Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Enär den stadnat vid siffran 128, måste vi väl erkänna, att Banken icke är någon sviklig gäldenär. Må den då betala äfven efter en högre siffra och — upphöra i egenskap af vexelbank (den enda säkra garanti för myntbestämningen i vårt land och med sin bankställning), men qvarstå som en allmän lånebank på jordhypotheker, som en jordbank med full publicitet och under en garanti af Den 5 Maj e. m. af Ständerna, som iir antaglig, samt under deras förvaltning efter oföränderlig grundprincip, som icke kau rubbas utan med Bankens totala upphörande; således på följande sätt organiserad, hvarvid, till undvikande af vidlyftighet, endast upptagas några grundstadganden, som visa andan och tendensen af en allmän lånebank på oförstörbara hypotheker, eller en jordbank: 1:0 Ständerna garantera Bankens bestånd För ett sekel eller längre. (Evärdliga tider är ett talsätt; ingenting blir evärdligen beståndande.) a) Att alla Bankens sedlar äga motsvarande och full valuta i oförstörbara hypotheker. b) Att alla Bankens sedlar skola gälla i landets handel och i Kronans uppbörd 128 (144) s^' för ij lod 12-lödigt silfver. c) För dessa garantier pantsättes till sedelinnehafvaren, utom den säkerhet, som ligger förvarad för sedelns hypothek, all Staten och det allmänna tillhörig egendom, af hvad beskaffenhet den vara må och utan alla undantag, jemte alla kronoskatter af alla naturer, under full executionslätt efter behag. 2:0 Efter det taxeringsvärde, sorn blifvit jordfastigheten åsatt t. ex. år i83o, eller ock medium omkring denna tid, lemnar Banken hälften (f) af beloppet i lån emot erläggande af tre (3) procrs ränta årligen (eller 2 proc:s, tilldess industriens lyftning blifvit befordrad, såsom varande hufvudändamålet för denna Banks tillgörande). Anmärkning.
Ändamålsenliga kunskapsfordringar för första officers gradens erhållande inom de serskilda vapnen. 39:o. Införandet af militär-gymnastik och bajonettfäktning; hvad gymnastiken angår, äro dock, enl. sednaste infanteri-reglemente, — besynnerligt nog — icke samma föreskrifter gällande för infanteriet, som för de öfriga vapnen. 40:o. Den militära tjenstgöringens ordnande genom 1819 års tjenslgöringsreglemente, men hvilket till en del nu icke mer eger tillämplighet. 41:o. Åtskilliga gånger förändrade och återförändrade exer cisreglementen för de olika vapnen. 42:o. Förbättradt, ehuru ytterligare förbättring erfordrande, beklädnadssätt för indelta roterade infanteriet. 43:o. Afskaffandet af ackorderne inom arméen, hufvudsakli gast genom arme'-befälels enskilta bekostande. 44:o. Inrättandet af en pensionsanstalt för enkor och barn efter afskedade i fattigdom varande militärer. Efter alt här hafva sökt, så fullständigt som möjligt, uptaga, hvad som sedan år 1810 blifvit åtgjord! inom Landtförsvaret, öfvergår jag nu till en, ämnet tillhörande, högst vigtig omständighet: Landtförsvarets kostnad frun nämnde tilt närvar, tid. För alt i möjligaste korthet åskådliggöra utgifternas qvantitativa tillväxt under förenämnde tiderymd, vill jag, med undantag af de å riksstaten anslagne penningar, oindeldl spanmål och extra statsanslag, beräkna alla de öfriga utgifterne såsom oförändrade, och såsom norm för denna beräkning antaga deras nuvar. belopp. Den obetydliga skillnad i sifferupgifier, som häraf blifver en följd, bör så mycket mindre kunna klandras, som skiljaktigheterna emellan Landtförsvarets kostnad förr och nu derigenom förminskas, i stället att förökas.
Cederström: 1 anledn. af hvad den siste värde talaren yttrat vill jag endast hemställa till R. o. Ad:s ledamöter att sjelfve anställa en liten jemförelse emellan magistrats-personers deltagande i domstolsförhandlingarne i städerne samt nämndemännens å landet skyldighet att deltaga i häradsrättens sammanträden. Må man dermed först tillse hvad ersättning desse sednare hafva för sitt besvär med att besigtiga kronans hus och gårdar, innan man talar om att tilldela de förre ytterligare vedergällning för deras närvaro vid besigtningar för kronans räkning. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att då Frih. Cederström, som begärt afslag å Ulskms utlåt., icke dermed kunnat åsyfta alla punkterne deri, hvilket skulle innefatta en motsägelse, särskild propos. å hvarje punkt syntes höra framställas, samt att Hr Landtm, derföre nu först linge hemställa om R. o. Ad. bifölle första punkten, hvaruti Utskrn tillstyrkt, att R. St. hos K. M. i lind. anhålla om den förändring i K. kungörelsen d. 18 Januari 1841, alt äfven magistrals-personer och borgare, då de biträda vid besigtningar, värderingar och inventeringar (brandsyner å kronans hus likväl undantaene) må, utan afseende å huruvida förrättningen räcker en eller lieie dagar, undfå lika dagtraktamente, som dem nu tillkommer för dylika förrättningar, hvilka räcka mer än en dag. Härvid ropades ja och nej, hvarpå Hr Landtm, hemställde om R. o. Ad. afsloge ifrågavar:de uti första punkten gjorda tillstyrkande, samt äfven denna propos. besvarades med blandade ja och nej; men då sedermera förnyad propos. till bifall å delta tillstyrkande framställdes, ropades starka ja jemte åtskilliga nej, Den 24 Augusti. 27 9 samt förklarade Hr Landtm, det han trott sig finna att härvid ja varit öfvervägande. Uppå sedermera särskildt framställda proposrr biföll R. o. Ad. jemväl hvad litslen i de öfriga punkterne af ifrågavande utlåt, yttrat och hemställt.
Det vore blott ett besvär för församlingarne, att få en sådan lag, ty saken beror ej ensamt på Presten och Kyrkovärdarne, det finnes äfven sockenstämmor, och jag kan ej föreställa mig, att i vår uplysta tid någon församling skulle gifvas, der ej någon församlingsbo skulle vara hågad och skicklig att biträda med förvaltningen af kyrkans och socknens medel. Vid den såkallade Valborgmässo-sockenstämman är tillfälle att granska räkenskaperna, ock gifva de föreskrifter eller göra de anmärkningar, hvartill granskningen kan föranleda. Jag skulle helst önska, att vi ej besvärades med nya öfverflödiga lagar, och anhåller derföre om proposition till bifall på Betänkandet. Friherre Ehrenborgh, Casper Wilhelm: Jag har begärt ordet för att uplysa, att.den af Herr Ribbing gjorde anmärkning äfven varit inom Utskottet, framställd; men Utskottet har ansett, att det redan finnes en lag, som bestämmer cassaförvaltares ansva - Den 19 Februarii e. m. 199 righet, nemligen den, att de ansvara en för alla och alla för en. Det är likväl ej det, hvarom här nu är fråga. Fråga är nu om att stifta en lag för de fall, då den ena förvaltaren är mer eller mindre vållande till förlusten, än den andra, och jag hemställer, om det är möjligt att stifta en sådan. Detta ansvar beror på församlingarnes föreskrifter och omständigheterna. Om Pastor fått updrag af församlingen att förvalta ensam cassan, lärer deraf följa, att han ock ensam ansvarar derföre. Om åter flera dela med honom denna ansvarighet, skall ju denna vid en upkommen blist mätas efter den del, hvar och en haft i förvaltningen. Jag ser ingen möjlighet, att göra en lag för alla de olika fall, som kunna inträffa. Jag hemställer till den värda anmärkaren sjelf, huruvida Professor Gravander förslag skulle möjligen förekomma rättegångar härom. Det är omöjligt stifta en lag härutinnan, och jag anhåller således om proposition till bifall på Betänkandet. Herr Ribbing: Lika med den sista värda talaren anser jag omöjligt, att stifta en lag för alla möjliga händelser, då de, som vårda cassan, äro mer och mindre vållande till yppade förluster.
Denna kostar Staten endast på 1088 Stats-och Besvärs-TJtskottens Betähkanden gransen af Vermeland, Dahl och Bobus Bäti 29,000 R:dr ärligen och inbringar ej 3000. Sil länge Norrige var Under Danska Spiran kunde ej nog kraftiga åtgärder tagas att förekomma Lurendrägeriet, hvilket af Danska Re*, geringen var gynnädt genom den författning, att ålit, sorn såldes \i 11 Sverige af Nederlagsgods, fick så väl Randsorn Sjö-vägen ur Riket transporteras, med restitution af Tullen. Nu, enligt Kongl. Författningen af den u 5 October 1815, erhålla ej Norrska Köpmän någon restitution af Tullen för andra varor än dem, som fran Nederlag med Fartyg sjöledes utgå} men allt hvad som säljes i Randet, så väl till Svensk som till Norsk man, skall förtullas. Då nu härtill kommer, att Tullen på Utländska öfverflödsvaror betalas i Silfver, eller efter cours, som fastställes för hvarje qvartal, och är i det närmaste lika hög, som i Sverige, så säger sunda förnuftet, att det ej kan blifva någon vinst för Rurendrägaren drifva handel på Norrige, derifrån han ej utan risque af varans förlust, mfl* omkostningar, kan köpa sina varor. Jag vågar ock försäkra, att på de 3 Att hindra all mindre byteshandel torde vara en o möjlighet med den strängaste bevakning. Jag anhåller ödmjukeligen denna min Reservation måtte få åtfölja de Högloft. Utskottens Betänkande. Statsoch Besvärs-Utskottens Betänkanden. 10%$ Härmed förenade sig Her Heykenskjöld, Detloff, samt Riksdags-Fullmäktige Carl Fr. Berg från Bohusoch Eric Johansson från Stora Kopparbergs Rån, alla under begäran, att déTas Reservationer , måtte Betänkandet till Respective Riks-Stånden åtfölja. Ut supra. Riksens Hoff lo fl.
Ty, om detta icke sker, torde det med visshet kunna antagas, att i allmänhet ingen med större skicklighet begåfvad man skall annat än i nödfall emottaga ett ledamotsembete i Hof-rätt, och då platserna derstädes likväl måste hållas besatte, skall följden således blifva, att man vid sig yppande ledigheter nödgas välja emellan de mindre skicklige kandidater, som sig dertill anmäla. De män af erkänd skicklighet och sjelfständighet, som, under förhoppning om en blifvande förhöjning uti Hofrätts-ledamöternes aflöning, hittills hafva eller hädanefter komma, i brist för tillfället på något bättre, att emottaga sådane platser, skola utan tvifvel, sedan de sett denna förhoppning gå i qvaf, omgifne af en mer eller mindre talrik familj, för hvars underhåll den knappa lönen är alldeles otillräcklig, antingen tvingas att använda en stor del af den för statens tjenst afsedda tiden åt derföre helt och hållet fremmande sysselsättningar, eller ock af ekonomiska bekymmer nedtyngas, och i båda fallen uti förtid blifva oduglige eller mindre passande för de vigtiga Bi k. till R. St:s Brot., 1850 & 1851. 7 Sami. 1 Afl. 7 Haft 2 10 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 12. domare-embeten, hvaråt de eljest med ostördt nit lunge kunnat odeladt egna hela sin verksamhet. För hvarje sådan förlust inom Domare-korpsen har staten att göra sig en dubbel förebråelse. Först derföre att den icke på ett värdigare sätt belönat den öfverlägsna förtjcnsten, och lör det andra derföre att staten såmedelst beröfva! riket en skicklig domare, hvars kraftfulla verksamhet det dock varit af högsta vigt att så länge som möjligt få ostördt bibehålla. Man bör nemligen noga gifva akt derpå, att när den tidpunkt inträffat, (och jag öfverlemnar till dem som stå förhållandet närmare, att bedöma huru långt aflägsen den kan vara), den nemligen, då bristen på skicklige och värdige ämnen för desse domareplatscrs besättande blifver total, då är det flir sent att bevilja anslag för bristens afhjelpande.
Ber, d. i5 Febr, 1834» ■utvägen för det af Rikets Ständer åsyftade ändamålets vinnande vore anvisad. 5g:° Af den 19 Augusti 1829, angående af Marstrands stad sökt ersättning för utgjord inqvartering. 1830 d. 11 December föredragen; och Rikets Ständers underdåniga anmälan, att, i anseende till målets outredda skick, något beslut derutinnan icke kunnat fattas, anselts förfalla, sedan Rikets Ständer, uti förnyad skrifvelse af den r5 Mars i83o, förklarat nämnde stad berättigad att, såsom ersättning för utgjord inqvartering, utbekomma en summa af 9000 R:dr Banco, derom äfven vederbörande blifvit under den 7 Augusti berörde år i Nåder förständigade. ÖO iO Af den 5 Mars i83o, med anhållan att Rotehållarne hädanefter måtte sjelfve få utvälja sine ombud uti Indelta InfanterieRegementenas Beklädnads-Directioner. 1831 d. i5 Januarii föredragen och bifallen, på sätt den derom utfärdade Nådiga kungörelsen vidare innehåller. 61:0 Af den 5 Mars i83o, angående organiserandet inom Rusthålls-Regementena af Directioner för anskaffningen och underhållet under fredstid af karloch hästmunderingssamt remtygsoch beväringspei sedlar. 1831 d. 28 Junii föredragen; Och har Kongl. Majit, med bifall dertill, i Nåder anbefallt Krigs-Collegium, att, sedan Rustliållarne blifvit, genom vederbörande Landsböfdingars försorg, öfver Kongl. Majits Nådiga Proposition i ämnet hörde, och förloppet sedermera hos Gollegium anmäldt, vid de Regementen der Propositionen blifvit antagen, vidtaga slutliga nödiga åtgärder och för öfrigt om utgången i det hela underdånig berättelse afgifva. Innan Kongl.
StatsKalendern meddelade upplysning derom, att RiksRättens Ledamot, Herr Presidenten Westerstrand, sedan bolagets stiftelse, varit och ännu vore Ordförande i dess Direktion. I 79 denna egenskap hade Herr Presidenten tvifvelsutan deltagit i Direktionens rörande detta ämne gjorda framställningar och således, jemte Direktionens öfriga Ledamöter, såsom sökande, å bolagets vägnar, hos Kongl. Maj:t i underdånighet sig anmält uti den fråga, som komme att utgöra ämne för RiksRättens pröfning. Yid sådant förhållande och då Herr Presidenten för sig eller sina hufvudman kunde af målets utgång härstädes hafva att vänta nytta eller skada, kunde Herr JustitieOmbusdmannen icke undgå att, med åberopande af 13 Kap. 1 §. Rättegångsbalken, yrka, det Herr Presidenten Westerstrand måtte förklaras jäfvig att detta mål, såsom Domare, öfvervara. 7:o. Ansökningen Lit. G. Yid Herr JustitieOmbudsmannens äfven härutinnan uppläste och ingifne anmärkningsmemorial var fogadt utdrag af StatsRådsProtokollet öfver Krigsärenden den 1 Februari 1840. Härförutan inlemnade Herr Justitieombudsmannen dels Bihang till samtlige RiksStåndens Protokoll vid Urtima Riksdagen åren 1834 och 1835, l:sta Samlingen, 1 och 2 Afdelningarne samt 10:de Samlingen, 1 och 2 Afdelningarne, dels ock Rikets Ständers Revisorers åren 1835, 1837 och 1839 afgifna Berättelser.
Gagn kunde detta omdöme i anseende till sin minoritet ej medföra, och skadan, den väsenteliga skadan, blef den som alltid skall uppkomma, då förtroendet till Regeringen och dess organer rubbas, utan att det uppkastade tvifvelsmålet upplöses i visshet om den anklagades brottslighet eller oskuld och åtföljes af dess offenteliga bestraffning eller rebabilitation. Denna skada är i mitt sinne ganska stor; jag yrkar det ofta, ty denna tanka är en ibland hufvudgrunderne till mina meningar i samhällsläran. Aldrig kan jag öfvertygas om nyttan af misstankars utspridande utan möjeligbet till deras grunders undersökning — aldrig om nyttan af underhållandet af en viss oro, såsom en nyttig väktare för friheten. Om ock denna taktik kunnat vara nyttig i små Republiker, där alla kände alla, där allt kunde offenteligen inom en trång gräns af tid och rum utforskas och förklaras, bevisar detta intet emot dess förderfvande egenskap i Stater, som våra moderna, där alla förhållanden äro olika. Låtom oss nu också något afseende göra på den belägenhet, i hvilken vi försätta väre högste domare. Sedan emellan 2 Riksdagar förvaltningen af våra dyrbaraste rättigheter dem varit anförtrodd, sammanträda vi och sluta vårt möte med en operation, vid hvilken de på den osäkraste grund löpa fara om heder och ära. Ja, mine Herrar, osäker är denna grund. Ha vi ej hyst något för god tanka om slägtet och om tidehvarfvet, då vi tillagt oss en så beskaffad domsrätt? Vare långt ifrån mig den förnedrande tanken, att någon funnits ibland oss, eller nånsin där skall finnas, som med uppsåt missbrukar en under så heliga förbindelser lemnad rösträt - Bilaga A till Exped. N:o 8. 601 tighet, ty kunde ett enda ögonblick sådant tänkas, vore våra högste domare såsom i förväg betecknade och okjelpelige offer vid hvarje instundande Riksdag att anse och beklaga. Men huru många Riksdagsmän ha lagkunskap, tid och tillgång till egen undersökning af ämnet? Med huru få undantag är det ej på andras opinion, som Nämnden grundar sitt omdöme? Uttryckes ej detta af sjelfva namnet Opinions-Nämnd? Huru mycket omöjligare är icke då en fullständig undersökning af grunderna för denna opinion ?
Arfvinge till Hans thron, hoppas Jag äfven vara det till Hans Folks kärlek och tillgifvenhet; Mina bemödanden att dem förtjena, skola försäkra Mig om upfyllandet af denna Min lifligaste önskan. Eder lyckönskan till Min Brorsons, Hertigens af Wermland födelse, åtérkallar ett för hela Konungahuset kärt minne; denne unge Furste skall egnas åt det Fosterland, Han är född att tillhöra. Den tillgifvenhet R. o. Ad. betygat för Mig, Min Gemål och Medlemmarne af Min Slägt, finner en upriktig motsvarighet i våra känslor. Jag förväntar att den hos Eder upenbarar sig i handlingar, hvilka alltid af Mig skola till deras rätta värde upskattas. Jag önskar Eder lycka till Edra förestående arbeten, och försäkrar lt. o. Ad. om Min ynnest och välvilja». Till H. M. Enkedrottning Desideria: - »Stormäktigsta, Allernådigsta Drottning! Då llidderskapet och Adeln nu anhåller att för Eders Kongl. Maj:t få framlägga underdåniga försäkringar om oskrymtad vördnad, om sann tillgifvenhet, är det med känslor af innerligaste deltagande uti den hårda förlust, som drabbat Konungahus och Folk genom den älskade Monarkens, Eders Kongl. Maj:ts Höge Sons bortgång, som llidderskapet och Adeln nu frambär dessa försäkringar. — Om någon tröst ligger deri, att en sorg är allmänt delad, har det väl sällan varit fallet i högre grad än nu, då Konung Oscars minne, genom Hans uphöjda egenskaper oell hvad Han verkat för Sina folks välgång, är så djupt genom kärlekens band hos dem fästadt. Att Eders Kongl. Majit, redan förut hardt pröfvad af smärtsamma förluster, äfven må finna styrka att bära denna sorg, är Sveriges folks hjertliga önskan, ej minst delad af Ridd. o. Ad., som med framförande deraf utbedjer sig, att i Eders Kongl. Maj-.ts nåd och ynnest städse få vara inneslutet.» Hennes Majit Enkedrottningens svar : »Mine Herrar!
De i södra Sverige nu befintliga kronoparker torde hafva tillkommit af helt andra orsaker, eller för Kronans eget behof; men numera behöfver Kronan för egen del ingen kronopark, ty vid örlogsvarfven, der eken förut användts. lärer väl jernet numera vara det material, som skall förbrukas. Om Kronan också vid sina varf skulle behöfva något furu, så torde det lilla partiet kunna köpas i södra orterna lika billigt, som hvad det skulle kosta Kronan att låta afverka och transportera virket från en kronopark i norra orterna. Och huru skulle det utfalla, om Kronan skulle låta afverka, utdrifva och i vattendragen leverera skogsprodukterna från kronoparker i de norra länen, der på många ställen timret, för att komma till sin bestämmelseort, måste flottas under 2, 3 ja 4 somrar, samt under tiden förvaras i bommar? Kostnaderna för allt detta arbete i Kronans hand skulle otvifvelagtigt blifva så stora, att föga skulle återstå såsom behållning. Icke heller må man tro, att kronoparkers afsättande skulle göra sågverksegare någon olägenhet, om man derigenom skulle vilja stäfja denna för de norra orterna naturliga näring. I Norroch Westerbotten åtminstone äro verksegarne till en god del beroende af hemmansåboer och nybyggare, hvilka utsyna timmer från kronomarkerna, hvilket sedermera levereras till verksegaren. Under sådana förhållanden kan denne icke med säkerhet beräkna, huru mycket timmer lian på sådant sätt kan få levereradt utöfver hvad han hemtar från egna skogar. Om deremot kronoparker inrättades, så torde, ehvad Kronan sjelf verkställde afverkningen eller icke, ett visst antal timmer, såsom förslaget äfven synes antyda, komma att säljas för några vissa år i sender. Ingen bonde eller nybyggare skulle förmå att inropa eller köpa sådan afverkning, som, derest parken vore af någon betydenhet, säkerligen blefve ganska stor. Deremot voro verksegarne de, som kunde, och voro närmast tillhands, att förvärfva sig sådan afverk - Sammans. Stats-, Lagsamt Allm. Besv.- och Ekm.-Utsk.
Sid. 5g, 45 §■ 2 Momehtet Stadgar, att i TaxeringsComitéen uti Stockholm skola deltaga, som orden lyda: fyrdtioätta af 134 Den 17 December f. m. BorgareStåndet dessa ord böra förändras till: fjratioåtta af rörelse-idkande Borgare, af det skäl att det nemligen händt det gamle Borgare, som njuta Pensioner af sina Societeten som således af dem ära beroende, som längesedan nedlagt sin rörelse och som således ej kunna äga så noggrann kännedom om de öfriges handel, blifvit valde till Ledamöter i TaxeringsComiteen, der man af en rörelse-idkande Borgare skulle erhållit långt flere och fullständigare upplysningar. Samma anmärkning gäller äfven om 3:dje Momentet af samma §. angående Rikets öfrige Städer. Sid. 61, bör vid slutet af y:de Momentet tilläggas: De, hvilka vid valförrättningen erhållit flesta rösterne, skola genom Magistraternes försorg sd tidigt derom underrättas, att, i händelse de sig befattningen afsäga, nytt val kan hinna anställas, så tidigt, att vid Comiteernas första sammanträde någon plats inom Comiteen ej md vara obesatt. Denna anmärkning grundar sig på den erfarenhet att åtskilliga gånger händt det Comiteerna ej varit fulltaliga förr än nära slutet af Comiteens sammanträden, och ibland har till och med händt, att Comiteen alldeles icke blifvit fulltalig; allt af orsak, dels att de valda alldeles icke blifvit underrättade, dels att de först sent blifvit det. Den 17 December f. m. Sid. 62, Momentet 12s står:
Skola människorna hafva rätt att säga allt möjligt ondt om mig?» Och då syntes henne allting lika förfärligt. Hon var förfärad för att fly med Gaetano, och hon visste ej hur hon skulle kunna stanna hos don Ferrante. Hon hatade den ene som den andre. Ingendera tycktes kunna bjuda henne annat än olycka. Hon såg nog, att madonnan ej skulle hjälpa henne. Och nu frågade hon sig ändtligen om det ej skulle vara större elände att fly med Gaetano än att stanna hos don Ferrante. Var det mödan värdt, att hon fördärfvade sig för att få hämnd på sin man? Och kunde det ges något afskyvärdare än att fly med en man, som hon ej älskade? Hon våndades. Hela veckan hade hon jäktats af en förtärande oro. Det förfärligaste var, att hon aldrig kunde sofva. Hon tänkte ej längre klara, sunda tankar. Gång på gång började hon på nytt med sina böner. Men så tänkte hon: »Madonnan kan ej hjälpa mig.» Och så upphörde hon genast. Då kom hon att tänka på forna sorgens tider, och hon påminde sig den lilla bilden, som en gång bistått henne, då hon varit i lika stor förtviflan. Hon vände med stormande ifver sina böner till det lilla, fattiga barnet. »Hjälp mig, hjälp mig! Hjälp min gamle far, och hjälp mig själf, så att jag ej låter fresta mig till ondska och hämnd!» Då hon lade sig denna natt, fortfor hon ännu att ängslas och strida. »Kunde jag endast sofva en enda timme,» sade hon, »så skulle jag veta hvad jag ville.» Gaetano skulle börja sin resa tidigt nästa morgon. Hon fattade till sist det beslutet att tala vid honom, innan han reste, och säga honom, att hon ej kunde följa honom. Hon kunde ej uthärda att anses som en fallen kvinna. Ej förr hade hon beslutat detta, än hon somnade. Hon vaknade ej, förrän klockan slog nio nästa morgon. Och då var Gaetano redan rest. Hon kunde ej säga honom, att hon ångrat sig. Men härpå tänkte hon ej heller. Under sömnen hade något nytt och främmande kommit öfver henne. Det tycktes henne, att hon under natten hade lefvat i himlen och inandats lycksalighet.