Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det fins i hvar och en af hans noveller en genomgående grundtanke; denna är liksom en benstomme, vid hvilken han sedan fäst diktningens kött med dess blod och muskler, så att under hans händer till slut framspringer en lefvande organism, ett helgjutet konstverk. Ty Henrik Pontoppidan är framför allt konstnär, en fullblodskonstnär af naturen. Man ser det af den synbara säkerhet, med hvilken han formar sitt material, den lätthet, med hvilken han i detta inblåser diktens lefvande ande. Hvarje berättelse är ett konstverk, hvars ram icke spränges, trots att författaren inflätar uttänjda skildringar af kulturhistorisk art samt hvarjehanda episoder och resonnemanger. Pontoppidan hör fint, ser skarpt som konstnär. Han har den förmågan att kunna finna det ämne, som kommer berättelsens skilda element att sammanspringa till ett, en kristall, ett konstverk. Säkerheten och lättheten i formning är, som sagdt, det utmärkande draget i Henrik Pontoppidans författareindividualitet, det som först springer i ögonen. Dessa egenskaper framträda på mångahanda sätt i hans diktning, de röjas såväl i stilen som i novellernas byggnad. Pontoppidan brukar gerna inleda sina noveller med en lång allmän naturbeskrifning eller interiör, hvilken han förstår att mästerligt länka samman med sjelfva berättelsen. Dessa ouverturer äro kanske det mest originela och konstnärliga i hans författareskap. Begynnelsen till »En Fiskerrede» eller »Sandinge Menighed» visa, hvad han är mäktig i detta afseende. Bäst karaktäriserande hans sätt att gå till väga är dock »En Bonde-Idyl», i hvilken den inledande allmänna beskrifningen af senhösten på landsbygden omärkligt glider öfver i berättelsen: Men när minstpigan, som hela tiden sutit som i halfsömn och dåsat öfver tråden, plötsligt reser sig, sätter spinnrocken i vrån och går ut för att ställa om mjölkningen, lättar han (sonen i gården) efter en stund likaledes på sin kropp, sticker fötterna i trätofflorna, som stå under bänken, och följer efter henne. »Går du?» frågade modern; hon satt vid ugnen och skötte om elden.
Herr Munck af Rosenschöld: Grefve Björnstjerna och Herr Hjerta instämma med mig deruti, att under närvarande förhållanden 4 procent är den minsta ränta, för hvilken lånet kan fås. Men jag ber att få fästa uppmärksamheten derpå, att uppsägning af lånet eller någon del deraf icke är RiksgäldsContoirets Fullmägtige tillåten förr än efter io år, och som vi måste vid våra beslut i denna sak tillse, att dessa beslut passa icke allenast under närvarande förhållanden, utan äfven om 5 å 6 år härefter; så yrkar jag, i händelse denna io års uppsägningstid bibehålles, att räntan för de utländska lånen må bestämmas lill 3| procent; men jag går in på att bestämma räntan till 4» ja till 4§ procent, Den 3 Mars e. m. i fall uppsägningen får begagnas om fem år i stället för, såsom bär är föreslagit, io år; ty möjligen kan allmänna räntan på 5 år betydligt falla, och det vore då en onödig förlust att fortfara med 4 procents ränta, när vi kanske kunna om några år erhålla samma lån för 3 procent. Jag anhåller om proposition til! bifall å i:sta punkten med den förändring, att tiden, hvarefter uppsägning får begagnas, bestämmes till 5 år. Herr Rosenblad: Då jag var den, sorn gjorde det förslag, hvarpå Utskottet nu ingått, att Slaten icke må äga rättighet uppsäga Capitalet på de första io åren, anser jag det vara min pligt att söka rättfärdiga denna Utskottets åtgärd. Vilja vi sjelfva lånet, måste vi ingå på de derföre erforderliga vilkor. De, som från början varit emot lånet, handla ganska consequent, då de söka att genom bestämmandet af oantagliga vilkor göra lånets erhållande omöjligt. Men, mine Herrar, vi måste uppmuntra långifvarne att ingå med oss. Hvad Herr Hjerta yltrat, att Preussiska fonderna nu stå på gg, är en sanning, så vidt det angår det gamla lånet; men Preussen bar nyligen annoncerat ett lån mot g6~ procent, och, så vidt jag känner, ännu icke kunnat erhålla detsamma. För närvarande upptagas flera nya lån mot 4 procent.
Då man ansett sig böra gifva åt postinrättningen ett sä stoil skydd, att det minsta våld emot postiljonen, enl. nu gällande lag, straffas med döden, hyste Utsk., i öfverensstämmelse härmed, den åsigt, att hvarje tillgrepp från denna inrättning borde med straffarbete beläggas. Hr von Hartmansdorff: Då en talare nyss yttrade, det vara lätt att, utan Betänk:s genomläsning i sin helhet, göra anmärkn:r, får jag, som, då jag förra gången yttrade mig, icke specificerade mina erinringar vid nu föredragna §, tillkännagifva det jag anser kroppsstraff böra för kyrkotjufnad bibehållas. Det måtte vara ett sällsynt och fördenskuld föga bevisande fall, att någon i kyrkan stjäl en psalmbok, emedan den icke bör vara begärlig för en tjuf. Hvad poströfverierna angår: så är det nu icke fråga om dem, utan om stöld i posthus, och i det afseendet lärer Hr Printzenskölds anmärkn. vara grundad. Hr Carlheim-Gyll en skjöld: Afven med äfventyr, att icke lyckas, vågar jag likväl anhålla att §:n måtte blifva återremitterad. Ehuru jag icke hörde början af Hr Printzenskölds anförande, fick jag dock afhöra dess slut, och i likhet med honom anser äfven jag, att stöld ifrån ett så heligt rum, som kyrkan, bör hårdare bestraffas än då det sker från posthuset. Dertill kommer äfven att uti folkets begrepp det förra brottet är afskyvärdare än det sednare. Gr. Sparre: Hr von Hartmansdorff har sagt, att det måste utgöra ett sällsynt fall, att man uti kyrkan tillgriper enipsalmbok. Jag tager mig då friheten uplysa den värde ledamoten derom, att tillgrepp af sådane obetydliga effekter egt rum. På det ena stället, har man stulit biblar, pä det andra ett litet krusifix, hvilket, äfven såsom antiqvitet betraktadt, måste anses ega ett ojemförligt ringa värde.
Sådant Kongl., Majits förslag till Rikets Ständer afläts, var måhända ock berörde bestämmelse af mera underordnad betydelse, och derföre hän förlig till sådana frågor, som ansågos böra sednare ordnas; men då Utskottet nu, i afseende å 3:dje punkten s den Kongl. Skrifvelsen, alvikit från den i nåder föreslagna uppställningen och antagit att reglering af presterskapets löner inom en församling bör få ega rum redan långt förr än samma reglering måhända kan komma i fråga att derstädes tillämpas, erhåller härigenom frågan om tiden. från hvilken de femtio åren böra beräknas, en vida större betydelse, än om, på sätt Kongl. Maj:ts nådiga förslag synes afse, tillämp. nineen skulle inträda omedelbart efter slutad reglerine eller åtminstone inom blott O ^ ö kort tid derefter. — Beträffande således denna fråga, har det synts Utskottet, som skulle, i händelse de 50 åren beräknades från den dag regleringen inträdde i Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets lielänkande M 61. 29 tillämpning, sådant kunna stundom i icke ringa mån inverka till omintetgörande af de afsigter, hvilka föranlåtit Kongl. Maj:t att föreslå en reglering för 50 år i stallet för ett definitivt bestämmande om presterskapets rättigheter. Det ar nemligen icke otänkbart, att en, i enlighet med hvad Utskottet föreslagit, på förhand uppgjord reglering kan komma att under 20 eller 30 år förblifva utan tillämpning, intilldess sådana förhållanden inträdt, som gynna den beslutade förändringens sättande i verket; hvarigenom förrättningen skulle, derest de 50 åren beräknades från lillämpningsdagen, medföra verkan ännu å en tidrymd 70 till 80 år aflägsen från reglermgsdagen, och sedan de förhållanden inom församlingen, hvilka vid regleringen tagits i betraktande, måhända genomgått en fullständig förändring.
Eldigt ett protokoll, hållet vid visitation och inventering vid Sundsvall skola den 11 November 1818, hade Rådmannen H. Olivenbaum genom gåfvobref den 11 Juli 1780 skänkt till skolan sin qvarlåtenskap, hvilken, sedan testators hustru återkallat sin för samma ändamål gjorda donation, bort utgå med den förres behållna andel i boet, Etthundra Åttatiofyra Riksdaler Fern skillingar Sju runstycken^ Banko, men i anseende till Olivenbaumska gärdens och trädgårdens förfallna tillstånd och förminskade värde, enligt Rädstufvu-rättens bepröfvande den 3 Februari 1787, bestämdes till Etthundra Tretiotre Riksdaler Sexton skillingar Banko. Sjelfva donationsbrefvet har gått förloradt, men lärer hafva innehållit, att den testamenterade summan skulle användas till inrättande af en ny klass i skolan. Genom Kongl. Brefvet den 3 Maj 1820 förordnades, uppå Domkapitlets derom gjorda framställning, att den Olivenbaumska fonden, sorn då utgjorde Tvåhundra Fyratio Riksdaler Banko, skulle förblifva ett orubbad! kapital, hvaraf andre Läraren vid Sundsvalls 20 Kongl. Maj:ts Nåd. Skrifvelse Ni 77. skola egde att till förbättring i sin svaga lön tillgodonjuta ärliga räntan Tolf Riksdaler Banko, hvilket belopp är i bemälde Lärares lön inbegripet. inom Wisby stift. '!4:o högre elementar-lärorerket i Wisby. Af stadens kassa har sedan äldre tider utgått ett. årligt anslag af Fyratiofeni Riksdaler Banko till Rektor och tvänne Kolleger. Några handlingar, hvarpå denna donation grundar sig, lära icke finnas. Inom Stockholms stad i .‘15.0 Jakobs församlings lägre elemrntar-läroverk. Ar 1709 testamenterade Gördelmakaren J. F. Berntz ett kapital af Sjuhundra Riksdaler Riksgälds-sedlar nied föreskrift, att årliga räntan skulle användas "till en liten påökning till Jacobi och Johannis skoleprester.”
Eriksson hade visserligen stått i skyldskap till hennes make, genom sitt gifte med Elin Fleming, men emellan riksmarsken och Arvid Eriksson, hade på sednare tider rådt ett spändt förhållande. Stålarms vänliga och fryntliga väsende tillät dock ej fru Ebba, att länge vara honom obenägen. Sedan de en stund samtalat, sade Stålarm: ”Eders frudöme ville nu låta gömdt vara glömdt. Knottrade jag ibland mot herr Klas, så kunnen J vara viss på, att han icke gaf mig sämre igen. Men i ett afseende stämde vi dock alltid öfverens, och det var i vår trohet mot vår konung. Väl kunde man mången gång bli flygande ond på honom; men så lofvade han ock slå hufvu’t af mig, och så var det qvitt, det ena med det andra. Och nu, ädla fru, har jag äran vara eder riddare och denna unga dames (här böjde han lätt ett knä för Kathrina) och ber jag eder icke försmå mig, sådan jag här synes. Sköna damer ha i mig alltid haft en trogen tjenare.” ”Ändå jag då, mig låtsar käre farbror alls icke om”, sade Hebla, som i detsamma hoppade fram. ”Har då käre farbror alldeles glömt mig?” Arvid Eriksson betraktade henne ett ögonblick, tog henne derpå med båda händerna om lifvet, lyfte opp henne och kysste henne. ”Se på att du blifvit så stor, att jag knappt känt igen dig, yrväder. Men nog får du ännu äta några kakor bröd, innan du växer helst så der högt. Och förr än du blir åtminstone så lång, lär väl ingen ung herre ens böja knä för dig, än mindre gamle Arvid Eriksson.” Fru Ebba log svagt. ”Ack herr Arvid. Tiden är för sorgelig att skämta nu.” ”Ånej, käraste eders frudöme, ju sorgligare tid, ju bättre behöfs skämtet. Intet blir bättre med att sitta i knuten och gråta. Herr Klas är borta, och en pelare var han, det må jag säga på hans mull; men visst vilja vi dock se till att ej hertigen får klösa öronen af finska björnar.
Frälseintresset var tillfredsstäldt, då folkmötenas opinionsstorm väl blifvit väckt till lifs och brusade genom landet med en sådan makt, att landtman-napartiet, eljest vandt att i sluten massa bakom sig finna hela Sveriges allmoge, för första gången kände marken gunga under sina fött er. Mer än en af dem, som i våras vid folkmötena visade sig så klentrogne mot sina gamle och så lättrogne mot sina nye vänner, torde sedan dess bittert ha ångrat sig, om än ångern, som vanligt, kom för sent. Ett sådant tillfälle för andra kammarens flertal att befästa sin maktställning lär ej snarligen yppa sig. Men å andra sidan hafva de, som trott, att detta flertal der med sett sina bästa dagar, gjort sig skyldige till det felet att prisa dagen, innan sol är bergad. Detta flertal kan sprängas sönder, det kan skifta om namn och former; men det skall åter och åter framträda i ny och starkare skepnad, så länge sjelfegande bönder sitta på egen gård och grund i Sveriges land. Gemensamhet i lefnadsvilkor, gemensamhet i intressen, gemensamhet i lidna oförrätter, verkliga eller förmenta, skall alltid binda dess lemmar samman, så länge öfversit-. teri finnes att qväsa, godtycke och maktmissbruk att näpsa, orättvist och tyngande skatteföx * tryck att bekämpa. En långsam men oaflåtligt fortgående förändring pågår visserligen i dessa tider bland vår allmoge, förorsakad genom folkskolornas och s£unfärdsmedlens utv^kling, som bryter de sociala skrankorna mellan samhällets klasser och i det dagliga lifvet lyfter bonden till jemlikhet med herremannen. Härmed följer väl ock en förän4ring i bondens lifsåskåd-ning och lefnadsvanor, som ett aktgifvande öga länge sedan bort kunna skönja, och det ej minst på andra kammarens bänkar; men den räcker icke till att lösa bandet mellan dem, som besitta jorden och som tillsammans njuta tördelarne samt bära olägenheterna af denna besittning.
Det upprättade förslaget aflemnas lill Fulimägtiges Expedition, hvarest, i händelse af flere sökande, 8 dagars anstånd lemnäs den, som är med förslaget missnöjd, att sig deröfver besvära, innan Fullmägtige skrida till utnämning. Banco-Ulskottets Betänkande IV;o 96. Vid så väl forslags upprättande som utnämnande börafses, i afseende på Casseurs-beställningar, den skicklighet, pålitlighet och fallenhet, som för en sådan befattning är erforderlig, äfvensom för Referendarie-, Actuarie-, Registratoroch Notarie-tjensterne böra afses de egenskaper, de insigter och den serskilda erfarenhet, som för dessa tjenster erfordras. I öfrigt bör vid alla tjenster i första rummet fästas uppmärksamhet på egandet af fullt erforderlig skicklighet, förenad med redligt och anständigt uppförande, och dernäst på tour och anciennetet. I det oförmodade fall, att icke någon till den lediga tjensten lämplig sökande anmäler sig, må Fullmägtige, på anmälan af Commissariatet, kunna utsätta ny ansökningstid, då äfven sökande af förut icke competent tjenstegrad må anmäla sig. §• Vid tillsättandet af Banco-Fiscals-tjensten förhålTes såsom vid AdvocatFiscals-tjenstens, med undantag, att ansökniogarne böra ställas till Commissariatet, som upprättar förslag.
Tvenne sådana kornato till Östergöthland och voro där, gom jag tror, öfver en sommar. Genast der efter tillkännagafs, efter hvad jag vill påminna mig, från Konungens Befallningshafvande, att, för att hålla Kongl. Majit och Kronan skadeslös för den kostnad desse Finnars anskaffande förorsakat, 16 sk. Btco per Lisp. af den obetydliga arbetskostnaden skulle årligen af - 97® Den 38 Februarii. dragas. Detta har fortfarit allt sedan och säkert i 7 år, och måtte således lå»gt föi detta hafva renbours^rat kostnaden, då af öfver gooo hemman med städernes Saltpeter inberäknade nära iooo R:dr Banco årligen ur provincen utgått, utom den vanliga gärden. För-' modligen har samma förhållande i flera Län ägt rum, hälst jag med visshet vet, att flera än arne sådana Finnar voro anskaffade. Huru tryckande emedlertid denna gärd blifvit, som förvandlat sig till en nästan stående grundskatt på hvarje hemman af 3 R:dr 2 sk, och i synnerhet för dem, som i brist af Saltpetters jord och friskt vatten, rätt ofta äfven af ved, således aldrig kunna tillverka en mark af denna vara, lärer Höglofl. Ridderskapet och Adeln med mig inse; och som en mängd sådana hemman finnas i synnerhet i våra skärgårdar, torde deras belägenhet förtjena behjertande, hälst det stegrade priset på Saltpettern alltid blir dem till last, då producenten i den högre betalningen för varan, kan lätteligen hafva sin arbetskostnad äfven ersatt, genom det öfverskott af Saltpetter han har att lefverera, utöfver sin egen möjliga gärd. Att detta skall falla sådana hemmansägare så mycket svå«i rare, som de vid contractets ingående ej hade annat ögonmärke för deras frivilliga bifall dertill, ån billigheten att dela de bördor och olägenheter, som förut ensamt trye U deras medbroder, hvilka innehafvare af Ssltpetter jord ofta hvart s:dje är, blifvit hems"*te afKongl. Maj ts och Kronans sjudare, är ganska gifvit.
I afseende pä det nit oell det verksatntna biträde, hvarmed Stats-Commissarien och Riddaren N. Frödelius underlättat Riksens Ständers Stats-Utskotts arbeten vid denna Riksdag, hafva Riksens Stander velat, för denna hans befattning och handläggning vid Riksdags - göromulen , tillägga bemälte Stats - Commissarie en belöning af ett tusende R:d Banco, att af Riksdags-kostnads - medlen utgå, och få Riksens Ständer i underdånighet anhålla, det låders Kongl. Majit i Nåder täcktes utfärda Nådig befallning om denna Summas utbetalande af nyssberörde medel. Riksens Ständer framhärda med djup undersåtlig vördnad, trohet «ch nit . Stor - .384 &en 7 Augusti Stormägtigste Allernådigste Konung Eders Kongl. Maj:ts undetdSnigste, tropligtlgste tjenafe och undersStet !På Ridd och Adelns , På Prest-Ståndets vägnar vägnar Carl Mörner J. A. Lindblom f h, t. Landtmarskalk. n. v. Talman. På Borgare-Ståndets På Bonde-Ståndets vagnar vägnar II. Schwan Lars Olsson b. t. Talman. n. v. Talman» Uppläst lios Saniteliga Riks-Ståndcn den y Augusti. Stormägtigste ABernådigste Konung ! Sedan åtskilliga, apmätkningar blifvit gjorda vid Malmd-Discont Directions - förvaltning af det den samma anförtrodda DiscontVerk, få Riksens Ständer tm Eders Kongl. Majrt i underdånighet öfverlemna alla till målet hörande handlingar, och derjemte i underdånighet anhålla, det täcktes Eders Kongl. Maj:t vidtaga den åtgärd, som Eders Kongl'. Maj;t i Nåder dervid kan pröfva nödig. Riksens Ständer framhärda med djup under sådig vördnad, trohet och nit Stor
KONSTITUTIONSUTSKOTTETS PROTOKOLL VID 1810, 1812 OCH 1815 ÅRS RIKSDAGAR PÅ RIKSGÄLDSKONTORETS UPPDRAG UTGIVNA AV SAM CLASON OCH ARNE FORSSELL ANDRA HALVBANDET LUND HÅKAN OHLSSONS BOKTRYCKKRI 19 3 1 KONSTITUTIONSUTSKOTTETS PROTOKOLL VID 1810, 1812 OCH 1815 ÅRS RIKSDAGAR PÅ RIKSGÄLDSKONTORETS UPPDRAG UTGIVNA AV S M CLASON OCH ARNE FORSSELL ANDRA HALVBANDET LUND HÅKAN OH I. SSONS BOKTRYCKERI 19 3 1 ANDRA HALVBANDET KONSTITUTIONSUTSKOTTETS PROTOKOLL VID 1815 Ars riksdag SAMT TILLÄGG TILL 1810 OCH 1812 ÅRS KONSTITUTIONSUTSKOTTS PROTOKOLL JÄMTE PERSONOCH SAKREGISTER KONSTITUTIONSUTSKOTTET VID RIKSDAGEN I STOCKHOLM 1815 UTSKOTTETS ALLMÄNNA PR() TOKOLL’ 1 Någon sida med denna titel finnes ej i protokollsbandet. Sidan har införts hår såsom motsvarighet till de försättssidor. som i protokollsbandet finnas framför avdelningsprotokollen i det följande. 1. Justerat R. Cederström. 1815.1 den lé. Martii kl: 1/211 f: m. sammanträdde å Riddarhuset, för första gången under innevarande Urtima Riks-Möte, Riksens Högloft. Ständers Constitutions. Utskott, till Ledamöter hvaraf, enligt från Respective Riks-Stånden ankomne och nu upläste Protoeolls-Utdrag följande Herrar och män blifvit utsedde, nemi.: Af Högloft. Ridderskapet och Adeln. N :o .101. Grefve Bunge, Fullmägtig, Friherre Cederström, Rudolf, N :o 48.
Dock ville biskopen äfven i detta fall lemna honom en väg till frälsning öppen, i hvilken afsigt han nu hade skickat sin son Eufemios, för att från Suneions berg beledsaga Theodoros till Athen. Biskopen försäkrade, att han der skulle emottagas med faderlig godhet, och att det förflutna skulle vara glömdt, såvida Theodoros ångrade sitt affall och visade sig villig att afsvärja sina villfarelser. Biskopens bref innehöll vidare bittra klagomål öfver kolonien i Suneion. Dess granskap med Athen innebure en hotelse för stadens och nejdens säkerhet, enär nybyggarne vore icke blott kättare, utan erkända missdådare, röfvare och rebeller, väl bekanta från den tid, de hade sitt tillhåll i Parnassos. De förbrytelser mot person och egendom, hvilka blefvo allt talrikare i Attika, tillskrefvos af innevånarne, helt visst icke utan skäl, dessa främlingar; och man hade dessutom att beklaga sig deröfver, att de lemnade en fristad åt förrymda brottslingar och åt slafvar, som lupit från sina herrar. Sådant kunde i längden icke tålas, och Petros förutsade, att den verldsliga magten skulle förena sig med den andliga, för att straffa de brottslige och återföra de förvillade. Biskopen slutade sitt bref med en förnyad, beveklig uppmaning till Theodoros att vid brodern Eufemios’ sida återvända till Athen. – Nåväl, sade Eufemios, när Theodoros lade brefvet ifrån sig, – hvad beslutar du? – Min broder, du får i morgon ensam återvända till Athen. Jag har der ingenting att göra. – O, min broder, betänk dig väl, innan du fattar detta beslut, suckade Eufemios. – Jag försäkrar dig, att biskopen vill din lycka. Lika djupt som det grämer honom att hafva förlorat dig, lika stor fröjd skulle det göra honom att se dig som den förlorade sonen återvända i hans armar. Var öfvertygad, att den gödde kalfven i detta fall icke skall uteblifva. Petros säger alltid, att du var ämnad till något stort, Theodoros, att de sällsynta nådegåfvor, som Herren förlänat dig, rätt använda skulle göra dig till en pelare i hans församling.
Hon hade verkligen varit afbleknad, hon hade varit på väg att bli gammal. Han hade ej gett akt till det förut, men nu såg han det, därför att hon började stråla upp igen. All hennes ungdoms skönhet lyste åter upp hennes ansikte. Hvad var detta för ett under? Nino blef nästan rädd, då han såg det. Hvarje afton kom nu en liten löjtnant ut till osterian. Ack, ack Nino kunde ej neka till att det var det nättaste ting man kunde se! Han hade en uniform i svart och silfver och ett mjukt, barnsligt ansikte. Han hade blifvit kär i Teresa redan första kvällen han sett henne. Och hon, hade hon fått åter sin skönhet för hans skull? Tyckte hon om den lille löjtnanten? Var signorn nu ändtligen kommen? Den stackars Nino började med ens hata krig och krigare. Italien förde krig med Abessinien, och han tyckte, att det var nog elände, att Italiens krigare drogo öfver hafvet för att ofreda ett främmande folk, som intet ondt gjort, det var nog med det elände de anställde därute. Härhemma kunde de låta bli att vålla folk olycka. Nino uppsökte likasinnade och kom in i fredsföreningar. Här uppträdde han som talare och yrkade på krigshärens afskaffande. Italien skulle ej bli stort som ett stridens land utan som ett fridens. »Låt oss få slut på det där afrikanska äfventyret! Låt oss få hem våra soldater och sätta dem i landtbruksskola!» Det var Ninos ord. På dessa föreningsmöten kände sig Nino som en mäktig man. Han satte upp adresser till ministrarna och adresser till kungen. Han blef snart en af de ledande. Han blef en af de mest omtyckta talarna. Stackare, stackare! Men då Nino kom hem ifrån ett sådant där möte, där han hade afskaffat kriget och krigshären, kom Teresa emot honom. De stannade vid brunnen, där de alltid brukade sitta och prata, och Teresa ville tala krig. Det pågående kriget brydde hon sig icke om, men hon ville veta hvad romarna hade utfört i forna dagar. Nu ville hon höra något om Scipio. Var det ej Scipio, som hade gått till Afrika och besegrat de svarte? Och Nino måste berätta om honom.
Öfver ifrågavarande ansökning har Utskottet infordrat utlåtande af Banko-Fullmäktige, som i anledning deraf förmält, att de visserligen funne de med Tryckeri-Föreståndare-befattningen förenade göromål, under den tid Nyman samma befattning förestått, hafva blifvit af honom utan anmärkning utförde, så att det af aflidne Stereotyperings-Föreståndären Brolings enka ingångna ansvar för göromålens besörjande ej behöft påkallas; men enär det hvarken vore antagligt att Nyman, då han, uppå enkan Brolings derom gjorda förslag, förklarade sig villig att Tryckeri-Föreståndare-befattningen bestrida, skulle hafva underlåtit att förbehålla sig den nu begärda lönen, i händelse han förutsatt sådant såsom vilkor för sitt åtagande och icke ansett sig derför böra påräkna godtgörelse af Brolings sterbhus; samt det ej heller syntes skäligt att hela TryckeriFöreståndare-lönen skulle tilldelas Nyman, enär det verkliga ansvaret för tjenstens skötande icke honom, utan annan person, ålegat, så ansågo Fullmäktige sig icke höra i vidsträcktare mån understödja Nymans först nu framställda ansökning, än genom tillstyrkande att Nyman, i likhet med hvad som i allmänhet bestås en tjensteman vid förordnande att bestrida tjenst i högre tjenstegrad, måtte för den tid han, på grund af Fullmäktiges förordnände, Stereotyperingsoch Tryckeri-Föreståndare-befattningen förrättat, af Bankens medel tilläggas en gratifikation, motsvarande hälften af Föreståndare-lönen, eller 600 B:dr Banko, efter år räknadt.