Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Baron Svante höll en gummidyna i handen och blåste upp den under det han stod på trappan, hvilket gjorde, att han med sina utspända kinder, i afskedets stund tog sig ut som en misslyckad kerub, för att citera Edla, som tillika med hela den öfriga familjen följt gästen ner till vagnen. — Du ser något till belåten ut, Lars, sade baronen, sedan han väl placerat dynan på vagnssätet, nå du har också skäl. — Ja, det erkäns. — Jag begriper däremot inte, att Elisabeth kan se så glad ut. I vår tid hade allt de unga flickorna större pretentioner på männen. Inte sant, fröken Ulla? — Ja, det skall Gud veta, att de hade. — Var det nu en artighet mot farbror Svante eller tvärtom, hviskade Edla till Siri. — Det kan jag inte afgöra på rak arm. Det var för inveckladt för mig. Det lät något à la Delfiska oraklet. Jag skall fundera på det, när gubben väl gifvit sig af. — Ja, nu får jag riktigt säga adjö och tacka för de här angenäma dagarne, det är så roligt att komma till de sina utan några anspråk, i all enkelhet, då vet man, att man är välkommen, sådant känner man på sig. Tack, kära Hedvig, tack! Farväl fröken Ulla! Och så kysser jag dig, lilla Siri och önskar dig en ståtlig fästman tills jag härnäst kommer på besök och adjö med dig Edla, tänk på livad farbror Svante sa’ häromdagen, en ung flicka ska vara söt och inte lärd och apropos söt, så tillåter du väl Lars, att jag kysser Elisabeth efter det är en afskedskyss! — Ja, under så förmildrande omständigheter. — Lycka till min gosse! Adjö. Baron Svante satt i vagnen och kastade slängkyssar till damerna. Så ropade han till kusken: kör! Gruppen på trappan vinkade och vagnen satte sig i rörelse. Men inte långt, den hade ej kört många steg i allén, innan det ljöd: — Stanna, stanna, vänd! — Hvad står nu på, utbrast Lars. Farbror Svante kommer igen. — Herre Gud! Det är väl inte möjligt. Vagnen stannade åter framför trappan. — Jag hann inte långt, började gästen, det ser ut som om jag inte skulle komma härifrån.
Att draga ifrågavar. mål till K. M:s Bef:h:de skulle leda till ökad klagan öfver dess redan alltför öfverliopade göromål, och lägga hinder i vägen för de egentligen dithörande ärenders jemna och oafbrutna gång. Dessa mål äro ofta särdeles vidlyftiga, och jag har sett exempel på sådana, der 10 till i5 vittnen blifvit åberopade. Man bör härvid ihågkomma, att den tilltalade äfven kan å sin sida åberopa vittnen för bevisande af sin oskuld, och att icke alltid urskillning vid deras inkallande äger rum, i hvad deras vittnesmål kunna vara mer eller mindre bindande. Bevisningen i dessa mål är ofta, hvad man kallar, artificiel och beroende på en mängd särskilda omständigheter, hvilka måste sammanställas för att göra den fullständig. Om nu ett dylikt måls utförande skulle ske inför K. M:s Bef:h:de och förbrytelsen hafva ägt rum på längre afstånd från residenset, skulle den tilltalade, om han till saken fälies, komma att, oberäknadt besväret af egen inställelse, vidkännas kostnadsersättning till alla vittnen samt åklagaren, hvarvid beloppet stundom kan komma att blifva ganska betydligt, öfverstigande sjelfva det criminella ansvaret. Saknar han då tillgång dertill, så hafva vittnena icke någon godtgörelse att vänta, hvarken för resan eller den derunder förspillda tiden. Att K. M:s Bef:h:de skulle pröfva, huruvida stämning å den angifna bör utfärdas eller icke, låter sig icke göra och strider emot all juridisk princip; ty ingen myndighet och allraminst den, som skall döma i saken, lärer på förhand, innan den angifne blifvit hörd eller undersökning skett, kunna bedöma i hvad mån åklagaren har skäl för sitt ti Hämnade åtal. Slutligen får jag äfven nämna, att dessa mål äro af brottmåls egenskap, hvartill stämning, enligt allm. lagen, ej behöfves. Jag kan således icke ingå på Frih. Boyes och Gr. Horns förslag och anhåller örn propos. till bifall å Utsk:ns oförändradt. Gr. von Platen:
Jag kan icke heller föreställa mig alt den högre kronobetjeningen äger rättighet att, på sätt Gr. Lagerbjelke äfven omför-malt, belasta kronofjerdingsmännen med göromål, som de sjelfve äro lagligen skyldige att uträtta. Skulle ett sådant förhållande inträffa, så äger fjerdingsmannen, likasom hvar och en annan, som blir orätt behandlad, vare sig af embetsmän eller andra, att deröfver i laglig väg föra klagan; och jag förmodar att väre landshtr äro så måne om sine underhafvandes rättigheter, att om en lägre tjensteman blir med göromål obehörigen öfverhopad af sin förman, så skall landshut ej underlåta att i ett Den 10 Maj. 493 sådant förhållande befordra rättelse. Men deremot kunna dessa länens högste styresmän ej sällan råka i förlägenhet oni en instruktion upprättas, hvaruti kronofjerdingsmännens göromål blifva uppräknade och i detalj bestämde; ty då skall deraf den följd uppkomma all, om något åliggande, som verkligen tillhör kronofjerdingsmannen, händelsevis kommit att från instruktionen uteglömmas, sä kan landsh:n ej tillförbinda honom att det fullgöra, och då inträffa större olägenheter än den man med instruktionen önskar undanrödja. Jag tillstyrker således afslag på denna punkt. Hr Akerman: Meningen med den begärda instruktionen är sannerligen ej den alt, som Hr Printzensköld omnämnde, den skulle inskränkas lill ett enkelt förklarande att kronofjerdingsmannen skall åtlyda allt hvad som honom i tjensten anbefalles, utan meningen lärer sannolikt vara den, ali §§:ne skulle detaljeradt upplaga hvilka slags ordres han skulle efterkomma och hvilka han ej skulle efterkomma. Jag fruktar för, alt, utom de nära nog till omöjligheten gränsande svårigheterna att uppgöra en sådan instruktion, så blefve en sådan utsträckning menligt inverkande på ärendenas gång. Man vet att, utom den vidsträckta befattning, som tillkommer K:s bef:de i enlighet med 1734 års instruktion, sä utkommer det knappast någon ny författning i administrativ väg, hvarigenom ej ett eller flera nya onera tilläggas K:s befule.
Stånd kunde lika litet undandraga sig att till ny pröfning upptaga ärendet, i fall Utskottet ändrat sitt redan afgifna yttrande eller instämt i BondeStåndets tankar. Äfven i vidrigt fall skulle, sedan Utskottets Deputerade hos BondeStåndet närmare upplyst förhållandet, saken hafva kommit under Ståndens ytterligare pröfning, derest BondeStåndet vid sin mening för - 72 ComtitutionsUtskottets betäkandcn. blifvit; Och då först hade saken bort afgöras efter Tre Stånds beslut, ”Jag måste således för min del ogilla det nu anmärkta förfarandet, och anser jag BondeStåndets fortsatta vägran, att be. vilja den i frågavarande afgiften, ovill. korligen hafva bort föranleda saken återre. mitterande till StatsUtskottet, med anmodan att laglikmätigt förfara, så att, efter pess deputerades hörande hos det vägrande 'Ståndet, ny pröfning af ärendet hos Rikets Höglofl. Ständer blifvit beredd och företagen. ” Häruti instämde till alla delar Riksdagsmannen Johannes Myrin. Bancofullmägtigen Johan Olofsson Longberg och Riksdagsmannen Johan Jacob Rutberg åberopade sina, i Ståndet, anförda och i ProtocollsUtdraget intagna tankar, hvarvid de ej hade något att tillägga. Utskottets öfriga Ledamöter förenade sig, efter en stunds öfverläggning och på gjord proposition om nedanstående utlå* tande, mot hvilket dock förenämnde Fyr* me lemmar af BondeStåndet i hufvudsakea sig reserverade Beträffande för öfrigt Bancofullmägtigen Anders Danielssons framställning att den i BondeStåndet uppkomna skiljaktighet från MedSlåndens tanka, bort behandlas - Constitutions-XJtskottets betänkanden. 75 las enligt Regeringsformens 69 och till och en början förhållandet af StatsUtskottet genom Deputerade upplysas, så ansåg ConstitutionsUtskottet sig ej kunna till pröfning upptaga detta ämne, såsom icke ingående i Remissens föremål. Ex Protocollo J. D. Valerius. N: o 8. Anbom d 2 Maj 1O23.
Denna konstruktion till förman för det moraliska intresset beror troligen darpb, att Selma Lagerlöf ar en allt för lyrisk natur fijr a t t - ännu åtminstone - ha lärt sig diktarens konst, resignationen under naturens lagar af orsak och verkan. Vi införas af Selma Lagerlöf i Imflikter af den mest allvarsamma natur, konflikter, hvilka ofta skildras med verkligt öfverlagsen konst. Hon älskar naturvildheten b %de hos natur och miinniskor, det djupa och dunkla, den svlrmodiga naturstiiiniiingens rufvande tystnad, den ensainnia skogsbacken eller skogstjariiets angsliga mörker. Ocksk. iniiiiniskan är för henne en gåta med outtalade begär och begrafna lidanden, dar t. o. in. fantasiens glada lek ar en lek med elden, barnets lek eller okniiniglieteiis glada sorglöshet. Fantasiens yrande djarfhet ar blott en onilrliidnad för begärens vilda lust. Och det är nr detta, ternperanlent, aningens drönilyiine, författariuuan därför liar lätt att framlocka sagoskymningen och fk dess hemskhet ö f w r sina taflor. Allt detta hos författarinnan ar natnr, men dar bredvid finns det en krilturens protest, som ej alltid iir koiistniirlig. Hon ser nämligen detta oreflekterade, denna lifskraft, soin bryter bojor och band, alltför genomgående som en samvetets och den moraliska känslans protest, liksom om den enskildes samvete verkade med samma regelbundenhet soin den riktiga slutsatsen i en inornlisk katekes. När den enskildes rattsbegrepp äro så ofullständiga som de onekligen äro, är det ej alltid sak.ert att det moraliska medvetandet - det skuldtyngda sinnet - följer den brottslige eller kanske ens straffar honom. Det är darfor det godas seger i hvarje enskild situation h&amp;- i lifvet blir så högst problematisk. Det %r därför ocks % det ideala samvetet ar så ytterst sällsynt, och vi, trots det a t t vi ha den ideala sainvetsregeln, allt det I viljen människorna skola göra Eder, det gören I ock ' dem w, så ofta se brott beghgna mot sådana regler. "
För öfrigt kunde, vid ifrågavarande tillfälliga löneförhöjnings uppförande på ordinarie stat, fästas samma förbehåll, som vid andra af Rikets Ständer nu medgifna tillökningar i de ordinarie lönerna, eller att innehafvarne af de ökade lönerna vore underkastade den vidsträcktare tjenstgörings-skyldighet eller den jemkning i åligganden, som antingen vid en blifvande förändrad organisation af vederbörande Embetsverk eller eljest kunde i allmänhet varda stadgad. Utskottet, som trott sig böra uppskjuta behandlingen af ofvanberÖrda fråga om bibehållande äfven för framtiden af den intill 1860 års slut
Regeringsformen, Konung och Ständer icke kunna vidtaga några ändringar i Roterings-Verket, ledande till förfång för den andra Contrahentens, nemligen Rofehållarens rätt, den ifrågavarande vacance-afgiften icke må, på ett eller annat sätt, varda stadfästad, innan de Roterings-skyldige deröfver blifvit hörde. Utskotten, som allt detta i behörigt öfvervägande tagit, hafva hos sig stadgat den öfvertygelse, att då, genom 20 §. i Kongl. Majus Nådiga Kungörelse orri Beväringsmanskapets inrättning af den 27 Oct. 1812, Rustoch Rotehållare vid Båtsmanshållet blifvit befriade från skyldigheten att, sedan deras karlar till krigstjensten äro afmönstrade, vidkännas recrufering för de vacancer, som under fälttåget inträffa förr än tre månader efter återställd fred, denna lindring i äldre förbindelser, hvilken genom den år 1812 åtagna Beväringsskyldigbeten blifvit vunnen, så mycket hellre bör anses tillika innefatta befrielse från ali skyldighet för Rustoch Rotehållare under Båtsmanhållet att, i hän - 4 Staissamt Allm. F.esv.o. Oec.- Vtsk. Utl.N:o 3 5.’ flelse af den ordinarie Båtsmannens afgång tinder kriget, erlägga något bidrag för den i vacancen inträdande Beväringsynglirigens behof, sorn denne senares underhåll och beklädnad, jemlikt 1 5 §• af högstberdrde Kådiga Kungörelse, under all tjenstgöring, af Kongl, Majit och Kronan besörjas bör; och då härtill kommer, att Rotehållare vid de indelte Infanteri-Regementena, genom 4 §• 1 Kongl, förordningen om dessa Regementens beklädande den 30 December 181g, uttryckligen äro befriade från allt bidrag till munderingens underhållande ”under hela den tid kriget fortfar,” hafva Utskotten, som i detta stadgande funnit en till förevarande fråga tillämplig analogi, uppå alla dessa skäl vördsamt skolat afstyrka Rikets Högloft. Ständers bifall till Kongl.
Sedan Utskottet infört Banco-Fullmäktiges förklaring, yttrar det sjelf följande: ”Ehuru Utskottet icke vill bestrida, att den af Banco-Fnllmäktige medgifna nedsättning af räntan ej ovilkorligen af behofvet påkallats, finner Utskottet likväl, att under dåvarande omständigheter billigheten talade för en dylik ränte-nedsättning, och i öfverensstämmelse med denna åsigt, tror Utskottet jemväl, att för framtiden Fullmäktige böra berättigas, att, när återgång af slutade contracter, angående metalliska Cassans förstärkande, af Fullmäktige anses för dess allmänna rörelsen fördelaktigt, kunna nedsätta den i contracten för meddelade förskott bestämda ränta till 5 procent.” Af denna redogörelse borde finnas, att 1840 års Banco-Ulskott bland de af Fullmäktige vidtagne åtgärder, i afseende på silfver-utvexlingens fortgång och bestånd, icke funno flere vara af beskaffenhet, att derå Rikets Ständers serskilda uppmärksamhet beböfde fästas, än de anförda trenne, ehuru bland dessa åtgärder befanns den, att Banco-Fullmäktige i Juli 1835 beviljat Handelshuset Michaelsson & Comp. i och för en leverance, för hvars fullgörande ett helt års tid var utsatt, ett räntefritt förskott af 600,000 R:dr, hvaraf 400>ooo R:dr på en gång, och 1889 års Revisorer ogillande yttrat sig öfver förskotter för längre tid än 3 månader; att det var i anledning af den olikhet till säkerhels-handlingens beskaffenhet, hvilken vid det Tit.
Vt är, d. 30 Septemb. 1823- ic3? skildta Utskottets den 26 sistlidne Augusti afgifne, samt följande dagen på bordet lagde Utlåtande, angående till Utskottet remitterade enskildta Memorial, i afseende på indragning af visse Ämbeten och tjenster, fann Ridderskapet och Adeln, att samma Memorial borde läggas till handlingarna. S. D. f. m. Wid förnyad föredragning af Constitutions Utskottets d. 6 dennes under N:o 50 afiåtne samt den 13 derpå följde e. m. på bordet lagde Memorial, innefattande ett förslag till ändring uti 33 §. RiksdagsOrdnin. gen ; fann Ridderskapet och Adeln för godt, att berörde förslag till den behandling 56 §. RegeringsFormen föreskrifver godkänna. S. D. e. m. Föredrogs å nyo och gillades följande från nedannämnde Utskott inkomne, samt den 27 dennes e. m. pä bordet lagde Utlåtanden: - Från StatsUtskottett af den 20 dennes; N:o 478, i fråga om KronoUtskyldernas debiterande och quittering m. m. Bihang till R. S. Trot. gide Sami. 66 io3Ö fröt. XJtär. ä. 30 Septemb. 1823.1 N:o 479, i anledning af Kongl. Majtts Nådiga Remiss, i fråga om begrafningshjelp för Capitainen Carl Åke Sabelfeldt. Från Statssamt Allmänna Besvärsoch Eko. nomi-Utskotten: af den 15 dennes. N:o 486, om ändring uti de, angående Mörums Krono Laxfiske utfärdade författningar. Om upprensnings af Clara Sjö. Från Högv. PrcsteStåndet. S. D. Lades till handlingarne följande Utlåtanden; - StatsUtskottets:
Likaledes en I)epul»non frän det Wällofl. Borgare-Srändct, anförd af Herr Borgmästaren klarseus kfran Sigtuna, som förmälts, at Stander ej haft nägot at påminna emot Ridderskapets och AdelnS Beslut, at S/lajor 8r-e! ma fran befattningen med sit Fullmagtig» skap i Riksgälds-Lonrmrsl sig tils widare afhälla. Desi» Ospmanoasr hade blifwit hwar för sig be» sivarade och pä wanljgt sätt beledsagade. Herr Herr bisaken flcolä, l)Ltt!ol?> Upläste kil ?rntaeotter lejande k stöld öfverläggningeN Uti det af Riksens Ställe ders Harliga il stolt tit oe LespeUive Grändens pröfning öfwerlemnLde högst wigliga anne/ angäSNdö re» tzlerinaen af Rckets Pcnninge^.väsende, utbeder jag Niig Högloflige RidderstapLts och Adelns tålamod at tued nägra ord fl yttra, hivad jag, såsom hedrad Med Höglostige Ridverstapets och Adelns förtroende at wäta Ledamot i Lauro - lUstottet, finner mig förbunden at ej mes tystnad förbigå» Dä Hemliga Utstottet behagat blott Nämna 8auc9« U stotte-ts öfver detta ämne infordrade och afgifna utlåtande; kan deraf lätteligen den sltttsatts dragas, såsom simie et fadant Lauco - IL stöttets afgifna yttrande hafva i alla delar instämt nwd de af Hemliga U stöttet för Penningewerkets reglering nu upgifne grunder. Sa wida jag emedlertid uti flera delar af dettä förflag ^ ägt och ännu äger en skiljaktig öfvertygelse/ hwarutinnan jag ock warit
Riksdagsmannen för Gefleborgs Län, BanCo-Ful! mägiigen Johan Olsson linngberg, har, uti eit lill Hedervärde Bonde-Ståndet ingifvit Memorial, sorn till Banco-Utskottet blifvit remitterad t , framställt: olägenbeterne af den vid befordringar till Commissarie-Tjéiister inom Riksens Ständers Banque från äldre tider gällande praxis, att en viss del deraf alltid vid yppande ledigheter besäiies med Frälsemän , och i sammanhang dermed tillstyrkt, så beskaffad förändring härutinnan, att ålder, förtjenst och skicklighet, såsom vid Rikets öfrige Embeten och Tjenster utgörande enda och rätta grunderne till befordran, må afven inom Banco-Verket blifva gällande, och såsom en följd deraf, utan afseende på Adelig börd, den äldste och mäst fortjente samt skicklige Sökanden, vid Corainissarie-tjensters tillsättande få komma i åtanka. Enligt hvad äldre Handlingar upplysa, har den ordning, sorn ännu inom Banquen finnes iakuagen, att dess Cornrnissariat till En tredjedel utgöres af Frälsemän, ledt sin upprinnelse allt ifrån Banco-Verkets första Inrättning år 1668, då de 'Brenne Riks Stånden, sorn detsamma siifBihing till Kiki-St. Prot. i8l7-iSt8v 6'.te Sami, N;r 16. 17. 120 Banko-TJlskotWs Betänk andén. tat Och garanterat, på ett mera omedelbart sätt besörjde Förvaltningen af deras Penninge-Verk, sålunda, att hvardera Ståndet för sig utnämnde En tredjedel af Banquens Commissarier, åt hvilka Verkets Hufvnd-styrelse då egentligen var anförtrodd. Pa enahanda sätt förhölls äfvert vid 1672 års Biksdag med återbesättande af de ledigheter som bland hvardera Ståndets utsedde Commissarier då inträffat.
S ep te m b e r e. m. 235 men; men om endast såcJane manspersoner, hvilka, till ingen förbrytelse fällde, dock saknade arbetstillfälle eller medel till sitt uppehälle, så blef en sådan Lag nyttig, i det den bereder sysselsättning åt dessa individer, och således förekommer deras inträde på förbrytarnes bana. Allt är derföre i detta hänseende beroende af formen, hvarunder det sker, och qvalificalionen af de personer, som anses förfallne till krigstjenst. Att man i allmänhet utsträckt friheten för individer, att vara under eget skydd eller försvar, utan att äga enskilt förmögenhet eller tillfälle att försörja sig med arbete eller ock konstfärdighet, medför menliga verkningar för allmänna säkerheten. Förmågan att i längden fortfara med detta så kallade liberala system, synes mig vara t v i Fvelagtig, enär medel att bygga Correctionshus för den i följd häraf dagligen tilltagande mängd af förbrytare, snart måste saknas. Vid all öfvergång från ett system lill ett annat är likväl den största försigtighet nödig, på det icke genom missförstånd af Embetsmvndighelerne enskiltes lidanden må beredas. Lagstiftningen måste derföre i sådane fall vara i möjligaste måtto fullständig och uttrycken bestämda, om möjlighet af misstydning skall förekommas. Grefve von Schwerin , Fredrih Bogislaus: När jag hör aktningsvärde Män, örn hvilkas välvilja för sina likar jag är full - / 236 Den 7 September c. tn. komligt öfvertygad, här lala om begränsad frihet i försörjningsvägen, förekommer det 111ig, som desse Herrar glömde hvad Christendomen utgör för ett element i Staten. Christendomen förutsätter frihet för alla att uppresa sig till det högsta moraliska värde, och känner ingen rangskilnad. Sa upplyfter och förer hon den, som aflägsnat sig från henne, åter i Församlingens sköte. Derföre bör Lagstiftaren aldrig glömma, alt Christendomen är den första och förnämsta Lag, som blifvit gifven åt menniskorna. Den, som glömmer att menniskan är född fri, och bör få vara det, tills hon genom brott förverkat friheten, handlar icke i Christendomens anda.
Ljungen har ingen doft, men den har underbara färgskiftningar och förmågan att kunna eröfra genom samlade legioner. Ett helt annat intryck än det, man får af ljungen, får man af vårblommorna i de först utslagna björkoch ' bokskogarne. Ljungen är hård och risig och kan hålla sig länge afplockad, utan att vissna, den är skapad att trotsa höstens stormar och regnskurar. Hvitsipporna, som komma i tusental med den första värmande vårsolen, äro ömtåliga varelser. Deras stjälkar äro sköra som solstrålar, och deras fina blad smälta nästan lika lätt som snön, hvilken ännu ligger i deras närhet. Man skall helst icke plocka dem, utan låta dem stå och täcka den ännu frusna jorden med sin blomstersnö. På intet ställe har jag sett sipporna göra ett så öfverväldigande intryck som i bokskogarne i Danmark. Marken i bokskogarne är annars betäckt med de många vissnade bladen från det förflutna årets löf-fall, och om sommaren gör den därför ett visset, sterilt intryck. Men de otaliga, spirande vårblommorna, som finnas gömda i denna jord, komma en gång om året och bryta si&lt;$ igenom. Just då bokskogen står i sin första glans (och då är den den mest idealiska skog, som grönskar), då bryter hela skogsbottnen ut i ett enda hvitt ljus. Blåsippor finnas visserligen också däribland och likaså gullvifvor och skogsstjärnor, men hufvudsakligen är det dock hvitsipporna, som gifva uttryck för jordens lycksalighet öfver att vakna till lifvet igen. Det ser ut, som om en engel hade flugit hän genom skogen och strött jorden full af millioner hvita stjärnor. De dofta endast svagt, och de vissna hastigt, när man plockar dem, och efter få dagar är hela denna här af blommor, som har stormat jorden, spårlöst försvunnen. så snart en starkare värme böljar genom lufett bad, och bland dessa rosor träffar man icke ten, äro de borta, lika hastigt som de kommo.
Den är en egen angelägenhet till sin natur skiljd från all verdslig och Statens interesse fordrar, att den som sådan erkännes; men då får man låta bli att besvära Prester med polisgöromål, mantalsförrättningar och Fältskärsoperationer , liksom vöre Presten en öfverflödig person, om han vore hvad han ensamt bör vara. Presternas tid är nu alltförmycket upptagen af verldsliga göromål och innan ändring dermed sker, tror jag icke några nyttiga undervisningsanstalter för den stora hopen kunna införas; ty religionsundervisningen voro dessas första ändamål. Religions undervisningen tillhör läroståndet. Det skall således framför allt ej sättas ur stånd att lära. Svenska allmogen har alltid varit den upplystaste i Europa. Sällan har man träffat en Svensk bonde, som ej kunnat läsa, ty han har ansett detta för en Religionspligt; men drifver man oupphörligt folkläraren utom gränsen af sina egenteliga pligter, så blir en gång förhållandet annorlunda och man kommer då försent med sina Landtskolor, der man kanske vill undervisa bonden i mycket som han ej behöfver veta och ej har interesse att lära. All Folkundervisning innefattas i rellDen 24 Februarii. gions undervisning; denna tillhör Presternat läsa och skrifva är Första vilkoret för religions undervisningen, derföre tillhör det presterna att besörja barnaundervisningen; mea också måste de uteslutande få ägna sig åt sitt eget vigtiga kall. Friherre Palmstjerna har trott några allmänna bidrag icke vara att påräkna för vinnande af en förbättrad undervisningsanstallt på landet, och jag delar hans öfvertygelse. Ganska rigtigt och alldeles i öfverensstämmelse med de idéer jag antydt, har Friherren ansett barna-undervisningen tillhöra kyrkans tjenare; lika med Friherren anser jag ock sådane till Clereciets underhåll anslagne förmåner, som för sina nu varande ändamål äro umbärlige, böra på annat håll komma Folkundervisningen till godo! men jag frugtar att de af Friherre Palmstjerna uppgifne utvägar , icke på många trakter blifva användbare. Få äro de klockarebohl sorn föda sina innehafvare, derföre äro de flesta klockare handtverkare eller arrendatorer ; utan påökning i sina inkomster kunna de ej bestrida barnaundervisningen.