Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
M:t gjord underdånig ansökning, om bestämmande af hvilka medel och i hvad ordning en honom och hans hustru tillagd pension må dem tiilgodokomma. Af de berörde Ansökning bilagde handlingar vitsordas, att redan år 1807 Directionen öfver K. Mits HofCapell och Spectacler försäkrat Crusell om en år - Betänkande n. io3 lig pension för dess öfriga lifstid, då lian antingen för alder och skröplighet ej mera vore i stånd att sia tjenst förrätta, eller Directionen ej funne för godt att förnya det med Crusell ingångne Contract, på lika vilkor som förut; hvilken pension år 1818, i enlighet med Högstsalig Konung Carl XIIl:s afsigt och med Hans Maj:t nu regerande Konungens goda minne, då varande Förste Directeuren vid Kongl. Theatern, Hr Grefve G. Lövenhjelm, med afseende å Crusells långa och berömliga tjenstgöring vid Konungens HofCapell, utsatt till 600 R:dr; hvarefter K. M:t ock, under den 3o April 1819, i Nåder försäkrat Crusell, att, så vida R. St:r framdeles skulle anslå medel till Theatrarnes i hufvudstaden understöd, Crusell, då han ej vidare förmådde göra tjenst, af nämnde anslag komme att erhålla en årlig pension till nämnde belopp, och hvilken, efter Crusells död, i händelse hans hustru honom öfverlefde, jemväl tillfölle henne i dess lifstid. Och inhemtas vidare af det underd. utlåtande, som nuvarande Förste Directeuren vid K. M:ts Spectakler i ämnet afgifvit, att de till Directeurens disposition ställde medel och anslag icke lemna någon tillgång för utgörande af ifrågavarande pension.
Utdrag af Protocollet , hållit hos Högloflige Ridderskapet och Adeln, vid Urtima Riksdagen i Stockholm , för* middagen den 24 Martii 1818• S. D. Remitterades till Lag; samt Allmänna Besvärsoch OeconomiasUtskotten ett Memorial af Herr von Greiff, Johan Ludvig, an:’ gående Skallgångar. Ut supra. S. D. Föredrogs å nyo och gillades Statsutskottets den 4 dennes afgifne samt den 14 och 19 i samma månad på bordet laede Utlåtande, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Pro3 position om medels anslående till kostnaderne vid en förbättrad Fångforsling och Bevakning. Ut supra. S. D. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 Den 16 Mari f. m. 3oi mit till eganderätt af så väl desse som flere tillslagne, men förlorade hemman, gårdar och lägenheter, kan inhämtas af liber daticus Lundensis. Då Motionairen yrkat, att maximum för arrende-auctioner blifvit utsatt betydligt mindre, än det derföre stadgade Reglemente föreskrifver, uppmanas han att uppvisa det af honom åberopade Reglemente. Kan han framte något annat, än de allmänna föreskrifter, som för desse arrenden finnas i Kongl. Brefven d. 27 Augusti 181-7 och den 3 Maji 1821, blir det för vederbörande något alldeles nytt och okändt. Föreskrifterne i desse författningar äro följde, och Motionairen uppmanas å nyo att bevisa, vid hvad tillfällen de blifvit öfverträdda. Om så skedt, hvarföre besvärade han sig icke, då DomkyrkoRådet hade den lyckan, att äga honom ibland sine Ledamöter, och, som han sjelf uppgifver, äfven till Ordförande. Detta hade varit ett rakt och lagenligt steg, men att i ett RiksStånd kasta skugga på Embetsmäns förvaltning, utan att de kunna komma i tillfälle att sig förklara, är ett behandlingssätt, som endast lärer anstå Motionairen. Reglemente står eller kan stå, att afseende vid arrende-vilkors fastställande bör göras på fattige eller rike?
Den unga kvinnan lyfte upp pojken på knäet och såg honom forskande in i ögonen. Hon kunde icke fatta, att det var sant, som han här berättat. »Han ville visst bitas», förklarade Pekka, »och högg tag i min hand, som jag höll i skällan med. Han nafsade till och så fick han skällan i gapet. Jag ville nog ha den tillbaka ... för hvad skall Pikku nu ha, när han går ut? Den otäcka lurfven; nu blir du visst ond, mor, att skällan är borta.» Hon såg honom djupare in i ögonen och tryckte honom därefter intill sig. Ovan vid en smekning såg Pekka tviflande upp, slet sig därpå lös nästan skamsen och sprang ut, slående kullerbyttor utför den lilla sluttningen nedåt landsvägen. Hå, det dammade där borta! Pikku rultade fram, Maija kom utrusande och Pekka sprang ned som ett yrväder. Där stodo de med öppna munnar, öppna ögon och öppna skjortlinningar. Det var en bondkvinna i en smal kärra, bredvid henne en karl och så ännu tvenne karlar. De tre småttingarne gapade. Snart försvunno de resande. Inne i stugan kokade mor rågmjölsvälling. Det var fest. Hon sörjde icke, såsom Pekka förmodade, förlusten af den stora, rostiga koskällan. Barnen fingo äta sig riktigt mätta. Och rodnande varm, utan strålar, gick solen ned öfver Raiala ödsliga mo. För ett silfverhjärta. »Kom ihåg att äta dig mätt, om de be dig bli kvar öfver kvällsvarden», förmanade modern och knöt en liten löskrage om halsen på sin dotter Lisa, som just i dagarne fyllt nio år. »Frun frågar alltid, om jag ätit», svarade Lisa, »och så frågar hon, hva vi haft till middag. Hva ska' jag då säga?» »Du kan säga, vi hade potatis och svagdricka», sade modern, »och så kan du tala om att småbarnen hade mjölk och vattgröt.» Lisa såg dum ut, som om hon inte förstått eller hört. »Det behöfs inte att trumpeta ut för de högfärdiga människorna att vi bara haft knorrkaffe, di tror väl att vi ha stek alla dar, eller hva?
Då tog vi honom i huset på ett försök, och efter 8 dagar hade jag klart för mig, att hans ondska bara var den mest utpräglade rättskänsla jag någonsin träffat på. Nu är han en präktig karl, fast han aldrig kan lära sig se att svart är hvitt och tvärtom, och bara för det så ligger han i gurgel alltjämt fortfarande —. Häraf ser man, hur viktig »Konsten, att vara osams» kan vara. Förstod nu folk hans vrede, så aktade de den och så aktade han sig. Man bör nog låta bli att säga åt ett barn: »Du får aldrig bli ond!» (fast det sa jag då jämt åt mina, efter jag inte hade tid att ingå i några finesser!) utan man bör nog säga: »Du får visst bli ond så mycket du orkar öfver det du känner vara lumpet och lågt efter dina begrepp, men du ska lära dig betrakta din vrede som en god Guds gåfva, som du skall stå till svars för en dag såväl som för dina andra pund — —» Ja, det förstås, inte så där högtidligt utan så att ett barn begriper det. Jag tror det är ett stort fel med det högtidliga inom barnauppfostran. Barn trifs inte alls med att bli behandlade högtidligt, än mindre trifs de med att bli diskuterade och hållna möten om och knackade och bultade och undersökta ett i ett och pjåskade med och skötta som riktiga lasarettshjon i hemmen. Det är presis som att oupphörligt rycka upp en blomma för att se efter om den tagit sig. Barn behöfver ro framför allt, så frisk luft och enkel mat — och kanske, allra bäst, lämpor vid läxläsningen. Ingen enda människa begär, att en liten ponny ska orka arbeta lika mycket som en stor häst, men att ett klent barn ska orka arbeta lika mycket som ett starkt och ett dumt kunna lära lika mycket som ett kvickt, det tycker alla är naturligt. Och så, ofvanpå, håller lärarne möten i långa banor och undrar all sin under, hvar i all världen öfveransträngningen i skolorna kan komma ifrån! Det har jag då i alla tider tyckt vara så fnoskigt att Men du min värld, det var ju om »Konsten att vara osams» jag skulle skrifva!
Stånd godkänna ett förslag, och två Stånd underkänna detsamma, så skola de två Stånd, som underkänt förslaget, vara pligliga att meddela Const.Uisk. genom formligt beslut uppfattade skäl för deras afslag, hvarefter förslaget kommer alt hvila till nästa riksdag, atföljdt af dessa två Stånds protest eller jäfvande. Denna protest kommer då att inflyta såväl i riksdagsbeslutet, som i alla andra handlingar i ämnet, samt slutligen alt för Ständerna vid nästa riksdag framställas. Ändamålet, hvarföre ett grundlagsförslag skall hvila från en riksdag till en annan, kan icke vara något annat, än att dels R. St., dels Konungen, och dels den stora tänkande allmänheten, för den mån, alt denna allmänhet kan inverka på de blifvande representanternas öfvertygelse, ali, säger jag, alla dessa auctoriteter måtte kunna binna stadga sitt omdöme i frågan. Mig förefaller det, som skulle ett hvilande förslag framstå med långt mera vigt, om det hvilar utan några jäfsanmärkningar, hvilket blir följden af en votering i förstärkt Disk., än om det kommer att framstå såsom ett af två Ständ framkastadt förslag, ålföljdt af tvenne Stånds protest. Detta är orsaken, hvarföre jag tror, alt då två Stånd stanna emot två, förslaget bör hvila på det sätt jag nu nämnt. Sedermera uppslår frågan om huru förhållas skall för den händelse, att Stånden till Utsk. afgifva gemensamma tankar lill förändringar i förslaget. Äfven der är det naturligt, då dessa förändringar skola af Utsk. sammanjemkas till ett helt, att om 76 Dun 5 April f. m. ■ Stånden äro ense om förändringen, förslaget blir hvilande utan 1 votering i förstärkt Utsk., emedan äfven om denna förändring skulle 1 hafva Utsk. enmot sig, så har den likväl vida mera för sig än | emot sig. Återstår nu endast, huru förhållas skall, om icke | Ständernas meningar kunna sammanjemkas. Om icke åtminstone tre Stånd kunna blifva ense om förändringen, sä vet jag i sanning icke något annat sätt att slita frågan, än hvad Utsk. i strid med Hr von Hartmansdorff föreslagit, nemi. genom votering i förstärkt Utsk.
Det-, ta hafwa Försäderye nogsamt inssdt, och häruti ligger förmodeligen hufwudstäket till de sä i äldre som senare tiren gjorde förbud emot EkarS fällande pä Krono - och Krono-Skatte-Jord utan erhållit wedcrhörligt tillständ. Deremot äga Frälse-JordS-Jnnehafware fri disposition öfwer alla ä ägorne befintlige Ekar. Det är ryäl ganstkr sant, hwad Utskottet sagt om den Jordbrukaren förut älagde förbindelse, att pä Äkerbrukcls bekostnad och till hinder för gräswäxten wärda Ekar, »ren denna olägenhet har blifwit afhjclpt och förekommen genom sist utkomne Kongl. Förordningen om sto» garnc i Riket af den 1 Augusti 1805, uti hwars 29 § tydeligen stadgas, att, Ek som stäp inom hägnad, Aker och Äng till men, äge Rrono-Bonde rätt att fälla, samt till Hemmanets tarf nyttja och anmanda, hock ej utan Konungens Befallnings-hafwanheS wettskap och samtycke m. m. hwilket samtycke ej lärer blifwit nekadt, dä anmälan i behörig ordning stedt. Äfvenledes hafwa Jordbrukare efter sista Kongl. Förordningens utfärdande icke saknas bifall ä ansökningar om Ekars un.danrödjande för tilämnade odlingar, utym hägnader, dä Wäne.ansök» »ingar pä behörig Ort kommit till pröfning. Förfat» ningarne stadga tydeligen, akt alla Wäne ansökningar ärv frie för Charta Sigillata, och att Besluten ej stola lösas;, sälcdcs kan jag ej inse nägon särdeles kostnad w!d detza tilfällcn hafwa drabbatSkkandcrne, dä det icke bör förmodas, att lösen blifwit begärdt för de i Kon l. Förordningen nämnde och meddelte Bewill» nings. ch Utsynings-Resolutloncr. I förra tider war bet wäl witzt, a kl Jordbru» karen iaie synnerligen älstabe
Stanberg gjorda erlndran,arrOecon!)m> Utffat« tet icke warit befogadt, akt upptaga och ytira sig öfwer frägcm om Jagandet ester Fuskme, emedan l alla Författningar angäenke Hus-vlsiralioner detta Jagandet alltid finnes compsrakivr nämndt. Sedan jag hört berättas, akt wid Betänkandets uppläsning man endast hört namna bewakmngen wid Slö- men icke wid Grän!e-TulI'-na, hwiiket hade mig undfallit, får jag den äran förklara, att sädanr icke annar kan wara än en urakNälenhet wid Renssrifningen, hwilken bör rättas, emedan Oeconomie-Utssoitkl tydeltgen och unanimt bestu^r att bewakmngen bör sä wid Sjö- som Gränse-Tullarne strängt widmaklhä'!:-?. Grefwe Ola6r>,6iL: Det Enlle wara smärt alt tillägga något i bella ämne ejler hwad Herrax b>i!> 858 Den 15 Ianuarli. Silverstolpe och k^sul^voi!? deröfwer yttrat. Jag fär allenast nämna, det min önskan wore, att allt wore till införsel tillätit, men emot erläggande af sä lindrig Tull som möjligt wore. Jag kror alt deruti skulle största hindret för LnrendrägeriernaS ftomgäng ligga. Hwad närwarande fräga delräffw, tillstyrker jag, för min del, att detsamma mätte till alla delar blmllas, och endast observeras att bewakningen mätte inskränkas mom den wtd Gränse - och Slö-Tullaene. Alt Visicationer i enskildas Hus äro stridande mot Allmänna säkerheten syneö mig förefalla alla klarligen t ögonen. För öfrigt sedan Grefwe I^rnin^kLuleu l följe af den upplysning Friherre kkamil-on nu lemna!
Riddcrfkapet och Adeln, att till afgörande afdetförstärkta StatSUtffottet öfwerlemna de frågor, som i i-sta, Zldje, 4:de, Z:te och 6:te puncterna af oswanberörde Protocolls-Utdrag blifwit anmälde. Hwad äter den andra puncten angick, om de flattflyldiges ratt att wid Besvärs anförande öfwer Taxerings - Committöernas åtgärd wädja till Konung eller Compromist, hade Högloft. Riddcrffapet och Adeln fattat, att det Högwördige Preste. Ständet, redan när Bcwillnings-Förordningen till flutelig pröfning förewarbestämdt bifallit wadet till Compromist - rätten; hwarsöre denna fräga, efter Högloft. Nidderffapets och Adelns tanka ej kunde till Nämndens afgörande hänfljutas. llltsuprs. Utdrag af Protokollet, hällit i Högloft. Ridderftapets och Adelns Plenum den 14 April -810. SDI anledning af ett ifrån Expeditions - utflöttet ingiswit och den iz April pä bordet lagdt Memorial, beslöt Högloft. Riddcrflapct och Adeln att med det Hederwärda Bonde-Ständet sig förena i dest beflut rörande de till Ben 14 Apri!. 495 till aflöning för Landshöfdingarna i Wisby och Malmöhus Län anflagne Kongsgärdar, Roma Kloster och Alncrup, och efter denna af Riddcrstapet och Adeln ingängns jemnkning remittera denna fräga, sä wal som den andra, hwilken Cxpcditions-Utstottet i samma Memorial anmält, angående Arrendets utgörande af de i andra blastens tredje Afdelning uptagne Krono-Lagenheter, till afgörande af -et förstärkta Stats-Utstoltct. Ht supra.
Afven hafva, i likhet med Hr Gahn, flere ledamöter inom Bonde-St. framställt, att olägenheter i vår Stängsel-förordn. böra undanrödjas, derigenom att landstingen tillerkännas rättighet att härutinnan meddela exceptionela föreskrifter. Emot det Sammansatta Utsk:ts häröfver afgifna Utlät:de har jag åtskilliga anmärkningar att göra, och utber jag mig att få ingå i någon granskning häraf. Hvad först vidkommer den anmärkning, som Hr Gahn framställt, så lärer väl ej riktigheten deraf kunna bestridas, att stor skada tillskyndas skogarna genom alltför tidigt betande å desamma om våren, på samma gång som en orättvisa uppstår för de skogsegare, som vilja vårda sina skogar, derigenom att de icke kunna hindra de öfriga delegarne, der skogen ligger samfäld, att de sig af deras betesrätt begagna. Jag tror också att, örn en lag stadgades, som förbjöde att samfälda beten finge begagnas förrän så sent på våren, att man med visshet kunde antaga det någon skada ej skulle skogen tillskyndas, ändamålet skulle vinnas. För min del skulle jag anse att den 20 Juni vore i detta afseende den för vårt lands alla, i klimatiskt hänseende så olika, provinser lägligaste tidpunkten. Emellertid måste det medgifvas, med hänsigt till vår allmoges hushållriingssätt och dess bristande omtanka att beräkna sin fodertillgång, att då under svåra foderår, sedan halmtaken tillgripits, såsom sista ressursen, ofta ingen annan utväg för den återstår att lifnära sin boskap, än att drifva den åt skogen, en sådan lag skulle kunna blifva svår att upprätthålla — och måhända icke utan skäl kunde kallas hård. Deremot tror jag, att, om man i denna lagstiftning iakttoge det undantag, att den allmänna bestämmelsen icke hindrade någon i att, inom sin enskilda andel af en samfäld betesmark, begagna betet under hvilka tider som helst, en sådan lag kunde utan betänklighet utfärdas. Den 16 Mari. 169 Hvad Stor angår det förslag, som Utsk:t framställt för att afhjelpa denna olägenhet, så kan jag icke deri instämma.
— Enligt de Norska och Isländska lagarna var de oäkta barnens ställning till begge föräldrarnas familj föga skild från de äktas, men i arfsrättsligt hänseende betraktades de oäkta lödde såsom fjermare anförvandter än deras syskon af äkta börd. — De Svenska lagarne lemna i allmänhet högst ofullständiga underrättelser angående de oäkta barnens ställning till föräldrarnas familj under dessas lifstid. De föreskrifter, som derom finnas, afse hufvudsakligen endast föräldrarnas skyldighet att värda och underhålla barnen under deras minderårighet. I fråga åter om arlsrätlen, innehålla dessa lagar de mest skiljaktiga bestämmelser. Ostgötalagen, liksom Wisbyrätten, medgaf de oäkta barnen icke någon rätt till arf, hvarken efter fader eller moder. De öfriga Landskapsiagarne deremot tillerkände dem arfsrätt, ehuru mer eller mindre inskränkt. De särskilda lagarnes olika stadganden härom hafva af en kommentator blifvit på följande sätt summariskt sammanställda: »antingen låta dessa lagar ifrågavarande barn ärfva en viss qvot af föräldrarnes förmögenhet, eller tillerkännes dem lika arf med de äkta födde uti modrens qvarlåtenskap, men ingen arfsrätt efter fadren, eller gifves dem samma rätt med hänseende till modren, men endast en obetydlig del af fadrens egendom, eller ock tillägges dem endast en ringa pars quanta, så väl efter fader som moder.» Tvifvelaktig är frågan, huruvida nämnde barn äfven egt anspråk på arf efter aflägsnare förfäder och fränder å sidone i ätten. Enligt analogien med de Danska lagarna, har dock denna fråga blifvit af en rättslärd jakande besvarad. — Emellertid började åsigterna om de oäkta barnens rättighet till arf alltmer förändras, — och Kristoffers Landslag inskränkte denna rätt i högst väsendtlig mån genom det stränga budet, att frillobarn, huru många de än voro, icke lingö ärfva mer än tillsammans tre mark, två efter fader och en efter moder, och äfven detta ringa belopp blott med det vilkor, att, efter afdrag deraf, de äkta barnen erhöllo minst sex mark.
Vid sådant förhållande får Utskottet föreslå följande proposition: ”Den, som vill att aflöningen för Finans-Departementets Chef bestämmes lill 15,000 R:dr R:mt, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner nej, kommer berörde aflöning att uppföras med 13,500 R:dr samma mynt.“ 9:o. Det af Utskottet uti 2:a punkten gjorda förslag, att aflöningen för Expeditions-sekreterarne i Finans-departementets Expedition, nu utgörande 2,800 R:dr, men af Kongl. Majit föreslagen till 4,500 R:dr, måtte bestämmas till 4,000 R:dr, är af Borgare-ståndet bifallet. Ridderskapet och Adeln samt Preste-siåndel hafva, i enlighet med Kongl. Majis framställning, fastställt aflöningen till 4,500 R:dr, hvaremot Bondeståndet bestämt densamma lill 3,500 R:dr. Enligt de grunder, Utskottet i dylika läll förut följt, förestår Utskottet omröstning efter följande proposition: ”Den, som vill, att aflöningen för Expeditions-sekreterarne i Finans-departementets Expedition bestämmes till 4,000 R:dr R:ml, röstar: Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner nej, kommer berörde aflöning att uppföras med 4,500 R;dr samma mynt. 10:o) Utskottets uti 3 punkten inom. a gjorda framställning, alt aflöningen för Presidenten i Kammar-kollegium, af Kongl. Majit föreslagen till 9,<100 R:dr i stället för 6,000 R:dr, sorn densamma nu utgör, måtte fastställas (ill 8,000 R:dr, har BorgareStåndet bifallit. Af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Slåndel är nämnde aflöning bestämd till det af Kongl. Maji föreslagna belopp 9,000 R:dr: hvaremot Bonde-Ståndet beslutat, alf densamma skulle uppföras med 7,500 R:dr. Omröstning torde således få anställas, enligt följande proposition:
Jag vågar alltså vördsamt hemställa, att lag-förslaget, sådant det blifvit i Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition framlagdl, mätte af Rikets Ständer antagas.” STOCKHOLM, tryckt hos N. Marcus, 1857. Ank. lill E<p.-Utsk. den 31 Okl. 1857, kl. 12 ra. Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar emot Utskottets Betänkande N:o 48, öfver väckta motioner om arfsrätt för oäkta barn. Berörde anmärkningar hafva blifvit framslällda inom Högvördiga Preste-Ståndet och Väliolliga Borgare-Ståndet, hvilka Riks-Stånd, på grund deraf, till Lag-Utskottet återförvisat den fråga, sorn behandlats i förenämnda betänkande, hvilket, bifallet af Hedervärda Bonde-Ståndet, deremot är vordet afslaget af llöglofliga Kidderskapet och Adelil, som således synes anse de väckta motionerna ej föranleda någon förändring af gällande lagstiftning uti ifrågaställa hänseende, (ienom detta afslag är emellertid saken ej afgjord; — Och det tillhör alltså Utskottet att upptaga densamma till den af två Riksstånd påkallade förnyade pröfning. Ehuru af de diskussioner, hvartill Utskottets betänkande inom dessa Riks-Stånd gifvit anledning, inhemtas, att särskilde talare uppträdt emot sjelfva den princip, som är i fråga, eller emot erkännande af annan rätt för oäkta barn till vare sig moders eller faders eflerlemnade egendom, än för nödig uppfostran; hvadan desse talare, i likhet med Ridderskapet och Adeln, äfven yrkat afslag å betänkandet; kan likväl antagas alt flertalets mening varit för en vidsträcktare rätt, fastän man ansett det af Utskottet framlagda förslag otillfredsställande samt derföre påyrkat frågans återförvisning till Utskottet. Bilt. lill R. St.
Den 28 Maji. S. D. Föredrogos RiksdagsFulImägtigea från Calmars Län, Nils Nilssons och Jonas 540 LngUtskottets Betänkande». Håkanssons, från Carlstads Län J. Gråbergs, Jonas Nilssons, Anders Nilssons och Olof Olofssons, från Skaraborgs Län Johan Andersson* af Hederv. BondeSsåndet remitterade på bordet hpilande Memorialer, om Gäldenärs förpligtande» att med arbete aftjena sin Skuld , tillika med Herr Friherre Fredric Ridderstolpes af Höglofl. Ridder» skåpet och Adela remitterade Memorial i samma ämne. Herr Borgmästaren Arvidsson yttrade t ,;Då Lagen icke gillar någon pantförskrifning elfer köp, som blifvit upprättadt till dens förfång, hvilken vid desse åtgärders vidtagande eger bättre rätt till det pantförskrifna eller försålda godset, titan hvar och en, som genom dem finner sig förnärmsd, är obetaget att sin båttre rätt lagligen styrka, i hvilken händelse förenämnde afhandlingar varda hafna 5 anser jag något ytterligare stadgande i detta hänseende ej erfordras.’5
Emot denna punkt wäcktcs af Grefwe von Rosen, Lustaf, mycken betänklighet' af den grund, at enär Krono Fogdarne, egentligen stående under Landsböfdingarncs ordres, nu äfwcn skulle komma at stä under ds Deputerades, skulle häraf ofta collisioner upkomma, hwilka kunde gifwa anledning til de stWa ledsamheter. Efter nägon korrt ventilation öfwer detta ämne förmälte Grefwe Ve la Larclle, at honom blifwit af Friherre -Vlannerlieim, vars rmnst, meddelad en redaction af denna Punct, hwilken närmare uttryckte Herr Grefwens tanka. Denna Punct uplästes och lydde som följer: 3:o) At de ffjutsskyldige mätte tillätas, at fjefwe t hwarje Härad, eller om det är nog wid sträckt, Dcn 28 Imri-. 969 sträckt, mindre district eller socknar, innom sig utsö en eller twanne Ständspersoner och lika mänga af Allrnogen hwilka stulle hafwa i sin wärd den förteckning, efter hwilken den skiutsffyldige i en ft.sistäld ordning och tour stola stjutsen bestrida; at lil deste personer, Läns eller Fjerdingsmännen mä sig med wederbörandes ordres om Kronostjuts förfoga: samt at desto personer och ingen annan mä äga rättighet utbeordra afdistrictets inbyggare at stjutsa., dock at de ma wara förfallne til answar och tjenlig pligt för den försummelse, som genom deras bestridande anstalter försakas. Denna Punct blef uppå gjord Proposition bifallen. Omsider bifölls likaledes följande af Grefwe vo v förestagna Punct: 4:o) At alla de hemman, ware sig Säteri, .