Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Föredrogs ä nyo Allmänna Beswärs och Oeconomiae,Utskottets den 27 Nowember pä bordet kagdeProtocolls Utdragas den 24 Oktoberinnehällande Utskottets Utlärande, dels öfwer ett as Herr kappe, Larl, ifrän Ridderskapet och Adeln rcmitteradt Memorial, an» gäcnde en ny rotering, dels rörande clt af FrihcrreklVrsnxel, kkermm^, äswen ifrän Ridderskapet och Adeln re» initteradt Memorial angäende nya anstalter lill Rikets försivar, dels ock i anledning as Prosten Doctor käfirsi isrän Högwördiqe'Preste Ständer remitterade Memorial, innehallande Förslag till DcsensionS-WerketS isiändsäitandej pä Gottland; Och beslöt Ridderskapet och Adeln att i hwad Herr kappes Förslag beträffade läka all öfwer, läggning hwila, men rörande Gottlands förswar bos Kongl. Den 4 December. r8; Kongl. Majit i underdånighet anmäla, det matte alla mätt och steg kill Provincenö säkerhet, som med Jnnewanarcnas önskmngar öfwerrnSstämma, genom Dest nådiga försorg bliswa widkagne» Och skulle de öfrige Respecliae Stånden geno.» Utdrag af Prorocollet här» on> wänligen underrättas. l->c Supra. S. D. Ester ytterligare öfwerläggning rörande den os Expeditions Utskottet författade underdånig» ffriswelse tili Kongl. Maj:t innehållande Riksens Stan» ders Beslut, om Deras Majcstaters Konungens och Drottningens samt Hans Kongl. Höghet Kronprinsens Hos och Stal! Stater; beslöt Nidderstapet och Adeln alt den samma gilla med undantag af de i slutmeningen införde orden: s.r wibr möjllyr är; hwilket de öfrige Respective Stänken genom Utdrag af Protocoi, let manligen meddelas skulle.
Då nu här är fråga om dyrlids-förhijning, har den utfallit så ojemnt, att Kamreraren och Ombudsmannen, som båda haft i lön 1,27 8 Rdr Rmt, men Ombudsman, enl. Kongl. Brefvet af d. 22 Dec. 1841, dess utom erhållit boställe af omkring 500 Rdr värde. Detta boställe har sedermera enl. Colhii beslut af d. 10 Jan. 1854, blifvit öfverlast till Kamreraren och oaktadt detta har visserligen Kamreraren Den 23 November f. m. 631 blifvit föreslagen till en lön af 2,500 Rdr Ernt, men Ombudsmannen endast till 1,500 Kdr Ernt, hvarigenom Kamreraren har erhållit en förhöjning af 91 proc. då Ombudsmannen endast fått 15 proc. förhöjning. Lägger man nu härtill att Kamreraren har ett boställe af 500 Rdr värde, så erhåller han 3,000 Kdr eller jemnt dubbelt mot Ombudsmannen, som erhåller 1,500 Rdr Ernt. Denna reglering inom samma tjeustegrad kan viii icke af E. o. Ad. anses vara billig. Jag vill derföre äfven här åberopa hvad Chefen, eller Colkii egen Ordf:de i sin Promemoria af den 22 Nov. 1855 till K. M. med förslag till löneförhöjning sjelf yttrar, nemi.: »skulle Ombudsmannens lönevilkor fullt lämpas efter hans tjensteåligganden och trägna göromål inom Coll., borde han tvifvelsutan uptagas i samma löne-kategori, som Sekreteraren och Kamreraren, emedan han, utom andra mångfaldiga åligganden, hvilka fordra hans dagliga närvaro på embetsrummet, äfven har den ansvarsfulla förvaltningen af och vidlyftiga redovisningen för Colhii Fältläkare kont., genom hvilket allt hans tid i det närmaste af t.jensten uptages.»
Riksens Ständer äro de, som äga det rättmätiga kraf att af desse Fullmägtige fordra redo och räkenskap för deras förvaltning, samt tillika ställa dem till ansvar för deras förvaltning, så framt de hafva misshushållat eller låtit misshushålla med desse penningeverk; och Fullmägtige äro de, som äro skyldige att gå Riksens Ständer tillhanda med alla möjeliga upplysningar, så väl som ock det är deras oundvikeliga pligt och skyldighet att inför Riksens Ständer göra redo och räkenskap för deras ombetrodda värf vid desse Rikets penningeverk. Således kan jag för min del ej underlåta att inför Högloft Constitutions-Utskottet ett sådant förhållande och missförstånd i Bancooch Riksgälds-Fullmägtiges Iustructioii tillkännagifva, med ödmjukaste påstående, att detta Högloft Utskott ville till rättelse i Bancooch RiksgäldsFullmägtiges Instruction detta ämne bereda och förslagsvis dermed till Ständernas rättvisa ombepröfvande hemställa, på det sådana misstänkta eller missförstådda händelser icke oftare måtte inträffa, och att minst två utaf hvart Stånd alltid der böra vara tillstädes. Orebro den 25 Augusti 1810. Pehr Olsson från Halland. Riksdagsman. Bilaga B till Exped. Utdrag af Protocollet hållet hos Riksens Högloft. Ständers Gonstitutions-Utskott den 31 Augusti 1810. Derefter företogs flen af Prosten Schartau och riksdagsmannen Pehr Olsson till Utskottets pröfning öfverlemnade frågan om Bancooch Riksgälds-Fullmägtiges utöfvande af Riksdagsmannarätt, enär Riksdag på annan ort än Hufvudstaden hålles. Efter någon stunds öfverläggning förenade sig Utskottets fleste Herrar Ledamöter i den tanke, att detta ventilations-ämne innefattade 2:ne särskildta frågor, som hvar för sig borde afgöras, eller: l:o) om Bancooch Riksgälds-Fullmägtige genom erhållande af ett sådant förtroende kunna från utöfning af Riksdagsmannarätt hindras?
Med de Herrar, som finna det vara en svår tunga för landtmannen att skjutsa Ekvirke, förenar jag mig; men jag anser denna tunga äga rum i synnerhet derigenom, att den gällande författningen ej riktigt iakttages. Det finnes nemligen en författning, som säger, att på paret ej skall transporteras mera än 16 cubikfot ekvirke, ehuru man har exempel på, att bönder forslat 32 cubikfot. När de få betalt för en mil 3a skillingar B:co i3 H. xi i6?. Den 19 Februarii f. m. eller 2 sk. för livar cubikfot, är det ej så litet. Jag hemställer således, om ej nämnde författning mätte upplifvas, och allmänheten få kunskap om densamma. Om man skulle lega skjuts, för hvad man kunde accordera den till, tror jag, att alla transactioner emellan private och Kronan i detta afseende skulle upphöra; ty i vårt land vore det ej möjligt, att skaffa så många körslor. I anledning af allt detta, anhåller jag om återremiss, men får tillägga, att jag tror denna kronoskjuts vara mera nyttig för det allmänna, än många andra, enär allmogen behöfver förtjena. Jag anhåller, att mina tankar måtte med återremissen få åtfölja. Friherre af Nordin, Carl Johan: För min del tror jag, att så länge Ekvirket är Kronans effect, måste det på det hittils vanliga sättet forslas tills andra åtgärder vidtagas, och att den hittils vanliga åtgärden är laglig. Men då det är fråga om att jemna ett onus, som faller på medlersta och södra delarne af Riket, eller på de orter, der Ekevirke finnes, hvaremot Norra och "Vestra delarne, icke vidkännas den ringaste tunga i denna del, så kan jag ej annat än instämma i den yttrade öfvertygelsen, att det vore nyttigt, om forslandet kunde ske medelst enskilte accorder, åtminstone linder fredstid.
För öfrigt och då Rikets Ständer i sitt beslut om ifrågavarande lån bland annat förklarat, att »till räuteliqviders och kapitalskuldens amortering ett särskildt årligt anslag anvisats å det belopp, som hvarje år erfordras för sagda liqviders och amorterings behöriga verkställighet», och deraf uppenbart följer, att årlig amortering borde ega rum, förmoda Fullmäktige, att i afseende å detta lån det icke varit Rikets Ständers önskan, att amorteringen skulle annorledes verkställas, än vid de två föregående lånen, eller medelst utlottning; hvarjemte Fullmäktige föreställa sig, att låneöfvertagarne sjelfve med sin om förhållandena på platsen egande större sakkännedom bäst förstodo att bedöma, huruvida amortering genom utlottning, hvilken de sjelfve vidhöllo, skulle för obligationernas spridning i England blifva hinderlig och således för deras intresse skadlig eller icke. I sin berättelse hafva Revisorerne upprepade gånger anmärkt den i deras tanke långa tidsutdrägt, som vid låneuppgörelsen egt rum. De hafva likaså klandrat, att ej något ombud på Fullmäktiges vägnar blifvit utsändt för att uppsöka hugade spekulanter på lånet, — ett steg, som efter deras tanke skulle hafva ledt derhän, att »lånespekulanterne i täflan med hvarandra skulle funnit sig föranlåtna att nedpruta sina vilkor och göra det möjligt att långt tidigare, än sorn nu skett, och med större fördel bringa låneaffären till stånd». Huruledes en täflan med så lyckliga resultat, som de af Herrar Revisorer förespeglade, skulle kunnat i verkligheten åstadkommas, är emellertid en sak, som de lemnat utan närmare utredning. Det utsända ombudet hade väl möjligen kunnat anträffa flere än ett bankirhus, som varit villiga att skänka uppmärksamhet åt låneaffären; men huru han skulle kunnat samla dem till täflan med hvarandra uti att »nedpruta» sina anbud, är verkligen ofattligt.
Och genom dig skall uppbygdt varda det länge öde legat hafver, och du skall lägga en grund, den i evig tid blifva skall; och skall kallas den der refna gårdar bygger, och vägar bättrar, att man der bo kan. Om du vänder din fot ifrå Sabbathen, så att du icke gör, på minom helgedag, hvad som dig tyckes, så skall det kallas en lustig Sabbath, till att helga och prisa Herran; ty så varder du honom prisandes, när du icke gör dina vägar, eller varder funnen uti det som dig täckes, eller hvad du talar. Allt då skall du hafva lust i Herranom, och jag skall föra dig öfver höjderna på jordene, och skall spisa dig med dins faders Jacobs arf; ty Herrans mun säger det. Si, Herrans hand är icke för kort, så att han icke hjelpa, kan; och hans öron äro icke lomhörd vorden, att han intet hörer; Utan edor ondska åtskiljer eder och edar Gud ifrå hvarannan; och edra synder gömma bort hans ansigte ifrån eder, att I icke hörde varden. Ty edra händer äro med blod besmittade, och edor finger med odygd; edra läppar tala lögn; edor tunga diktar orätt. Det är ingen, som om rättfärdighet predikar, eller troliga dömer; man tröster uppå fåfängelighet, och talar intet det något doger; med olycko äro de hafvande, och föda vedermödo. De ligga på basiliskes äggom, och väfva dvergsnät. Äter man af deras ägg, så måste man dö; trådar man ock deruppå, så får man en huggorm derut. Deras dvergsnät doga intet till kläder, och deras verk doger intet till öfvertäckelse; ty deras verk är möda, och uti deras händer är orätt. Deras fötter löpa till ondt, och äro snare till att utgjuta oskyldigt blod; deras tankar äro vedermöda; deras väg är skade och förderf. De känna icke fridsens väg, och ingen rätt är uti deras gånger. De äro vrånge på deras vägom; den som der går uppå, han hafver aldrig frid.
Ty då privat-teatrarnes personal särskildt under de båda sista åren fått lära sig inse den praktiska betydelsen af direktörsombyten, kontraktskonverteringar och fantasirika utbetalningslöften, så är det desto angelägnare, att åtminstone Dramatiska teaterns medlemmar få oberörda af dylika distraherande omständigheter fortsatta sin nitiska och planmässiga verksamhet för konstens höga ändamål. Och hvad det andra skälet beträffar, så var det ju uppenbart, att något måste göras för att tysta till munnen på de i längden retsamme belackarne, som prata om att teatern inte har en primadonna, som kan spela tragedi, och då det inte är gifvet hvem som hälst att besitta lämpliga egenskaper för en primadonnabefattning, så var ju konklusionen lätt att draga. Och när man för resten har en så stor del af publiken och kritiken så under sino lydno, hvarför inte göraett experiment, som alltid måste vara af någon nytta för den egna utvecklingen och som upprepadt, sedan isen en gång är bruten, måhända — nota bene med något värdefullare för-söksobjekt — till på köpet småningom kan vänja den half-eller illitterata bourgeois-publiken, som anger tonen för teaterbesök, vid en kärnfullare föda — således en mission i konstens höga tjenst. Och då kunde ju naturligtvis inte de, som vid denna scen skola representera det högsta konstnärliga samvetet, insigten och kritiken, säga annat än ja och amen. En repertoar öfvervägande af sådant skrot och korn som » En räddande ängel », » Småflickor », » I telefon », » Mellan fyra ögon » etc. kan ej häller, sjelfklart nog, på längden tilltala en artist med intelligens, talang och ambition, men att låta en så stor och under nuvarande förhållanden ovanligt stor fond af friskhet och saftigt humör ligga relativt obegagnad är orätt både mot sig sjelf och konsten. » Söta » skådespelerskor fins det alltid tillräckligt för att grosshandlarsocietetens herrar och damer kunna få impuls till nödtorftig lyrisk flygt upp öfver sitt hvardagslifs kälkborgerlighet.
St. hafva bordt vara tacksamma, derföre att man sökt draga sig fram, utan att äska nya anslag. Genom den i 8:de punkten, anmärkta ersättningen lill Landsh. i Götheborgs och Bohus län, för amortering af det vid Landshöfd. • sysslan fästade ackord, finner jag visserligen rikets sannskyldiga nytta icke vara för nära trädd. Man skulle dock kunna säga, att saken icke blifvit med oväld behandlad, enär man åt en Landshöfd. gifvit en fördel, som man icke förunnadt de öfrige. Hade denna enstaka åtgärd upskjutits, intill dess beslutet derom blifvit allmänt gällande för alla, så hade ingen anledn. till anmärkn. upstått. 10:de punkten angår behandlingen af ett mål, ronde återställande af försäten tid till ett fordringsanspfåks fullföljande. Här anser jag Konungens Rådgifvare icke hafva felat, åtminstone är detta en bland de tvetydiga punkter, der jag skulle hafva önskat att Const.- Utsk., i st. f. att göra anmärkn. hade föreslagit ett Grundlagsstadgande, som bestämde huru, vid sådant förhållande, bör förfaras. När upbördsförfattningarne bestämma en viss prsescriptions-tid, så kunna dylika ekonomiska stadganden icke skäligen jemföras med sådana i allmän lag, der fråga upslår om försuten lids återställande af Högsta Domstolen. Det enda man, enl. min tanke, kunnat skäligen anmärka är, att icke Konungen, såsom vid dylika händelser vanligen sker, aflålit en Propos. lill R. St., hvilket äfven vid denna Riksdag varit förhållandet, ang:de åtskilliga Reg:ts-skrifvare, hvilka genom oriktig debitering blifvit lidande, men försummat att i rätt tid göra sina anspråk gällande, så att KammarRtn afslagit deras derom gjorda framställningar. Kronan var icke berättigad att erhålla de medel, som på sådant sätt influtit, och hon borde följaktligen återställa dem. Men Konungen har ändock haft den grannlagenheten, att derom inhemta R. Sl:rs mening, hvilka äfven till framställningen lemnat bifall.
M. anhöllo om föranstaltande af undersökning, rör:de de förhållanden på hvilka frågan kunde bero, och alt, derest hinder deremot icke mötte, den sökta stapelfriheten måtte staden Sölvitsborg beviljas.” Sålunda hafva R. St. redan gjort den anhållan, som man nu vill, att de skola förnya. Men förra gången använde de försigtigtvis orden: ”derest hinder deremot icke mötte.” Sedan samtlige vederbönde blifvit hörde, afslog Konungen Ständernas begäran. Skola de nu lill Honom ingå med en skrifvelse, af den mening att, ”om än hinder möta, begära vi dock, att vår anhållan måtte beviljas.” Kan sådant vara värdigt R. St.? Om Carlsharnns-boer, eller andra äro afundsjuka på Sölvitsborgs innevånare, så måtte väl icke Landshöfd:n vara det, utan yttra sig oväldigt. Hans utlåt, infordrades, såsom här tydligen finnes upgifvet, och likväl fann Konungen icke för godt, att derå fästa afseende. Jag förmodar, att Landshöfd:n andragit sina skäl för Konungen likaväl som sökanderne till Utsk. framfört sina. Men som Landshöfd:n icke afgifvit utlåt, lill Ulsk., så synes troligt vara, att det han lill Konungen inlemnat, och som Hr Flach åberopat, är det hvilket Konungen underkändt. Tillökningen i läste-talet härleder sig sannolikt derifrån, att 470 D e u 28 Juni. staden Sölvitsborg egentligen förkofrats genom bränvins-handel, och att så länge den florerar, ökas läste-talet. Men om dylik handel, till följd af den nya bränvins-förordnm, minskas, så är det äfven troligt, att läste-talet skall blifva mindre. Under sådana förhållanden torde det icke vara skäl, att gifva stapelstads-rätt åt Sölvitsborg, just når staden till stor del mister sin sjöfart. Hr Flach: Jag förntsåg nog, att man skulle komma att taga bränvins-frågan (ill hjelp i detta ämne. Ehuru det är ganska illa, får man dock försöka vända sig den saken lill godo, så godt man kan.
I Utsk:s plenum fästade jag upmärksamheten på den våda som deraf skulle upstå, alt Utsk. afgaf ett sådant princip-Betänk. som följande. Utsk. säger nemi.: "[Ilsk. ivekar ej heller att uttala deri grundsats alt samhället eger rätt att genom allmänna, lill alla samhällsklasser utsträckta stadganden föreskrifva ett sadant slags förmynderskap öfver sina medlemmar, som motionären genom sitt förslag åsyftat”. För min del ansåg jag att nämnde mening borde, såsom obehöflig, utur Betänk, utgå, men då Utsk. var af annan tanka, kan jag icke föreställa mig annat, än att Utsk. derigenom tillkännagifvit sin önskan att 11. St:r mätte uttala sin tanka i detta ämne. För min del får jag uttala den öfvertygelse, att denna grundsats är både vådlig och skadlig; den är vådlig derföre, att samhället en dag kunde få erfara, att det voro mindre angenämt att ikläda sig en förmyndares skyldigheter, hvilket torde blifva en nödvändig följd deraf att man iklädt sig dess rättigheter; denna grundsats är skadlig derföre alt det skulle ofördelaktigt inverka på nationen, om den skulle förlita sig derpå att samhället fyllde dess behof, och jag tror att den sjelfförsörjnings-drift, som hos hvarje skapad varelse finnes nedlagd, skulle derigenom så småningom helt och hållet förqväfvas. Jag anhåller derföre att R. o. Ad. jemte bifall till Utsk:s Betänk., för såvidt det innefattar afslag å Hr Sondéns motion, tillika mätte förklara sitt ogillande af den grundsats, sorn af Utsk. blifvit uttalad i den mening jag nyss haft äran upläsa. Frih. Alströmer, Jonas: Jag är förekommen af Hr Hagströmer, och behöfver således ej tillägga serdeles mycket i afseende på den af Utsk. uttalade grunsats, hvilken jag anser vara ganska vådlig, utan anhåller blott att R. o. Ad. ville fatta det beslut, att motionen icke måtte till någon R.
S. D. Efter derom af Doktor Sandberg gjord framställning beslöt Ståndet vördsamt och vänligen inbjuda de öfriga Riks-Stånden att förena sig i det vid föredragning af Stats-Utskottets Utlåtande M 66, angående reglering af utgifterna under Riks-statens Åttonde Hufvudtitel. af Preste-Ståndet fattade beslut, hvarigenom, med afslag å Utskottets hemställan i 147 punkten af berörda Utlåtande, bifall blifvit lemnadt till det i Domprosten Sondéns reservation framställda förslag, att Rikets Ständer måtte åt Diakoniss-anstalten i Stockholm såsom understöd för en gång bevilja 15,000 R:dr. S. D. Vid ånyo skedd föredragning af Konstitutions-Utskottets Memorial JV2 13, angående ändring i åtskilliga delar af Tryckfrihets-förordningen, för vinnande af större frihet att anlägga boktryckerier, förkastade Preste-Ståndet ifrågavarande grundlags-ändringsförslag. 252 Prof.-Utdrag den 28 April 18G6. S. D. Föredrogos ånyo Banko-Utskottets nedannämnda Memorial och Ullätande: JM 21, med anmälan om Riks-Ståndens beslut öfver Betänkandet JM 15, med förslag lill ändring i vissa delar af föreskrifterna angående metalliska kassan, m. m. Utskottets yttrande godkändes. JM 22, rörande vissa punkter i Betänkandet JM 10, med förslag till reglering af Bankens löneoch krediti vrörelse. Återremitterades, med åläggande för Utskottet att inkomma med förslag till voteringsproposition för slutligt afgörande of den fråga, som i detta memorial omförmäles. JM 23, i anledning af väckt motion om inrättande af s. k. sedelutgifvande provinsbanker. Bifölls Frän Hederv. Bonde-Siandet.
Den nyare finska literaturens grundläggare fick också i detta afseende så mycket på sin lott, att han äfven såsom menniska uppfylde de högsta fordringar och stod så nära fullkomligheten, som det är en dödlig möjligt. Äfven sina verk förutan hade Lönnrot varit en stor man. Han hörde till detta andens ridderskap, som förer det sant menskligas idealer i skölden. Denna adel uppspirar sällan i vapenprydda vaggor. Ädel börd är ej alltid liktydig med ädelt sinne. Naturen ser ej vid valet af sina gunstlingar till stånd och vilkor; hon insmyger mången gång sitt adelsbref, den sanna ädelhetens gåfvobref, äfven inom det barns lindor, som slumrar under den låga kojans sotiga ås. Denna adels förnämsta kännemärke är kärleken, den rätta kärleken, af hvilken aposteln lemnar en så hänförande och fullständig bild, inledd med dessa ord: "om jag talade med menniskors och änglars tungor, och hade icke kärleken, så vore jag en ljudande malm eller en klingande bjällra." Till kärleken ansluta sig ödmjukheten och förnöjsamheten. De få, hvilka besitta dessa egenskaper i så hög grad som Lönnrot gjorde det, höra till mensklighetens främste, lika godt om de ej utfört några storverk alls. De utgöra folkets salt. De hålla de andliga och sedliga idealernas fana uppe, medan det stora flertalet menniskor stojar på fåfängans marknad i lifvet. Till desse utvalde hörde äfven Lönnrot. Den fattigdom, i hvilken Lönnrot förlefvat sina första studieår, tyckes ej hafva blifvid långvarig, sedan han år 1822 vardt välbestäld student.
För min del han jag icke se i likhet med den siste talaren, att vi böra basera beslutet i denna fråga på den olika tydning, som den ena eller andra sidan trott sig kunna göra af författningen af den 28 sisth Aug., hvilken i tvenne olika skepnader passerat Ståndens öföfverläggning. Jag kan icke finna, att denna författning bär ringaste gemenskap med denna fråga, utom hvad angår rubriken pä författningen. Jag kan således icke anse, hvad Ilr Hjärne uppgifvit vara ett motiv för att afslå memor.; tvertom tror jag, att det skulle starka den mening, för hvilken Hr Hjärne vid ålerremissen talade, om vi instämde med Presteoch BondeSt:n och derigenom antydde, att vi äga lika liberala tänkesätt som dessa Stånd, och icke sälla oss till det Stånd, som afslagit memor. säkerligen icke derföre, att det var för litet liberalt. Jag förnyar min anhållan om propos. till bifall. Uppå derefter förnyad propos. blef Lagoch Oecon.- Utshrns utlåt. N;o 01 af R. o. Ad. bifallet. Då nu ånyo föredrogs Lago. Oecon.Utsk:ns d. 2 dennes på bordet lagda memor. N:o 5n i anledn. af RiksSt:ns särskilda beslut, ang:de Utsk:ns betänk. N:o6 och utlåt. N:o 35 om ändringar och tillägg i K. M:s nåd. legostadga för husbönder och tjenstehjon, vidblef R. o. Ad. sitt i ämnet fattade beslut samt godkände den föreslagna voter:spropos:n, Ånyo föredrogs Lago. Oecon.Utskrns d. 2 dennes på bordet lagda utlåt. N:o 53 i anledn. af gjorda anmärknrr vid Utsktns betänk. N:o 27 öfver väckta motioner om skyldighet för säteriägare och vissa boställsinnehafvare att deltaga i byggnad af tingshus och häradsfängelse. H. Ex. Hr Gr, p. Landtm, framställde propos. til| bifall å detta utlåt. Ropades ja och nej. II.
För annan jordbruksfastighet — För andra beskattnings föremål 160 4 6 40 Personlig afgift — 11 — 30 3 30 d:o d:o 12 15 1 80 Enti()l Kyrkostämmans beslut den 25 Maj 1865. För annan jordbruksfastighet — För andra beskallnings-föremål 160 2 3 20 För personer — 11 — 50 5 50 d:o 12 Summa 49 90 6 Expeditions-Ulskollets Förslag till anderd. Skrifvelse, J\:o 123. Uppläst och godkändl hos Ridd. och Adeln den 12 Sept. 1863. Preste-Slåndel den 12 —■ — Borgare-Slåndet den IS Bonde-Ståndet den 17 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående regleringen af utgifterna under Riks-statens Andra Hufvudtitel. CStals-Utskottets Utlåtande N:o 39 och Alem. Statsoch Lag-Utskottets Betänkande N:o 37.) S. A. K. I afseende på anslagen under Riks-statens Andra Hufvudtitel, omfattande Justitiedepartementet, och hvilken vid sistförfluten riksdag fastställdes till en summa af 2,198,570 R:dr, hafva Rikets Ständer, dels med föranledande af E. K. Maj:ts nådiga Proposition om Statsverkets tillstånd och behof, dels ock på grund af hvad i öfrigt förekommit, fattat de beslut, som Rikets Ständer här nedan få i underdånighet anmäla.