Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Du måste bedja henne att sjelf godhetsfullt gifva uppdrag till tjenare och inbjudning till vänner; det är endast i ditt enskilda rum, som ringklockan står till din tjenst, och du bör förbindligt framställa din önskan till den, som hörsammar kallelsen. Skulle du vara den enda gästen och ditt värdfolk bestå af man och hustru, så glöm ej, att de kunna önska att stundom vara för sig sjelfva. Drag dig till baka till ditt rum eller i trädgården eller följ dem åtminstone icke, om de gå in i ett annat rum. Mycket snälla och för öfrigt väluppfostrade menniskor visa en beklaglig brist på takt genom att följa ett gift par i hälarna eller se missnöjda och stötta ut på grund af värdfolkets tillfälliga frånvaro från det allmänna samlingsrummet. Det är dock hvarken oartigt eller ovänligt från deras sida, ty göromål kunna ej alldeles åsidosättas, rörande t. ex. hushållet eller kanske ditt särskilda nöje. Dessutom utgör den naturliga önskan att vara fri från tvång i umgänget med menniskor en tillräcklig ursäkt, för att de emellanåt öfverlemna dig åt dig sjelf, om besöket skulle öfverskrida ett par dagar. Men äfven om ingen man är med i spelet, skulle värdinnan visa sig ogrannlaga och tanklös för din trefnad, om hon underlät att befria dig från sin närvaro någon tid på dagen. Jag antar, att det nu är afton, och att du säger god natt och drager dig till baka före värdfolket, en vana, som de säkert skola uppskatta af förutnämda skäl. Tag noga reda på frukosttimmen och lemna på inga vilkor ditt rum före den utsatta tiden, om ej för att taga en promenad i trädgården. Afvakta ' ljudet af klockan, om sådan brukas, och dröj då icke. Det är ett oförlåtligt fel att komma för sent till måltiderna, husandakt eller utfärder till fots eller i vagn. Jag vill nu föreställa mig, att du vid frukostbordet tdun utkommer I hufvudstaden hvarje helgfri fredag och kottar för ett qvartal endast I krona, postarvodet Inberäknadt. — mottager dina bref. Bed om ursäkt, ifall du öppnar dem der; nämn, från hvem du haft underrättelse, och läs upp de nyheter, som kunna vara af intresse.
Dessutom tror jag, i motsatts med Friherre Cederström, alt i December månad, då StatsVerket ligger i förskott för statsutgifterna, behållningen i Cassorna är ringa; och om densamma äfven skulle stiga öfver en half million, som kunde insättas i Banken för att gifva ränta, måste dessa penningar dock återtagas från Banken under de första tre månaderne af nvå året, innan uppbörden från Länen börjar ingå, och delta skulle blott göra rörelsen mera precaire. Jag frågar då, huru skulle Banken fylla bristen, när dessa medel utlogos. Ehuru jag visserligen icke vill täfla med Friherre Cederström i ihärdighet att försvara en fattad mening, tror jag, så länge laglig väg är öppen, att yrka ordning, mig böra yrka proposition å det af mig föreslagne tillägg, och får jag på förhand förklara, att jag ej utan votering ufstår derifrån. Jag tror mig höra begagna min ratt, att begära Herr Rosenblads tillägg, äfvensom Friherre Cederslröms anmärkningar dervid, på bordet. Grefve von Schwerin, Fredrik Bogislaus: Jag vill ej bestrida Herr Rosenblads Önskan i afseende på det föreslagne tillägget, i fall det kan lugna honom; men jag får erinra, att Kongl. Majrts försäkran af år 1668, som utgör grundcontractet för Banken, förvissar Banken, att alla Statens intrader skola gå genom Banken. Annorlunda var förhållandet med behåliningarne på löpande årets intrader. Desse brukade man i Carl XI:s tid förränta i LåneBankeu. Friherre Cederström: Hvad angar Friherre Boyes försök, att lägga Herr Rosenblads tillägg och mina anmärkningar dervid på bordet, så lärer detta försök icke vara verkställbar^, ty enligt Grundlagen kunna vi med förändringar antaga ett Utlåtande, då det andra gången förekommer; men, såsom jag hoppas, skola vi dock afslå Herr Rosenblads förslag. Herr Rosenblad har trott, det jag ej tagit kunskap om Utlåtandet, och har yttrat, alt StatsVerkets tillgångar äro om vintern helt och hållet anlitade, men att StatsVerket om sommaren deremot har öfverskott i Banken; hvem tviflar väl på detta?
Det har blifvit sagdt att »för 20—22-årige ynglingar, redan vana i de flesta fall vid ett komfortabelt ungkarlslif, skulle dessutom kaserneringen blifva alltför oangenäm, betinga alltför stora uppoffringar af tillvande beqvämligheter och sannolikt icke ovävendtligt försvåra upprätthållandet af ordning och sedlighet.» Jag kan derpå ingenting svara, enär blott erfarenheten i detta fall kan gifva vitsord; och jag får till Hrr regements-chefer hemställa, om de funnit att de unga officerare, som genomgått skolan, varit svårare att förnöja, än de, som inträdt vid Carlberg i en tidigare ålder. Härtill kan äfven läggas, hvad Guvernörsembetet föreslagit, att »bildningen tarfvar att ej längre uppskjutas, enär den bör omfatta ej blott bokvett och färdigheter, utan ock karakterens daning för disciplinens hårda prof, och till den ändan kräfves ynglingaålderns böjlighet.» Hvad detta beträffar, tror jag, att det beror på hvad man härmed menar. Ar det fråga om att diciplinen endast skall vara ett yttre tvång, som böjer sinnet till lidande, då är det sannt att det fordras en tidig ålder för att kunna nedtrycka sinnelaget, men, enligt min tanke, kan ej någon vinst af en dylik disciplin uppstå, ty det kan lätt hända, att det då kommer att kasta sig på sned och att den för såväl officeren som soldaten erforderliga spänstigheten förqväfves. Dessutom vill jag vädja till guvernörsembetet, om det funnit så lätt dervidlag att förekomma disciplinära fel, ja — jag vill ytterligare till Hrr regements - Den 1 April. chefer hemställa, om de hos de ynglingar, som icke genomgått krigsskolan, funnit en större motsträfvighet i disciplinärt afseende än hos de, som genomgått densamma. För min del, tror jag det icke; och på dessa grunder skulle jag icke vilja tillerkänna någon kraft åt de skäl, som blifvit anförda. Deremot vill jag fästa Guvernörsembetets uppmärksamhet på svårigheten af att kunna tillämpa en disciplin, olika på olika åldrar, ty hvad som är straff i den ena åldern, är det icke mer i den andra.
Leffler som i den senares berömda bioiiiafiska &amp; bete öfver Sonja Kovalevsky, som Eva Fryxell sedermera uppträdde med kraften och viirmenhos den, som under en längre lifserfarenhet vetat att tillkämpa sig en öfvertygelse ocli ej tvekar att försvara densamnia. w1Cviiiliga författaretyper för den naturalistiska riktningen p % 1880-talet », kallar Eva Fryxell sin i Svensk tidskrift offentliggjorda artikel, som skulle utgöra första uppslaget till här berörda tippseendeväckande meningsstrid. Det ar ett varmt och uppriktigt erkännande förf. af uppsatsen agnar %t det litterära och kulturliistoriska värdet af de biografiska arbeten af och om de märkliga författarinnor, hon går att beliandla, ett varde, säger hon, som äii mer föfiöjes däraf att biografierna a skildra of örbeliållsamt utvecklingen hos tvenne högt begåf vade personligheter, af livilka den ena, Sonja Kovalevsky, otvifvelaktigt var ett snillew. Men den förvånansvärda öfverensstäinmelse i känslor och åsikter, som förefinnes mellan dessa författarinnor och badas minnestecknare, Ellen Key, liar alstrat en ömsesidig öfvervardering, ' en ' stiiinning af beundran och växelprisning, som ovillkorligen framkallar misstro och lockar till inotsägelser. De fragor, som upptaga ett. väsentligt ruin i de åberopade biografierna och livilka Eva Fryxell hufvudsakligen gör till föreinål för bemötande, äro de tre vännernas uppfattning af akta kvinlighet, af familjelifvet och kvinnans ställning inom, hemmet. Och hur te sig dessa sporsiniil, frågar frk. Fryxell, sedda i ljuset af den naturalistiska världsuppfattning, som hyllas af dessa tre, en åskådning soin de tilllämpa på alla förhållanden i lifvet och so111 behärskar liela deras tankeoch kanslovärld? Först ocli främst erinras om, hurusom ringaktning, ja förakt för kvinnans egentliga kall och uppgift är ett af de mest i ögonen fallande dragen hos dessa författarinnor. Icke A. Ch.
Vi vilja följa läsaren till ett af värdshusen utaf det förstnämnda slaget, beläget vid Baggensgatan. Dess skylt föreställde den ryktbare „Jerusalems Skomakare“ med lästknippan på ryggen, vandrande mellan tvenne skummande muggar. Angenämt nog för en evigt törstig, evigt vandrande skomakare! Under denna målning stod att läsa hans och värdshusets gemensamma namn: Ahasverus, och derunder prunkade i förgyllda bokstäfver en vers, uppmanande hvarje ärlig skomakare, som med heder bestått gesällprofvet och vunnit riktigt burskap inom skrået, att i förbifarten stiga in, men rådande hvarje annan att, såsom ovärdig, passera förbi. Källaren Ahasverus var således den ljufliga ort, dit hvarje medlem af Stockholms i allo aktningsvärda och dessutom helt nyss af regeringen med nya privilegier hedrade skomakareskrå styrde kosan, då arbetet för dagen var slutadt, för att dricka sitt stop och stöpa sin kanna. Kannstöperiet var nämligen det enda yrke, i hvilket enhvar tog sig friheten att fuska, såsom rätt och billigt är inom hvarje fritt samhälle. Och då, såsom nu, kunde man tala icke blott lika dumt, utan lika högt som helst om statens angelägenheter, utan att man behöfde frukta någon lurande angifvare. Spioneriet har i Sverige aldrig velat riktigt frodas, oaktadt ett och annat ömt försök att uppdraga denna utländska planta i vår jord och vänja den vid vårt råa luftstreck. Det hvimlade af gäster i den af några tranlampor och talgdankar upplysta källarsalen, på hvars kalkrappade väggar hvarjehanda, med grofva kolstreck tecknade namn och tänkespråk stodo att läsa. Om bland de sednare fanns det bekanta „Skomakare, blif vid din läst“, är dock osäkert: de fleste voro utgjutelser mot skråets fiender, fuskarne och adelns skattefria handtverkare. Om någon med stället och dess kunder förtrogen i detta ögonblick inträdt, skulle han lätt nog iakttagit, att rörelsen bland dem var lika ovanlig som trakteringen var riklig. – Källarmästare, fyll stopen än ett hvarf kring hela laget! Jag betalar!
Ständer aflåtna proposition om förändringar i lagstiftningen angående tulloch andra dermed förenade afgifter, ett från så väl Kommitterades som Kommers-kollegii hemställan i viss mån afvikande förslag angående tolagens reglering i förut omförmälda syftning; hvarjemte Kongl. Majit, som äfven med anledning af Kommitterades derom gjorda hemställan, föreslagit upphörande af den till Handels-och Sjöfarts-fonden utgående afgift för inkommande varor, beträffande de flera andra pä utländska handeln lagda afgifter till städerna, tillkännagaf Sig hafva anbefallt Kommers-Kollegium att, efter vederbörandes hörande, inkomma med förslag äfven till sistnämnda afgifters upphörande, eller utgående efter sådane grunder, som med lulllagsliftningen närmare öfverensstämde.
Då nemligen Statsverkets ordinarie inkomster, på hvilka statsregleringen tillförene hufvudsakligen grundade sig, under sednare tider, i anseende til! de städse växande statsbehofven, blifvit mer och mer otillräckliga, har deraf blifvit en följd, att de extra ordinarie inkomsterna fått en allt större betydelse och numera måste anses såsom den hufvudsakligaste af Statens inkomstkällor; utgörande de ordinarie inkomsterne, enligt nu gällande Riks-stat, ej fullt 33 jprocent af hela budgeten, hvaraf de ännu vid 1835 års Riksmöte uppgått till omkring 50 procent. Erfarenheten har dessutom visat, att grundskatterna just till följd af det ojemna sätt, hvarpå de å den skattskyldiga jorden äro fördelade, ej kunnat bibehållas vid sitt ursprungliga belopp, och nästan vid hvarje Riksmöte hafva Rikets Ständer, i anledning af derom gjorda framställningar, funnit sig föranlåtne att för sin del efterskänka en eller annan af de skattebördor, som ansetts mest betungande. Sammanlagda beloppet af den minskning uti de ordinarie inkomsterna, som från införandet af nuvarande statsskick uppkommit genom sådana skatte-nedsättningar, utgör för närvarande nära en million R:dr Banko årligen. Så länge de från äldre tider bibehållna invecklade grunderna för beskattningsväsendet ännu icke hade undergått någon väsentlig förenkling, skulle likväl utförandet af en i jordbeskattningen så genomgripande förändring, som grundskatternas inlösning, hafva medfört en alltför häftig rubbning i de af ålder befintliga förhållanden; men sedan, i följd af de vid sednaste Riksmöten i detta ämne fattade beslut, räntepersedlarne blifvit reducerade från ett antal af flera hundra till endast sju inom hela Riket, och då hvarje hemmans grundränta vid skatteförenklingens genomförande kommer att särskildt uträknas och fastställas till ett visst belopp, skola otvifvelaktigt de sålunda redan verkställda åtgärderna i väsentlig mån underlätta utförandet af grundskatternas kapitalisering. Emellertid och då, för denna frågas slutliga afgörande hos Rikets Ständer, nödigt är att ett fullständigt förslag uppgöres, innefattande icke allenast de allmänna grunderna 564 Expeditions-Utskottets Förslag till undmi.
Härtill kommer det ökade besvär för de förvaltande verken, i läll särskildt protokoll skulle föras vid beslutet i hvarje mål. B. Sl:rs revisorer äro berättigade att se alla de beslut, som af något förvaltande verk blifvit fattade; men jag tror icke att revisorerne enligt Grundlagen ega rättighet att fordra lå tillse huru besluten tillkommit. Jag kan icke heller inse, hvartill något sådant skulle gagna; men hvad sorn är uppenbart, är, alt det ovilkorligen skulle medföra ökadt besvär för verket; och då sådant besvär icke erfordras, för att revisorerne må kunna uppfylla de deln ålagda skyldigheter, anhåller jag örn afslag ä framställningen. Hr von Troil, Samuel Gustaf: Jag är af Frih. af Ugglas förekommen och förenar mig med honom. Hr Cederschiöld, Bobert Theofron: Då B. Stirs revisorer endast hafva att befatta sig med räkenskapernas granskning, så är det ganska gifvet, att den framställning, som här blifvit gjord, endast åsyftar de ekonomiska frågorna, och af dessa endast dem, vid hvilkas afgörande skiljaktighet uppstått. Om man genomläser revisorernes berättelse, bör detta vara ganska klart, ehuru Utsk:ts Betänk, lått en olycklig och vilseledande uppställning. Bevisorerna säga sig hafva erfarit »huru svårt, för att ej säga omöjligt, det är icke allenast alt fullständigt genomgå dessa digra, i omfång och mångfald årligen tilltagande räkenskaper, hvilka revisorerne lått sig tillställda, utan ock alt med tillbörlig noggrannhet öfverse och granska öfriga delar af stats-förvaltningen. Visserligen äro revisorerne, jemlikt instruktionen, berättigade att få del af de utaf vederbörande verk och 158 Den 14 Jsnnari e. m. myndigheter till K. M. afgifna underd. berättelser, äfvensom, när framställning derom göres, de protokoll, sorn föras vid handläggningen af de inom embets-verken förekommande ärenden; men den för revisorernes sammanvaro bestämda tid är alltför kort, för att revisorerne, all flit oaktadt, derunder skulle medhinna att taga erforderlig kännedom om ifrågav:de, i allmänhet ganska vidlyftiga handlingar.
Om ytterligare 10 år skall du där få se ett palats, som skall blifva ett värdigt hem för alla de dyrbara minnen af nordens kultur, som vår flitige doktor sammanbragt under årtionden. Det skall blifva en prydnad för vår Djurgård, för vår hufvudstad, för vårt land och på samma gång ett vackert minnesmärke af hvad en svensk mans fosterländska sinne förmår åstadkomma. Det är om detta nya museum Wirsén skrifvit: det så illa, hon skulle icke vara så ömtålig. » Nej, det för, att at skulle hon icke, men hon rår ej hon är det, och om han skulle plågas alla de små bekymmer, hon måste bära, alla de olika anspråk, som ställas på hennes tålamod, så skulle ' det icke dröja länge, innan han vore lika ömtålig som hon. Men den nu hafva stackars mans dörr. allt för länge lämnat frun i tårar utanför sin Låtom oss hoppas, att hon denna gång träffar att vi lilla » tyrannen » vid älskvärdt lynne, han drager henne ned på sitt knä, kysser ' En gång, en gång det hus skall färdigt stå, Där hvarje hemlandsbild sitt rum skall få '. » Hon hade blifvit riktigt varm, min lilla svägerska. » Det märks, » sade jag småleende, » att doktor Hazelius har stor makt att väcka intresse för sin sak, ej minst hos fruntimren. » » Ah, kära Ulrika, j a g har alltid svärmat för allt svenskt, o c h därför har j a g också blifvit Nordiska museets v ä n; ty jag tror, att denna anläggning gör sitt till för att bevara kärleken till det gamla o c h fäderneärfda o c h på sådant sätt underhålla fosterlandskärleken o c h frihetskänslan hos vårt folk — och det kan behöfvas i vår tid. » » Ja, du har nog rätt. » henne ömt och säger, att hon är en liten rar och söt kvinna, honom skulle nerna » göra utan ega så hvilken lifvet ej för något värde ibland.
Och så min förvåning och min löjeblandade missräkning, då jag efter flera år kom upp i de högre klasserna, de klasser där han undervisade, och kom i beröring med honom på nära håll! Ty det fanns ingen lärare i hela skolan, som man vågade skoja med så vildt och så hejdlöst oförsynt som med honom. Hur hade det gått därhän? I grund och botten hade det visst alltid varit så. Troligen hade han redan från början varit på det klara med sin oförmåga att injaga fruktan; så ville han då till gengäld göra sig så mycket mera omtyckt. Till medel hade han valt att söka göra sina lektioner så roande och underhållande som möjligt. Han tog föga och ingen notis om lexorna; han berättade anekdoter, ritade karrikatyrer af påfvar och kejsare på svarta taflan och gaf pantomimiska framställningar af världshistoriens mest spännande episoder. Han ville alltså att man skulle skratta, och det gjorde man också. Hans lektioner blefvo oafbrutna paroxysmer af skratt, men det var icke åt hans kvickheter man skrattade, ty dem förstodo endast få; det var åt hans egen löjlighet. I stället för att vara vår tuktomästare blef han vår hofnarr. Mot honom kunde man tillåta sig allt. Man tog upp stora förråd af kardborrar i klassrummet och förvandlade lektionen till en batalj; och det hjälpte icke, då läraren på det bevekligaste bad, att man åtminstone icke skulle kasta på honom, ty det roligaste och mest spännande var naturligtvis just att kasta på honom, helst om man kunde träffa honom i håret ... Och när det en dag blef bekant, att den gamle ungkarlen ämnade gifta sig, satte man under frukostlofvet ihop ett lyckönskningstal på det miserablaste latin, i hvilket förekom åtskilliga absolut otillständiga råd angående inträdet i det äktenskapliga ståndet, och vid början af nästa historietimme upplästes så detta tal med orubbligt allvar af primus ... Icke ens mot lektorn i grekiska, som var döf och nästan blind, nej icke ens mot en liten löjlig profkandidat hade man vågat tillåta sig något sådant. Men så var det också det, att han hade dåliga affärer och att det gång på gång kom personer af otrefligt utseende och sökte honom på lärorummet i angelägna ärenden.
Att hvarje Pleni Protocoll justeras vid början af följande Plenum, medan Ståndet sam. las; eller ock att två eftermiddagar i veckan blifva Plenum endast för Protocollsjustering, på det hvarje PleniProtoeoll må ofördröjeligen kunna till teckning befordras. 2:0 Emedan uti en nummerföljd ej. kan, tryckas mer an 6 eller högst 8 ark i veckan, och detta vöre otillräckeljgt för en hel veckas Protocoll; skulle tryckningen lämpligen kunna fördelas på 2 jemte hvarandra löpande nummerföljder, sålunda, att, uti den ena intogos. en} dast den egentliga ProtocollsStommen och df?; mundtliga anföranden; men deremot i den andra, under titel af Bi lag yr till Protucollet alla motioner och skriftliga Anföranden, förs. edde med ordningsnummer för dagen: Sorn de skriftliga anföranden ej tarfva någon justering helst de, enligt RiddarhusQrdningens 55 , skola genast efter uppläsandet afgifvas till ProJ iocollet; kunna de straxt till trycket allein nas; hvarigenom den stora fördel vunnes, att nästan alla motioner skulle kunna hinna tryckas innan. de till Utskotten remitterades* Den 2o Januarir, 9 5:o Bihanget, redigerarlt på samma sätt som vid sistlidne Riksdag, fördelas afven, likasom då, uti liera samtidiga numerföljder och på flera tryckerier, så att alla Utskotts Betänk an den kunde yara trjrckte innan de till afgörande hos Stånden förekomma, 4:o Tryckningen af Högloflige Ridderskapets och Adelns Protocoll med Bilagorna tor_ de böra ombesörjas under påstående Riksdag af RiddarhusUtskottet, men innan detta Utskott hinner blifva satt, samt hvad som af tryckningen kan återstå efter Riksdagens slut, af RiddarliusDirecfionen. 5:o Både Protocollen med sina Bilagor j hvaraf 5oo Exemplars upplaga torde vara tillräcklig, samt Bdianget, hvars upplaga borde vara dubbelt så stor, anmälas serskildt till pre* liumeration ä i sk.
Hade beslutet om denna proportion ej blifvit tagit, skulle jag ej motsatt mig depositräkningens antagande. Men genom silfvers deponerande i Banken, ökes dennas reela fond icke med en skilling, utan tvärtom dess erforderliga tillökning motverkas. Kortligen: ju mera silfver deponeras, ju mindre och desto dyrare säljes samt invexlas till Banken. Hvad åter rörer frågan, huruvida målet skall förfalla eller icke, så är jag af den senare tankan. Ty den är en integrerande del af en hel financeplan, antagen af fyra Stånd, och då tvänne Stånd hafva så ansett den, torde det Blifva ett farligt prejudicat, om man sålunda vill lösrycka en del från det hela. Jag anhåller derföre å nyo om proposition, att Ridderskapet och Adeln må förblifva vid sitt redan fattade beslut. Herr Hjerta: Jag är så förekommen af Friherre Cederström, att jag icke har något alt tillägga till hans yttrande, när Utskotten sjelfve icke kunnat underkänna den sanning, att sakens förfallande vore grundlagsenligt. Det synes här såsom vi skulle komma i samma ställning, som då i början af Riksdagen Ordföranden en gång vägrade proposition derföre att contrapropositionen innehöll något, som lian ansåg lagstridigt. Jag vill likväl nu icke yrka, att alldeles intet beslut skall af Ståndet fattas, Den 17 December f. m. 49 tas, utan blott proposition, huruvida Ståndet anser frågan bora förfalla. Herr Ribbing: Herr Grefven och LandtMarskalken har förklarat, att frågans återupptagande bestämdt vöre emot Grundlagen, så vida icke sjelfva ordalydelsen ur ^5 §. blifvit inryckt i propositionen. Frågan, huruvida ämnet kan förfalla, eller icke, är precist densamma, som om man ville säga, att en gäldenär, (hvilken här är Banken) kan åläggas betala sin skuld, utan att tillika åläggas låna på Depositräkning eller pant.
Trenne Riks-Stånd hafva gillat Utskottets förslag, att denna i nu gällande Bevillnings-Stadga må i den blifvande Bevillnings-Förordningen bibehållas oförändrad; hvaremot Borgare-Ståndet, med uteslutande af denna §:s 2;dra moment, ansett, i följd häraf, Taxeringsman vara berättigade, att, med tillämpning af de i irsta momentet stadgade controler, bevilja nedsättning i utskylder under minimi-belopp, äfven för handlande eller handtverkare, hvilka i och för rörelsen begagna handelsbetjent, gesäll, lärling eller arbetare; uti hvilket beslut de öfriga Riks-Stånden voro inbjudne att instämma. I händelse någon sammanjemkning af de skil jäktige besluten ej eger rum, lärer votering böra anställas öfver följande proposition; 4:o Den, som bifaller, att 2;dra momentet af 14 §• i nu gällande Bevillnings-Stadga må i den blifvande Bevillnings-Förordningen bibehållas, voterar Ja; den det ej vill, voterar Nej. Vinner Nej, kommer 2.dra momentet af denna §. att från den blifvande BevillningsFörorduingen uteslutas» 4 Bevillnings-Utskottels Mehorial N.o 62. pag»8. Utskottets förslag, att Doctorer, Medicina:-, eller Läkare, med practik utom tjensten, må, på sätt i nu gällande Bevillnings-Förordning stadgas, äfven hädanefter taxeras till fyra procent af deras inkomst, dock ej under 10 R:dr, är godkändt af 3:ne Riks-Stånd; men som BorgareStåndet förklarat, att detta stadgande bör ifrån den blifvande BevillningsFörordningen uteslutas, och att följaktligen Medicinae Doctorer eller Läkare, med practik utom tjensten, skola beskattas lika med Tjenstemän i allmänhet, så, i händelse detta beslut vidhålles, uppkommer deraf följande votering: 5:o