Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den 8 Maj. 137 Direktör Hårds aflöning i penningar uppgår till 2,000 rdr, och hans öfriga förmåner kunna uppskattas till ungefär 1,000 rdr. Han är nära 60 år; har varit i Statens tjenst 35 år, deraf 26 år vid fångvården, och har innehaft sin närv:de befattning i 20 år. Jag anser det derför ganska billigt att han nu kommer i åtnjutande af en inkomst, motsvarande 1 af hans inkomster. Med stöd af hvad jag nu i korthet anfört, vågar jag anhålla, att K. o. Ad., med afslag å Utsk:ts hemställan, måtte bifalla K. M:ts Nåd. Propos. Frih. Klinckowström: Med anledning af hvad den siste talaren behagat yttra ang:de Stats-Utk:ts åsigt, att fångvårdstjenstemännens löner voro temligen höga, ber jag att få nämna, att det visserligen kan vara sannt, att dessa löner icke i och för sig äro så synnerligen höga; men tager man i betraktande samtlige inkomster, som tillfalla en fängelsedirektör, deruti äfven ingår en viss proc. af afkastningen af fångarnes arbeten, så tror jag icke, att den nämnda åsigten är så alldeles tagen ur iuften. Hvad nu särskildt den förev:de punkten beträffar, så finner jag, med ledning af Utsk:ts motivering, att intilldess andra och riktigare grunder för bestämmande af det understöd, som må tillkomma afskedade tjenstemän vid fångvården, hvilka deraf äro i behof, blifvit uppställda och antagna, kan det med skäl ifrågasättas, huruvida icke K. St:r böra för hvarje särskildt fall pröfva den begärda pensionens belopp; och jag vill derför i likhet med den siste talaren förorda bifall till det af K. M:t föreslagna belopp 2,000 Kdr. Jag gör detta icke blott för personens, utan äfven för sakens skull.
Förordningen om ansvar för stöld och snatteri samt rån den 4 Maj 1855, hvilket lagrum motsvarar 20 kap. 4 § 2 mom. uti Strafflagen och innehåller, att »Tjenstehjon, köpmansbetjent, gesäll, lärling eller annan enskild tjenare, som uppsåtligen förskingrat eller, i uppsåt att sig eller annan det tillegna, undandolt hvad i dess vård af husbondefolket eller deras gäst lemnadt blifvit, varde straffad såsom för stöld eller snatteri», och det under försvårande omständigheter, så att straffarbete, som bör följa, kan med ett år förhöjas, och den brottslige dessutom dömas förlustig medborgerligt förtroende på viss tid; då deremot den andra domstolen tillämpat § 33 af Kongl. Förordningen om förfalskning så ock om bedrägeri och annan oredlighet den 7 September 1858, hvilken § återfinnes i Strafflagen under 22 kap. 11 §, och der 125 lyder så: »förfalskar man, svikligen förbyter, försnillar eller eljest uppsåtligen förskingrar annans gods, det man i besittning häfver; straffes med böter eller fängelse»; varande i detta fall brottet ej underkastadt åtal af annan än målsägande och ej förenadt med mistning af medborgerligt förtroende. Det är följaktligen en väsentlig olikhet ide straff, som sålunda drabba brott af samma art och straffbarhet, och en olikhet, som icke betingas eller kan försvaras genom latitudsystemets fordringar, utan innebär en verklig orättvisa, hvars orsak bör undanrödjas. Denna orsak ligger i domstolarnes skiljaktiga uppfattning af begreppet om den husbonderätt, som finnes tillagd Arbetsoch försörjningsanstalts Direktion eller föreståndare. Husbonderätten i sin ursprungliga form sammanföll i det närmaste med fadersväldet, men emottog sedermera inverkan af kontraktsläran. Så mycket återstår dock af densammas ursprungliga art, att husbonden kan hålla tjenstehjonet att fullgöra sina sysslor, till och med under särskilda förhållanden medelst aga, samt äger större skydd till sin person mot våld af tjenstehjon än af andra.
Det var konsul Erik Hjelm, egare till Lillåker. Oktobervinden for med en klagande suck genom parken, och konsuln kände sig så ensam, då han trädde in genom den med växter och statyer smakfullt ordnade förstugan och öppnade dörren till salen. Här brann redan elden på den gammalmodiga spiseln, men det kändes ändå kallt. Han lade därför på mera ved och gick sedan, som han brukade göra, med händerna på ryggen upp och ned i det stora rummet. Detta var möbleradt i gammaldags stil och, liksom hela huset, bibehållet så, som hans mor, gamla konsulim.an, lemnat det. Hon var sedan några år tillbaka död, och Eriks båda systrar, Emilia och Lina hade för länge sedan gift sig. Han var därför ensam herre på Lillåker, men systrar och systerbarn ansågo det dock fortfarande som sitt hem och tillbragte där alla högtider och sommarferierna. Hushållet sköttes af fröken Elise, som i flere år varit i konsulinnans tjänst och efter hennes död ansåg sig som värdinna; detta var dock tant Anna, en gammal vän och släkting till familjen. Erik öppnade dörren till förmaket. Öfver soffan hängde föräldrarnes porträtter. Framför dem brukade han vanligen stanna och återväcka flydda minnen. Nu fästes i stället hans blick vid det framför fönstret stående skrifbordet, på hvilket lågo kringströdda papper. Samma oordning rådde i hela rummet. En dit inflyttad säng stod tom och färdig att bäras ut, och på soffa och stolar lågo sängkläder och filtar. Erik satte sig vid skrifbordet och stödde hufvudet i handen. Bakom trädgården framhvirflade lokomotivets rökmoln. Han följde dem, tills de försvunno, då drog han en suck. Den gällde hans kusin, Märta, som en tid varit hemma på besök, och hvilken han nyss följt till stationen. Märta stod mera ensam i världen än han, men hon hade en idé att lefva för, det kroppsarbetande folkets upplysning, och dessutom var hon rik och oberoende o c h hade en verksamhet, som roade henne. Detta gjorde, att hon ej tycktes sakna några familjeband. Det kändes nu så tomt efter henne, ty hon var så liflig o c h fick så lätt sin omgifning med sig i sina intressen.
Det är bekant, att BorgareStåndet sedermera tillåtit Allmänheten att öfvervara Ståndets öfverläggningar, enligt ett til den ändan upprattadt Reglemente, och vid frågan om ärendets öfverlemnande till Kongl. Maj:ts nådiga pröfning, var jag af Minoritetens tanka, att en sådan underställning, om icke oundgänglig, likväl var en skälig gärd af undersåtlig vördnad, hvarjemte jag föreställde mig, ett säkrare bistånd af sjelfva ide^n skulle föranledas af Kongl. Maj:ts Nådiga Sanctior. Det hinder, som sedermera mött för verkställigheten af Ståndets beslut är allmänt kändt af Kongl. Majrts Nådiga Skrifvelse till ofvannämnde Riksstånd, Vid föredragningen af Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse till samtlige Respective RiksStånden yttrade jag, på sätt Protoeollet närmare utvisar, att denna Nådiga Skrifvelse mindre innefattar en proposition, om Publicitetens antagande, än endast en un - La g UtsksttetsBetankandtn. 993 derrättelse att Kongl. Maj:t icke hade i afseende på sjelfva Saken att någonting anmärka, så vida Rikets Ständer sig derom förena och densamma i behörig ordning behandlas, samt att detförefallit mig, som den ifrågavarande Nådiga Skrifvelsen icke borde föranleda till Remiss innan de öfrige Respective RiksStånden, i likhet med hvad BorgareStåndet redan gjort, antaga Publicitet vid öfverläggningarne och upprätta dét Reglemente, som i anledning deraf blir nödvändigt, hvarförutan jag icke ansåg något Utskott kunna med detta ärende taga befattning. Men om, som ock inträffade, Pluraliteten skulle finna att Remiss ovilkorligen borde meddelas, ansåg jag densamma böra ske till Högloft. ConstitutionsUtskottet, emedan hufvudfrågån, med anledning af den Kongl. Skrifvelsen, synes angå ett förtydligande eller tillägg till hvad Riksdagsordningen föreskrifter, angående den hittills öfliga Publicitet medelst Protocollers tryckning.
Vid frågan om företrädet af Statens mellankomst såsom egare och förvaltare af banorne, så hafva Hrrine, efter hvad mig förekommer, mycket grundal sin öfvertygalse och sina framställningar öfver den saken, på den tanken och förutsättningen, alt det är en stor del af jernbanor utomlands, som förvaltas för Statens omedelbara räkning. Jag har tagit mig friheten att förra gången bekänna min okunnighet i detta afseende, och i anledn. deraf hafva ett par talare citerat flera stora utländska hanor, som skulle så förvaltas, och bland andra de, som blifvit anlagda i Ryssland. Derpå har Gr. von Rosen svarat, alt hvad angår den stora hanan emellan Petersburg och Moskwa, sä är del icke förhållandet, utan den tillhör enskilte. Jag kan möjligtvis irra mig, men jag skulle tro, att förhållandet i Preussen är sådant, som jag nu upgifver, nemi., att af de banor, som gå från Berlin, så är blott en bana Statens och de öfriga förvaltas äf privata bolag, ehuru Staten utöfvar tillsynen derå, och oaktadt Regeringen har gjort åtskilliga förfoganden dervid, som föranleda att de stå under dess kontroll. Om nu icke den premissen skulle få existera, på grund hvaraf dessa Hrr gjort den framställningen, så önskar jag blott, att man icke skall hafva så brådlom med, att för en framtid stänga vägen för allt annat, utan att man kan på förhand hafva tillräcklig kännedom om de föremål, på hvilka en sådan princip skall användas’. Hr von Troil har talat om de svåra förvecklingar med enskilta, som skulle upstå derigenom, att enskilta bolag förvaltade jernbanorne. Jag vill icke advocera för, att del skall vara uteslutande enskilta bolag som förvalta dem, ulan alt det må gerna vara Slaten, om man finner det tjenligt. Del är blott det exklusiva i det ena eller det andra, som jag icke anser lämpligt. Men då man talar om sådane förvecklingar, så hemställer jag, om icke stora förvecklingar kunna upstå emellan Staten och allmänheten. Då klagan upstår emellan enskilde, så hafva de tillfälle att gå till Domstolen.
StatsContoiret att desse alla Handlingar infordra; hvadan ordet mäj i föreskriften derom, blifvit utbytt af ordet skall. Att en underlåten ZifferRevision af K. KammarRätten icke får lägga hinder för några räkenskapers granskning af Revisorerne, torde jemväl bestämdt böra uttryckas, äfvensom att Revisorerne böra ett dylikt förhållande i deras Berättelse anmäla. Slutet af i5 §. är derföre, i stället för "dock må "underlåtenhet deraf ej lägga hinder i vägen för rä"kenskapernes aflemnande, då anmälan derom göres”’ ändradt lill följande lydelse: "dock må underlåtenhet "deraf ej lägga hinder i vägen för räkenskapernes granskning af Revisorerne, hvilke böra i deras Berättelse "det upptaga." 23o S tats-Utskotlets Till närmare öfverensstämmelse med Grundlagens innehåll, är i 17 §. ordet ”öfverse” utbydt af ”efterse, ” ”icke” tillagdt framför ”öfverstigit,” samt ”nästföregående*’ förändradt till ”nästförflutne.” Såsom öfverflödig är den i 18 §., efter åberopandet af 90 §. Reg.Forraen och 68 §. Riksd.Ordn. upptagne slutmening borttagen, 20 §. har ansetts böra sluta vid orden ”resulta”terne på det hela:” emedan de följande raderne ”så”som i RiksHufvudböckerne och de förvaltande Ver”kens Berättelser, med dertill hörande Summariska re”dovisningar uppfattas” synts både onyttige och olämp”1 ige. Och som vid RevisionsBerättelsens författande sjelfva förrättningen bör anses verkställd, har orden i 1 Momentet af 21 §. ”utgör Revisionens föremål” funnits böra utbytas af ”undergått granskning.” Inom R. o. A. har Hr Frih, Anckar swärd. Carl Henric, begärt Utskottets yttrande, huruvida icke, med anledning af stadgandet i 42 §•
Kan sanningen, dä den sä wäl och med sadan öfwerrygande kraft blifwit framställd, ickv werka pä Sinnena, är allt bemödande fäfängt.- Friherre T^ude, c-^rl^ upläste til Protocollet följande: At tala i ett Samfund, sä rikt som detta, pä Medlemmar med erkänd wältalighet, är karp hända dristigt. Ej mindre bekymmersamt bliv det för den, som för första gängen, äfwen statk tala emot en sak, hwilken, genom PluralitetenS röst eller bifall, säkerligen längt för detta, warit afgjord. Men denna dristighet stall ätmindstone bewi» sa, at blott en inre öfvertygelse upmanat mig, at nu icke eller böra wara tystläten. At den Furste som Kongl. Maj t i Nädev behagat förestä samtelige Riksens Ständer tik Des Efterträdare pä Swensta Thronen, statk blifwa den wärdig, och en gäng ersätta förlusten af wär i dag älstade Konung, är wisierligen en möjlighet, och ingen kan upriktigare önsta det än jag. Men om en Politisk försigtighet bordt kunna tilläta, at ännu företaga och bestämma walet af Sweriges Tronföljare, derom stall en möjeligen icke sä läng framtid, ensamt Lfwertyga mig. Atstlb - -42 Den 18 Julik. Ätskillige tvärve Ledamöter af samma tanka som jag haswa ock redan yttrat manga af mina stäk. at ännu tillägga flere äfwen wigtigare, worc, jag wet det, atutanändamäl, endast trötta de flestas tälamod af Ridderskapet och Adeln. Det är säledes, och endast med den rättighet jag äger at pä detta rum fä säga mina tankar, som jag härmed förklarar, at okunnig om nägon lycklig hemlighet i afseende pä ett stynDesammare wa! af Sweriges Thronföljd, långt tfrän den lankan at dermed böra hasta, jag twärtvm anser derför högst betänkligt.
Det är, UPP L G FT TAN TÄNKA PÅ EN LYCKA, SOM DE KANSKE FÖ R - SERLIGEN ÄGER HON ICKE, HVAD DE FLESTA med tjänliga förbytningar, samma historia, som V IS LORAT, ELLER EN LYCKA, SOM TYCKS DEM VARA KVI D N E N N OR MEST LÄNGTA EFTER: KÄRLEKEN, — berättas MEN om den gamle Matts Mattson Kjöping. HÖGSTA, OCH HVILKA SÅ KANSKE MED EN SOR G H O, N ÄGER NÅGOT, SOM KANSKE Ä R LIKA BR Denne A: FRIberömde resande skall hafva åtnjutit SOM GRÄNSAR TILL BITTERHET, SE, HUR LIFVET F Ö R ETEN. äran af audiens hos själfve shahen af Persien, H DEM ÄR OCH SKALL FÖRBLI ETT ENSAMT, GLÄDJEL Ö ST H O N ÄR SJÄLF DEN, SOM KAN BESTÄMMA som ÖFVER i egen hög person täcktes förevisa sin LIF. DET ÄR SÅ LÄTT ATT DÖMA ÖFVER DEM, SIN PERSON OCH SIN TID. trädgård. Shahen hade visat allt, men ännu SOM INTET HA, NÄR MAN SJÄLF HAR FULLT UP P A. N SKALL SVARA MIG, ATT LÅNGT IFRÅN A återstod M LLA den största rariteten, och omsider blef den långväga främlingen förd till en särskild G DET FINNS SÄKERT DESSA TYPER AF KOKETTA, AMLA FRÖKNAR ÄRO VIDARE LYCKLIGA. DE FLESTA — en.
Dar varder dem ock gifvet att kunna befordra livaraiidras eviga val. Härtill förkrle Gud, var liiininelske fader, också detta brudpar sin nåd och vcilsignelse! Sedan brudgummen satt ringen p % brudens finger, siiger priisten ej som nu är brukligt: BI Guds faders ocli soiiens ocli den helige andes i i a m 8, utan: Gifuen. linii lägger sin Iiögra Iiand p % de saininanfogade hiinderna och uttalar Glids välsignelse öfver det ingångna äktenslmpsförbundet. Ordalaget liar detsamma som i det gängse vigselforn~uläret. Efter Fader v8r sager prasteii enligt det gagda formiikret: Att äktenskapet ar ett heligt förhund, soin efter godtycke ej af inanniskor kan iipplösas, larer oss &amp; r frälsare i &amp; Iattliei evangelinm 19 kap. 3-6 verserna. I enligt det nya: - D&amp; I n u i den treeniga Gudens naiiin liafven ingått i det heliga äkta stindet, så hören hvad Guds ord daroin säger. Sh larer oss vår frälsare i evangelisten &amp; !attliei 19 kap. Bibelcitatet iir har BibeliPlllet ined ett niidaiitag, att till det gamla formiilärets vackra ord de t l b skola varda ett, bifogats det gaminaltestanientliga ett 7cOtt. Slntligeii hafva koiniterade tillagt e t t h e l t n y t t stycke, niimligeii aposteln Pmlas förmaning i d e t 5 kap. v. 22, 2 3 2 5 af brefvet till efesiern: ^: I 7tustrwr, vamz edra man, likasonz Henm, unde9y$ea, ty e12 är sin l~ustrus 7~fvud, S &amp; O O ~ C ~ C X~istzts ni * försatnlingens hzlf2r21d.
Där återstod ännu en pröfning och icke den som kräfde det minsta modet. Fru Beata följde pligtskyldigast med. Hon misstänkte förställning: hon ville veta allt hvad hon icke skulle få veta. Därtill så många omständliga föreskrifter för natten, bäddens tillredning, vaktgöringen, läkemedlen, nattlampan! Dessa tjugu minuter voro de mest olidliga. Hvarje ögonblick nära att falla i vanmakt, nödgades Kristina åhöra förmaningarna och besvara dem på ett sätt, som lugnade farhågorna. Hade ej detta lyckats, skulle fru Beata kvarstannat öfver natten i sofrummet. Men det lyckades. Den nitiska vårdarinnan gick, öfvertygad att blott någon matthet återstod och skulle förgå med nattens hvila. Knappt hade dörren stängts efter henne, innan drottningen svimmade så oförväntadt, att hon skulle fallit handlöst till golfvet, om ej kammartärnan, som afklädde henne, stått därinvid. Skulle läkaren tillkallas? Nej ... drottningen hade förbjudit det. Starka luktvatten återkallade slutligen medvetandet. Ebba hviskade Kristina med svag röst, när hon samlat sina tankar afundas icke en drottning! Jag vet det nu ... Jag har debuterat i dag! Natten blef orolig och stundom afbruten af yrsel. Kristina tyckte sig åter jaga i Kolmårdens skog ... Hon red andalusiern, han sprängde med henne öfver trädens toppar och in i molnen. Hon var omgifven af purpurröda skyar, som blixtsnabbt rusade henne förbi ... högre, högre ... till solen och bortom solen Högre! Högre! Då låg hon åter hjälplös på jorden; en ung häxa med svart hår ryckte från henne ridspöet och sade ... ja, hvad hon sade, det kunde ingen uppfatta. När fru Beata inträdde klockan tre på morgonen, hade drottningen nyss inslumrat. Febern minskades, andedräkten blef lugnare. Ungdomens lifskraft återtog småningom sin förnärmade rätt. Utfärden till Finspång måste dock uppskjutas och företogs tre dagar senare, när drottningen var fullkomligt återställd. Nej ... ingen feghet!
Jag tyckte mig hafva alla möjliga skäl att vara stött på mamma och Carl; men till min lycka slapp jag visa huru barnsligt snarsticken jag var, ty då Carl fick se mig, frågade han med den största innerlighet efter huru jag mådde. Mamma klappade min kind och log så vackert, att all min harm dunstade bort. Carl beskref Sjötorp samt hvilken angenäm promenad han och mamma hade gjort m. m., men nämnde icke ett enda ord eller gjorde en fråga om orsaken till mitt plötsliga försvinnande aftonen förut. Jag förde talet på Carlsborgs fästning och frågade huru den såg ut, allt i förhoppning att Carl nu skulle yttra något som visade att han saknat mig. Hans svar var: – Sannerligen jag derom kan gifva dig något besked. De föregående gångerna, som jag passerat den, har jag sofvit, och i går afton var jag så upptagen af tankar, att jag icke gaf akt på något som var utom mig. Ninni, han tycktes icke ens hafva märkt att jag aflägsnade mig. Det lönade visst att gråta åmar af tårar, då han icke haft en tanke för mig. Jag kände icke heller någon lust att fortfarande låta tårekällan flöda, utan beslöt att för alltid afstå från dylika känsloutgjutelser. – Det var förmodligen en bekant från Stockholm, som du träffade i Wadstena? återtog jag. Det föreföll mig som om jag sett det der fruntimret förr; kanske på spektaklet? Carls ansigte erhöll genast en lifligare färg, men innan han hann svara, ropade kaptenen: – Ombord, mitt herrskap! Ångbåten låg nu vid sista slussen. Det var icke en minut att förlora; vi hoppade den ena efter den andra ombord och det gick riktigt undan. Landgången drogs in, slussportarna öppnades och vi befunno oss på Wenern. Carl stod på akterdäck, helt nära mig. Jag var nu nog elak att förnya min fråga om hvem fruntimret var. Jag ville och måste veta det. I stället för att svara, sade han: – Huru tyckte Maria att hon såg ut? Jag hade bra gerna velat säga att hennes utseende var ganska vanligt; men tyvärr kunde jag det icke, utan måste erkänna att hon var mycket, mycket vacker.
Vid pröfning af denna fråga, som Allmänna Besvärsoch Oeeonomie Utskottet ansett böra gemensamt med Lagutskottet behandlas, hafva Utskotten funnit betänkligt, ali. ålägga Kronoåklagare ersättningsskyldighet för verkställde kallelser af ofvannämnda beskaffenhet. Åtal i dylika fall anslällas till större delen för försummelser i hvarjehanda oeconomiska skyldigheters fullgörande, såsom väglagning, snöplogning m. fl. samt slagsmål och andra oordningar, jemte föröt.vade stölder m. m. d. Endast i ett eiler annat sällsynt fall är allmän åklagare berättigad lill Rättegångskostnands-ersättning, men merendels består hela hans fördel i en ringa andel uti de ofta obetydliga, böter, hvartill den anklagade kan blifva sakfälld, och äfven denna går förlorad, då tillgång hos den senare saknas. Ått vid sådant förhållande ålägga åklagaren den föreslagne ersättningsskyldigheten till Nämndemän, skulle, efter Utskottens tanka, leda till den följd, att största delen af mindre brott och förseelser icke blefve åtalad, enär man med billighet icke lärer kunna vänta, att en åklagare, som vore förbunden, att påkosta rättegången vida mer än han kunde vinna, skulle med serdeles nit iakttaga sin tjenstepligt. Om ifrågavarande ersättningsskyldighet således icke bör åläggas Kronobetjeningen, föijer deraf likväl icke alt den bör uteblifva. De många ofta vigliga för Bth, till B. St. Prot. i834. 7 Sami. i Afd. f. utdra Häftet, Las;- sim t Allm. Bcsv.« och Oecon.-Utsk. Betänkande N:o 3 rättningar och bestyr, hvilka tillhöra Numndemans-sysslan, ära högst ofullkomligt ersätta genom de dermed följande för möner, bestående förnämligast i frihet ifrån skjutsningsbesvär samt en obélydlig del af Tingsgästningspenningarne och Häradets loit i sakören.
Jag skall, säger jag, med största begärlighet taga kännedom om hvad dessa hedersman yttrat. Hr Akerman: Da nästan alla talare, sorn yttrat sig i detta ämne, förenat sig i begäran om åleeremiss af detta betänk., bör jag ej sätta mig deremot, men som ledamot af BancoUtsk. måste jag på förhand reservera mig, i fall R. o. Ad. väntar några särdeles resultater af denna återremiss. Gr. Frölich har i ett föregående yttrande sagt, att hans broclntr skulle för mig vara en terra incognita: häruti har han på sätt och vis rätt, men nog har jag både köpt och läst brochuren. Frih. Hermelin, Aug. Söderling: Jag har begärt ordet, icke för att påyrka nedsättande af ett särskildt Utsk., utan för alt vinna återremiss af detta betänk. Jag ber att Utsk. måtte fästa en närmare uppmärksamhet på Biskop Agardhs motion. Man finner af bancoreglerms 205 §, att crediliver kunna erhållas för span - Den 23 December. 057 spanmålsbelåning. Man liar under flere års forlopp haft sig öppet alt erhålla en sådan förmån; all den ej blifvit begagnad, skall hafva någon orsak. Man kan igenfinna den derpå, att man fastställt sädane villkor, som icke gerna slå i öfverensstämmelse med den egeniliga spanmålshandel. Man har yrkat, ali sådant skulle ske i form af associationer; men det ligger i handelns natur, att den, som vill använda sin tid och omtanka för handelsföretag, vill vara sä oberoende som ske kan af andras medverkan, särdeles då handeln kan vara af beskaffenhet att till densammas bedrifvande icke behöfves större capilaler, än som det alltför väl kan ligga inom en enda persons förmåga alt vederbörligen sköta och använda. Jag yrkar således återremiss i anseende dertill, att 205 § förutsätter, att, för erhållande af spanmålshandelscreditiv, skall linnåsen association. Efter milt förmenande är äfven en enda person, såvida han kan ställa säkerhet för sig, fullt qvalificerad att i Banken erhålla creditiv.
Då det, efter Utskottets öfvertygelse, å ena sidan, synes leda snarare lill ökning än minskning af de olägenheter, sorn i afseende på Bankens nu varande Discont-Inrättningar blifvit anmärkte, om man antoge de af arne Ledamöter inom Hedervärda Bonde-Ståndet framställde förslag, angående förlängde betalnings-terminer för Banco-Discont-lån, mendet, å andra sidan , skulle åtminstone i början föranleda till stor förlägenhet bland BancoDiscontens gäldenärer, om man, enligt hvad inom ett annat Riks-Stånd blifvit yrkadt, borttoge all omsätlningsrält för ej redan beviljade Discontlån, vågar ej heller Utskottet tillstyrka vidtagandet utaf någondera af desse åtgärder. Vid pröfning sedermera af de inomllöglofl. Ridd. och Adeln samt Vällofl. Borgare-Ståndet framställde förslag, angående belåning af dels spanmål, dels socker, calle m. fl. nederlags varor, har det synts Utskottet, att Banken icke skulle vinna nödig säkerhet genom hypothek af så beskaffade varor, då de äro ej allenast till priset i betydlig mon föränderlige, utan äfven lätt underkastade försämring, samt att Banken, som borde erbjuda enahanda förmoner åt Rikets serskilda orter, dessutom ej kunde blifva i tillfälle tillse, att de för en sådan beläning nödige controler med erforderlig noggranhet verkställdes. Utskottet har til följd häraf ej kunnat tillstyrka bifall till dessa förslag; men tror, att för en Privat-Bank, hvars verksamhet är inskränkt inom ett mindre distriet, en sådan utlåning torde vara möjlig. Med den olyckliga, ej aflägsna erfarenhet, man eger om sådana sammansätta Lånc-inrättningar, som Herrar JSordenankar och Santesson föreslagit , kan Utskottet ej heller tillstyrka, det R.