Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Innan någon lönereglering för indelta arméen egde rum, med bibehållande af indelta löningssättet, hade nemligen komitéen ansett, såsom förberedande åtgärd, nödigt, att en förnyad uppskattning skedde åtminstone af bostadsboställena; och hade komiterade jemväl föreslagit åtskilliga stadganden, att tjena till ledning vid en dylik uppskattning. * Kongl. Majit, som jemväl funnit nödigt att indelta arméens tillgångar, så vidt de ej redan utgjordes af kontanta anslag eller medel, blefve till sitt värde, så noga som möjligt, kända, för att derefter måtte kunna bestämmas det ytterligare kontanta belopp, som erfordrades lör den lönereglering, hvilken Kongl. Majit, sedan armé-organisationen förut pröfvats, kunde komma att föreslå Rikets Ständer, har af sådan anledning begärt de för uppskattning af arméens boställen erforderliga medel, hvaröfver Utskottet kommer att, under punkten 56 här nedan afgifva yttrande; men då emellertid någon förändring i afseende på aflöningen för de militära tjenstemän, för hvilka nuvarande anslag till löneförbättringar vid indelta arméen vore afsedt, nu icke kunde ega rum, har Kongl. Majit föreslagit, att berörda anslag måtte, jemväl efter nu löpande statsregleringsperiods utgång, tills vidare få utgå med oförändradt belopp och enligt förut meddelade föreskrifter.
Och hör nu – under denna tiden ha vi insparat öfver tjugufem riksdaler: det är så mycket att vi betala första qvartalet. Nå, när man har tre månader på sig – nittiotvå dagar, du lilla – så skulle man väl vara bra dum, om man icke hittade något råd i nöden.” ”Men om det icke bure sig bättre?” ”Så blir det, gudbevars, icke värre än att jag sätter örhängena och sommarkappan, som jag ärfde efter salig Regine Sofie, på assistansen – under vintern behöfver jag den ändå icke, och der är just en välgörande inrättning den der assistansen: det man har der, slipper man vakta hemma för tjufvar.” Blenda log och motsade ej längre. Ett vackert rum med kök för ett hundra riksdaler togs tre trappor upp vid Riddargatan – och med fri utsigt åt sjösidan. När man skulle besluta sig att bo ”reelt”, så borde man välja en gata med reputerligt namn, och hvilket kunde väl vara på en gång reputerligare och betydelsefullare än Riddargatan! Blenda var idel förtjusning öfver att en sådan gata verkligen fans. Men nu gällde det att skaffa sig arbete, hvilket blef än svårare. Nipperhandlerskorna voro öfverhopade af sökande – det enda som hos dem fans att få, nemligen hattsöm, förstod ej Blenda. I lärftsbodarna var man lika fjär, ty hvar och en hade sina. Återstod att annonsera om emottagande af ”alla slags sömnader”; och nu kommo visserligen några personer, som ville ha klädningar ”väl och modernt sydda för godt pris”, men detta var åter något som våra damer från landsorten ej kunde åtaga sig. De ville ha linnsömnad och broderi – och man svarade dem att den förra finge man verkställd på korrektionshuset för hälften så lindrigt pris, och hvad broderiet beträffade köpte man det färdigsytt i modehandeln. ”Nånå, nånå”, sade fru Emerentia, dagarna förrän de skulle flytta från den lugna bostad, som de nu snart i tre månader innehaft, ”nånå, man får icke misströsta vid de första motgångarna!” ”De första” – svarade Blenda: ”vi ha nu så visst haft tjuge som en!”
Mademoiselle var förlofvad, och hon brukade ibland taga fram sin fästmans porträtt och visa flickorna det och tala om en stor egendom och en stor grufva, som han egde någonstädes, och om, att hans föräldrar hade så mycket emot giftermålet, emedan hon var fattig, men att nästa höst – alltid nästa höst – skulle det bli af. Men nästa höst kom aldrig, och den stygga Catherine gapskrattade och anförtrodde kamraterna, att hon trodde, att både fästmannen och egendomen och grufvan vore myter och ingenting annat. Mademoiselle Justine hade ju stora, röda händer och var tjugufyra år fyld. Någonting så urgammalt kunde väl ingen herre bry sig om heller. Emellertid var det Justine som hade magten, och lilla Catherine som måste lyda. Hon måste således stå qvar på trappan, fastän hon så gerna velat springa ned och hjelpa soldaten, som nu stapplade förbi. Det var en helt ung man, nästan en yngling. Hans ansigte var fint och vackert, oaktadt den vanställande ihåligheten i kinderna; de stora, mörka ögonen voro till hälften slutna, ibland lyfte han dem långsamt och såg sig omkring med en slö blick. Kinder och haka voro alldeles skägglösa, endast på öfverläppen syntes en fin skuggning; hans figur var medelstor, men lemmarne fina och späda som på en qvinna. Då blicken först träffade honom, genomfors man helt plötsligt af en salongseller budoarstämning. Man såg honom på en bal, parfymerad, intagande, med glacéhandskar på de aristokratiska händerna, böjd öfver en fåtölj och småleende mot ett vackert qvinnoansigte. Sedan såg man en mor, en syster, en älskarinna, som gräto vid det smärtsamma afskedet. Och så det hemska slagfältet, mörkret, kölden, ångesten, de gapande såren, jemmerskrien – Chérubin, qvidande på den blodiga snön. Det var icke en krigare man här såg, det var ett barn, en martyr, ett gagnlöst offer, som krossades i det stora hela, och som lika gerna kunde varit borta och i ro fått drömma der hemma sin tanklösa, sorgfria dröm.
Jag tillstyrker derföre alt Frih. Palmstjernas förslag, sådant som det af honom blifvit framstäldt, och pä de grunder, som han anfört, malte af R. o. Ad. oförändradt godkännas. Hr af Dalström, Gust. Jakob: Då jag nu har äran upträda, är det för att förena mig med Frih. Palmstjerna i den propos. som han begärt att Hr Frih. o. Landtm, ville framställa. Jag anser mig likväl dertill böra yttra några skäl, hvilka jag nu anhåller alt få framlägga. Jag har i detta ämne inom Utsk. ofta uplrädt, men haft den olyckan att nästan alltid vara i minoriteten, enär jag icke kunnat deltaga i de grundsatser, som inom Utsk. gjort sig gällande, och hvilka, efter mitt förmenande, icke varit så fosterländska, som jag önskat. För min del önskar jag, alt i all slags ekonomisk lagstiftning något beslående måtte ega rum. Det osäkra, det vacklande, kan icke annat än lånda lill eli lands förderf, deremot om motsatsen gör sig gällande inom RiksStm, och inom nationen, hoppas jag, att en bättre framtid för våra näringar, fabriker och handaslöjderska!! upstå. Yi ega icke några kapitaler, att i osäkerhet bortkasta på allehanda företag. Man måste noga betänka sig innan man gör några vigiigare förändringar uti den ifrågavaride lagstiftningen, ty om täta ändringar deruti göras, så blir Följden, alt ingen vågar sig in i något större företag, emedan man frak - Den 4 Juni f. m. 469 lar, ali förändrade åsigler skola göra sig gällande inom den ekonomiska lagstiftningen. Jag anser derföre, alt några förändringar i tulltaxebestämmelserna f. n. icke böra göras. Vi hafva måhända icke (infälle all under osäkra förhållanden bortslösa de stora grundkapitaler, som nu ligga dolda i Sveriges jord på förbättringar i fabriker, näringar och handaslöjder ehuru nödvändiga de äro. Delta härflyter tili stor del ifrån de täta förändringar i tulltaxan, hvilka ega rum, ty derigenom förlamas skickligheten vid våra fabriker, och de komma alt stå på samma punkt eller måhända gä sin undergång till mötes.
R:dr med löpande 5 procents årlig ränta, så hafva Rikets nu församlade Ständer, i afseende på ifrågavarande fond samt dess förvaltning och användande, stadgat och förordnat: i:o alt räntan för omförmälde förskrifning, tillika med de, genom utlåning af denna räntas årliga belopp, ytterligare uppkommande ränlemedel, förblifver under Directionens vård och förvaltning, intilldess en viss betydligare summa såmedelst blifvit bildad, och hvilken summa tills vidare bestämmes lill ett belopp af högst 6,ooo R:dr, hvarefter Direclionen skall för densamma till Riksgälds-Contoret aflemna sådane låneoch säkerhelshandlingar, som öfverensstämma med det Reglemente för dessa medels utlåning, hvilket Kongl. Maj:f, efter dertill af Directionen afgifvet underdånigt förslag, lärer täckas i Nåder fastställa och utfärda; 2:0 att de för dessa lånebandlingar inflytande räntemedel äfvenledes må af Directionen uppbäras och förvallas, intilldess, genom desamma och de i föreslående moment omförmälde räntor, den deruti bestämda summa uppkommit; 3:o alt dessutom de smärre contanta tillskott, som Directionen, enligt den till Riksgälds-Contoret nu ingifna plan för Reparations-fondens bildande, å Bolagets vägnar, erbjudit, må genom Directionen förvaltas och eöras fruktbärande, likasom de öfverskott, hvilka komma att återstå, efter ■Stats-Utskottets Memorial, jV:0" 494.
1 sådan händelse bör binder för antagande af ett efterföljande förslag, innebärande vissa likheter med ett föregående, icke uppkomma deraf, att detta blifvit förkastadt, emedan ogillandet kunnat härleda sig ifrån andra omständigheter, hvari stadgandena varit olika. Hvad nu särskildt Frih. Sprengtporten förslag angår, så är det så vidsträckt, att uti dess omfattning kan ininbegripas både Frih. Hamiltons och mitt förslag, ja kanske ännu Heres, om det närmare granskas. Olägenheten af så allmänna satser är, att man icke vet hvart eller hurti långt nian kommer. Om Ståndet stannar vid Frih. Sprenglportens förslag och icke bestämmer sig närmare, så skall Const.- Utsk. sakna kännedom om Ståndets egentliga mening. Men då man nu talar om de flera särskildta ingifna förslagen, så befarar jag att mången af R. o. Ad:s ledamöter kanske icke hört dem eller minnes hvad de innehålla. Jag skulle derföre hemställa till Hr Frih. o. Landtm, om ej skäl vore att, innan öfverläggningen om Frih. Sprengtporten förslag i5 H, 29 Den ij Octobcr f. uu fortsältes, låta uppläsa de särskildta förslagen, såvida de innehålla bestämda lydelser, på det Ståndets ledamöter må veta huru många och hurudana förslagen äro. Hr Munck af Rosenschöld, Nils Rudolph: Jag anhåller att få veta, om Frih. Sprengtportens förslag är föredraget, eller om fråga blott är om det skall först i ordningen förekomma. Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att föredrngningSördningen nu genom R. o. Ad:S beslut vore bestämd, och att det nu vore Frih. Sprengtportens förslag, som vore för R. o. Ad. till pröfning föredraget. Hr Munck af Rosenschöld: Då roan icke knn bedomina hvilkendera principen, antingen af ståndsval eller af allmänna val äger företräde, utan att med hvarandra jemföra dessa principer; så anhåller jag att lill en sådan jemförelse för några ögonblick få utbedja mig R. o. Ad:s uppmärksamhet. Hr Munck af Rosenschöld uppläste derefter följande:
Äfven om hela det begärda låne-understödet icke ansågs kunna beviljas, syntes Rikets Ständer likväl böra bifalla åtminstone eller hälften deraf, emot de af motionären föreslagna eller andra billiga återbetalningsvilkor. Det af Diskottet omförmälde förslag, att Svenska och Tyska församlingarne borde förena sig om en enda kyrka, och alt den andra kyrkan borde åt A mira lUts-forsa ml ingen öfverlåtas, skulle i veikslälligheten möta många svårigheter. Ingendera af dessa kyrkor torde för öfrigt medgifva tilli äckligt utrymme, vare sig för de förenade församlingarnes eller för Amiralitets-försam I i ngens medlemmar. Till besvarande af hvad sålunda blifvit erinradt och anfördi, anser Utskottet sig endast behöfva åberopa innehållet af det återremitterade Utlåtandet. Detta Utlåtande ådagalägger också nogsamt, att Utskottet icke förbisett de egna förhållanden, som föranledt nu ifrågavarande anspråk å det allmännas understöd för ordnandet af kyrko-angelägenhetei ne inom Carlskrona stadsförsamlingar. Men just i följd af dessa förhållandens beskaffenhet, har hos Utskottet, under öfverläggningarne härom, en afanmärkningarne icke undanröjd tvekan uppstått, rörande det ifrågasatta låne-understödets lämplighet och ändamålsenlighet, så vidt dermed afses en för framtiden beståndande reglering af kyrko-väsendet i meranämnde stad. Oansedt de inom tvänne Riksstånd emot berörde Utlåtande framställde anmärkningar, kan Utskottet således ingalunda tillstyrka beviljandet af ett låne-understöd, som, enligt hvad medgifvet är, allenast ”för ögonblicket” skulle afhjelpa förlägenheten, men som, i betragtande af detsammas föremål, måste, såsom praejudicat, väcka de mest grundade betänkligheter. I öfverensstämmelse med denna, af de 2:ne andra Riks-Stånden äfven godkända, åsigt, anser Utskottet sig böra fortfarande 5 Stats-Ulskoltets Utlåtande, IV.-o 456. afstyrka Rikets Ständers bifall till det för Carlskrona stads pastorat föreslagna låneunderstöd.
Visserligen hade desse två tjenstemän, nemligen Kanslisten Ekman och Kammarskrifvaren Forssberg, genom Nådigt Bref af den 22 Maj 1852 blifvit för det året tillagde en gratifikation, motsvarande löneinkomstens belopp, med 438 R:dr hvardera, men deremot hade Kongl. Maj:t, uti Nådigt Bref af den 3 Juni 1853, lemnat utan afseende bemälde tjenstemäns underdåniga ansökning om tillgodonjutande af en lika beskaffad gratifikation äfven för sistnämnda år. Vid sådant förhållande och då motionären vore fullt förvissad om att Rikets Ständers afsigt ingalunda varit, att löneregleringen för Kongl. Stats-kontoret skulle få medföra någon förlust för de Magasins-kontorets tjenstemän, hvilka varit under en lång följd af år i Kontorets tjenst anställde, medelst konstitutorialer, på »fullkomligen enahanda sätt», som de Kontorets embetsoch tjenstemän, hvilka Rikets Ständer förklarat vara berättigade att på pensions-stat öfverflyttas, då 16 Slats-Vt sko Hets Utlåtande, A.f 74. de uppnått den för pensions åtnjutande af Staten bestämda ålder, ahsäj? sig motionären böra föreslå, att Rikets Ständer måtte förklara Ekman och Forssberg berättigade att få från och med 1853 års början utbekomma och på Allmänna Indragnings-staten uppföras till åtnjutande af ett, deras i f. d. Magasins-kontoret innehafda ofvannämnde aflöning motsvarande belopp, intilldess de genom fullmagt å annan Statens tjenst erhålla lika stor löneinkomst. Vid behandlingen af detta ärende har Utskottet af tillgänglige handlingar, Kongl. Bref och Kongl. Stats-kontorets utlåtande öfver bemälde tjenstemäns besvär, inhemtat, att sedan detta verk anmält sig vid ingången af år 1852 kunna öfvertaga de allmänna Magasins-kontoret tillhörande göromål och någon tid förut underrättat klaganderne jemte en annan tillförordnad tjensteman derstädes, att de icke längre kunde påräkna att blifva bibehållne vid sina förordnanden. Kongl.
Utan att kunna åberopa mig någon annan erfarenhet, än den man sjelf i en inskränkt krets, under utöfvande af enskildta hushållsgöromål kunnat förvärfva, tror jag,att den enkla regel blifver beståndande: att hvad man under till• Den 4 April. 63 gangarnas tid kan bespara, kommer i behof veis stand till godo. Om detta gäller i det mindre, torde det ännu mera gälla i det större, och blifva så mycket vigtigare, då millioners väl deraf kan bero. Så trodde man redan för mer än 30 jo år sedan , och dess tillämpning blef ett medel för en ringa ansedd man att upphöja sig till de högsta Embeten i Staten. Men att nu komma närmare till saken, får jag i anseende till de från England tagne exempel och maximer anföra, att jag tror, det detta lands ceconomiske principer äro alldeles, om jag så tår uttrycka mig, oefteraplige i alla Continentens länder, och mest i Sverige, och det torde för oss vara en stor lycka. England är en helt och hållet trafiquerande Statj och alla dess inrättningar och företag äro helt och hållet beräknade för Köpmanna interesset. Sjöfart, manufacturer, förädiingsanstalter af alla slag, äro de som ligga Engländaren mest om hjertat; åkerbruket måste på visst sätt anses som en binäring, och efter hans rigtiga sätt att calculera, anses sädesproductionen, af alla Landtmanna yrken , för deH mindst lönan. de, så väl för den enskildte jordbrukaren, som för sjelfva den Staten; hvarföre ock af alla jordens alster mesta omhugsan användes på sådana artiklar, hvilka icke kunna införskrifvas, och derföre vinna en säkrare afsättning, såsom foderväxter, jordfrukter, m, m. eller kunna tjena till exportvaror, såsom victualier, hudar o. s. v., elier ock rå ämnen för deras egna Fabrikers behof.
De Gäldskyldige påstå åter : att äfvensom det icke är ett brott för en Köpman med lånt förlag begynna sin handel, bör ej heller dem förmenas med mindre Capital och påråka nåd högre Production, att äfven söka förverf.' va en egen torfva af Fosterjorden. De säga vidare, att det är grundsatser från afgrunden, som föranleda dertill, alt blott dén Rike skall blifva rikare och den fattige alltid förblifva fattig, eller, som ordspråket lyder: den, sorn. är slagen till en Slant, skall evigt blifva det, Capitalisten, serdeles här i Stockholm, säger Dm i 7 Martil, f. ta. 117 vidare: ingen nöd är å färde, Landshöfdingarnes Rapporter vittna ju, att Skatterne gå ut, det är endast några Skrikare, som äro banqueroutte-färdige, på hvilkas tal man icke bör gifva akt. Härpå svara de andra, att det förhåller sig tvärtom: de Gäldbundnas antal mot Capitaiisterne som 100 till 1 och vida deröfver •, och Rapporterne från Landshötdingarna bevisa blott KronoBetjeningens nit att pådrifva pantning och utmätning af Skatter rn. m. För öfrigt anse de, alt man icke bör vänta på hela Landets undergång, eller till dess man ändtligen här i Stockholm erfarit, att det onda stigit till sin största höjd, innan hjelpen meddelas, som då torde äfven komma för sent, eller pust jestum. Man må fritt i tal och Skrifter satyrisera den, som påstår, att underbalance i Handeln orsakar Penningebrist; så blir det en sanning, att icke en och samma sak på en gång kan intaga tvenne serskilta rumj och således sko-i la de BancoSedlar, hvilka nu äro i circula-1 tion i Ryssland, nödvändigt saknas i Sverige. Förden, som vill begripa, är solklart, att vid en tredjedel af Nationens eller Finlands afträd dande till Ryssland, medföljde förlusten af § af våra Penningar, som der voro i omlopp, circa ? Millioner.
Saligheten har blifvit vår gemensamma angelägenhet. Härmed är hierarchiens grund bruten. Det kyrkliga medvetandet har med reformationen kommit in i Församlingen och öfverstigit Presteståndets gränser. Keformationen har grundat Statens suveränitet öfver Kyrkan. Men reformationens män, hvilka updrogo bevakandet af Kyrkans högsta angelägenheter åt furstarne, hvartill de hade många skäl, hade icke så noga öfverlagt hvarthän det skulle föra. Sedan, efter de stora reformationskrigen, . församlingens deltagande i de kyrkliga angelägenheterna så småningom aftog, i samma mån som furstemakten tillväxte, så förlorade folket sitt sammanhang med Kyrkan, som allt mera blef cesareopapistisk och byråkratisk, ett kyrkligt appendix till den sig utbildande embetsmannastaten, med flera eller färre hierarchiska sympatier. Så befinner sig vår Svenska kyrka i närvar:de ögonblick, så - 108 Den 8 November. som en Statsinstitution, under Regeringens högsta och Presterskapets omedelbara ledning. Visserligen kunna folkets representanter vid Riksdagarne om Kyrkans angelägenheter rådslå, såsom om Statens, dock hittills utan särdeles inflytande. Visserligen eger PresteSt. V^del i representationsrätten för Staten, men detta är något helt annat än kyrklig representation, hvarom Presterskapets ställning till Kyrkan bärer omisskänliga tecken. Alltså måste erkännas, att denna representation icke kan sägas vara kyrklig, och att Kyrkan lider af samma öde som Staten, att i närvar:de ögonblick föreställas af en representation, sorn har föga bekantskap med dess väsende och rätta natur. Det är nemi. påtagligt, att våra Ständer hafva än mindre sammanhang med Kyrkan än med Staten, om de kunna sägas äga något, ty ingen kyrklig organisation sammanbinder folket med Kyrkan, om icke Kyrkorådet skall räknas för en sådan, ehuru väl den, i sitt närvande skick, är utan ringaste inflytande, en pappersorganisation eller något dylikt. Kyrkan saknar sålunda helt och hållet en represention. Det för kyrkan vådliga i denna belägenhet behöfver knappast påpekas. Vi kunna litet hvar inse den farliga ställningen, hvartill hon kommit. För det första: en klagande hjord, missnöjd och otillfredsställd, sönderfallande i schismer och sekter.
— N:o 31. i anledning af väckt motion angående skyldighet för fästehjon att, inom viss lid efter slutad lysning till äktenskap, detsamma genom vigsel fullborda. IIIB. 375, 410. A. 411. — N:o 32. i anledning af väckt motion om förändring i Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, angående vilkorliga utmätnings-resolutioner i vissa fall. III. IV. E. 118. — N:o 33. i anledning af väekt motion om revision af äldre lagar och författningar. III, B. 375. A. 412. Lag - ( 81 ) Lag-Utskottets Memorialer, Belänkanden och Utlåtanden: — N:o 34. i anledning af väckt motion om upphäfvande af Kongl. Förordningen den 9 Maj 1835 och den 20 November 1845 i afseende på handel om lösören, som köparen låter i säljarens vård qvarblifva. III. N:o 35. i anledning af väckta motioner om ändring af 2 § samt upphäfvande af 5 och 6 §§ i 2 Capitlet Giflermåls-Balken, angående dem, som äktenskap med hvarannan ej hygga må. V. U. 39. A. 77. — N:o 36. i anledning af väckta motioner om förändring af lagens stadganden, rörande testaments-friheten, samt af 8 Capitlcl Jorda-Balken, angående rättigheten alt bortgifva jord, lius eller tomt. — N:o 37. i anledning af väckt motion om ett tillägg lill 17 Capitlet 1 § Ärfda-Balken. IV. B. 197, 279. A. 319. — N:o 38. i anledning af skedd återremiss af Utskottets Betänkande N:o 20. öfver Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, med förslag till förordning, angående handelsboks vitsord. IV. B. 197, 279.
Vid Upoell Ullåningsförslaget i dess varande skick, grundadtpå Ränte-Coupons, som af Banken utgåfves, finnér Utskottet sig böra hufvudsakligen erinra: 1:0 att något egentligt eller nödvändigt samband ej finnes emellan den fordran af5 Millioner, som Banken redaneger emot pant af Fastighet, och den operation att utställa Rante-Coupons å en lika Summa, samt i nya Lån utgifva de 5 Millioner Riksdaler Banco-Sedlar, som i betalning för dessa papper kunna erhållas; så att, ehvad Capitalafbetalningarne på de gamla FastighetsLånen eller någon annan af Bankens intrader anvises såsom Fond för att hålla Couponerne i värde, de dock lill sin natur äro och förblifva ett alldeles nytt, med ränta på hela Samhällets bekostnad löpande Creditmrnt, skapadt i och för af hjelpande af enskildas Lånébehof; 2:0 att, då utgående Räntan för detta löpande Creditmynt bestämmes lika med ingående Räntan för de Lån, som derigenom blifva tillgänglige, eller lill 4 och en half procent för året, men de inflytande medlen 14 Banco-Utsk:s Betänkande, N:o gi. ej möjligen kunna lika fort utlånas, sorn rle i Banken blifvit emottagne, uppstår häraf en gifven och oundviklig Ränteförlust, för hvars betäckande ingen tillgång blifvit i förslaget afsedd; 3:o att då, enligt 8:de punkten, de tid efter annan inlöste Coupons skulle kunna åter försäljas, samt de för dem inflytande medel å nyo utlånas, vore deraf en gifven följd, att, i fall t. ex. 200,ooo Rdr årligen behöft, under en tid af Fyra år, till inlösen af Coupons användas, Bankens egen verkligen utelöpande Sedelstock ökat sig med En Million Riksdaler, oaktadt någon motsvarande tillökning i reela valutan ej, enligt förslaget, egt rum.