Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
112 Den 10 Januari e. m. 1 detta hänseende är forskningen icke heller stängd. Då Sr 1755 anmälan gjordes att ätten N:o 1 Fårdala var utgången, uppdrogs Baron Tilas att undersöka förhållandet; vid redogörelse för detta uppdrag yttrade han, att, oaktadt äldsta grenen var utgången, ätten likväl fortlefde uti descenterne af Johan Nilssons broder Knut, enär »Johan Nilsson introducerades på ätten N:o 1 å alla de Lilliehöökars vägnar, hvilka härstammade ifrån RiksRåd, således för alla Anders Pederssons efterkommande, hvilken, enligt Bergsrådet Bondes anteckningar, var det första kända RiksRåd af Lilliehöökska ätten, från hvilket descendenter ännu funnos». Detta yttrande har man väl sökt jäfva, dels emedan det fäldes några år innan genealogiernas ordnande af rieputationen skedde, dels emedan uppgiften om Anders Pedersson icke var Tilas’s egen, utan endast ett återgifvande af en annans åsigt. Ilvad detta sednare beträffar, torde icke kunna vara antagligt, att Tilas skulle stödja sin mening — man kan gerna sä .a sitt utslag —på en åsigt, örn hvars riktighet han ej var fullt öfvertvgad. I det förra hänseendet åter, om man äfven skulle kunna anse, att en så grundlig genealog, som Tilas.Ja år efteråt ändrat åsigt, hvaremot dock synes vittna att den Akersteinska genealogien, som af Tilas ofta åberopades och af honom för Riddarhusets räkning år 1769 (således sednare) inköptes, uttryckligen angifver Bryntes sonson och Anders Pederssons broder Nils såsom stamfäder för ätten N:o 66 till Gällared, qvarstår dock den andra nämnde genealogens, Schönfelt, mening, om hvilkens uppfattning af frågan ingen tvekan kan ega rum. Uti sin år 1770, således efter genealogiernas ordnande, på R. o. Ad:s bekostnad utgifne matrikel upptager han nemi. under N:o 66 Lilliehöökarna af Gällared och Kolbeck, hänvisande i afseende på denna ätts ursprung till ätten N:o 1.
Under förutsättning att nya grunder utarbetades har äfven jag erkänt att Bevillmsprocm borde vara lika för alla. Man har här mycket fäst sig vid Utsk:s skyldighet att utarbeta nya grunder, men dervid får jag anmärka att allt, som här blifvit yttradt, och mycket mera många gånger utgjort föremål för Utsk:s pröfning. När man så mycket klandrar borde man väl sjelf kunna framlägga de grunder, hvarifrån Utsk. kunde utgå. Man 448 Den 28 Mars. har visserligen framställt ett sätt, hvarpå bevillmn kunde utgå af jorden, men deremot har man icke velat inlåta sig i frågan huru näringsidkares inkomst skall kunna bestämmas. Bevilln:sproc:n bör ej blifva lika för alla förr än man utfunnit sådana kontroller att hvar och en nödgas betala Bevilln:g för sin verkliga inkomst. De härefter först till bifall och sedan till återremiss å förev:de punkt framstälde proposme besvarades med blandade Ja och Nej; och efter sedermera förnyad med starka Ja jemte åtskilliga Nej besvarad propos. till bifall å denna punkt, förklarade Hr Gr. o. Landtm, att han ansåg Ja hafva varit öfvervägande. Hr von Koch begärde votering. Uplästes till justering och godkändes följande voterings-propos. Den som bifaller Bevilln:sUtsk:s i dess Betänk. N:o S, gjorda hemställan, att någon nedsättning af bevillmn för rörelse och näring samt för fast egendom, icke måtte af E. St:r beviljas, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, beslutar E. o. Ad. att på grund af gjorde anmärkn:r till BevillmsUtsk. återremittera denna del af förenämnde Betänk. Yid voteringens slut befunnos rösterna hafva utfallit som följer: Ja — 40. Nej — 27. H. E. o. Ad. åtskiljdes kl. | 12 på natten. In fidem protocolli, Alberl Munck. Lördagen den 28 Mars 1857. Plenum kl. 10 f. m.
Riksens Ständer föreställa hela Mastan af Folket, deras garantie är säledes allas answarighet för näg ras - Lvos Den 21 Augusti. , ras försträckning , och hwem skulle för et ögon, blick sätta denna säkerhet i fräga ? Oagtadt alt hwad likwäl möjligen i tankarne kunde häre, mot inwändas, är det dock troligt, at denna garantie stall antagas bäde pä grund af dest egna intrinseca wärde, och pä den af penningesivckens öfwerdrifna numeraire. Det Andra Lörsiaget, eller sunding systemet, har wisierligen sä mycket för sig i wis. sa afseenden, at emot desi antagande skulle i allmänhet litet kunna inwändas; men är wär Constitution ännu sädan, at denna utwäg kan »vidtagas! Detta är i sanning en högwigtig fräga, och bör fulleligen utredas innan man griper til medlet. Förslaget at stadga sju procents Ränta synes bewisa nägot medwetande af at opinionen om säkerheten icke mätte wara synnerligen stark, eller at rörelse - capitalet är sä litet at penningen behöfde framdragas genom eporbitande Medel, ty är säkerheten god, sä stall, med denna Ränta, snart största delen af penninge-stocken inflyta, är den icke, eller ätminstone opinionen derom, sä gär wäl ändä nägot in af hwad den enskilde kan sätta pä äfwentyr; men i medlertid är landet satt under en gansta härd Beskattning, och at betala Sju procents Ränta, är redan at wara fallen i procentckres händer. Sätt bredewid hwarandra twänne länings-willkor, bäda grundade pä Sju procents ärligt tilskott af löntagaren, som i detta fall är Staten; men säg: det ena länet är 100 Rd. med s procents Ränta ochä tcr - Den 21 Augusti. LooZ terbctalning afCapitalet när Läntagaren will, och lät ost se hwiiketdera länet först fylles. Sju procents
Då emedlertid af Rakenskaperne tydligen ådagalägges, alt kostnaderne under de senare .åren nfver - 4 Siats-Utskottets Ulla tande N.o 86. stigit icke allenast hvad vid senaste Riksdagen anslogs, utan äfven hvad Kongl. Majit nu, såsom behöflig tillökning, af Rikets Ständer äskat, så anser Utskottet sig ega fullt skäl tillstyrka Rikets Ständer, att bevilja uppförandet å Stat af berörde tillökning med 62,880 R:dr, och alt derjemte till Kongl. Majit aflåta underdånig Skrifvelse, med tillkännagifvande, det Rikets Ständer, med anledning af nyss anförde förhållanden, hysa den öfvertygelse, alt Kongl. Majit i Nåder lärer vara betänkt på att ytterligare låta vidtaga sådana mått och steg, som sätta en gräns för denna UtgiftsTitels oafbrutna stigande långt utöfver hvad vid RiksSlatens uppgörande beräknas. Kongl. Majlis Nådiga Proposition upptager vidareI 2:0 en tillökning af 2,000 Ridr på anslaget för allmänna byggnader och reparationer i Stockholm, afsedd för underhållet af nödiga Magasinsbyggnader i Hufvudsladen, samt 3:o d:o dio af 8,000 Ridr i Anslaget för byggnader och reparationer i landsorterne, till underhållet af de Magasinsbyggnader, som för Stats-Verkets spanmålsrörelse der funnits af nöden; och som dessa summor icke äro några nya utgifter, enär kostnaderne för nppgifne ändamål förut drabbat, dels Magasinsfonden, dels ock, efter dess ställande på utredning, Stats-Verkets inkomster, tillstyrker Utskottet uppförandet på Stat af berörde tillökningar med 2,000 Ridr i Anslaget för publika husen i Hufvudstaden samt med 8,000 Ridr i anslaget för allmänna byggnaderne i landsorterne; dock under dervid fästadt förbehåll, att dessa aine summor böra disponeras lill Magasinsbyggnadernas underhåll, och redovisas utan sammanblandning med de allmänna byggnadsanslagen, till hvilka de nu öfverföras.
Missgerningsbalken och Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, böta för andra resan snatteri, godsets hela värde med 18 sk., eller, i brist deraf, undergå sex dagars fängelse samt dessutom enskild skrift, men Bergstingsrätten, i uppenbar strid mot denna lagenliga grund för målets bedömande, fattat dess ofvanberörde beslut,' att Flink för sin förbrytelse borde stå tjufsrätt, i öfverensstämmelse hvarmed han äfven blifvit såsom för stöld dömd och straffad, målet öfverlemnades tiil advokatliskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt, för att derstädes emot bergsdomhafvanden, som med Bergstingsrätten berörde olagliga beslut fattat och derför borde ansvara, föra den talan, hvartill målets beskaffenhet föranledde, och hvarvid advokatliskals-embetet, jemte det tillfälle bereddes den sakfällde att anmäla sitt anspråk på ersättning för det honom åbragta lidande, om han dertill funne sig befogad, ägde att framställa yrkande äfven derom, att hans förbrytelse, utan afseende å den honom derför 24 B. St. Just. Omhudsm. Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1847. öfvergångna bestraffning, icke borde i framtiden annorlunda än såsom andra resan snatteri honom till last räknas, och att underrättelse, det uppenbara kyrkoplikten blifvit honom emot lag ådömd, blefve kungjord i den församlings kyrka, der han densamma undergått.
Bland dem, som saknat all kunskap i religionen, hafva de fleste under sin föregående lefnad ej egt stadigt hemvist. Af dessa voro intagne: A länsoch krono-häktena 62. » Krono-arbetskorpsen 26. » straffoch arbets-fängelserna för mankön 17. » dito dito för qvinkön 32. tillsammans 137. Antalet af uti innanläsning okunnige har under sagde år uppgått till 154 och således varit ungefärligen lika stort, som nästföregående år, då det utgjorde 156; och har åt 99 personer undervisning uti innanläsning blifvit meddelad. Efter erhållen undervisning och beredelse inom fångvård s-anstalterna, hafva 44 fångar för första gången blifvit delaktige af den heliga Nattvarden och bland dessa icke mindre än 14 inom länsoch — 127 — krono-fängelserna. Under år 1857 hafva utaf 46, som varit under beredelse till undergående af dödsstraff, 39 blifvit till lifvet benådade och 7 afrättade. Slutligen förmäler Styrelsen, att det uti hufvudstaden bildade fruntimmers-sällskap för fångars förbättring äfven under revisions-året, likasom under de nästföregående åren, fortsatt sin verksamhet, såväl medelst besök å Stockholms stads länsoch cellfängelser, som äfven genom söndags-skolas hållande inom straffoch arbets-!ängelset å Norrmalm. § 10. Rörande disciplinen inom fängelserna och Krono-arbetskorpsen, inhemtas af Fångvårds-styrelsens underdåniga berättelse, bland annat, att antalet af rymningar och de vid revisions-året icke ertappade rymmare utgjort: Vid fästningssamt allmänna straffoch arbets-fängeUerna: Vid årets slut Rymningar, ej ertappade rymmare. för mankön *2o7" 9. » qvinkön 7. 5. De extra judiciella bestraffningarne hafva utgjort: Vid fästningssamt allmänna straffoch arbets-fång elser na: för mankön 578. » qvinkön 525. Vid Krono-arbetskorpsen 321.
Men isynnerhet får jag hemställa till hvarje jurist, huruvida någonsin en casus adjudicatus medelst en lag för ä n dr ing eller en lagförklaring ret ro activ t kan tillintetgöras, och om ett sådant förfarande icke vore att våldföra all rättsgrund för lagskipningen från hedenhös till närvar, tider? Att lag icke kan verka retroactivt är ensamt en mer än tillräcklig grund för frågans afgörande; men skulle andra skäl erfordras, finnas många att framte, hvilka på det mest evidenta sätt bevisa 01-iktigheten af de argumenter, man yttrat i en motsatt riktning. Man har påstått, att den af R. St. år i83o vidtagna förändring af Reg.F:s 37 § endast var en lagförklaring, och icke en lagförändring; men härvid är att anmärka, att sjelfva grundlagen förer rubriken: "K. M:s och Rikets fastställda Reg.form af d. 6 Juni 1809, med de derefter och sist vid riksdagen i Stockholm 1828, 1829 och i83o af K. M. och R. St. antagna förändringar;” således nyttjas ordet förändringar, men icke ordet förklaringar, hvarföre tvifvelsmål i frågan så mycket mindre torde kunna uppstå, Den i3 April e. m. som 83 § Reg.F. bjuder grundlagarnas tillämpning efter ordalydelsen, och utesluter således hvarje godtycklig tolkning deraf. En lagförklaring sker dessutom på så sätt, att man åt samma ordalydelse inlägger en annan mening, men icke så, att man förändrar ordalydelsen, hvilket här ar fallet. Men om den skedda åtgärden äfven skulle endast vara en lagförklaring, så kullkastar detta icke heller på minsta vis den till stöd för mitt påstående anförda grundsatsen, att lag ej kan verka retroactivt; ty lika litet kan en lagförklaring retroactivt våldföra de efter samma lag under loppet af en längre tidrymd åtnjutna rättigheter, som en lagförändring det mägtar göra, för hvilket påstående jag äfven tryggt vågar vädja till hvarje sakkunnig jurist, såväl i Sverige som i det öfriga Europa.
Den Il-årige kronprins Gustaf Adolf blef e j inpttagen af sin faster, så laiige någon af konungens folk följde lionoin. Hon undvek all beröring med hofvet, ' umgicks endast med Iiertiginnan af Södermanland ' och ' förklarade rent af, att ' hon äninade flytta till sitt stift i Tyskland, Qvedlingbiirg, från ' ett land, där våld ginge för rätt. Land trnarskalken Liljeliorn, koiiiingens trogne liandtlangare vid riksdagen, blef naturligtvis föreinål för den största förbittriiqg. B e t berättas, att riksrådinnan Falkenberg rent iit iindanbedt sig hans visiter » för a t t undvika däroin inblanda sina drangar)). - » H a n Rom ändå dit ocli gick iipp i salena, sägkr %erättaren, rmen ' blef af di: ängarae bortvist, eliiirii en af dem gick in att fråga ocli fick samma svar ». E n annan k sa ges in an, biskop TVallqvist, säger o111 deiinatidpiinkt: ~Koniiiigens stallning var öinklig. Efter vaiiligheten lefde clrottningeii i sina rim, såg sin lierre s#llan och kiinde visserligen icke gifva honom n8gon tröst. Cour kunde icke gifvas, ty konungen; autade, a t t inga damer skulle infinna sig. h,minstone var allt hof-frt~ntimret niissnöjdt och vredgadt.
D e k o m m a in i ett maner, de börja upprepa sig själfva, hvarje ny figur i deras omfattande galleri blir ej på samma gång en ny lefvande personlighet — o c h så har publiken sitt o m d ö m e färdigt — » hon är enformig, affekterad, hon jagar efter effekt » — o c h så öfverflyttar man sitt intresse till de unga krafterna, som man ej ännu lärt sig utantill och hunnit tröttna på. D e t är tidens gång. Det är ej länge sedan fru Hennings i K ö - benhavn väckte stormande hänförelse genom det sätt, hvarpå hon utförde A n n a Hjälms roll i » K u n g M i d a s ». Åskådarne funno knappt ord för sin förtjusning. Men så k o m Didi H e i b e r g — en frisk fjällvind — och gaf samma roll, sedd genom ett helt annat temperament och förklarad med andra uttrycksmedel. O c h då blåste flöjeln från vestan till ostan, då r e f man ögonblickligen ned den gamla guden, hvars ärestod man själf rest. D y l i k t tillhör opinionens vindkast, som äfven andra än scenens förmågor få uthärda. Det är i alla fall icke dagens vexlande tycke, som uttalar sista ordet i fråga om en människas verk och betydelse. öch det faller bestrida den stora i nordens moderna ställningar tillhöra på scenen. väl ej häller någon in att insats, Betty Hennings gjort konst. Hennes bästa framdet bästa, som blifvit sedt Georg Nordensvan. A l f dansen. f " * ig stod en kväll i barndomsdar Vid säfomkransad sjö, När månen, trolsk och underbar, Steg upp bak lummig ö. Som silfver glänste hvarje våg, Hvari strå som pärlemor, Och öfver ängens tufvor låg Ett stilla töckenflor. Bland näckrosblad vid djupets En kull af änder gled, Och lyst, så tyst var allt på Det är det djupaste allvar i Betty Hennings konst, men där är också så m y c k e n lefnadsglädje, skalkaktighet, ungdom. * härden, världen. Och kvällen led och rand land, led.
Då hela boken utgått ur en uppfattning, olika mot kritikerns, då författaren söker sådant som kritikern anser vara onödigt att söka, då författaren sätter det högt, som kritikern sätter lågt, och anser det obetydligt, som granskaren prisar såsom det allra mest eftersträfvansvärda, då är det ju sjelfklart att de båda ej skola komma öfverens. Men något meningsutbyte blir ej af, utan kritikern förklarar helt enkelt, att författaren skrifver dåligt eller att han alls ej kan skrifva. Skäl gifver han ibland för den åsigten, ibland ej. Dermed är saken afgjord, ty författaren står ju rättslös inför den dömande granskaren. Försvara sig får han inte. Skulle han försöka det, så bléfve han i alla fall den lidande, då nian känner, huru i en polemik mellan en tidning och en utanför stående det alltid är tidningen, som far sista ordet. Om kritikens mål har ofta på senaste tid blifvit taladt Man har sagt, att kritikern ingen domsrätt har, att han hvarken bör rosa eller tadla, åtminstone då det ej gäller absoluta mästerstycken eller absoluta fuskverk, utan söka visa fram hvad författaren haft för afsigt med sitt arbete, söka visa hans mål och hans medel. Detta är svårare än att skolmästra. Man har till och med vågat begära, att kritikern skall gå till sitt värf med någon liten smula kärlek till det ämne, han skall skrifva om, att han ej må gifva nycker, dåligt lynne eller hämdlvstnad luft på författames bekostnad, att han ej må, om han till exempel älskar Dickens, sabla ned dem, som ej skrifva likt Dickens, och att om han tvärtom misstror en annan uppfattning, han ej må döda en hvar, som af öfvertygelse råkar ha just den uppfattningen. Ty något berättigande måtte väl deras öfvertygelse ha. Dengranskare, som vet med sig, att han är ensidig, att han ej förmår se det goda i den riktning, han en gång lärt sig anse förkastlig, han borde väl, om han vill vara rättvis, afhålla sig från att skrifva om detta, som han ej mäktar bedöma något så när allsidigt. Men hur en kritiker än skrifver, så är det alltid han som får rätten på sin sida. Allmänheten tar som bekant ej del i frågan.
Således, långt ifrån att lärarne i dessa ämnen skola få mindre att göra än tillförene, är jag ölvertygad, att ett alldeles motsatt förhållande skall komma att i berörde hänseende ega rum. Jemväl får jag förklara, det jag, utan att bestämdt påstå att förslagets motståndare drifvas af skråanda, likväl anser en viss förkärlek för den anstalt, åt hvilken de egnat sina krafter och der de uppvuxit, måhända ock i någon män ligga till grund De» 14 Mere f. m. 1S3 för samma motstånd. Detta vållar dock att man i detta fall kommer att förbise det allmänna bästa och finner det vara påkostande att låta läkarebildningen lemna den plats, der man inhemtat sitt vetande. Vi äro ju alla, eller åtminstone flertalet, lärjungar från och söner af »Alma Mäter Upsaliensis;» men min och mångas åsigt är, att fakulteterna och Institutet skola försvara sig med lika vapen. Det är i öfrigt för ingen del konstateradt, att ett universitet upphör att vara ett sådant, derföre att en speciel vetenskap derifrån borttages. Hvem känner icke till det inom lärdomsverlden berömda Pariser-universitetet? Detta universitet besöktes af en mängd personer när och fjerran ifrån, oaktadt en fakultet, den theologiska, der saknades. Icke heller kan jag finna någon skälig anledning för antagandet att den så mycket omordade »samverkan» skall genom denna förändring försvinna. Den egentligen humanistiska delen af läkarebildningen skall ju fortfarande odlas vid universiteten, — och har sin slutpunkt uti den s. k. medico philosophiska examen. Denna examen innefattar fysik, kemi, botanik m. fl. ämnen. Huru kan man vid sådant förhållande säga att det icke finnes någon samverkan mellan det läroverk, som meddelat de lörsta special-insigterna uti läkarevetenskapen, och tillämpningsanstalten? — Blott det finnes endrägt, nog finnes det också en samverkan! Jag förenar mig med dem, som talat för bifall till Betänktt. Härefter blef, uppå framställd propos., den vidare behandlingen af ifrågav:de Betänk, uppskjuten till e. m:s plenum.
Jo, emedan desom gifva tonen för dagen, eller som åtminstone söka att göra det, bemöda sig hvarje morgon och afton att gnaga på Konungamakten, och att på allt sätt undergräfva Konungens rätt att vara allena styrande. Att detta icke är poesi torde bevisas af följande ord: ”Men det är likväl icke derföre mindre sant, och mäste inses af alla förnuftiga, att Statsrådets ledamöter i en viss mening måste vara medregenter, sä till vida, som de skola vara i stånd att utöfva sin conslitutionella pligt att gifva Konungen råd i alla regeringsärenden, och det är dä äfven gifvet, att dessa råd måste komma före och icke efter beslutet.” Ar det icke möjligt att vara rådgifvare, utan att vara medregent? De prosaiska ord, som R. o. Ad. nu hört, finnas för d. 22 sisth December i en tidning, kallad Aftonbladet, hvilken alla dagar underrättar allmänheten hvad den om Konungen och Konungens rådgifvare bör tänka. Hr Lefre'n: Jag anhåller, att R. o. Ad. täcktes ursäkta, att jag ännu en gäng begärt ordet. Jag skall icke vara lång. Jag skulle icke ånyo begärt ordet, om icke en viss ledamot behagat Den i September f., nu 173 finna inconseqvens i mitt förut använda bevisningssätt. Jag får återkalla i den värde ledamotens minne, hvad som ägde runi, då samma förslag var före vid sista riksdagen. Jag tog mig då friheten att anmärka, att det vore ett system på ett visst håll i vårt land, att städse söka innöta ett regeringssätt, sorn vore stridande emot de grundlagar vi besvurit, och att genom detta innötande slutligen komma allmänheten på den vådliga tanka, att den styrdes emot grundlagen, då man tverlom borde styras i enlighet dermed.
Enär någon, sorn förut varit, elier ar i Kronans tjenst tillägges högre 11 arnu, heder och värdighet — Men för Doetors-bref., sorn utan prof utfärdas . to: ■— Prostar öfver egne Församl. &c. .. • .. • •. 4' ’ ~ Afsked skrifvas på stämpladt papper till en tiondedel af det belopp, hvarmed den afskedstagandes Full magt eller constitulorial å samma tjenst är charterad, men om den afskedstagande hugnäs med förhöjning å caractercn, förses afskedet med stämpladt papper till det belopp här ofvan för caraclers-Fullmagter stadgadt är; tilläte Vi åter deli afskedstagande att bibehålla antingen liela eller någon del af dess innehafvande lön, förses Afskedet med stämpladt papper till fem för hundrade af den lön och inkomst, som bibehålles och efter hvilken Bevillning beräknas.
Vi må stifta hvilka lagar som helst, blir del dock enl. min åsigt svårt om icke omöjligt, ali förhindra att bränvin icke försäljes i ganska små portioner på de flesta ställen, der bränvinstillverkning i mindre skala äger rum. Jag tror således det vara en välgerning, om en inskränkning i ställen för bränviuslillverkningen åstadkommes, och delta sker lämpligast och naturligast genom åsältande af en högre skatt. Jag vill här icke ingå i tvister, huruvida bränvinsbränningen varit nödig för jorden eller ej. Sanni är hvad några talare sagt, att denna handtering varit en häfstång för stora odlingar och dylika företag, men det är äfven en sanning, att, hvad man ser t. ex. i Blekinge, der bränvinstillverk ningen bedrifvits måhända i den största skala, jorden är ganska illa häfdad och lernnar klena skördar just i följd deraf, att man i och för bränvinsbränningen användl allt för stor del deraf till potatesodling. Ur denna synpunkt sedt, skall jag visserligen icke anse för någon lycka om bränvinsbränningen förflyttas till städerna från landet, ty det är klart, att om landtmannen säljer jordens afkomst till städerna, skola de gödningsämnen, som deri innehållas, icke stanna på landet. Enl. min åsigt böra brännerierna förläggas der de med största fördel kunna drifvas, der t. ex. vedbrand och arbete är mindre dyrt, men afsättningen af spanmål är försvårad genom långa transporter. Der tror jag naturligaste läget vara för dylika anläggningar, I öfrigt föreställer jag mig, att det förhåller sig med denna näring, som med alla andra, att man bör låta den utvecklas efter dess egna fördelar, och vill alltså icke inlåta mig i någon vidare strid, huruvida lämpligaste läget för fabriksbränningen är på landet eller i städerna. I vissa orter kan det af sammanstämmande anledntr vara fördelaktigast att drifva näringen i stad; i andra åter på landet. Icke kan jag med Gr. Mörner och några talare dela den farhåga, att genom Ulslcs förslag bränvinsbränningen skall mera än hitintills flyttas till städerna. Städerna hafva ju såsom Gr.