Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I en stad är det blotta utrymmet, som tages i anspråk; jordens alstrande kraft lemnas obegagnad, * men för blotta utrymmet betalas betydliga summor åt jordegaren. De producerande samhällsklasserna äro villiga att för den förmånen att fä arbeta just på den bestämda platsen afstå en så betydande del af deras arbetes resultat Jorden eller i allmänhet naturen är en oundgänglig förutsättning, för att så väl arbete som kapital skola kunna lemna någon som helst inkomst; utan den kunna icke kapital och arbete åstadkomma den enklaste förnödenhet Naturen är det, som ytterst lemnar betalning åt allt arbete och gör, att kapitalet tillväxer. Men egaren till naturkraften kommer såsom en nödvändig följd af den ekonomiska principen att af sin förmånliga ställning draga så stor vinst som möjligt; så stor del som hankan fä af det, som arbete och kapital aftvinga naturkraften, kommer han att taga, och huru stor andel kan tagas, visades nyss: allt som öfverstiger den inkomst, som erhålles af den minst gifvande jord, som är i häfd, kan han betinga sig, — och betingar sig också verkligen i det stora hela. Att kapital och arbete under sådana förhållanden fä draga det kortaste stråt, är tydligt; deras inkomst blir temligen konstant. De komma i medeltal att erhålla lita mycket, vare sig de nedläggas på god eller dålig jord. Om de nedläggas på den sämsta jord, som är i häfd, göres intet afdrag för någon jordränta, som vi förut sett, utan hela afkastningen tillfaller då arbetet och kapitalet, och om de nedläggas på bättre jord, göres ett afdrag för jordräntan, som nedsätter kapitalets och arbetets inkomst till hvad som erhålles genom bearbetande af den sämsta jord, som är i häfd. Lagen för arbetslön och kapitalränta kommer derför att lyda på följande sätt: arbetslönens och kapitalräntans storlek kommer i medeltal att bestämmas af den inkomst, de lemna, då de nedläggas på den minst gifvande jord, som är i häfd.
D å jag nyligen tillskref henne med begäran o m några biografiska uppgifter i o c h för denna upp sats, fick jag till svar: » J a g har endast tre data i mitt lif, jag är född 1853 i Göteborg, jag gifte mig 1872 med musikhandlaren N. Elkan i Stockholm o c h jag blef änka 1879. » Att lämna flere meddelanden om sitt eget lif ligger ej för författarinnans lynne. H o n har dolt sig bakom sitt literära nom de guerre, därigenom förfäktande den åsikt, att det är endast en författa res skrifter, men ej hans person, som h ö r offent ligheten till. Till de biografiska uppgifter, hon själf lämnat, vill jag endast tillägga den, att hennes familjenamn är Salomon, att hon är syster till direktör O t t o Salomon, den både inom och utom Sveriges gränser kände o c h högt skattade föreståndaren för slöjdseminariet på Nääs, samt i sammanhang härmed, att hennes ofta upprepade o c h långvariga besök på Nääs utöfvat ett stort inflytande på hennes utveckling. F ö r den känsla af rikedomens o c h bildningens förpliktelser, s o m genomgår hennes skrifter, har hon sannolikt att tacka intrycken från det idoga o c h befruktande lifvet vid Nääs, liksom det rika o c h intelligenta sällskapslifvet där kanske ej varit utan inflytande på hennes lifliga natur. Sin ungdom har hon tillbragt i G ö t e b o r g, där hon o c k bosatte sig efter sin makes d ö d. D å namnet Rust R o e s t första gången blef synligt i tryck, var denna psendomyns ägare 36 år gam IDUN 382 1894 Att verka och sträfva Herren oss bjöd; Möda är Hf, lättja är död. Venedey. mal. Hennes literära skolprof har världen aldrig fått bevittna. H o n hade skrifvit m y c k e t, så länge hon mindes tillbaka hade hon skrifvit, men d e t visste ingen annan än familjen o c h de närmaste vännerna, som haft så m y c k e t nöje af hennes talang att berätta.
Bland skälen, som bevekte mig att i dessa grunder instämma, androg jag flera gånger del hufvudsakligaste, nemligen att tvånget att undergå vapenöfningar och “svärja fanan", hvilket nu är för alla vapenföra ynglingar nästan allmänt, skulle, genom antagande af de föreslagna grunderna, troligen komma att. alldeles upphöra, samt i alla händelser icke kunna i fredstid träffa flera än högst en fjerdedel al dem, som nu äro detsamma underkastade. Och om, såsom Utskottet föreslagit, den af Regeringen proponeräde extra belöningen för dem, som frivilligt anmälde sig till undergående af den ifrågasatta längre vapenöfningen under fredstid, blefve fördubblad, samt således höjd till en R:dr för hvarje vapenöfningsdag; hade man stort skäl hoppas, att allt tvång i detta afseende skulle försvinna. Men sedan Utskottet nästan enhälligt godkänt de ifrågavarande grunderna för en blifvande ny författning, företog sig en pluralitet med tio mot fem att föreslå, att Ständerne skulle förklara, att de, med afseende å närvarande förhållanden, funne betänkligt, att vapenöfningen för den öfriga beväringen inställdes. Då således, i fall detta sista förslag godkännes af National-representationeu, hvarefter det ej gerna kunde annat än godkännas af Regeringen, hufvudskälet dertill, att jag, för min del, antagit berörda grunder, alldeles förfaller, kan jag icke i alla delar instämma i Betänkandet sådant det nu är. Jag anser derföre, att Rikets Ständer böra iios Kongl. Majit anmäla, att de, vid granskning af den nådiga Propositionen, funnit sig böra hemställa; a) att Kongl.
För lånen på längre tid synas Hypotheks-föreningar, i den mon de hunnit bildas och träda i verksamhet, kunna erbjuda den naturligaste tillgång och de förmonligaste vilkor; hvaremot handeln och näringar böra kunna söka och finna de för dem erforderlige, och för deras behof bäst afpassade understöd, dels uti sådan låne-anslalt, hvarest ingen hvarken direct eller indirect omsättning eger rum, och dels genom öppnadt tillfälle för så kallade Cassa-Creditiv. Det är emedlertid Utskottets mening, att den nuvarande Banco-Discontens fonder endast långsamt och med varsamhet böra öfverflyttas till BancoUtskottets Betänkande N:o 6. -9 nyttigare slag af låne-rörelse. Och Utskottet tillstyrker i sådant afseende: 21:0 a) att Banco-Discontens nu ägande låneförlag af Banken, som, med inberäkning af de dithörande efter enahanda grunder förvaltade Province-Låne-Contorens Förlags-Capital, utgör en summa stor 8,000,000 Pi:dr, mätte årligen från och med år i835 förminskas med 3 procent, eller 240,000 R:dr. F) att sjelfva Discont-rörelsen fortgår, lika som hittills, endast med den förändring, att det högsta belopp, hvarföre en person såsom Låntagare får häfta, då fråga är om nytt låns utbekommande, bestämmes ifrån början af år i835 till 5ooo R:dr, samt af Banco Styrelsen beror att, efter i836 års slut, ytterligare sammaledes nedsätta detta högsta lånebelopp till 4000 R:dr.
der endast två allmänna Ting årligen hållas, nödvändigheten af ett tillägg i berörde ändamål till 4 § af ifrågavarande Kongl, Förordning blifvit yrkad. Hvad sålunda förekommit hafva Rikets Ständer tagit i öfvervägande och finna, med afseende å ofvan anmärkta, till följd af tiden, då nyssberörde Kongl. Förordning blifvit utfärdad, inträffade förhållanden, sig böra hos E. K. M. i underdånighet anhålla, dels om utfärdande af en författning, hvarigenom, såsom tillägg till 4 § i Kongl. Förordningen, angående 4^2 Expe ditions-Ut skalle t s Förslag till lind. Shrifvelsej N.-o 179, inteckning af ej mindre lifstids-städja och undantagsaftal, än ock ali annan afhandling om nytjanderätt till fast egendom å landet, den 9 November 1844., varder stadgadt: att i de orter, der endast ett eller två allmänna Ting årligen hållas, tiden att söka inteckning för äldre afhandling af ifrågavarande beskaffenhet skall fortfara till 1846 års slut; dels ock alt derjemte föreskrifves, att denna författning skall, i sammanhang med berörde Kongl. Förordning, uti omförmälde orter kungöras i kyrkorne och vid Härads-Rätterne, ej allenast de tider innevarande år, då kungörelse af samma Förordning, enligt deri gifven föreskrift, bör ega rum, utan oek nästkommande år, så väl vid början af hvarje ordinarie Härads-ting, som från predikslolarne tre gånger, nemligen i Februari, April och Augusti månader. Rikets Ständer framhärda &e. Stockholm den 7 Maj 1845. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den i3 Maj 1&45» Preste-Ståndet den i4 Borgare-Ståndet den i4 Bonde-Ståndet den i5 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående reserverandet af de vid 1840 och 1841 årens Riksdag anvisade Statsbidrag för Hamn'anläggningen vid Åhus och upprensningen af Rottne ån.
Genom Tal agens borttagande för denna vara är förhöjningen i Tullen minskad, hvadan afseende ej kan fästas vid det Herr Lamberg häremot anfört. Likaledes har Ridderskapet och Adeln vid frågan om Socker gillat bvad Utskottet yttrat sålunda: Af dessa skäl. får alltså Utskottet, som tror den föreslagna medeltullen af 1 sk. 6 r:st. för skålpundet, ”då. Tolagen ”derunder är inbegripen T vara det lämpliga, föreslå o. s. v. Om Ridderskapet och Adelil nu skulle afslå Utskottets tillstyrkande, alt borttaga Tolagen på de ifråga varan - I Den a November f. m. de artiklarne, skulle det således innebära ett upprifvande af det beslut, som redan blifvit taget; och raan nödgades då omgöra Tullen på dessa artiklar. Jag har för öfrigt begärt ordet, för att rätta ett af en annan Talare begånget misstag; jag påminner mig nemligen att vid 1823 års Riksdag inga nya artiklar blefvo befriade från Tolag, utan blott desamma, som år 1816 derifrån blefvo fritagne, och det var Regeringen, som sedermera borttog Tolagen från de af mig förut omnämnde artiklarne. Det skulle emedlertid kunna sättas i fråga, att om Regeringen borttager eller påbjuder Tolag utan Ständernes hörande, utöfvar den en beskattningsrätt, som hvarken är nyttig, eller må hända grundlagsenlig. Hvad det skäl beträffar, som man här åberopat, att städerne behöfde hjelp mot det nya Handelssystemet, är detta skäl redan så utslitet, att det icke behöfver besvaras vidare, än genom hänvisning till skeppslistorne. Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken gjorde proposition till bifall af BevillningsUtskottets hemställan om befrielse från Tolags erläggande för varuartiklarne: Boksvärta, Färgträd, Hudar och Skinn, Silke, Socker och Ull. Ropades Ja och Nej, Hvarefter Hans Excellence liemsällde, om Ridderskapet och Adeln behagade alslå berörde hemställan. Jk. 20 Den 2 November f. m.
Kungörelse hänvisade behandlingen af frågor om olaga gårdfarihandel till närmaste Tullrätt, äfven blifvit upphäfna — frågan om den olaga handel, hvilken Rådstufvurätten lagt Enander till last, lika litet som det emot Roth anhängiggjorda åtalet hafva bordt af Rådstufvurätten till pröfning upptagas; att då de varor, som ansetts förbrutna, bordt fördelas med en tredjedel till Konungen, annan till angifvaren och den tredje till nästa fattighus, samt de böter, till hvilkas erläggande Roth och Enander befunnits skyldige, rätteligen skolat fördelas lika emellan åklagaren och de fattige, Rådstufvurättens åtgärd, att fördela varornas värde och böterna lika emellan Kronan och beslagarne, vore olaglig; samt 27 att Rådstugurätten, oaktadt icke någon af parterna begärt stadfästelse å den dem emellan träffade förening angående kostnaderna i och för beslaget, och oaktadt någon skyldighet icke förefanns för de tilltalade att utgifva ersättning till den Fjerdingsman, som vid beslaget biträdt Länsmannen, samt det belopp, hvartill ersättningen vid förlikningen bestämdes, eller Fyratio Riksdaler, öfverskrede hvad som genom ingifna kostnadsräkningar blifvit de tilltalade affordradt; Rådstufvurätten, utan alt på detta sednare förhållande göra parterne uppmärksamma, förlikningen faststält. 1 angifvelseskriften hade klaganderne yrkat ersättning för den skada, sorn genom Rådstufvurättens nyssberörda förfarande dem tillskyndats, men icke uppgifvit beloppet af det äskade skadeståndet, och Advokatfiskals-embetet i Kongl. Hofrätten erhöll, i följd deraf, uppdrag att ombesörja, det klaganderne i nyssberörde afseende blefve hörda, och att deras ersättningsanspråk, i mån af befogenhet, understödja; men, enligt hvad handlingarne i målet ådagalägga, hade klagandernes ombud, i saken hördt, å hufvudmännens vägnar, förklarat något vidare icke vara att anföra, i följd hvaraf, och då ersättningens belopp icke var uppgifvet, än mindre styrkt, frågan derom fått förfalla.
Till skolungdomens föräldrar och målsmän. Skolväsendet står i våra dagar bland frågorna på dagordningen och upptar till stor del det allmänna intresset. Mycken tid, mycken omtanke och stora summor offras för skolan. Skolpalats byggas, undervisningsmaterielet är utsökt, fordringarna på lärares och lärarinnors insigter och undervisningsskicklighet skärpas. Skolmöten hållas, skolkomitéer tillsättas och utgifva digra betänkanden. Med gymnastik, luftvexlingsapparater, rationel fördelning af det intellektuela arbetet o. s. v. sörjer man för ungdomens helsa. Denna omsorg och denna offervillighet för ungdomens bästa måste ju glädja alla ungdomens och fosterlandets vänner. Men den, som är inne i våra skolförhållanden och ser verkligheten på nära håll, känner ibland på ett särskildt smärtsamt sätt, att något väsentligt fattas. Den sitt kall älskande läraren, som med glädje och förhoppningar sköter sitt arbete, står ibland helt oväntadt framför förvillelser bland ungdomen, som förvandla hans glädje till sorg och hans förhoppningar till tvifvel, förvillelser, som kanske komma honom, åtminstone för ett ögonblick, att i det storartadt anlagda skolväsendet se endast ett glänsande skal kring en maskstungen kärna, se endast en stor »nutidslögn», för att använda ett uttryck lånadt från nutidsrealismens ordförråd. Men är han af hjertat tillgifven sin uppgift som lärare och tror på sitt kall, så tror han också på ungdomen, och de mörka tankarne försvinna. Då och då har en klagan försports om rådande osedlighet i våra skolor. Men ämnet är lika ömtåligt, som det är gammalt. Man drar sig helt naturligt af många skäl för att vidröra det och ännu mera för att taga itu med sjelfva saken. När särskild anledning förefinnes, är det dock en pligt att tala och handla, och detta är isynnerhet religionslärarens pligt. Derför har jag skrifvit denna uppsats. Det tillkommer skolan att väcka föräldrars och målsmäns uppmärksamhet på ett ondt, som kanske är dem mycket nära utan att de ana det, ett ondt, som kan blifva deras barns andliga och kroppsliga ruin, om det ej i tid uppdagas och botas. Osedligheten är tyvärr ingalunda sällsynt bland skolungdomen.
T. syntes således förlorad, då plötsligt en man, klädd som matros, störtar ned utför berget, kastar sig mot hästen och stillar honom. T. ville nu visa sin erkänsla med en hederlig gåfva, men då han räckte ut handen var hans räddare försvunnen. En söndag, under hans predikan i S:t Jakobs kyrka, uppsteg i hans själ en känsla deraf, att någon af hans åhörare var nära att förgås af hunger och nöd. Hemkommen befallte han att hans chäs skulle förspännas och hämtaren med väl tillräckligt matförråd åtfölja. Han satte sig i; drängen frågade, hvart han skulle köra? “Ja se! det vet jag icke. Slå på hästen och låt honom gå hvart han vill.“ Skedde så. Hästen stannade vid ett hus på Ladugårdslandet. “Gå nu in här och fråga, om icke här bor någon gammal qvinna“; – så långt vägledde honom känslan. Drängen gick och återkom med nej. “Gå in ännu en gång och fråga, om här icke har bott någon.“ – “Jo!“ svarades, “här har bott en gammal gumma uppe i en af vindskuporna, men hon har visst flyttat, ty vi ha nu ej sett henne på flera veckor.“ Tjenaren anmälte detta; “nej, hon bor qvar“, sade T., tog hämtaren i sin hand och tågade upp öfver trapporna till vindskupan. Der träffar han en sjuk, åldrig gumma, som under en månads tid saknat föda och omvårdnad, som han aldrig förr sett, men som i 20 år varit hans trogna och trägna åhörarinna. Hon undfägnades och kom sig för. T. gick en gång på Stockholms gator och mötte en man, som han, så vidt man vet, hvarken sett eller känt förut. “Om ni ej i denna dag återvänder ifrån ert utsväfvande lefnadssätt, så är ni död inom åtta dar. Mins att Tollstadius sagt er det.“ Mannen studsade och teg; de gingo hvar sin väg utan vidare samtal. Den varnade hejdade sig väl, men slog sedan allt i vädret och återgick till sina fråssande nöjen. Efter tre dagar blef han dödligt sjuk och vaknade till besinning.
Jag Stats-Utsko ttets Betiixi kunden. nS Jag kan (let icke inse. Med de Patriotiska tänkesätt, hvaraf Bolaget icke kan undgå att vara medvetande, och hvaraf så många tydliga Levis förenäs i de ifrån detsamma utgångna handlingar, måste hvarje dess medlem med största tacksamhet anse och emottaga de ädelmodiga uppoffringar, dem Riksens Ständer nu förmod o 7 ligen Besluta till Canal verkets fortsättande och närmande till sitt slut. Detta hör icke betvifla.1, utan att göra Actieegarne en tillvitelse för otacksamhet. Skall det då icke blifva för Bolaget en tillfredsställelse och en ära, att få tillfälle tiil ett officiélt förklarande af dessa tänkesätt? Och skola icke, genom ett sådant förklarande alia fordna missnöjen, alla förmenta anspråk, alla skiljaktiga meningar bortsmälta i en enda, eikänsamhetens? Det behölVer väl icke bevisas, hvad detta äfven skulle verka medelbarligen på sjelfva företaget; då ingen ar okunnig om, hvad enighet och samdrägt uträttar i alla samhälls-värf, Visserligen liar man å andra sidan förutsatt möjligheten, att Bolaget skulle vägra att emottaga, icke de bidrag som nu blifva beslutna, men de dervid fästade vilkor. Tåg sätter ingen tro lill denna möjlighet. Men då jag väl hort den antagas, äfven af 4:de Sami. 5 Band. Y 8 t t4 Sta ts*Utskt> ttets Bet ä n k a n d en. dem som förklarat sig icke finna någon enda sannolik anledning dertill, så bor jag icke helt och hullet förneka den. Likväl måste jag, af denna förutsatta möjlighet långt ifrån att afstyrkas från den gjorda Motionens bifallande, tvärtemot finna mig dertill ännu kraftigate föranlåten. Ty är det möjligt, att Bolaget, enligt Riksens Ständers beslut tillfrågadt och bordt, ändock kunde göra invändningar emot de af Rikets Ständer faststälde" vilkor} huru mycket säkrare skola icke dessa invändningar ega rum, då Bolaget icke behöfver tittrycka dem eller deraf befara den minsta påföljd.
BondeStåndet, som förut bifallit Lag Utskottets betänkande: N‘.o 31, Angående rättighet för Syskonbarn, 6amt med hvarannan, på sidan, i svågerlag varande personer, att ingå ägtenskap, utan att behöfva söka Konungens tillstånd, nu låt sig förekomma Utskottets, i anledning af de, inom andra RiksStånd, emot samma betänkande gjorde anmärkningar, under N:o 135 afgifne, den 2 dennes på hordet lagde, Utlåtande; fann BondeStåndet för godt gilla det, i sistnämnde Utlåtande, gjorde tillägg, angående ändring i y8 Cap. Missgerning#- Balken; förblifvande i öfrigt vid dess redan tagne beslut. S. D. Till handlingane lades LagUtskottets, sedan den 2 dennes på bordet hvilande, nu åter föredragne Utlåtande; N:o 134, öfver gjorde anmärkningar vid 672 Prot. TJtilr. d. 6 Au g. 1823. dess betänkande, rörande Grefve Gyllenborgs Lagsförändrings Förslag; hvilket betänkande förut blifvit af BondeStåndet gilladt. S. D. Wid förnyad föredragning blefvo nedannh'mnde, den 29 nästlidne lulli , samt den 1, 2, och 5 i denna månad, på bordet lagde betänkanden af BondeStåndet gillade, nemligen Stats-Utskottet t N:o 336, Om ersättning för mistade egor, genom Trollhätte Slussverks uppdämning. N:o 352, I anledning af Waktbetjeningens vid RiksgäldsContoirets anssökning, att få tillgodo njuta så kallade Skopenningar. Stats och BancoUtskottens: N:o 353> Angående förre handlanderne Kock och Ståhles bysättning. Stats* och Bevillningsutskottens: N:o 373> Om Portofrihet för RiksStåndens Protocoll och Bihanget dertill. N:o 374, T?rot, Utdr. d. 6 Aug. 1823.
Så låt oss tömma i fulla drag det vin, oss bjudes i lyckans dag och kårlekens ranka bår oss. Kanhända oss sorgens natt snart når, men den än är ju re ' n på dagen tröskeln när oss! » står —. Hon tystnade plöstligt — blek. om kind. Hvad var det? Ett sällsamt sus i vind? En fläkt af ett gåtfullt öde, som gick sin ljudlösa gång förbi? Hennes blick ett spörjande, letande uttryck fick, som sökte hon ängsligt därute det flyende näet fånga fatt — men dimman gled öfver ängen att varsla en frostig natt. E m i l K l é e n. I smekets oeh kärlekens månad ... * e sutto på balkongen, öga i öga och hand i hand. Därute af dag förgången än dröjde i väster glöd och brand; det var som om den hölls fången af röda, fjättrande band. Från hvita syrener doften slog, och hån genom svalkan kvällsluft drog och möttes af andra dofter från gårdens prunkande blomrabatt, men glimmande månen på fästet satt, och dimman att båda gled en kylig öfver natt. ängen Martensen. Hon höjde sin hand, som nyss han kysst, och visade ut öfver nejden tyst; det var som dess stilla fägring fick en dallrande spegling i mörkblå blick. kanhända hvarandra. " Tolstoyaner. " D e t var några dagar före midsommar. Han hade handskar på, t y icke blott s o m hyfsad människa, utan äfven s o m präst, ville han hafva rena händer. Rensa morötter var då egentligen icke n å g o t arbete, t y c k t e han — m e n han brukade också såga v e d och bruka jorden. Glädjen blef stor å ö m s e sidor. » Ä n du då, » utropade prosten.
När fienden fick annan bestämmelse lyckades befälhavarna över svenska armén med berömvärd rådighet befria svenska Pommern. Fransmännen återkom och ett stillestånd slöts. Sverige avvisade ännu en gång anbud om fred. Sverige tvingades lämna Stralsunds fästning för att försöka försvara sig på Rügens öppna slätter mot en mångdubbelt överlägsen fiende. Då kungen drabbats av en mattande sjukdom och avrest till Karlskrona lyckades högsta befälhavaren träffa en överenskommelse med fienden att få återföra samtliga svenska trupper till hemlandet med dess magasiner och tillhörigheter. Så förlorades Sveriges tyska stater, den sista återstoden av GUSTAF ADOLPH DEN STORES erövringar. Pommerns befolkning hade lidit stora förluster under detta fälttåg. Ingen lindring eller ersättning fanns att få och de blev krigslystnadens första offer. Snart skulle samma sak övergå moderlandets innevånare. Stridigheterna med Ryssland och Danmark ledde till ett anfall på rikets östra och västra gräns. Detta ledde till förlusten av en tredjedel av riket, nämligen Finland. Svenska sidan förstärktes med vargeringar och blev sammandragen för att försvara norra, västra och södra gränserna. Örlogsoch skärgårdsflottan sattes i stånd. Och den senare blev genom statligt och enskildas frivilliga bekostnad betydligt utökad. Detta var nödvändigt då eskadern i Åbo bränt alla sina förråd för att de inte skulle falla i fiendens händer. Detta räckte inte, utan utskrivning av 30.000 av rikets blomstrande ungdom genomfördes. Måtte detta lantvärns rysliga öden inte hos de närvarande återuppliva de sorgligaste känslor. Svenska och finska armén uppgick nu till 100.000 man. En sällsam föränderlighet i företag och beslut märktes och när konungen efter sommaren reste till Åland, fanns fortfarande ingen plan för ett fälttåg. Efter flera lyckade träffningar kunde man vänta sig en framgång, men Konungens häftiga beslut gjorde detta om intet. Svenska örlogsflottan som tillsammans med engelska örlogsskepp hållit ryska flottan innesluten i finska viken hade av sjukdom förlorat större delen av sin besättning och försvagats så mycket, att de måste segla hem. Följderna av detta fälttåg är att av 100.000 stridbara män endast 30.000 finns kvar. De övriga är fallna, fångatagna eller av nöd och sjukdom omkomna. Särskilt lantvärnet, som skulle vara vårt värn har förlorat två tredjedelar av sina mannar.