Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
I afseende på de föreskrifter, som såväl i denna första, som i följande afdelning förefinnas, och hvilka innefatta de upgifter, som hvarje år skola meddelas, finnes, enligt min åsigt, mycket att erinra. De gå nemi., enligt min tanke, för mycket i detalj och blifva derföre dels icke meddelade, dels ofullständiga och dels vilseledande. För att förekomma sådane vilseledande upgifter, har Utsk:t, lika med Bevillms-komitén, ansett att man ej borde affordra den skattskyldige bestämda upgifter ang:de hans in - Den 16 Maj f.m. 157 komster, utan endast begära vissa allmänna meddelanden, af hvilka komitéerne sedermera skulle kunna draga sina slutsatser. Men, M. Hrr! om man granskar dessa allmänna meddelanden, så äro de af beskaffenhet, att de i de flesta fall tvinga den skattskyldige att, såvida han vill betrygga sig mot en alltför sträng beskattning, gå vida längre än Utsk:t fordrat. Man begär t. ex. att en handlande skall uppgifva försäljningssumman för de vid idkad handelsrörelse under sednast förlidna år föryttrade varor. Försäljningssumman är väl dock icke någon sådan, förhållandena fullständigt uplysande faktor, att, på grund ensamt af denna, handelsrörelsen kan rättvist bedömas. Den ene kan nemi. sälja sina varor med betydlig vinst, under det den andre har föga eller ingen behållning af det han försäljer. Inköpspriset af varorna och många andra omständigheter inverka äfven i betydlig mån på denna vinst, och genom de af TJtsk:t föreslagna upgifter kan den skattskyldige, äfven om hans ställning är nära förtviflad, nödgas att, för att ej blotta densamma, lemna en osannfärdig framställning deraf. Hvar och en vet nogsamt af huru grannlaga natur den saken är för en person, som har vidlyftig rörelse, att årligen offentligen framlägga en tablå öfver densamma. Bland dem, som komma att granska dessa upgifter, skulle vidare kunna finnas en eller annan, som hade speciel kännedom om några en sådan persons ställning rörande affärsförhållanden, utöfver hvad upgifterna utvisade, och härigenom skulle äfven ej ringa skada kunna för rörelseidkaren upstå.
Proste-tunna, angående anslag af krono-tionde till en sådan för Singö församling inom Närdinghundra kontrakt af Upsala Stift: lil» 12, K. 12. (se vidare Stats-Utskottets Utlåtande N:o 123, angående regleringen af utgifterna under Riks-Statens Åttonde Hufvud-Titel). Proste-tunnor inom Olands och Frösåkers kontrakt af Upsala Stift, angående anslag af krono-tionde till fyllnad af bristande —: III. 13, R. 12. (se vidare Stats-Utskottets Utlåtande N:o 123, angående regleringen af utgifterna under Riks-Statens Åttonde Hufvud-Titel). Protesterade vexlar, angående gjorda ackords-anbud för Bankens återstående fordringar på grund af —: B. X. 107, 211, 212, 225, A. 230. Protokoll vid val af Rikets Stiinders Justitie-Ombudsman och hans Suppleant: III. 243. — vid val af Komiterade till tryckfrihetens vård: Provision för debitering och uppbörd af Kronobrefbärings-afgifter, angående upphäfvaude af den genom Kongl. Cirkuläret den 30 November 1849 Kronofogde och Häradsskrifvare tillagde —: B. III. 14, 53, A. 53. Prygel-straffet, dess afskaffande, angående; motion af Grefve Carl August Adlersparre; se Motioner. Prytz, Lars Adolf, dess yttranden: VI. 101, 130; vni. 4.
Man kom här till ett folk kalladt finlappar, hvilka, ehuru de bo i låga och usla hyddor vid hafvet och föra ett lif nästan likt vilddjurens, i alla fall sades vara mer stillsamma än det folk, som kallas vildlappar. Derpå, sedan de kommit förbi lapparnes land och framseglat åttio mil, kommo de till det land, Nortpoden, som hör under Sveriges konung. Denna landsdel kalla ruthenerna Kajenska Selma, och folket kalla de Kayeni. Sedan de seglat vidare derifrån längs en mycket inskuren kust, som sköt ut åt höger, kommo de till en halfö, som kallades den Heliga näsan,38 hvilken utgöres af en stor klippa, som likt en näsa skjuter fram ur hafvet. Men uti den finnes en grotta eller håla, hvilken under sex timmar i sänder uppslukar vattnet och derpå med stort buller och dån åter i hvirflar utkastar det vatten den har slukat. Några kalla den hafvets nafvel, andra Charybdis. Man berättade, att denna hvirfvel hade sådan kraft, att den drager till sig skepp och andra närliggande saker och uppslukar dem. Istoma sade, att han aldrig varit i sådan fara som på detta ställe, emedan denna hvirfvel drog skeppet, i hvilket de färdades, med sådan kraft till sig, att de endast efter ytterlig ansträngning med årornas tillhjelp kunde undkomma. Sedan de kommit förbi denna Heliga näsa, kommo de till en bergudde, hvilken man måste kringsegla. Efter att hafva dröjt här för motvind några dagar, sade skepparen: »denna klippa, som I sen, kallas Semes, och vi skola ej så lätt komma förbi den, om den ej försonas med någon gåfva». Istoma sade sig hafva förebrått skepparen för hans oförståndiga vidskepelse, hvarpå den bannade skepparen ej sade något mera. Så dröjde de den fjerde dagen på stället för det upprörda hafvets skull, men derpå slutade stormen, och man lättade ankar.
Vid Sex Riksdaler tretiotvå skill ingars bot cch för - Lag-Utskottets Betänkande, N:o loj. lust af all rätt till betalning för varan, förb judes allt utborgande af starka drycker ej mindre åt omyndige studerande under deras vistande vid Äcademier, Gymnasier och Skolor, utan föräldrars, förmyndares eller lärares vettskap och vilja,* än dt tjenstefolk, gesäller och lärgossar samt gemenskapen af krigsmagten, utan vederbörande husbönders, mästares eller befälhafvares lof '. 7 §• Hvar och en, som, af starka drycker öfverlast ad, träffas på väg eller gata, må, när dess behöriga vårdande icke annorledes låter sig verkställa, förvaras i häkte, till dess han återvunnit sina sinnens bruk. Gör han d förenämnde eller andra allmänna ställen, såsom värdshus, näringsställen och krogar, i fylleri oljud, eller förnärmar andras fred och säkerhet, skall han ovillkorligen i häkte inmanas; dock bör han, sedan han åter blifvit nykter, på fri fot ställas, derest ej sådant brott är begånget, hvarför han efter Lag i fängelse hållas må. 8 §. Alla i denna Förordning bestämda böter skola fördelas på det sätt, att två tredjedelar tillfalla åklagaren, och den återstående tredjedelen de fattige i den församling der förbrytelsen skett. Med fördelningen af de böter, sorn, jemte fylleriböter enligt denna stadga, kunna efter allmänna Lagen och serskildta stadgar åläggas, kommer att förhållas, på sätt i hvarje fall föreskrifvet är. 9 §■ Saknas tillgång till gäldande af de böter, som ef ter denna Förordning åläggas, skola de förvandlas till fängelse vid vatten och bröd, enligt den i 5 kap. f. Straff-Balken fastställde beräkning. Är, jemte, fylleri, andra brott begångna, och förvandling af böter skall ske, förhålles efter de grunder, som uti 11 punkten af Kongl, Förklaringen den 23 Mars i8oy utstakas. Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 10/f.. 7 IO §.
Min far min far! STARK. Hvad är det? att ni vill gifta mig med hennes son? för en sådan en som du! MATHILDA. Fru von Hagen har nyss sagt mig STARK. Än se'n då Jag tror det duger det, MATHILDA. Men jag kan icke älska honom, jag STARK. Hvad angår det mig. (vill gå.) afskyr den mannen, min far! ni får icke gå! ni måste höra mig Ni är min detta giftermål! ni har ingen rätt dertill! MATHILDA (djupt upprörd, håller honom tillbaka). Nej, far, det är sannt, men ni kan icke tvinga mig till STARK (häftigt). Ingen rätt säger du? (fat tar henne i axlarne) Vill du kanske också sätta dig upp emot mig, du usla mask, som jag kunde söndertramsök att trotsa mig om du kan. (går genom fonden.) pa med min fot (stöter henne våldsamt undan) För TIONDE SCENEN. MATHILDA (allena). med honom och Eberhard, hvad skulle han tänka om mig han som... arma, arma Mathilda! du är ju så okunnig emot honom, så underlägsen honom i allt, hur skulle Eberhard kunna älska dig; och jag sjelf skulle jag (med passion) Ja, jag älskar honom! jag förstod det icke rätt förut, men nu känner jag alla tvifvel! jag känner en ny kraft fatta mig, jag MATHILDA. O, min Gud! jag skulle gifta mig det. O min Gud; min Gud! förlåt mig all klagan, kan icke mer bli olycklig, ty jag älskar Eberhard. ELFTE SCENEN. (Det mörknar småningom.) MATHILDA. FREDRIKSSON (ifrån fonden). Sedan FRU VON HAGEN. FREDRIKSSON (smyger sig sakta bakom Mathilda). MamMATHILDA. Fredriksson! sell Thilda lilla! men jag har inte halt någon lefvande ro i min själ innan jag fick syn på mamsell. driksson. FREDRIKSSON. Ursäkta att jag klifver in så här, MATHILDA (räcker honom handen). Min goda FreFREDRIKSSON. Nå Gudskelof, mamsell har inte
Lefde han? ' Kroppen hade nedlagts på gräsmattan, och doktorn började sin undersökning. Efter en stund steg han upp o c h drog ett djupt andetag. » Han lefver, » sade han högt, men tillade därefter sakta till notarien: » Ännu lefver han, men jag fruktar att han är illa skadad. Han måste genast transporteras hem. » Axel hade knappt hört tillägget: » H a n lefver, » förrän han upprepade det så högt, att det hördes långt bort, och kastade sig därpå i sin fars armar. Den starke mannen snyftade som ett barn. Han lugnade sig likväl genast och såg sig omkring. » Hvar äro systrarna? » frågade han därefter. » Nere vid elfven, » svarade fadern, » Elsa. Mera hörde ej Axel. Utan rock o c h hatt, den eleganta sommardräkten fläckig o c h sönderrifven samt själf nästan oigenkännelig af den smuts, som tatuerade hans vackra ansikte, flög han som en pil öfver planen o c h stod snart nere vid landningsplatsen. Där satt Anna fortfarande orörlig, försjunken i sina tankar. Elsa låg utsträckt på en af sofforna, stilla och med slutna ögon, medan Siri långsamt gick fram o c h åter på stranden. De hade under dessa ångestens timmar ej talat ett ord. Idun Stockholm, N:r 24 (391) Prenumerationspris Fredagen den 14 juni 1895. pr år: Idun ensam. „ _ kr. Iduns Modet., fjortondagsuppl. » Iduns Modetidn., mänadsuppl. 16, 1 tr. A l l m. telef. Redaktör och utgifvare: FRITHIOF HELLBERGTräffas säkrast kl. 2 — 3. Redaktionssekr. : J. Nordling. helgfri Tryckeri Akthbolng. Utgifningstid: hvarje Muns fredag. Lösnummerprls 1 5 öre (lösn:r endast för kompletteringar.) F ö r » Platssökande » o. - r a d. Anna Boberg.
Han har dock icke ogillat detta i sin helhet, utan blott gjort anmärkningar emot detaillerna deraf. Det förundrar mig, att den värde ledamoten kunnat sätta i fråga, att creditiven, i mån som de blifvit anlitade, icke skulle inberäknas i den utelöpande sedelstocken, då han läst Utsk:s yttrande vid denna punkt under litt. d, hvilket såväl i detta fall som, tillika med litt. e, i afseende å varsamheten hos Bancostyrelsen vid bevil jandet af creditivrätlighetcr, innefattar tydliga föreskrifter. D t n 6 Maj e. m. Beträffande de anmärkningar, Hr v. Hartmansdorff framställt, sorn borde en latitud lemnäs Bancostyrelsen alt, otn omständigheterna sådant skulle påkalla, nedsänka räntan under 5 proc., tror jag, att en sådan nedsättning ännu icke på länge bör kunna komma i fråga, emedan den föreslagna creditivrättigheten icke är afsedd såsom utväg för stående lån, utan blott alt begagnas vid för kortare tider inträffande behof, hvilkas fyllande på annat sätt man emedlertid hinner ombesörja. Skulle man inrätta cassacreditivrörelsen, så att det blefve skäl i att gagna den för att fylla stående behof, så komme denna att urarta från sin egentliga bestämmelse, likasom nuvarande discontrörelsen gjort just derföre, att man ■*. nedsatt räntan från 6 till 5 procent. 24:de punkten. Hr Skogman, Carl Dav., uppläste följande: Vid sista riksdag bestämdes 5oo,ooo r:dr såsom maximifond för belåning af actier och andra publika papper; men BancoUtsk. föreslår nu, att denna gren af lånerörelsen må kunna, i mån af tillgångarna, obegränsadt utsträckas, under iakttagande, att lånebeloppet i hvarje fall hålles inom Lypothekets verkliga värde. Flera länders erfarenhet bär dock ådagalagt de olägenheter, sorn för en Bank kunna uppkomma genom för vida sträckt discontering af statsobligationer, actier och andra, ej på bestämd tid till betalning förfallna, papper. Med afseende härå får jag vördsamt tillstyrka den förändring i BancoUtsk:s förslag, att
För öfrigt synes det Utsk. vara med det Svenska statsskicket mest öfverensstämmande, att, der anslag för särskilda behof pröfvas nödige, desamma ock för dermed afsedda ändamål specielt fastställas och i RiksStaten upföras.» I Svenska RiksStateu äro anslagen i alla andra särskilda fall ytterst minutiöst upställda, och hvarföre då i detta enda fall göra ett undantag? Stat och löner äro fastställda för hvarje särskildt embetsverk; hvarföre skulle man då med ett anslag af denna beskaffenhet slumpa och sammanföfa det under en enda utgifts-titel? Jag tror icke, att det är öfverensstämmande med någon suhd hushållnings-princip. Det har blifvit sagdt, att det vore enligt med den konstitutionella principen att sammanföra detta anslag med Konungens. Jag kan icke fatta, att deruti ligger något konstitutionel^ Det konstitutionella vid anslags beviljande ligger deruti att dessa anslag, innan de beviljas, pröfvas samt att de i allmänhet äro af den beskaffenhet, att de icke kunna öfverskridas, äfvensom att de äro underkastade särskild redovisning. Jag kan således icke finna, hvaruti den konstitutionella grundsatsen skulle ligga, eller hvarigenom den skulle blifva lederad, i fall Prins Oscar finge ett särskildt anslag. Yi hafva dessutom på civil-listan ett särskildt anslag för arffurstarne, och jag inser icke något skäl att frångå detta redan antagna system. Anslagets belopp beror naturligtvis på E. St:r att bestämma, och derutinnan hafva de den naturliga rätten inverka. Hvad åter beträffar den anmärkmn att detta anslag skulle gifva den furstliga personen ett betydligare oberoende och mera tillfälle till inflytande om det komme från E. St:r, än direkte ifrån Konungen, kan jag alldeles icke finna, att deruti ligger någon giltighet. Jag tror tvertom, att när denne Prins vet att det är af Ständerna som han mottager anslaget, skall han känna sin förbindelse starkare till dessa Ständer och landet, än om han finge det af Konungen. Jag tror också, på sätt redan en föregående anmärkt, att det är vida mera öfverensstämmande med den despotiska principen, att anslag lemnäs arffurste från Konungen och icke från representationen.
Besvärsoch Ekon.-VIskof.tels Utlåtande, H:o HO. ' IT förnyade gånger eller af flere personer, och att detta resultat skulle blifva rigtigare,. än efter nu varande method; samt att af alla dessa skäl den nu varande stadgan borde förändras, såsom vilseledande och origtig, och ett nytt mätningssätt införas, grundad! på „mät*iing efter kubik-innehåll^ i likhet med hvad i andra länder egde rum, såsom exempel hvarå anförts förhållandet härmed i Hänmark, England och Norrige. De i dessa länder gällande stadganden om skeppsmätning hafva äfven bifogats återremisserna* Då Utskottet nu går att besvara de gjorda anmärkningarnc, fån det vördsamt hänvisa till dea i förut afgifne Betänkandet intagne redogörelse för de grunder, hvarpå svenska Skeppsmätare-stadgan hvilar, samt dessas förhållande till de föreslagna, och blott i korthet ånyo anföra, att hufvudskillnaden ligger deri, att, enligt svenska stadgan, mätes endast det, som bör mätas, eller det, som uteslutande bestämmer drägligheten, osli att, till följd af orubbliga fysiska lagar, någon annan rigtigare grund ej kan uppställas, då deremot i alla de förordade stadgandena äfven uppmätas delar, som ej hafs a inflytande på; bestämmandet af ett redan färdigt fartygs drägtighet, och att derföre svenska stadgan kan, utan mehn för rigtigheten af resultaten, nöja sig med tagandet af några enkla mått, då de utländska erfordra flerdubbla antalet och till en del ganska svårt verkslällbare mått. Utskottet har sig nogsamt bekant, alt olika resullater visa sig af mätningar, verkställda på olika platser, mea äfven med visshet gjort sig underrättadt, att dessa olikheter vanligen,härröra af felaktighet vid sjelfva mätningen och iske vid valet af divisor, som ej, utan en oförlåtlig okunnighet hos mätaren, kan blifva serdeles vållande till fel, då divisorcrne för de flesta fartyg ligga hvarandra ganska nära och först för fartyg af den mest distinkta formskillnad från hvarandra betydligt afvika.
Hennes äregirighet skulle drifva honom framåt som med ånga, hennes energi skulle verka eggande på hans och spänna hans intellektuella krafter till det yttersta. Kanske skulle han då skapa det diktarverk, efter hvilket samtiden längtade – lyssnande stilla, med återhållen andedrägt. Så låg hon länge, invaggad i en moders storhetsdrömmar, medan sommarnattens skymning andades ned öfver rummet och svepte allt in i sitt genomskinliga dis. Timme skred efter timme och hon märkte det icke. Febern bultade för hennes öron och hjertat klappade med tunga hörbara slag; hon tog en af chäslongens kuddar, tryckte den hårdt mot bröstet och böjde hufvudet tillbaka. Det skulle vara lönlöst att gå till sängs; hon skulle ändå icke kunna sofva. Hon reste sig upp, tände sin arbetslampa och satte sig till skrifbordet, med pennan i hand. Gardinen var icke rullad ner. Hon såg ut öfver den slumrande staden, der dagens jägtande lif stannat af. I denna heliga djupa tystnad bodde hennes gud – arbetet; en sådan natt skulle hans son komma till verlden – den väntade återlösaren. En känsla af andakt grep henne och med darrande händer började hon dyrka sin gud. Natten led. Utanför fönstren började de tidigaste fåglarnes kvitter att låta höra sig; och lifvet vaknade efterhand. Då lade hon pennan ifrån sig, tog på sig kappa och hatt och gick ut. Morgonluften lade sig kyligt kring hennes brännheta panna. Öfver Skeppsholmen höjde sig i mäktigt majestät solens glänsande röda skifva. Dagen grydde – grydde långsamt öfver stad och land och haf. »Helsingborg den 3 Sept. Du anser mig troligen för ett vanartigt barn, som kan vara hela sommaren borta från sin mamma utan att låta höra af sig. Sedan jag medgifvit att du i grund och botten har rätt, kan jag tillägga att jag rätt länge umgåtts med planen att låta dig veta hvar jag fans, fast det först nu blir af. För resten har jag ingenting särskildt att förtälja. Det bara kommer på mig en lust – en stämning; och jag har mot vanan energi nog att sätta mig till skrifbordet. Eljes är det alltid så, att så länge stämningen vara, gitter jag inte.
Värden, ett original, hvars lefnadshistoria bestämdt innehöll många »gripande» scener och hvars ögon oaktadt de sextio åren ännu blixtrade af lefnadslust och pojkaktighet, lade hufvudet på sned och blinkade. Trots det uppöfvade sinne jag här i Södern fått för pantomimen, förstod jag icke, hvad han menade, men när han nu med snabb hand vred nacken af den servetkyckling han nyss med så stor möda fått färdig att flyga på min tallrik och blåste på sina händer, som när man blåser bort ett fjun, så klarnade mina begrepp. »Röfvare?», frågade jag. Värden hvisslade melodien till »Tre engelsmän på Etna», en här mycket gouterad sång. »Men vägen är säker ju?» fortfor jag utan att låta störa mig af engelsmännens sorgliga öde, som i slutet af första versen ramla nedfor en gapande afgrund och komma upp igen i den andra i form af svafvelångor. Värden ryckte på axlarne, en den retsammaste geste jag vet, i synnerhet när den som nu säger så ofantligt mycket och ändå rakt ingenting. »Men de taga väl inte alla heller?» frågade jag otåligt. »Inte — åsnedrifvare — och artister», svarade temligen oförmodadt min ordkarge föreställare i den högre pantomimen. »Åsnedrifvare och artister!», upprepade jag, förvirrad af sammanställningen. Snabbare än tanken vände nu värden ut och in på sina fickor, drog ned mungiporna och lät armarna falla slappa och såg inom ett ögonblick fattigare och bedröfligare ut än Lazarus sjelf och linkade ut genom dörren, innan jag hunnit hemta mig från min häpnad och skrattlust. Jag erkäner, att denna konversation gjorde mig litet nedslagen, men som en äkta dotter af Eva erfor jag just nu, när svårigheter yppade sig, en fördubblad åtrå att få min nyfikenhet tillfredsställd. För ett ögonblick funderade jag på att hyra portvaktens, guidens, grönsaksförsäljarens och i nödfall uppassaren Giovannis åsna till sauve garde, men en tanke på dessa djurs motspänstighet för hvarje humanare behandlingssätt afhöll mig. Återstod således artisten.
Den 19 M.\j e. m. 351 dissenterlagen, och derför icke behöft i densamma intagas; der är t. ex. stadgadt, att den evangeliskt-lutherska läran skall vara statens religion, som det åligger Konungen att handhafva och beskydda; att icke något statens embete får uppdragas åt någon annan än den rena evangeliska lärans bekännare; att desse bekännare icke få uppfostra sina barn i annan lära än deras egen; och vidare att icke allenast ingen munkorden får inrättas, utan icke en gång Jesuiter tålas i landet. Men utom desse stadganden i Norska grundlagen, som äro strängare än i vår grundlag, är att märka att den Norska dissenterlagen gäller endast för kristna dhsenter, och för alla andra är ännu i gällande kraft Kristian den ödes gamla lagbok, hvilken innehåller förbud mot alla sammankomster för religiösa ändamål. Denna lagbok qvarstår icke blott såsom en död bokstaf, utan den har blifvit tillämpad, efter det dissenterlagen utkom. Sålunda inträffade 1853, att Mormoner inom Norge började predika sin lära och ville utöfva sin religion, samt gjorde anmälan derom hos vederbörande Amtman, med uppgift å den föreståndare, som de antagit för att ansvara - för församlingens angelägenheter i öfverensstämmelse med dissenterlagen. Denna myndighet förklarade sig likväl icke kunna erkänna denne föreståndare, emedan Mormonerne icke kunde anses vara kristna; hvadan Amtmannen förbjöd dem att utöfva sin religion intill dess Regeringens åsigt i ämnet hunnit inhemtas; och då de icke ville afgifva löfte att afstå från religionsöfning under tiden, så häktades de och ställdes under tilltal efter Kristian den ödes lakbok samt fälldes af underrätt till böter derför, att de såsom icke varande kristna haft religionsöfningar för sig. Ofverrätten ansåg Mormonerne såsom kristna, men dömde dem icke desto mindre till straff, derför att de utöfvat sin religion, utan att hafva en erkänd föreståndare. Men Iiöieste Ret ansåg, lika med underrätten, Mormonerne icke vara kristna, och dömde derför hvar och en af de sakfällde till 10 spcciedalers böter.
Discontcrediten öka - 270 Ben 14 April. des.' Dea år 1809 etablerade hufvudprincip för Financeregleringen, nemligen en stark ämortissement, af Bankens förskott, bibehölls väl i hvad som angick de skattandes bidrag; men större delen af bidragen sorn sålunda ingingo, förvandlades till Lån åt enskildta. Jag är alldeles öfvertygad att det å alla sidor var i verklig god tro man så handlade. Efter min tanka hade det varit mycket lyckligare för Fäderneslandet, om Lånesystemet icke blifvit utsträckt på sätt sorn skedt; men det var den starka sedelutgilningen 1809, som tvunget skapade det icke omedelbarligen, men i en successiv och naturlig påföljd deraf. Öfver hela verlden kändes enahanda verk* ningar af öfvergången från krig till fred; och ännu i denna stund är jemvigten icke återstäld: förlägenheten uppenbarade sig på lika sätt öfver allt; de tillfälliga botemedlen företogos nästan på enahanda sätt. Konungen i Danmark upplånte penningar, och försträckte dem till förlägne Jordbrukare, i följd hvaraf många Egendomar nu äro fallne under Kronan. Vi finna från aila Länder uppgifvit, och bland alla, främst frän England, huru Fas stighetemas pris med Landtbrukets producter fallit: der uppenbarade sig förlägenheten först hos ruinerade arrendatorer, här hos skuldsatte Egendomshafvare och i vidare utgrening till hela samhället, 6åsom en naturlig följd af allt partielt lidande: vidare huru speculationerne öfvcrgått från näringarne till sjelfva penningen} och att, af dessa omständigheters verkan Den 14 April. 271 1 förening, prpductionskostnaden stigit, genom arbetarens större fordringar, i följd af lättheten att vinna sitt underhåll, och genom Förlagens dragning från näringarne, för att öfvergå i sjelfva penningehandeln.