Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Skrifv. till Bancooch LagUtsk:n. Hr von Troil: Då ingen behagat vederlägga minunder discussionen yttrade åsigt, att en remiss till 2:ne Utsk. vore grundlagsstridig, återstår mig endast alt reservera mig mot det fattade beslutet. Frih. Cederström: Sedan R. o. Ad. till Bancooch LagUtskm remitterat K. M:s Nåd. Propos. med förslag till lag för Banken, yrkar jag, att Utsk:n från förslaget utesluta ej mindre alla bestämmelser, som äro af egenskap att tillhöra grundlags stiftning, eller belinnas vara mot grundlagarna stridande, än ock alla, som åberopa andra gällande lagar, emedan dessa derigenom blifva hvarken mer eller mindre bindande, samt att Utskar vid sådana stadgnnden, der i öfrigt upphäfna lagar åberopas, utesluta citationen och fullständigt införa redactionen. En oeftergiflig grundsats för lagstiftning är, att den för ämnet skall innefatta en fullständig redaction. Alt åberopa andra lagar och författningar, vare sig gällande eller upphäfna, för att derigenom - Den ii Mars c. m. »i)3 nom återupplifvas, ådagalägger oförmåga hos lagstiftaren att uppfatta sitt ämne och förvillar dem, som det åligger att tillämpa lagen. Jag yrkar ytterligare, då detta lagförslag saknar stadganden för de flesta detailler, hvilka en lag för Bankens functioner bör innefatta, hvaribland må nämnas de för vexel, att Utsk:n, med hänsigt till den 1668 faststallda BancoOrdn. jemte de derefter tid efter annan utkomna författningar för Banken, må upprätta ett fullständigt förslag till lag för detta penningeverk. Frih. Boye: Jag anhåller vördsamt att få fästa Hr Gr. o. Landtm:s uppmärksamhet derpå, att Gr. v. Schwerin uti ett af honom inlemnadt anförande anhållit, att detsamma måtte få åtfölja remissen.
Huru de mörka cypresserna stå der på andra sidan torget, likt en dyster spetsgård af väldiga jättar, hvilka vakta detta förtrollade ställe! Hur balsamiskt doftande luften, huru angenämt svalkande vindfläktarne, hur skönt och tjusande allt – allt! Ille terrarum mihi præter omnes Angulus ridet. (Denna fläck af jorden ler för mig, skönare än alla andra.) SISTA ÄTTLINGARNE. Palatset Montefioris små hemligheter. Genom en af dessa tillfälligheter, som inträffa liksom de vore beställda, fick jag några månader sednare vid min återkomst från Neapel till Rom kännedom om en historia, hvilken så nära rörde de personer, som jag sett och hört på Monte Pincio, att jag helt intresserad upptecknade den så troget som en berättelse ur tredje eller fjerde hand kan bli. Palazzo Montefiori ligger i samma stadsdel som palazzo Spada och palazzo Farnese, men icke som dessa på en öppen och fri plats, utan inkiladt mellan en mängd små och förfallna hus, hvilkas gråa, smutsiga murar, med sina fönster, ur hvilka oftast nytvättadt linne enligt det italienska bruket hänger ute till torkning, erbjuda en föga behaglig utsigt. Palatset är uppbygdt under den tidpunkt, då Hernini och hans skola despotiskt herrskade öfver allt, som hörde till den sköna konstens område, vare sig målning, skulptur eller byggnadskonst. Också vittnar det i all sin vidsträckthet och rikedom på ornamenter af alla slag om en förskämd smak, och man ser med förtrytelse huru antika kolonner och basreliefer, som grymt plundrats från ruinerna af forntida mästerverk, här och der blifvit använda som prydnader. Man nästan beklagar deras öde, liksom de vore lefvande och medvetande af sin förödmjukelse. Från gatan kommer man in i en vestibyl, prydd med statyetter af några gamla medlemmar af ätten. En gallerport afskiljer vestibylen från gården, i hvars fond en fontän, omgifven af fantastiska figurer, sprider svalka med sitt friska, sorlande vatten. En rad af pelare löper rundt omkring gården och bildar ett slags portik, under hvilken man äfven under sommarens hetaste timmar finner svalka och skugga.
Om R. o. Ad:s ledamöter behagade närmare betrakta detta ämne, så torde de firma, att det varit den verkliga beskaffenheten af de beslut, som här blifvit fattade och ej den tillfälliga partiskhet, som kunnat äga rum vid refereringen af en eller annan ledamots yttrande, som åstadkommit denna R. o. Adis ställning lill det allmänna. Mina tänkesätt i detta läll bekräftas af en annan ganska väsendtlig omständighet. Jag har hört flera ledamöter klaga öfver den partiskhet och väld, hvarmed Riddarhusets förhandlingar refereras. Särdeles har Gr. Horn i detta afseende varit sträng. Jag tager mig friheten förklara, alt det är min fullkomliga öfvertygelse, att det icke är så mycket tidningarnas sätt att referera ledamöternes yttranden, som deras djerfhet att öfver dessa yttranden fälla egna omdömen, hvilket föranleder denna harm. Detta bestyrkes äfven deraf, att det nästan aldi ig händt, att man vägrat införa ett yttrande, då sådant af någon blifvit hegardt, och att det ej händt en gång bland hundra, att en ledamot på Riddarhuset visat det intresse att få sitt yttrande mera sanningsenligt refereradt i tidningarna, att han sjelf uppsatt detsamma och skickat det till tidningsredactionen. När man aldrig begagnar denna utväg, så synes det ej vara så särdeles farligt dermed, då man ej funnit, att en tidning så åsidosatt granolagenheten, att en sådan begäran blifvit fullkomligt vägrad. 1 afseende på frågan att besluta afgifter för andra, hvilken egentligen ej hört hit, så lärer det vara nogsamt kändt hvad Frih. Raab likväl ej tyckes känna, att K. M. vid ett föreglde tillfälle förklarat, att den s. k. Riddarhus-afgiften ! t H. 8 5S Den i Augusti. ej kunde åläggas någon, eller utgå i annan mån lin sorn den -frivilligt erlades. Hr Dalman: Jag är hufvudsakligen förekommen af den siste värde talaren. Jag begärde ordet för att svara Hr Rosenblad, då lian påstod sig hafva baft dåliga ögon, när lian misstagit sig så mycket i sitt omdöme, att lian kunnat linna tidningar, sorn endast upptaga den ena sidans åsigter och utlemna den andras.
Hväd ml den vigtigaste omständighet i detta mål rörer, eller frågan derom, huruvida Och på hvad sätt, utan rättvisans för nära trädände å någondera sidan, en billig oell af orhständigheterne länge påkallad jemkning i ilen olika tryckande Roteringsskyldighet, som inom Srovincen Skåne skall ega rum, må kunna tillVägabringas; så hafva, nied ogillande af den äf Utskotten, päg. 38 och följandej föreslagna omröstning, derigenom Rotehållarne borde sättas i tillfälle att sjelfve Undanrödja det hinder ■, sorti för Rotejemkningarnes tillvägabringande sig hittills framställer, blifvit hemställdt: äf Herr Grefve Gyllenborg: att, Utan afseende å den minskning af några hundrade man ständige Soldater, som derigenom kan Uppkomma* en Rotejemkning må, endast inom Christianstads Län, anställas, dervid medium af Rotarnes taxerade egendomsvärden i Malmöhu? Län till bevillning borde blifva grunden för Rotarnes beräkning (efter uppskattningsvärdet till bevillning) inom förstnämnde Län; af Herr Friherre Wrangel: *‘att Rikets Stän Bih. till R.-St. Uti. Nio ng. “der matte med en underdånig Skrifvelse till “Kongl.
Ty jag kan icke dela på min tillgifvenhet, jag kan icke ge bort en del af den, när jag inte får ge bort hela. Att vara lycklig, det är att kunna glömma död, sjukdom och armod. Af allt detta tror jag, att armodet är det värsta. Eller jag menar egentligen fruktan för armod. Denna fruktan är för mig som ett spöke, en fix idé. Här tyckes den rentaf ligga i luften. Den rider som en mara öfver mitt hopklämda bröst, och jag kan icke afkasta den. Jag kan icke röra mig, ty jag är som förlamad; jag kan icke andas, ty min strupe är sammansnörd; jag kan icke ropa, ty mitt rop skulle dö ohördt; jag kan icke hoppas, ty jag känner ej längre kraft att lefva. Allt är mörker och tomhet, endast då och då blixtrar tanken på sjelfmord fram som den sista utvägen. Jag grubblar endast på ett: skall jag ha mod att göra det? Jag menar egentligen stå risken att misslyckas och så endast åsamka mig nya lidanden. Men samtidigt tycker jag, det vore oklokt att tillgripa det nu. Jag bör väl åtminstone försöka mig på mina ämnen först. Sedan återstår ju alltid det andra. Det enda jag är rädd för, är att då ha mindre mod än nu att göra det. Onödig fruktan! Olyckan eger allt en brodd skarp nog att tvinga mig till det trots min fruktan; och eger den icke det, då är det heller ingen ohjelplig olycka, och då fins det inte heller skäl att dö. Jag vill icke ha blommor på min kista, icke en enda. Det är icke för det jag tycker illa om bruket, tvärtom, det är vackert; och jag skulle önska att mitt sista hvilorum vore höljdt af blomster; icke sorgens enfärgadt hvita och gröna, utan lifvets yppiga färgprakt; ty allt, som lefver i sol och ljus, är lika skönt, fast jag lemnar det. Jag skulle önska mig blommor som en sista försäkran om, att någon höll mig kär om än aldrig så litet; jag skulle önska mig dem som en sista helsning från det, som ungt och lefnadsgladt mött mig på min väg; jag skulle önska mig dem som tecken till, att någon med ett ögonblicks saknad tänkte på, att min plats blifvit tom.
Jag kan för min del icke instämma deruti. H. Ex. Hr Gr. Posse har pä ett utförligt sätt visat de olägenheter, som för närvar, äga rum, och det är klart att något måste göras för att afhjelpa desamma. Det vill, på sätt förut blifvit anmärkt, också synas att man icke lätteligen kunnat uppfinna ett bättre medel än det föreslagna. Skyndsamhet och grundlig pröfning hafva vid den använda formen för ärendenas behandling icke saknats. Jag anser derföre icke riktigt att med benämningen missbruk stämpla de åtgärder, som uti ifrågavar. hänseende blifvit vidtagne. För öfrigt delar jag icke den af Gr. Posse uttryckta tanke, att det icke vore af särdeles vigt om R. o. Ad. noggrannare diskuterade denna fråga eller ej, enär ett Stånd redan skall hafva afslagit den K. proposm. Jag instämmer tvertom med Hr von Hartmansdorff deruti, att det höfves R. o. Ad. att i frågan uttala sin åsigt, ehuru jag, beträffande densamma, icke är af lika mening med honom, utan fortsätter jag att, på grund af hvad jag redan anfört, samt Gr. Posse och Hr Lefrén vidare i ämnet yttrat, yrka bifall ä förslaget. H. Ex. Hr Gr. Posse: Jag har begärt ordet endast för alt rätta ett missförstånd. Man har sagt, att jag skulle yttrat mig anse det vara likgiltigt om R. o. Ad. uttryckte någon tanka ronde nu förevar, förslag, enär ett Stånd redan afslagit detsamma. Mina ord föllo ungefär så, att då detta förslag, som blifvit gilladt af 2 Stånd, är afslaget af ett, och denna diskussion således icke skulle leda till någon egentlig följd, ville jag icke förlänga densamma. Öfverläggningen ansågs härmed vara fulländad ; hvarefter H r Gr. o. Landtm, framställde propos. till antagande af förevar, förslag lill ändring i 6, 15 och 43 §§ Reg.F. Denna propos. besvarades med starka ja, blandade med ganska många nej, och dä Hr Landtm, tillkännagaf det han trott sig finna, att ja öfverröstat nej, ropades från flere håll på votering.
Om Rikets Högloflige Ständer vid 1809 Ars Riksdag öfverenskomma, att, i stället för Götha Canal, lemna nödigt biträde åt Åkerbruk och Näringar, så bade Rikets Jord nu varit till den grad uppodlad, att Landet kunnat exportera Spannmål och Bränvin. Jag medger likväl, att det i allmänhet är lättare att klandra ett redan fattadt Beslut, än att för ögonblicket uppfinna ett bättre, och att ingen på förhand med visshet torde kunna bestämma, i hvad mohn Canalen i en framtid blir nyttig eller ej; men sedan så mycken tid, arbete och Penningar blifvit använde vid denna Canal, vore det, efter min öfvertygelse, en Scandal, en förargelse för Samtida och Efterkommande, att se ruinerna af dessa grafvar, dessa sprängningar och dessa vägar 0- nyttiga och utan ändamål, som, lemnade utan vård och tillsyn, årligen skulle förfalla. Dessutom anser jag det vara en pligt, att i möjligaste måtto uppfylla, hvad Riksens Ständer tillförene beslutat, och om nuvarande Ständer äro af enahanda tankar, som vid sista Riksdag, tror jag, att medel till fullbordande af denna och Telge Canal säkert skola igenfinnas i en sparsammare förbrukning af allt utländskt Öfverflöd, hvarigenom äfven Konungens Nådiga vilja, grundad på Ständernes derom förut gjorde underdåniga anhållan, fullgöres. Vidare anhåller jag i ödmjukhet få yttra'mina tankar, då frågan om Götha Canal in - Den 2 Martil. 21 kommer från Utskotten och till afgörande företages. Herr Lagerheinij Gustafj anförde skrifteligen: Vid remitterandet af de Anföranden, som blifvit gjorda i anledning af Herr Grefve von Plåtens Memorial af den g Februarii, anhåller jag ödmjukast att få bifoga några få anmärkningar. Jag ämnar ej länge uppehålla Ridderskapets och Adelns tid härmed; men de Anmärkningar jag tar mig den friheten att göra, synas mig vara af den beskaffenhet, att jag för dem -kan begära någon uppmärksamhet.
En täflan i uppköp af spannemål och potates skulle äfven infinna sig, som nu saknas, hvilken ovedersägljgen vore förmonlig för de sädesproducerande. Till én början medgifver jag, att en öfverproduction af brännvin korn att ega rum; men, då priserne å denna vara äfven derigenom föllo, har förhållandet sitt eget correctiv med sig, hvilket likväl ej torde behöfva beräknas såsom magtpåliggande, om man kunde öppna en ny exportgren — genom utförande af brännvin till Södra America, der, efter hvad mig är berättadt, lägre folkclassen »kall mycket tycka om vårt sädesbrännvin och gifva det företräde framför Rommen, såsom varande mera skarp och bitter till smaken, i synnerhet när den är ung. Hvad jag nu haft äran i korthet anföra, anhåller 66 o Besv. och Ekon. Utsk. Bétånkanden, jag vördsamt måtte få åtfölja Betänkande!: till Riks-Stånden. Ex Pjotooollo,' A. Fryxell, N:r 102; Ankom den l6 Juni igig, Utlåtande i anledning af väckt fråga, om skogsegares befriande från kostnaderne till Klarup arel a get i Götheborg. "U"ti ett af Vällofl, BorgareStåndet till Utskottet remitteradt Memorial, af Herr Beckman, öfverklagas, att trädvaru egare skola, genom en i Götheborg inrättad skråcorporation, vid namn Klampare, på det obarmhertigaste sätt behandlas, enär, utan annan rättighet, än den staden Götheborgs Magistrat skall tillvällat sig, trädvaruegaren måste, vid plankors och bräders ankomst till Götheborg, så väl vid lastning, som lossning, anlita desse Klampare, och derföre betala dubbelt emot hvad det af andra kunde verkställas, hvilket dock förtjänte min* dre afseende, så framt icke en ägnu större Hest. och Ekon. Uts-k. Bttänkanden.
Af hvad jag nu haft äran anföra och styrka torde behofvet af den föreslagna nybyggnaden med oafvislig nödvändighet framgå. Stiftets byggnadskassa, hvilken, enligt lag, bör bekosta byggande af lärohus, saknar de för ifrågavarande byggnad erforderliga tillgångar, helst den har att bidraga till underhållande och byggande af tio elementarläroverkshus. Läroverkets till följd af Kongl. Brefvet den 11 December 1862 bildade enskilda byggnadsfond, hvilken för närvarande utgör 2,925 R:dr och har att framgent, så länge föreskriften om de terminliga afgifterna af lärjungarne qvarstår, påräkna en årlig inkomst af omkring 1,500 R:dr, är alltför obetydlig att med - 92 Motioner hos Riddershapet och Adeln 1865. N:o 42. gifva företagande af byggnadsarbetet, hvilket, om det skulle grundas ensamt på denna fond, komme att fördröjas åtskilliga årtionden. Staden Christianstad, som upptagit ett lån å 600,000 R:dr för anläggande af jernväg emellan staden och Hessleholm, är så djupt skuldsatt att från densamma icke är att påräkna något bidrag utöfver hvad som kan anses motsvara dess skyldighet att bekosta rektors embetsgård. Christianstads läns landsting har tvänne gånger skjutit denna fråga från sig; och båda dessa kommuner, staden och länet, äro dessutom icke lagligen förpligtade att bekosta uppförande af elementarläroverkshus. På dessa grunder och under förutsättning, att staden Christianstad anslår ett mot värdet af den qvarstående gamla byggnadsdelen svarande penningebelopp, hvilket, tillsammans med läroverkets enskilda byggnadsfond, antagligen icke kan komma att öfverstiga 16,959 R:dr 27 öre, vågar jag föreslå: att Rikets Ständer, som vid flera förutgående riksdagar anslagit medel för likartade ändamål, ville bevilja ett statsanslag af 60,000 Riksdaler till uppfö , rande af nytt läroverkshus i Christianstad.
Hon hade varit »så rysligt söt»! Den hvita drägten »hade klädt henne så förtjusande», och de hade träffat en hel mängd af sina bekanta, som tyckte det samma. Men Dina såg på dem med mörka och misstänksamma blickar. Hon visste, att de icke hade minsta kritik, och hon längtade efter att höra, hvad Maria sade. Så snart Maria kom in till henne, såg hon genast huru det var fatt. »Du är inte nöjd med mig?» sade hon, medan Maria mycket långsamt lade ifrån sig hatt och handskar. »Nej», svarade Maria kort. »Hvad är det då, du har att anmärka?» frågade Dina, som genast kom i harnesk, när hon märkte, att man icke beundrade henne. »Jag hade inte väntat detta af dig», sade Maria. »Du var ju inte alls dig sjelf.» »Det skulle jag händelsevis inte vara heller», svarade Dina. »Jag var Julia!» »Nej, det var du minst af allt», sade Maria raskt. »Jaså, hvari liknade jag henne inte?» frågade Dina och lyfte på sin lilla välformade näsa. »I ingenting», var Marias afgörande svar. »Tror du, att Julia älskade så der i paradtakt och stod i sådana ställningar, när hon tömde giftbägaren? Tror du, man älskade på ett helt annat sätt, derför att man hade fyrkantig urringning på klädningarna och derför att ens älskare gick i knäbyxor? Förälskade menniskor ha nog i alla tider burit sig lika tokigt åt, och jag trodde just om dig, att du förstod att älska.» »Det gör jag också», svarade Dina häftigt, »men du förstår det inte. Du kan vara mycket bra i att bedöma skolor och fängelser och alla sådana der tråkiga saker, men om kärlek skall du inte tala, för det begriper du inte ett dugg!» »I verkligheten inte», svarade Maria, »men just derför att jag är så kylig, observerar jag bättre och ser, hur andra menniskor bära sig åt, när de äro besatta af denna sjukdom, och jag försäkrar dig, att det inte det ringaste liknar det, som du presterade.» Dina såg på henne. Hon tycktes tänka på, hvad hon sade. Hade Maria kanske rätt?
Väl förloras derigenom en kontroll å dem, som föra dylika farkoster; men man har icke ansett vinsten af den kontroll, skeppsdagboken bereder, tillräckligt stor, för att uppväga den obeqvämlighet, som af dess förande å dylika fartyg skulle uppstå. Sjöförklaringen blir i alla fall det vigtigaste bevisningsmedlet rörande befälhafvarens förhållande, när olycka timat; och har man i förslaget sökt göra stadgandena derom så fullständiga som möjligt. Då befälhafvaren behöfver någon tid för den fullständiga sjöförklaringens afgifvande, men då det tillika är af vigt att han så snart som möjligt lemnar en uppgift rörande omständigheterna vid sjöolyckan, på det han ej måtte få tillfälle att rådföra sig med personer, hvilka vore beredvilliga att åt dessa omständigheter gifva den för befälhafvaren fördelaktigaste färg och hvilkas biträde han, om så påfordras, lärer sällan behöfva sakna, anbefaller förslaget honom att inom tjugufyra timmar efter det skadan timat eller fartyget till hamn ankommit, till behörig myndighet afgifva en kort uppgift om olyckshändelsen (.§ 37). För den egentliga sjöförklaringens afgifvande har en tid af åtta dagar blifvit bestämd och stället antaget vara närmaste domstol i stad eller å land, som befälhafvaren inom denna tid kan anträffa. Tillika har dagbokens uppvisande blifvit föreskrifvet såsom en ytterligare kontroll å befälhafvarens uppgifter i sjöförklaringen; och der detta af ett eller annat skäl ej kan ske, har man ålagt honom att inkomma med andra uppgifter till att bekräfta sjöförklaringens riktighet (<§ 37). Det vanliga har hittills varit att endast besättningen beedigat sjöförklaringen; jnen förslaget har, för att åt detta temligen ofullständiga, men ofia enda tillgängliga bevisningsmedel, gifva så stor pålitlighet som möjligt, i öfverensstämmelse med den utländska lagstiftningen, ålagt befälhafvaren att sjelf med ed styr ka sjöförklaringens innehåll.
Men den andra boken med sina definitioner af poesien: l’art de peindre par les images sin franska prosodi och öfver hufvud taget hela den franska metriken, hvilken förskräcklig alp att bestiga! Än i denna dag vet jag ingenting mera osmakligt än den franska poesiens metriska system. Deras metrik har troligen Prokrustes uppfunnit. Det är en sann tvångströja för tankar, som genom sin tomhet borde vara förskonade för allt slags tryck. Att en dikts skönhet beror på lättheten i öfvervinnandet af metriska svårigheter, är en löjlig grundsats, som flutit ur samma narraktiga källa. Den franska hexametern, detta rimmade rapande, är mig en verklig skräck. Fransmännen ha alltid sjelfve haft en känsla af, att den är en vidrig onatur — mycket mera syndig än Sodoms och Gomorrhas vederstyggligheter — och deras gode skådespelare äro hänvisade till att uttala verserna så saccaderadt, som om det vore prosa. Men hvarför i så fall det öfverflödiga besväret med versifikationen? Så tänker jag än i dag och så kände jag det redan som gosse; man kan lätt föreställa sig, att det måste komma till öppen fiendskap mellan mig och den bruna peruken, då jag förklarade honom, att det var mig alldeles omöjligt skrifva vers på franska. Han frånkände mig allt sinne för poesi och kallade mig en barbar från Teutoburger-skogen. Jag tänker ännu med fasa på, att jag en gång sattes att öfversätta (ur professorns krestomati) Kaiphas’ hexametriska tal till Sanhédrin i Klopstocks Messiad. Det var en raffinerad grymhet, som öfverträffade alla Messias’ egna passions-lidanden, och hvilka icke ens han torde kunnat tåligt fördraga. Gud förlåte mig! Jag förbannade verlden och de främmande förtryckarne, som ville påbörda oss sin metrik; och det var icke långt ifrån, att jag blifvit en franskätare. Jag kunde ha dött för Frankrike, men skrifva vers på franska — aldrig i lifvet! Tvisten bilades genom rektors och min moders ingripande.
Och då det sålunda syntes Utskotten uppenbart, att, sedan Kongl. Maj:t, genom ofvanberörde Utslag af den G April 1824, förklarat att bro skulle byggas öfver Hallsnäs sund af samtlige Westra häradsboer gemensamt, häradsboerne icke i detta hänseende egde någon annan eller större skyldighet än den, som allmänna lagen påbjuder, samt Hallsnäs hemmans egare sjelf yrkat att blifva befriad från åliggandet att hälla färja öfver Hallsnäs sund, emot åtagande att ingå i rotering; så och då i allt fall Westra häradsboer, derest de ansågo sig ega lagligen grundade anspråk på den förmån, som motionen åsyftade, egde att derom sin talan i vederbörlig ordning utföra, funno Utskotten med stöd af hvad de förut anfört, sig böra vidhålla sitt afstyrkande af den gjorda framställningen; — att emellertid förnyad framställning i detta ämne blifvit vid derpå följande riksdag af samme motionär gjord; men sedan Stats-Utskottet hemställt, att som några förändrade omständigheter, hvilka kunde föranleda bifall dertill, icke inträffat sedan föregående riksdag, då denna framställning af Rikets Ständer afslogs, motionen mätte lemnäs utan afseende, frågan ock fått förfalla; — samt att de skäl, hvilka legat till grund för Rikets Ständers sålunda, vid de dä förutgängna riksmötena fattade beslut, äfven nu gjort sig hos Stats-Utskottet gällande och föranläte Utskottet, att, med åberopande af desamma, afstyrka bifall till den å nyo väckta motionen. Uti den motion, sorn nu utgör föremål för Sammansatta Statsoch Ekonomi-Utskottets behandling, har motionären, under åberopande det skyldigheten att underhålla bron emot åtnjutande af roterings-frihet, ålåg hemmanet Hallsnäs redan före år 1734, och att berörde års lag icke egde retroaktif verkan, anhållit att Westra härad måtte komma i åtnjutande af den med dess skyldighet att underhålla Sunds bro förenade rättighet att af hemmanet Hallsnäs uppbära roterings-afgiften eller vederlag af Kronan: