Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I samma mening har man redan länge begagnat sig af ett franskt slagord: » fin de siécle ». Seklets sista årtionde är for handen; med sina förhoppningar pä framtiden vänder man sig mot det gryende tjugonde århundradet, medan det nittonde likt en sjunkande sol går ned vid synranden. ' wjji Men hvad är det dä, som brister vår tid? Ty det är något som fattas; i annat fall vore det ej ett fin de siécle-skede, en dekadansperiod. Någon tror måhända, att intet kan fattas vår tid, om ej tilläfventyrs det, som det är kommande tider förbehållet att uppdaga. Men det är ej så. Det, som framför allt brister vär tid, det fanns i gångna dagar, fanns som en eldande, inspirerande kraft till stora dåd, och den kraften namnes — entusiasm. Det är den, som nutiden förnämligast saknar, den och dess förutsättning, fantasien. Man torde icke kunna förneka, att entusiasmen är en drifkraft till stordåd, att den lyfter och höjer, att den bi ingår småaktighetens röst till tystnad. Den gör dådkraftig och viljestark, ty i sin rätta form sväfvar den ej » ins blaue hinein » till strids mot donquixotiska väderkvarnar, utan är medveten om det mål, för hvars uppnående den strider. Men denna segervissa hänförelse, som ensam är i stånd till storverk — hvar finns den väl nu? Besjälar den också e i och annan, som oförtruten bland gäckeri och motstånd bibehåller målet i sikte, så är den likväl till finnandes blott hos få. Och hvarför? Jo, fantasien är borta. Liksom entusiast fått betydelse nära nog af svärmare, så har också fantasirik och fantast fått en dålig klang. Här som så ofta annars är det öfverdriften, som har bragt själfva begreppet i vanrykte. Ett tidehvarf, som nä- stan uteslutande fäster afseende vid nyttan, är dessutom böjdt att ringakta hvad som ur utilitetssynpunkt tyckes vara af mindre vikt. Nutiden har också velat inrymma ytterst ringa plats åt fantasien. Den har till och med måst lämna ett herradöme, där man tillförene kunnat tro den vara enväldig härskare, nämligen barnavärlden.
Huru stor denna minskning varit, kan ej för närvarande med säkerhet uppgifvas, men, då vid sistlidne Riksdag Ständerna, i sammanhang med sitt beslut angående omförmälda förändringar, ansett den af Eders Kongl. Majit då förslagsvis beräknade inkomsten af mantalspenningarne böra nedsättas med 35,000 R:dr, hemtar jag deraf anledning hemställa, att den minskning i Stats-kontorets ofvanberörda furslagsbelopp, som i anseende till nämnda förändringar bör ega rum, måtte antagas till den af Rikets Ständer sålunda angifna summa och inkomsten af mantalspenningarne följaktligen beräknas till 605,000 R:dr. c) I)e ständiga rotevakans-afgifterna vid Skånska Infanteri-Regementena, af Statskontoret upptagna till 29,000 R:dr, lära, sedan Eders Kongl. Majit den 24 Maj nästlidna år täckts i nåder förordna om återuppsättande från och med år 1866 af de rotenummer, hvarifrån dessa afgifter hittills utgått, böra från de beräknade inkomsterna helt och hållet uteslutas. d) Då de bland Extra medel och uppbörder ingående s. k. Stubböres-afgifterna för utsyning af virke från de Norrländska kronoskogarne rätteligen torde, enligt hvad jemväl Rikets Ständer i deras underdåniga skrifvelse den 25 November 1863 yttrat, böra, i likhet med hvad som redan nu eger rum roed skadeersättning för åverkan inom nämnde skogar, inflyta i Skogsplanteringskassan för att till befrämjande af skogshushållningen användas och således icke upptagas bland de för allmänna statsändamål disponibla tillgångarne, hemställer jag, att vid ifrågavarande inkomsttitels beräknande 6 Bil. 6 till Kongl. Maj:ts Nåd.
Hon läste dikten om igen, tyst, för sig sjelf, och hon fann så mycket innerlig känsla i den. Det var en stämning af den djupaste tacksamhet, som han lyckats fixera i ord, lika varmt som han kände den i det ögonblick, den skrefs ned. Och hon höll af dikten derför, att den kastade ett så vackert ljus öfver honom, som skrifvit den. På henne tänkte hon icke alls. Fru Heine hade icke ens läst den, så ringa var det andliga sambandet dem emellan. Deremot fans det en annan kvinna, med hvilken hennes fantasi ofta sysslade; det var den Katharina eller Kitty, till hvilken han skrifvit en del redan publicerade små dikter, som, så lekande skeptiska de än föreföllo ibland, dock alltid tycktes andade ned på papperet af den skäraste ömhet. Då hon läste dessa dikter, kände hon en dof smärta gnaga i hjertetrakten; de stodo i en så gripande kontrast till de andra sensuella och frivola — dem han egnat en Diane, en Yolante, en Angelique. »Hvem var den der Katharina?» frågade hon en dag. »Katharina? — Namnet tycktes icke strax mana fram något minne. »Katharina eller Kitty — henne, som du egnat så många vackra dikter» — hon sökte förgäfves att tala i en helt och hållet likgiltig ton. Tonen blef en smula ansträngd och fick en lätt anstrykning af ringaktande ironi. Det lägrade sig ett drömmande, melankoliskt leende kring hans mun. »Läs för mig några af de dikterna», sade han. Återigen förnam hon den der gnagande oron i hjertetrakten, och hennes första impuls var att på något sätt slingra sig undan. Men plötsligt kom det öfver henne ett häftigt begär att få veta någonting om denna kvinna. Om hon fogade sig efter hans nyck, kunde hon kanske sedan få honom att berätta! Hon gick bort till skrifbordet och tog en bok, bläddrade i den ett ögonblick, satte sig åter på sin plats och läste: Du hvilar i mina armar, lycklig — det är du ju? Jag är din hela himmel. Min käraste stjerna är du. Djupt under oss ses vandra, menskornas — narrarnes ätt. De strida och skymfa hvarandra, och de ha alla rätt.
Emin deremot satte sig. Han satte sig, nu då han visste sig obemärkt, ned på marken med korsade ben som på en divan i ett kaffehus. Han gömde ansigtet i sina händer, och sakta stönande vaggade han fram och tillbaka. Efter en stund hörde han ett sakta rasslande, som hade långa naglar krafsat i en påse med torra kräftskal. Ljudet kom från en otalig mängd svarta, mycket stora spindlar och kryp, som skrämda begåfvo sig bort undan lyktskenet. Kring hornlyktan fladdrade en hop pipande läderlappar. – Han spratt upp med en rysning och reste sig. Han tog lyktan och lyste noga granskande utefter de icke synnerligen höga, men fabelaktigt långa, gulröda blocken. Mellan två af dem upptäckte han ett mörkt tomrum. Hans hjerta blef lättare. Detta tomrum var emellertid icke större än att han på sin höjd kunde sticka in sitt hufvud i det. Axlarne och den öfriga delen af kroppen skulle han omöjligt kunna tränga in. Stenen vid sidan var dock remnad på två ställen och han trodde, han ville tro, han måste tro, att en af stenens hörnstycken, hur ofantligt det än var, skulle kunna bändas ut. Han stannade ett ögonblick och försökte att gifva sitt yttre det utseende, som han önskade. Han tvingade bröstmusklerne att lyfta bröstkorgen och nackmusklerne att höja hufvudet. En lång stund stred han med sitt oroliga ansigte, men han öfvermannade det. Han fick vecket kring munnen utjemnadt och ögonen lugnare. När han slutligen med yttersta ansträngning format af sin egen kropp den lugna man, som han ville framställa, lät han denne sätta sig i rörelse med stadiga, afmätta steg, nästan marscherande. Då hans vänner fingo syn på honom, yttrade han med hvardagligt tonfall: – Jag visste att eunucken ljög. Sådana der svarta bestar ljuga alltid. Nu skall hvar och en komma hit ned – och tag med verktygen och sållen. Då alla stodo omkring honom och hans lykta nere i det rymliga kloakhvalfvet, pekade han på det lilla tomrummet mellan stenarne, sägande: – Vi behöfva ju endast bända upp det der hålet, så att en man kan krypa igenom.
Huruvida så äfven kommer alt blifva händelsen med jern, kan jag icke säga; men jag tror att så skall ske och i allt fall betviflar jag icke att ju rörelsen kommer alt, genom den massa produkter som i öfrigt finnes i orten, stiga så betydligt, att den ökade trafikinkomsten kommer att gifva full ränta på den förökade anläggningskostnaden. Man har anmärkt, att en stor del af den Wermländska trafiken komme att dragas till Norge, till men för våra egna jernvägars inkomst och till men för våra handlande. Men om också någon del af trafiken skulle komma att söka sig väg öfver Norge, torde olägenheten deraf vida öfvervägas af den stora fördel såväl industriidkarne som landet i sin helhet komma att skörda deraf, att rörelsen växer genom beredandet af tillfälle att utföra produkterna. Häraf torde en så betydlig vinst vara att förvänta, att denna anmärkning bör förtjena endast ett ganska ringa afseende. Vidare har man beskärmat sig öfver att Wermland skulle komma att hemta förlag från Norge. Jag hemställer om icke Hrr possessionater i Skåne stundom taga förlag i Danmark och om de icke deraf finna sig väll Den talare, som gjort dessa anmärkningar, har förordat en sträng sparsamhet och förklarat, att om äfven den norra vägen hade företräden framför den södra, borde man dock välja den södra, såsom den der kostade minst. Det torde emellertid vara klart, att det kan vara en mycket bättre affär att använda ett stort kapital för ett företag, som ger en stor afkastning, än ett mindro kapital för ett företag, som ger ringa afkastning, och att det således hufvudsakligen ankommer på afkastningen huruvida penningar blifvit väl eller illa använda. Jag instämmer med dem —- och deribland den högt aktade Ordföranden i Riksg.-Kont. — som anse, att under en lång tid all skuldsättning bör undvikas, så vida icke den erfordras för landets försvar, ty då måste alla principer vika, och alt det således är bättre att man bygger långsamt, an att man, för att forcera jernvägsbyggnaderna, ytterligare skuldsätter Staten.
»Nej, det har jag inte», svarade jag ödmjukt, »men jag ska mycket gärna läsa den, om doktorn bara är så innerligt artig och lagar att Gustaf blir sådan han var. Han var alldeles utmärkt, alldeles lagom, alldeles sådan jag ville ha honom.» »Och om jag nu sa åt honom att han skulle dricka öl hela dagen?» »Åh Herre Gud, doktor!» skrek jag. »Och att han skulle spela biljard hela natten?» »Det vore gement», sa jag med kraft. »Och att han alldrig skulle gå ut i sin hustrus sällskap?» Nu började jag att storgråta, men då kastade doktorn ändtligen krigsmasken af sig och sa riktigt hyggligt, fast bra bestämdt: »Jag ville bara visa frun, hur pass bra det tar sig ut att leka med vetenskapen.» Ja, så befallde han Gustaf att bli som förr, men inga pängar ville han ha den här gången häller. »Jag tar bara betaldt för de sjukdomsfall jag behandlar», sa han. »För öfrigt är det jag som är er gäldenär. Mjuka tjänare.» Jag kände mig allt bra stukad, men rättvist stukad, och då håller man till godo med hvad som hälst. Hvad jag erfor, när vi på hemvägen gick förbi ölkällaren, kan jag inte ens beskrifva. Det kändes alldeles som när man är ute på fiske och ser en stor aborre nosa på betet. Skulle han skulle han inte! »Vet du, Lova», sa Gustaf, »jag tror jag går ner och tar mig en bock.» »Ja, gör det, hjärtans Gustaf», sa jag strålande. »Det kan du just riktigt behöfva och jag med.» »Jag begriper inte», fortsatte Gustaf, när vi väl fått oss hvar vår sejdel, »men jag har rent varit som rädd för öl en tid?» »Du hade kanske fördruckit dig», sa jag och tog mig en djup klunk, så han inte skulle se hur röd jag blef. »Troligtvis, troligtvis! Men så smakar det så mycket bättre nu då! Skål gumman!» Ja, Gud vet, när jag ska våga tala om den här historien för Gustaf! Naturligtvis skall han ha reda på den, men inte ännu. Jag börjar alltmera förstå, hur illa jag burit mig åt och för att erkänna det så – så!
Jag tror således, att om 6 års slitningstid antages, hvartill jag för min del begifver mig, skall så väl Kronans tjenst dermed finnas belåten, som Soldaten få ersättning för släpmunderingen; och jag förenar mig således om den Contra-proposition Friherre Anckarswärd yrkat. Grefve Brahe: Ingen kan högre, än jag, önska så mycken minskning i skatterna, som möjligt; men jag tror, alt nödig försigtighet hör iakttagas vid de beslut, som i detta afseende fattas. — Man har, såsom skäl för en ytterligare utsträckning af slitningstiden för Indeldta Infanteriets beklädnad, åberopat närvarande lyckliga förhållanden, då Armeen så litet behöfver commenderas, äfvensom man stödt sig på de behållningar Beklädnads-Cassorna hittills, under sådana förhållanden, vunnit; men jag får erinra, att man härvid endast talar om en kortare tid, som kan förändras, och 328 Den S October f. m. att andra tider funnits, icke så långt tillbaka, t. ex, emelian 1806 och 1809; dessa kunna återkomma och måhända göra förhållandet omvändt.— Jag tror derföre försigtigheten fordra, att man noga calculerar följderna, innan man tager ett beslut om ytterligare utsträckning af den ifrågavarande slitningstiden, och jag förenar mig på dessa skäl med dem, hvilka yrkat bifall till Utskottets Utlåtande, såsom den säkraste garantien mot följderna af ett förhastadt beslut, innan frågan blifvit fullständigt utredd, och erfarenheten visat den rätta beräkningen. Friherre Cederström: Genom bifall till Grefve Horns och Friherre Anckarswärds yrkande skulle man på indirect väg tillintetgöra ändamålet med det beslut, som nyss blifvit fattadt i afseende på Materielen; ty sedan man anslagit medel till densammas underhållande i godt skick, skulle man, genom beklädnadens utställande på 6 års slitningstid för Indeldta Infanteriet, försätta detta i mindre tjenstbar! skick, och jag förmodar, att detta icke kan vara Ridderskapets och Adelns afsigt.
Måhända både jag Och Utskottet deraf Varit tippmåhade , att gä varsamt uti våra åtgärder , Och söka förebygga möjligheten att anklaga Rådgifvarne , så att m*n ej skulle få afledning att öriödigt ställa dem under 107 §, Detta ar öf sakeo* - 14 Augustt *. m, 49? saken , hvarför® BeviMningsUtakottet strängt hållit sig inom det område Grundlagen föreskrifver ,»och det är ock derföre, som jag anhåller om bifall å Bevillningsutskottets förslag. Herr Grefven och Landt-Mar skalken gjorde proposition till bifall af 2tdra Punkten i Utskottets Utlåtande. Ropades Ja och Nej. Grefve Spens: Jag anhiller om votering, och att det tillägg Herr von Hohenhausen föreslagit måtte blifva contraproposition. Herr von Hartmansdorff: Jag har varit bland de Ledamöter, som delat samma tacka med Grefve Spens, men tror mig finna, att den motsatta meningen har stor öfvervigt. Således anser jag en votering öfverflödig , och hemställer till Grefve Spen# , om han ick* Vilie afstå från sin begäran derom. Herr Grefven och Landt-Mar skalken yttrade , att, om han icke fattat discussionen orätt, hade de värde Ledamöter, hvilka i ämnet talat, mindre fästat sig vid den af Utskottet framställde princip, än vid sjelfva radactionen uf ifrågavarande punkt. Flere Ledamöter hade alldeles instämt i Utskottets åsigt, andre åter anmärkt, att Utskottet blott omnämnt de förhållanden, hvilka, i följd af Utländska Ridd 0, Ad, Prat. VII. Band. 3* 49S Ifren 14 ugust i /. m. Magters vägran elier bifall att ingå uti en för landet nyttig reciprocitet , kunde uppkomma; och Herr von Hohenhausen hade trott punkten böra förtydligas , så att derigenom matte undvikas , att Riksens Ständer åtogo sig ett ansvar, hvilket han funnit icke behöfva Riksens Ständer åligga.
Väl har en talare bestridt detta, beträffande Flr Åkermans förslag, men icke desto mindre angifves rigtningen ganska tydligt genom orden »införselstullar för de fabrikater, som utgöra föremål för inhemsk industri.» Då således båda förslagen hafva det gemensamma felet att binda händerna på komitéen, och dessutom tullsatserna på en mängd artiklar, till följe deraf, att olika beslut inom de särskilta Riks-Stånden blifvit fattade, komma att afgöras genom förstärkt Bevilln.-Utsk., anser jag bäst att, på sätt Hr von Ehrenheim föreslagit, återremittera punkten till Utsk:t. Jag anhåller derföre om Hr Gr:s o. Landtm:s propos. på återremiss. Gr. af Ugglas, Ludvig: Då jag först genomläste Be vi!ln. -Utsk:ts Betänk., medgifver jag att det föreföll mig temligen likgiltigt, hvilketdera förslaget till skrifvelse till K. M. antoges. Mot båda kunde anmärkningar göras och man kunde i hvartdera spåra en olika syftning, men ordens elasticitet är sådan, att båda kunde erhålla temligen liktydighet. Hvad först beträffar Utsk:ts förslag, innehåller detta en begäran, att den nya tulltaxan måtte utarbetas under iakttagande af en »fortsatt tillämpning af handelsfrihetens grundsatser.» Härvid förekommer ordet »handelsfrihet», ett ord, sorn man gjort liktydigt med frihandel, och som derföre stöter. Det torde emellertid böra tillses, hvad som menas med »frihandel.» Frih. Hamilton har omnämnt Careys bref till presidenten uti NordAmerika, — ett arbete, som ofta åberopas af anhängarne till det stränga protektionist-systemet, utan att de, enligt min tanke, rätt fatta dess emot. England rigtade polemiska karakter. Denne Carey har i synnerhet en stor förtjenst, och det är att alltid vara tydlig. Hans definition på frihandel lyder: inga skyddstullar.
Ständer ville, uti underdånig Skrifvelse, hos Kongl Majit anhålla: att Kongl. Majit täcktes infordra vederbörande Embetsverks utlåtande om de personers förmögenhet s-tillstånd, hvilka fått sig denna betalningsskyldighet ådömd, samt, efter sig det vid företeende omständigheter, i Nåder afgöra om och hvilka af ifrågavarande persöner borde få tillgodonjuta Kronans andel uti desse Bevillningsmedel,• Men hvad åter angår Anmärknings-procenten till Kongl. Kammar-Rättens Revisions.Conlor, så anser sig Utskottet derom icke kunna något yttrande afgifva, enär denna fråga rörer Tredje Mans rätt, Bevilln.* Utskottets Betänkande N:o 17. 7 Hvilket allt Rikets Höglo!!. Ständers pröfning vördsamt underställes, med bifogande af de i ämnet afgifne Reservationer. Stockholm den 30 Mars 18a 9- Reservationer: Herr Friherren Leyonhufvud: Då det» i min tanka, icke tillhörer Bevillnings-Utskottet att taga befattning med eller meddela omdömen öfver Anmärkningsmål, hvilka blifvit i vanlig form arthängige och derefter öfverlemnade till Vederburandes pröfning; så bör jag ej eller biträda Höglofl. Utskottets beslut i nu förevarande ämne, utan får jag hänföra mig till Första Afdelningens förslag till Betänkandet, hvilket innehåller» att Utskottet icke eger afgifva något hufvudsakligt yttrande öfver Motionairens framställningar. Härmed förenade sig Herrar Nibelius och Rydström» Herr af Billbergh". Med den af Heer Friherren Leyonhufvud yttrade tanka, att förevarande fråga icke kunde af Utskottet hufvudsakligen behandlas, instämmer jag fullkomligt; men då Utskottets Pluralitet beslutit, att till Kongl. Majit skulle öfverlemnas, att i Nådeväg efterskänka hvad Kongl. Majit funne billigheten fordra, anser jag mig härvid böra göra den Re* 8 Bil i.
De lifva hågen hos Ungdomen, Väcka den till smak för ordning och snygghet, förvara hälsan och! muntra både Läraren .och Discipelu, För ätskillige af Rikets Stift har Eders Kongl. Maj:t redan låtit i Nåder till detta ändamål anslå ett års inkomst a£ de Ecclesi stique Sysslor, vid hvilkas ledigblifVande ingen arfvinge funnits till Nådår berättigad. Eder Kongl. Majit torde pröfva rättvist, att för alla Rikets Stift detsamma i Nåder stadga. Härigenom och af en årlig Byggnadsoch Reparations - Fond , hvartill 400 Tunnor Spannemål årligen torde behöfva®, att emellan Sti£« aoo6 Stats-Urskottets Bctiinkanden. ten, i man af hehofvet, reparteras, skulle Rikets sanitelige Läroverk snart blifva med anständige och tillräcklige Lärohus vederbörligen försedde. För att till någon del fylla Skol-Verkens nu upprepade brister och behof, får Commitéen i underdånighet uppgifva följande utvägar, hvilka kunna icke obetydligt förminska de för ändamålet nödige nya Srats-anslagen. 1:0 Visingsö nu indragne Gymnasium lemnar, om Commitéen icke allt för mycket misstagit sig om meningen af de till den samme insände uppgifter, en behållning att disponera af 284 Tunnor 13 kappar Spannetnål. 2:0 För Rector vid Uppsala Cathedral-Skola finnas uppgifne 200 Tunnor Krono-Tionde. Cummittén har anledning tro, enligt hvad redan är anmärkt, att denne Lön vid sednast skedd Tionde sättning stigit till betydligt högre belopp. 3;o Någrei Skol-Sysslor i Riket finnas, dels förenade med Prasbende Pastorat, dels äga på Lön anslagne Prtebende-hemman.
Afkastningen var dock under en lång följd af år obetydlig. När denna afgift efter hand förhöjdes 1841 till 8 sk., ökades dock ej Barnhusets andel. Afkastningen har dock på sista 10 åren mångdublats, hvartill jag tillåter mig räkna en del af förtjensten, då efter vidtagande af de af mig föreslagna kontroller, men endast en tillökning af 33^ procent i afgiften, afkastningen mångdubblades. För det närvarande utgöres kortstämplingen öfver hela Riket 8 sk. b:co för hvarje lek, hvaraf i Stockholm 1 sk. tillkommer Allmänna Barnhuset, 3 runstycken Frimurarebarnhuset och 3 r:st. Serafimerlazarettet, samt i landsorterne 1 sk. dervarande Barnhus eller Fattigvårds-inrättningar. Nu föreslår jag: Att utom den vanliga kortstämplingsafgiften af 8 sk. b:co, skall vid kortstämpling öfver hela riket för hvar lek erläggas för Stockholms Allmänna Barnhus 4 sk. b:co, som aflemnas till Riksg:skont., hvarifrån de jemte det gamla anslaget af alla i Stockholm stämplade kort godtgöres Barnhuset, dock med vilkor alt härigenom Barnhusets fordran för Finska tionde-ersättningen må anses vara godtgjord. Då härigenom utan någon tunga för Statsverket och endast med en ringa afgift å spelare eller rättare å de spelsällskapet-, som draga inkomster af kortpengar, en helig skuld betalas och välgörande inrättning hjelpes ur trångmål, hoppas jag att mitt förslag ej skall möta några betänkligheter. Gr. Lagerbjelke, Gust.: Min mening år icke alt vilja ingå i bedömmande af denna motions nytta i sak, utan endast, huruvida den är lagligen väckt. Jag anser nemi, denna motion helt och hållet olaglig, såsom tillkommen efter motionstidens slut, och icke stödjande sig på någon under riksdagen inträffande händelse, som kan gifva anledn. till väckande af motion. Den händelse, på hvilken motionen skulle stödja sig, är nemi. att K. Sig icke vilja ingå med nåd. propos. till Ständerna i delta ämne. Nu frågar jag Eder Mine Hrr, kan detta vara en under riksdagen inträffande händelse, som får gifva anledning till väckande af motion?
På en af de bilder, vi meddela från det storartade etablissementet, införas våra läsare i den större af fabrikssalarne. Det batteri af kägelformiga behållare, som synes till höger i förgrunden, inrymmer den i dessa dagar så mycket omskrifna flytande kolsyran. En annan bild förflyttar oss till laboratoriet, där de olika saltlösningarna beredas och tillmätas. Slutligen bjuda vi ock på en titt in i sköljrummet, där flaskorna på de mekaniskt snurrande borstarne före tappningen rengöras och sköljas. I STILLA AF H R. FAMILJER. HUMORESK E. ON VAR LÄRARINNA, och en duktig lärarinna till på köpet, men detta är ju i och för sig icke så anmärkningsvärdt, ty sådana lära visst finnas flere i vårt land; det underliga med henne var, att ingen kunde kalla henne nervös — och huru många sådana lärarinnor ha vi? Nåväl, hon, eller Nancy Bark, som vi också kunna få kalla henne (ty så löd hennes namn), var en plikttrogen liten människa, som gärna ville sköta sina åligganden till belåtenhet, men därför behöfde hon också lugn och ro om eftermiddagarne, när skrifböckerna skulle rättas. Hon hade haft sin bostad inom åtskilliga » stilla familjer », men än af en än af en annan anledning hade det där önskade lugnet och ron uteblifvit. Först bodde hon hos ett herrskap, som saknade barn, men i deras ställe höll sig med små rara taxar. Bara, ja, det var rätta ordet. De skällde så, att fröken Bark var rädd att få sina annars ganska starka öron ramponerade, och de mest tilltagsna ställde till supé på skrifhäftena, nej, det gick icke! Så flyttade hon till en annan &gt; stilla &gt; familj, som saknade hundar, men var välsignad med nio barn. Hvad voro de små taxarnes tjut mot dessa ungSTORA FABRIKSSALEN. domars skärande skri! Fröken Bark hade inbillat sig, att hon var barnkär, men när hon fått en flaska bläck öfver sin bästa klädning och gång på gång hittade sina böcker (nästan oigenkännliga förstås) i barnkammaren, då trodde hon det ej längre.