Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Kronans intresse är på långt när icke så stort som de enskildes, emedan beloppet af de räntor, som äro Kronan förbehållna, är långt mindre än hvad som är indelt och i enskild ägo, såsom frälseräntor. Här är således frågan: huru och i hvilken ordning bör rätt skipas emellan räntegifvare och räntetagare, och huru skall pröfningen äga rum, så alt den blir fulländad inom den tid, som författningarna bjuda för räntors uppsägning till leverering in natura? Om det skulle ske i judiciel väg, följer af sig sjelf, att det ej kunde ske inom den 20 December, som är den bestämda tiden. Dessutom är af alla auetoriteter Kammarrätten härtill måhända den minst lämpliga, emedan Kammarrätten ej kan upptaga annat än del som från Revisions-departementet anmäles, och om det tillläts att besvären från Kammarrätten fingo gå till Högsta Domstolen, för att efter lottning derstädes afgöras, skulle troligen målen icke före Juli månad året derpå kunna vara afgjorda, samt vore det omöjligt att få dem afgjorda före den 20 December, då priset J)ör vara kändt, på det uppsägning till leverering in natura må kunna ske, vare sig Den ig Augusti e. ra. •99 af räntelagaren eller räntegifvnren. Jag tror del således vara bäst att låta saken vara sådan den är. Men, mine herrar! jag hemställer, om icke al la dessa öfverläggningar om från Const.Utsk. inkomna grundlagsförändringsförslag aro mer än onyttiga, tidsödande och menliga för de ärenden, i fråga hvarom öfverläggningen för Ståndet kan vara af nytta, och derföre slutar jag med den hemställan, att detta betänk. må lemnäs utan anmärka, hvilande på bordet till afgörande vid nästa riksdag. Hr von Hartmansdorff: Om det H. Ståndet icke hade någon annan afsigt med behandlingen af dessa Const.- Utskrs förslag, än blott att få dem bordlagda för att afslås vid en kommande riksdag, så skulle jag instämma med Frih. Cederström. Men om meningen är att bereda en sådan ordställning, att hon möjligen kan blifva anlagen vid nästa riksdag, så är förhållandet annorlunda. Då är det skäl att tillse, huruvida Utsk:s förslag är riktigt eller icke.
Häraf inhemtar man således, hurusom ändamålet med omförmälda, i Kyrko-lagen föreskrifna, mölen är att undersöka och befordra presterskapets bildning samt att lemna den lefvande erfarenheten tillfälle att uppgifva verkningar och löljder af gällande ordningar och stadgar, att öfverlägga om utvägar för afhjelpande af tilläfventyrs befintliga brister, samt alt åstadkomma enbet och ordning i kyrkans förvaltning. Uti ett till Högv. Preste-Ståndet ingifvet och till Lag-Utskottet öfverlemnadt memorial har emedlertid Herr Biskopen Fahlcrantz anmärkt, all ehuru preslmötets bestämmelse följaktligen borde vara, å ena sidan, alt lifva och vidmakthålla andan, nitet, studium hos presterne sjelfve samt gifva enhet och kraft åt deras verksamhet och, å den andra, att, genom det såmedelst underhållna andliga lifvet bos presterne, öfva inflytelse på församlingen i sin helhet, syntes likväl detta mål ej kunna vinnas, med afseende å de forinela föreskrifter, sorn i afseende på mötet äro gifne. Ett främmande språk, eller det latinska, begagnades så val vid den föreskrifna disputationen, som vid det yngre presterskapets examinerande; och derigenom bundos tankarne, hvadan det som sades vanligen blefve ”omoget och trivialt.” Dessutom vore dispulalions-ämnet ej fritt samt disputalions-formen mindre lämplig för saken; och förhöret med det yngre presterskapet vöre ”ett tomt skådespel och skulle i hvarje skick, åtminstone så länge frågorna förut publiceras, blifva eli sveksamt medel att utröna kunskaper och lifva studier, samt dessutom genom sin offentlighet felande i billig aktning mot dem, hvilkas lärare-behörighet redan vore erkänd.” I dessa förhållanden syntes ock orsaken förtfinnas dertill, alt preslmölen nu mera högst sällan blifva hållna. Genom någon förändring i nu föreskrifna former, joni för sin tid tilläfventyrs voro tjenlige, borde dessa mölen dock kunna Lag-Utskottets Betänkande, N:o 43. 11 leda till åsyftade ändamålet.
»Jesses!» sa Petronella å blef blo’rö’ i syna. A beträffanes Johannes så vart han så ända gla’, att han tänkte skrika ja me’ däsamme, men så kom han att tänke på kon, på grisen å på dä andre – för små smulor ä å brö’ ... »Ja’ kom först», sa’n drygt. »Strunt i dä», sa Sven Erik. »Ja’ ha tänkt, att om Petronella å ja’ lägg’ i hop våra två ingärden, så blir dä rikti’ granlåt åf!» Petronella visste rakt inte te sig. En tocken ätterfrågan va’na inte van’ me’, å om Sven Erik å bare va en lillbonne, så va’n ändå en bonne – å en storbonne kunde hon nog aldri’ få för till dä hadde’na för lite’. Hon hadde längta å trängta att bli bond-mor nu i snart tjugo år. Johannes hade bara vuri som ett nöd’bud. Men hvem hadde å kunna’ tro att ...» »Vill I ta fem kronor för besväre’», frågte ’na fästman sin så kallanes. »Neej», sa Johannes. »Nå än sex då?» »Kom’ aldri’ på fräga», sa Johannes. »Dä fins vittnen på att I å ja ’skulle följes te prästen.» »Strunt i’et», sa Sven Erik. Ja, hur dom gorma å käfta, så vart dom sams att följes åt te prästen å låte honom döme. Karla’ satt sej upp i kärr-sitsen, Petronella hala sej upp i knäna på dom, å så bar dä i väg i all sköns trefvenhet, för int’ va’ dä värt att bli osams för tocken strunt. Prästen han sa, att ett sagdt ol va’ ett sagdt ol, å dä va’ synd att ändre sinne för gods å gull. Petronella slog te å gråte dä värsta hon orke. Johannes tumma mössa’ å såg fridsam ut, men ge vika ville’n inte. Förr fick dä bli tingssak åf’et, sa han. Han hadde vittnen.
Jag vet icke om jag bedrager mig, men mig synes att tankan, alldeles omvänd, med mera framgång skulle kunna försvaras. Jag tror nemligen io6;te §. mindre vara ett varnande och betryggande, än ett till verkligt användande ämnadt, samt således i hvarje sådant fall hämnande bud hvaremot ändamålet att varna och betrygga, mera tyckes mig tillhöra 107 §. i sin vidtfamnande obe - Dm lo Julii /. ml stämdhet. I den io6-te stadgas tydelig pgföljd för uppenbart Lagbrott, rättegång anbefa lies, formerna deWid föreskrifvas; resultatet blifver den anklagades lagliga friande ellet fällande. Sällan, jag medgifver det, (och önskar det ännu mora) sällan torde rättvisan behöfva framställas uti detta förfärande skick, men då så måste ske, aldrig förgäfves. io7:de § åter synes mig vara ett blott stadgande för formen af opinionens moraliska Domsrätt; och jag bekänner att det alltid förekommit mig. något ovanligt, att man dymedelst likasom stiftat lag för opinionen, då deremot denna i tingens naturliga gång, så ofta sjelf stiftar lagar. Med ögonen fästade på framtiden, men utan ringaste hänsyftning till våra dagar, har jag esomoftast föreställt mig möjliga och olika följder af denna §:s tillämpning. Vöre någon gång, har jag sagt mig, Styrelsen stark och Ständerna svaga, kunde vid sådana fall* der Rikets^väl verkeligen kräfde io6:fe §:s användande, allting lätteligen föras derhän, att det stannade vid en försökt, men fruktlöst aflupen tillämpning af den i07.‘de. Vöre åter en annan gång Ständerne starka och Styrelsen svag, kunde, vid inträffad omöjlighet, att med skymt af rättvisa använda 106 §, den näst påföljande, genom sin mindre bestämda natur och tolkningens lätthet, möjligtvis urarta till förföljelser, riktade af en majoritet emot individer. Men vare 6ig huru det vill eller kan med framtida vådor, frågan är nu om io7ide §:s Bett xo Julii f. m. tillämpelighet för tillfället.
Om då skulle hända att flere, som äro olyckliga föremål för deras påhälsningar, bodde under samma tak, som med stat-torpare ofta förefaller, får hvar och en en räkning på resekostnad för detta obehagliga främmande samt dagtractarnente, hvarjemte, utom lagsökningskostnad för den primitiva skulden, hvilken ofta ej varit 1 a 2 R:dr och som merendels går till 3 R:dr tö sk. och rättvisligen ej kan undvikas, uslingen ofta får utbetala 5 R.dr Banco för visiten, hvarigenom den fattige således ej kan blifva nog fattig. Från den trakt af Östergöthland, sorn är känd under namn af Vikbolandet, har i synnerhet klagan sports öfver den mindre krono, betjeningens åtgärder, hvartill, utom de af mig förr omnämnde, hvilka kanske i en högre grad af dem delas? locala förhållanden gilvit Den 26 Fcbruarii, en förökad anledningSådan är t. ex. hvad sorn helt nyligen sig tilldragit. Wickboiänningarne hafva, om ej alla, hvilket jag ej vågar bestämma, dock till en stor del vägstycken på kålmården, hvars underhållande de i anseende till aflägsenheten på andra sidan Brå • viken, mot betalning låtit verkställa Vid dessa vägstycken, som varit försedde medvägpålar, men genom hvad händelse som helst, nu varit i saknad af dem, har ej allenast med rätta yrkats nyas anskaffande, utan vägelottsägarne hafva gemensamt af Länsman blifvit instämde för bristen, dock ägande den glada förhoppning att mot betalande af En R:dr Riksgäldssedlar till Länsmannen kunna undvika Rättegången. Hvarthän ett sådant förfarande leder, inses säkert af Högloflige Ridderskapet och Adeln, utan att jag behöfver vidare orda derom. Jag vågaf således, att utom hvad Herr Grefve Gyllenborg föreslagit, äfven föreslå att Länsmännen må skiljas från all andel i de böter som till deras åtgärder hörande mål kunna hänföras, på det deras egennytta ej må förleda dem, att på rättvisans bekostnad göra åtal, hvilka utan denna olyckliga lockbeta kanske ej ägde rum.
Strax utanför kyrkogårdsgrindarna ligger ett hus, större än de öfriga, mera välbyggdt än dessa, med brutet halmtak och mångrutiga fönster. Framför farstutrappan står en sadlad häst, bunden med betslet i järnringen på en träpåle. Han stampar med sin ena framfot i marken, som om han redan länge fått vänta på sin ryttare och mist tålamodet, sänker mulen mot sitt lyfta, krökta knä och frustar. Men inne från huset hörs intet ljud. Plötsligt lyfter hästen sitt hufvud och lyssnar utåt markerna med framåtsträckta, styfva öron och hela kroppen orörlig, som vore den gjuten i metall. Ingenting är ännu synligt, men någonstädes ifrån ljuda fotsteg, underligt starka i den djupa tystnaden. Om en stund synas långt ute på den hvita vägen tvenne mörka punkter, hvilka röra sig framåt, förstoras, förtydligas och bli människor. De gå i takt, fyra fötter men ett steg, de ha redan hunnit förbi kyrkan och varseblifva hästen, hvilken, sedan nyfikenheten är borta, åter begynner vrida sig oroligt af och an, rycka i betslet, frusta med mulen, skrapa med framfoten. Det är tvenne män i den skånska arbetarens söndagsdräkt. »Det är ju ... Hvad gör han här?» säger den ene sakta. »Vet du inte af det?» svarar den andre. »Nej.» »Han är här visst hvareviga kväll.» »Här!? Hvarför det? Hvad har han med den galne Niklas att beställa? De båda vandrarne ha just hunnit den punkt, där vägen förlorar sig emellan de bägge trädgårdarna af byns tvenne yttersta gårdar. De försvinna nu med den i skuggan. »Ja,» hör man ännu en röst svara, »det är väl inte till galne Niklas han kommer. Det finns flere i huset.» Samtalet börjar bli otydligt; ljud höras, men inga bestämda ord. Efter en stund tränger fram ett utrop: »Men är han då från förståndet!» Därpå är allt som förstummadt, borta. Man hör ännu vandrarnes fotsteg. Så upphöra äfven de. Och natten svänger vidare, från öster mot väster, som ett hjul kring sin axel, men ljudlöst.
Torsdagen 1 den 18 Maij sammanträdde Constitutions Utskottet på afdelningar, då på 1 Afdelningen lästes de öfver Kammar Ärender i Stats-Rådet förde Protocoll för den 7 Januarii 1815, 11, 17, 31 s. m., 7 Februarii, 14 s. m. Målet under N :o 8, rörande det i Staden Lund öfverenskomne valsättet af Borgmästare, Rådmän och Riksdagsmän skulle in Pleno upläsas. Lästes Protocollet för den 21 Februarii 1814 hvarmed läsningen af de i Stats Rådet förde Protocoll var slutad. Herr Professoren Mun-ck af Rosensköld anmälte sin önskan, det täcktes Herr Baron och Ordföranden hos Herr Baron och HofCantzleren göra förfrågan huruvida, då den till Constitiutions Utskottet insände förteckning på i Rikets Allmänna Ärenders Beredning öfver Kammar Ärender förde Protocoll ej upptager något enda såsom fört inför nämnde Beredning ifrån d. 30 Sept. 1814. intill nu påstående Riksdags början, någon föredragning för sig gått samt, i händelse af föredragning, benäget föranstalta, det de ifrån ofvanberörde tid vid serskilte tillfällen förde Protocoll måtte Utskottet tillsändas. Herr Baron och Ordföranden lofvade at härom gå i författning; hvarefter Afdelningen åtskiljdes. In fidem. Justeringsformeln saknas. Afdelningen åtskiljdes. In fidem M. Meurling. Afdelningen åtskiljdes. In fidem M, Meurling. 1 Justeringsformeln saknas. Onsdagen 1 den 24 Maij kl. 10 f. m. sammanträdde, efter upplöst Plenum, hvarvid fördes serskildt Protocoll, Constitutions Utskottet på Afdelningar, då på 1 :sta Afdelningen lästes de öfver Justitia Ärender i Stats-Rådet förde Protocoll för den 3 November 1813, 10, 17, 24 s. m., 1 December. Målet under
Å herrsidan åter stärkte man sig med godt hembrygdt öl, hvartill maltet hämtats från Lydikesons eget hemman några mil utanför staden. Humlen var från Tyskland. Gästfriheten var en känd dygd i vårt land både hos allmogen och de högre stånden. Sällan fick en främling lämna ett hus, innan han undfägnats med mat och dryck efter värdsfolkets råd och lägenhet. Efter det man smuttat ut vinet och tömt ölkrusen bjöd Lydikesons på en kvällsmåltid i största hvardagslag, men ändock värdig det förmögna borgarhuset och gäster, hvilka för resten ofta voro sedda inom familjen. Till smörgåsbordet hörde utom det delikataste hembakade hvetebröd hvete odlades vid denna tid blott på Åland och i sydvästra Finland flere på olika sätt inlagda fisksorter, bland hvilka laxen intog hedersrummet. Smöret var en delikatess, ty boskapsskötseln hade ännu föga utvecklats. Så följde bastantare anrättningar. Först högg man i en läcker tjäderstek och sedan man efter densamma läskat sig med en mugg öl inbars en ugnstekt gädda, prydligt garnerad med grönt. Fisket var jämte åkerbruket folkets förnämsta näringsfång och en icke obetydlig del af den till kronan erlagda skatten utgjordes just af dess produkter. Man hade så småningom hunnit till desserten, som denna gång bestod af från utlandet införd konfekt och äpplen, då utifrån förstugan förnams ljudet af steg. Snart öppnades också dörren till angränsande rum. Lydikeson uppsteg nu och begaf sig dit ut för att efterse hvem den besökande var, men fann till sin förvåning sin dotter redan sluten i armarne på en axelbred ung man, hvari han snart igenkände sin fosterson, den duktige skepparen Penttu Niilonen. Se så, slut nu med smekningarna och kom och tryck far din till efter den långa skilsmässan. Anar du haft fullt upp att göra under de bistra dagar vi nyss upplefvat. Penttu hastade från dottern till fadern och sedan varma handslag växlats fann han sig snart fjärran från storm och oväder förflyttad till den fridfulla kretsen af kära anhöriga och vänner. Nu var det skepparen ensam förbehållet att hafva ordet.
Hvarför liar icke författarinnan i stiillet för att teckna ett par konstriierade typer M i t de båda flickorna p&amp; ett naturligt satt verka det, soin varit forfattariil~ians afsikt. Ty det finnes ju friska och varmhjartade fliclror,. utvecklade i god riktning både Iivad Itarakter och intelligens angår s %soni Anna, ocli det finnes ju också ytliga, förkrympta unga flickor. som Gunlög, och i båda fallen liar ju naturligtvis den uppfostran de fhtt varit af stor betydelse. Författarinnans afsikt liar ju varit att väcka de iinga l~sarinriorilas synipati.för den friska, naturliga Anna och deras motvilja för den ytliga Giinlög - hon slculle ju lyckats bättre, om Iion ej skjutit öfver målet. Nu gör boken niistan ett intryck af att vara skrifven för 50 år sedan ocli vara ett anfall pk ett föråldradt och omodernt kvinnoideal. r. Ulli, berättelse af Emma Biller. Prån tyskan af Ebba Wester. Ulli är en bok, skrifven efter det vanliga receptet för de böcker, soin äro sarskildt afsedda för unga flickor. Hjältiiinan presenteras först soiii en liten tioåring, dotter till den utfattige men stolte baron de Watteville. Han a r till. den grad stolt, att han alltid kallar sin dotter » mademoiselles, trots det, att hon går i trasiga kläder. Baronen dör, och den lilla flickan kommer till en gift faster i Dresden, där lion, som vuxit upp i ' fullkomlig frihet, blir familjens » enfant terrible » vid middagsbjudningar och på teatern. Till all lycka bekostar en annan onkel hennes iippfostraii i en schweizisk pension, livarifr %n lion dock nastan flyr för att hinna till den döende onkelns sjukbädd. Hon koininer likväl för sent och upplefver inånga underbara öden: hon måste taga tjänst soin barnjungfru, ar nära ati; drunkna i en flod, inen räddas och omhiindertages af några goda och iidla kvinnor.
Herr Friherre Cederström ansåg Stats-Rådets Ledamöter så mycket mera hafva varit pligtige att i denna sak afgifva underdåniga påminnelser, som Lagmannen af Klinteberg, vid erhållande af Fullmagt att vara JustitimRåd, bort entledigas från dess förut innehafde Häradshöfdinge beställning, hvilken då borde som ledig förklaras; dock trodde Herr Friherre Cederström för sin del sig deri böra instämma, att all vidare anmärkning rörande detta ämne måtte förfalla. Herr Grefven och Ordföranden yttrade, att då Herr Grefven af den förefallne Discoursen förmärkt, det Utskottets Ledamöter voro benägne att låta all anmärkning rörande detta ämne endast inskränkas inom Utskottets Protocoll, instämde han deruti för egen del så mycket häldre, som han trodde' frågans afgörande bero uppå det begrepp, man gör sig om ordet bekläda ett Embete, hvilket Herr Grefven ansåg vara oskiljagtigt förbundet med åtnjutande af Lön, i anledning hvaraf, och då Lagmannen af Klinteberg ej uppburit någon Lön under dess 36 Riksdagen 1810. tjenstetid såsom Justitise-Råd, Herr Grefven funnit honom endast varit vicarierande och ej verkeligt Justiti;:e-Råd. I följe häraf framställte Herr Ordföranden den frågan, om icke Utskottet, i anledning af dess gemensamt yttrade tanka och under instämmande uti de skäl, Herr Kammarherren Silverstolpe anfört, funne detta mål rörande Lagmannen af Klinteberg böra inom Protocollet blifva hvilande. Bifölls. Uppå Herr Ordförandens förfrågan svarades, att ingen vidare anmärkning vore att göra vid de nu granskade Protocollerne rörande Kammar-Ärender. Herr Grefven och Ordföranden anförde derefter följande till Protocollet: Sedan jag nu haft den äran inhämta Höglofi. Utskottets tankar rörande Handelsoch Finance-Expeditionens Protocoller, återstår mig att för egen del få anmäla en sak, som vid dessa Protocollers läsning fästat min uppmärksamhet.
— det var, om jag ej missminner mig, äfven det intryck jag fick af hans bok om en prest, som hade för stora skulder och fuskade litet med kyrkokassan — titeln har jag verkligen glömt. Goodtemplarismen är ju nog något modernt, som vi gamla inte ha mycket sinne för, men annars var det säkert ingenting nytt i herr Nordensvans bok heller. Herr Hansson hade skrifvit en bok, som hade hvad vi förr i verlden brukade kalla en läcker titel, Sensitiva amo-rosa. Utom den lilla märkvärdigheten att i mitt Aftonblad ha framkallat det dummaste jag under min långa lefnad sett i recensionsväg, var den på sätt och viss intressant. Den erinrade mig nemligen om några tyska böcker, som i min uogdom väckte mycket uppseende och deri det predikades konsten för konstens skull med en ytterlighet, som jag sedan knappast sett. Författaren tyckes föreställa sig civilisationens blomma öfvergången till en öfvermognad frukt. Det är som om han ingenting längre trodde på bland menniskorna, endast på ett oblidt öde, som gör dem allt olyckligare, ntan att de ha någon skuld deri, ja nästan utan att de ha nog energi för att ens önska något bättre. Sjuklig öfverförfining är det intryck han qvarlemnar. Skulle det vara den nya tidens prägel? Det är väl dock endast ett individueit, icke något för generationen i allmänhet kännetecknande drag. Af de små anmärkningar jag nu djerfts framställa skulle framgå, att » det unga Sverige », som desse herrar och män stundom kallats, icke äro unga alls: ingen af dem har tillräckligt blick eller intresse för det som karaktiserar deras samtid, sin egen generations fysionomi känna de ej. Och dock borde de veta, att det allena är såsom skildrare af just denna generation de betyda något. De tro ju sjelfva, att en roman är ett stycke verklighet, omsatt i diktens form: och den enda verklighet, som de kunna känna ordentligt; de enda menniskor, om hvilkas inre lif de kunde lära oss äldre eller en kommande tid något; de former, i hvilka lif-vets strid ter sig hos deras generation: om allt detta ha de ingenting att förtälja. Och skälet är i sjelfva verket mycket enkelt. De ha läst en hel af den nya literaturen: framförallt norsk-dansk och fransk.
Äfven torde till bevis, att Enköping eger ett för ett större elementarläroverk tjenligt läge, förtjena omnämnas, att på Upsala Domkapitels hemställan och Kanslers-gillets tillstyrkan Kongl. Majit genom nådigt Bref den 22 April 1808 förordnade, att Upsala katedral skola skulle flyttas till Enköping, ett beslut, som dock af okända anledningar icke blef verkstäldt. Med afseende å hvad jag sålunda haft äran anföra, nemligen dels å det alltmer tillvexande antalet lärjungar vid Enköpings elementarläroverk, dels derå, att derstädes redan finnes ett skolhus, bygdt för ett femklassigt läroverk, dels å de stora uppoffringar Enköpings stad och orten deromkring gjort såväl för detta skolhus, hvartill ej något statsanslag begärts, som för undervisningens ändamålsenliga skötande i mån af lärjunge-antalets tillvext, uppoffringar, hvarmed staden och orten ej länge torde mägta uthärda, dels slutligen å det trängande behofvet för det närbelägna Upsala fullständiga elementarläroverk af förminskning i lärjunge-antal jemväl i fjerde och femte klasserna, får jag vördsammast föreslå, att, i likhet med hvad som under väsendtligt enahanda förhållanden beviljats åt andra treklassiga läroverk, såsom Norrtelje och Eksjö, Rikets Höglofliga Ständer måtte bevilja medel till Enköpings nuvarande treklassiga elementarläroverks utvidgande till femklassigt, med löner på stat för rektor och fem kolleger. Om remiss till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 15 November 1865. Pehr Ehrenheim. Motioner hos Ridder skap et och Adeln 1865. Af Friherre Leuhusen, Alexander Magnus, om beviljande af ett anslag ä 1,540,000 R:dr för en jernvägsanläggning från Hemgrafven till Sundsvall.
Nu gick det så olyckligt, att, sedan fondsystemet blifvit godkändt, sjelfva hufvudfrägan om jernvägarne afslogs, och om nu StatsUtsk. vore sista instansen, så skulle man kunna säga, att jernvägsfrågan vid denna Riksdag blifvit tills vidare upskjuten, men då Utsk. icke utgör sista instansen, utan slutliga afgörande! tillkommer R. St., beror det på hvad beslut R. o. Ad. samt de öfriga Stånden i detta hänseende falla. Om Hr Hjerta vill gifva sin röst lill anslags beviljande för jernvägarne, måste också Hr Hjerta vilja medgifva det på sådana grunder, som för företagens åstadkommande äro mest ändamålsenliga och fördelaktiga. Af hvad jag nu tagit mig friheten anföra, tror jag, alt R. o. Ad. skall finna, att StatsUtsk. haft tillräckliga skäl för tillstyrkandet af 5 proc. såsom ränta och kapital-afbetalning af de uptagna lånen. Hr Hjerta: Det är visserligen godt och väl alt en af mina motståndare har, såsom skäl för bibehållandet af den af Utsk. föreslagna bestämmelsen 5 proc., åberopat hvad han behagat kalla ”den olyckliga utgången af jernvägsfrågan hos Utsk.”, samt yttrat en förhoppning, att detta beslut skall blifva kullkastadt; men jag tror, att om också en ledamot af Utsk. individuelt hyser denna åsigt, bör han väl dock underordna sin mening under majoritetens så mycket, att han ej har någonting emot, alt det ena Utsk:s förslag står i konseqvens med det andra. Om jag får antaga, att han utgår från en sådan grundsats, synes mig, alt han medgifvit hvad jag påstått, nemi. att om ett sådant beslut fattades och om Utsk:s förslag rör:de jernvägarne bifölles, hade man råkat in på den af mig förut antydda oriktiga princip, att vilja försöka binda kommande Ständer i deras beslutande rätt.