Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Mest poet – och intet annat var säkerligen det unga, upproriska geni, som skref Mäster Olof, svenska litteraturens yppersta historiska drama, med dess flammande bitterhet öfver affallet inför lifvet och kompromissen med verkligheten. Svärmiska och snillrika tjuguårs sårade idealitet är känslobotten för detta mästerverk, som hvarje år skulle gå öfver våra scener, för att hvar ny åldersklass som drar ut i världen skulle höra dess beska lära. Redan mindre uteslutande poet, men ännu artist ut i fingertopparna, var den trettioårige, allvarlige man, som i Röda Rummet med strängare panna gjorde om Mäster Olofs ungdomsuppgörelse och omsatte sin besvikenhet till den mest lysande och blodiga satir vårt sekels svenska vitterhet känner. Men härefter börjar redan – om man ser Strindbergs utveckling i fågelperspektiv och blott stannar vid milstenarna i hans produktion – den process, som af skalden gör en resonnör, i hvilkens händer till sist poesiens sommarväxter visa lust att vissna. Konstnärsdriften ersättes af journalistens otåliga håg att ständigt tala med, att debattera, polemisera, att skrifva broschyrer och stridsskrifter i stället för litteratur. Objektivet sättes så nära verkligheten, att ingen konstnärlig bild kan uppstå. Strindbergs ord få allt mer af dagsintressets passionerade men kortlifvade intensitet, allt mindre af den samlade och besparade glöd, som gifver en bok det organiska konstverkets säkra lifslängd. Detta gäller dikterna. Det gäller många af hans verk från »giftastiden», hvilka redan – och det trots språkkonstens enastående uttrycksfullhet – ej sällan verka som förlegade tidningar. Men äfven nu, när lidelsen helt rycker honom med, när förtviflan och vrede storma i hans själ, blir han åter skapande konstnär af ojämförlig styrka. Det är framför allt fallet i Fadern, svenska litteraturens yppersta moderna drama, så stort i sin orimlighet, så öfverväldigande i sin brustenhet, dystert skönt som en åsknatt, tyngd af blixt och mörker. Det är det sublima och hemska skådespelet om Herkules, som snärjes till döds i de trådar från Omphales spinnrock, hvilkas skimrande och fjättrande silke han själf spunnit med sin dags tankar och sin natts begär.
Månne vi slutligen få någon grundlag, som är lagligen tillkommen, förrän i634 års Reg.F.? Om grundvalarne sjunka, så ramlar äfven det derpå byggda, och med detsamma både 1734 års lagbok och de flesta författningar, som för närvar, tillämpas. Detta borde Const.Utsk:s ordförande hafva betänkt, innan han började sin laggranskning. Antingen måste han lemna opåtald lagligheten af de författningar, hvilka efter 1809 års Reg.F. med Konungs och Ständers gemensamma bifall utfärdats, eller ock kommer han längre, än Hr Munck af Rosenschöld, hvilken försl ifrån samma års grundlag vill begynna alt gå baklänges. Om det sålunda blifvit ådagalagdt, att det icke häfver någon fara med gilltiglieten af 1812 års författning, och att ett påbud, af så egen och tillfällig art, svårligen kunde få någon annan form; så sammanfalla till intet äfven de stora ord, hvarmed Hr Grefven förebrått Just.ombudsmännen att de låtit bero vid påbudets tillämpning. Hade Frih. Mannerheim, som år t8i5 och ända till 1823 var Just.ombudsman, i stället tilltalat Högsta Domstolen för Riksrätt, emedan domstolen tillämpat en från R. St:s beslut härrörande, af Domstolen tillstyrkt och af Konungen utfärdad, samt af Ständerna ytterligare bekräftad stadga; så hade de ofelbart funnit sin ombudsman sakna den urskiljning och sans, hvilka gjorde honom skicklig att vara en ledare i 1809 års statshvälfning, och hvilka ej heller öfvergåfvo honom under en mera framskriden ålder. Oss återstår ännu att skärskåda, huruvida tillämpningen af 1812 års påbud varit så förfärlig, som Hr Grefven förmenar. Mig veterligen har författningen blifvit af åklagare och domare åberopad endast i a:ne mål under 28 års Den 18 Mars f. m. tid, nemi. en gång på Gottland och en annan i hufvudstadcn. Uland de 4 personer, som dervid blifvit snkfallde, har jag känt 3.
Maj 181 5, i afseende på jordlegans förvandling och ersättningarnes bestämmande, funnit endast Indelningsverket och Kneckte-contracten böra tjena till grund, och ersättningen ej fastställas till annat än spanmål, eller deremot svarande penningar efter Länets markegång, så att, i de orter, der Kneckte-contracten berättigade stamrotarne till någon vedergällning af hjelprotarne, denna ersättning borde utgå till samma belopp, sorn Kneckte-contracten och Indelningsverket utstakade, förvandladt i så mycken spanmål, hälften råg och hälften korn, sorn efter det årets markegång, då hvarje Regementes Kneekte-eontract efter Indelningsverket upprättades, belöpte emot de i contractet utsatte penningar, hvarjemte Rikets Ständer ansett, att ej: allenast de starorotar, hvilka, enligt Indelningsverket, vöre skyldige att, utan ersättning af hjelprotarne, bestå de soldaten tillerkände förmoner, utan ock de rotar, hvilkas soldattorp vid fastställde storeller enskiften blifvit utbrutne och planlagde på sådan gemensam mark, h vilken förut tillhört både stam-och hjelprotarne, äfvensom de starorotar, hvilka något ständigt vederlag erhållit, vara till ali ersättnings åtnjutande oberättieade, hvarförutan Rikets Ständer funnit, alt rättighet till ersättning för den jordrymd, sorn tilläfventyrs, utöfver hvad Kneckte-contracten utsatte, vid soldattorpen befunnes, icke borde ega rum. Efter det vederbörande förvaltningsverk öfver denna Rikets Ständers underdåniga framställning blifvit hörde, hade Kongl.
För det fjerde skulle det vara nödvändigt att få någon erfarenhet, huruvida de domar, som afkunnades i följd af det nya lagsystemet eller någon del deraf, hlefvo öfverklagade, i anseende till de straffbestämmelser och den latitud, som den nya lagen stadgar. Svensken vill i allmänhet blifva dömd efter bestämd lag. Då vet han, att det är icke domaren, utan det är lagen som dömmer. Men fälles domen efter latitudsyslcmet, så är det icke med sjelfva lagen han skall vara nöjd, utan med domaren. Det är till honom han skall hafva förtroende; men det 3IS Den 28 April. lärer icke ofta inträffa, att någon bar en sådan öfvertygelse om domens riktighet, då han blir dömd till mer än den lägsta graden. Man måste komma ihåg, att hvar och en menniska alltid söker någon ursäkt för sina fel och sina brott, och skall således alltid, om han blir fälld lill högre ansvar, tro att han blir för hardt dömd. När han då kommer lill länshäktet och får en skrifvare till hjelp, så vet man huru denne alltid söker hjelpa honom att öfverskyla det begångna brottet. När nu klagomål anföras hos en högre rätt, så händer det, att man af sjelfva ransakningshandlingarne icke kan fatta något så bestämdt omdöme om langens brottslighet. Domaren, som har brottslingen för sina ögon, kan ofta då se hans verkliga själstillstånd och riitta sitt beslut derefter; men Ofverdomaren, som blott har handlingarne, har icke denna utväg. Det skulle synas mig, att innan man antog allt detta, borde man hafva någon erfarenhet; ty blefve följden den, att hvar och en, som blifvit fälld till hö gre ansvar än det lägsta, klagade i högre rätt, så finner man lätt huru alia embetsverk skulle blifva öfverhopade. Man borde väl äfven söka att vinna någon erfarenhet, huruvida sjelfva lagen blefve någorlunda lika tillämpad och huruvida något egenlligt sammanhang emellan olika domstolar kom att äga rum. Huruvida icke de olika åsigterne i detta afseende mången gång skulle göra sig gällande, och huruvida man icke skulle finna alt samma brott vid olika domstolar blefve belagdt med olika straff. Det vet man icke förr än lagen kommer lill verkställighet.
Då blir den gällande till nästa statsreglering, och om brist skulle upstå för 2:ne år, i fall Utsk:ts förslag antages, sä skulle den i sådan händelse upstå för 4 år, ifall Gr. Mörners förslag vinner bifall. Slutligen frågar jag, hvarföre skall detta upskof göras? Om det skall ske, bör det hafva något skäl för sig; och icke kan det vara statsbrist, som dertill skulle utgöra orsak, det tror jag mig redan hafva visat; icke heller att allmänheten ej kati lära sig att förstå författningen på den tid, som förunnas till 1862 års början; ty vill icke allmänheten från hösten 1860 till 1862 lära sig författningen, så blir den sannolikt icke inlärd till 1863 års början. Ar det åter förhållandet att denna författning är något, som man på alla sätt vill komma ifrån, så är det klart att man upskjuter dess tillämpning så länge man kan, men då är också onaturligt att antaga densamma. Emellertid är den nu antagen såsom något godt och icke såsom något ondt, som man vill komma ifrån, och jag röstar således för bifall till Utsk:ts förslag. Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt II. Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels bifall till Utsk:ts förevjde hemställan och dels att den nu gällande Bevilln.Förordn:n skulle tillämpas så väl år 1861 som år 1862 samt att först med är 1 863 den nya Bevilln.stadgau och Instruktionen för Taxerings-törrättningarne skulle blifva gällande; framställde H. Exc, propos. på bifall till Utslcts hemställan och, då dervid svarades många ja jemte några nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. Utskrts hemställan rör:de utfärdandet af Förordningen atig:de mantalsoch skattskrifningarnes förrättande. Biiölls. Utsk:ts yttrande rörande ingressen till den nva Bevilln.Stadgan och i sammanhang dermed Utskrts förslag till Ingressens ordalydelse. Gr. Mörner:
Men emedan ingendera af dessa tjenster för närvarande är ledig, har Utskottet icke trott det vara lämpligt att, utan derom från Riddarhus-Direktionen gjord framställning eller inom Ståndet väckt motion, omedelbart om en sådan förening väcka förslag, hvarföre Utskottet, med rättelse af det bokstafsfel som Herr Friherre Cederström ansett förvillande, förnyar sin i 4:de punkten af sitt förra Utlåtande gjorda hemställan att Ridderskapet och Adeln måtte anmoda RiddarhusDirektionen att, vid blifvande ledighet af Riddarhus-Fiskalseller Förste Riddarhus-Kanslist-befattningarna, endast tills vidare meddela förordnande å den ledigblifna tjensten samt till Ridderskapet och Adeln vid närmast derefter sammanträdande Riksdag afgifva sitt utlåtande, huiuvida icke för framtiden dessa båda tjenster må kunna, mot förhöjd löneinkomst, som Direktionen eger föreslå, förenas. Stockholm den 3 Augusti 1860. Stockholm, Typografiska Föreningens Boktryckeri, 1860. RiddarhusUtskottets Utlåtande N:o lft. 1 \:o 15. Utlåtande, i anledning af Herr Roos’ af Hjelmsäter, Axel, Memorial, rörande en tillämnad donationsfond, att ställas under RiddarhusDirektionens förvaltning. Hörsamt Memorial. Uti ett till Ilöglofl. Ridderskapet och Adeln den 14 »istlidne April ingifvet Memorial har en ledamot af Ståndet, Herr Roos af Hjelmsäter, Axel, hufvudsakligen anfört, att då han sjelf förvärfvat de tillgångar han egde, men saknade bröstarfvingar åt hvilka han kunde lemna desamma efter sin död, han vore sinnad, såvida Högloft, Ridderskapet och Adeln dertill samtyckte, använda dem på en stiftelse, hvars frukter visserligen vore beräknade på en långt aflägsen framtid, men som då och sedermera allt framgent kunde försätta i stort välstånd ej allenast dem, som då lefde af den slägt motionären tillhör och det namn han bär, utan äfven lånda den då lefvande generationen af Ridderskapets och Adelns ledamöter till högst väsendtlig fördel.
StatsContoiret, som ifrån början bestred möjligheten af en RiksHufvudBok, hvarom jag gjorde motion vid 1813 års revision, nu, sedan denna möjlighet blifvit bevist, velat i afsigt att framställa en lämpligare method, genom föreslåendet af ett annat sätt för dess uppgörande, förekomma verkställigheten af Riksens Ständers beslut i detta afseende vid 1815 års Riksdag, men det som förekommit mig serdeles oförmodadt är att Högloflige StatsUtskottet, hvars behandlingssätt af ärenderne man denna Riksdag haft så många anledningar att högakta, och som förlid ne Riksdag ansåg den då godkände melhoden lämpelig, äfven för dess del, jemlikt Betänkandet, synes vilja till förändring 174 Den 5 Junit. i beslutet bidraga. Enligt 1815 års Riksdagsbeslut skulle Piikshufvudboken ifrån och med år i8to och allt framgent uppgöras i grund af sjelfve Räkenskaperne, hvilka genom införandet af den redogörelsemethod Herr StatsCommissarien Widegren föreslog, och Riksens Ständer faststälte, skulle ifrån början upprättas i den form, att de utan vidare omarbetning kunde tjena till verilication för Riksbufvudboken. StatsIItskottet åter föreslår nu, att Rikshufvudboken för år i8i5 och allt framgent till nästa Riksdag, skulle uppgöras efter ett ännu ej utveckladt, eller af StatsUtskottet undersökt project, att omarbeta Räkenskaperne inom StatsContoiret; samt att antagandet af den faststäldte Redogörelsemethoden således skulle till en början uppskjutas, utan att man vid denna method funnit någre felaktigheter, eller behöft frukta någon våda deraf, enär den ej antages förr än vederbörande KammarVerk densamma undersökt, utan endast derföre att Kongl. StatsContoiret, sorn egenteligen genom Riksbufvudboken skall controlleras, finner bättre att sjelf få omarbeta Räkenskaperne, efter Rikshokslutet, än att detta Riksbokslut, skulle på verkelige räkenskaper, utan all omarbetning, grunda sig.
Lifstidsstädjan kan nemligen icke annorlunda blifva för indelningshafvarén fördelaktig, än så vida han kommer i tillfälle att vid landboombyte tillskansa sig en genom nedsättning i årliga jordlegan uppdrifven städjeafgift, till förfång af blifvande indelningshafvares rätt och fördel. Och denna otillbörliga vinning för enskilda, på bekostnad af andras framtida rätt, lärer ej kunna kallas en fördel för Presterskapet, utan är för detsamma fast heldre oförnekligen menlig. Efter det begrepp, jag sålunda gjort mig om rätta förståndet af det enda stadgande, som kunnat till försvar för den omtvistade lifstidsstädjan på annexoch mensalhemman åberopas , synes mig för lagskipningen i detta ämne föga gifvas någon anledning till afvikelse från allmän lag; och jag har således ej heller kunnat finna fullgod förklaringsgrund till den utgång, som en tvist i detta ämne erhållit genom Kongl. Maj:ts Dom af den 28 December 1849. Förhållandet var, att ett mensalhemman i Skåne blifvit år 1838 af då varande innehafvare till en landbo upplåtet på lifstidsstädja för landbon och hans hustru; att sedan Kyrkoherden, som härom utfärdat arrendekontrakt, från tjensten afgått, hans efterträdare anställde rättegång mot arrendatorn med påstående, att kontraktet blifvit förverkadt, dels genom underlåtenhet att ställa borgen och dels genom andra kontraktsbrott, hvarföre yrkades, att städjorätten måtte fråndömas arrendatorn och hans hustru samt desse förklaras skyldige att hemmanet genast afträda; att detta käromål bifölls af Underrätterna, så att hemmanet å nästa fardag skulle afträdas; att Hofrätten deremot fann sådana omständigheter icke hafva i saken förekommit, att arrendatorn på grund deraf kunde efter lag anses förlustig den besittningsrätt, han genom städjekontraktet förvärfvat, hvadan käromålet ogillades; samt att Kongl. Maj:t genom ofvannämnde nådiga
Om till exempel en tilltalad, som blifvit öfvertygad om ett tili underställning föranledande brott och ett annat, som ej vöre af denna egenskap, fälldes af Under-Domaren för det förra tili mindre, och för det senare till högre, ansvar än Lag säger, men dock så, alt den sammanlagda bestraffningen icke öfverstiger den , som å bägge brotten lagligen följa borde; så, i fall den sålunda dömde, antingen af försumlighet eller af okunnighet, underläte att anföra besvär öfver UnderRättens beslut i fråga om det senare brottet, och Öfver-Domaren ej eger att pröfva det underställda Utslaget i annan måtto, än så vidt detsamma angår det förstnämnda brottet, måste den följd uppstå, att den tilltalade blifver, tvärt emot underställningens ändamål, af Öfver-Domaren fälld till större straff, än det, hvartill han lagligen gjort sig skyldig. Å ena sidan kunde väl härvid anmärkas, att den sakfällde, genom uraktlåtenheten att klaga, sjelf vållat sitt miss - 30 Bil. till K. M. Nadina Propos. N.-o 8/. öde, men, a den andra, torde det ock böra erinras, dels alt den vanliga slutmeningen i dylika Utslag gifver anledning till den förmodan, att Målet varder i hela dess vidd af Öfver-Doinaren granskadt, ehvad besvär anföras eller icke , och dels att de fleste bland dem , hvilka för svåra brott tilltalas, äro sådana, sorn hvarken sjelfve förstå att urskilja i hvad måtto de kunna ega fog till klagan, eller hafva tillfälle förskaffa sig pålitligt biträde. För öfrigt vore det i Rikets Ständers tanka ovedersägligt, alt Öfver-Domarens oinskränkta prÖfningsrätt ej leder till någon våda eller olägenhet, då deremot inskränkningen lätlligen kunde åstadkomma oreda och äfventyr. På dessa skäl föreslogo Rikets Ständer i underdånighet, att uti a5 Gap. 5 §.
Maj:ts Nådiga remiss, på Justi tiae-Cancellerens underdåniga hemställan, om behofvet af tillökte nya Löner åt Nedre Justitia: Revisions Expeditionens Stat, uti underdånig skrifvelse af den i3 Junii 1818, angående Riks-Statens Andra Hufvud-Tituls reglering, yttrade, att ehuru Riksens Ständer uti de flere framstälde frågor, om nya Löners anslående, funnit sig böra antaga såsom allmän grund, att Staten ej må ytterligare belastas med en sådan tillökning, enär en allmän reglering af Civile Ämbetsoch Tjenstemanna-Corpserne vore i fråga, att med första utarbetas, hvarvid i ett sammanhang kunde pröfvas, genom hvilka indragningar 1 vissa delar må beredas möjlighet för tillökningar i andra, hvilka likväl Riksens Ständer , med afseende på den större angelägenheten af tillökning i Tjenstemgnna-persona4 Sami, 2 B, b 3 1292 Stats-Utskottets Bctänkancléfi. len vid Justitia; Revisionen hos Kongl. Maj:'t i underdånighet anhålla, alt Kongl. Maj:t måtte i Nåder täckas af de på ard ra Hufvud-TituIn först blifvande Besparingsmedel låta anslå nya Löner på Justi tias RevisionsExpeditionens Stat för arne Protocolls-Secreterare, 2:ne Cancellister och en Secreterare hos Justitiae Caiicelleren. Under öfverläggning härom hafva olika meningar blifvit yttrade och, vid anstäld Votering, arne Stånd stadnät emot två sålunda, att 2:ne Stånd beslutat följande utlåtande: Hvad nu angår frågan om nya Löner för arne Protocolls - Secreterare och 2:ne Cancellister inom Justitiae Fördelningen äf Kongl. Majrts Cancellie; så enär de derstädes förut hestådde Löner för endast 2:116 Protocolls-Seereterare och 4 Cancellister synas i förhållande till der förekommande gÖromåls beskaffenhet och mängd, vara otillräckelige och icke mot ändamålet svarande, hvarföre ock Kongl.
Af barmbertighet för de stackars förbigåendes hufvuden, och af rättvisa emot de oskyldiga blomkrukorna sjelfva, ha dessa ej blifvit utkastade genom fönstret på gatan, ... endast flyttade ur mitt rum i ett annat, der jag vill första gången möta min Axel, då jag blir stark nog dertill. Till mig får du ej ännu komma. Var fullkomligt lugn för mig. Jag är bra nu åter. Axel till Anna. Nå Gud ske lof! Det är allt hvad jag kan säga! Borde du ej ändå kanske ta in någon stärkande medicin? Fråga doctorn, bästa Anna? Eller ock är det bäst, att jag talar vid honom, då han kommer ifrån dig, den lyckliga menniskan! Anna till Axel. Få se om du känner igen mig, Axel, då vi få återse hvarann. Jag är af min sjukdom ganska förändrad. Mager, blek, med insjunkna ögon och kinder. – Ej vacker mer, ... ej det ringaste lik Kronprinsessan. Axel till Anna. Se, Anna, jag föreställer mig att du blifvit harmynt, att du blifvit halt, att dina ögon blifvit små och vinda, som Tantes, att din näsa blifvit platt, dina tänder svarta, dina händer gröna, ditt hår rödt, dina fötter stora, jag föreställer mig, att detta nu är min Anna, sådan hon för min skull blifvit; – min Anna med sitt engla-hjerta, sin himmelska godhet, ... och vid denna Annas fötter längtar – brinner jag att ligga, för att säga henne: „Anna, jag är dig ovärdig, – men jag älskar dig obeskrifligt ... förakta mig ej förskjut mig ej, älska mig för min kärleks skull; återblif fattig ... men blif min, och, tiggande Zigeunare, skall jag ännu, hvar dag af mitt lif, tacka himlen och dig, för en sällhet, hvars öfvermått jag knapt förmår bära!“ Anna till Axel. O svärmare! Dina vingar skulle, fruktar jag, ej länge bära dig. Var emedlertid lugn, så strängt skall du ej bli pröfvad; vacker är Anna ej mer ... men så ser hon ej ut. Bästa Axel, när skall du bli mindre häftig, mindre öfverdrifven, mera sansad? Axel till Anna.
Länkens allairer uacler aostäocisticien kuncle utreclas oeL ätsrLringas i orclning; att om ator cletta leke lät sig göra, clet voro allcieles ounc^ängligt att Ltäncierne smmnankatlacles, oeL att säiuncla clet Lorcle Lestämcit staclgas, att Lankprivilegiet ej kan förklaras förverkaclt, innan Ltänclsrns Llikvit Lörcle. ak en annan Decia mot: att clenna H. syntes äs^fta ingenting annat, än att först gifva Lanken mm än 9 mana rims tici att lemna sitre Lorgsnärer oköruöjlla oeL clerekter clöma clen att förlora i »gen ting — att,joni meningen mecl clenna §. ater vore, att clen skulle Letrvgga Länkens Lorgenärer eller cless Oreclit, Lorcle clen Lekt enkelt inoeLälla, att kloi-LätMn, sä snart Länkens kullmägtige erkänt 8c civius rigtiglret, äl agger clem, vicl ut - 362 LtatsLancovek Lag-Dtskottens mätningsock b^sättnings-tväng, att densamma inom 2^ timmar inlösa, ock att, om fullmäktige linna, clet Lanken ej kan göra rätt för sig, cle kos Hos - Ilätten mage ankälla om afträde»-förman, dä den allmänna tioucours-Lagen Lorrie tillämpas. Lreste-Ltändet: iVk en Ledamot: att denna §. Lorrie ställas i fullkomlig parite meri 2 §. i Lagen för kl^ntkestämningen, samt L. Lt:rs sk^Icligket, att göra rätt st kvar man, tydligen articuleras; men icke något Loncours-tillstänri inedgikvas.
genom gevärs-faktoriets nedläggning, råkat, täcktes medgifva, att Kronans rätt till ifrågavarande dana-arf efter enkan Sandelin, jemte ränta derå, måtte varda till Stadens fattigvård öfverlåten, Kongl. Majit uti Nådigt Bref till dess Befallningshafvande i Stockholms län den 19 Sept. 1848 medgifvit, att intill dess Rikets Ständer i ämnet sig yttrat, Kronans rätt till medlens lyftning finge af Staden genast begagnas, under vilkor, att endast aikastningen af medlen användes, och emot förbindelse af återbäring, i händelse dessa arfsmedel skulle Kronan frånvinnas eller ock Rikets Ständer icke medgåfvo, att desamma till Norrtelje Stad öfverlätos, incn Stadens ställning, med hänseende till dess fattigvård, skulle blifva högst bekymmersam, derest Rikets Ständer biträdde Kongl. Maj:ts nu aflåtna Nådiga Proposition om dana-arfvets afstående till ofvanbemälde Sund och Urnberg samt Staden sålunda skulle nödgas återbära cj allenast det redan lyftade arfskapitalet, utan måhända äfven den af Staden, jemlikt Kongl. Maj:ts Nådiga tillstånd, redan använda afkastningen deraf, motionären, med afseende jemväl derå, att enkan Sandelin här i Riket förvärfva! sin efterlemnade egendom och ej från sin slägt bekommit något arf, föreslagit, att Kronans rätt till ifrågavarande dana-arf, i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts vid förra Riksdagen aflåtne Nådiga Proposition, måtte på Norrtelje Stad, till förmån för de’s's fattigvård öfverlåtas, eller ock, derest Rikets Ständer funne de Finska slägtingarnes anspråk i någon mån kunna bifallas, Stadens fattigvård erhålla åtminstone Kronans ena hälft i danaarfs-kapitalet, jemte den redan af hela kapitalet influtna ränta eller afkastning.