Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
18 tare-Embetels Ledamöter, i så målto, att elfi måste underhålla ett större antal Gesäller och Lärlingar, än de eljest skulle behöfva; ty som alla deras arbetare äro lagsladde, och mångå deribland äfven gifta, kunde de ej efter omsländigheterne afskedas och åter i tjenst antagas, utan mäste underhållas liela året igenom, ehuru blott under vissa årstider en större personal vore behöflig: och att, såsom bidragande orsaker lill den ofördelaktiga conjuncturen, vidare kunna räknas dels den årligen stigande dyrheten å goda slagtkreatur, förorsakad af de sednare årens mera eller mindre klena höskördar och deraf följande foderbrist, dels den ansenliga importen af hudar från utrikes ort, hvarigenom denna vara, som fordom utgjorde en betydlig del af Siagtei i-Idkarnes förtjenst på rörelsen, fallit lill ett lågt pris, dels slutligen dén öfverflödiga tillförseln af talg från Finland och Ryssland emot en ännu alltid låg tull, hvarigenom äfven i detta afseende Slagtare-Embetet måst vidkännas en minskning i den till ersättning för dess ofvanomförmäida förluster påräknade vinst; Guldsmeder och Jouvelerare: all Embelel åren 1838 — 1842 låtit controllera 28,008 lod silfver mindre, och 2,916 lod guld mera, än under de förut förflutna fem åren: alt af denna betydligt minskade tillverkning af silfverarbeten synes, att denna gren af yrket aflagit: att man deremot skulle kunna tro, att den större tillökningen i Guldarbetens stämpling härledde sig ifrån en ökad afsättning af nämnde arbeten; men att likväl förhållandet i verkligheten ej befunnes sådant, då man fästade uppmärksamhet dels på de köpandes ålit mera stegrade anspråk på myckenhet och omväxling af färdiga arbeten, för att utvälja sina merendels ganska små behof, dels derpå, att Guldai beten mera nu, än tillförene, äro bruket underkastade, så att nya olörsålda pjecer ej sällan måste såsom urmodiga, åter nedsmältas; Sejlare och Repslagare: att deras yrken äro i obestridligt aflagande, hvartill såsom skäl blifvit anfördi: att sjöfarten under de sednare åren betydligt försämrats: att å fartygen numera, så mycket som möjligt, begagnas jernkettingar, så väl till stående som löpande gods: och att det beviljats Rederierne, att för fleras nybyggda Fartyg, emot utomordentligt låg, snart sagdt ingen lull, införa tågvirke från Ryssland, med hvilket lantl Sejlarne och Repslagarne härstädes ingalunda kunna täfla i pris;
Dock nej ... på drömmar tror jag inte ... men Irene, gå du till Regina och säg henne, att Stella gerna ville ha mat. Jag är hungrig. Jordiska ord, som stundom klinga himmelskt! Irene skyndade ut, men gret bittert eller ljuft. Inom Eriks själ var försakelsens byggnad nästan nedrifven redan och hoppets timrades, då han gråtande sade: – Nej Stella, du kan inte börja lefva. Jorden vore dig för trång, för fattig. Dö min Stella! Man finner, att Erik icke visste hvad han sade, då han gjorde sig skyldig till sådana uttryck. Men Stella fattade dem icke så, som de voro sagda. Hennes ögon fingo ett varmt lif, då hon svarade: – Ja, ja; jag vill lefva. Huru skön jorden ändå är, när man är älskad. Märkvärdiga motsägelser i menniskonaturen. Efter dessa Stellas ord blef det åter så kallt och stelt inom Erik. Så stelt och så tomt, ty hoppets korthus blåstes ned, men efterträddes icke af någon annan byggnad. De smärtsamt ljufva tårarna blefvo allt mera bittra, tills att deras källa torkade bort. – Jag förstår dig nog – sade Stella – men tror du, att den lefnadslust, som jag nu känner, kan kännas i dödens grannskap. Nej annorlunda kännes den då. Gud skulle icke låta mig känna det så, om han nu ville taga mig till sig ... Och ser du Erik, att Stella gråter; kan en döende gråta; har du nånsin sett en döende gråta? Och hon smålog i tårarna, alldeles såsom någongång förr. Det kändes Erik åter, såsom om hon haft rätt i hvad hon sade. Stella bad Erik känna på hennes puls. Den slog icke ovanligt högt icke heller ovanligt sakta; icke ojemnt, icke för långsamt, icke för fort. Det var såsom en frisk menniskas puls. Och när Irene inhämtade njuponsoppa med hvetebröd, åt Stella deraf med begärlighet, begärte tillochmed mera, hvilket beviljades, men då hon än en gång ville ha mera, fanns för godt att afslå hennes bön. Stella skakade då liksom förtrytsamt på det lilla bleka hufvudet, men smålog sedan och sade: – Förstår ni nu då, att jag skall lefva?
Vigtigt är det jag af fången vill spörja; Skynden att lyda den åldriges röst. CHOR. Lyda vi vilje och vörda ditt kall. Fången är här, om hans öde befall. (Pater Anton, befriad, framföres till) WÄINÄMÖINEN. Du är en christen klerk? PATER ANTON. Ja. WÄINÄMÖINEN. Ung du synes vara. Du kallas Anton? PATER ANTON. Ja. WÄINÄMÖINEN, afsides. Hans blick till själen går. (högt) Din ålder? PATER ANTON. Fem och tjugu år. WÄINÄMÖINEN. (afsides) (högt) Min Soinis ålder. Mig förklara, Hvar föddes du? PATER ANTON. WÄINÄMÖINEN, Finland! Hvar? På hvilken ort? PATER ANTON. WÄINÄMÖINEN. Din far? PATER ANTON. Jag känner honom ej. Ett värnlöst barn af nöden Jag var vid lifvets morgonrand. WÄINÄMÖINEN, Hvem vårdade dig? säg, förtro mig dina öden. PATER ANTON. De äro tecknade utaf en högre hand. Af Eric, Sverges Kung, jag faders huldhet njutit. Min barndom vid hans hof förflutit; Men då den Helige, den store Kungen dog, Sanct Henric i sin vård mig tog. Den ädles läror och exempel Mig vigt till Herrans tjenst i Herrans tempel. Se der om hvad mig rör det enda som jag vet. WÄINÄMÖINEN. Din faders namn för dig är då en hemlighet? PATER ANTON. Ja. WÄINÄMÖINEN. Kände du i byn, som gick i lågor, En Wäinämöinens son? PATER ANTON. Hvart syfta dina frågor? WÄINÄMÖINEN. De söka opp mitt barn som lefde, sade mig Den Svenske Höfdingen... PATER ANTON, afbrytande lifligt. Ack! värdes mig förkunna Hans öde. WÄINÄMÖINEN, Han är fri. PATER ANTON, med innerlig glädje.
Bankens fiskals-embete åligger i allmänhet: l:o alt ej mindre inför vederbörande exekutorer samt vid lägre och högre doinsäten, än äfven hos Kongl. Maj:t, å Bankens vägnar, efter lag och sakens beskaffenhet, talan föra samt verkets bästa iakttaga och bevaka i alla Banken rörande utsökningsoch rättegångs-ärenden, så ock i de rättegångs-ärenden, som Bankens pappersbruk Tumba angå; Fiskals-kontoret. Banko-Ulskotlels Betänkande, J\i 61. 43 2:o. Att icke allenast utföra do åtal emot verkets embetsoch tjenstemän, sorn kunna varda af Ofvereller Under-styrelse förordnade, utan ock sjelfmant uppträda såsom åklagare, derest det skulle befinnas, att någon af verkets embetsoch tjenstemän handlat emot gifna reglementariska föreskrifter, eller i öfrigt på något sätt förhållit sig felaktigt eller brottsligt i tjensten, eller derest några oordningar inom Bankens hus skulle förefalla; 3:o. Att der, vid besörjande af Bankens ekonomiska ärenden, biträde af fiskals-embetet påfordras, sådant, i hvad på fiskals-embetet ankomma kan, meddela; 4:o. Att när, antingen af Rikets Ständers Banko-Utskott eller Revisorer öfver Banko-verket eller af Bankens Öfvereller Understyrelse, eller ock af kommissarierne i låne-kansliet, upplysningar eller utlåtanden från fiskals-embetet äskas, dermed tillhandagå; i följd hvaraf äfven advokat-fiskalen är pligtig, att vid Öfveroch Understyrelsens sammanträden, uppå kallelse, sig infinna, då hans mundt liga hörande derstädes i någon fråga nödigt anses; S:o. Att för öfrigt iakttaga allt hvad Öfver-styrelsen kan fiskals embetet i och för tjensten anbefalla.
St. böra i den afgående skrifvelsen uttrycka den underd. önskan att de lediga tjensterne icke mätte under tiden tillsättas, på det att derigenom hinder icke må upstå för vidtagande af den förändring, som befinnes vara lämplig. Jag tillstyrker således återremiss på betänk. Hr von Hartmansdorff: Sedan Hr Cederschiöld yttrat sig, har jag föga att tillägga. Jag vill blott erinra R. o. Ad. derom, ehuru jag icke nu har med mig det betänk., som afgjordes i går, att den besparing, som då beslöts af Ståndet, var, om jag rätt påminner mig, för ackordsförskott eller något dylikt. Som icke det för dem afsedda anslag hade utgått, så ansåg StatsUtsk. vara skäl, att detsamma bespara. En sådan rätt måste StatsUtsk. ega på grund af de ordalag i grundlagen, som här blifvit uplästa. Alt jag icke 6 H. v 6 82 Den 24 April. bemärkte den öfverträdelse, som StatsUtsk. gjort i afseende på jungmannen var illa; men den måste väl komma på StatsUtsk:s samvete och icke på mitt. I alla fall vidhåller jag hvad Hr Cederschiöld sagt, nemi. all ett begånget felsteg icke berättigar alt göra flera. Hvad nu frågan beträffar att vid besluten skilja punkterna åt, på sätt Frih. Cederström begärt, så bestrider jag visserligen icke, att så må ske, om han det yrkar; men deremot anser jag det vara gifvet, att R. o. Ad. icke kan begå den sjelfmotsägelsen att bifalla den ena och återremittera den andra punkten, enär båda måste följas åt till Utsk. Det är klart, såsom Hr Fåhraeus sagt, att då frågan om reorganisation förekommer i den sednare, men frågan om besparingar i den första punkten, och reorganisation icke kan utan besparing ega rum, så måste Ståndet återremittera den andra punkten om det återremitterat den första. Hr von Troil, Sam. Gust.:
Denna dag om aftonen hade han dock lemnat värdshuset och vandrade långsamt framåt längs gatorna i staden. Slumpen, eller ödet, eller en högre magt ledde hans stapplande steg till en vacker, trädplanterad kyrkogård. En oemotståndlig dragningskraft förmådde honom att inträda genom den öppna gallerporten. Han andades så lugnt på denna vida hviloplats och med ett slags tillfredställelse och längtan blickade han ikring bland dessa små och obemärkta, men lugna boningar. En af dessa behagade honom särdeles; det var en skön, hvit marmorurna, kring hvilken slingrade sig en krans af i sten huggna törnrosor. Denna graf stod skild från de öfriga, i skuggan af en åldrig cypress, och platsen såg så lugn och fridfull ut. Med längtan i sitt lidande hjerta nalkades fremlingen den afskilda grafven. ”Du har funnit ro, okände,” sade han på svenska och böjde sig ned för att läsa skriften på grafven. Der stod äfven på svenska endast dessa ord: ”Rudolph Berg, född den 11 Junii 1802, död den 6 November 1839.” ”Rudolph Berg!” upprepade fremlingen häftigt upprörd och med dödsbleka kinder; blott med möda förmådde han hålla sig uppe vid trädets stam. ”Rudolph Berg, min dödsfiende, min lyckas mördare, är det så jag återfinner dig? Har den sällhet, du röfvat ifrån mig, ej bringat dig bättre frukt? Dock, du har lidit ut, du står nu inför den domaren, som allena kan läsa i menniskohjertat och som vet, hvad straff du förtjenar; mig tillhör således ej att dömma utan att glömma och förlåta, om jag sjelf vill hoppas att bli förlåten. Hvila då i frid! Du gjorde mig mycket ondt, men det fanns en tid, på vilken du var mig kär och vid minnet af denna tid förlåter jag dig!” ”Leonhard Lindmark!” utropade härvid en röst helt nära och Verner framträdde till grafven. Den siste atenaren Skrifter av Viktor Rydberg V och VI Den siste atenaren av Viktor Rydberg Nionde upplagan Stockholm Albert Bonniers förlag Stockholm Alb. Bonniers Boktryckeri 1914 Herr Fil.
N:o 44 blef nu afbruten för att fortsättas i eftermiddagens plenum. Upplästes till justering och godkändes följande från Exp.Utsk. inkomne förslag lill und. skrifvelse!' till K. M.: N:o 166, ang:de åtgärder till upphjelpande af sillfisket i Bohuslänska skärgården; N:o 167, ang:de reglering af planpenningar m. m.; N:o 168, ang:de föreskrifter i afseende på kronobrefbäringen; N:o 169, ang:de bålsmansroteringen för Fahlu stad; N:o 170, ang:de en förändring i utgörandet af beväringsskyldighelen på Gottland; samt N:o 171, ang:de ett tillägg till 9 cap. 8 § Handelsbm samt K. förordn. d. 28 Juni 1798, i fråga om varors ulborgaude. Lades på bordet nedannämnde från LagUlsk. inkomne betänk:n och utlål:n: N:o 94, i auledn. af väckt motion om förändring af sättet för utmätt fastighets försäljning; N:o 95, i anledn. af gjorda anroärkmr vid Utsk:s betänk. N:o 60, öfver väckt motion, ang:de upphäfvande af 3 och 4 §§ i K. förordn. d. 10 Juni 1841, ronde bysättning; N:o 96, i anledn. af väckt motion om tillägg till K. förordn. d. 9 Nov. 1844, ang:de inteckning af ej mindre lifstidsstädja och undantagsaftal, än ock all annan afhandling om nyttjanderätt till fast egendom å landel; 452 Den 16 April f. m. N:o 97, i anleda, af väckt motion, att mannen må tillerkännas en rätt i bo, motsvarande den, som medelst morgongåfva är förunnad hustru; N:o 98, i anledn. af gjorde anmärkn.-r vid Utslcs mern. N:o 70, med förslag till sammanjemkning af de inom RiksSt:n fatlade skiljaktiga beslut, ronde den i betänk.
Och den ena är icke den andra lik; den är om möjligt galnare än den första som är allra galnast. Och så komma nya idéer som hvar och en för sig äro galnare än alla de andra tilUammans. Jag brås på slägten. Redan för hundra år sedan funnos idéer. Farfars far funderade nästan på att » lägga sig till med en soupçon om serafimerbandet i knapphålet », som en dåtida skämtare uttryckte sig, d. v. s. ingå i en vattendrinkareförening med namnet Blå bandet. Dessutom inbillade han sig tidtals att han var kvick. — Farfar var yllemänniska till den grad, att han blef sjuk om han hörde namnet linne eller bomull uttalas. Och far var generalsuperintendent i Verldsfederationen. Och alla trodde de på bakterier. Hvad de voro lyckliga som blott hade att kämpa mot de9sa den mikroskopiska verldens elefanter. Jag undrar hvad de skulle sagt om våra billimikrokocker, som äro knappt en milliondel af de gamla mikrokockerna. Farfar blef, då han ännu var för liten för att med framgång kunna opponera sig, » vaccinerad » — på kallades det att ympa in koppgift på människan — men sedan brydde han sig för egen del icke om flera ympningar. Men far fick på det * Jag hoppas, att jag ej usurperat någon annans signatur. Krönikan bor ju, åtminstone för närvarande, ha tillräckligt af sina tre eller fyra » V olon tärer &gt;. Förf.sättet i sin gröna ungdom genomgå alla både möjliga och omöjliga sjukdomar, och då han kommit in i beväringsåldern, d. v. s. var sjutton år, så var han så usel att han i sju af de tolf öfniogs-åren fick tjenstgöra som öfningspatientbeväring vid elfte träng-bataljonen. Lyckligtvis hade han en lika elastisk konstitution som den svenska statskroppen och lefde derför tills han dog vid trettiotvå års ålder — ett år innan jag föddes .. Ja, jag kom litet för sent till verlden. Möjligen är detta orsaken till att jag ser allt i så mörka fferger och tycker att tiden icke passar mig så bra som jag ville. Farfar, som öfverlefde sin son i sexton år, dog i ullsjukan.
När deremot handlingen varit skrifven på charta, så är det fullkomligen likgiltigt om någon menniska controllerar den eller icke, endast ingen handling af myndigheterna emottages, .som icke är skrifven på charta, samt ingen skuldsedel är gällande till utsökning, om den icke är skrifven på charta. Det är nemi. klart, att då nu 99 Den 8 Januari e. m. lil af 100 skuldsedlar icke liro cliarterade, så skulle deremot allesammans blifva cliarterade, ifall ett sådant stadgande antogs. Så afven med andra handlingar. Hvarföre dä bekymra sig med en rontroll, soin skulle fordra nya embetsman och medföra nya utgifter, och hvilken skulle bereda en så högst obetydlig statsinkomst. Denna statsinkomst skulle med mycket motsatta tariffer kunna bereda statscassan mångfaldigt större inkomst, utan allt besvär för embetsmyndiglielecne i oell för controllerna dervid, om den af mig uppgifna ordning infördes. Det lärer väl följa af sig sjelf, alt om handlingar, som kunna och skola skrifvas på charlor, icke få biläggas med chartor, så komma dessa handlingar att skrifvas på charlan, och då är ingen vidare controll nödig. Detta må gälla såsom en allmän aumärkn. emot hela syftningen af förslaget; men om Utsk. skulle öfvergå ifrån biliiggningschartorna såsom ett oskick, och antaga att alla handlingar skola skrifvas på charta, så lära tarifferna böra betydligt nedsättas, hvaremot åtgärderna i och för controllerna blifva af en stor enkelhet. Man säger, alt det är kostsamt att skrifva på chartor, och att det skulle förorsaka ökade utgifter för Staten, efter hela arket måste vara dyrare än den lapp, som åtgår till biläggningschartan. Jag skulle likväl tro, att det icke kan vara så fasligen dyrt att tillverka det papper, som användes till dessa chartor, och om man dervid betänker den större inkomst, som skulle tillskyndas Staten genom den bättre controll, som härigenom vunnes, så finner man lätt, all statsverket derigenom utan svårighet skulle blifva i tillfälle att kunna bära denna ökade pappershlgift.
Nådigt gillande så väl af Rikets Ständers beslut, i afseende på utmyntnings-grunderne för Silfversamt Guldoch Kopparmyntet, som ock af deras underdåniga framställningar om formen samt öfveroch under-afdelningarne af Guld-, Silfveroch Kopparmynten, endast med den förändring, hvad de sistnämnde beträffade, alt 1 skillings Bancostycken, eller i| skilling Courant, icke skulle tillverkas, såsom svåra att i storlek skilja från närmaste öfveroch under-afdelningar, och för rörelsen mindre behöflige, samt med det tillägg, att ingen må vara pligtig att i betalning på en gång emottaga Kopparskiljemynt till större belopp, än som svarade emot 32 skillingar Banco, eller 3 Riksdaler Courant. Kongl. Maj:ts Nåd. Skrifvelse N:o j3. 11 Stats-Secreteraren och Stats-Rådet hemställde slutligen i underdånighet, alt, i händelse dessa underdåniga tillstyrkanden af Kongl. Maj:t gillades, Kongl. Maj:t måtte genom Nådig Skrifvelse lemna Rikets Ständer del af Sitt Beslut och äska deras medverkan i afseende på hvad 6:te punkten om Bankens sedlar innehåller. Kongl. Maj:t förklarade i Nåder Sig icke nu vilja fatta beslut i dessa ämnen; utan skulle Rikets Ständers underdåniga skrifvelser å nyo anmälas, när Kongl. Majit så befallde. Ex Protocollo A. F. Normelin. Utdrag af Protocoltet, öfver Handelsoch FinanceÅrenden, hållet inför Hatts Maj:t Konungen i StatsRådet å Stockholms Slott den 27 Februarii 1835. Närvarande: Juslitirc-Stats-Mi nis tern, Hans Excellence Herr Grefve Rosenblad ^ Stats-Minislern för Utrikes Ärendena, Hans Excellence Herr Grefve af Wetterstedt.
För öppnande af kanal genom Ralfvesund i Bohus läns skärgård. Enär denna kanal, hvars anläggning till beqvämlighet för inomskärs-farten i Bohuslänska skärgården blifvit i underdånighet begärd af innebyggarne i staden Marstrand och i Tjörns härad, icke är af den jemförelsevis större vigt, att anslag af stats-medel synes böra företrädesvis dertill af Rikets Ständer anvisas, tillstyrker Utskottet, att Kongl. Maijts i detta ämne gjorda nådiga framställning icke må af Rikets Ständer bifallas. 6:o Till kanaloch sluss-anläggningar emellan Philipstad och Sjöändans lastningsplats - 65,000 R:dr. Af de i detta ämne Utskottet meddelade handlingar, hvaribland serskildt må omnämnas ett inom vällofl. Borgare-ståndet af Herr Berger afgifvet memorial, har (5 Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 163. Utskottet inhemtat, att genom denna korta kanal skulle en oafbruten vattenväg blifva öppnad från Philipstad till Sjöändan, frän hvilket sistnämnda ställe en jernväg lättar varu-transporten till Wenerns strand, samt att ett bolag bildat sig, sorn vore villigt fullborda arbetet oell tillskjuta det belopp, som utöfver nu begärda statsanslag härtill erfordrades och hvilken total-kostnad är beräknad till 137,007 R:dr. Medelst en sådan uppoffring skulle den ofvanliggande ortens bergslags ef fekter kunna med långt ringare transportkostnad än hittills forslas till afsättningsplatserna, och spanmål samt bergslagens andra förnödenheter återföras.
Men Elin är nättare, hon har också vackra ögon. – Nå! Alice böjde sig fram med en skälmsk, blinkande sidoblick upp till honom. Det är således hon? Han blef blossande röd, mycket generad. Jag försäkrar fru Lexow, sade han allvarligt bedyrande – jag har aldrig ens tänkt Nej, tillade han skrattande litet öfvermodigt, den jag bryr mig om skall vara tusen gånger vackrare och stiligare än Elin Bieler. – Åh, jag vet så väl! — Låt mig få beskrifva henne, jag vet så väl alla unga herrars ideal. – Lång och stilig med mörkt, lockigt hår, brännande svarta ögon – litet blek. Hennes ton var parodiskt högtrafvande. Och så skall hon heta Valborg eller Elisabeth eller Rigmor. Har jag inte rätt – hvad? Han skrattade med full hals, mycket hjertligt, okonstladt road af detta godtköpsskämt. Nej, visst inte! – Det är något ni måtte ha läst i en roman det är alls inte så. Hon skall vara blond – min, åtminstone – och rosig och fin, och så skall hon ha rysligt små fötter. Han såg förstulet ned på hennes fot, som just stack fram under klädningsfållen. Alice hade kommit i ett briljant humör. Hon gick och smålog för sig sjelf på stigen och gnolade halfhögt. Så med ens – stannade hon midt på vägen, hufvudet starkt bakåt, och andades in luften i långa djupa drag. – Hvad våren ändå är herrlig! — Det är som om blodet kittlade en i ådrorna. Man kunde ha lust att slå någon Han var väl ett halft steg bakom henne, framåtböjd, blek, med besynnerligt mörka ögon och läppar som skälfde. När hennes blick mötte hans, rätade hon instinktmessigt på sig. – Ja, våren är verkligen den bästa tiden Hon kände sig plötsligt så förvirrad, utan att strax kunna göra sig reda för, hvarför. Nästan från första dagen Felix Danner såg Alice, älskade han henne. Kanske var det blott en händelse, att det just blef henne. Ty kärleken var ju i hans hjerta.
Såvida således ingen annan garanti emot R. St:s magtmissbruk i Bankens förvaltning kunde beredas, skulle jag ej tveka att med min röst biträda antagandet af det nya redactionsförslaget; men som jag anser detta ganska verkställbar!, afstyrker jag antagandet af denna hvartill jag hemtar ytterligare skäl deraf, att den innehåller: ”R. St. äga •”att allena besluta öfver användandet af Bankens årliga be”hållna vinstmedel, såframt ej dessa till bibehållande af Ban”kens grundfond af Konungen pröfvas erforderliga.” Min öfvertygelse är nemligen, att Banken, såsom ett oeftergiflig! vilkor för realisationens bestånd, bör ostörd få behålla sin räntevinst. Derigenom grundlägges förtroende till dess förmåga att uppfylla sina förbindelser. Vinnes ej detta förtroende, blifva större uppoffringar å Bankens sida erforderliga för silfverutvexlingen. I en framtid, då ordning i myntväsendet och förtroendet hunnit stadga sig, anser jag ej oförenligt med realisationens bestånd, att R. St. disponera öfverskottet af bancovinsten, dock ej anticipationsvis, utan först vid en kommande Riksdag öfverskottet sedan den föregående. Som likväl tiden till bestämmande häraf ej nu är inne, har jag blott velat antyda min åsigt härom. Det tredje skälet för afslag å det nya redactionsförslaget af 72 §. är, i min tanke, det, att antagandet afskär all möjlighet för privata actieägares deltagande i Banken, enligt 1820 års FinanceCommittes förslag, hvarigenom man kunde hoppas att, ehuru i en aflägsen framtid, se denna oformliga institution upplöst, öfverlemnad till ett enskildt bolag, stående under lag och oberoende för öfrigt af båda Statsmagterna. Den garanti, hvilken jag, jemte Bankens publicitet, anser erforderlig och fullt tillräcklig till betryggande af realisationens bestånd, är: en af Konungen och R. St. ge - Dea ii Mart f. u. '47 mensamt stiftad lag, som ställer Banken under allmän lag samt bestämdt förbjuder nya sedelemissioner utan motsvarande metallisk fond, vare sig för Statens behof eller andra ändamål. Gr. von Fersen, Axel, bade inlemnat följande: