Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Af ett motionen bilagdt, af arrendatorn utaf kungsgården, Grefve A. Rudenschöld, den 15 Januari innevarande år ulhändigadt bevis inhemlas, att Leckö kungsgård för närvarande är utarrenderad på 20 års tid, räknad från midfastan förlidet år, mot ett årligt arrende af 600 tunnor, hälften råg och hälften korn; att slottet, som innehåller närmare 500 rum, af hvilka likväl endast de i andra våningen möjligen äro beboeliga, icke i arrendet inbegripits, hvaremot skogen deruti ingått, samt att arrendatoren icke vore obenägen att, emot skälig ersättning, från arrendet afstå. Hvad sålunda i detta ärende förekommit har Stats-Utskottet tagit i öfvervägande och finner sig i lörsta rummet böra såsom hinder emot den gjorda framställningen framhålla den omständighet, att kungsgården för närvarande är utarrenderad till enskild person, och således icke lärer kunna; utan möjligen större uppoffring, till Statens disposition återvinnas. Men förutom delta skäl, som ensamt torde vara giltigt nog för eli afslyrkande af motionen, förekommer äfven alt Skogsstyrelsen uti sin förlidet år afgifna, underdåniga berättelse ansett sig icke böra ifrågasätta Skogs-institutets förflyttning till någon af de större kronoparken^, enär en sådan förflyttning skulle medföra ansenliga kostnader i och för uppförande af undervisningslokaler jemte bostäder, och erfordra ökade anslag till lärares aflöning, äfvensom till bibliothek och samlingar, sedan de i hufvudstaden varande offentliga bibliothek och Vetenskaps-akademiens museum icke vidare voro tillgängliga och kunde Stats-UtsTcottets Utlåtande N:o 147. 3 ersätta hvad sorn nu brister. Af dessa orsaker och då, med nuvarande beqväma kommunikalionsanstalter, det vore ganska lätt för eleverne att företaga erforderliga exkursioner, hade Skogs-slyrelsen, uti sitt underdåniga förslag till ordnande af undervisningen uti skogshushållningen, föreslagit Institutets bibehållande å dess nuvarande plats.
Detta är ett ytterligare skäl för mig att yrka bifall till StatsUtsk:s Betänk. Gr. Lagerbjelke, Gust.: Det måste naturligtvis vara ett och detsamma, antingen till ett visst ändamål anslås ett Statsanslag, eller ockå den korporation, som af detta anslag skulle komma i åtnjutande, tillätes att uptaga en deremot svarande Kronans inkomst. Sålunda anses alla indeldla lönetagare vara utaf Staten aflönade, och detta med rätta. Nu är dana-arf en af Den 11 Mars e. m. 193 af "Kronans inkomster och dertill en af de alldra äldsta; om då Kronan skulle afstå sin rätt till dana-arfvet efter enkan Hollander, så vore sådant ju alldeles detsamma, som att gifva ett Statsanslag till storlek motsvarande detta dana-arf. Det återstår då att tillse, huruvida det kunde vara lämpligt att gifva Carlstad ett Stats-anslag af nära 6 000 R:dr b:ko för inrättande af en arbets-anstalt derstädes, och dertill fordrades då att man visade, att denna stad framför andra vore i behof af ett sådant anslag. I detta afseende har visserligen en värd talare anfört, att igenom staden flyter Klarelfven, der mycket timmer flottas och der för öfrigt mycken rörelse är rådande; men i allmänhet anser man sådant vara ett förhållande, som leder till rikedom och ingalunda lill olycka. Om det således förhåller sig såsom Frih. Cederström sagt, så skulle jag för min del deraf vilja draga den slutsatsen, att Carlstad borde vara i ett blomstrande tillstånd och kunna sjelf bekosta sitt arbetshus. Om nu Staten skulle gifva ett anslag till inrättande af ett arbetshus i Carlstad, så skulle sådant med ganska mycket skäl upkalla ansökningar ifrån en mängd andra städer, som befinna sig vida mera nedtryckta af en betungande fattigvård än Carlstad. Detta skulle således vara ett ganska vådligt prejudikat och jag får således för min del tillstyrka bifall till Utsk:s Betänk. Hr Bildt:
Men minnet af henne skulle åtminstone hindra h o n o m från det, som i hans mörkaste stunder drog som en ljusning genom hans elände, men s o m hans bättre natur förbjöd honom, den utvägen att sluta allt med en kula för pannan. (Forts.) FÖRSLAG TILL MATORDNING FÖR VECKAN 5 — 1 2 OKT. S ö n d a g: Kalfbuljong med selleri; hummer; refstek; mandelpudding. M å n d a g: Buljong med helgryn; köttpudding. T i s d a g: Tisdagssoppa; kokt fårbringa med brynta rötter. O n s d a g: Öxsvanssoppa; stufvade aborrar; äppelpudding. T o r s d a g: Ärter och fläsk; pannkaka med sylt. F r e d a g: Potatispuré; stoekfiskpudding; risgrynstårta med syltade päron. L ö r d a g: Julienne; kyckliug ä la Marengo; kronärtskockor; mandelformar med sylt. Recept. Kaljbuljong med selleri. Sellerirot skares i tärningar, förvälles och lägges i kallt vatten, får afrinna och kokas helt sakta med något kalfbuljong en timmes tid, hvarefter den sättes under en halftimme på svagare eld, så att buljongen inkokar och glaserar selleriet, hvilket därpå lägges i soppskålen; ytterligare kalfbuljong — eller vanlig klar buljong — tillsättes, serveras. Befstek i vin. Ryggbenet och ett refben på hvardera sidan om det mellersta refbenet borttages, köttet späckas med mager rökt skinka, inlindas med segelgarn, så att det får vacker form, oeh stekes helt sakta i buljong och något malaga eller madeira 1 täckt kastrull, till dess att det är färdigt, glaseras och upplägges med garnering af potatiskrokader. Det feta skummas noga från såsen, som får koka med spansk sås, silas och serveras till köttet. Spansk sås. En kastrull smörjes 497 Till hufvudstadens musikälskande allmänhet!
Minna kunde med möda släpa sig fram, och Manda menade, att när hon fick tag i Claes Henrik, som vållat hela olyckan, skulle han få betala sin elakhet. Vid slutet af slottsbryggan måste Erik sätta sig på en sten, så yr var han i hufvudet. “Du skall aldrig kunna gå till biskopshuset,“ förklarade Manda; “bäst, att du väntar här, till dess jag får föra hem Minna, så skall jag sedan leda dig.“ “Nej, det vill jag ej,“ förklarade Erik, “jag är bättre nu. Farväl!“ Han räckte Manda handen. Hon lade sin lilla hand i hans och log vänligt, i det hon sade: “Tack skall du ha! Du är nog en snäll gosse, fast du är fasligt ful.“ Med dessa ord åtskildes de, utan att Erik sagt något åt Minna, som nu grät högljudt. Om aftonen, då kvällsmåltiden var i ordning hos biskopens, letade man förgäfves efter unga Erik. Han var icke till finnandes. Slutligen gick hans gamla vårdarinna in till modern. “Vet biskopinnan, hvart Erik Johan tagit vägen?“ sporde Stina. “Är han då icke hemma?“ frågade modern. “Nej, han gick ut vid sextiden och har icke sedan återkommit.“ “Nå, då kommer han väl,“ sade biskopinnan, van vid sonens redan då besynnerliga lynne. “Laga, att han får mat, när han kommer hem.“ Man åt, man gick till hvila, utan att Erik återkom. Stina vakade hela natten. Erik syntes icke till. Han hade aldrig förr dröjt borta någon natt, och Stina var alldeles öfver sig gifven af ångest. Helt tidigt på morgonen bultade någon på porten. Stina, öfvertygad om att det var hennes älskling, skyndade att öppna, men blef helt förtretad, då hon fick se ett bildskönt flickansikte och en liten tös om elfva år stå där i stället för den väntade. “Jag vill veta, huru det är med Erik,“ sade flickan. “Han blef väl icke sjuk af slaget han fick i går?“ “Erik sjuk! Har han fått ett slag!“ skrek Stina. “Hvad i eviga Guds namn vill allt detta säga? Är han död, är han fördärfvad, efter han icke återvändt hem?
Men då jag, på grund af hvad jag här anfört, ej kan dela den meningen, att skarpskyttarne äro eller kunna blifva en landtstorm, tror jag på samma gång också, att de kunna blifva för landet af stor nytta, såsom en kärna och stam för en landtstorm, och att de böra i denna egenskap af staten understödjas. Huru de skola kunna utbildas till en stamtrupp, derom vill jag icke nu yttra mig, men just emedan denna fråga icke ännu blifvit behandlad, tror jag det vara af vigt, att R. o. Ad., genom att icke godkänna Utsk:ts motivering, uttalar sin åsigt i detta afseende. Jag får derföre anhålla om propos. på bifall till Utsk:ts hemställan med det förklarande, att R. o. Ad. icke godkänner de af Utsk:t anförda motiver. Gr. Mörner, Carl Göran: Det må förlåtas den, som icke tillhör krigareyrket, om han vid genomläsandet af delta Betänk, fått några skrupler i afseende å ändamålsenligheten att använda statens medel på det sätt, som här blifvit föreslaget. Att skänka bort dem, utan alt man deraf kan hoppas någon frukt, torde väl icke vara det rätta, och vid detta tillfälle synes mig Den 18 Mars e. m. 241 mig något sådant vara i fråga. Skarpskytteidéen är i sig sjelf ganska vacker, och förtjenar allt erkännande, så länge den står som en gärd af den fria viljan att uppträda till fäderneslandets försvar, men då det blir fråga om att staten skall understödja dessa föreningar, då inträder frågan i ett nytt stadium. Då har statan äfven rätt att fordra något i vederlag mot sin uppoffring. För närv:de hafva de personer, som ingå i en skarpskytte-förening, inga andra förbindelser, än dem, sorn de sjelfva sig åtaga, och de bestämma sjelfva h. o. h. deras vidd; man har ingenting att af dem fordra. De säga endast: vi åtaga oss försvaret af detta distrikt på en eller två mils afstånd derifrån, eller kanske blott inom det härad eller den socken vi tillhöra.
En tredjedel af dem användes till bidrag för de fasta löner, som Poliscorpsen åtnjuter, de öfrige två tredjedelarna äro af K. M. anslagna till bildande af en pensions-inrättning för polisbetjenter. Jag tror mig kunna vädja till alla, som äro i tillfälle att göra en jemförelse mellan förr och nu, om polisens verksamhet här i Stockholm blifvit förslappad i afseende å uptäckt och beifran af brott, sedan vår polisbetjening miste deras bötesandelar? Men jag skall bestyrka upgiften, genom upläsning af en punkt ur ett annat offentligt dokument, nemi. ur Öfverståthållare - 510 Den 8 December. Emb:ts d. 19 Nov. 1852 till K. M. ingifna embets-berättelse. Denna punkt lyder så: »Erfarenheten har äfven ådagalagt, att under tiden för den nya Poliscorpsens verksamhet, svårare våldsamheter å gator och andra allmänna platser samt stölder med inbrott utifrån sådana ställen aftagit; att gröfre brottslingar ej sällan genast efter föröfvade brott, eller åtminstone inom kort tid derefter blifvit uptäckte och gripne; att en noggrannare tillsyn öfver för samhället vådlige personer är vorden utöfvad; äfvensom att nattetid inträffade eldsvådor, i sin början uptäckte af polis-bevakningen, blifvit flere gånger, utan behof af vanlige brandsignaler, genom densammes föranstaltande släckte.» Gr. Liljencrantz, Gust. Fredr.:
Judith, låt icke lemna staden i fiendens hand. Låt icke hedningarne säga: „se, vi hafve förtrampat dem som förlitade sig på Herren“. Judith svarade intet, utan satt tyst, och Maheli gick åter bort med sitt barn. Men Judith stängde sig inne och bad till Herren. Men Achior trädde till Maheli och sade: „Maheli, mitt hjerta är tungt öfver pilten. Visste jag dock huru jag skulle kunna sända dig hädan med honom“. Maheli svarade: „Icke må min herre vilja sända sin tjenarinna bort ifrån sig om han ock kunde! Underliga hafver Herren ledsagat mig hit till min herra och åter till mina fäders land, han skall icke nu förlåta mig. Skulle icke hans makt förmå att frälsa hans folk. Underliga äro hans verk. Hans makt hafver skapat fästen och himlar, och hans mildhet hafver icke aktat för ringa att göra det silkeslena hullet på barnets kind. Se, min herre, se de små fingrarne, som ligga i hvarandra, så ljufliga som bladen på den hvita rosen från Damascus, i hvars ådror sprides en enda purpurdroppe. Se hans hår, hvem har väl krusat dess mörka lockar? Han rör sina små händer; huru älskliga de äro! Så lena och så hvita som lamm nyss tvådda i bäcken, och dock äro de lika skapade som den starkastes, som din egen, hand, min herre. Och nu slår han opp sina ögon; äro de ej skönare än gazellens och mildare än den unga dufvans. Herren hafver icke skapat honom så älsklig för att gifva honom till spillo. Han hafver fört oss till sitt land, han hafver öppnat oss sin lustgård, han skall icke låta fienden härja lustgården och dem han ditfört till skada komma“. Men Achior lade sin hand på barnets hufvud och log vänligt mot Maheli, och hon lade båda armarne i kors öfver sitt bröst och bugade sig inför honom. Huru Judith sedan bad till Herren och gick ut till de Assyriers läger, det står att läsa i Judiths bok.
Herr Justitie-statsministern den 1 September aflåten skrifvelse anhållit om utverkande af nådig befallning till vederbörande att meddela de uppgifter, som satte Revisorerne i tillfälle att bilda sig ett tillförlitligt omdöme om och i hvad mån den till landtoch sjöförsvaret hörande materiel af särskilda vapen, tross och sjukvårdspersedlar m. m. befunnes så till beskaffenhet som antal motsvara tidens fordringar och landets behof. Sedan Revisorerne, med anledning häraf, genom Justitie-statsministern under den 26 och 27 i samma månad fått emottaga från Kongl. Krigs-kollegium och Kongl. Sundhets-kollegium meddelade uppgifter i förenämnda afseende, hafva Revisorerne, efter tagen noggrann kännedom af dessa handlingar, ansett sig böra meddela, att för de medel, som dertill af Rikets Ständer varit anslagne, tidsenliga vapen af alla slag, en förbättrad beklädnad, hufvudsakligen för - 75 — landets beväring, samt de oundgängligaste trossoch sjukvårdspersedlar för Arméen blifvit anskaffade. Hvad angår artillerivapnet, hvilket i vårt land, såsom i andra länder, under sednare åren tillvunnit sig den uppmärksamhet, som de mångfaldiga inom detta vapen åstadkomne förbättringar med hänseende till skottvidd och träffsäkerhet påkallat, äro 138 st. refflade kanoner för fältartilleriets räkning till en del redan anskaffade, till en del snart att förvänta, hvarjemte 31 st. gröfre refflade kanoner af stål, 12 st. dito af jern samt lavettage, fordon, ridoch anspanspersedlar till irenne fältbatterier innan kort kunna vara att tillgå. De uti förråden befintliga infanterigevär äro, med anledning af de i sednare tider vidtagna mångahanda förändringar i vapnets konstruktion, af flera olika modeller, hvilket förhållande torde mindre fördelaktigt inverka, bland annat, på skjutskickligheten såväl inom
de då roterings-skyldiga hemmanen utgjorde i fullt tal .. 4,393 tunnlands skatt. Transport 4,393 tunnlands skatt. Kongl. Maj-.ts Nådiga Proposition, N:o 6t. 35 Transport 4,393 tunnlands skatt. ökeskatter och nyhemman, som ännu ej ingått och således uppkomme en sammanlagd tillgång af .. 5,003 tunnlands skatt, eller 833§ mantal, den roterings-skyldiga jorden, med tillämpning af nu ifrågaställda roteringsgrund, endast lemna ett antal af högst 500 rotar.
i 4:o alt då genom vacancer möjligen någon mellantid kunde uppkomma, men beräkningen, då summan skall vara återbetald, bör ovilkorligen kunna bestämmas, denna afgift bör anses tillböra lönerne och deraf utgå., afven om innehafvare!) af tjenste!), vid ett eller annat tillfälle, icke skulle finnas. Sedermera bar Utskottet jemväl fått emottaga en af Kongl. Maj:t under den 1 dennes till detsamma »flåten Nådig Skrifvelse, hvaruti Kongl. Maj:t, som dels med betydliga enskilda uppoffringar, dels annorledes sökt bereda Landshöfdinge-accordens föi minskande, för all, vid befordran lill desse maktpåliggande embeten, kunna uteslutande afse skicklighet och förtjenst, utan hänsigt, till möjligheten eller beredvilligheten alt anskaffa de till äfventyrs erforderliga större eller mindre accords-summor, samt jemväl varil betänkt att för ändamålets vinnande äska Rikets Ständers medverkan, men genom den väckta motionen blifvit häruti förekommen, till Slals-Ulskottet i JNåder öfverlemna! dels en serskild uppsats, rörande de åtgärder, som, i afseende å Landshöfdinge-accordens amortering, blifvit af Kongl. Maj:l vidtagna, beloppen af de ännu återstående accorden och den plan för deras successiva föi minskning, som Kongl. Maj:t ämnat följa, dels en afskrift af Kongl. Majlis Nådiga Bref den i\ Februari i83^, angående den reglering af Lanilsböfdinge-lönerne, som Kongl. Majit beslutit, men hvilkens verkställighet är i de fleste delar af accords-amorteringen beroende; varande berörde Nådiga Skrifvelse med bilagor intagen under N.*r c)8 uti 1;-ta Samlingen af Bihanget till Riks-Slåndens Protocoll, hvartill Utskottet således, för undvikande af vidlyftigare redogörelse för innehållet, får hänvisa.
De onödiga hand, närvar, reglemente lägger för begagnande af den goda liden lill metalliska cassans förstärkande, eller all under den onda tillvägabringa denna förstärkning pä det för hanken och del allmänna gemensamt bästa sätt, böra undanrödjas. Sålunda får jag föreslå, atti § 112, efter orden ”dels ock alt något köp af silfver för bankens räkning icke må ifrågakomma, när cursen håller sig öfver pari”, må tilläggas följande mening: ”sä framt ej upprätthållandet af hankens credit det oundgängligen fordrar”; ett tillägg, som 11. o. Ad. 1834 för dess del beslutade. Ehuru både ordalydelsen af denna 112 § och 3:nc riksdagars tolkning af densamma bort tillräckligen ådagalägga bancoslyrelsens rätt att kunna lemna förskott vid inköp af metallisk valuta, ett af de bästa och för banken minst dyra sällen all befrämja dess införsel, torde dock sedermera yppade olika meningar fordra en bestämd förklaring. Jag får sålunda föreslå, alt i slutet af denna § införes följande tillägg: ”Bancostyrelsen vare berättigad alt vid dessa inköp lemna förskott, dä den finnér detta öfverensstämma med bankens fördel och säkerhet”. § 113 som inskränker bankostyrelsens rätt alt inköpa guld, bör helt och hållet utgå, hvilket jag föreslår. Guldets vida större beqvämlighet för salderaude af alla tillfälliga balancer emellan det eua eller andra landet, har betydligen ökat dess värde i förhållande lill silfver, sedan förbindelserne emellan de olika folken blefvo mera fria. Också, för att icke gå längre tillbaka än till slutet af Amerikanska kriget 1783, har sedan dess medelpriset ä dukater uppgått från 92 ä 93 sk. sp. lill omkring 102 sk. Under åren 1840 och 1841 föll i Hamburg m Den 25 Augusti. guldpriset särdeles Iligt. Då härigenom hos Svenska baneostyrelsen farhågor uppstodo om våda alt inköpa guld, uppgaf en ledamot håde de tillfälliga orsakerne lill detta fall, och förutsade att det snart skulle upphöra. Delta har också inträffat, och guldet står nu på sitt förra värde, med smärre tillfälliga variationer.
På fem minuter kunde han dragen, men det hjelpte honom naturligtvis icke; han blef slagen hvarenda gång. Men så började han taga saken teoretiskt, skaffade sig ett större engelskt arbete om schack och ett par tyska sådana. Sedan fick Börje veta med hvem han hade att göra, och krigslyckan blef så skiftande, att spelet fick hela sin feberaktigt spännande lockelse för dem båda. Börje hade stor aktning för schack, likasom för matematik. »Det är så själsodlande», var ju hans stående slagord. Men då han icke hade annan teoretisk underbyggnad än den ett par mycket ofullständiga schackböcker gifvit honom, då han endast läste tyska med någon svårighet och icke hade så mycken tid att egna åt utbildandet af sin teknik, måste han leta sig fram på praktisk väg och tänka ut system och planer på egen hand. Om Marianne haft en tiondedel så mycket af observatör i sin natur som Walter, skulle hon haft icke så litet nöje af att betrakta dessa två nya antagonister. Deras torneringar stodo merendels ute i det gröna, emedan Walter ansåg det som en ren förlust hvar stund han skulle stanna mellan fyra väggar. Ty hade han kommit på landet, så ville han draga nytta deraf och späda på sina fysiska krafter med sol, frisk luft och utelif. »Ja, gör du det, om det biter godt på dig», brukade Börje säga, ty Walter var mager och hade blek hy. Men det var någonting energiskt och starkt både i hans kroppsbyggnad och i ansigtets drag. Aldrig framträdde denna energi mera samlad än under dessa tysta schackstrider, som voro en förtviflan för både Haqvin och Marianne. Ibland kunde de sitta i backsluttningen, der parken var som tätast och lugnast, under de höga granarne, som stodo omkring dem som täta rödbruna pelarrader med takmålningar i skiftande allvarlig grönska, här och der med en ljusverkan af sol och himmelsblått, och längst bort rundt om alla sidor den omgifvande löfskogens saftiga grönska. Der kunde de sitta med armbågarne stödda mot det grofva grå bordet, glömska af allting annat än sina egna och fiendens planer.
E. en vacker dag af en gåfva från Lars Hiertas fond, hvilken, på den varmhjärtade skolvännen fru A. Retzii initiativ, blifvit anslagen till ferievandringar följande sommar för ett antal skolflickor, hvilka vandringar L. E. fick i uppdrag att ordna. I följd af denna vänliga och kloka insats i saken kunde förliden sommar ej mindre än 26 flickor från 6 skolor, fördelade i flockar, hvar och en stäld under ledning af en för dem och saken intresserad lärarinna, begifva sig ut på feriefärd. Vid hemkomsten vor0 alla hjärtligen belåtna. Ett n y t t förtroligare band hade förenat så väl de unga med lärarinnan som de unga sins emellan. " Jag möter ingen af dem, utan att de stråla emot mig som ett solsken ", berättade fram på vintern en af ledarne. Derjämte hafva de unga synbart vunnit till helsa och lefnadsmod. Man finner dessa goda resultat helt naturliga, då man läser den berättelse om en a2 dessa sommarvandringar, som L. E. vänligast meddelat längre fram i häftet, i syfte ej blott att förtälja om resans små äfventyr och den gästfrihet hvarmed vandrerskorna mottogos öfverallt och af alla klasser, utan ock att tjena till vägledning för andra, som kunna önska ställa kosan åt samma håll. De förhoppningar, som 1886 uttalades af L. E., hafva äfven så till vida realiserats, att en styrelse för den qvinliga skoluiigdomens sommarvandringar nu kommit till stånd, hvars sekreterare, fröken Lilly Engström, meddelar upplysningar och goda råd. Blen, frågas det kanske, äro då 15 17-åringarna lyckligare och gladare nu än förr? Svaret måste hänskjutas till ett nytt " uppfinnirgarnas tidehvarP då man lyckats konstruera glädj emätaren och iycko Till dess få vi lemna sådana jämförelser derhiin, fröjdas åt att fordom okända, sunda och uppfostrande nöjen komina den nutida ungdomen till del och i vårt sinne tacka dem, hvilka, vare sig som gifvare eller ledare, härtill medverka. *) Den lyckliga. ans uppå rosor och.
Således skulle jag ej ensamt i detta förhållande finna något skäl, att icke en ny smidesstadga skulle kunna nästa år beslutas; men då jag alltid blir af den meningen, att en sådan förändring bör inträda i början af ett smidesår, och då isynnerhet, om denna marsch skall följas, det blir nästan omöjligt att medhinna arbetet till den 1 Nov. detta år, så torde någon ny smidesstadga ej kunna komma att upprättas förrän under loppet af smidesåret 1842. Delta är skälet, hvarföre jag för min del helst skulle hafva önskat, att utgångspunkten för tidsbestämmelserna hade blifvit år 1842; men jag finner likasom Frih. Hamilton, att då jag icke under discussionen yrkade propos. på denna tidsbestämmelse, så kari jag icke heller nu begära att få densamma framställd. Frih. Ridderstolpe: För att få veta, om jag misstagit mig eller ej i afseende å Frih. von Schulzenheims anförande, får jag äran erinra, att jag trott honom hafva yttrat, att frågan om kolhandeln icke kunde vara afgjord förrän den 1 Nov. innevar. år 184.1; oc^ då jag anser att smidesstadgan med ett nytt smidesår hör taga sin början, så torde det vara gifvet, att icke förrän den 1 Nov. år 1842 denna nya stadga kan vinna tillämpning, i händelse, såsom Hr af Uhr önskat, detta ej kommer att ske förrän frågan om koihandeln hos K. M. blifver afgjord. Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att då här blifvit omnämndt det förslag Hr af Uhr framställt, finge Hr Landtm, nu uppläsa det; del lydde som följer: "Alt uti den uod. skrifvelsen till K. M., om sanction af R.