Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är visserligen sant, alt (lyllningstiden dä är ute, men jag förmodar, att livar och en, som bar flyttning af sitt tjenstefolk, äfven behöfver vara några dagar hemma, för alt undervisa dem i afseende pä deras åligganden, och skulle jag derföre vördsamt vilja föreslå, att tiden för nästa riksdags sammanträdande framflyttades till den 15 November. Hr von Hohenhausen, Mich. Silvius: Till enstämmigbets vinnande i denna sak, torde det vara lämpligt, att det beslut, som R. o. Ad. deruti går att fatta, blifver dem af RiksStm communiceradt, som oss veterligen ännu icke fattat sina beslut i denna fråga. I afseende på sjelfva tiden åter, får jag fästa uppmärksamheten derå, att d. 1 November är i så målto lämpligare än d. 15 November, som communicationerne inom landet förmedelst ångfartyg dä äro lättare och väglagen icke så svåra, hvilket alltid mäste vara besvärligt för dem, som komma långväga från. Jag tror således, alt den 1 November vore för riksdagens sammanträdande en lyckligare vald tidpunkt, än den 15 November. Frih. Cederström, Jacob: Ordföranden uti Exp.Utsk. har gifvit tillkänna, att Utsk. ansåg sig icke kunna afvika från grundlagens bokslafliga lydelse; men jag hemställer lill honom, hvar i grundlagen någon dag finues bestämd för riksdags sammankallande ? Om någon sådan icke finnes i grundlagen, så lärer det vara helt klart, att den för detta afseende bestämda tid, skall vara ur, d. v. s. 365 dagar, af hvilka Utsk. bör föreslå den, sorn kan synas lämpligast och lägligast för R. St:s sammankommande. Jag anhåller således, att ifrågavar.
Kanske på sol varma försommardagar, under doftande hägg o c h syren, med solvärme i hjärtat och solljus i ö g o n e n; på heta eftermiddagars lyckliga dolce far niente under lindarna — just under den där linden där borta —; o c h på mycket mörklå ögon, som ömt blicka öfver till henne från andra sidan trädgårdsbordet; på sommaraftnar, veka som mollackord, då himlens mjölkblå kupa hvälfde sig öfver dem, med sina förtoningar i vester af blekaste guld och skäraste rosa, då ljudlösa årslag förde dem öfver vikens genomskinliga vatten från strand till strand, och måsarne i eleganta bågar kretsade öfver deras hufvud och med långsamma, behagfulla vingslag gledo öfver vattenytan. Och under det han hvilade på årorna, hade hon med sin vackra, mjuka röst sjungit hans favoritsång: » Med dina blåa ögon — » De talade icke mycket de två; hon njöt af blotta sammanvaron; o c h från de mörkblå ögonen till de svarta flögo gnistor, som tände och brände. Bah! Drömmar, skira som månljuset där ute, endast drömmar, verkligheten skulle komma, uppvaknandet på den sköna sommardrömmen, en saga lik, och det skulle göra ett slut på dessa gyckelbilder, så skimrande, men så ihåliga. Minnena — bild efter bild draga de med pinande tydlighet hennes inre öga förbi. Det är åter afton, en kulen, gråduskig afton med blytung himmel och hällande skurar; men inomhus är det strålande ljust, och tonerna från en glad, sprittande musik ljuda i hennes öron. De ha dansat de två och sitta nu vid hvarandras sida i ett litet kabinett bredvid danssalongen och blicka ut i vimlet, En onämnbar fröjd är lägrad öfver hennes ansikte, medvetandet om att en skön blomma, fager till färg o c h doft, öppnat sin skära kalk i hennes hjärtas första vår, kommer henne att känna sig så lycklig i denna stund. Det blir en paus i dansen, en kaskad af toner pärlar som vattendroppar från flygeln midt emot dem, och ett guldblondt I DUN 002 hufvud tecknar sin fina profil m o t instrumentets ebenholts.
N:o 209. i anledning af erhållna återremisser å betänkandet N:o 88, angående väckt fråga om f. d. Deparlementschefernes vid GeneralTullstyrelsen, Presidenten af Billberghs och Cancellirådet Walerii, äfvensom förre Kamereraren, Kammarrättsrådet Winrolhs och förre Controlleuren Middendorffs befriande från ådömdt ersättningsansvar i målet, rörande den efter aflidne Uppbördslullförvaltaren Finér yppade balance. VII. B. 435. A. 460. IX. U. 687. X. A. 335. E. 460. •— N:o 210. angående förskott å innevarande års statsfyllnadssumma. VII. B. 396. A. 399. — N:o 211. angående beredande af en ny local för RiksgäldsContoret, i stället för det härtill nu begagnade bus. VII. 13. 436, 461. A. 470. X. U. 462. A. 478. U. 606. A. 627. U. 681. A. 683. E. 686. — N:o 212. i anledning af erhållna återremisser å Utskottets betänkande N-.o 97, rörande det lill Emmaus upprensning beviljade statsbidrag. VII. B. 402. A. 433. — N:o 213. i anledning af väckt motion om ett lån för till vägabringandet af en Pensionsförening inom Jönköpings Län. VII. B. 468. A. 477. — N:o 214. i anledning af väckt motion om räntefritt lån ( 152 ) för beredandet af en nödoell frihamn vid Höganäs. VII. B. 468. A. 477.
Personer, uppfostrade för det högre societetslifvet, och för hvilka detta utgör den egentliga lifssferen, måste, som vi veta, från barndomen öfva sig i konsten att samtala, och den virtuositet, de däri förvärfva, slår med häpnad den oinvigde. N u kan det väl tyckas, att för vanliga dödliga, som åt sällskapslifvet ej offra mer än en bråkdel af sin tid, denna färdighet är af ringa v ä r d e; och för så vidt man med samtala endast förstår konversera, kan j u i denna uppfattning ligga en viss sanning, ty onekligen har konversationen inom sällskapslifvet sin hufvudsakliga uppgift. Men dä väl mycket få lefva så afsöndrade från världen, att de ej någon gång deltaga i festtillställningar och då mindre samkväm äro rätt vanliga inom snart sagdt alla kretsar, bör ej heller denna sida af saken helt och hållet förbises, enär samtalsgåfvan sätter en själfull kvinna i stånd att vid dylika tillfällen höja stämningen och drifva ledsnaden på flykten. • Men vi afse nu ej blott den ytliga konversationen, utan vilja taga djupare tag och söka visa, h u r u förmågan att på ett otvunget sätt uttala hvad man t ä n k e r och känner, eller rättare, förmågan att sätta sig i direkt andlig förbindelse med medmänniskor, öfvar ett gagnande och glädjande inflytande i olika lifvets förhållanden, för så vidt nämligen den ställes i det godas tjänst. L å t oss t. ex. inträda i ett sjukrum eller i den ålderstignes tysta k a m m a r e 1 F ö r konvalescenten i sin hvilstol, för den af en långsamt tärande sjukdom vid bädden fjättrade, för den gamle i soffhörnet skrida timmarne långsamt, och tillvaron förefaller glädjelös om icke rent af ängslig. Men dörren öppnas och en väninna inkommer.
Departements-chefen, Stats-rådet Ehnemark, uppläste härefter till justering följande, i öfverensstämmelse med förut fattade nådiga beslut, uppsatta förslag till Kongl. Maj:ts nådiga skrifvelser till Rikets Ständer nemligen: a) angående väckt fråga om lindring i Båtsmans-hållet, med afseende på derifrån utgående beklädnads-bidrag. Och täcktes Kongl. Maj:t, uppå Stats-Rådets underdåniga tillstyrkan, berörde förslag i nåder gilla samt förordna att, i enlighet dermed, nådiga skrifvelser, sådana de finnas detta protokoll bilagda, skulle till Rikets Ständer aflåtas. Ex protocollo Eritz Rythén. 12 Kongl. Majus Nåd Skrifvelse N.o 49. Ank. till Exp.-Utslc. den 21 Nov. 1859, kl. 11 f. m. KONGL. MAJ:TS Nådiga Skrifvelse till Rikets Ständer, avgående förnyad indelning af nyrolerade jorden i Blekinge Län; Gifven Stockholms Slott den 8 November 1859. Viii 1850 och 1851 årens Riksdag anhöllo, uti underdånig skrifvelse af den 13 Augusti sistnämnde år, Rikets då församlade Ständer, bland annat, om anställande af undersökning, huruvida några öfverskottsoch andra räntor, hvilka från början tillhört den gamla Båtsmans-indelningen i Blekinge län, sedermera på ett eller annat sätt densamma frångått och blifvit anslagna till den nya indelningen, på det att nödiga befunna rättelser i nämnda hänseende måtte varda i behörig ordning vidtagna. I anledning häraf erhöll, under den 1 påföljde Oktober, Kammar-kollegium nådigt uppdrag att ombesörja de af denna Rikets Ständers begäran påkallade undersökningar, hvilka funnos afse de räntor, som vid den i följd af Kongl. Cirkulär-brefvet den 20
Klinckowström tillerkänner emellertid icke prejudikater vitsord; han säger nemi., alt de icke gälla i strid med klar och tydlig lag, Ja. det är sannt. Om lagen är tydlig, så behöfver man ej stödja sig på prejudikater, ty de gälla endast i det läll, att lagen är otydlig. Man har emellertid icke blott vändt sig emot Konungens rätt att nedsätta tullsatserna, utan äfven betviflat R. Stirs rätt att medgifva en dylik nedsättning för mer än en statsreglerings-period och således binda händerna på kommande representation. Alven detta är dock ingenstädes förbjudet, oin älven denna rätt är styrkt af prejudikater. För att icke tala om den redan af andra omförmälda traktaten med Ryssland af 1838, vill jag endast åberopa den traktat, som med Danmark ingicks år 1857 ang:de tullen i Sun det, och hvarigenom bestämdes, att denna tull skulle atlösas under en tid al 20 år med 40 hallårsbetalningar. Mig synes denna rättighet att utsträcka en traktats gällande kraft utöfver en statsreglerings-period ju alldeles obestridlig, om man utgår från att erkänna Konungens rätt att nedsätta tullsatserna. Slutligen har man äfven talat om vådan af att regeringen eger en sådan makt, och gått ända derhän i orimliga förutsättningar, all regeringen skulle kunna afsluta traktater om tullfrihet på 100 år med alla eller de flesta länder och således på en gång stryka ett streck öfver allt livad tull heter. Ja, det finnes ingenting, som ej kan leda till orimilgheter, om man derur vill draga den yttersta konseqvensen, och jag hänvisar i detta hänseende till 13:de §:n R. F., som tillåter Konungen att utan R. Stirs samtycke börja krig; men lika val skulle man ju kunna tänka sig. att R. St:r ginge till en ytterlighet och återförde oss till 1771 års tulltaxa med dess 870 införselsförbud. Man måste alltid förutsätta, att Statens styresman liksom folkets representanter äro män med sundt förnuft!
Föredrogos ånyo följande Banko-Utskottets, den 26 nästlidne Mars bordlagda, utlåtanden: N:o 21, öfver gjorda ansökningar om ersättning för förlorad inkomst i följd af de s. k. småsedlarnas upphörande; Usta och 2:dra punkterna afslogos, hvaremot 3:dje, 4:de och 5:te punkterna biföllos. N:o 22, öfver ett af Kyrkoherden G. Frendin gjordt ackords-anbud; bifölls. N:o 23, i anledning af gjord ansökning om eftergift af öfverränta å ett af nu mera aflidne Landtbrukaren B. M. Otter, i Banko-diskont-verket upptaget lån; bifölls. S. D. Till Expeditions-Utskoltet remitterades en af Olof Larsson från Gefleborgs län, den 29 sistlidne Mars ingifven motion, om bestämmande af tid, då nästa riksdag skall taga sin början. Prot.-Utdrag den 5 April 1851. 219 S. 1). Föredrogs uch remitterades till Stats-Utskottel ett af Johannes Olsson från Wermlands län ingifvet skriftligt anförande, angående tionde-tackjerns-afgiften. Den 5 April. Från Högloft. Rid der skap et och Adeln. S. D. Föredrogs ånyo och bifölls Bevillningssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottens den 29 sistlidne Mars och den 2 dennes på bordet lagda betänkande N:o 2, i anledning af väckte motioner, om bestämmande af medel-porto samt införande, i sammanhang dermed, af åtskilliga andra förändringar i afseende å inrikes brefvexlingen. S. D. Föredrogs ånyo och afslogs Lag-Utskottets, den 29 sistlidne Mars och den 2 dennes på bordet lagda, Betänkande N:o 13, i anledning af väckt fråga angående dels för ändring i ordningen för val till Härads-nämnd, dels ock minskning i det antal Nämndemän, som fordras för fullsuten rätt. Från Högv. Preste-Ståndet.
Han höll jemna steg vid sidan om henne, men visste icke hvad han skulle hitta på att säga. Det var lika pinsamt för dem båda. Endast ett hade han klart för sig, och det var att han förorsakat henne smärta. Han brann af begär att godtgöra det. »Ni kan väl tänka er hur tacksam ...» »Om ni bara vill låta bli att tala om det», utbrast hon, »det var ju så fånigt, alldeles urfånigt. Var det någonting att erbjuda! Men sådan är jag alltid.» »Och att tänka sig att ni för min skull ...» »Tig!» utropade hon bleknande, »jag blir ursinnig af att höra det, och om ni nämner ett ord för någon ...» Pupillerna växte i hennes ögon, så att de blefvo nästan svarta, och hon hade stannat midt framför honom. »För allt i verlden ... jag menade bara ...», sade han urskuldande, och den böjda smalaxlade gestalten tycktes sjunka ännu mer ihop. »Nå så tig med det», sade hon hårdt, och så gingo de vidare. »För er eller någon annan i samma läge», återtog hon om en stund, »det hade varit alldeles det samma. Jag har ju sagt er, att sådan är jag.» De voro vid prostgårdens öfverkörsel. »Här skiljas vi», sade hon. Han teg. Det kändes så tungt, allt detta. Selma steg upp på en af de stora stenar, som lågo vid vägen, lade sin hand på grindstolpen och såg ut öfver landskapet. Det låg der så afmejadt och ödsligt. Icke en mensklig varelse så långt ögat kunde nå, men längst bort syntes skogen och bergsåsen i blåa dimmiga konturer, nedanför glimmade en vik af sjön. Hon omfattade det allt med en lång blick. Det såg ut som ett afsked. »Här är vackert ändå», sade hon med en suck, »jag skulle velat bli målare.» När hon sänkte blicken varseblef hon en liten ärla, som sprang inne på en stubbåker, beständigt vippande med stjerten, som hon lyftade högt upp för att den ej skulle vara henne till hinders. Och så kilade hon i väg så fort de små benen orkade springa! Selma var förtjust. Hon hade glömt herr
Såsom skäl för bifall till berörda framställningar är vordet hufvudsakligen anfördt, att Luleå eif, måhända den största i riket, vore segelbar 12f mil frän hafvet, endast med tvä stora afbrott, nemligen Hedens löissar, tillsammans något öfver £ mil långa, och Edeforssen, J mil i längd; all Luleå elfs floddal omlältade en areal af omkring 8,393,000 tunnland, eller vid pass två femtedelar af Norrbottens hela vidd, och inneslöte flere hundra tusen tunnland odlingsbar jord, rika skogstillgångar, tiil en del tillhöliga Kronan, samt de allmänt kända nästan outtömliga malmfälten vid Gellivara, Ruotivara och Karvek; samt att. genom alt göra Luleå eif segelbar jemväl förbi omIÖrmälda forssar, skulle bosättningar och odlingar å de stora dertill tjenliga fält, som finnas å båda sidor om elfven, i betydlig mån påskyndas och underlättas; de slora> Ki •onan tillhöriga skogar, som ligga inom lappmarksgränsen, lättare och fördelaktigare tillgodogöras; den i stor mängd derstädes befintliga skadade skog, som nu öfverlemnas åt förruttnelse, nyttiggöras vid de jernverk, som utan tvifvel kiimme att anläggas vid Luleå elfs stora och vattenrika läll, saint den nuvarande svåra och ytterst kostsamma transporten af gods och lilslörnödenheter, som vore ett stort hinder för ortens utveckling och framåtskridande, försvinna. För att gifva en föreställning om de svårigheter, (sorn nu möta bosättning i det inre af landet, har blifvit anlördt, att transporten af en unna korn från kustlandet uppginge till lika stort belopp, hvartill samma qvantitet korn å kustlandet kunde köpas, samt ali transporten af en tunna sall kostade fvra gånger så myckel, som värdet eller inköpspriset deraf vid kusten utgjorde.
Den 17 Juli. 2so Antingen den Biträdessumma, som af Riksens Ständer fastställes , bör enligt Beredningens yttrade tanka utgå till och med är 1820 eller det ur dd nästa Riksdag derefter infaller ? elier ock Bolaget erhålla försäkran om samma biträdes arliga begagnande under den tid af tio nr, som ansetts i det. mindsta vara behöflig för Ca* nal-arbetets fullbordande ?• Dessa arne punkteF , derom sammansatte Utskotten stadrin t 2:ne Stånd mot 2;ne, äro såsom alternativer till Riksens Högloft. Ständers decision öfverlemriade : hvarjemte till Banco Utskottet enskildt blifvit öfverlemnadt att sig utlåtas 3:0 Huruvida den af Riksens Ständer btfallne extra Discont-rätt i Banken ma‘, enligt Beredningens förslag, ef er 18 månaders forlopp upphöra? eller ock kunna ännu längre af Bolaget begagnas? Banco Utskottet har uti Memorial af deri 30 sistl. Juni till dess Respectiva Principaler uppgifvit de tillgångar, som till oell med år I820 kunna blifva ftin Banken att påräkna, enligt den af både Statsoch Banco-Utskotten erkände grund , att intill nämnde tid sä nära som möjligt bibehålla rörelse-capitalet i likhet med dess belopp vid 1814 års slut; att ett biträ :e från Banken således ej kan komma i fråga annorlunda , än i afräkning på hagot af de anslag sorn der finnas povisionelt uppgifna, tror BancoXJtskottet sig tydligen hafva ådagalaggt: äfven som Utskottet tror sig kunna förutsätta att Riksens Ständer ej anse tillgångarne för fastighets* •ch odlings-lån, eller Magazins-Directionens un - 1644 IJen 17 Juli. derstöd böra i någon matto härigenom förmindskas; i alla fall kan Eanco-Utskottets önskan, att Bankens alitande härtuinnan kunde undvikas, icke sättas i fräga: men i händelse Riksens Högloft.
Lägg då dertill, att ingen säd växer på ön och ingen skog utom några magra dvergbjörkar, af hvilka de högsta kanske äro 6 alnar, så att ingen kan inom landet få säd för att baka sig bröd, timmer för att bygga sitt hus, ved att lägga under sin gryta eller till att uppvärma sitt rum under den långa, kyliga vintern och lägg ytterligare härtill, att när jag uppfört min boning af plankor, hemtade från Norge, eller efter allmännaste seden, af stenar och isynnerhet jordtorfvor, som begärligt supa i sig den fuktighet, hvarmed luften är mättad, och rätt snart bringa röta i det sparsamt använda virket, när jag med möda inbergat mitt hö, för att icke behöfva, när hösten kommer, slagta ned all min boskap, när jag under större delen af året nöjer mig med torkadt kött och färsk fisk, som lätt ger mig skörbjugg, och mjölk under olika former och smör, helst surt, och när jag det oaktadt lärt mig att älska mitt hem, så kommer i morgon ett fjällskred och betäcker min ladugård och i öfvermorgon en lavaström, som förödande skrider fram öfver egorna, krossar husen, drifver floden, som rann förbi, ur sin bädd, och ligger om en tid som en hård, skroflig, söndersprucken klippa, der mitt hem stod i den grönskande dalen hvem af oss ville väl der söka ett hem? Och likväl för att nämna ett exempel när Isländaren Rut Härjulfsson, hvars bekantskap vi framdeles få göra, hade vistats en tid i Konghäll hos drottning Gunhild, Harald Hårfagers sonhustru, och af henne och hennes son, Harald Gråfäll, Norges dåvarande konung, blifvit på alla upptänkliga sätt hedrad, och allt, som en mans hjerta vanligen mest åstundar här i verlden, ära, inflytande, rikedom, låg för honom, längtade han dock till sitt Island och bad omsider om orlof att lemna all denna herrligheten för att fara dit ut. Det är dock sant, att naturförhållandena voro den tiden något bättre. Det gifva sagorna vid handen. Säd, som i senare tider, trots alla försök, ej kunnat växa på ön, odlades då.
FörpaHade fartyg och bätar, som ar 1838 fran inrikes orter ankommit endast till stapelstäderne och derifrån afgatt till inrikes orter/ ur» gjorde 13,361 stycken om tillsammans 231,154 läster. En större liflighet uti gemenskapen inrikes orter emellan har blist wit beredd genom en i flere riktningar utwidgad angbatsfart, som ärligen tillwäxer. Antalet af enskildta ängfartyg, som ar 1836 war 24, hade är 1838 stigit till 42 om tillsammans 1,5801/2 hästars kraft. En särskild Comité har blifwic af Kongl. Maj.t i Räder förordnad för att undersöka alla de förhällanden, fom kunna anses lägga hinder i wägen för en större utweckling af Sweriges handel och sjöfart, samt att i underdänighet upgifwa förslag till deras afhjelpande. Denna Comité har redan inkommit med underdåniga framställningar i witza delar af föremålen för detz arbeten; och Kongl. Mast har af detza framställningar lemnat wederbörande werk och aulhoriteter del, med befallning att, i anledning deraf, afgifwa underdäniga utlatandem
— Då emellertid i följd häraf, för närvarande saknas tillförlitlig grund för bestämmandet af statsanslagen till berörda lektorslöner, torde det vara nödigt, att förhållandet med dessa räntemedel närmare undcrsökes. e). Genom testamente af den 8 December 1762 hade Assessoren J. Westman Jacobsson anslagit räntan af 20,000 daler kopparmynt, att ”utgå till Adjunctus ”Gymnasii i Westerås, såsom en viss och årlig tillökning i den lön, som han ”eljest efter stat åtnjuter”; — varande (enligt 16 punkten) nämnde ränta, som numera utgör 83 R:dr 33 öre årligen, inberäknad i lönen för en af läroverkets Adjunkter. I betraktande af de anförda ordalagen i berörda testamente, torde någon minskning af läroverkets uti statsmedel utgående adjunktslöner i anledning af denna donation icke böra ega rum; och skulle, enligt Utskottets tanke, donationens ändamål, sedan numera gymnasii-adjunkts-befattningen upphört, närmast vinnas derigenom, att omförmälda räntebelopp tillerkändes den äldste af läroverkets adjunkter såsom tillökning i don enligt stat utgående lönen. f). Beträffande det bidrag i lönetillgångarne för Fakla elementar-läroverk, som af bergslaget utgår med 80 R:dr årligen, men hvilket bidrag, såsom i 17 punkten närmare förmäles, torde komma att upphöra vid de lärares afgång, åt hvilka detsamma för närvarande är anvisadt — torde endast för framtiden böra iakttagas, att skolans statsanslag bör ökas i den mån indragning af omförmälda särskilda tillgång kail komma att ega rum. g). Då, enligt Utskottets här ofvan uttalade åsigt, donationer, särskildt gifna såsom hyresbidrag, icke böra inberäknas i de löneförmåner Staten består, torde, i öfverensstämmelse härmed, för Rektor vid läroverket i Sala böra beviljas en tillökning i nuvarande lönebelopp med 30 R:dr, motsvarande de till honom af staden anslagne, men på sätt i 18 punkten förmäles, i rektorslönen för närvarande inberäknade hyresmedel. h). Sedan Domprosten, Doktor H.
Hr Hamrim framställning af Erasmus ' bror, den sluge bonddrängen Jakob, lemnade i allmänhet en ganska lyckad bild af det enkla sunda förnuftet i motsats till de pösande lärdomsfraserna, o (fh likväl tyckes hr Hamrin ännu hafva svårt for att lägga bort nybörjarens benägenhet att göra for mycket och därigenom sia öfver. Har » Erasmus Montanus », som nu först uppförts på våra kungliga scener, pa dem gjort verklig lycka? Att pä den frågan svara ett ovilkorligt ja, torde väl icke vara så befogadt. Åskådame tyckas nog, att döma af de manga och iånga skrattsalvorna, finna nöje i att se stycket, äfven om utförandet brister i ett och annat: men man tyckes icke så iätt kunna förmå sig att gå dit: man söker intala sig sjelf, att Holberg är så föråldrad, att han icke mera kan skänkaen glad stund, ocli därför har » Erasmus Montanus », lika väi som » Don Ranudo de Colibrados », spelats för fåtaliga åskådare. Att sådant kan hända med sist nämda stvcke må vara förklarligt, ty ehuru titelrollen framstäldes af hr Lagerqvist på ett ganska lyckadt sätt, låg dock en föga behaglig tyngd öfver det hela, hvartill lustspelets egen beskaffenhet otvifvel-aktigt till stor del var skuld: men att » Erasmus Montanus * på den kungl. scenen och » Den politiske kannstöparen » på Nya teatern icke skulle kunna locka en lång följd af fulla hus är mindre förklarligt, ty i bägge dessa stycken ligger en så sann och frisk komik, att den ej gärna kan fuskas bort, och man måste skratta samtidigt med att man känner, det man ännu har åtskilligt att lära af den gamle lustspels-diktaren. Eller skulle den förlamande pessimismen hafva lagt sig så tungt på våra sinnen, att vi ej mera äro i stånd att uppfatta en sådan komik? Skrattsalvorna tyckas dock lyckligtvis bevisa motsatsen, men det är skada, att skrattarne äro för få för att kunna under många Holbergsaftnar fylla teatersalongerna. Nya teaterns framställning af » Den politiske kannstöparen », ett ganska lyckligt val, gjorde god verkan på åskådarné.