Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den är slutligen obehöflig för betryggandet af Gottlands försvar, ty den å ön organiserade Natiohal-beväringen, är till sitt antal fullt tillräcklig, åtminstone under vanliga förhållanden för öns försvar. Gottland har den förträffligaste militär-organisalion — bättre än fasta landets — det enda som med hänseende till densamma återstår att önska är tillfälle till en fullständigare rekrytbildning, d. v. s. en förlängning af öfningarne vid inträdet i National-beväringen. Gottländska Nationalbeväringen består nemi. af circa 9,000 man, hvaraf 8,000 man landt-beväring, 800 man stads-beväring, samt 200 man Artilleribeväring, hvilka alla, i enlighet med konventionen, hafva skyldighet, att ifrån och med fyllda 17 år till och med 45 års ålder, undergå 6 dagars årlig vapenöfning kompanivis (icke bataljonsvis, ehuru sammandragningar härtill egt rum under de Den 4 Januari f. m. 27 sednare åren). Dessa 9,000 man, erforderligen rekrylbildade i förening med den skicklighet i målskjutning Gottländningen förvärfvat sig vid sina enskildta skjutöfningar, äro under vanliga förhållanden tillräckliga för öns försvar. Ar fienden deremot herre i sjön och med öfverlägsen styrka anfaller, är ingalunda den föreslagna, af 1,000 man bestående Corpsen tillräcklig för att hindra öns occupation. Nämnde Corps blefve i öfrigt utan befäl, då National-beväringen krafvelallt det som finnes, samt skulle dessutom, såsom sammansatt af ett slags fribytare, möjligen mera skada än gagna försvaret.
”Viljan är oss en god hjälpare, tala därför utan fruktan,” sade Johan Olof med mild röst. Flickan fäste ögonen på honom. ”Jag har kommit för att kräfva ut en gammal fordran,” stammade hon. ”Af mig?” Johan Olof såg öfverraskad ut. ”Hvad är ert namn?” ”Maria Saxenberg!” Hon löste upp ett knyte, som hon haft i handen, och framtog en jacka. ”Herr kyrkoherden känner kanske igen den här, som skräddar Saxenberg i Falun för många år sedan förfärdigade åt en af edra skolkamrater? Den lämnades sedan igen för att återfå en för densamma pantsatt klocka.” ”Jag erinrar mig händelsen,” medgaf Johan Olof. ”Jag var då ett litet barn,” återtog Maria, ”men min syster har omtalat att herr kyrkoherden vid det tillfället gaf min far ett löfte.” Maria tystnade. ”Hvilket då, mitt barn?” frågade Johan Olof. ”Det att i ersättning, för hvad min far förlorade, läsa vissa timmar med min bror; men Lasse dog kort därefter och löftet blef ej löst.” ”Sant!” Johan Olof var intresserad af hvad vidare skulle följa. ”Min far fick ej någon ersättning. Er skuld står således kvar.” ”Jackan betaltes ju af Eriks morbror,” inföll Johan Olof. ”Nej. Löjtnanten kom endast till far för att i stränga ord tillrättavisa honom. Skulden är obetald.” ”Antag att så är, hvarför vänder ni er icke till honom, som beställde jackan?” Flickan teg. ”Vore detta ej riktigast, eller har ni en annan åsikt om saken?” frågade Johan Olof vanligt. ”Nog har jag det,” utbrast hon, ”eljes hade jag ej kommit att bedja herr kyrkoherden infria sitt ord.” ”Och huru skall detta gå till?” ”Herr kyrkoherden skall läsa med mig i stället för med Lasse.” ”Och hvad skall jag läsa med er?” ”Allt, som kan förvandla mig från en okunnig till en kunnig flicka.” ”Det var mycket,” inföll Johan Olof. ”Ack, herr kyrkoherde, ni som är en Guds utkorade, bistå mig! Min far är död, min syster äfven. Jag står ensam i världen, jag är fattig och min själ längtar tillbaka till skolan.
Hr Ekströmer, enär jag ganska väl vet, att hans personliga anseende och öfverlägsna förmåga skall tillintetgöra mina förhoppningar om den af mig väckta motionens framgång. Jag ber likväl att till deri ringa kraft och verkan mina ord kunna ega, få framställa några anmärknuemot de af Hr Ekströmer framställda skälen för afslag å Utskrs hemställan. Hr Ekströmer har talat om vådan af att söndra Universitetet genom att lösrycka den medicinska fakulteten från de öfriga. Jag medgifver, att deri ligger en icke ringa olägenhet, men jag tror, att det å andra sidan finnes flere fördelar, som upväga densamma. Vinsten af åtgärden för hela läkarevetenskapens utveckling och framsteg blefve nemi. så stor, att man, enligt mitt förmenande, icke bör låta afhålla sig derifrån genom farhågan att sålunda rubba idéen om Universitetets enhet i rummet, ty det är egentligen endast deri, som den framhållna olägenheten skulle ligga. Hr Ekströmer har sagt, att naturvetenskapernas studium skulle lida genom den medicinska fakultetens förflyttning hit till Stockholm. Jag får upriktigt bekänna, att jag icke rätt kan fatta meningen häraf, ty de, som egna sig åt medicinens studium, skola ju först undergå en förberedande examen, den s. k. medico-philosophiska, hvari ingå fysik, kemi och botanik, och de öfriga naturveten - Den 15 Juli f. m. 845 skaperne föreläsas vid Carolinska Institutet af så skickliga lärare, att jag tror, det ingen studerande skall ega känning af bristande undervisning i naturvetenskaperne. Jag förmodar, att Hr Ekströmer med sitt yttrande velat uttrycka en fruktan, att bristen på vetenskaplig beröring emellan naturvetenskapernas och medicinens idkare skulle utöfva ett menligt inflytande på de förstnämnda vetenskapernas studium, men jag tror, att denna fruktan är ogrundad, ty om man betänker, hvilka som varit våra utmärktaste botanister, zoologister, kemister, så finner man, att de icke varit läkare, utan sådana, som särskildt egnat sig åt dessa vetenskapers studium. Hr Ekströmer har vidare yttrat, att det är en fördel för läkarevetenskapen, att medicinsk undervisning meddelas på flere ställen.
BondeStåndet har ofvanberörde Berättelse blifvit återremitterad, medelst ProtocoIIsUtdrag, af hvilket Betänkanden, N:o 182. 8r hvilket inhemtas, att, sedan ärendet den 21 och 24 April, förevarit och blifvit lagdt på Bordet, så hade vid förnyad föredragning häraf, den 4 Maji, RiksdagsFullmägtigen från Elfsborgs Län, Anders Danielsson, uti ett skriftligt anförande framställt åtskilliga anmärkningar , uti hvilka RiksdagsFullmägtigen från Malmöhus Län Nils Månsson sig förenat; Och skola desse anmärkningar, efter hvad Anders Danielsson yttrar, vara, om ej af svårare, åtminstone af sådan beskaffenhet, att man kan fråga: ”Är det väl så tydligt "att Förvaltningen bör hafva dechargen, innan man ”sett allt?” Anmärkningarne äro: 1:0 Att ConvoyCommissariatet fått i RiksgäldsContoiret lyfta 133,333 R:dr 16 sk. på ett Greditiv, sorn Rikets Ständer bestämt till 66,6GG R:dr 3a sk. Utskottet får härvid föra till minnes, att frågan om ConvoyCommissariatels Creditiv är fullständigt utredd uti Utskottets Utlåtande N:o 67, i anledning af R. H. Sirs, åren 1825 och 1827, församlade H:rr Revisorers afgifne Berättelse örn granskningen afRiksgäldsverket, GeneralAssistanceContoiret och f. d. FilialDiscontlnrättningarne: att 1825 års Revisorer val funnit redaetionen af R. H. St:rs Beslut mindre tydlig, men att de, på skäl, hvilka uti deras yttrande i ämnet äro motiverade, ansett meningen vara, att 66,666
Han, deis-friheter; Och alldenstund Herr Fadriqiieur Beckert Uti Memorialet bestämdt yttrat sig icke äga anledning till klagan öfwer vfwanberörde Nådiga Författningar, utan medgifwik dem »vara bäde full, ständige och tydlige; Fördenskull och med äberopan, de af Z4 H. Mi >8>o ars fastställde Riksdags-Ordving har Utskottet icke funnit någon anledning till UPP - Den 6 Julik. ,itS uppmärksamhet a samina Memorial, såsom ester Utskottets kanka utom gransen af dest befattning, och endast beroende pa »verkställande Magtens åtgärder; Hwilker lil! Riksens HögloftStänders widare ompröfwande »vördsainmeligen öswerlemnas, örebro den 4tde Ju'ii , 8>s. Pä Höglo?. 3: iso. och Adelns Pä Högmörd. Prest-StänLedam. magnar, dets Ledam. magnar ^ob. kl. O^llenborZ L. v. ldosenste!». Pä Wälofl. Borgare-StänPa Hederw. Bonde-Stän» »ets Lcdam. wägnar, dets Ledam. wägnar, Olok Lsösteät. Olof Lrutio. /elex. Uj-plast hos Ridd. och Adeln d. 6 Julik. Prest - Ttändet d. 6 Borgare-Ständet d. 6 Bonde-Ständer d. L wördsamt Memorial! , >9"r Borgmästaren Lagergren har uti ett tik Wällöf!. Borgare-Ständet ingiswit och den 22 sist» ledne Junii till Riksens Högloft. Ständers Allmänna Beswärsocy Ekonomie-Utskott, remitteradt Memorial, pa anförde skäl yrkadt, att da Falkenbergs Stads egne tillgängar äro alldeles otillräckelige till förbättring af Hamnen derstädes wiv Stora Äen EtthranS utlopp t Cattegatt, af de utaf Riksens Högloft.
Jag beklagar, alt jag måste vara af en annan mening än den siste värde talaren : men jag kan icke förneka en öfvertygelse, som jag så länge hyst och hvilken ännu är hos mig lika Ullig. Saken skulle vara mig likgilltig, om icke fäderneslandets väl vore i fråga; men då så är, måste jag ock försöka alt kämpa för en sak, som icke är min, utan det allmännas. För egen del tror jag alldeles icke på verkan af de s. k. ömsesidiga eftergifterna Stater emellan, ej eller på den satsen, alt den som icke koper, icke får sälja. Om man tager exempel af ett mindre förhållande, så inser man lätt huru dermed hänger tillsammans. Om jag tänker mig ett vanligt torg i staden eller en marknad på landet, så är det klart, att den som har bästa varan och säljer för bästa priset, får afsättning, antingen han pä det torget eller den marknaden köper någonting annat i stället, eller far hem med penningarne i sin ficka. Man svarar: annat är förhållandet emellan den ena Staten och den andra; vill man hafva någon eftergift i tull på ena sidan, så begär den andra Staten något motsvarande på sin sida, och man nödgas göra utbyte af fördelar samt se lill antingen man derpå vinner eiler förlorar. Sådana afhandlingar skedde lättare fordom, emedan ndringsidkarne i hvarje land då ägde mindre kännedom om förhållandet hos andra och således mindre visste alt iakttaga egen fördel än för närvarande. Nu är det nästan ogörligt för någon Regering alt medgifva något annat än hvad näringsidkarne sjelfve finna antagligt. Underhandlingar, de må föras aldrig så väl, kunna emot den ögonskenliga fördelen intet uträtta. Sker någonting annat, så kan man nästan förutsätta, att fördelen stannar hos den starkaste. Jag vill blott anföra ett enda exempel, nemi. af handelsförhållandet mellan Frankrike och Belgien. Jag råkade för ett par år sedan vara i Paris just då, när underhaudlingarne derom drefvos, och hörde dagligen omtalas med hvad nit de sköttes från Belgiens sida. Saken ansågs da vara, likasom afsättning ännu är, en lifsfråga för Belgien. Man vet, att dess Drottning är dotter af Konungen i Frankrike.
Stat$-samt Allm.B«sv.o.Oec. ZJtsk.Vtl. N.o 72 i3 Af Herr Hjerta, Gustaf, som, efter framställning: om jordens betungande med skatter framför andra yrken och näringar; af Rustoch Rotehållares sedan åren 1811 och 1812 ökade kostnader, som följd af Regementenas förlängda vapenöfningar, samt af billigheten i det af Stats-Rådet föreslagna alternativ, hemställer: att på Riks-Statens 3:dje Hufvud-titel måtte uppföras, till Arméens Vapenöfningar i fredstid , för Infanteriet 120,000 R:dr, för Cavalleriet 40,000 R;dr och för Artilleriet 2 5,oooR:dr, eller tillsammans i85,ooo R:dr Banco årligen; men, i den händelse Utskotten ej skulle med Herr Hjerta härutinnan instämma, yrkar Herr Hjerta, att Rustoch Rotehållare mitte öfver den Kongl. Propositionen varda hörde, samt att alla partiela Contract om mötes-underbållet, som de senare åren kunna vara afslutade, måtte varda upphäfne. Af Herr Friherre Wrangel, Henning, som, efter att hafva medgifvit, ”att möiespassevolancen i militairiskt afseende är nyttig,” samt ”att Soldatens tractamente på mötena är vida bättre, än hvad han vanligen har hemma, ” förmodar denna inrättning i oeconomiskt hänseende vara för Rustoch Rotehållare mindre fördelaktig, hvarjemte Hert Friherren, som anser 7 Rtdr för hvarje Numer vara för högt beräknadt, yttrat sig ega den 14 Stats-samtAllm.Besv.o.Oec.Utak.Utl.Nio 79. öfvertygelse, att 5 R:dr per Numer är tillräckligt till alla mötens hållande.
Öfrerst på duken lästes mitt eget namn med årtal och dag, och så kommo ett par rader med stora och lilla alfabetet, icke blott i tryck-, utan äfven i skrifstil, samt en rad siffror. Nederst i ena hörnet syntes ett litet rödt hus och ett grönt träd och i andra hörnet en kyrka med spetsigt torn. Med stolthet öfver mitt arbete samt outsäglig glädje, öfver att det ändtligen var fullbordadt, sprättade jag slutligen märkduken ur bågen och bar den i triumf hem, där den förskaffade mig loford och smekningar af mina öfver detta storverk förtjusta moder. Duken sattes i glas och ram och hängdes öfver soffan, en hvitmålad pinnsoffa med svart lädersits, där den sedan förevisades för alla, som besökte oss, och i åratal beundrades. Mamsell Holman tillkännagaf en dag, att om flickorna voro riktigt snälla och deras föräldrar ville kosta på en tillökning af ett par riksdaler i kvartalsafgiften, skulle de få lära sig rita för en riktig ritlärare. Detta välvilliga tillbud antogs dock icke af flere än tre eller fyra, och bland dem var jag icke. Min far ansåg sig icke ha råd att öka på skolafgiften och kunde ej inse nyttan för en flicka att lära sig rita. Den af skolmamsellen redan anställde läraren var en ung norrman med det svenska namnet Dahlblom, egentligen, som jag tror, handtverksmålare och hvars namn ännu fortlefver ifru Boberg-Dahlbloms fruktoch blomsterhandel vid Drottninggatan. Han upphörde dock snart med sin verksamhet i skolan. Men emedan mamsel Holman ville, att flickorna icke skulle sakna titundervisniog, åtog hon sig själf att meddela sådan, hvilket var ett tilltag af samma beskaffenhet som hela hennes skola. Figurer kommo dock ej i fråga att teckna, men väl landskap, och de utfördes i svartkrita, utpetade med beundranvärdt tålamod, och då någon förhöjning i kvartalsafgiften icke mera afhördes, fördrogo föräldrarne äfven denna gren af undervisningen samt till och med gillade den.
Ar det såsom segrare? jag frågar då: med hvad rätt? Hvem har dömt och afgjort detta? — jag tror tvertom för min del, att ingendera af kämparnc kunde tillräkna sig segren; ty båda ledo de något litet afbräck i striden genom några bevista mindre misstag i uppgifter och stridigheter i sina egna omdömen. Men detta förekom å ömse sidor, och kunde för öfrigt visserligen icke i den ringaste mån nedsätta förtjensterna hos någondera af de utmärkte männen. Jag frågar derföre å nyo: Hvarföre skall då Fryxell belönas? Och viljen J vara uppriktiga, mine Hrr! så skolén J svara: Emedan han tog Adelns parti. Men då hemställer jag till eder och beder eder väl besinna, om icke denna belöning, under sådana förhållanden, snarlikt får utseende af en aflöning. Besinnen det också, att man endast belönar sin advokat men icke sin domare, och såsom sådan måste häfdatecknaren uppträda om han skall vara värdig sitt kall. Låtom oss dessutom betrakta frågan i sitt förhållande till de båda personligheterna sjelfva. Kan det verkligen vara angenämt för Hr Fryxell (hvilken, såsom vi alla hoppas, ännu har en lång framtid för sin verksamhet, till Sveriges ära och gagn) att nu mottaga den föreslagna belöningen. Skall det icke hvarje gång han hädanefter nödgas nedskrifva ett oblidt omdöme om R. o. Ad., vara för honom plågsamt att länka: jag har dock emottagit en belöning af detta Stånd; eller hvarje gång han nedskrifver ett beröm öfver detsamma, skall ej den föreställningen för honom vara smärtsam, att detta omdöme möjligen kunde anses endast som afbördandet af en gammal skuld? Ingalunda tror jag, att Hr Fryxell (hvilken jag icke känner) härigenom skulle föras en hårsmån från sanningen och sin öfvertygelse, men jag tycker mig likväl ganska klart kunna inse, att denna ställning skall blifva besvärande för ett ädelt sinne, och alltid skall erbjuda en lätt anfallspunkt för illviljan och klandret. Detta ur synpunkten af Hr Fryxell. Hvad åter hans store motståndare beträffar, så är det uppenbart att den föreslagne åtgärden skulle innebära ett klander emot honom, en dom öfver hans minne.
Dock, han utvecklade sina skäl på ett klart och övertygande sätt. Han sönderlade de olika erfarenheterna ur sitt känsloliv och framvisade överallt en bottenfällning av sinnlighetens slagg. Han förfor därunder lika lugnt som skonslöst. Han var synbarligen en man, som kastat en blick in i sig själv och där, så vitt sig göra låter, genomskådat den allmänna människonaturen. Han var tillika en sanningsälskande man, som icke ville lämna sig själv eller andra, vilka liknade honom, en trasa kvar av den strålande klädning, som den självbedragne draperar kring sin nakenhet. Och med sanningskärleken förmälde han en djärvhet, som utan tvivel lände hans egen bok till men hos läsaren, ty han vågade sluta henne med några frågor, besynnerliga nog och syftande åt ett håll, vilket nästan lät misstänka hedniska eller åtminstone kätterska avsikter med hela verket. Han frågade först, vad religionen är, om hon består i de antagna lärosatserna, eller om hon ens är till sitt väsen beroende av dem. Utöva de olika åsikterna om personernas förhållande i treenigheten eller om de två naturernas förhållande i Kristus ett väsentligt och omskapande inflytande på religionen? Dessa olika åsikter hava tänt världen i lågor och måste således vara mycket viktiga sanningar eller villfarelser; men är det fromma livet i Gud beroende av det sätt, varpå de en gång avgöras? Om icke, så måste man medgiva, att lärosatserna och deras omfattande av tron äro ingalunda detsamma som det fromma livet i Gud, och att det senare icke ens kan sägas stå i ovillkorligt beroende av det förra. Är således detta liv ett liv av lösande och söndrande tankar? Eller är det ett allt sammangjutande känsloliv, vari människan förnimmer sin förening med Gud och hans skapelse, och vari alla hennes tankar och gärningar få en egen riktning, alla hennes öden och erfarenheter en egen betydelse? Om det senare antages som det riktiga och religionen således vilar på känslan, så frågas då, huru förekomma sinnlighetens inblandning i detta känsloliv? Det var just avsikten med författarens verk att påpeka denna ständigt hotande fara. Och är hon icke större, ju mera av sinnliga beståndsdelar som inblandas i läran om den Gud, som vill dyrkas i anden och sanningen?
Aflöning till Rikets Ständers JustitiaeOmbudsman och tjenstgörande uti dess och Tryckfrihets-Comiteens expeditioner, samt rese-koslnader och expencer R:dr 67,000: eller för fem år 335,000: .—• Summa utgifter ll:dr 3,84.6,154: 19 Bilt. till R. St. 5 Häftet Qä H SiafcUiskottcls Betänkande 21lo a o4- Sfcen när härifrån afgå följande Riksgälds-Cöntwels egna oberoende inkomster, nemligen: Kantor å de från Kongl. Krigsoch Bergs-Collegieroes L d. Cassör utlånte medel under fern år, tillhopa •• • • * > 10,000:. Capital-afbetalningar och räntor under fern år: å Lånen, till Staden Norrköping Dito Dito Borås 5p,ooo: å. Lånet till Staden Ystad för hamnbyggnad 4>Q°ö* Dito. Dito. Jönköping 5,oqo: R:dr 129,0001 Skatterätts och observations-medel ä 12,000 R:dr årligen, eller för fem. år Co,000: Tidnings-stämpel-afgilt å 9,000 R:dr årligen, eller för fem. år 45,ooo: io5,ooo: 234 ooo" Återstår för Riksgälds-Cöntorets enskilda utgifter ett behof för fern år k R:dr 3,6i2,i54t 19- 5.
Han drev dessutom en indräktig handel med penningar och lånade gärna, mot goda säkerheter och ej särdeles omänsklig ränta, åt Javans 1 lättsinniga söner, de där fördömt vackra och skamlöst glada, åt fördärvets Gehinom2 oundvikligt bestämda atenska ynglingarne, som med så oförskämda blickar förföljde hans dotter, den svartlockiga Rakel, när hon sedesamt mellan far och mor vandrade till synagogan. 1 Javan i bibeln hellenernas stamfar. -Rakel, lyft då icke på slöjan så där! hände vid sådana tillfällen, att den gamla Ester sade. - Kära moder, hände det, att Rakel svarade, den här slöjan vill ju alldeles kväva mig. Jag kan knappt draga andan. - Jag skall göra ett lufthål i henne med första bästa kniv, sade gamle Baruk. Hon är av tyg från Damaskus och har, vänner emellan, ett värde av 50 guldstycken, men hålet skall dit ändå, det lovar jag. Rakel hade ännu icke fyllt sitt sjuttonde år. Hon var en vacker flicka med fylliga former, svarta lockar, en något stor, men välformad näsa och de eldigaste ögon, som någonsin tänts under orientens sol. Det fanns väl knappt en yngling av Abrahams släkte i hela Aten, Pirжus inräknat, som icke svärmade för Rakel och det ansenliga arv, som en gång skulle tillfalla henne. Men vem som helst var icke värdig den rike Baruks vackra dotter. Det visste såväl Baruk som Ester. När de fördenskull bortlovade sin dotter, var det till ingen obetydligare person än rabbi Jonas, den atenska synagogans stolthet, en ännu ung, men mycket lärd man, som ej blott kunde lagens böcker utantill, utan även hade studerat den helleniska filosofien och skrivit långa med kabbalistiska funderingar späckade kommentarier till sin landsman Filons djupsinniga verk. Föräldrarne hade vid detta val icke gjort sig mödan att rådfråga sin dotters tycke. Sådant var icke brukligt hos deras folk, och för övrigt kunde väl Rakel ej vara annat än nöjd med en man av så utomordentlig lärdom, så stor vältalighet i synagogan och därtill av så ansedd släkt som rabbi Jonas.
Men huru agera tvänne sådane? Låt den ena föreslå den andra en uppoffring i penningar, i varor, i mödor, och denne skall snart till förmån för sig föreslå något till utbyte. Men låt nu den förstnämnde, ut* Den 8 Jani. 127 an medgifvande af någon sådan förmån, gifva tillkänna sin fordran att erhålla en viss afgift af hvad han anser den andra äga} låt honom vidare, för att väl försäkra sig om myckenheten af dess egendom, yrka en bekännelse af hela dess tillstånd} så torde ingen neka, att den som är föremålet för dessa påståenden , med skäl kan tro sig vara utsatt för våldsam behandling, och som man säger fallen uti röfvarehänder, äfvensom att Lagens skydd, ora det anropas, bör honom tilldelas, så i afseende på dess rätt att utan fritt begifvande ingenting af sin egendom aflemna, som äfven på den, att hafva sig dess inre tillstånd och beskaffenhet förbehållet. Men om detta är förhållande individuer emellan, på hvad grund kunna de betraktas ur en annan synpunkt, i deras förhållande till Staten? eller är det ej just i behofvet af ägande rättens helgd, är det ej i en förväntad säkerhet om densammas möjligaste stadgande, som en af hufvudorsakerna till borgerligt samhälle bör sökas, och månne någon deri skulle inträda, om han förutsåg, att en vida mägtigare kraft, sjelfva Lagstiftningen i det samhälle, hvaraf han blifvit medlem, skulle en gång hota honom med de samma faror, tili hvilkas undvikande från enskildta personer, han underkastat sig SamfundsLagarnes band Vid det stora Statsarbetet, en Beskattning, synes således billighet, det är jemn fördelning, böra vara hufvudgrunden, och skul-' 128 Den 8 Juni. le motsatsen, skulle en strängare medfart på * om jag så får säga, vissa punkter af den tilt beskattningsföreinål bestämda fonden, nånsin till antagande kunna föreslås, vore det endast i det olyckliga fall, då ett fortsatt krigstillstånd eller hotet af ett fiendtligt infall tvingade till mått och steg, hvilkas försvar en* däst hämtades från ögonblickets behof eller dröjsmålets fara.