Stän”der skola vid hvarje Riksdag förordna om ”Revisorer att, enligt af Rikets Ständer uthärdad instruetion, öfverse och granska Stats”Verkels, Bankens och RiksgäldsContorets ”tillstånd, styrelse och förvaltning; likväl, ”hvad StatsYerket angår, utan rättighet atö ”meddela föreskrifter, eller förändringar be”sluta. ” Hvaraf inhämtas, alt Grundlagen icke gör någon skillnad i föreskrift, för desse tre Verk, och blott inskränkt Revisorers rättigheter, i afseende på StatsVerket, i det enda förenämde bestämda fall; men, då genom beslutet till inskränkning i afseende på StatsVerkets granskning, nationens ombud först fyra år efter Riksdag komma i tillfälle att känna följderna och verkningarne af Ständers beslut, har äfven jag erfarit, vid erinran af de coustitntionella rättigheterne, Den i5 Jan uarii f. rn. en äfvenså oväntad, som smältande förödmjukelse deri, alt nationens representanter blifvit förmente, att i officiell väg känna livad som ligger öppet, äfven för mindre Embetsoch Tjenstemän, och som hvar man kan, genom utfordrande af handlingar, till tryck befordra, och har jag, det må äfven böra till mina misstag, trott, att tillfredsställelsen hos elen enskilde förvaltaren af annans egendom, att, till undanrödjande af möjligen mindre fördelaktiga omdömen, få öppet och utan inskränkning af lid, redovisa för sine principaler, skulle äfven af den högt uppsatte Embetsmannen eftersträfvas. Hvad åter angår frågan om ny instruetion för Riksens Ständers Revisorer, så enär 68 §.
Med afseende på det stora vetenskapliga värdet af arbetet: »Svenska Språkets Lagar» beviljade Rikets sednast församlade Ständer, såsom understöd för fortsatt utgifvande af detsamma, ett anslag af 1,500 Ridr årligen under hvartdera afåren 1858, 1859 och 1860. Enligt mig af författaren meddelad uppgift, är af dess fortsättning ett häfte nu under tryckning och ett annat förberedt så vida, att äfven dess tryckning under nästkommande år torde kunna börja; och får jag på de giltiga skäl, som för anslagets beviljande vid sistlidne riksdag anfördes, i underdånighet hemställa, att Eders Kongl. Majit behagade föreslå Rikets Ständer, att för samma ändamål ytterligare bevilja 4,500 Ridr, att utgå med 1,500 Ridr årligen under hvartdera af åren 1861, 1862 och 1863. Bil, M Ci till Kongl. Maj:ts Nåd. Uti underdånig skrifvelse den 14 Maj innevarande år har Serafimer-ordensgillet redogjort för byggnads-arbetels fortgång vid Wexiö, Wadstena och Hernösands hospitaler, för hvilka anslag blifvit af Rikets Ständer beviljade, och framställt de behof, som för dessa arbetens fullbordan ytterligare återstå att fylla. Af denna underdåniga redogörelse inhemtas hufvudsakligen följande:
Lagen utsätter blifvit verkslälldt; och understundom hade personer blifvit pliktfällde eller ålagde ansvar tvänne eller flera gånger i samma grad, oaktadt förut ålagde enahanda böter ej varit ultagne. I andra fall åter hade det blifvit förklaradt, alt ansvaret vore inbegripet uti del redan förut ådömde, och först efter den senare förbrytelsens begående till verkställighet befordrade ansvaret. Till stöd för denna senare mening hade blifvit åberopadt: 1:0 att då Lagen säger: Begår någon den eller den förbrytelsen, plikte järsta gången eller straffes Järsta gången etc., måste efter grammatikan, tidsorden: första gången bänföräs till plikte eller straffas och betydde således, första gången förbrytaren pliktar eller första .gången han straffas. Vill nian hänföra tidsnieiiingen till ordet begär eller det motsvarande, sorn utmärker förbrytelsens utöfvande och säga, alt det är för Bihang till R St. 2 La g-Ut skottets Betänkande N:o 162. hvarje gång förbrytelsen begås, som ansvaret bör ådömas, så motte mot en sådan tillämpning, att, den hittills nästan aldrig egt rum, oftare än då sådant är i Lag, eller Författningar, bestämdt utsatt, utan hade man alltid ansett, att ehuru förbrytelsen, hvarå åtal i en lagföring sier, blifvit flere gånger uLöfvad, ansvaret, sådant det är utsatt, endast kunde en gång ådömas. Här vore dock icke fråga om stöld, för bestraffning hvaraf funnes bestämda föreskrifter. Men om man jemförde i §. i 53 Cap. MissgerningsBalken med 3 §. i samma Cap., syntes dock deraf tydligt, att, ehuru i i §. stå de orden, sker det annan gängj förstodes dock dermed icke, att den tilltalade vöre öfvertygad att tvänne gånger hafva haft lägersmål med samma person, utan att de högre böterna och det deremot svarande fängelsestraff kunde först då ega rum, när ansvaret ardra, 3:dje eller 4;de gångerna ådömes.
M e n ett faktum är det nu verkligen i alla fall, att fru L ö n n b e r g ej blifvit på långt när så känd s o m hon förtjänat. K a n s k e har detta till en början i någon mån * » Som ni behagar, II, 1. berott af signaturen, som icke var rätt lyckligt v a l d; den var ej fyllig nog, den sade ingenting o c h, hvad värre var, den kunde vid uttalandet lätt bli vilseledande: var det — t h — eller — th eller Th — eller kanske T. H * K o r t sagdt, den var ej en sådan, som m e d ens slår an o c h fäster sig i minnet. Sedan k o m » d e t unga Sveriges » anlopp med buller o c h bång, som under några år tilldrog sig den mesta uppmärksamheten på litteraturens område, o c h, last but not least, kan något godt k o m m a från landsorten? P å den frågan haf va våra älskvärda stockholmare i alla tider fått vältaliga svar, m e n ändå göres den alltjämt. F ö r nutiden kan det vara nog att hänvisa på sådana namn som Helena N y b l o m, Ernst A h l g r e n, Selma Lagerlöf, R u s t Roest, Gustaf Fröding, förutom många andra o c h bland d e m, s o m sagdt, äfven Mathilda Lönnberg. O c h det är otvifvelaktigt en m y c k e t g o d sak, att icke här, som t. e x. i Frankrike o c h Danmark, all vitter alstring söker sig upp till hufvudstaden o c h frodas endast inom dess hank o c h stör m e d fara för att urarta på hvarjehanda sätt. Berättelserna behandla, som vi hafva sett, både forntid o c h nutid. D e af det förra slaget ådrogo sig från början stor uppmärksamhet redan af den grund, att själfva arten är så vansklig, i det den knappt tillstädjer något medelmåttigt, utan lämnar författaren som alternativ att antingen lyckas riktigt bra eller o c k alldeles misslyckas.
Majit i Nåder föreslagit, ett nytt •skiljemynt i Silfver till Två och Fyra Skillingsstycken ju förr dess hellre präglas, för att frän Tanken utväxlas, , meri till ett sådant intrinsekt värde, sorn Banken högst betalar för det Silfver., som Den, efter fastställde grunder kan komma att upphandla. Uti de fleste Tänder är Skiljemyntet, i anseende till sin starkare nötning, mera uppblandstdr, och detta är i allmänhet erhändt för nödvändigt, äfven der Mynt väsendet befinnes i deri fullkomligaste ordning. Deremot har. man alltid i det längsta undvikit, att utställa Sedelmynt på mindre valeurer, just emedan detta utställande är fältet, att bortjaga hår - Statsoch Banko-Utsiottens Betänkanden'. 339 da myntet utur rörelsen; äfvensom en till sådan ytterlighet drifven Pappers-cirkulation, att Sedlar utgifvas på mindre valetirer , i samma nion mäste blifva skadlig som verkningarne af mynt*värdets ostadighet då komma att utsträckas äfven till det mynt, hvarmed de minsta qvantiteter af varor skola mätas. De här ofvan föresi agne Tvä oell Fyra Skillingsstycken skulle blifva af samma storlek och form, sorn förut, men med en sådan tillblandning af koppar, att de kunde utgifvas för fullt Fyratio åtta Skillningar på Sedel-Riksdalern. I stället för de Banko-Sedlar, hvilka sålunda indrogos, kom då reel valuta efter samma Värde i rörelsen och förblef där, till mycken lättnad för den fat tieare folk klassen och hela den mindre rörelsen; *> deremot borde utgifning af Små Sedlar inskränkas till utbyte af dylike förslitne. Förenade Utskotten äro likväl af den tanka, att merarsämnde Två och Fyra Skillingsstycken icke böra utmyntas af Bankens nu ägande Silfver-förräd , utan blott af det Silfver, som Banken blir i tillfälle att inköpa.
Ar då verkligen fjerdepartsägarnes tillstånd så beklagligt, som man velat förespegla? Och hvad kan vara orsaken till della tillstånd? Jo ett ras i grufvan, hvilket likväl sedermera tilskyndat ägarne en ganska betydlig inkomst. Förhållandet har sedermera blifvit mycket förändradt, så att år 1846 grufvan lemnat hvarje fjerdepart i afkastning 29 r.-dr 8 sk., och dessutom i arrendeafgift af de s. k. brukande bergsmännen 6 r.-dr 32 sk. Tager man derjemte i betraktande, alt de större enskilda verken, som tillhöra samma bolag, lemnat 28 r:dr på fjerdeparten; alt fjerdepartsägarne, såsom sådana, men alldeles icke såsom enskilda, äro innehafvare af en större privatbank i Fahlun; att denna privatbank 1846 lemnat utdelning af 1.3 r:dr på hvarje fjerdepart, så utgör den sammanlagda utdelningen på hvarje fjerdepart mer än 73 r:dr b;co. Jag medgifver visserligen, att häremot kan invändas, att den sednare summan, nemi. utdelningen frän privatbanken, icke borde tagas i beräkning, men om denna inkomst afdrages, återstå dock mer än 60 r:dr som hvarje fjerdepartsägare i denna sin egenskap fått uppbära, och i samma egenskap uppbära de äfven inkomsterna af de enskilda verken. Jag skulle tro, alt II. o. Ad. efter denna utredning skall finna den nödställda belägenheten, hvaröfver man klagat, i verkligheten icke vara så stor, som man påstår. Dessutom ber jag, att få fästa uppmärksamheten derpå, att för sisth år, då man ännu icke kände på siffran huru stor a Ikastningen varit, densamma likväl, enligt hvad mig från tillförlitlig källa blifvit meddeladt, kommer att på hvarje fjerdepart öfverstiga 40 r:dr b:eo, oberäknadt inkomsten Den 1 ö t' e In u a r i e. m. af arrende-afgifl, enskifta verk och privat-bank.
Om Utskottet, af de tankar 3:ne Stånd i olika delar förklarat vara hvarje Stånds gemensamma, funnit motiver anförde, nog gällande, att förmå detsamma frångå dess förut fattade öfvertygelse, så hade Utskottet, efter min tanka, i dessa delar kunnat låta förslaget förfalla, men då Utskottets öfvertygelse icke undergått förändring, har det med det begrepp det fattat om grundlagens mening i följd af dess ordalydelse, och med känsla af sin plikt, att så vidt på dess åtgärd ankommer vårda grundlagarne, i fullkomlig öfverensstämmelse med hvad Herr Cederschjölds anförde afhandling innehåller, som verkligen öfver ämnet sprider ett lyckligt ljus, funnit sig föranlåtet att förblifva i principfrågorne vid dess en gång yttrade tanke, hvilken således, i form af grundlagsförslag, till pröfning vid nästa Riksdag ovägerligen lärer böra förekomma. Och då ärendet till förstärkt
Och så lade han sig med kläderna på. Men sofva kunde han icke, han bara låg och tänkte. Allting var så underligt skarpt och klart. Han tänkte på sin far, — den gamle med det vaxgula fängelseluftansigtet och de skygga ögonen, som tycktes kunna se genom merg och ben. Skulle han sjelf gå samma väg? Var det på det sättet man råkade i olycka, kom på fästning och blef ohederlig för liftstid? För far hade det nog varit annorledes: han hade gjort sitt i öfverilning, kanske i fyllan. Men man kunde i alla fall inte komma ifrån det, om man hade det i blodet; han såg det nu. »Det är utsedt», sade han tyst. Det fans två viljor inom honom, och den som var starkast var inte hans. Han låg länge och tänkte, — icke på om han skulle göra det eller ej; han bara tänkte för det han inte kunde låta bli, och för det han icke heller kunde sofva. När han tyckte att natten måste vara tilländalupen, såg han på klockan, om det var tid att stiga upp till arbetet. Hon var bara ett. Så reste han sig och gick fram till den stora glugg, genom hvilken man stack in höet vid skördetid. Han stödde sig mot brädfodret vid takranden och såg ut i natten; man blef så varm af att ligga, och det bultade så stickande hett i alla ådror; det var bättre att stå der och få svalka. Himlen var molnfri, men det var som om stjernorna icke haft makt att lysa. Allt var tungt, dödt, stilla. Han hade förr haft tankar på att göra af med sig; han hade haft dem första gången när han var en femton års pojke och nämdemannens gråa häst brutit benet af sig för hans vårdslöshets skull. Ja, han tog det tungt — allting. Han kunde aldrig tala med någon menniska om hvad som tryckte honom, och hvad andra kunde slå bort i gyckel, det gnagde i honom som en frätande orm. Han var inte stursk i mun, som de fleste af medtjenarne, han var heller inte foglig och lättböjd, som några af dem. När man gjort honom orätt, tänkte han alltid på hämd. Men ännu hade han intet ondt gjort.
» Ja, minst sagdt, » sa jag: » Kan du räkna ut hvad den stora träd-hök-taflan föreställer? » » Neej, » sa Ruffen, och så läste h a n: » Dante och Virgilius. » » Hm,&gt; sa jag, ty det är inte alla ämnen man tycker om att uttala sig i. » Virgilius var en skald, det vet jag, » sa Ruffen, (kan visste, han!) — » men hvad är Dante för s l a g? » » Det syns väl hvad han är, » sa jag. » ett rökt hök-kranium, af nån utdöd jättesort, som målaren svept in i en röd kappa. » » Grufligt besynnerligt, » sa Ruffen. Så gick vi omkring tysta, länge. » Nu har jag ' et, Ruffen, » sa jag med en djup suck af lättnad. » Läs öfver dörren, så får du se. » ' De frias utställning '. Så grufligt grannlaga, att bara kalla dem för ' de fria '. Det är riktigt rörande, riktigt rö- rande, och så klokt af läkarna! Tänk, förut! Jo jag tackar jag, då hade väl de stackarne fått straffdusch för hälften! Titta på de här ' äkta kastanierna '. Nu när man vet! Är de inte riktigt snällt tilltotade? Inte att man ser, att det är kastanier, förstås, men gröna är d e! Och de här fjällen, s e ' n! » » Fjäll! Det kan då inte en katt se! a t t — » » Jo bevars, bara man har litet god vilja, så. Toppiga är de j u då, det ser du väl! Och titta på de här stenbrytarna — så riktigt näpna och söta de är! Allihopa lika stora, och alla som dragna på en tåt — alla med blå ben och hvita skjortor och kaffebruna ansikten. Vore det inte för den förgyllda gumsen i hörnet så Mén nån stans måste ju sjukdomen bryta ut riktigt! — Vet du, Ruffen, det här är det vackraste och det mest rörande — och intressangtaste på hela utställningen. Men nog blir man allvarlig af ' et. Också tycker jag vi går hem nu!
Således har jag ej rättighet att under någon förevändning skrifva annat än affärsbref till honom, och dessa skola vara korta, rakt på sak och icke med ett ord till öfverlopps. Som ett rättvist straff ådömes han att ej få sätta sin fot inom mitt helgade område i Hörby. Ingen mildring! Han skäms öfver bekantskapen med mig här. Jag betalar med samma mynt när vi komma in på vår mark. Jag bör lära mig att kritisera sjelf mitt arbete. Jag ålägges att aldrig låta något slinka in, förlitande mig på att han skall stryka. Låt det vara slut med den humbugen att jag icke kan skrifva utan honom. Han kan få läsa för sitt nöjes skull, om han begär det. Jag är icke skyldig att af grannlagenhet erbjuda honom någonting sådant. Särskildt måste jag skrifva ”Att dö” utan att han har sin näsa med deri. Jag frikallas från att både vara och spela uppriktig emot honom. Jag tillåtes att på tu man hand vara hur hänsynslös som helst emot honom, äfven med risk att såra och förorsaka smärta. Det blir ändå ingenting emot hvad han låtit mig undergå. Mig åligger det att icke rygga tillbaka för en möjligen uppstående fiendskap, ty endast den fege tror sig kunna stå på evig fredsfot med alla menniskor. Jag har skyldighet mot mig sjelf att bortarbeta hvarje tanke på att han fins i verlden, vare det mig strängeligen förbjudet att genom en efterlåtenhet för kamratsaknaden försjunka i liknöjdhet och slapphet. Genom att sparka mig fram i verlden med ihärdighet och smidig djerfhet har jag utvägen att skaffa mig upprättelse; jag har skyldighet att begagna den. Jag bör genom återblickar i minnet göra mig förvissad om att det icke käns godt att få ett ormbett i handen när man famlar efter en mensklig varelse. Detta gäller både honom och andra. Vinnande och hjertlig kan jag få vara i mitt sätt mot alla dem jag ser upp till eller som jag nu eller framdeles kan ha gagn af – men förbehållsam. Kom ihåg, efter sådana bett kommer det ja, du har försökt! Skämta, skratta och var glad. Hal och kall, det är det enda som duger. När du skrifver kan du få bli varm, men icke i egen person.
För min del anser jag den af R. o. Ad. beslutade lönen för Secreleraren icke vara större, äu hvad den hör vara, äfven ensamt betraktad såsom secreterarearfvode för R. o. Ad:s enskilda angelägenheter, utan afseende på dess förhandlingar såsom RiksSt. Alltså finner jag sjelfva grunden oriktig, hvarifrån Gr. Cronhjelms förslag utgår, att tillsätta tjensten pä coustitutorial. Från annat håll har sedan ytterligare kommit ett förslag, att alla Riddarhusets tjen sler skulle pä förordnande tillsättas, d. v. s. att hela dess per sonal skulle sältas på fri och flytande grund, alt jag så må säga. De personer, som här talat om medlens användande till välgörenhclsändamål, ber jag att få erinra, att det är en ganska ringa del af sina egna fonder, som R. o. Ad. anslagit dertill, ulan dertill utgå för det mesta donationer af hädangångne ledamöter, hvilka hoppades kunna sätta dem i full säkerhet på Riddarhuset, och icke all ambulatoriska embetsmän skulle öfver dem hafva den närmaste förvaltningen. Jag tillstyrker bifall å Ridd.Utsk:s mern. Gr. Cronhjelm: En värd talare har med särdeles skicklighet misstydt såväl min motion, som mina afsigter. Jag skulle i det längsta hoppas, alt sådant varit utan afsigt ; men vare dermed huru som helst, så anhåller jag att få fästa Ståndets uppmärksamhet på arten af dessa misstydningar. Jag torde då först fä bemöta, hvad som egentligen icke utgör en misstydning utan en olika tanka, nemi. det påstående, att Ridd.secret.-Iönen alldeles icke vore för stor, jemnförelsevis med hans göromål emellan riksdagarne.
Comitéen tillika ej mindre ådagalagt de olägenheter, som åtfölja de nu brukliga Bestraffningssätt af Penningeböter, Spö och Bis samt Fängelse vid vatten och bröd, än jemväl anfört de flera skäl och orsaker, som föranleda dertill, att dessa böra i en ny Brottmåls-Lag-stiftning dels sparsamt användas, dels inskränkas, dels ock i de flesta fall alldeles försvinna; Hvarjemte Utskottet inhämtat, att Comitéen föreslagit inrättandeaf Allmänha Arbetsoch Correctionshus såsom de mest ändamåls-enliga Anstalter, för att tjena till användning för Brottmåls-Lagstiftningen, vid införande af förändrade och förbättrande Straffbestämmelser, isynnerhet å de brott, som störa ^Egendoms säkerheten, sorn innebära ett försökt våld å Lif eller Lern ech som kränka någons personliga frihet* Då Utskottet i anledning häraf 'öfverlag! till det beslut, som borde tjena till grund för det Betänkande Utskottet nu går att till Riksens Höglofl. Ständer afgifva, har Utskottet dertill funnit en ostridig ledning af de skäl och omständigheter, hvilka af Lag-Comiteen äro framställda.
Jänue det att Riddcri?apet och Adeln sä wäl sörlsdne gårdag som äswen i dag syneS gilla mine anförda ffäi och angelägenheten sf fåken, fär jag än ytterligare till bestyrkande af motionens constitmionsmästiga beskaffenhet anföra art Högloft. Nidderffapet och Adeln redan för någon lid sedan fastställt e.n del af bewillningen, nemligen principerne för bewillningens fördelning och att Ridderffapet och Adeln wid frägan om ben troligen ej förr än ester det nya arekS ingång tili fqstställands förekommande bewillnings-arcikel under ruLrigue: )lfgift för bränwins-bränning, redan sig yttrat, cm tiden för dest beräknande, uran alt hafwa bestämt, hwarken summans belopp eller fördelning. Af hwad jag nu haft äran anföra, kror jag mig hafwa adagalagt, att 6i §- icke lägger hinder i wägen för det ifrägast-arande fastställande af tidcn och ött Riksens Ständers nya beffarmings-rält icke dest mindre är aldeles oförskräckt. Friherre 8tsel von wolstein utbad sig för sin egen uplysning blrfwa underrättad om Riksens Ständers bestut, ägde sufttägande kraft, innan de i Riksdagö-Besiulet bliswit införde. Grefwe L-ävenkssIm, 6a rl , erinrade, att Regerings - Formen bliswit antagen och ätlydd, Konungen urkorad och krönt innan NikSdagsBestuttl kunnat blifwa sörfarrabt. Hans ExcellenceHerr Grefwe Ruukb.Jag för min del gillar fullkomligen den af Friherre Manner keim - Den 20 December. 1221 kelm i gar gjorda motion.
Provinsial-läkare för denna socken jemte Gellivare Lappmark, har Sundbets-Kollegium, uti infordradt underdånigt utlåtande i ämnet, då Råneå socknemäns berörde anhållan öfverensstämde med det af Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande till indelning af Länets Provinsial-läkare-distrikter afgifna förslag, hvilket Kollegium funne för närvarande lämpligt, i underdånighet tillstyrkt, att Eders Kongl. Maj:t täcktes hos Rikets Ständer föreslå anvisande af 1,000 R:dr Runt lill lön åt en ytterligare Provinsial-läkare inom Norrbottens Län med station i närheten af Råneå kyrka och med Råneå och Gellivare socknar till tjenstgörings-dislrikt, dock med vilkor, att det nya distriktets innevånare förbinda sig att vid Provinsial-läkare-stationen uppföra eller anvisa och för framtiden underhålla lämplig bostad åt Läkaren af den beskaffenhet, som af Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande varder godkänd. Med afseende å hvad Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande och Sundhets-Kollegium sålunda yttrat tillstyrker jag i underdånighet, att Eders Kongl. Maj:t må hos Rikets Ständer äska anslag till lön åt nu ifrågavarande Provinsialläkare till det belopp och med det vilkor Sundbets-Kollegium föreslagit. 9:o. lön för en Med anförande, att folkmängden i Lidköpings Provinsial-läkare-distrikt uppv in sia l-M ka^r 62,203 personer och alt afståndet från Läkarens station Lidköping lill re inom Ska-de aflägsnare trakterna inom distriktet utgör 3 mil, har Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Skaraborgs Län, då desse förhållanden tydligen ådagalade, alt sjukvården uti ett så vidsträckt område, der allt läkarebiträde saknades, utom det som kunde erhållas af de i Skara boende Militär—läkare, icke kunde af en Provi nsial-läkare behörigen handhafvas, i underdånighet hemställt, att Eders Kongl, Bil.
Jag förnyar nu den anmärkning jag vid sista Riksdag till Protocollet gjorde, att sedan 1812 års Riksdag h»r intet förslag kommit från Konungen till inskränkning af Nationens och Riksens Ständers rättigheter, men ganska många Förslag för detta ändamål emanerat från Riksens Ständers egna Ledamöter, Jag har haft tillfälle ^tt erfara detta, då jag vid de 2;ne sistförfluS* nea lö Maji m. 3 8? pfc Riksdsgarne varit medlem af ConstitutionsUtskottet. Flere sådana Förslag hafva då af ConstitutionsUtskottet blifvit qväfde i sin födsel, och aldrig kommit till Riksens Ständers kunskap. Men ett af dem, som erhållit bifall af samma Utskott vid sistledoe Riksdag, är det nu nämnda. Den reservation jag då emot detsamma gjorde och här till Protocollet upprepade, får jag nu förnya. I följe af detta Förslag äger äfven blott en klass af de väljande rättighet att hos Konungen anhålla om förändring af valsättet för hela Staden, och Konungen att det efter behag förändra. I andra constitutionella Stater är det icke Regen* ten ellet den executiva magten, utan det är den lagstiftande, som afgör förändringar i vissa Orters sätt att välja sine Representanter till den. Det skulle ej förundra mig, om vår libertie Och sannt constitutionelle Konung vägrade sin sancUon åt ett Förslag, som emot all constitutionel princip tilldelar Konungamagten en direct inflytelse på en del Medborgares val till Representanter vid Riksdagarne, och åt Dess godtycko öfverlåtet sättet för denna rättighets utöfning. Hörsamste Memorial! Sedan Höglofl. Ridderskapet och Adeln i anledning af gjorde anmärkningar, vid Riddar-, husUtskottets den 3 sistledne April afgifne igo Den i5 Maji e. m.