Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Lindström: »Likasom hvarje försök att reglera penningeräntan i ett land, öfverallt der sådant förekommit, visat sig vanmägtigt, beroende derpå att denna, såsom uttryckande priset för nyttjanderätten af penningen, är underkastad samma lagar som priset på hvarje annan vara och i allmänhet bestämmes af tillgång och efterfrågan, så har också försöket att åstadkomma en ovilkorlig likhet i räntefoten särskilda orter emellan, särdeles der Hera konkurrerande penningeanstalter finnas, misslyckats, hvarpå icke så få exempel, hemtade från sednare tiders erfarenhet, skulle kunna framvisas. Det är också naturligt att, då en banks utläningsränta måste i viss mån rätta sig efter dess upplånings-ränla och denna sednare på Bih. lill R. St. Prot. 1865 & 1866. 6 Sami. 1 Afd. 5 Höft. 4 26 Banko-Utskottets Memorial N:o 10. olika orter varierar allt efter tillgången på ledigt kapital inom orten, den förra eller utlåningsräntan måste efter de olika förhållandena rätta sig, hvarföre i högsta grad vore olämpligt, om Banko fullmägtige, som äro berättigade att olika för olika orter bestämma upplåningsräntan, skulle vara bundna i fråga om räntans bestämmande vid utlåningar. Full frihet för Fullmägtige i detta afseende är desto mera af nöden, dä Riksbanken har alt täfla med en mängd enskilda penningeanstalter och derföre ej får intaga en isolerad ställning, som kan hafva till följd att den bästa delen af penningerörelsen går densamma ur händerna På dessa skäl yrkar jag att 36 §, mom. i, af Banko reglementet måtte erhålla följande, af Banko-fulimägtige föreslagna, lydelse: Räntan vid diskontering och utlåning från handelsoch närings diskontfonden bestämmes af Fullmägtige, och skall rätta sig så väl efter penningeställningen, som de säkerheter, hvilka ei bjudas.» Emot bibehållande af stadgandet uti 56 §, 2 morn., af Banko-reglementet, alt »vid utlåning från allmänna diskontfonden utgör räntan fem procent», af Herr Ribbing, E. af Herr J. Lindström, hvilken såsom sin reservation upptagit
Denna storordiga uppgift mötes visserligen af misstroende, men mången anser, att också en rök af skryt måste förutsätta någon eld, och alla fantastiska gissningar få ett sken af sannolikhet därigenom, att hofvet just i dag verkligen väntas till Gottorp. Hertigdömenas ståthållare, prins Karl af Hessen, och hans gemål prinsessan Louise af Danmark ha nyss rest sina höga fränder till mötes. I gästgifveriets trädgård, där Enevold Brandt tills vidare uppslagit sina bopålar eftersom intet af resanderummen motsvarat hans kraf på bekvämlighet och elegans, har han nyligen mottagit gästgifvarfar i högtidlig audiens och bestämt den matsedel, enligt hvilken hans middag borde anrättas. Nu hvilar han behagfullt utsträckt i gräset, under ett äppelträd, hvars grenar digna af grön kart, och kisar tankfullt mot solen och klipper med ögonen. Hans koppärriga ansikte glöder af hetta och själfbelåtenhet under den guldtrensade, mjuka hatten på hans krithvita peruk; och den uppåtsträfvande näsan, som fångat en solstråle på sin tipp, tycks brinna af otålighet, då han tänker på, att han nu snart åter skall sätta sin fot inom hofkretsen, efter mer än två års förvisning till en aflägsen landsända långt utanför nådens solsken. Ett sådant lif skulle för honom ha varit outhärdligt, om han icke, tack vare goda förbindelser, kunnat på afstånd följa händelsernas gång. Men hans själ har aldrig lämnat hufvudstaden ur sikte, och han är i denna stund lika hemmastadd i hofvets intimare krönika, som om hans näsa oafbrutet huserat innanför Kristiansborgs murar. Hans tankar, som surra omkring mångahanda ting, slå slutligen ned på Struensee; därvid draga sig hans munvinklar uppåt och han småler välvilligt-öfverlägset. Hvilken fabelaktig framgång den gamle pillerskrifvaren haft! Och hvilken lycka för honom, att detta tillfälle yppat sig, just när en viss kavaljer var aflägsnad från hofvet! Hur lätt kunde det icke eljes ha händt, att drottningens älskogstrånande blickar tagit en annan riktning!
1ÖÖ7 gan alltför vidlyftig att här afhandla, dels är jag icke i besittning af de nationalekonomiska och historiska insikter, som kräfvas för att på ett något så när fruktbärande sätt kunna yttra sig om företeelser, hvilkas rötter med tusentals trådar sträcka sig ned i förflutna tidehvarf och bilda en oändlig kedja af orsak och verkan, som sammanlänkar generationernas skuldoch försoningskonton. Och jag vill ej gärna öka den stora hopen af dem, som utan att alls förstå saken, helt kategoriskt fälla sina omdömen om de nutida väldiga arbetarerörelserna, till hvilkas riktiga uppfattande fordras en hel mängd faktorer af på en gång lärdom och skarpsinne, människokärlek och gudsfruktan, af hvilka endast några få utvalda äro i besittning. Men äfven om telefonisterna genom att strejka handlat oförsiktigt eller hänsynslöst, som man j u på så många håll beskyllt dem för, ha de därför icke förverkat allmänhetens sympati, ty den sak, för hvilken de kämpat, var rättvis, de motiv, som drefvo dem, voro billiga kraf, och det mål de sökte vinna var prägladt af måttfullhet och anspråkslöshet. Och den nu afslutade strejken skulle, fastän den säkerligen delar de flesta mänskliga företags ö d e: att ha sina mindre ljusa sidor, kunna uppvisa mer än ett drag af verklig storsinthet, af offervillighet, af trofasthet och kamratanda; det fanns t. ex. flere flickor som för egen del ej ville inställa arbetet, som hade en relativt god ställning, men som dock voro villiga att utsätta sig för obehag och ogillande endast för sina mindre lyckligt lottade kamraters skull. Efter denna lilla ingress öfvergår jag till själfva ämnet för min uppsats: telefonisternas ekonomiska ställning och de många svårigheter och lidanden den dragit öfver hundratals unga kvinnor. Att telefonisternas tjänstgöring är ett nervpinande arbete, är väl numera så enhälligt konstateradt af alla, som ha någon reda därpå, att ett x&gt;åpekande i den riktningen nästan blir detsamma som att uttala ett axiom. Senast häromdagen hörde jag en framstående läkare, som haft telefonister till patienter, beklagande yttra sig o m ett arbete, som så helt och hållet förstört de unga kvinnornas nervsystem.
Angående Götheborgs vexelrörelse upplysa meddelade officiella uppgifter att vexelsluten härstädes utgjort: £ Sterling. Hamb. B:ko Mark. Francs. Gulden. Åren 1842—45 i medeltal Frakterna voro år 1847 förmånligare än under många föregående år, men försämrades de nästföljande åren i anseende till blockaden af Tyska hamnarne och den politiska ställningen i Frankrike. Götheborgs skepps rederi-rörelse bar dock under ifrågavarande tidskifte vunnit en ei rinea förkofran. Stadens handelsflotta, som De flesta staden tillhöriga fartyg äro af utmärkt byggnadsarb kopprade och snällseglande, samt användas till stor del i fart på transatlantiska orter, hvilket med fördel kunnat ske under åtnjutande af den tull-lindring, som ägt rum för å sådana orter producerade, med inhemska fartyg direkte derifrån införda varor. 36 Minuthandeln, som vunnit ytterligare utsträckning genom det större antal personer, hvilka i följd af 1846 års Handels-ordning härstädes sökt och vunnit burskap å handel, har i allmänhet varit liflig, lönande och i jemt tilltagande, så väl med spanmål och andra nödvändighetsvaror, som med öfverflödsoch modeartiklar. Någon grund för omdömet om den inrikes rörelsens tillväxt lemnar följande från tullförvaltningen meddelade uppgifter om antalet af fartyg, som från andra inrikes orter till Götheborg med förpassning ankommit och af dem, som härifrån till andra inrikes orter med förpassning afgått. Det bör härvid anmärkas, att förpassningsfrihelen under liden icke obetydligt utvidgats. Ankomna. Afgångna. Stycken. Stycken.
En senare Lag har till Swea Hof Rätt, säfom ensam Osmer.Dom. stol för hela Riket, öfmerlemnat pröfningen af de iv'gt:ga frägor om missbruk af Tryckfriheten som kunna uppssä, och Regerings-Formen har Uppwagit äc Swea Hof. Raus President att tl ika, n w Riks Rätt sammanträder, der föra ordet De flerfalldiga utomordentliga befgttnin. gar, hwilka sälunda äligqa denna President, förutsätta hos honom owillkorligen ofvannämde Utmärkta egenskaper, och öka d rigenom swärig. heterna miv walet af en sädan Embetsman. Liv I. Ibland de anstallter som, efter fram. edne Herr Riks-Drotzet Grefwe Trolle Wash t. lneisters underdäniga hemställande», blifwit widagne att befrämja en skyndsammare handlägg, ling wid de i Hof-Rätterna anhängige Mäl, var äfwen den att anstä serffillda medel, hwit^a, under namn af Adjunctions-penningar, lem. mdeS Hof-Rätterna att, efter föregängna äc. iga förflag och Konungens dertill gisna bifall, ördelas emellan Hof. Rätternas lönlöse eller nindre töme Ledamöter och Betjening. Behof >f Adjunctioner yppas ständigt t Hof Rätterna >els genom Ordinarie Ledamöters förfall, dels >ä ärendörnaS mängd eller nägot setffillt mälS vidlyftighet tillfälligtwis fordrar Hof Rätterna» ördclning i stera divisioner än de manliga; mea wärigheter uppstä alltid att finna skicklige Tjenstevän till sädan Adjunction, dä nägot arfwode »en samma icke ätföljet, som kan tjena till er. ättning för hwad ve förlora genom deraf upp. ömmande hinder för dem att wärda enskillva ngelägenheter, nödiga för deras Utkomst.
Då jag således förordar sedelutgifvande bankers bibehållande, ber jag att få fästa uppmärksamheten derå, att en rörelse på Riksbankens sedlar, eller med assignalioner derpå, visserligen skulle kunna organiseras, sorn vore för bolagen mera beqvämlig, nog vinstgifvande och med mindre personligt ansvar förenad, och det är således icke ur något privatbanksinlresse, som jag bestrider delta; men, jag upprepar det åter, man skall snart erfara lånerörelsens förfalskade riktning och några dess följder. Dessa mina anmärkningar gälla icke allenast emot riksdisconter i alla landsändar, utan äfven mot hvarje förslag, hvarigenom man befriar privatbankerna från omtankan på cassans bestånd, och kastar invexlingsbestyret på Slalsbankcn. Hvarje decennium af della århundrade vittnar om nya finaneiella grundsatser hos R. St. och nyckfulla vindkast; och jag betvifla!- således ej, att äfven denna riksdag skall gäcka landels förhoppning att icke nu se sin penningerörelse åter våldförd. Opinionernas ställning och de beslut i denna fråga, som 2:ne andra RiksSt. redan fattat, komma mig ali frukta det värsta, men måtte R. o. Ad. lika kraftigt skydda landets rörelse och betrygga hvad vi nu äga, som värna Riksbanken mot anspråk på ny scdelutsläppning. Realisationen sättes i min tanka pä spel lika mycket af dem, som vilja förse vårt land med flere nya disconter i den genuina formen, som af dem, hvilka genom localinrättningarnes indragning vilja i motsatt riktning pröfva hvad landet kan tåla. Jag tillstyrker bifall lill 1 §:n. Hr Den V5 Januari f. m. Hr Stråle, Nils 'Wilheim: För min del hade jag vis serligen önskat, att detta betänk. icke hade föredragits punktvis, emedan jag tror, att det i sin helhet äger ett så nära sammanhang med hvad som beslutas i afseende på Bankens lånerörelse, att man först sedan den frågan är afgjord, kan fatta eli säkert omdöme rörande privatbankerna. Sedan föredragning punktvis likväl nu blifvit börjad, så vill jag för min del hålla mig vid den första §.
Utskottet tillstyrker att denna Direktionens hemställan måtte vinna Ridd. o. Adelns bifall. § 18. Då enligt Ridd. och Adelns beslut vid 1830 års riksdag, ett arfvode af 37 R:dr 24 sk. banko för en extra vaktmästare finnes å Riddarhusets stat uppfördt, men detta arvode, hvars innehafvare det åligger att hvar femte vecka alla söcknedagar och under den öfriga tiden af året hvarannan dag kl. 11—1 å Riddarhuset uppvakta, nu mera icke torde anses utgöra skälig vedergällning för den dermed förenade uppvaktningsskyldighet, har Direktionen hemställt, hvad Utskottet jemväl tillstyrker: att samma arvode måtte förhöjas till 150 R:dr R:mt att från och med innevarande år utgå med en |:del hvarje qvartal, men att deremot de ljuspenningar motsvarande värdet af två LtE talgljus som jemväl tillkommer arvodets innehafvare, måtte indragas samtidigt roed det förhöjda arvodets uppförande på Riddarhusets löningsstats. Efter sålunda meddeladt utlåtande, tillstyrker Utskottet: att Ridd. o. Adeln måtte förklara Riddarhus-Direktionen sitt välbehag och sin synnerliga tillfredsställelse öfver det sätt, hvarpå Riddarhusets och Stiftsärenderna blifvit, under den tid som varit föremål för Utskottets granskning, af Direktionen förvaltade. Stockholm den 15 Januari 1863. Herr von Knorring, Oscar, har begärt få antecknadt att han icke varit i Utskottet närvarande då Utskottets beslut öfver 7 § fattades, samt att han vid 9 § anmälte sin reservation. STOCKHOLM, tryckt hos E. Westrell, 1863. Utlåtande, angående väckt fråga om ordnande af Riddarhusets gårdsplan och deromkring liggande byggnader. Hörsamt Memorial.
Om d«tta widlöftiga revisionsarbete, »nedden drift skall kunna färctagaS och fortsättas, att det med »vederbörlig fullständighet pä minsta möjliga tid, i mon af af de reviderandes antal skall kunna fullbordas, sä bör handläggningen blifwa sä oafbruten, att i werkelig tjenst warande ojäfwige civile embetsoch tjenstemän icke kunna bertil nytjas, utan 646 Den 20 Imri' ytan att erhålla tjenstledighet, i hwilken händcffb prcarjerne kill systlornaS förrättande mäste kilförordpas och lönas, Andra aktade lyckligt mätt lära wäf icke eller konna Wggas detta arheke utan arfwoden^ pch j alla fall höra Reviforerne biträdas af Eanhli vch Waklbetjening, sorn mast? lönas, För d? Revisorer, hwilka, i anledning af E? ders Kongl, Wajsts Miga proposition, Riksens Ständer nlfttt lil deltaaands i granffningen af krigs» redogörelsen, haswa Riksens Ständer utfart arf »voden, akt qodtgöras af deras Riksgälds-Eontoir, Hnruwida lika anstalt blifwit fogad för d?m, som börg förrätta den nu ifrägqwarande repisionen, derpm sörmäles ej i Riksens Ständers yfryannömds Underdaniaa sikrifwelse, Pa Rikets Stal äro ?! medel deytil anstagne, pch htvad Slaten til extra utgifter består, rörd? hädanefter som hittils, blifma til tpgnliga dithörande Utgifter oumbärligt, Hwad Srarsberedningen salunda haft den nä? den anföra och tllkännagifwa, tparder Eder Kongl, Majfts nädigste pröfning och godtfinnande ynderdänigst hemstält.
Konsten vore att förflytta en bråkdel af dessa i hans ficka, så att ingen märkte det eller kunde misstänka att det vore just till hans ficka de förflyttats. – »Den, som vore i stånd att begå, ett brott för min skull, den älskade mig!» O, Nora, Nora, för din skull är jag i stånd äfven till detta! Han erinrade sig, att han aldrig gifvit henne något egentligt bevis på sin kärlek. Inte den minsta gåfva ens. Skulle då ett brott blifva det första verkliga beviset på en uppriktig kärlek? När sömnen ändtligen fram emot morgonsidan infann sig, fortsatte drömmarne att utveckla hans planer närmare. Då Arnold vaknade, steg han upp vid bättre humör än han känt sig på många morgnar. Han uppmjukade sina stelfrusna lemmar med några gymnastiska rörelser och tycktes alldeles hafva förgätit faran af att genom det buller, han åstadkom, väcka sin värdinnas uppmärksamhet. Han bredde ut en tidning innanför västen för att vara bättre rustad mot den kyliga luften, borstade omsorgsfullt sin rock och sina skodon och lemnade så rummet. Arnold begaf sig till Lutternsgatan, till ett brödmagasin i hörnet af Regeringsgatan. En skylt i fönstret upplyste om att kaffe och mat serverades på samma ställe. Det var på dylika anspråkslösa ställen Arnold intog sina måltider. Han gick öfver butiken in i ett åt gården vettande rum, begärde en kopp kaffe och slog sig ned vid fönstret för att vid studiet af Dagens Nyheter låta en eller ett par timmar af förmiddagen försvinna. Han genomläste först annonsafdelningen »lediga platser» och mumlade med ett bittert leende: – Alltjemt samma dåliga utsigter! Rättegångsafdelningen intresserade honom särdeles och förde hans tankar tillbaka till det ämne, som hållit honom vaken större delen af natten. Hvad hade hittills hindrat honom från att begå ett brott? Han hade inte behöft göra det? Jo, han hade länge lidit samma nöd som nu, länge haft samma behof efter penningar som nu. Hans rättskänsla? Nej den hade ej heller utgjort något hinder. Han hade otaliga gånger lånat penningar med full vetskap om att han ej kunde betala igen dem, ja till och med med afsigt att ej göra det. Detta var ju stöld, om den också ej var åtkomlig af lagen. Fruktan för samvetsqval? Nej, detta minst af allt.
I denna beskrifning, hvaruti Friherre Ä. till last lades ej mindre försumlighet i journalisering än ock underlåtenhet att indrifva tullafgifterna för packhusbehandlade varor, förmäldes likväl icke ett ord om den i nämnda rapport anmärkta ganska vigtiga omständighet, att »packhuset varit alldeles tomt och inga varor funnits qvarhdllna till pant för uppbördens ingående.» I ett utdrag af Kongl. GeneralTullstyrelsens protokoll för den 9 Juli 1859, då detta ärende handlades, heter det, att Friherre Ä. i den förklaring, som blifvit honom affordrad öfver de vid förrberörda inspektion gjorda anmärkningar, »icke kunnat förneka de anmärkta oordningarne och ej heller till deras öfverskylande anföra något antagligt skäl.» Det hade således icke bort vara tvifvel underkastadt, att Distriktchefens ofvanberörda uppgift, rörande packhuset, ägde sin riktighet. Vid sådant förhållande, och om äfven, på sätt i Kongl. GeneralTullstyrelsens utlåtande yttras, af merberörda rapport »icke kunde dragas den 14 slutföljd, att uppbördstillgrepp eller propriebalans varit för banden, så att balansförfattningarnes tillämpning påkallats», borde Styrelsen likväl icke hafva stannat i förlägenhet för lagbud, som å detta fall kunde tillämpas. Uti Kongl. Maj:ts nådiga Reglemente, hvarefter de vid Tullkamrarne och Tullinspektionerne i Riket anstälde tjenstemän och derunder lydande betjening i sina sysslor hafva sig att rätta, den 1 Oktober 1831, förekomme nemligen i 169 § ett sadgande af denna lydelse: »Uppbördsman må ej under något vilkor lemna anstånd med tull eller »andra umgälder.
Men hon trodde honom icke; det måste vara något särskildt skäl, ett eller annat. Och han kunde icke upphöra med att le; låg och log och log. Slutligen kunde hon heller icke längre hålla sig; det smittade från sig; hon ville vara allvarsam för att med eftertryck kunna ställa honom till räkenskap; men hon måste le, äfven hon. Och ännu den dag i dag händer det, att hon spörjer honom: säg mig dock en gång, hvarför låg du och log deruppe under Tronden? Och han blir henne ännu svaret skyldig, utan att hon ännu rigtigt tror på, att han icke vet hvarför han log ... De hade väckts af röster nere från strömmen: en grupp karlar och en kvinna stego just i en båt för att sätta öfver. Truls såg på klockan. «Högsta tid,» ropade han. Neråt mot stranden, och hon efter. Upprätt i båten stod en jätte. «Får vi komma med?» ropade Truls. «Vill ni med?» «Ja.» «Nå, så in då,» röt han hånleende. Och ned i båten ramlade de, hvar och en som han bäst kunde, och i nästa ögonblick voro de midt på strömmen. Jätten, tydligen en storbonde med sina drängar, stod fortfarande upprätt, visste icke rätt, om han skulle bevärdiga de begge främlingarne med sin uppmärksamhet och ville under alla omständigheter icke göra detta under annan form än den af öfverlägsenhet; sjelfkänslan måste räddas, om också med förtviflade medel. Hans nyfikenhet var emellertid för stor, och han tillröt Truls en fråga, som gick ut på, hvad land de väl vore ifrån. Truls blef rasande öfver tonen och fixerade resen utan att svara. Den andre råkade en smula ur koncepterna, men upprepade sin fråga ännu myndigare. Då ryckte kvinnan honom förstulet i rockskörtet och tystade förmanande på honom; han slungade ett vredt «hm!» ned till henne, men mötte hennes blick, kröp samman, blef med ens spak som ett lam och teg sedan hela vägen. I stället vände hustrun sitt blida, vänliga ansigte, ännu ungt inom sitt gråa, slätkammade hår, emot Truls och sporde sakta: «I är väl långt ifrån?» «Ja, ja.» «Hvarifrån, törs man fråga?»
Om man betraktade saken från den sidan att Bevilln:sUtsk. genom de nu föreslagne ersättningarne för förkomna bref, ville bereda en ökad inkomst åt statsverket för att slippa så ofta höra det verkligen obehagliga uttrycket om knappa tillgångar, som man nu hör vid en mängd vigtiga anslagsfrågors afslående, så kunde förslaget bifallas; men vill man deremot se saken ifrån den sidan, att ingen förändring borde företagas så framt den icke ledde till verklig förbättring, så tror jag, att man icke kan annat än yrka afslag å detta utlåt., ty en förändring, som kommer att trycka på kommunikationerne, såsom af flere föregående talare blifvit tydligt framställdt, den kan väl icke vara någon förbättring. Den är dessutom alldeles öfverflödig såsom en reservant här har framställt då han sagt, att de nuvar. postintraderne lemna ett betydligt öfverskott. Dessutom är förändringen olaglig dä den kommer att trycka några få korporationer. Man säger sig icke förstå denna argumentation, ty det är endast de, som afskicka penningarne, som komma att lida, derigenom att de få vidkännas en högre afgift. Så snart penningetransporter blifva fördyrade, sä kommer det att verka på hela rörelsen, och således får hvar och en, i sin mån vidkännas den utgift, som härigenom uppkommer. Gr. Lagerbjelke har anmärkt, att den föreslagna afgiften icke kan anses såsom assuranseafgift, emedan Statens skyldighet då äfven vore att garantera emot stöld och dylika brott emot eganderätten. Jag kan icke erkänna rigtigheten af denna anmärkn. Dä man lemnar sin egendom i Statens händer, så är det väl Statens skyldighet att bevara den, men jag har icke öfverlemnat min egendom i Statens händer, följaktligen bör icke Staten lemna mig någon garanti derför. Jag anser tillräckliga skäl för afslag vara anförde och instämmer således deruti. Frih. Cederström, Claes Rud.: Det är mig omöjligt att Den 17 Juni. 125 instämma i elen sista värde talarens omdöme i detta mål. Harn har behagat 'åberopa en reservation, hvars innehåll jag likväl mäste frånkänna all giltighet.
A andra sidan finnes i hvarje nationalitet en mängd nyanser, som knappast någon annan lär kunna uppfatta än den, som är född i landet. Det första intryck jag fick af den svenska adeln, då jag vid midten af sextiotalet kom till mitt nya fädernesland, var intrycket af humanitet, och detta intryck h a r endast blifvit stärkt med tiden. I få länder torde adeln så genomgående som h ä r umgås med medlemmar af andra klasser. Vänskapsförbindelser och giftermål mellan frälse och ofrälse väcka icke den minsta förvåning i Sverige, så afgjordt hör det till lifvets ordning. Och giftermål mellan adlige och icke adlige är icke endast en spekulation, som i så många andra Man vistas icke länge i Sverige, förr än man får det intrycket, att just adeln under långa tidsskeden i Sveriges historia varit bildningens banerförare. Medan man i Danmark och Norge som oftast träffar de betydligaste personligheterna i den bildade medelklassen, har Sve3 IDUNS JULNUMMER riges adel ständigt haft en talrik skara af högt bildade och framstående medlemmar. Och om en svensk adelsman har » trampat fädrens fjät » och verkligen tillägnat sig en omfattande bildning, då finns det sannerligen icke många, som bättre representera nobel humanitet än just en sådan. Den adel, som hufvudsakligen lefver i Stockholm och deltager i hofoch societetslifvet, torde bevara färre karaktäristiska svenska drag än den, som lefver på landet. Societetslifvet är ju numera tämligen lika i alla länder, och den lilla svaghet, som svensk adel alltid haft, att gärna tala franska och vilja göra detta språk till societetens, bidrager just icke till att gifva nationell prägel åt sällskapslifvet i de högre kretsarne. De många skönheter, som alltid funnits och finnas inom Sveriges adel, kläda sig efter franskt mode, kläda sig ofta utmärkt väl och likna i sitt uppträdande eller vilja gärna likna utländska societetens damer. Vill man lära känna den svenska adeln närmare, skall man se den hemma hos sig själf, det vill säga å de gamla herresätena på landet. Sverige är rikt på sådana gamla gårdar, som i de olika provinserna ha helt olika tycke.