Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna fråga stod åter i närmaste samband med den om förändrad uppställning af Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes femårsberättelser, i hvilka jordbruksstatistiken hittills varit inrymd. Efter att hafva den 29 Juni 1861 afgifvit ofvan åberopade »Förslag till förändradt formulär för Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes fem årsberättelser», har alltså Statistiska Beredningen under den 14 Oktober samma år jemväl underställt Eders Kongl. Majrts nådiga pröfning »Förslag rörande tillvägabringandet af en Statistik öfver Sveriges jordbruk», öfver hvilket Eders Kongl. Maj:t infordrat samtlige Hushållnings-Sällskapers jemte Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes yttranden *). Då i enlighet med Eders Kongl. Maj:ts Landtbruks-Akademies åsigt detta sistnämnda förslag är grundadt på den förutsättning, att Hushållnings-Sällskaperne skulle benäget åtaga sig insamlande, granskning och *) Så väl detta förslag som vederbörandes deröfver afgifne yttranden åtfölja såsom bilagor Statistisk Tidskrift, utgifven af Statistiska Central-Byrån. Tunnmalets reduktion till kubikfot. Utsäde på tunnlandet. 13 bearbetning länsvis af de statistiska uppgifterna rörande jordbruket och boskapsskötseln, så skulle deraf framdeles blifva en följd, att den afdelning af Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes femårsberättelser, sorn hittills varit åt detta ämne egnad, antingen komme att helt och hållet utgå, eller att i väsentlig mån inskränkas och förändras. Ehvad nu för framtiden ina blifva stadgadt, borde emellertid för femårsperioden 1856— 1860 någon förändring af sådan beskaffenhet ej ifrågasättas, att ett afbrott komme att äga rum uti femårsberättelsernes hithörande uppgifter. Eders Kongl. Majit har alltså anbefallt dessa uppgifters fortfarande meddelande för denna gång, med öfverlåtande till Eders Kongl. Majits
Inga Protocoller, eller Handlingar dertill, kunna åt andra än Riksens Ständers eller Ridderskapets och Adelns Utskott lemnäs, utan Ridderskapets och Adelns samtycke, och äfven i sådant fall icke utan qvitto. Ett ojusteradt Protocoll, och Handlingar dertill, kunna alldeles icke utlånas. Likväl då emellan Riksdagar af Rikets Collegier, eller Riksens Ständers Verk till de uti Riddarhusets Archiv befintlige Handlingar och Protocoller, sorn ej äro förseglade eller höra hemliga hållas, tillgäng äskas, må det vara RiddarhusSecreteraren tillåtit, att de begärde Handlingarne emot qvitto utlemna; och åligger honom, att sådant uti RiddarhusDirectionens följande Sammankomst anmäla. / 302 Den 20 Junii. 8 §. Emellan Riksdagarne är det RiddarliusSecreterarens åliggande, att föredraga Ärenderne uti RiddarhusDirectionen, samt de utgående Expeditionerne uppsätta, och contrasignera. Honom tillkommer äfven att, i egenskap af Archivarius, med biträde af Förste Cancellislen, vårda och iordninghålla Ridderskpets och Adelns Protocoller och öfrige Handlingar. 9 §• RiddarhusSecreteraren åge ansvaret och inseendet, enligt upprättade och underskrifne Inventarier, öfver Archi vet, Handlingarne och alla de tillhörigheter, af hvad namn de vara må, som Riddarhuset tillhora; Han äge ock, under en Directeurs tillsyn, hufvudansvaret för sjelfva Riddarhusets vårdande, samt att emellan Tjenstemännen och Betjeningen efter omständigheterna tillsynen fördela. i o §. RiddarhusSecreteraren åligger årligen, att* intill dess alla Riddarhusets Genealogier blifva completterade, lemna ioo renskrifne Genealogier, samt i öfrigt af egen drift och nit söka befordra allt, som till Riddarhusets gagn och bästa hörer. ii §.
Frågan reducerar sig således dertill, att, då på grund af de utaf reservanterne oell Hr Tham framställda anmärkn. man redan vunnit visshet derom, att den utfärdade Skol-ordn. är olämplig; tillse, hvari felet ligger? För min del svarar jag, deri, att man velat förena 2:ne stridiga åsigter i stället för att välja endera. Jag anser det hafva varit mycket bättre, om man oförändradt bibehållit principen för den gamla skolan; än att gå en medelväg emellan denna och den nya. Alla erkänna, att Skol-ordn. uptager för många ämnen och att något måste uteslutas. Föreslår jag då de gamla språken, så säga Hrr Printzensköld och Tersmeden: nej! det går icke an. Vill jag utesluta de moderna språken så svararman också nej. På samma sätt med vetenskaperne. Men då något likväl måste bort, torde sådant lämpligast ske med de ämnen, sorn'en dast inhemtas af en högst obetydlig minoritet. Och dessa äro just Grekiskan och Hebreiskan. Hur många af Eder, mine Hrr, kunna väl dessa språk? Jag trotsar Hr Tersmeden sjelf att kunna på Grekiska besvara detta mitt anförande. Hebreiskan vill jag icke ens nämna. Jag går så långt att jag t. o. m. påstår det högst få på detta rum skulle kunna yttra sig på en klar och flytande Latin. Derföre att den möda och de ansträngningar, som ödas på de klassiska språken, i allmänhet medföra så obetydliga resultat, har jag velat att detta studium, i stället för att vara ett allmänt bildningsämne, måtte blifva betraktadt endast som ett specialstudium, hvilket, bibehålles blott för dem, hvilka hade håg och lägenhet att deri förvärfva sådan grad af kunskap, att de kunde skörda frukt af sin derpå använda möda och icke framdeles komma till det nedslående medvetande, att deras sträfvande varit ändamålslöst. Jag förnyar min anhållan om återremiss. Hr Tham: Till en början får jag förklara, att jag aldrig fördömt den klassiska bildningen eller Latinet såsom en värd talare yttrat; men jag påstår deremot att sedan It. St:r genom (öreg:de och K.
Lagstiftarne hafva troligen insett, år 1809, vid öfvervägande af detta folks egna skaplynne, alltsedan Thorgnys tid, — nemi. saktmodigt, ja man skulle kunna säga långmodigt, — så länge det har öfvertygelsen att vara väl och ärligt styrdt, eller så länge det har aktade förmän i spetsen, som inför thronen göra dess talan och rätt gällande, men som, stördt i denna sin enfalldigt uppriktiga tro och tillit, med väldig oro ofta brukat gifva uttryck ät sin rättskänsla, och som icke gerna förr later stäfja sig, än de trott allting åter vara stäldt till rätta, och det skadliga inflytandet undanröjdt, —• insett, säger jag, att detta folk icke vore belåtet med SecretaUtskrs hemligt utförda ransakningar och domslut, dem ståndspartierna nästan blindvis bekräftade; derföre hafva de, då Reg.- F:n omgjordes, utom rättigheten att anmäla till Riksrätt, velat inskränka och förändra det fordna Utskrs verksamhet till upplysningar, men förbehållit representanterna, före beslutens fattande, öppna öfverläggningar. Hvad nytta skulle likväl dessa öfverläggningar afse, om ej meningen dermed vore en moralisk eller opinions-räfst med vårdarne af administrationen? Här är således den rätta grundlagsenliga tid och ort, hvarest folket väntar, att, i stället för tissel och tassel från personer som icke gifva sig tillkänna, från sina egna representanter få höra deras pligtmessiga omdömen uttalas; bär måste således representanten veta att tala så, att intet tvifvel uppstår om hans sannfärdighet, om hans uppriktighet och om hans för fosterlandets väl allvarligt stämda sinne. Anstalten må icke behandlas såsom ett politiskt gyckel, om detta allvarliga folk skall låta sitt en gång väckta missnöje åter falla.
Konungen skall ega att fördela det belopp som motsvarar de nu utgående ljuspenningarne de särskilda embetsverken emellan, ty icke kan man säga att den hittills varande fördelningen varit rättvis. Men då säger man sig icke vilja öfverlemna till Konungen en sådan rättighet. — Ater ett bristande förtroende. Skulle man icke kunna öfverlemna åt Konungen att besluta i en fråga, som rörer några tusende r:dr lill utdelning ät e. o. tjenstemän sedan hvarje verk utlåtit sig öfver sitt behof? Skulle cj Konungen kunna afgöra saken dem emellan? Skall man ej hafva så mycket förtroende för Styrelsen att man kari tilltro densamma att kunna rättvist fördela ljuspenningar? — Hvart tar det då vägen med samdrägten, Statsmagterna emellan? För min del finner jag inga skäl som föranleda till bifall af Statslltsk:s förevar, utlåt, men deremot många för återremiss; troende jag, att ett bifall till Konungens propos. vore lämpligt, med tillägg att en rättvisare fördelning af anslaget embetsverken emellan borde ega rum, och den kan icke StalsUtsk. åstadkomma. Jag tillstyrker återremiss. o Hr Akerman, Fredr.: Jag tror att de värde talare, som i denna fråga yttrat motsatta åsigter, hvar å sin sida fästat mera vigt vid densamma, än den i verkligheten förtjena!’. A ena sidan tror man, att, genom detta lilla anslags öfverlemnande till Konungen för att sedermera fördelas de särskilda verken emellan, tillfälle beredes, att upmuntra och belöna skicklighet och flit hos de e. o. tjenstemännen: mig synes denna förhoppning tillintetgöras, om man blott betraktar anslagets ringa belopp, och alt det finnes embetsverk, inom hvilka 10, 12 till 15 e. o. tjenstemän, engagerat sig och der he!an tillgången till utdelning dem emellan blefve 200 å 300 r:dr. A andra sidan, har man benämnt ljuspenningarne tjenstemannens första kronolön, men en hvar torde finna att 13 r:dr 16 sk. b:co, hvartill de f. n. ungefärligen upgå, icke är af någon betydelse, afsedde såsom lön, emad till en persons underhäll.
Sigillatae-afgiften den mindst tryckande, såsom icke bunden vid viss tid, utan rättar sig efter hvarje individus inträffande särskildta omständigheter, som fordra denna afgifts betalande, och derföre, ju mera denna afgift inbringar i StatsCassan, dess lyckligare anser jag det, ty i samma mon den kunde möjligen fylla behofvet, så skulle de vissa utlagorna till Kronan kunna mindskas för alla Rikets undersåtare. Vid all beskattning är alltid den största konsten att träffa der en afgift blir mindst kännbar, änskönt den vore nog betydlig, och sättet att den uppbära mindst kostsamt. Derföre hafva alla poliserade Ben ii Maj e. m. Nationer hos sig infört denna afgift, såsom befunnen hafva mycken fördel framför årliga Bevillningar, Och sådan anser jag ChartasSigillatac-afgiften hos oss. Och i det afseendet vågar jag vördsamt föreslå densamma på några Publiqua Handlingar, hvilka med Chartae-Sigillatae-afgift icke förut varit ålägde. När man eftersinna? den fördel, sorn Vederbörande Utgifvare äga af Assignation ner till Innehäfvaren, att få inlöste af Banken, eller af viss man här i Staden, i synnerhet på Assignationer å mindre Summor, hvilka nu löpa som mindre BancoSedlar ibland Allmänheten på längre eller kortare tid, hvarunder mången Assignation genom Olyckshändelser ofta går förlorad för Innehafvare», och desse
Men i stället för att, till följd häraf, bestämma, att ordet förbud borde utsättas på hvarje ställe, der i i83o års tulltaxa detta ord finnes och 2:ne RiksSt. nu ansett det böra qvarstå, föreslår Utsk., att förbud endast skall utsättas i de fall, då R. St. beslutat, att förbud bör äga rum. Jag kan icke godkänna Utsk:s förslag, utan instämmer i Hr Grapengiesser inom Utsk. afgifna reservation, hvilken jag anhåller måtte blifva uppläst. Hr Grapengiesser reservation upplästes. Frih. Cederström, Jac.: Annat är förhållandet, då två Stånd stadna mot två i sak, och helt annat, när det bar afseende på särskilda varuartiklar i tulltaxan. Sjelfva principfrågan, om ordet förbud skall i tulltaxan utsättas, är redan af R. o. Ad. besvarad med nej, utom i afseende på tackjern, hvilken artikel R. o. Ad. ansett böra till utförsel förbjudas. Frågan är således bestämdt afgjord, oell jag anser Utsk. hafva fullkomligen riktigt förfarit. Skulle K. M. i speciella fidi finna skäl att utfärda förbud mot ineller utförsel af en särskild varuartikel, faller det af sig sjelft, att denna artikel då blir förbjuden, oaktadt tullafgift blifvit för densamma i tulltaxan utsatt. Jag kan icke inse, att Utsk. härvid på något sätt trädt grundlagen för nära. Hr von Hartmansdorff, Aug.: Jag tror, att Frih. Cederström missförstått Frih. Boyes anmärkn., som endast har afseende å sista punkten af Utsk:s förslag. Frih. Boyes mening har jag fattat så, att emedan två Stånd stadsiat mot två, bör ordet förbud i alla de fall, der det uti nu gällande tulltaxa finnes utsatt, äfven framdeles komma alt qvarstå.
Hvad åter första punkten beträffar, så, enär räkning i silfver kommer att npliöra, men R. o. Ad. ändock beslutat att silfverR:drn fortfarande skall såsom mynt-enhet vara gällande, torde det vara onödigt, att bestämma den, nya räkne-enheten annat än i dess förhållande lill silfvermyntet; hvarförutan det jemväl torde vara otjenlig! att bestämma den i förhållande till ett hädanefter uphördt mynt eller Banko och riksgäld. Jag vågar derföre föreslå att ifrågavar:de punkt mätte i afseende å ordalydelsen förändras sålunda: ”1:0 att med fastställande af räkne-enheten lill värdet äfen fjerdedel R:dr silfver, enl. Myiil-Ordnm den 9 Maj 1835, denna räkne-enhet benämnes Riksdaler riksmynt.” Häruti förklarade Frih. Palmstjerna sig instämma. Hr von Hartmansdorff: Jag lior det vara rätt alt från rubriken utesluta orden "i handel och vandel samt vid bokföring." Men det synes mig icke vara nog, alt blott säga ”allmänna räknesättet;” utan något tillägg erfordras, som bestämmer föremålet. Som detta är penningar, anser jag rubriken böra erhålla följande lydelse: ”Förslag till allmänna räknesättet i penningar, äfvensom till utmynlning af silfver och koppar." Gr. Lagerbjelke: Jag instämmer i hvad Hr von Hartmansdorff yttrat i afseende å ingressen. Då nu Hr Gr. o. Landtm, först framställde propos. till bifall å den af Ulsk. föreslagna rubrik, ropades starka Nej blandade med Ja; hvarpå Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade godkänna den af Hr von Hartmansdorff föreslagna rubrik: "Förslag till allmänna räknesättet för penningar, äfvensom till ulmyntning af silfver och koppar,” samt efter denna propos:ns besvarande med Ja, jemte ett eller annat Nej, förklarade alt härvid Ja varit öfvervägande.
Ett dito af samma dag, att ConstitutionsUtflottets Memorial, rörande Grundlagsfrägore nas behandling!, ffulle hwila till nästa Riksdag. Ett dito af samma dag, att Ständet bifallit Stats-Utskottets Memorial om tryckningen af Bibanget till Ständernes Protocollek samt Grttndlagsfrägorne, och lät!t wid Utskottets yttrande om tryckningen af Bonde-Stäm dets Protocoller bero. Ett dito af kamma bag, att Ständet lätik bero wid den upplysning Eppeditions-Utskottet aflemnat, i anledning af hwad Ständet am * * Märkt 832 Den 3 November. märkt Md den förestagne underdåniga skrifwelsen, rörande Pensions-Staten för bletzerade Under-Officerare. Ett dito af samma dag, att Ståndet inflämdt i Preste-Ständets bestut att i strifwelfcn till Kongl. Maj:t om Bewillningen skulle framför ordet TaperlngL-Lommitteerne införas bade Berednings och. Ett dito af den 18 October, att Ständer r allt ogilladt lulve Ivarssons och b^3N8 I^3N8- L0N5 motioner i afseende pä Förstärknings-manffapet, sä att wid hwad Bonde-Standets pluralitet förra Riksdagen, i denna fräga hade in xleno bestutit, komme att förblifwa. Ett dito af samma dag, att Oeconomi^- ULffotteis Memorial, angäende utwägar att afhjelpa Spannmälens nuwarande wanpris, blifwit ogilladt i hwad anginge en anhällan hos Kongl. Maj:t om förbud emot Spannmåls-införsel, eller förhöjd tull, men bifallit i hwad Utskottet afstprkt Krono-utffpldernas gäldande med Spannmäl annorlunda än hittills warit »vänligt.
Inom förevarande ämnes vidsträckta omkrets ligger en sådan starkt skiftande blandning af möjliga olikartade förhållanden, att man svårligen kan träffa det allmänt moraliskt rätta genom ovilkorlig tillämpning af sentensen, att »den egentlige ärekränkaren vore ej ryktesutspridaren, utan gerningsmannen sjelf, som genom den omtalade onda handlingen kränkt sin ära.» Det kan icke vara svårt att afgöra, hvilkendera vore värdigare föremål för allmänna föraktets brännmärke, den, som en gång i fordna dagar, icke i följd af moraliskt förderf utan blott af ögonblickets tillfälliga förvillelse, begått en brottslig handling, men sedermera ångrat den, uppgjort förlikning med den förorättade och under desto ifrigare bemödande velat i sitt eget medvetande försona felet och göra sig i allmänna lifvet förtjent af aktning, — eller å andra sidan den, som efter att hafva kommit i besittning af hemligheten och måhända gjort misslyckadt försök att dyrt sälja sin tystnad, icke af sedlighetskänsla och aktning för det rätta, utan af låg skadelust, löper kring gator och torg att kungöra sin 33 hemlighet och störta den andres genom långvarigt välförhållande dåmera berättigade goda ställning i allmänna aktningen. Yar gerningen af den särskilda art, att lagen genom sina föreskrifter om preskription eller begränsningen af åtalandes kompetens försäkrat den felande örn frihet från allt åtal, all undersökning från det allmännas sida; — finnes icke då det ifrågasatta lagbudet hafva utöfver rättvisans sanna gräns sträckt undseendet för äreskändarens subjectiva intresse, och har icke den ordets fria makt, som skulle vara en nyttig kontroll i sedlighetens tjenst, fått öfvergå till ett skräckvälde, som förnärmar sjelfva sedlighetens egna fordringar? Och har lagen visat tillbörlig aktning för sitt egna anordnande, då den, efter att hafva för målsägande oeh statens åklagare stängt möjligheten att genom domaremaktens verksamhet afslöja en begången förbrytelse, lemnar åt hvar och en frihet att om gerningen utsätta rykten och att rättfärdiga dem just genom sådan domare-’ ransakning? — Visserligen vore i ena fallet fråga om straff eller skadeersättning och i det andra endast om den verkan, förbrytelsens offentliga ådagaläggande skulle för öfrigt utöfva på gerningsmannens medborgerliga anseende.
Domaren funnit ansvar ega rum för utgifvandet af Dagblad, veckoskrift eller annan samling och skrift, som en gång i veckan eller oftare utkommer, må han genast låta namnseålen upbrytas, oansedt tnålet pröfvas icke vara urbota. 1 § 7 mom. Med skäligt misstroende till det omdöme jag vid läsningen af Tryckfrihets-Förordpingen fattat, skulle jag icke våga anmärka den oförmodade stridighet, jag funnit imellan detta citerade moment och förordningens 5:te §, om ej en verklig actus nyligen gifvit exempel och öfvertygelse derom, att oansedt Domaren funnit en skrift böra beläggas med böter, har Lagen likväl ej kunnat träffa någon person att straffa, emedan Boktryckaren, som aflemnat den förseglade namnsedein, dermed är fri enligt detta 7 mom. i 1 §, och Författaren ännu är och alltid får vara okänd, så vida hans brott icke är urbota. Som nu den mening och grund tydligen ligger i 5:te §, att Boktryckaren skall för brottsliga, anonyma skrifter ansvara och böta, så länge penningeböter ega rum och han förmår dem gälda, så hemställer jag, om icke det vore nödigt, att såsom förklaring, vid slutet af 1 § 7 morn., göra detta tillägg: Vare dock Boktryckaren alltid part och ansvarig för innehållet af en åtalad, hos honom tryckt anonym eller med diktadt namn försedd skrift, intill dess, att antingen Domaren i laglig ordning ålagt Boktryckaren att Författarens namn upgifva, eller ock skriftens Andor eller Utgifvare sig hos Domaren frivilligt yppat och anmält. Skulle Författare eller Utgifvare sig icke angiva, ege då Domaren, om Boktryckaren det påstår, att genom utslag, som i Allmänna Tidningarna lcungöres, ålägga den okända Författaren eller 0/gifvaren att innom lämpelig tid och på visst utsatt allmänt ställe för Boktryckarens räkning låta nedsätta de honom ådömda böter och dess rättegångskostnad, vid påföljd att, om det åsidosattes, skall Boktryckaren ega rätt att hos Domaren få den förseglade namnsedlen upbruten och den således yppade Författaren eller Ufgifvaren derefter lagligen tilltalad. 3:dje § 9 morn.
Om deremot säkra inrättningar kunna uppstå, kan jag ej annat än med min röst bidraga till låns upptagande för detta ändamål, och i sådant afseende är jag af olika tanka med den siste talaren, att man dervid ej bör fästa några onödiga vilkor. Man bör nemi. ej stadga sådana onödiga hand, att man hindrade Riksg.cont. att upptaga lån på fördelaktiga vilkor. Ehuru jag tror, att man nu kunde få lån till fulla nominalbeloppet för 4 proc., men detta likväl ej är säkert, och det alltid blir förmånligt för jordbrukaren att få lån för 5 proc., kan jag ej godkänna, att man afsäger sig denna förmån derföre, att man ej kan vinna en ännu större fördel. Jag önskar derföre, att man för upplåningen fäster som det första vilkoret, att ingen förlust deraf uppkommer, och för det andra, att, om ett anbud göres till 96 proc., man då må äga rättighet afsluta detsamma, om man finner sin fördel dervid. Jag vill anföra, hvad som inträffade efter sista riksdagen. Då jag väckte motion, att Banken måtte upptaga ett lån på 2 millioner 1 silfver för att utlåna åt fastighetsägare, hade jag, som vistats utrikes, uppgjort förslag derom utan annat band, än att det skulle ske utan förlust, och hade bestämd visshet af 2 bankiershus i Norra Tyskland, att de ville afsluta ett sådant lån. Detta vann ej bifall. Frågan uppskjöts och man lemnade åt Riksg.cont. att verkställa upplåningen. Det drog ut på tiden till Febr. månad, och man fixerade 92 såsom minimum för 4 proc., och sedan alla onödiga band blifvit färdiga, hann man så långt, att conjuncturerna försämrades 116 Deri io November. neli nian fick anbud på 91 proc. Men detta kunde åter icke antagas, och allt gick 0111 intet. Jag anhåller, att detta yttrande äfven må få till Utsk. medfölja, Hr Dalman: Jag anhåller att få instämma med Hr Rosenblad i så måtto, att om Utsk., i strid mot dess förut uttalade åsigt, skulle finna för godt tillstyrka det ifrågavar. Janet, Utsk. jemväl matté utarbeta och R.
Vid förehafvande häraf Jiur -Lag-Utskottet inhemtat, att, vidnästlidne .Riksdag, Lagsamt Allmänna Besvärsoch Oeconomie-TJtskotten, till hvilkas gemensamma åtgärd de i detta ämne af Herr-Jacob Gripenstedt och ;Heir von Wahrendorff in. fl. då väckta> motioner blifvit remitterade, uti lill Rikets Ständer nig i f vet utlåtande, *N:o 22, sjg yttrat: ”Hvad angår förslaget, att skogsåverkan må sifon tjufnad, eller, på sätt af en Motioruir blifvit yrkiidt, sorn inbrottsstöld, anses och bestraffas; så, ehuru det ej kan bestridas, att tillgrepp .af annans tillhörighet, under hvad forin sorn helst, onekligen innefattar den art af brottslighet, som Motionairerne an tyd t, äfvensom alt skogarnes aftagaude, serdeles i vissa delar af Riket, så val ur rättsgrund sorn i stais-oeconomiskt afseende påkallar lagstiftningens allvarliga uppmärksamhet, skulle dock Utskotten anse i högsta måtto betänkligt, att med förnedrande straff belägga ett brott, hvarvid opinionen ännu ej fästat vanära. Mot förslaget talar i öfrigt den omständigheten, att, om i åtskilliga delar af Riket skogen har det högre värde, att dess mistning ofta för egaren kan anses oersättligare än förlusten af annan egendom, är deremot tillgången å andra orter så ymnig och skogsområdena så vidsträckta, Ätt en .egare ofta ej finner det mödan värdt, ett åtala ett åverkansmål. Om sålunda de‘n föreslagna lagförändringen egde något sken af billighet för sig i det (orra, bléfve den onekligen för sträng i det senare fallet. Frågan är i öfrigt af den vigt, att deh ej bör lösryckas" utur sitt sammanhang med brottmålsrlagstiftningen i det hela, helst det aldrig rätteligen kan blifva föremål för . en partiel lagstiftning, utt till brott mot allmän säkerhet för, vandla hvad gällande lagar anse som förseelser mot enskilde.