Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Förordnanden för inträffande tillfällige utgifter i orten utlefvereras eller an. ordnas till afsändande annorstädes eller ock i vanlig ordning remitteras till EmbetsWerken här i Stockholm. Hvad åter angår tillökning i beloppet af Remisslaget, hvilket genom Kongl. Brefvet den 10 Maji 1781 är bestämdt för StatsWerkets medel till viss Procent olika i serskildte orter alt efter förefunne omständigheter, men till en hillig jemnlikhet på det hela, samt åter på Bevillningsmedlen blifvit vid sista Riksdagen förhöjdtfrån 5 till f:dels Procent, likmätigt Riksens Ständers den 2:dra Augusti 1815 aflåtne underdåniga hemställan, sorn Kongl. Majit den nite i samma månad gillat och faststält; så har StatsXJtskottet vid en så nyligen skedd påökning häraf och då för öfrigt, såsom ofvan anmärkt är, detta Lage ökar sig till beloppet alt efter som Upbörden stiger samt altså rättar sig efter tiden och varuprisen, funnit sig icke kunna tillstyrka någon förhöjning i Procenten, hvartill Remisslaget är bestämdt. Beträffande sluteligen den i fråga släldte tillökningen i deras loner ssmt anslående af nya löner för medhjelpare eller skrifvare; så, emedan LandtRäntmästarne antingen äga indelte löner eller ock å innehafvande penningelöner kommit i åtnjutande af den vid senaste Riksdagen be-. ilsj StatsUtskottets Betänkanden. viljade
utgöra: för ett rusthåll, vid beridet kavalleri 174 r:dr 4 r:st. och vid afsutet kavalleri 140 r:dr 39 sk. 5 r;st, samt för ett rotehåll af gammalt infanteri 64 r:dr 2 sk. 2 r:st., allt b:ko; hvarjemte Kollegierne, hvad angick grunden, efter hvilken Jemtland borde till ny rotering indelas, förmälde sig icke kunna understödja ofvanberörde år 1843 af Kongl.
Man har bemärkt, att tinningarnes och halsens oftare gnidning med kallt vatten ger ansigtet munterhet och blicken lif, äfvensom man vet af erfarenheten, att mycken sittning vid fönstret i solen ofta är skuld till fräknar, eller små fläckar. Starbärsblomma, kokad i mjölk, och om aftonen nyttjad såsom kallt tvättvatten, har ofta med bästa framgång blifvit använd mot fräknar. Ansigtet, om vintern tvättadt med snö, förblifver ungt och lifligt; af varmt vatten blir det gammalt och skrynkligt, och af såpvatten hårigt. Jag kommer nu till händerna. Dessas badning i kallt vatten har förträffliga följder. Skön bildning och en angenäm rörlighet göra fingrarne särdeles lätta och böjliga till spelning å piano och harpa. Mandelkli, eller ock blott inkråm af simla, renar händerna fullkomligast. Fruntimren kunna, för att få mjuka och fina händer, om afton och morgon tvätta sig med ägghvita, fortfara några veckor dermed och om natten bruka skinnhandskar. Äfven naglarne förtjena all omvårdnad. Sammantryckas de ofta framtill vid spetsen, så få de en vacker form och hvälfning. Vid torkningen bör man laga så, att icke huden vid nagelroten lossas. Vid naglarnes skärning nyttje man alltid en skarp sax; man bör ej klippa djupt, så att köttet icke må utgå öfver nageln. Ett vackert, tjockt och hos fruntimren långt hår räknas med skäl till kroppens skönhet. Bland dess många befordringsmedel känner jag intet, som tillförlitligen rekommenderas af läkare. Man nyttje alltså icke något dylikt, om ej en samvetsgrann läkare enligt erfarenheten sådant tillåter. Alltför ofta har man ångrat motsatsen. Håret är en så ömtålig del af kroppen, att det måhända aldranogast röjer dess tillstånd. Fullkomligt sunda vätskor frambringa jemväl ett godt, åtminstone ett sundt hår, och brist på dylika vätskor kunna sannolikt genom ingenting annat ersättas. Likväl är en mindre tät hårväxt icke nödvändigt ett tecken till tillfällig ohälsa. Här göra sig familj-egenheter gällande. Man vill tillochmed hafva anmärkt, att personer af mycken talent sällan ega en stark hårväxt.
Det torde fastheldre kunna sägas, att den första kammaren, till följd af den medlemmarne medgifna rättigheten till afsägelse emellan riksdagarne, långt ifrån att erbjuda »en ständig kontinuitet», kan blifva rörligare än den andra, hvars medlemmar för tre år väljas, utan att kunna under tiden förtroendet sig afsäga. Hvad Ulsk:t om denna rätt till afsägelse yttrar, att nemi. genom densamma förekommits, att »första kammaren eljest skulle blifvit alltför stationär», lärer väl ej kunna såsom giltigt antagas. En kammare, som afser att erbjuda »en ständig kontinuitet», torde nemi. icke kunna anses uppfylla sin bestämmelse, om den i stället företer en ständig omvexling. I fråga om »den mognare åldern», 35 år, jemförd med föreskriften om 25 år för andra kammaren, så torde val med visshet kunna antagas, att derigenom icke någon karaktersskilnad kan vinnas, enär utan tvifvel endast undantagsvis personer under 35 år komma att vinna inträde i den andra kammaren. Landstinget är således den institution, som skall bestämma skilnaden; landstinget! med den vidsträckta synkrets som kallas »valfrihet öfver hela riket», men tillika med den betydliga inskränkning, som benämnes »ekonomiskt oberoende», sökande sina kandidater bland det aristokratiska element, som heter »utan arfvode», förvandlad till en valkorporation, utan magt och myndighet, af subjektiviteten, som begagnar sin »rätt till afsägelse», och slutligen sjelf en storhet, om hvilken mensklig erfarenhet ännu icke. har någonting att förtälja. Se der den första kammarens garantier! Stadsfullmägtige torde härvid kunna lemnäs utom räkningen, då val till lörsta kammaren på den vägen endast kan förekomma i de tvänne städer, nemi. Stockholm och Göteborg, »som ej i landsting deltaga.»
Utskottet har med en berömlig warsamhet hast wederbörligt afseende sä wäl pä Statens knappa rilgängar, som pä wära pligter mot Finsta Armeen. Det mä likwäl förlacas mig, at jag wid Utskottets Förslag tager mig den friheten, ar göra nägra inkast, önsta nägra förändringar. Der finnes utsatt at de Ollicergrs, hwilka stola komma i ätnjutning af expectance-löner, ej kunna i fall de skulle önsta afsked erhäl - Den z Mars. i2z erhälla accords ersättning förr an de innom bestämd liv hitkommir och i z ar gwrr tjenst. Detta stadgande synes mig allt för hardt för sjuklige och gamle OfiicergrL, för hwilka denna resa skulle blifwa nog bcfwärlig, denna Denstgörning nog tung. För öfrigt om desse oMcei-Lie ssulle äläggas al hitkomma och för sina expeckancc-löner göra tjenst, får jag hemställa til Högloft. Ridderstapets och Adelns egit ompröfwande, huru otilräckelige Veste expeLmLLlöner aro at deraf lefwa i Stockholm, i Swerige, pä en främmande Ort. Detzutom blefwe det ulan lwifwel en winst för Staten, om Accorderne häldre genast eller efter 6 mannder utbetalces. Hwarföre belasta Staten, med betalning först af z ars lön och sedan af Hccoickm? — Widare förestäs, at de som med expeAÄnce-löner tjenat i IO är, wid afstedsragandet ej skulle erhålla /tccorä. (>huru öfwertygad jag ar, at en rattwis Regering, sä widt möjligt ar, stall söka at placera desse tappra Krigare, ar det dock en möjlighet, at icke tilfalle dertil inom ro ärs tid ställe sig yppa. Skulle da dessa wara wanlottade och mista sin rätt ?
I augusti tråcklades deii p&amp; och klipptes, i början af september syddes sömmarna, i medlet syddes skinnet på. J a, det var en sådan glad sommar och det blef en sådan varm och vacker kappa. Och så var det då i siutet af september och det återstod bara stofferingen nedomkring, men bestallningarne från bodep voro stora, hon hade s % liten tid a t t det icke blef förr an den tjuguandra på natten hon sydde sista stygnet. Ocli så randades namnsdagen. Hon smög sig upp redan i gryningen. Några astrar hade Iion fått löfte a t t plocka i en vans trädgård längre ned på gatan. Septembersolen stack just upp en kant borta vid Ostermalm och hela östra himlen glödde, nar hon kastade en schal öfver hufvudet och sprang for a t t hemta blommor och blad riktigt morgonfriska. Hvad andå lifvet just nu föreföll henne gladt och rikt, modersliji-irtat riktigt hoppade i henne. När hon kom tillbaka kokade redan kaffet i spiseln. Basta kopparne togos fram, en fin damastservet och nysilfverkannan. Så öppnades köksdörren och hon smög sig fram till sangen med namnsdagsbordet och så, draperad kring gungstolen, prunkade kappan. Det var tid för Tekla a t t vakna och det gjorde hon ocksk. Hon tittade upp alldeles i ratta minuten. I början sömnig och förvirrad förstod hon icke hvad det var. Men slutligen, efter många gnuggningar i ögonen och nkgra små gäspningar, blef det klart, både kaffet och det otroliga, som hängde öfver grkgstolen. Hon sprang upp ur bädden och svepte kappan om sig, Iion promenerade barfotad fram och tillbaka I rummet under det hon oupphörligt ropade: &gt;Åh, mamma, det är alldeles omöjligt I Och a t t du har sytt den sjalf! Ä r det min - riktigt min egen? - och det har du gjort? Den gr ju s % vacker, så fin, s % ståtlig! s J a, det var en morgon sådan som lifvet består helt få. &gt;Laga att du ' far komma hem litet tidigare i dag, om det ä r möjligts, sade fru Str ' im, nar Tekla gick.
Säkert skall hon hemmet smycka då med mera ärlig lycka. Början h ä r m e d hafva vi gjort redan i detta nummer. Stockholm i dec. Med utmärkt högaktning Redaktionen. Ärade läsarinnor, arbeten för spridningen af eder tidning! Vet ligger något underbart i älskvärdheten. I " I En livar prisar henne, och dock är hon lika sällsynt som en äkta perla på hafsstranden. Det fordras inga prunkande talanger för att vara älskvärd. Också består älskvärdheten hvarken i djupt förstånd eller sprittande qvickhet. Hennes hemlighetsfulla förtrollning ligger i något helt annat; den kan ligga dold under det oansenligaste yttre och derifrån sprida ljus och värme. Hjertat allena, det varma af menniskokärlek uppfylda hjertat är den rätta grunden, från hvilken älskvärdhetens underbara blomma spirar upp. Ett sådant varmt hjerta är det, som i vår mun lägger de rätta trösteorden för våra medmeuniskors lidanden, och om des3a ord än ej finna nåd inför vältalighetens domstol, så utgöra de dock den rätta, den bästa balsam för det lidande sinnet. Men äfven den lycklige uppfriskas och fröjdas öfver det deltagande, som en älskvärd menniska visar honom, mer än öfver något annat. En vänlig blick, ett godt ord, ett leende och ett uppmärksamt öra — huru ofta slå ej dessa vapen de störste vedersakarne afund och stolthet ur brädet och segra öfver de mest snillrika och talangfulla egenskaper! Man möter stundom i lifvet qvinnor, hvilka genom den rikaste begåfning synas liksom skapade att lyckliggöra sitt hem och sin omgifning. Och dock lemna de en livar kall. Och om man också utan afund erkänner deras öfverlägsenhet, så kan man vanligen ej undgå att rycka på axlarna med ett: » Skada, att hon skall vara så föga älskvärd! » Andra deremot förefalla vid första anblicken helt oansenliga, och likväl utgår från dem en så frisk och upplifvande fläkt, att ung och gammal gerna samlas kring dem.
Vi kunde då återbetala andra nationer äfven denna skuld, hvarmed de belasta oss. Det anförda är nog, för att visa hvilken ställning jordbruket intager i vårt nuvarande s. k. frihandelssystem. Enahanda orsak åstadkommer enahanda verkan. De förhållanden vi här skildrat rörande jordbruket inträffa i ännu högre grad på jerntillverkningen. Dels till följd af nya i främmande länder förr obegagneliga malmers användande och tillgång på stenkol, samt dermed följande prisfall och omstörtande förhållanden i denna näring, dels med hänseende tifl det stegrade priset på våra träkol, befinner sig denna industrigren i ett ganska tryckt tillstånd. Kommer dertill vår sorglöshet i fråga om beredandet af vägen för frihandelns inflytande på jerntillverkningen. Man har trott, att denna näring hos oss blott undergår en helsosam brytningsperiod, hvarur den skall, frigjord från privilegier och prohibitivsystemets fjettrar, med handelsfriheten till hjelp svinga sig till betydenhet och vinna i samma mån utsträckning och konsistens, som skakningen kännes stark. Detta är långt ifrån förhållandet. Vore, som sagdt blifvit, konsten att utveckla näringarne till betydenhet ingen annan, än att påbjuda frihandeln, då vore problemet redan löst och den magiska kraften funnen. Och alla stater och folk kunde i sorglöshet ändå blifva rika och lyckliga. Men vägen till lycka och rikedom är dock icke härmedelst utstakad. I stället för att hafva 1 utgjort *) endast omkring två femtedelar af den Svenska tackjerns-tillverkningen, steg således den Skottska på 10 år till dubbelt mot den Svenska och är nu nära sex gånger så stor, oaktadt denna under tiden äfven stigit. Anställer man en jemförelse de mest jernproducerande länderna emellan angående *) Se »Oiii tionde-tack jernets och hammarskattens afsk aflande», af G. F. Waern Jjor, jemt. med Ljungberg. 188 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
Hvad sjelfva saken beträffar, tror jag för min del, 5o H. 8* t 16 Den 18 November f. m. att då Marstrand är ett så dåligt näste, som Landshöfdingen i Länet här uppgifvit, det icke lönar mödan att bispringa det med någon hjelp; men när Landshöfdingen å Länets vägnar framställer upplysande anmärkningar i en fråga, som rörer Länet eller någon del deraf, finner jag att de böra anses förtjente att af Utskottet tagas i öfvervägande, och jag tillstyrker derföre äfven återremiss. Herr Rosenqvist, Fredrik Leonhard: Jag skall blott utbedja mig, att få uppläsa några ord ur StatsUtskottets sednaste Utlåtande. Sedan Utskottet upptagit en recit af målets första behandling och Herr Meijers nya motion, säger Utskottet: I anledning häraf har Utskottet till förnyad handläggning upptagit ifrågavarande mål; men då de detsamma rörande och Utskottet nu tillhandakomne handlingar hufvudsakligen äro af enahanda innehåll med de, som vid ärendets första pröfning hos Utskottet undergått grajiskning, och den mindre skiljaktighet, sorn vid jemförelse de begge acterne emellan, befinnes, utvisar, att de till Utskottet först remitterade handlingar äro af fullständigare beskaffenhet än de sednast ankomne, och uti hvilka för öfrigt, med undantag af deribland varande ytterligare ansökning i ämnet af Marstrands Stads Magistrat, ej något förekommer, som icke af Utskottet förut kändt varit etc. Jag Den 18 N o v e m b e r f. nj. i17 finner således icke, hvartill en återremiss skulle tjena, ty Utskottet skulle säkerligen inkomma med samma Utlåtande det nu afgifvit. Jag tillstyrker derföre bifall till Utlåtandet. Friherre Cederström:
Raab har obestridligen uttryckt en ganska rigtig tanke, då han yttrat, Deri 7 J»nu«r,t. 37 att den indeldta soldaten eger mera vana vid vapens förande än man kan begära af bevärings-ynglingen, som endast en kortare tid kommer att öfvas. Det vore således högst önskligt, om man kunde tillsätta allt befäl genom indeldta eller värfvade soldater, hvilka erhållit fullständigare utbildning i sitt yrke. Men detta låter sig dock svårligen verkställa. Den styrka, som vid Arméens mobilisering skall utrycka mot fienden, antages till 50,000 man; för att kunna under krigets fortgång underhålla detta antal, måste i depoterna förläggas omkring .70,000 man. Förutsatt att alla i tjenst varande officerare äro friska och tjenstbara. så upstår likväl vid sådant fidi en brist af ungefärligen 700 officerare. Dessa måste ersättas af under-officerare, under-officerarne af korporaler, korporalerne af vicékorporaler, och dessa åter genom upflyttning af manskap. Det år naturligt, att en stor del häraf, kanske den största, kommer att ersättas genom stam-soldater. Att deremot beräkna, det hela bri sten skulle kunna på detta sätt fyllas, tror jag vara äfventyrligt, synnerligast som den minskning, kadern härigenom komme att undergå, icke kan antagas lända till någon fördel för Arméen i sin helhet. Man har derföre sett sig nödsakad att finna någon annan utväg att anskaffa befäl, användbart åtminstone uti de lägre graderna Det ligger ock en billighet deruti, att beväringsmanskapet, hvars röle, då det skall upträda till sitt fäderneslands försvar, är så vigtig, äfven under freden ser någon möjlighet för sig att blifva befordradt. Då jag tror att häruti finnes en nyttig upmuntran, samt att dessa befordrade kunna blifva gagneliga att användas dels under vapenöfningar i fredstid, dels vid depoterna, för den händelse att Arméen skulle mobiliseras, så har jag icke tvekat, att i underdånighet tillstyrka K. M. att framställa en Prop. i detta syfte.
Nyssnämnde cassa-delegare hafva likväl förklarat sig hvarken kunna eller vilja förneka, att ju Cassans capitalfond hufvudsakligen tillkommit genom Rikets Ständers frikostighet; hvarjemte de anfört, alt omförmälde förening, under derföre uppgifna vilkor, endast blefve gagnande för Riksgälds-Contorets Enkeoch Pupillcassa, och tvertom skadlig för den andra Cassan, hvars delegare derigenom skulle förlora, ej allenast all rätt att förvalta de till deras enkors och harns pensionerande, dels af Rikets Ständer donerade och dels af egna löner sammanskjutne medel, utan ock utsigten att kunna bereda förhöjning i pensionerne, helst räntebesparingarne naturligtvis i första rummet komme att till förstärkande af Riksgälds-Contorets Enke-cassa användas. För egen del hafva Fullmägtige, i anledning häraf, yttrat, att de ansågo sammanslåendet af ifrågavarande 2:ne Cassör för närvarande icke förenligt roed billighet och ett rättvist iagttagande af delegarnes i f. d. General-Assistance-Contorets Enkeoch Pupill-cassas fördel, hvadan Fullmägtige icke kunde understödja den i detta afseende gjorda framställning.
Det smickrade honom, att hon inte var rädd, flickungen — och så var han så i botten trött på att ständigt inge samma känsla! Dagen därpå balanserade solfläcken sig upp i Enochs knä, och nu måste han ju rent av »röra vid» henne — flickan? Han, som aldrig rört vid något av sina barn annat än för att straffa. Ja, det var nog då den stora faderskärleken kom till Enoch. Enoch talade aldrig om sin känsla, men den låg i honom som ett skimmer. Hans första blick gällde flickan, hans sista likaså, och en gång, när hon gick vilse i skogen, hade han inte kläderna av sig på tre dygn och höll på att jaga livet ur grannar och tjänare i sitt krav på att de skulle stå ut med att leta. När han så till sist fann flickungen i gott förvar hos kolar-Knut, lyfte Enoch allt ögonen högre upp än vanligt för att tacka. Det var eljest alltid Enochs tal, att den gjorde Gudstjänst nog, »som höll ögonen på prästen». Vacker var hon ju inte — flickan — bara ljus och lätt, med små fötter och ett förunderligt hår. Blöta, fläta, dra, begagna nålar och band hur hårdhänt modern ville, och hon ville, så fick hon inte bukt med de urriga, ljusa och lockiga länkarna ändå. Till ungdomens förströelse i kyrkan hörde att försöka räkna ut, »när Lisas hår skulle börja lyfta sig i solskenet». Pojkarna kristnade henne till »solhår» — och det namnet fick hon behålla. Läsa fullt rent lärde Lisa sig aldrig — hon glömde allt, som var besvärligt att minnas, och läsa var svårt besvärligt! Till och med moderns hårda ord glömde hon. Inte kunde hon dikta, inte kunde hon sjunga, men ett kunde hon — hon kunde lyssna och tro — tro intill döden. Det fanns ingen saga så underbar, att hon inte djupnade till den genom sin tro. Hon hörde vad man inte sa’, och den som fått den gåvan står nog på diktarens tröskel. Modern predikade: »en dotter på Älgö gård skulle vara värdig, stolt, arbetsam och full av goda föredömen». Lisa bjöd till att vara alltsammans. Men så »glömde hon sig igen» och sprang, när bannorna regnade för hett, ut till fadern och bröderna, som aldrig funno fel på varken vad hon gjorde eller inte gjorde.
Men äfven om hennes tillvaro kommer att af R. o. Ad. beslutas, så torde man dock böra antaga för gifvet att hon icke får någon annan rättighet, än den Frih. Cederström medgifvit, nemi. att kunna äska sockenstämma utan att vara ovillkorligen berättigad till hennes erhållande. Sockenuämnden bör icke kunna vara kyrkoherdens förman, utan blott att anse jemförlig med hvilken annan myndighet, som äskar sockenstämma, utan att hafva rätt att anbefalla hennes sammankallande. Om kyrkoherden blir ordförande i sockennämnd, så blefve det visserligen icke svårt att få sockenstämma utlyst, ty då vore det han sjelf som det äskade. Men när han icke är ordförande, så bör uågon dylik befallning destomindre kunna utfärdas från sockennämnden till kyrkoherden, som han i egenskap af embetsman har det vigtiga uppdraget och det stora förtroendet att kunna sammankalla en menighet med beslutande rätt. En sådan rättighet bör ej ligga i någon annans hand än i en ansvarig embetsmans. Borttager man från kyrkoherden rättigheten att kunna vägra sockenstämmas sammankallande då nämnden det begär , så blifva sockenstämmors sammanträden oberoende af ansvariga Den 6 Mars. 135 embetsman; derföre bestrider jag en sådan rättighet för sockennämnden. Lr Lagergren: Vigtiga skäl hafva blifvit anförda både mot och med, rörande bortlagande af orden: vederbörande sockennämnd eller dess ordförande. Det kan ej nekas, att det någon gång, om det föreslagna stadgandet obelingadt bibehölls, kunde föranleda stora oordningar och misstag; men det förefaller mig äfven, som vore det icke alldeles rätt att helt och hållet borttaga detsamma, hvarigenom saken möjligen kunde förvärras. Jag ville derföre föreslå en förändring, hvarigenom §:n blefve så lydande: När sockenstämma äskas af Konungens Bef:h:de, biskop eller domcapitel, eller i stad af magistraten, må kungörelse derom icke vägras, äfvensom af vederbörande sockennämnd, såvida icke kyrkoherden finner föremålet uppenbart stridande mot lag.
Om nu ock någon af ifrågavarande stadsskolor skulle kunna innefattas under rubriken ”Lärdomsoch Apologist-skolor” — hvartill likväl giltig anledning saknas, emedan hvarken dessa skolor äro såsom sådana å stat uppförda, ej heller lärarebefattningarne vid någon enda af dem tillsättas efter de grunder och på det sätt, läraretjensterna vid Lärdomseller Apologist-skolor tillsättas; — så förekommer här den omständigheten, att de icke äga några fonder, bildade af allmänna medel, hvarken hvar för sig eller gemensamt med Erkestiftets Elementar-läroverk. De underhållas således icke på Statens, utan på enskiltes bekostnad. De enda statsmedel, som till dem utgå, utgöras af ett ringa belopp kronotionde till lärarne vid de flesta af dem, hvilken tionde, såsom anvisad att utgå in natura, på vanligt sätt, inom vederbörande Fögderier, från Kronans behållna uppbörd affores, och således lika litet, som den till Elementar-skollärarne utgående kronotionden, behöfver annorlunda, än som nyss är i underdånighet nämnd t, räkenskapföras. Med dessa skäl hoppas Konsistorium hafva underdånigst fulltygat, att något annat gransknings-åliggande, i afseende på dessa skolors utgifter och inkomster, icke tillkommer Konsistorium, än det som sednast är anbefaldt rörande folkskolorna inom Stiftet.
Föredrogs å nyo Herr Tolls, Florus, den e4 sistlidne Februarii förmiddagen på bordet lagde Memorial om nyttan af marcher för Arméen och sättet att derigenom befordra penpinge-circulation, Herr Klingstedt, Gustaf Fredric, hade jnlemnat ett så lydande Memoria]: (Se Bilagan N;o 16 ) Herr Grefven och Landt-Marskalken hemställde, att, så väl Herr Tolls nyssnämnde Memorial , som Herr Klingstedts, i anledning deraf, nu afgifne yttrande, matte till Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskottet remitteras ; hvilket bifölls. Föredrogs å nyo Friherre Anckarsvårds, Carl Hindric, den 24 sistledne Februarii förmiddagen på bordet lagde Memorial om indragning af Minister-platser vid främmande Hof, Utom i Pettersburg och London , samt cle Diplomatiske Ärendernes besörjande i Öfrigt af Chargés cTaflåires och Consuler, T)en. i Martii. 45 Friherre Lagerbjelke, Gustaf, anförde pki ifteiigen : (Se Bilagan N:o i<j). Herr Rappe, Carl, upplåste följande; (Be Bilagan N:o *8.) Grefve von Platen, Ballzar Bogislaus; Jag nppstår i dag inför denna aktningsbjudande samling, i anledning af ett ämne, son\ jag gerna erkänner vållat mig mer än vanlig oro och bekymmer.