Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Alkmene band kappan öfver sin herrskarinnas skuldror och gjorde sig i ordning att ledsaga henne; men Hermione tillsade henne, att hon ville vara ensam. Följd af kammarflickans ögon, styrde hon kosan till sitt ensliga älsklingsställe. FJERDE KAPITLET. Mötet. Då Hermione befann sig ensam, sjönk hon på knä och bad, med blicken riktad mot den stjernbeströdda himmelen, att den vishet och allmagt, som skapat de oräkneliga himmelska ljusen och leder dem i sina banor, måtte beskydda undan krigets faror Juliani lif och förläna honom en lång, lyckosam och välsignelserik verksamhet såsom rikets kejsare och fader. Nattens lugna skönhet, det tindrande himlahvalfvet, det stilla vidsträckta hafvet, de för lätta sommarflägtar susande lundarne ingåfvo den bedjande flickan känslan af det högsta väsendets närvaro omkring henne och i hennes egen själ. Kunde i denna natur, så uppfylld af skönhet, så herrligt ordnad af sin store byggmästare, kunde i hennes sköte finnas en sfer för blinda, regellösa magter, gjorde sig ej samma kärlek och förutseende vishet gällande äfven i menniskoslägtets lif och öden? De sälla känslor, som med bönen genomströmmade Hermione, upplöste denna fråga i en lyckliggörande och lugnande öfvertygelse. Vårt slägtes öden ledas af Gud; det sanna och goda skall slutligen segra öfver osanning och ondska; den högsta lott, till hvilken en dödlig blifvit utkorad, är en plats bland stridsmännen för den goda saken; hans strid är aldrig fruktlös, han vinner, äfven när han dukar under, och han segrar äfven genom sin död. Det var Juliani bild, kring hvilken Hermione samlade dessa tankar. Men han vek, utan att hon visste huru, för en annan, som plötsligt stod för hennes andes öga. Det var en skön man, i hvars anlete strålade en öfverjordisk mildhet och renhet, hvars ögon, fästade i Hermiones själ, syntes i sin blick hafva samlat och förmenskligat det högsta väsendets ofattliga kärlek.
Nu gäller det bankens tjenstemän och inom några dagar har R. o. Ad. att från StatsUtsk. förvänta tillstyrkande af enahanda löneförhöjning för vaktmästarne i riksg:skont. som för några månader sedan beviljades vaktmästarne i banken. Skall nu särskildta gratifikationer ifrågakomma för det ena verkets tjenstemän bör det äfven tilldelas det andra, emedan båda dessa verk stå i fullkomlig paritet med hvarandra. Såsom jag redan sagt vill jag icke motsätta mig gratifikationernas beviljande. Jag har blott velat fästa uppmärksamheten derpå att om man blott derföre att gratifikationer fordom för samma ändamål, utgått, nu beviljar dem, utan afseende på om de personer som deraf skulle komma i åtnjutande, verkligen deraf sig gjort förtjente, så kan denna något långt sträckta frikostighet framkalla enahanda anspråk från flera håll. Hr von Hartmansdorff, Au g., Jag tager mig friheten fästa uppmärksamheten derpå, att de ifrågavar. vaktmästarne tillböra en afdelning af banken, som icke räknas till verkets egentliga afdelningar, utan utgör en särskild för sig under namn af diskont-verkets. Om R. St. således, på sätt Hr von Troil omnämnt, beviljat den egentliga bankens vaktmästare någon fördel, har det icke kunnat sträcka sig till de ifrågavar. Ett bifall till detta betänk. skulle således blott innefatta en åtgärd af billighet i fråga om de sednare hvarigenom dessa båda klasser af vaktmästare sättas i jemnlikhet med hvarandra. Hr von Hohenhausen: Mich. Silvius.: Som någon annan ledamot af BankoUtsk. för det närvar, icke lärer vara uppe 78 Den 14 Juli. i plenum, får jag, som genom R. o. Ad:s förtroende några gånger varit kallad att vara ledamot i berörde Ulsk., äran upplysa att det besvär som tillkommer vaktmästarne, med böckers inoch utbärande, under den långvariga revisionen, icke är så ringa som man här synts förmoda. Dessa böcker kunna nemi. icke af diskont-verket umbäras, hvadan vaktmästarne måste om ej stundligen, dock dagligen bära dem emellan diskont-verket och revisorernes sessionsrum.
St. i sådana frågor som denna, som måste bero på faktiska upplysningar, följaktligen äro långt mera än andra 348 Den 5 Februari. representationer i behof af en ledning från Regeringens sida, såvida besluten skola få något sammanhang och blifva ändamålsenliga; att riksdagsarbetet måste betydligt försvåras och förlängas då riksdagsmännen sjelfve nödgas på enskild väg söka förskaffa sig de upplysningar, som icke erhållits genom Konungens rådgifvare, och att just ett sådant förhållande är särdeles gynnande för det enskilda intresset, som i sådana fall ingenting högre kan önska, än att få i Regeringens ställe biträda med underrättelser, ofta måhända af en vilseledande beskaffenhet, hvilken först efteråt erfares, så kan man icke undgå att komma lill den slutsatsen, alt häruti ligger ett förhållande, nära nog oförklarligt, och som i alla händelser icke bordt förbigås utan anmärkn. Följderna af den nu anmärkta bristen visa sig ock, såsom jag nu anhåller att få närmare ådagalägga, omedelbart uti det räsonnement, som här ofvan är citeradt. Hr föredraganden yttrar, att de inhemska fabrikationerna för detta råämnes (sockrets) förädling bör komma i åtnjutande af samma skydd, som andra näringar, i förhållande till den lindrigare tullbehandlingen af råämnet för deras tillverkningar. Detta är rätt och tillbörligt. Deremot är det svårt alt inse något skäl, hvarföre sockerfabrikanterne skulle behöfva gynnas med ett högre skydd än andra fabrikanters tillverkningar. Skulle någon skilnad i delta hänseende äga rum, så borde sockerfabrikationen snarare kunna bestå med ett mindre skydd än flere andra, och det af följande skäl. Först och främst äro de tekniska operationerna vid sockerberednirfgen ibland de enklaste, och bestå egentligen icke i annat än sockerämnets renande genom kokning och klarning; någon särskild handafärdighet för arbetarne kommer icke dervid i fråga. Blott en kunnig mästare finnes, kan han sköta tillverkningen med hvad slags arbetsfolk som helst.
Utom det att det synes mig stridande emot former, att uti ett Banco-Utskotts Betänkande i en fråga, som till detsamma blifvit remitterad , åberopa isigter, som skulle hysas i S 2 Banco fJtskottets Betänkanden. Sfven af ett annat Utskotts Ledamöter, och icke genom någon expedition tili RiksStånden äro kände, får jag förklara, det mig veterligen icke något Beslut af Finance-Beredningen så definitift blifvit fattadt, att detsamma i ett Betänkande till Riksens Ständer Jean åberopas. Visserligen önska alla Beredningens Ledamöter, att det närvarande tillståndet matte förändras till något bättre, men huru raan skall tillvägabringa detta bättre, derom synas menirigarne ännu delade. Vid detta tillfälle kan jag icke undgå att yttra mig uti ett ämne, som sa ofta omtalas och hvarom äfven, uti Utskottets nu afgifvande Betänkande, yttranden förekomma, nemligen angående vådan af Riksens Ständers magt, att ensamme förvalta Banquen och att genom Banquen utgifva sedlar, som lör mynt i Riket ma erkännas. Man synes tro, att Konungen Saknar ali constitutionef makt att kunna förekomma missbruk af sådan rätt till sedlars utgifvande. Till en väsendtlig del eger likväl. Konungen rättigheter, som kunna förekomma sådane missbruk. Riksens Ständer eg» väl. såsom vårdare af Banquen, rättighet att förvalta densamma genom sine Fuilrnägtige; meri Grundlagen tillägger dem derföre ingen rätt att ställa sin Banco Styrelse utom lagarne, eller att undandraga Banquen att uppfylla s;ne lagliga skyldigheter lika med andre corporationer. Om Ban quen, i tvist med enskild person, blir ålagd af Domaren att till den enskilde utbetala en viss summa, icke kunna Riksens Ständer med gällande kraft förbjuda sine Fullrnägtiga alt verkställa utbetalningen ? En så<ian befallning skulle oc^ 'Hansa Utsiottets Betän&anden - borde visserligen icke af verkställande raagten godkännas. Eanquens skyldighet, att med silfver inlösa sina sedlar efter deras innehåll a'r grundad i lag, lika med hvarje enskilds förbindelse alt betala sina skulder.
Man har sökt att, så mycket som möjligt, kunna använda dem, och icke allenast i orderne bestämdt, att commenderingarne kunde framkomma på olika dagar, i mån af transporttillfällen, utan äfven låtit dem till en del qvarligga å Drottningholm 2a3 dager efter den i uppbrottsorderne för bataljonens .upplösande bestämda dag, just för att kunna begagna sjölägenhet. Jag har velat meddela R. och Ad. kännedom härom, för att visa det möjlighelerne att undvika de skjutsandes betungande icke blifvit af General-adjulants-expeditionen åsidosatte. Frih. Ridderstolpe: Såvida det är naturligt för bonden, likasom för hvar och en annan att mera tycka om en stor förtjenst, än en liten, bör man icke undra att, då skjutsningen lönar sig väl, icke många anmäla sig till forsling. Om nu en allmän föi höjning af skjutslegan skulle komma att äga rum, så ar det naturligt, alt bonden, fastän han efter min tanke icke är calculateur, linner det bättre att förtjena mera penningar med att skjutsa resande, än att förtjena mindre med att skjutsa varor. Flucluationen i forsellönerna i Westmanland beror, såsom mycket annat, af bringen; då säden är dyr, stiga tjenstefolkslönerne och stiga afven forsellönerne för året, ty då gör sig behofvet gällande att på annat sätt förtjena hvad jorden icke lemnat. För alt complettera mitt förslag om entreprenad-auctioners anställande till skjutsningens öfvertagande af den minstbjudande, får jag anföra, alt de, efter min tanke, böra tillgå på det sätt, att Landshöfdingen först gör ett utrop i det han säger: ”Med nu gällande skjutslega af 16 sk. b:co, huru ”stort tillskott vill entreprenören hafva för alt bestrida ”skjutsen? Derpå gör entreprenören sitt anbud, t. ex, vid den gästgifvaregård Hr Hammarsköld omnämnt med 2400 r:dr, 100 t:r hafre och 400 hållhästar.
Att hvad först anginge den af Capitainen Leyonmark väckte fråga , huruvida Konungens Befallningshafvande afvetat, det Länsmannen Rösgren slagit Torparen Anders Andersson och hans hustru i Smedjegårdshäktet, samt misshandlat flickan Anna Andersdotter, under forslandet ifrån Granhatten till Stockholm, i afsigt att förmå dem till bekännelse; så emedan emot Konungens Befallningshafvandes förklarande, att hafva saknat ali kännedom om dessa Rösgrens åtgärder, bevisning icke blifvit af Gapitain Leyonmark åberopad, och någon omständighet ej heller i öfrigt förekommit, som gåfve anledning dertill, att Konungens Befallningshafvande om en sadan Rösgrens förfarande varit underrättad, derföre ock Herr Lagmannen Laurin ansett sig icke kunna talan derom utföra, ty blef den sålunda väckta frågan utan vidare uppmärksamhet lemnad, äfvensom Capifainens deraf föranledde påstående, att den öfverklagade behandlingen i Smedjegårdsliäktet icke skall kunnat ega rum, om Konungens Befallningshafvande haft vederbörlig tillsyn å fängelset och de derstädes förvarade personer, ej kunde något afseende tilläggas. Actors åtal derå, att Konungens Befallningshafvande låtit anställa ransakan vid Torpet Granhatten, efter stulet gods, som för - Revisorers Berättelse. I099 modades der vara undangömdt, samt att verkställigheten af denna ransakan och af ofvannämnde personers häktande blifvit uppdragen åt Länsmannen Rösgren, har Kongl. Hof-Rätten ogillat på den grund, att Peter Andersson sjelf uppgifvit sig hafva, sedan han föröfvat mordgerningen, stulit det vid Helsingholmen befintlige silfver och medfört det till föräldrarnes hemvist Granliatten, i öfverensstämmelse hvarmed hos Konungens Befallningshafvande äfven blifvit anmäldt, att Modren Anna Olofsdotter, skall anvist stället der samma silfver förvaras, hvilka uppgifter ehuru af de tilltalade sedermera blifvit återkallade och befunne osannfärdige, dock desto heldre kunnat och bordt lagligen föranleda till den i 5a Gap, a §. Missg.
Hvad jag för närvarande endast i förbigående anfört rörande vissa onera, som genom sättet till deras utgörande stundom blifva mera betungande, än för sjelfva praestatioKernes ändamål vore nödigt, torde framdeles blifva ämne för särskilte framställningar. Emedlertid anhåller jag att detta mitt anförande må få åtfölja remissen af Friherre iP-udbecks memorial till vederbörligt Utskott, Den 6 Februarii. *73 N:o Ii* Herr Rothlieb, Axel: Då 2:ne värda Ledamöter Herr Friberré Rudbeck och Friherre Wrangel, äfvensom nu Herr Ehrenborg mera uttrycksfullt än jag mägtar åstadkomma, skildrat den i Landsorteroe rådande allmänna förlägenheten Och penningebristen, och då säkerligen flere framträda med en lika klagan, är det en förmätenhet af mig söka deråt väcka en ökad uppmärksamhet, . men min Riksdagsmannapligt ålägger mig ej dölja den snart sagt oökbara nöd eller rättare penningeförlägenhet, som råder i min ort, nemligen Calmar Län, äfvensom i mitt grannskap Kronobergsoch Jönköpings-Län och likaså i södra delen af Östergöthland. Visserligen harvade dryga skatter och utskylder, som nu så nedtryckande betunga jordbruket, märkeligeri bidragit till förlägenhetens höjd j g äger sjelf Kronoskattehemman, hvars alla onerå uppgå till belopp af omkring 200 R:dr Banco. Denna tryckande beskattning var till ziffran för många år tillbaka nästan lika; men den öfverklagades mindre, emedan landtbrukaren då uti sin egendoms afkastning, så vida besparing och hushållning iagttogs, ägde förmågan att bära en dylik börda; mea huru beskaffadt är tillståndet nu. Ålla jordbrukets alster äro förfallne till ett vahruvärde dels till hälften, ja till och med f af det belopp sorn derföre vanligtvis betaltes, från och med j8io till och med sommaren 1S20 (ty man kan ej tro på 174 Den 6 Februarii, alla MarkegSngsTaxor.
Vi gingo dock snart ut till ett öppet grönt fält och lägrade oss under trän, vid brädden af en liten kanal, som under Nilens öfversvämning fylles med vatten, men nu var tom. Här var äfven ett annat sällskap af våra bekanta från Gemelijeh, bestående af kalligrafen Ibrahim effendi jemte några hans gamla goda vänner och tvenne söner. Han sjelf är en högst älskvärd, aktningsvärd man och sådana voro äfven de andra. Vi drucko kaffe med dem, suto i gröngräset och hade ganska trefligt. Vädret var utomordentligt vackert, med en frisk svalkande vind. Flere af oss togo sig äfven en liten lur. Litet efter 'asr begåfvo vi tre oss till staden. Vid maghrib gjorde 'Ali mig ett präktigt mål af en sorts lök-stark sallat och litet kebab och kofteh. Derefter gingo vi till Moski och jag tog litet janinerplåster. Återvända till Abdolkhaliks bod, anträffade vi der Abo khodeh, säckpipsblåsaren. Om honom berättade Abdolkhalik sig hafva hört af en sin vän, att denne hört tjenaren i sejidna Hossein säga, det han (tjenaren) ofta om morgnarne, vid uppläsandet af den under natten stängda moskén och vid inträdandet i Hosseins makam, sett denne Abo khodeh gå ut derifrån. Han vore en veli, som i sin yttre menskliga form satt hela dagen i bozeh och blåste sin säckpipa, samt var en gäck för verlden; men sin natt tillbragte han, utan att sjelf ens veta det, hos Hossein. Han har varit 2 gånger galen och insatt på dårhuset här, samt har allt ännn något fånigt i sitt väsende; för öfrigt en fakir, i ordets bemärkelse af fattig, men kommer alla att skratta, redan öfver sitt löjliga utseende och sitt underliga, starkt dånande skratt.
I afseende å g §., ansågo Rikets Ständer vid sista Riksdag 1 :sta momentet deraf böra lyda sålunda: ”Vid commendering lill lands eller sjös måge de ogifta, i fall commenderingen börjar före deri i5 i månaden, njuta inqvartering endast till samma månads slut; men om commenderingen tager sin början efter den i5 i månaden, tillkommer de ogifte inqvartering för hela den påföljande månaden.” De skäl, sorn här ofvan blifvit anförda för ändring af 5 §:ns senare moment och bestämmandet af 6 månaders lid, hvarunder den, som icke är af sin syssla i utöfning, eller är permitterad, fortfarande må njuta inqvartering, hafva äfven af de förvaltande Y^erken blifvit åberopade för oförändradt bibehållande af'denna §:s i:sla moment, enligt Öfver-Directeuren Rönbecks förslag. Vidare och sedan öfriga delar af 10 §. blifvit uti det nu Öfverlemnade nya förslaget lämpade efter förändringarne i nyssnämnde g §., hafva de förvaltande Verken, uti 10 §:ns \ och 5 moment, tillstyrkt förändring till sådan lydelse: ’’Men har den fångne bebott Kronans hus, och hans hustru samt hos benne varande deras oförsörjda barn måste derifrån afflytta, ankommer det på Kongl. Maj:ts Nådiga pröfning, om inqvarterings-ersättning, från tiden, då flyttningen sker, må dem till godo komma”; och är detta förslag framslälldt på den grund, att ehvad det än må anses billigt eller princip-enligt, alt, vid tillfällen af fångenskap, hustru och barn hafva att påräkna en lika förmon, det dock måste vara angeläget både för utöfningen af Kronans tjenst, att dertill upplåtna lägenheter kunna för ändamålet disponeras Statssamt Allm. Besv.- och Ekon.-VIskottens Utlåtande, IV:o 1. il och att Kongl. Majit vid hvarje sådant fall är i tillfälle att pröfva omständigheterna och behofvet för den fångnes familj af serskildt inqvarteringsunderstöd.
Statsrådet Schwan, hade väl såsom Bancofullmägtig inhemtat kännedom om förhållandena; men han var bunden af tysthetsed och kunde endast gifva vinkar om verkliga tillståndet. Committeen kunde dock förmoda, att Banken, för att börja utvexling, hehöfde förstärkning, och på det denna skulle kunna till vägabringas utan uppoffringar af Nationen var det, som förslaget gafs, att enskilda actieägare skulle kunna få tillskjuta med en eller annan million. För realisationen ansågs denna åtgärd ingalunda behöflig, utan blott såsom ett nödfallsmedel för vinnande af tillökning i Bankens fond. Jag gaf dock aldrig min röst tili detta beslut. Men alt nu vilja åberopa detta förslag, sedan öfver tio år förflutit och Banken derunder ökat sin fond med Öfver två millioner riksd. silfver specie, sedan förhållandena sålunda ändrat sig derhän, att Banken nu är en af de solidaste i Europa; dertill finnes intet skäl. Blott sedan sista Riksdag har Banken i ulla afseenden förbättrat sin ställning; och hvarföre då nu inbjuda enskilda, ej att uppoffra eller riskera, utan blott att med Banken dela dess vinst. Det ligger i det enskilda interessets natur att endast sträfva efter att öka ögonblickets vinst. Alla privatbanker åsyfta mer och mindre att endast bringa dividenden allt högre och högre. Och hvad som kan hända om femtio år, det behöfver den enskilda actieägaren icke frukta; då är han borta, har sålt sin actie, men Staten står qvar och får vidkännas förlusterna. Det gifves tvenne garantier för realisationens bestånd, som äro bättre än alla lagförslag och alla projecter. Dessa garantier äro: sakernas naturnödvändighet och förtroende till vår ärlighet. Den första vinnes derigenom, att vi visa, det vi följa förfädernas lära: att hålla hvad vi lofvat; den andra dermed, att vi börja vexlingen, ty sedan den en gång är börjad, vore den magt beklagansvärd, som ville försöka ett lika våldsamt tillgrepp och användande af Bankens credit sorn det, hvilket år 1809 ägde rum. Denna magt skulle falla tillika med Banken. Frih. Cederström:
1 de fall åter, som icke voro ”halssaker”, gällde regeln: plikte den med kropp, som ej äger ko; och plikten utkräfdes pä detta sätt genom hvarjehanda stympningar och tillfogade kroppsliga lidanden, beräknade att tillfredsställa den råa hämndkänslan, än mer uppretad genom den svikna väntan på inkomsten genom förlikningeö. Ibland var t. o. m. kroppsplikten obestämd och beroende af målsägaren; särdeles funnos, då någon dömdes att ”mista rygghuden”, inga bestämda föreskrifter ronde sättet för verkställigheten, till dess att, genom Drottning Christinas straffordning af är 1653, visst antal hvarf af gatulopp bestämdes såsom grund för bötesförvandlingen för män, när arbete ej heller funnes, dertill den brottslige då borde hållas i jern; hvarpå allt detta uti 1734 års lag utbyttes emot vissa par spö eller ris efter dalertalet af böterne, jemte det att för svårare fall, då icke ens högsta kroppsplikt ansågs göra tillfyllest, arbete vid Konungens häkte eller tukthus för vissa år fastställdes till straffsystemets slutliga utveckling. Staten hade emellertid ej fått vara ensam om den indrägtiga försoningsläran; äfven kyrkan hade tidigt utbildat sin, vida skiljd från den som bordt utgöra dess egentliga föremål, samt utsträckt jemväl till de s. k. samvetssakerne, dit statens icke kunnat nå. Försoningsmedlet, penningen, var väl också här hufvudsak; dock antogs, äfven för de fall då detta ej fullt saknades, ett särskildt penitentiärsystem, hvaraf staten sedermera lillegnade sig fängelset vid vatten och bröd, för de tillfällen, då ”domaren pröfvade den brottsliges välfärd och heder genom annan kroppsplikt spillas”. Afven cellfängelset tillhörde från början kyrkopenitensen; och likväl får, när staten nu vill tillegna sig jemväl detta, sådant heta inom det andliga ståndet: ”ochristligt”.
L. G. af Sillen. L. s. N:o 2,307. C. E. af Tuneld. N:o 2,309. G. J. af Dahlström. L. S. L. S. C. FII. A F WI A G Å II I», Talman, S. Th. Dr. Erke-Biskop, Ledamot och Kommendör af Kongl. Maj:ls Orden, En af de Aderton i Svenska Akademien, Led. af Kongl. W. Akademien m. m. L. S. II. O. Holmström, Biskop i Strengnäs, Prestc-Ståndcts Vice Talman, C. N. O. m. st. K. J. S. Christ. E. Fahlcrantz, Biskop i Westerås, Th. Dr. L. K. N. O. En af de Aderton i Svenska Akademien. L. S. C. J. Heurlin, Biskop i Wexiö. L. S. Isr. Bergman, Carl Er. Hallström, Aine Z. Pellersson, Biskop i Hernösand. Biskop i Wisbv, Pastor Primarius i Stockholm, L. S. Th. Dr. K. ar K. N. O. L. K. N. O. I, S. L S. Carl Fr. Björkman, II. G. Lindgren, Em. Schram, Th. Dr. Kyrkoherde i Simtuna Prof. Contracts-Prost, KyrkoProst och Kyrkoherde i och Altuna, L. K. N. O. herde i Tierp af Erke-Stiftct, Wendel af Erke-Stiftct. L. S. L. K. N. O. L. S. L. S. Joh. Er. Forssell, Contracts-Prost, Kyrkoherde i Thorstuna af Erke-Stiftct. L. S. Ahr. Nordström, Th. Dr. Contracts-Prost och Kyrkoherde i Gefle. L. S. F. F. Carlson, Histor.
Poststyrelsen gå i författning om uppförande eller inköpande deraf. 4) Sedan Komitén af sakkunnig person erhållit de upplysningar, att en posthäst bör hålla minst 4 fot 7^ tum (nya måttet) samt att en dylik häst, hvilkens inköpspris antages till 375 R:dr, kan, om han fodras väl och får hvila hvar fjerde dag, från 5 till 15 års åli der göra tjenst, så har Komitén, med beräkning af medelmarkegångspris å den såsom erforderlig uppgifna ration samt af inköpssummans amortering, uppskattat årliga kostnaden till det upptagna beloppet af 400 R:dr. <1 67 5) Å stationer, som äro belägna vid postvägliniers ändpunkter, hvarifrån Hufvudpostvagnar endast åt ett håll afgå, erfordras blott hälften så många hästar, postiljoner och selar, som vid de stationer, hvarifrån befordring verkställes åt två håll; likaså är mindre antal hästar, postiljoner och selar, än vid dessa sistnämnda, behöfligt vid sådane stationer, hvarifrån åt ett håll afgår en större och åt det andra en mindre postvagn. (i) Ehuru en postiljon måste antagas blifva dyrare, än en vanlig dräng, särdeles som den förre skall af Posthållaren' förses med mundering, torde den upptagna årskostnaden af 400 R:dr få anses tillräcklig vid betraktande af den för postiljon föreslagna friheten från beväringsskyldighet, en frihet, som i andra länder är postiljon medgifven. 7) Seldon har posthållaren ansetts böra tillhandahålla, dels derföre, att deras anskaffande och underhållande otvifvelaktigt skulle, derest sådant posthållaren ålåge, medföra mindre både kostnader och olägenheter, än om det postverket tillhörde, och dels emedan, genom ifrågavarande skyldighets förenande med posthålleribefattningen, posthållaren kunde, genom omsorgen att hålla tjenliga seltyg, tillika tillgodogöra sig den högst väsentliga fördelen, att å sina hästar begagna sådane, vid hvilka de voro bäst vana. Enär emellertid posthållaren icke skulle åtnjuta särskild ersättning härför, har i stället i kostnadsberäkningen upptagits det belopp, som för anskaffande och underhåll af seldonen antagits årligen erfordras. 8)