Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu har en talare med frångående af hvad Konungen i detta afseende framställt, yrkat bifall till Art.komitéens förslag, en annan jemväl bifall dertill, endast med en och annan liten jemkning. För min del hemställer jag, om ej R. o. Ad. ville besluta, att i detta fall ingå på hvad Konungen i Nåder föreslagit, ty jag tror, att, om man sträcker fordringarne för långt, går man miste om hvad man hufvudsakligen önskar, den nödiga löneförbättringen äfven för Chefer och Reg:ts-officerare. Jag skulle nemi. tro att det kan hafva någon chance för sig alt inom Förstärkta Statsllisk. vinna bifall till hvad Konungen begärt; men skulle deremot R. o. Ad. stanna vid beslutet att bifalla Art.komitéens förslag, äfven med modifikationer, så t villar jag att något annat beslut blifver R. Sl:s än det Ulsk. tillstyrkt. Min öfvertygelse är följaktligen, alt klokheten bjuder att icke sträcka fordringarne för långt, utan nöja sig med hvad Konungen funnit nödigt och lämpligt alt äska. Ilr af Dahlström: Utan att hysa de farhågor, som den siste talaren framställt, förenar jag mig i det förslag, som Hr Brakel npgifvit. Gr. Gyldenstolpe, Ant. Gabr.: Jag kan icke, på grund af det vänliga råd Hr von Troil lemnat, afstå från mitt yrkande på den af Hr Brakel gjorda framställningen, emedan jag anser, Den 14 Juni. 41 alt, om man vill ändamålet så måste man ock begagna medlen, men ej palliativer, som till intet tjena. Min öfvertygelse är, att hvarken Konungens förslag, än mindre StalsUtsk:s framställning kan leda till afbjelpande af de olägenheter, som förefinnas för att ega ett tillräckligt antal officerare inom Art.-vapnet. Jag hoppas, ehuru icke derom fullt öfvertygad, att Art.komitéens förslag, skall, åtminstone så mycket som möjligt är, afhjelpa berörde olägenheter, och kan således icke annat än tillstyrka bifall lill samma förslag med den modifikation Hr Brakel föreslagit.
400. forn fSlebeé fjär utföras.” tillfammané 19,300 r v* lOU • • ♦ 8 bito bito roib ©fånjfa SnfantcrOrcgimcnterne « 25 160 Sänbricfar å 50 16 bito roib ©fånffa Snfantcrnregimenternc å 25 16 Sörfte fiieutcnantcr roib b:o bro ä 50 8 anbre bro bro å 50 transport 40,694 3. 2' ___ 4 - transport 40,694 3. 2. ”3 fatttmanfjang ^ärmcb od) feban fKifetj 0tänbcr till bcrcbanbe af lifa förmon för alla till pcnfioner berättigabe milftairc embcts? od> tjcnftcmäné en? for ocf> barn, forn för Sivil?0tatené, eller åtnjutanbc af full penfion, mib för* ra SKifsbagen, a penfionsauflaget för be förra beroiljat 7000 3l:br ärligen in? till ben näfffommanbe; fa enär erfarenheten åbagalagt, att i roiga claier an? talet af pcnfiono?runt icfc marit tillräcfligt, utan en bcl pcnfions?berättigabe en?
Jag anser mig således ega fullkomligt goda och giltiga skäl för mitt yrkande om afslag på 119 §, sådan den af Utsk. blifvit föreslagen och anhåller, att B. o. Ad. ville antaga det förslag till redaction jag i min reservation upgifvit, hvilket lyder sålunda: »Till erinran om den hvarje ledamot i Taxeringsoch PröfningsKomitée åliggande skyldighet, att efter bästa förstånd och med tillämpning af föreskrifterna i Bevilln:sStadgan, på heder och samvete, påföra hvarje skattskyldig den beskattning, han bör vidkännas, så att hvarken Kronan eller de skattskyldige förnärmas i sin tillständiga rätt, skola vid början af Komitéernas verksamhet §§:na 64, 65, 66, 67, 71, 102, 104, 105, 106 och 109 i denna Stadga upläsas.» Man har sagt mig, att tvenne Stånd, med afslag å Utsk:s hemställan antagit denna redaktion, och jag anhåller ånyo att R. o. Ad. ville förfara på samma sätt. Hr Printzensköld: När man afhört Frih. Sköldebrands anförande, skulle man ovilkorligen deraf draga den slutsatsen, att alla edgångar borde borttagas, och att man endast borde förbinda Den 1 April f. m. 31 sig att handla efter heder och samvete. Jag tror likväl, att detta icke skulle medföra några särdeles lyckliga följder. Man ser, hurusom inom hvarje civiliseradt samhälle, man alltid tager en offentligt afgifven försäkran till grund derför, att menniskor skola handla efter heder och samvete. Sålunda aflägger man trooch huldhetsed till Konungen, när man utnämnes till en tjenst, så aflägger man den s. k. tjenste-eden. Enhvar, som skall utöfva domareembetet, måste aflägga domare-ed, emedan Staten vill i denna ed finna en garanti derför, att domaren skall i sitt embete göra alla lika rätt, den fattige såväl som den rike.
Majit derefter ville Nådig proposition i ämnet till kommande Ständer aflåta; — att Kongl. Majit, i anledning af denna Ständernes önskan, förordnade den kommitté, som under namnet Lagberedningen, verkställde den påkallade granskningen, som föranledde en betydlig omarbetning af Lag-kommittéens förslag och fullbordades kort före sista riksmöte, då den slutliga delen af det omarbetade och nu ifrågaställda förslaget till Civillag, i enlighet med 1840 års Ständers begäran, från trycket utkom; — samt att sistförflutne Riksdags Lag-Utskott, enär det sålunda reviderade förslaget ej hade blifvit pröfvadt hvarken i Högsta Domstolen eller inför Kongl. Majit i Stats-Rådet, eller underställdt Ständerne af Kongl. Majit och således ej i den af 1840 års Ständer önskade ordning, uti ett af Ständerne bifallet betänkande tillstyrkte, att den af enskild motionär då gjorda framställning om pröfning och antagande af oftanämndc förslag till Civil-lag i sin helhet ej mätte bifallas; — Och det af föregående Ständer således fattade beslut torde af de närvarande ej böra förbises. Genom samma beslut hafva Ständerne till efterrättelse bekräftat den af dem förut utstakade plan för beredelsen af ifrågaställde ärende och ordningen för dess framställande för Rikets Ständer; och att afvika från de åsigter, som derför legat till grund, synes Utskottet betänkligt. Det gifves nära nog ingen lag af den djupa och genomgripande betydelse för samhället, som den civila. Den berör det sociala lifvet i alla dess enskildheter, i alla dess skiftningar, i alla dess mångfaldiga Lag-Utskottets Betänkande, N:o 6. 3 förhållanden; — den liksom nedtränger till samhällets rötter, för att derifrån uppspira i ordning, säkerhet och trefnad; och den kräfver, i följd deraf, den noggrannaste pröfning. Det var ock derföre, som föregående Ständer utstakade förenämnde plan. Genom det reviderade förslagets granskning och framläggande i föreskrifven ordning måste jemväl en större trygghet vinnas vid den pröfning, som åligger Rikets Ständer; och derigenom vunne jemväl
För att tygla deras onda afsigter betjenade sig kapten Wood af det under inga omständigheter lofvärda hjelpmedlet af rusgifvande drycker; han bemödade sig att genom ett ständigt rus göra dem glömska af sitt onda uppsåt. De lefde under hela tio dagar i en sådan fruktansvärd belägenhet, tills ändtligen den 8 Juli Prosperous till allas glädje visade sig utanför under segel. Kapten Flawes varseblef den eld, som de gjort upp för att ådraga sig hans uppmärksamhet; han räddade dem alla och kom den 22 Juli med dem välbehållen åter till England. Den olyckliga utgången af kapten Woods företag hade från en den ifrigaste förfäktare af nordostpassagen gjort honom till en häftig motståndare deremot. Han försäkrade, att Novaja Semlja och Spetsbergen bilda ett sammanhängande fastland, att hafvet, som omger dem, är betäckt med evig is, och att man måste hålla alla berättelser af holländare och engelsmän, som påstå motsatsen, för blotta uppfinningar, såsom de också till en del ovilkorligen måste vara. »Det är å ena sidan tydligt», säger Lütke, »att denna sjöfarande för att försvara sin olycka betjenade sig af månget påstående, som är svårt att bevisa och som han kanhända icke sjelf trodde på; men å andra sidan begingo de, som fortfarande försvarade nordostpassagen, lika bevisliga orättvisor mot honom. De kastade på honom hela skulden för företagets misslyckade utgång och påstodo, att han blifvit sin första plan otrogen, att han, i stället för att hålla sig midt emellan Spetsbergen och Novaja Semlja, af feghet sökt sig in till detta senare lands kust, och mycket annat dylikt. Kapten Wood seglade från Nordkap i nordostlig riktning, träffade den ogenomträngliga isen nära nog midt emellan Spetsbergen och Novaja Semlja, och måste nödvändigt, för att finna en väg genom den samma, förändra sin dittills följda kurs och särskildt taga vägen mot öster, ty vid ostkusten af Spetsbergen hopar sig isen, genom en beständig strömsättning från öster mot vester, ojämförligt mycket mera än vid kusten af Novaja Semlja.
1 (3,800: — 16,800: » dito i sänkningen af Säfsjön i Arvika socken, å 8,000 R:dr 8,000: — 8.000: — Transport: 8,391,776745. 8,915,986: 12. — 31 — Transport: 8,891,776: 45. 8,915,986: 12. till rleltagarne i utdikningen af Nolby oell Skane mossar inom Näs härad, å 11,600 R:dr 5,000: — 11,600: — inom Westerås län: till förre Ryttmästaren C. W. Hammarsköld, å 15.385 R:dr 50 öre, för utdikning af Hägervalls och Skarfstads mossar samt aftappning af Mosjön inom Skultuna socken j 8,000: 47. 6,769: 63. )> bemälte Ryttmästare, å 1,300 R:dr, för sänkningen af Fruvi-sjön inom samma socken 779: 98. 675: 98. » Agronomen F. R. Möller, å Direktionens öfver Vestmanlands landtbruks-skola vägnar, af 4,674 R:dr, för utdikning af myrer vid Julpa gård i Romfertuna socken 2,804: 39. 2,430: 47. » deltagarne i utdikningen af Bredmossen samt sänkningen af Laggarbooch Harrnsjöarne inom Kolbäcks och Bergs socknar, å 5,010 R:dr 3,005: 98. 2.605: 18. » dito i utdikningen af kärroch myrängar, tillhörande byarne Nesselsta, Holm, Myrkarbo, Kättbo och Nickbo inom Hvittinge socken, å 1,565 R:dr 938: 86. 813: 65. » dito i aftappningen af Mursjön i Wester-Wåhla socken.
Hvarför är ej den blick jag har på lifvet i ögonblick af en stor sorg eller en stor smärta eller en stor fruktan – döden t. ex. – hvarför är ej den blicken den riktiga, den väsentliga? går jag icke egentligen starrblind och lomhörd i vimlet och vaknar först rätt i de stora stunder, då min själ så att säga skakas om från ofvan till nedan?! Det osynliga har alltid stått för henne som en stor tomhet. Att lida här för att få belöning där var alls ingen tröst. Här måste hop få sitt, annars sjönke allt hopplöst ihop. Ännu var det icke för sent – se, hon hade ju frisknat till! det måste ju ligga en mening i detta. Men då hon låg där som sjukast, då hade hon gärna släppt lifvet. För henne var det dödt. Hvilket bör hon nu tro på, hvad hon känner nu eller hvad hon kände då? I hennes innersta finnes en hemlighet. Beständigt när hon talat och handlat, ja tänkt och känt har detta något varit hemligt närvarande; vid de förtroligaste samtal, då hon verkligen velat meddela sitt fördolda, så har det dock kommit fram förvandladt, förvridet. Hennes ord hafva aldrig mäktat gripa det. Men hon har alltid trott, att alla människor haft detta samma hemliga medvetande, och när folks ord varit motsatta denna hennes grundförnimmelse, då har hon med ett inre löje tänkt: ni spela komedi, mina vänner! Närmast kunde denna själens djupaste ton betecknas som det, hvilket splittrade hela hennes väsen, den kunde kallas oförmåga till äkta ärlighet, äkta sedlighet, äkta tro, äkta mod. Och hon tviflade på, att någon människa var i sitt innersta mer hel än hon. Hur ytterligt löjligt, när folk kommo med de stora fraserna och ville inbilla sig själfva och andra, att de hade en verkligt ärlig öfvertygelse, voro verkligt naiva, verkligt fria. Och ju mer hennes eget inre började likna en trotsig gatslyna, återspeglande omgifningen, ju mindre trodde hon om människorna. Det fanns intet vackert hos dem, som var sant. Gå dem blott närmare inpå lifvet, så finner du alltid bitankar, bikänslor. Och handlingen sedan!
Baumgartens definition på Poesien citeras – men i fransk öfversättning: c’est un discours parfaitement sensible (1781, N:o 9). Missnöjd och förundrad, att Fransmän börjat på sitt språk öfverföra skrifter ur Tysklands vitterhet, gör man 1778 (N:o 6) den anmärkning: ”våra vitterhets-arbeten och vår theater torde dock äfvenså väl förtjena att hos Fransoserne vara kända49, som några Tyska rhapsodier”. Ett par år sednare begabbas en recension af Gjörwell, som hade fördristat sig i sin ”Lärda Tidning” omnämna Bröderne Stolbergs ”Gedichte” med beröm, och med ett åtminstone halft förord för exemplet af deras orimmade metriska. ”Recensenten”, heter det, ger oss i sin vanliga smak ett prof på den äkta Poesien i några Tyska Grefvars rimmade verser”, med bitar af ”den sköna Tyska smaken”! Och vidare, om de orimmade vers-slagen: ”de äro i sanning rätt beqvämliga, ty man behöfver endast fatta pennan och skrifva”; hvilket derefter bevisas genom ett sålunda tillverkadt Epigramm (1780, N:o 86). I samma uppsåt förekommer, något längre fram (N:o 132), en orimmad öfversättning af Horatii första boks första ode; putslustig nog, men röjande det fullständigaste obegrepp om originalets prosodi. Den ifrågavarande odens versmått är scanderadt i denna snurr-takt: O min försvarare! o min behedrare! Somliga roar att blifva neddambade Vid carouseller på rännarebanorna o. s. v. Oviljan mot Orim hade föröfrigt uppenbarat sig liktidigt med Bladets födelse. Väl intog det i en af sina första numror – utan speglosor – en orimmad fest-ode af Bergklint i såkallad ”anakreontisk stil”: men redan i nästa nummern, – just den der de ”starka och nyttiga sanningarne” utlofvas, – följer, med anledning af den gamle hexameter-bråkaren Nicander, ett utfall mot
Lagutskottets Betanlandeti. 159 för Utskottet förklarat rätteligen åsyfta befrielse från all lösen för de så kallade Revisionshandlingarne, hvilka af HofRätten till Kongl. Maj:t insändas; så ehuru enligt Kongl. Brefvet den 31 Januarii 1777, vid Revisionssökande , Acten nu mera icke afskrifVes , utan i Original till Kongl. Maj:t insändes, oell det således vid första påseendet visar sig, som borde lösen icke ega rum för handlingar, sorn af Parterne blifvit inlemnade och hvaraf någon afskrifning nu ®j ligg51' HofRättsBetjeningen till last; likväl och då denna lösen, ehvad den så eller annorlunda må benämnas, utgör en anslagen och påräknad löneinkomst för nämnde Betjening; och Parter ej mera i HofRätt, ån vid andre Domstolar böra befrias från skyldigheten att lösa Protocolier och handlingar, på sätt Lag och Författningar föreskrifva, har Utskottet icke funnit lärnpeligt Nils Håkanssons yrkande i denna del bifalla. Da nu, till följe af det tillstyrkande Utskottet afgifvit, om Revisions-skillingens upphörande och förändrad tid för anmälande af missnöje emot HofRätts
Nu hade jag under liden lärl mig mycket väl Franska och Tyska och temmeligen väl Engelska samt kunde obehindradt läsa äfven gammal Franska. Under sådana förhållanden började jag läsa Latin för Professor Lindfors. Inom några dagar sade han: ”Ni kan mer Latin än ni behöfver för att blifva jurist.” Jag beslöt då att gå den medicinska vägen, och på två är tog jag den philosophiska graden, d. v. s. philologiae och philosophiae caudidatexamen, utan något admittitur och med åtminstone 5 cura laude. Efter ytterligare tvenne år tog jag min licentiatexamen och skref min gradualdisputation sjelf, samt utgaf och försvarade på de följande 3 åren ytterligare fyra latinska dispntationer. Jag har sålunda en erfarenhet om båda methoderna, både den gammaldags och den som jag skulle önska antagen, och jag kan försäkra, att Latinet blir lika så lätt som Tyskan eller Franskan, när man kan de andra språken förut. Med språkstudier förhäller det sig så, som Herrarne torde veta, att det första språket alltid är det svåraste, men sedan blifva de följande allt lättare och lättare. Om man sålunda börjar med del lättaste främmande språk, som för oss är Tyskan, såskola sedermera Franskan, Engelskan och slutligen Latinet blifva lika så lätta alt läsa, sorn något af de andra. Jag kan derföre icke annat än fägna mig åt, att Ekon.Ulsk. har gjort något för att komma ur fläcken med våra gamla läro verk. Långt ifrån att anse Utsk. hafva gått för långt, skulle jag önskat, att det hade gått ännu längre, och tagit ut steget riktigt. Och jag måste bekänna uppriktigt, att när jag läste detta i mitt lycke mycket väl skrifna betänk., så hoppades jag komma till mycket radicala resultater, och blef mycket förundrad att finna, att Utsk. stannat pä halfva vägen. Efter min erfarenhet icke blott pä mig sjelf, utan äfven på de barn, jag haft att göra med, så är det två ting, som nedtynga och förlama Svenska barnasinnet. Det ena är den Latinska grammatikan och det andra vår Svenska cateches. Att vilja börja med grammatikan är en tokighet. Hvad är grammatikan annat än ett språks philosophi?
Öfriga Riks-Stånden d. g Riksens Ständers underdåniga Skrifvelse Underdåniga Skrifvelser. 339 angående medel till reparation ä Wadstena Slott. Såsom underdånigt svar å E. K. Maj:ts Nådiga Remiss den 10 December sistlidet år, genom hvilken till Stats-Utskottets åtgärd öfverlennes Handlingar och Förslag angående medel för Wadstena Slotts iståndsättande, hvartill endast för den yttre delen skulle erfordras 91,030 H:d 40 sk., få Riksens Ständer Nåden förklara, att, då detta Slott icke kommer att af Hennes Maj:t Enke-Drottningen etnotiagas, kunna Riksens Ständer för det nyssnämnda ändamålet icke bevilja några ytterligare medel utöfver dem , som, i mån af Statens tillgångar, anslås tillförhöjning i underhållet för Slott och Byggnader i allmänhet uti Landsorterne. Riksens Ständer framhärda SCc. N:r n 6. Uppläst och godk. hos Ridd. och Ad, d, 8 Maj 1818. Öfriga Riks-Stånden d. 9 Riksens Ständers underdåniga Skrifvelse angående Löjtnanten Rousseaus innestäende Expektans-arfvode. Vid pröfningen af Löjtnanten i Arméen G. Rousseaus ifrån E. K. Maj:t den 7:de sistlidne April till Riksens Ständers Stats-Utskott; öfverlernnade underdåniga ansökning om utbekommande af det genom E. K. Majrts Nådiga Resolution den 23 Januari 1816 honom tillagda Expektans-arfvode 50 R:d för år 1815 och 240 Underdåniga Skrivelser. 66 R:d 32 sk. för 1816, hvilket bort utbetalas af den fond, Riksens Ständer vid 1815 äts Urtima Riksdag anvisat för lunlöse Oifiserare af Arméen, som gjort tjenst under sista kriget, hafva Riksens Ständer,; då Rousseau allt intill September
Icke heller kan jag erkänna, att sådane förbrytare blifvit rättade genom straffen; men väl har jag funnit, alt sådana åtal haft ett olyckligt inflytande pä dessa personers husliga förhållande, då de, i brist af tillgång för böterna, måst undergå fängelse vid vatten och bröd. Jag skulle önska att Utsk., vid besvarande af återremissen, ville besinna att följden utaf för stränga straffbestämmelser, i detta som i alla andra fall, blir den, att icke den lag skipas sorn stiftas. Man bör afvakta den tid, då genom en förbättrad uppfostran och synnerligast genom en förbättrad ton, kommande från samhällets höjder, fyllerilasten upphör i och med skrytet, som både åtföljer och till någon del äfven förorsakar densamma. Äfven tror jag, alt decorrectiv, som blifvit afsedda, i sjelfva verket redan gifvas; ty icke lärer t. ex. någon omtänksam person lemna sitt förtroende åt den som, i följd af fylleri och dryckenskap, icke kan sköta sina egna värf. Lagens mellankomst i detta hänseende är således icke behöfllig. Jag anser derföre klokast vara att låta denna lagstiftning hvila, med afseende på de förbättrade förhållanden, som äro att förvänta, i händelse socken-nämnder blifva ordnade, så att de i detta hänseende kunna utöfva det moraliska inflytande, hvarigenom ändamålet möjligen skall kunna ernås. I väsendtlig mån skall utan tvifvel en klokare lagstiftning i afseende på bränn visbränningen jemväl bidraga dertill. Den 2 September f. m. 47 LagUtsk:s betänk. N:o ic>4 blef af R. o. Ad. återremitteradt. Hr Ribbing, Arvid: Jag anhåller endast alt få göra ett tillägg till hvad jag redan yttrat. Slutet af i morn. uti i §:n lyder sålunda: ’’dock att den således sakfällde må, der ’'han sitt lefverne bättrat, efter 2 års förlopp anmäla sig "hos domstolen att åter varda myndig förklarad."
Alt, på sätt förut i afseende å Landshöfdinge-accorden blifvit af Kongl. Maj:t antaget, förminska desamma medelst ali åkning af en viss summa årligen, skulle väl slutligen leda till målet; nieu dervid möter likväl den olägenhet, aLt dertill fordras en lång lid, hvarunder äfven en af behofvet påkallad och af Kongl. Majrt jemväl redan beslutad jemkning och ny reglering af Landsliöfdinge-Iönerne, för alt genom vissa löners minskande kunna, inom nu befintliga tillgångar och så'edes ulan nya Stats-anslag, bereda tillfälle till andra dylika löners af behofvet påkallade förbättring, emedlertid måste, i de flesta fall, anstå, utom det att under en så lång lid omständigheter lätt kunna inträffa, som rubba den utstakade planens stränga och noggranna fullföljd. Den enda utvägen att säkert afskaffa det inrotade missbruket, anser Utskottet således, lika med hvad Kongl. Maj:t yttrat och uti den remitterade motionen föreslås, vara den, sorn, sedan en dylik arnot tering, hvilken här förut omförmäles, förgäfves varit försökt, måste i afseende å Arméens accord vidtagas, eller deras inlösande på en gång medelst upplånle medel, till hvilkas successiva liqviderande en viss procent af lönerne vid de ined accord förenade tjemlerne anvisas, hvarigenom lånen, efter viss lid, klefve godlgjorde och beiörde afdrag upphörde.
Skulle han verkligen få vara i fred för Nilenius nu, var det ej möjligt att en död, som kände sig så bunden vid jorden som han, som ännu i dödsstunden kunde känna hat mot dem som ej var så nedsjunkna i smutsen som han, var det ej möjligt att en sådan ande prat, vad vet jag om andar! nästan skrek han till. Är jag då också vidskeplig? Jag skall gå upp och läsa Ziris brev är det då ännu ej slut mellan oss? Hur skall allt detta sluta? Vad menade Nilenius med det där sista han sagt, var han verkligen elak ännu i döden? Han ryste och stirrade förfärad mot dörren, där en bred skugga nästan tagit formen av en gestalt. Han var ännu rädd för Nilenius, ännu räddare nu än förr. Men hit in vågade han icke komma, i detta hus bodde en man som bad är jag då verkligen så vidskeplig? upprepade han för sig själv, i det han tänkte på Nilenius’ ord: det är så svårt att komma ifrån det där gamla! Är Nilenius i helvetet nu, eller sover han för evigt var han bara en omåttligt stor och ond kropp som en tid pustade ut hat härnere, pustade ut ångest, och som nu börjat multna? Han såg ännu den dödes grinande ansikte med dubbelhakorna. Han tog upp lampan och lyste på sitt eget ansikte i en liten spegel som hängde bredvid fönstret. Hade han redan åldrats? Var det där David Ramms ögon som stirrade så plågsamt mot honom, odågans ögon och slappa, sorgsna drag! Nu bad far därinne, Herre Kristus, fräls mitt barn, sade han nog. Ja, den som kunde tro, ändå, och inte bara vara mörkrädd! Kunde det tänkas att den där i spegeln var mörkrädd? Å nej, han fruktade snart ingenting. Du inbillar dig bara att du är rädd! Han bet ihop tänderna och såg prövande på sin egen bild. Du har sett döden många, många gånger, mumlade han, och svälten och vansinnet, till och med djävulen det är inte passande för dig att vara rädd som ett fruntimmer! Han satte ifrån sig lampan och tog igen plats på stolen. Jag skall befalla mig själv att vara en man, tänkte han. Från och med nu skall det vara slut på allt känslopjunk. Nilenius är borta, jag är fri nu.