Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ifrån den dag utslaget blifvit afkunnadt, hvilket öppnar konkurs, stånde det borgenärerne fritt, att till domstolens sekreterare ingifva bevisen för deras fordringsanspråk med bifogad förteckning, upplagande fordrans belopp. Sekreteraren vare fdigtig, att öfver alla anmälda fordringar föra anteckning och att om de mottagna handingarne gifva bevis. Likväl vare han icke ansvarig för sådana handlingar längre än fern år efLer den dag, dä i hvarje konkursbo fordringarnes anmälan begyntc. 492. Borgenärer, som, vid den tidpunkt, då de ordinarie sysslomännen utnämndes, eller de tills vidare förordnade såsom ordinarie (art. 462) bibehöllos, ännu ej hafva enligt näst föregående art. sina fordringar anmält, varde genast anmanade, både genom tillkännagivande i tidningarne och sekreterarens kallelsebref, att de, inom' tjugo dygn ifrån lillkännagifvandets dalum, hafva alt sjelfve eller genom fullmäglige till gäldbundna boets svsslotnän göra anmälan om deras fordringar och ingifva bevisen, hvarpå dessa sig stödja, derest de ej föredraga, ali hos domstolens sekreterare, på sätt förr nämnts, sine bevakningar verkställa, och erhålle, i hviiketdera fallet, öfver ingifvandet bevis af den eller derti, som vederbör. För de borgenärer, som, boende inom Frankrike, hafva sitt hemvist utom konkursdomstolens domvärjo, ökas denna frist utaf 20 dagar med en dag för hvarje myriameters längre afstånd ifrån domstolens säte till borgenärens hemvist. För borgenärer, som hafva sitt hemvist utom Frankrikes gränsor på Europas fasta land, ökas denna frist i öfverensstämmelse med de i 73 art. af Civila Rätteg.-ordn. utstakade grunder. 493. Hafva tre dagar förflutit efter den frist, som i 1 och 2 mom. af nästföregående artikel blifvit bestämd, tage granskningen af de anmälda fordringsanspråken sin början och varde fortsatt utan afbrott på den dag och timma och å det rum som af domstolsreferenten tilikännagifves.
Verkmästaren talar också gärna om, hvilka förmåner arbetarna ha: huru deras » frö- ken » vårdar sig o m dem på allt sätt, inskrifver dem alla i sjukkassa och ger dem, som arbetat hos henne i tre år, en sparbanksbok med en första insättning af tjugufem kronor. Han kan ock berätta, huru många par skor tillverkats årligen — förra året flere tusen par — de minsta riktiga lilleputskor och de största, enligt hvad man tycker, lagom åt själfva Lunkentus. Ja, säkert är, att kommer man till Arvika, bör man ej försumma att göra ett besök i lappskofabriken, och har man då nöjet träffa dess chef, fröken Emma Sebenius, som från sitt kontor, omedelbart bredvid fabrikslokalen, ensam sköter den vidlyftiga korrespondensen och öfriga affärer, medför man ett särdeles behagligt minne därifrån. Lappska. Marie sänghalm. " ^^Karw med Far sin späde pilt genom landskap, ökenvildt. En strutshop ilar skygg förbi, Ur fjärran hörs schakalens skri. Blott doårgtrån tvina hår och hvar, Och rymden strålar pinsamt klar. I väster solen dalar röd, Men kvällens fläkt år fall af glöd. Då suckar hon rned kind i brand: » Ack, vore vi vid källans rand! » Och Josef svarar: » Jungfru kär, Var tröst, vi äro snarligt där. ». Hur härlig källan tedde sig, En pärla, fälld på ökenstig. Krislallblå, ren, med sakta klang Hon mellan krympta palmer sprang. Hår Hår finna de fördrifna ro, reder vingtrött svala bo. Hår efter fådrens enkla bruk De spänna tältets lätta duk. Och varsamt breder modershand En slöja öfver ökensand. » Min son, min skatt, all världens ljus, Sof godt, sof sött på jordens grus. » I dagens Meka gryningssken De rusta sig till uppbrott ren. Maria hoiskar kärleksfull: » Vak upp, min son, mitt lijåriegull! » Men Hon når hon lyfter slöjans flik, studsar, stannar bildstodslik. Den sand, å hvilken pilten nyss Ijuft slumrade vid hennes kyss, Förbytts i våna blomster små, Helt gyllene att se uppå!
Af hvad Kongl. Stats Contoir©t i dess ofVannärnnde Underdåniga utlåtande häröFver andragitj har Stats - Utskottet inhärntät: att föré 4 8 oi) och 1810 arens Stats - Reglering V2r eri Benificiioch EenådningsStat inrättad, uppå hvilken Kongl. Majit ägde antingen tilldela belöning åt förtjent© Embetsman och Medborgare för serskildte. Korning och Fosterland gjorda synnerlig© tjänster, eller öök med Pensioner hugna i torftighet stadde Enkor och Barn för deras Mäns Och Faders förtjerister eller andre ömmande Omständigheter. Men sedan denne Utväg vid berörde Stats-Reglering upphört, hade Kongl. Majit vid de tillfallen då sådan© belöningar, Grat i ficatiönSr eller Pensioner funhits böra äga rum, genom serskrdte Nådig© 38 r©f. anvisat dem till Utgående a rit in gefl af Extra Utgifts - medlen eller å Besparingarne på deri Hufvud-Titul, dit de kunnat hänföras, och liågon annan utväg atiser Kongl. Stats-Contoiret för framtiden ej eller vaka för slike händelser alt tillgå. Den vöre bck fried ali möjlig inskränkning begagnad, enligt Revisorernas egit yttrande örn obetydligheten af de belopp, som sålunda blifvit disponerade, och föreställer sig Kongl* Stats - Contoiret att vid upplysning orri Uthang till Rikt-St. Fröt. igty tgig. 4'de Sami.
Flere bevis af den då uppkomna förlägenheten innehåller äfven detta betänkande. Realisationen har dock lyckligtvis förmått uppehålla realisationen, men under vexlande brist och öfverflöd på rörelse-kapital; emedan Riks-banken, beröfvad sin vinst och ställd vid sidan af G ä 8 stycken andra äfven sedelutgifvande banker, saknat förmåga att genom ändamålsenliga åtgärder på något sätt kunna reglera sin utelöpande sedelstock. Om den vid sista Riksdag fått behålla sin vinst på 2,700,000 Il:dr banko och då, när konjunkturerna voro så fördelaktiga att rörelsen hade öfverflöd på medel och icke behöfde låneunderstöd, kunnat, nota bene med dessa vinstmedel, förstärka sin realisations-förmåga medelst uppköp af silfver, insatt emot ränta i Hamburg, eller af sådana räntebärande obligationer, som lätt kunnat till silfver realiseras eller på något annat sätt, skulle Rankens styrka att möta svårare konjunkturer och brydsamma påkänningar varit ojemförligt större än den nu är. Det heter väl i Betänkandet, att fastän bankens silfverfond blifvit under sistlidet år minskad med 5,000,000 R:dr specie eller 20,000,000 R:dr riksmynt, är dock ännu reela 8 Banko-Utskottets Memorial M 16. fondens ställning vida bättre än den vanliga. Men man bör härvid ihågkomma att under åren 1854 och 1855, hvilkas like vi aldrig upplefvat, exporterades spanmål lör 35,000,000 R:dr riksmynt, under det äfven skogs-eflekter utlördes till större mängd och till utomordentligt högre priser, än förr, så var detta likväl icke tillräckligt att betäcka den omätliga importen, utan bankens silfver måste anlitas för att godtgöra skillnaden. Nu äro konjunkturerna annorlunda; spanmål måste införas; skogsprodukternas pris har fallit; den blifvande årsvexten är obekant och om några andra ofördelaktiga omständigheter tillstöta, så torde hela den stora rikedomen, som gjort ett kort besök uti Svenska bankens hvalf, snart vara färdig att återvända till utrikes ort.
Vårt fädernesland har varit nog lyckligt att under 400 år styras efter en enda lag lör hela riket. Att nu öppna vägen för att återkomma till landskapslagarne är, efter min tanka, mycket betänkligt, ty har man blott en gång begått felet att beträda denna bana, fruktar jag att det i ganska många andra läll kommer att förnyas. Om våra landsting komma att stifta lag än i det ena och än i det andra fallet, blir slutet af alltsammans att i vår ekonomiska lagstiftning, sorn visserligen i många läll behöfver förtydligas och förmildras, en allmän förbistring kommer att uppstå, som slutligen leder till ett rättslöst tillstånd. Jag tillåter mig att dessutom fästa uppmärksamheten derå, att den påyrkade rättigheten för landstingen att stifta exceptionela lagar i stängselmål, föga skulle leda till ändamålet, ty inom samma landskap kunna ofta lika stor skiljaktighet uppstå i afseende på stängselbehofven, som länen sins emellan. I lagen äro icke förbisedde de olika förhållanden, som i detta hänseende kunna vara förhanden, då den rnedgifvit att öfverenskommelser kunna träffas både byalag och grannar emellan, och för närv:de bör detta vara nog. Sverige, Norige och Danmark äro de enda länder i hela Europa, som hafva en stängsellag. Om det icke för närv:de låter sig göra att få stängselskyldigheten att försvinna, så tror jag likväl att tendensen är sådan, helst då den på flere ställen redan de facto är upphäfd. Regeln bör vara denna: Antingen ingen stängsellag, eller en allmän lag, som gäller för hela riket. Jag anhåller om återremiss. Frih. Raab, Adam Christian: Det gifves knappast någon större förändring i vår lagstiftning, som icke är underkastad mer eller mindre klander. Man får ej vänta sig att alia de, som voro vane att handlöst utsläppa sina djur i förlitande på grannarnes åliggande att frälsa sina egor från djurens intrång, skola genast finna sig tillfreds med skyldigheten att hålla någon vård om dem. Dertill fordras tid; och med tiden hoppas jag också att belåtenheten skall blifva allmän.
De för befrämjande af va t/enkom manika tio/ter, väpjörbättringar och odlingsJörelag, vid 1840 och 1841 års riksdag, beviljade anslagsoch lånesummor, hvilka hittills icke blifvit lyftadc och fortfarande skola af Riksgälds-kontoret för omtormälde föremål tillhandahållas, höra, sedan de i afseende på sådana medels utbekommande vid sagde riksdag föreskrifna vilkor och åligganden, blifvit behörigen iakttagna, till vederbörande utbetalas i den ordning nästföljande § stadgar; varande dessa anslagsoch lånesummor här upptagna med deras återstående belopp vid nästlidne Juli månads början, nemligen: c l:o för hamnanläggningen vid Alius, Femtusen Riksdaler, eller återstoden af det staden Christianstad för detta företag, utan återbetalningsskyldighet, be viljade statsbidrag af 15,000 R:dr; 2:o för omläggning och förbättring af backiga eller eljest för kommunikationen mindre tjenliga delar utaf allmänna landsvägarne i riket, med undantag af de inom Stora Kopparbergs och Westerås län befintliga vägar, Tvåtusen niohuudraaderton R:dr 30 sk. 6 r:st, hvilket belopp, efter iakttagna besparingar, återstår utaf den vid nämnde riksdag, för vägomläggningar och vägförbättringar, med 200,000 R:dr beviljade anslagssumma; 3:o för anläggningen af en väg mellan Ofveroch Neder-Calix socknar i Norr bottens län, Ett tusen sjuhundrafemtio Riksdaler, eller det innestående beloppet utaf den summa, 7,000 R:dr, som för denna väganläggning anslogs; Stats-Utskottets Memorial, N:o 323. 13 4:o för valtelia]lappningar eller dambyggnader till motverkande af frost samt förberedande af större, menigheternas förmåga öfverstigande, odlingsföretag inom Norrbollens, /Vesterbottens, JVester-Norrlands, Jemtlands, Gefleborgs och Stora Kopparbergs län samt Elfdals, Fryksdals och Josse härader i Wermland, Sextusen åttahundrafemtiotre R:dr 44 sk., utgörande, efter afdrag af uppkomna besparingar, återstoden utaf det, lill Kongl. Maj:ts nådiga disposition för sådane arbeten inom nyssnämnde delar af riket, beviljade anslag af 120,000 R:dr; 5:o för
Tilltalade h o n n å g o n, blef d e t ett helt kort svar, o c h vanligen fick d e n h o n vändt sig till så brådt att byta plats eller tillfalla n å g o n annan, att konversationen afbröts i sin början. IDUN 284 H 3 Q. PK Till slut kom baron G. och började kurlisera henne på ett närgånget, sårande sätt. Var hon då så sjunken, så förlorad, alt han kunde våga?! Himmelske Gud! hvad skulle hon göra?! » Elfrida! » sade en klar böjlig stämma, som hördes öfver hela rummet, » här sitter du ensam, oeh jag som sökt dig hela kvällen! » a Samma varma ögon som för en stund sedan sett in i hennes, mötte henne nu. Q O De kände knappast hvarandra oeh voro ej du, förrän i det ögonblick rektorskan tog den förtviflades arm i sin och förde henne bort till en soffa för två. • O S » Johan, » ropade hon till mannen, som stod framme vid fönstret, » här skall du få göra en angenäm bekantskap. » Han — som tog för godt allt, hvad hustrun gjorde, och som i hjärtat var ett stort rätttänkande barn — begrep intet, men fann sin hustrus väninna förtjusande. Snart kommo tvänne lärare och en notarie till, och den lilla kretsen blef en värld för sig. Baronen slog väl ett par lofvar därutanför; ty där sulto ju stadens båda vackraste fruar — som väl borde fallit på hans lott — men stolarna framför soffan makades liksom genom tyst öfverenskommelse närmare hvarandra, som till en sköldborg. Dukningen till supén, som tog en hel evighet, pågick och lite hvar gäspade förstulet. Endast där borta vid soffan hade man roligt. Alt rektorskan kunde skratta så muntert, hade ingen anat, och lika litet att hennes man — bokmalen — kunde vara en så älskvärd sällskapsmänniska.
Den lid, då skrå inrättades, var lika utmärkt af godtycke samt bristande upplysning, som den närvarande tiden, hvilken äskar dess upphäfvande, bär kännetecken af lagbunden frihet och sträfvande till allmän bildning. Den gamla inrättningen behöfves lika litet för handtverkeriens skyddande och försvar, som för vården af deras framsteg och iusigternas öfverflyltning på efterkommande, sedan vetenskaperna derpå rigtat sin uppmärksamhet, och Boktryckeri-konsten lofvar att från glömska bevara de gjorda upptäckterna och förbättrade arbetsmethoderna. Den vigt man dervid velat fästa, såsom en grundval, hvarpå BorgareStåndets bestånd skulle hvila, torde helt och hållet förlora sin betydelse, om skyldigheten att ega burskap bestämmes såsom ett oeftergifligt vilkor för rättigheten att idka handtverk i stad. Många handtverk äro dessutom antingen till en del eller helt och hållet undanryckte skråtvånget, och deras idkande, under namn af fabriksnäring, medgifvet. Härigenom har systemet från en ömtålig sida blifvit angripet, och dess återställande i dess ursprungliga helhet kan numera icke med hopp ora framgång försökas. Det utgör endastendöd form, hvaraf åtskilliga delar redan äro förstörda, frågan synes numera icke vara, om skrå-systemet skall bibehållas — ty det har redan i sin egentliga mening försvunnit — utan om och hvad i dess ställe bör införas. Att menniskans dyrbaraste egendom är hennes verksamhets-förmåga och iusigter, lärer svårligen kunna bestridas. Att få använda dessa förmögenheter - Lagsamt Allm. Ees v.- och Oecon.-Utsh. Betänkande N;0 33. mögenheter, de må vara förvärfvade när och huru som helst, till egen och andras fördel, lärer tillhöra hvarje medborgares naturliga rätt, och några andra orsaker, än dem Statens säkerhet ovilkorligen kräfver, synas icke böra hindra någon att utöfva det yrke, hvartill han kan ega naturlig fallenhet eller förvärfvad skicklighet.
Men jag skickade reelt pengar hvar månad till August – Han heter August – August Fredrik Ferdinand – det var nu Rasmines älsklingsnamn, och Fredrik, det heter han efter kung Fredrik den sjunde. LEONORA (otåligt). Ja, det kan jag så godt förstå, men ... NIELSEN (rörd öfver sig själf). Jag skickade honom redligt mina surt förvärfvade daler, och det har jag då fått igen, för farligt kvick var han, och gått i skolan det har han, så han är lika lärd som en seminarist. (Dröjande.) Ja, hade han bara haft pengar, så hade han minsann ställt sig som doktorns motkandidat i Bröndshöj. LEONORA. Hvad säger ni, Nielsen – er son? Är han högerman? NIELSEN. Han är arbetare. Nej, som socialisternas kandidat, naturligtvis. För se arbetarne de litar nu bara på sina egna. Och han hade fått många röster. LEONORA (får en idé). Men, men – det är ju icke för sent ännu? NIELSEN. Nej, det är inte för sent. Men frun skall i alla fall inte vara orolig, för han har inga pengar. Och därute i Römersgade där hjälper de honom inte – för de har ju liksom gjort upp ett kontrakt med de liberala, att inte ställa upp någon socialist i Bröndshöj, när de har en på Nörrebro. Men se, han har nu likväl faslig lust till det, August – för därute i Utterslev, där fabrikerna ligga, där är han ju känd och har alla sina kamrater, så han är ju säker på att få röster. De skulle falla ifrån doktor Haxton, allihop, arbetarna därute, menar jag, när en af deras egna ställde sig ... (Ser Leonoras grubblande, betänksamma min.) Men frun skall nu inte vara ängslig, för han har inte kunnat skrapa ihop nog pengar. LEONORA (energiskt). Huru mycket kostar det? NIELSEN (osäker, förvånad). A, man kan inte så noga veta. Det skall ju ordnas om lokaler och annonser och möten och sådant där. Man kan inte så noga veta ... LEONORA (hastigt och bestämdt). Låt oss talas vid, Nielsen. (Hon låter honom sätta sig vid bordet och lutar sig fram emot honom.)
För hvar och en, som behagat taga någon kännedom om 56 § Reg F. och fäster uppmärksamhet vid de ord, som Hr Frih. med ett särdeles eftertryck uppläste, ”att samtliga RiksSt:ns tankar till ett helt utlåt, i möjligaste måtto sammanjemnka,” torde det vara klart, att om också R. o. Ad. ej skulle behaga återremittera en sådan gemensam tanke, som jag föreslagit, det likväl är IJtsk:s pligt att, när det inkommer med jemnkningsmemor. tillse, att det utgör något helt och icke består af mot hvarandra stridandemeningar. Det var derföre, som jag tog mig friheten begära, att Hr Gr. o. Landtm, skulle framställa den propos., om icke R. o. Ad ville såsom dess gemensamma tanke förklara, att Constit.Utsk. bor4 H. 3o 234 Den 9 OctoLcr e. m. de föreslå de mindre redactionsjemnkningar, som erfordras för att bringa förslaget i öfverensstämmelse med de gemensamma tankar, sorn It. o. Ad. återremitterat. Jag vågar trotsa hvar och en, som med uppmärksamhet genomläser 56 § Reg.F. från början till slut, att deruti finna något, som strider mot en sådan åtgärd. Gr. von Fersen: Då jag redan förut uti ett föregående anförande här i dag nedlagt min reservation mot beslut, fattade hos R. o. Ad., hvarigenom inconsequenser blifvit begångna, kan jag icke biträda Hr v. Troils mening att, såsom ett insegel på R. o. Ad:s beslut, anmoda Constit.- Utsk. att ställa det ena i öfverensstämmelse med det andra. Jag tror, att ett beslut, fattadt af R. o. Ad., måste vara sådant, som det ordagrannt finnes i prot. Må vara, att fel äro begångna; för min del vili jag dock icke uppdraga åt tett Utsk. alt rätta ett misstag, sorn är begånget af ett Stånd.
De ha varit helt enkla och vanliga, som fruarna nu hört, fast det stundom kunnat vara tungt nog, då man ej haft att ge barnen hvad de behöft". Den gamla frun bugade sig för de närvarande fruntimmerna och beredde sig att gå bort. Efter några vänliga ord, vexlade mellan henne och de andra fruntimren, tog hon afsked och gick. "Nå Cecilia", sade Helena, värdinnan i huset, "kommer du ihåg att också du lofvade berätta oss något, som du sade äga någon slags slägtskap med glasmästarfruns öde? Nu måste du berätta". "Det var i hastighet jag kom att säga så; nå må gå, jag skall berätta hvad jag tänkte, ehuru ni väl föga kommer att finna någon likhet mellan våra öden. Emellertid måste jag nu röja en hel hemlighet. Goda vänner, ni hafva ofta undrat öfver att jag, en gammal flicka utan erfarenhet i hushåll och kokkonst, kunnat ge eder, erfarna fruar, goda råd i dessa grenar. Skälet är det att jag studerat chemi, men tyst dermed, jag vill ej bli till ett åtlöje. Min far var, som ni torde påminna er, en ansedd chemist. Det roade mig obeskrifligt att studera hans vetenskap och att sysselsätta mig jemte honom i hans laboratorium. Och han, som tyckte att det ena köket kunde vara så godt som det andra, antog ganska gerna mitt biträde; ty mina fruntimmersfingrar voro ändå en mån händigare och smidigare än studenternas vid fint handarbete ovana tassar. Emellertid hade jag utfunderat något som jag ej rätt visste om jag skulle våga meddela min far. Jag fruktade att det möjligen vore alldeles dåraktigt, men ändå kunde jag ej underlåta att derpå grubbla hvarje ledig stund, och saken blef mig allt klarare. Slutligen satte jag mina funderingar till papper och gaf det åt min far. Den största glädje jag ägt i lifvet gaf mig den blick som strålade ur gubbens öga, då han läste min uppsatts. Men snart fördunklades blicken, han kysste mig på pannan och tryckte mig till sitt hjerta i det han sade: "ack hvarför är du dock icke en gosse!" Dessa ord gjorde mig ondt. Jag tror dock nu att jag då missförstod dem.
Detta missbruk, hvartill gällande föreskrifter sannolikt i väsendtligare mån bidragit, i det att t. ex. 143 § 1 mom. af Banko-Reglementet förutsätter, att invisningar kunna å Banken utfärdas med beräkning på omloppstid, torde så mycket heldre böra afskaffas, som det vore Rikets Ständers Bank ovärdigt att befrämja vingleriet och dessutom den omständighet, hvilken lärer föranledt nämnde rättighet, eller brist på ett till mindre liqvider lämpligt sedelmynt i landsorterna, numera ej torde förefinnas. Fullmäktige tillstyrka derför, att det hädanefter må förbjudas, icke allenast enskilde personer och bolagsföreningar, som afse vinst, att på egande behållning å räkning i Rikets Ständers Bank utställa invisningar, vare sig tryckta eller skrifna, annorlunda, än till viss man, utan äfven allmänna eller enskilda inrättningar att å Banken utfärda invisningar med beräkning på omloppstid. Lärande, i händelse af bifall härtill, ofvanberörde § och moment i BankoReglementet böra till öfverensstämmelse dermed rättas. § 33. Angående de föreskrifter, Fullmäktige meddelat, i och för verkställighet af 147 § i Banko-Reglementet, om mottagande i Banken till förvar af paketer eller annan flyttbar egendom, innefattar 45 g i Herrar Revisorers berättelse nödig upplysning. 1 afseende åter på äldre i Banken qvarstående s. k. deposila, hafva Fullmäktige sig yttrat uti särskild skrifvelse till Höglofl. Utskottet. Banko-Fullmäktiges Berättelse. 19 Utlåningarne till Staten rn. m. § 34. Vid 1849 års slut har Rikets Ilöglofl.
M. ville nedsätta en comité' för att utarbeta ett förslag till representationsförändring, då ett sådant redan hvilar på Ståndens bord, är detsamma, sorn att indirect anhålla det K. M. ville neka sin sanction åt della sednare; och då hafva de trenne Stånd, hvilkas mening kommit alt ligga under i förstärkta Const.- TJtsk., sökt tillintetgöra detta Utskts beslut så mycket som vid denna riksdag varit möjligt. R. St. skulle således, genom att ingå med den föreslagna anhållan till K. M., på en gång begå både en grundlagsvidrighet och en inconseqvens, hvarföre jag tillstyrker bifall till Ekon.Utskrs betänkande. Hr von Rosen, Georg: Då jag tillhört majoriteten inom det Utsk., som afgifvit detta betänk., och anmärkn:r mot detsamma blifvit framställda, anser jag mig skyldig att redogöra åtminstone för min opinion i afseende på denna fråga, äfvensom alt besvara en och annan af de gjorda anmärkntna. Jag tror icke att Utsk. fann någonting grundlagsvidrigt i Hr Rydins motion; ty vi böra påminna oss, alt motionen väcktes i BorgareSt., sedan det nu hvilande representationsförslaget blifvit af 3 RiksSt. förkastadt, men innan ännu förstärkta Const.Utsk. deröfver hade yttrat sig. Motionären, som fann att 3 Stånd förkastat detta förslag, trodde måhända, alt resultatet af omröstningen inom det förstärkta Coust.Utsk. skulle utfalla annorlunda än som skedde, och ville derföre försöka en utväg för alt möjligen till nästa riksdag få ett nytt förslag understäldt Ständernes granskning. Hr Rydins motion inkom emedlertid icke eller afgjordes åtminstone icke uti Ekon.Utsk., förr än det förstärkta Const.Utsk. redan hade antagit representationsförslaget att hvila till nästa riksdag. Det ur på denna grund, som Ekon.- D e ii 24 M a j. 3a3 Utsk. har besvarat motionen, på sätt betänk, utvisar, och detta Utsk. kunde ju icke anse möjligt för R. St. alt till K. M. ingå med en önskan, som skulle stå i rak strid med hvad R.