Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hartmansdorff hos H. Ridd. 0. Ad. gjorde, till Utskottet öfverlemnade, motion, angående utbetalningen och redovisningen af Riksdagskostnads-medlen. (Rgs.-A.) JVIotionairen andrager, huruledes allt sedan införandet af vårt närvarande Samhällsskick ofvanberörde medel utgått från RiksgäldsContoret, men på olika sätt. Mot slutet af 1809 och 1810 årens Riksmöte utbetaltes de efter StatsUtskottets föreskrift och Herrar Fullmäktiges anordning omedelbart från RiksgäldsGontoi - Betänkande u. 5 ret till vederbörande Sekreterare i RiksStanden och Utskotten, efter uppdrag af dessa. För Riksdagen i Örebro år 1810 utbetaltes en rund summa af StatsContoret, som derefter i andra band liqviderade vederbörandes räkningar; och ett dylikt förhållande har sedermera fortfarit till och med sisth Riksdag, då dermed tillgick på följande sätt: I begynnelsen skrefvo Talemännen och BondeStåndets Sekreterare till K. M:t och anliöllo, om medel till de första kostnadernes bestridande, hvarom Nådig Befallning afgick till StatsContoret. Sedan bestämde och anslogo R. H. St:r först 17,000 R:dr och derefter 22,000 R:dr B:co månadtligen för samma ändamål, att räkna från Riksdagens början, hvilka medel borde från RiksgäldsContoret utbetalas till StatsContoret och af StatsContoret anordnas till en viss af K. M:t utsedd Tjensteman inom sistnämnde verk, hvilken åter i sin ordning borde utbetala medlen efter LandtMarskalkens och Talemännens reqvisitioner, eller, efter af dem godkände Räkningar. För hvarje nytt Beslut i detta hänseende skrefvo R. Sl:r till II. M:t Konungen, och H. M:t till StatsContoret; utom det, att R.
Sl:s tjenst.” Detta vill jag tillstyrka att R. 0. Ad. antager. Hr von Hohenhausen: Jag tycker, att alla dessa småsaker, som här hafva blifvit framställda, visserligen kunna hafva sin större eller mindre riktighet, men alt de nu icke böra utgöra föremål för R. 0. Ad:s gemensamma (anka. Samma skäl, som föranledt mig att afstyrka Hr von Hartmansdorffs framställning, föranleder mig äfven att afstyrka hvad som här blifvit föreslaget. Frih. Palmstjerna, Carl Otto: Min afsigt har endast varit att fästa uppmärksamhet på nödvändigheten att bättre tillse redactionen, och att ställa den i bättre öfverensstämmelse inom de särskilda paragraferna. Om R. 0. Ad. skulle behaga fästa någon uppmärksamhet vid de gjorda anmärkmrna, så torde R. o. Ad. måhända finna lämpligast alt inskränka den gemensamma lankan till de första orden, som innehålla, att redactionen bör ställas i öfverenstämmelse den ena § emot den andra, och närmare tillses. Hvad för öfrigt detaljerna i denna punkt angår, så är det i min tanka alldeles öfverflödigt att remittera dem till ett Utsk., hvars Secreterare väl lärer utan vår påminnelse ytterligare genomgå redactionen och rätta densamma, der den befinnes mindre tydlig. Jag har endast ansett lämpligt att i allmänhet fästa uppmärksamheten vid, att om ett förslag till grundlagsförändring skall blifva hvilande till nästa riksdag, så bör det väl vara bestämdt så att det tål kritik i afseende på redactionen. Hr Lefren: Jag har med uppmärksamhet läst igenom förslaget, och utan alt hafva communicerat mig med Frih. Palmstjerna, så har jag stannat vid alldeles samma anrnärkn:r. Det tyckes väl vara skäl att man hyfsar ett så vigtigt docnment, som detta skulle blifva, i fråga om redaction och likstämmighet i form. Ifrågavarande anmärkmr röra väl icke alla luifvudsyftet, men likgiltigt är väl icke att man sväfvar i töcken ronde detaljerna.
Och alla ha ju här sina hufvun på gammalt sätt“. „Mauvais genre, ma chère. De ha ingen smak. Hm, jag skulle minsann ej lemnat hufvudstan och kommit hit, om jag ej råkat glömma mig qvar ombord på en ångbåt och måste derföre följa med. De tongifvande myggorna i hufvudstan tänka nu på att införa bruket af kläder, man har enkom införskrifvit skräddare från Paris. Det blir högst elegant. Så kan man hädanefter ock få tala om myggvärde, ej allenast om menniskovärde. Värde betyder ju naturligtvis, hvad ens kläder kosta eller äro värda. Icke säljer man ju hvarken myggorna eller menniskorna sjelfva, så att de utom kläderna skulle kunna ha något värde. Men så få ju ock menniskorna värde i den mon de kläda sig väl“. „Kors, lilla du, hvarför håller du ditt hufvud så der vidunderligt?“ „Det är märkvärdigt, hvad vi här på landet kunna vara utan smak! Jag rigtigt skäms för att vara en af er! Ser du då inte, huru hufvudstadsmyggan der håller sitt hufvud; just som jag. Så bära alla det nu“. „Jo, men du vrider ändå ditt dubbelt mer än hon. Aj hvad det blir svårt att lära sig. Är det bra nu“. „Kom, söta du, låt oss dansa bort från det här sällskapet, de äro så gammalmodiga med sina hufvuden“. „Hvarthän sköna mygga? Får jag ej lof att bjuda en liten droppe blod? Jag försäkrar den är delikat. Se här barnet som sofver i gräset, hur präktigt, mjukt och varmt det mjella hullet höjer sig på den runda armen. Eller kanske det behagas kindblod? Se så röd och blossande kinden är, bloden rigtigt spritter upp der, nästan utan att man behöfver sticka. Haf blott godheten att välja. En sång vid droppen, jag ber“. „Jag är så hes, det är mig omöjligt att sjunga i dag“. „Ack förlusten att icke få njuta af edra sköna toner vore alltför stor. Låt beveka er?“ „Jag försäkrar, jag får knappt ut en ton, jag kan knappt sjunga det vanliga veli kulta, veli kulta“.
– Behöfs inte, sade en lång, blek yngling med myndigt svällande underläpp. Han var sprättigt klädd i allt för pösande hvitt skjortbröst och höll armbågarna i ständig elegant svängning, för att manchetternas diamantknappar skulle hålla sig nedanför rockärmen. Det var rike skräddar Molins brorson, som för ett år sedan kommit direkt från östgötabygden och nu svor på, att han i farbroderns affär förtjänade 50 dollars i veckan. – Jag bjuder om Bovik vill – – Ja, det ska jag visst göra, svarade sadelmakar Bovik ögonblickligen förbindligt gråtmildt och försökte se ointresserad ut, ehuru händerna skakade och näsan glänste lik en klar rubin, då han mottog flaskan åtföljd af en större sedel, som den bleke med tillgjord vårdslöshet tog upp ur plånboken. I misshugg följde några fler, hvilka han knölade ihop som tidningspapper och likgiltigt stoppade i bröstfickan. Herr sadelmakar Bovik såg vördnadsfull ut och kilade uppför källarhalsen i sitt vana ärende. Under ett års tid hade detta varit hans egentliga dagsarbete, och ofta hade det sträckt sig inpå natten. Trots sitt något sluskiga yttre ägde han därför ett visst härskarvälde på krogen, fordrade att genast blifva uppassad och var i besittning af en ytterligt skarp blick för sättet, hvarpå kyparen ihällde det skummande lagerölet. Han visste på sekunden, när första stoppningen borde ske, på det fradgan måtte hinna lägga sig, innan påspädningen vidtog. Bovik såg synnerligen viktig ut, när han sedan gick omkring och hällde i glasen med en elegans och en tjänstaktighet, som var rörande. Sedan satte han sig i sitt vanliga hörn och strök sitt långa bruna, skägg. – Nå Bovik – ska det inte vara ett glas. – Tackar så mycket, svarade sadelmakaren oföränderligt genast och fyllde uti. Erfarenheten hade lärt honom att icke vara nödbuden, emedan det då kunde hända, att han fick sitta där med sin blygsamhet. – Jag har lagt bort att dricka öl, afvisade herr Silfversvan med iskall värdighet. – Min hälsa lider af alkohol, förklarade han för damerna i lätt själfmedlidsam ton.
Raab till minnes alt han för en stund sedan yttrade vid en föreg:de § det han trodde att Utsk:ns förslag skulle för de bränvinsbrännande medföra så stora kostnader genom redskapens förändring. Nu har Frilen likväl uppgifvit att han önskar att hränvinspanuornas dimensioner böra förändras, ty svårligen lärer det finnas 2 eller 3 pannor af samma dimensioner eller beskaffenhet. Ulsk. har föreslagit förändringar endast med afseende derpå att kunna förekomma missbruk af alla de uppfinningar som kopparslagare och andra kunna göra. En erfaren bränvinsbrännare, hvilken icke nu är närvarande, men som biträdt vid utarbetande af detta betänk., har uppgifvit och försäkrat, att så snart man antog den enkla bestämmelsen, att ångröret icke fick hafva mer än 8 tums diameter, skulle alla vidare missbruk vara förekomna. Kokrummet mäste dä blifva inom den uppmätna panneoch hattrymden. Efter Frih:ns förslag att ångröret får behålla hvad storlek som heldst, lärer ingen underlåta att göra nämnde rör sä stort att kokrummet deruti finnes, hvarigenom man bränner med större panna än hvarför man erlägger skatt. Frilen har nu försäkrat lika heligt att missbruket är förekommit uti mot6attsen. Hvilken af Hrrme äro trovärdigast ? Frih. Raab tyckes nu här hafva uppgifvit en helt och hållet ny författning. De sammansatta Utsk:n, som utgjort ungefärligen 100 personer, hafva haft långa öfverläggningar i detta ämne, men nu tyckes Frilen ensam vilja göra ett nytt förslag. Jag hemställer derföre om icke Hr Gr. o. Landtm, ville göra den propos. att de sammansatta ötskms förslag förkastas och att Frih. Raabs förslag till bränvins-förordning måtte framställas till antagande uti dess helhet genast, utan någon discussioe. Tiden vore derigenom vunnen. Hr A po 11 of, Carl Jakob: De värde talarne tyckas här glömma en sak. Här är fråga icke om pannerymd, utan hvad som kan afverkas med en panna. Med en vidare panna med liten höjd afverkas mera.
Och om det råkar en ungmö hända, Att näsan blifvit för hvass och smal, Så bör hon dagarna uti ända Få andas vällukter utan tal, Men år i stället så sorglig kasus, Att den har blifvit för stor en bit, Det ordineras för hennes nasus Den ljufta doften utaf sulfit. Om i ditt ansikte skulle sitta Två ögon små liksom pepparlwrn, Så bli de större, om du vill titta På elefanter och kyrkotorn. Först rita af er, som af naturen Ni varit ämnade till att bli, Och se ' n som skönheter efter kuren Och Idun får sig ett galleri! Snorre. Några tankar om dess värde och befrämjande. Af Hedvig Holmström. T y allmänheten fäster sig visst * * Hvilket äfven gäller o m stickning till täcken. d. p å dukar o c h serveter, hvarjämte m a n b o r d e allvarsamt motarbeta hela den riktning, s o m inom slöjden försöker lösa konstnärernas uppgift att afbilda naturen. (Forts.) * Möjligen m e d undantag för små serveringsdukar, d e m den moderna smaken gärna utstyr m e d tänkespråk, i enlighet m e d gammal-tyskt bruk. * - • 133 " Mödrar emellan. " Fullsöfda barn. Huru olika mödrar än fostra sina bara, tror jag, att de flesta sträfva att låta sina älsklingar få njuta af just de förmåner, som de själfva lifligast känt sig sakna under den egna barndomen. Så har åtminstone varit fallet m e d mig. De förskräckliga väckningarna klockan 7 o m morgnarne, då man låg i sin ljufväste slummer, jäktandet för att i tid hinna till skolan, den glupande hungern vid frukosten, som i » den gamla goda t i d e m endast bestod af smörgåsbord o c h kaffe, den stora sömnaktigheten sista lektionen före middaggen, de obegripliga läxorna till kl. 9 k 10 o m kvällarne, då John B l u n d helst velat ensam regera — o c h kriorna se ' n! — samt känslan af alltför stor brist på kunskaper v i d skolgångens slut äro de mindre glada minnen, hvilka dikterat planen för mina egna barns skollif. Karl o c h Ellen äro respektive 10 o c h 12 år gamla.
Scheffer, som visste, att Olivia hade sin höga matmoders öra, tillade försäkran om belöning för både morianen och hans maka, såvida förehafvandet vunne framgång; men hotade dem med straff och förföljelse, derest, i hvilketdera fallet som helst, någondera af dem lät för någon menniska undfalla sig en halfdragen anda om hela saken, eller något som med den stode i gemenskap. Badin utfäste sig till allt hvad riksrådet Scheffer föreskref, och utförde det med sin vanliga förslagenhet. Underhandlingen lyckades efter önskan. Ett möte beramades mellan de begge Majestäterna. Det föreföll i drottningens toilettrum. Munck och Olivia befunno sig i de angränsande, på hvardera sidan. Förklaringarne voro ömsesidigt hjertliga och utgjöto sig i tårar. De höga makarna öfverenskommo slutligen, att framdeles begagna gemensamt sofrum. Huru uppoch nedvändt likväl, då en kärlekssak skall behandlas som en statsangelägenhet, och då den kungliga högheten öfverallt står i vägen för hjertats små bestyr! Den granntyckte, fåfänge och misstrogne Gustaf såg drottningen gladare än vanligt, såväl vid middagen, som i aftoncirkeln. Han tillskref detta icke den naturliga orsaken – den inträffade försoningen –, utan hennes känsla af sin triumf. Det stack honom. Från detta ögonblick tyckte han sig läsa i fleras blickar en viss illparighet, ett hämmadt löje. Det förtröt honom ännu mer. «Hon har sqvallrat ur skolan« – tänkte han vid sig sjelf; ty på Scheffers och Muncks förtegenhet tviflade konungen icke – «jag skall näpsa henne dermed, att ingenting blir af hela vår öfverenskommelse.« Med vanlig sjelfbeherrskning visade han sig nu vid särdeles godt lynne, synnerligen artig mot drottningen och nådig mot hofkretsen. Men efter aftonmåltiden, i stället att taga sin gemål under armen och i hennes sällskap begifva sig till hvila, kysste han drottningen mycket förbindligt på handen, bugade sig med en lätt böjning på hufvudet för fruntimren, nickade åt karlarne, och drog sig tillbaka i sin vanliga sängkammare.
Men en sådan betydelse har icke, och kan tydligen icke, ens i Utsk:s mening, den slags exkommunikation hafva, hvilken slår. Ty i förhållande till den, som sjelf sjiiljt sig från kyrkans gemenskap och ingenting bättre begär än alt blifva henne fullkomligen qvitt, måste naturligtvis all kyrkotukt såsom sådan vara betydelselös och på honom så mycket mindre kunna tillämpas, som han redan med fri vilja och godt mod förkastat aila de förmåner, hvilka kyrkan möjligen genom ulöfningen af sin lukt skulle kunna honom undandraga. Derföre vill ock den af Utsk. föreslagna ex kommunikations-aklen ingalunda vara ett medel till den v i lse fara n des återförande, utan den åsyftar tvärtom, såsom jemförelsen med 7:de g i Utsk:s förslag visar, att för honom öpna de förut tillslutna dörrarna till de främmande re 1 igions-samfunden och, om än på ett indirekt sätt, tillkännagifva, att han till dessa numera har fritt tillträde. Ett sådant tillkännagifvando åter synes mig aldrig kunna komma från något olämpligare håll, än då det utgår från kyrkan och hennes tjenare. Ty kan än Staten finna sig befogad, att medgifva öfvergångar från det ena kyrko-samfundet till det andra, så kan dock tydligen kyrkan från sin ståndpunkt aldrig, utan att förneka sitt eget väsende, förklara en sådan öfvergång vara berättigad. Att förkasta och öfvergifva hvad för kyrkan är evig sanning och salighet, måste nemi. för henne vara och blifva ett ondt, som hon, i likhet med så mycket annat ondt, kan med sorg få se sig urståndsatt att förhindra, men som hon omöjligen kan så betrakta, som skulle, på grund deraf, någon hennes medlem kunna frikännas från förbindelsen att höra henne till. Skall alltså en affällings rättighet att få öfvergå tili hvilket vilsefarande religions-samfund han behagar, nödvändigt genom en offentlig akt 1815 Den 3 F eb ru sr i e. m. tilikännagifvas, så bär dock denna akt, enligt min orubbliga öfvertygelse, aldraminst vara en kyrklig. Ändtligen måste jag anmärka en i inledningen till Utsk:s författningsförslag förekommande ofullsländighel.
Kostsamma »verktyg och rcdskaper hafwa blifwit anskaffade, säsom wagnar, hwilka med allenast en häst forsta ^rdcls mil pä en gäng 20 Tunnor Stenkol; sädane gä pä särskildte dertill gjorde Jcrnwägar, hwilka kosta Z L 4 R:dr Banco per famn, och sä widare, hwilkct allt utwisar be gröfwa kostnader och ständiga omsorger, som tvid detta företag warit nödwändige. Skäne är till största delen en skoglös ort, och de skogar ber finnas aftaga ärligen mycket; Torf-mässarna äro till det mesta upskurne och bristen pä bränsle i denna goda province stall förmobcligen i framtiden medföra de betänkeligaste följder, om ej Kol-fälten blifwit uptäckke, uptagne och blifwa bearbetade. — De stora fbrmoner, som i öfrigit tilflpta ett Land som har Stenkols-bäbdar, beivisas bäst igenom Englands för, hällande i den delen. Alla Englands Manufacturer och Fabriquer hemta sin styrka af stigängen pä Sten, kol, och Engelska Sjömagten täger fikt Sjöfolk igenom samma förmon, emedan flere 1000 Skepp sytzlosättaS allenast med Stcnkols-transporter till en stor del af Europa, obenämndt dem som nyttjas i samina afseen, de inom Riket. Slukeligen och dä Höglofl. Utskottet uplpst pröfwar hwad jag gjort och hwad ännu är att göra wid omförmälte, efter min tanka, Riksnyttiga werk, föreställer jag mig att resultatet deraf blifwer sädant som jag smickrar mig med att böra wänta. Tidens stick och fbrewarande penninge-ställning i allmänhet kommer härwid ofelbart i beräkning, och dä Riksgälds-werket fär af mig ben ränta, som det samma Tredje Band.
I afseende på sättet och ordningen för Arméförvaltningens inrättande i KrigsKollegii ställe, hlef inför Eders Kongl. Maj:t af mig framlagdt förslag, åtföljdt af personaloch allöningsstater, jemte Instruktion för Arméförvaltningen, äfvensom nödig indragningsstat, m. rn.; och läcktes Eders Kongl. Maj:t, enligt min tillika gjorda hemställan, åt en kommission af dertill utsedda personer i Nåder uppdraga, att ej allenast till Eders Kongl. Majit inkomma med underdånigt yttrande öfver berörda förslag till Instruktion samt personaloch allöningsstater för Arméförvaltningen. jemte en till löljd af den med Krigs-Kollegium ifrågaställa förändringen behöflig indragningsstat, utan ock utilia sig angående lämpligheten af de utaf mig jemväl föreslagna formulär till diarier, anteckningsoch föredragningslistor, samt protokollsföring. 48 Bil. N:o 3 ». till Kongl. Maj.ts Nåd. Prop. N:o 1. om Statsverket 1865. Emellertid och då Rikets Ständer, pä sätt hiir ofvan blifvit anfördt, förklarat sif; medgifva, att Krigs Kollegium rafi förändras lill en Arméförvaltning, uppfi vissa al Rikets Ständer uppgifna grunder, så framt Eders Kongl. Majit skulle finna lämpligt, att före kommande Riksdag derom gå i författning, täcktes Eders Kongl Majit, i sammanhang med ofvan upptagna beslut, i Nåder förordna, alt med utgången af December månad 1863 nuvarande Krigs-Kollegium må förändras till en Arméförvaltning, hvilken, organiserad på fyra särskilda afdelningar, hvar och en med sin Chef, skall öfvertaga alla de befattningar och göromål, som Krigs-Kollegium förut ålegat; samt att, såsom följd häraf, Piesidentsembeiel i Krigs-Kollegium vid samina tid kommer att upphöra; hvarjemte för verkställigheten häraf meddelades åtskilliga föreskrifter. Kongl.
Han bevisade fadern, att de dubbelt skulle längta efter det älskade hemmet, sedan de en tid svärmat omkring; beskref Julies längtan att få se alla Slockholmsverldens herrligheter, hvilket hon med lågande färger skildrat för Gustaf; talade derom som något naturligt för hennes lynne, och kunde öfverhufvud icke inse, hvarföre något hinder borde läggas i vägen för deras resa. Ryttmästaren tryckte tacksamt sin svågers hand, och gubben hade redan till hälften gifvit efter, då Julie, hvilken satt i andra rummet, på en vink af sin man inträdde och genom smek och böner bragte den omtvistade saken till ett lyckligt slut. Resan gick för sig. Det förnäma, luftiga och lysande lif, som nu tog sin början, behagade Julie ganska mycket. Ryttmästaren hade med smak och stor kostnad låtit möblera den ljusa och vackra våning, som en gammal bekant förskaffat honom. Betjenter i livré och ett par smånätta jungfrur fjeskade i beställsam ödmjukhet omkring den unga friherrinnan vid hennes ankomst, för att afvakta hennes minsta befallning. Med ett triumferande leende förde baronen sin fru genom de präktiga rummen, och stannade slutligen vid ett, som han gifvit namn af sin hustrus boudoir. Detta var inredt och ordnadt med den mest vidsträckta omtanka och den finaste uppmärksamhet, hvilket ej var att undra på; ty då baronen till den omnämnde vännen uppskickade en liten planritning på anordningen, befann han sig, liksom i närvarande stund, öfvertygad, att han var alldeles öfvermåttan kär i sin unga fru. Med glädjestålande blick tryckte Julie sin mans hand, och tackade honom med några hjertliga ord för hans ömma uppmärksamhet. Men då han blef utkallad, stödde hon hufvudet begrundande, och sade, i det hon kastade en blick omkring sig: ”Huru annorlunda hade ej lifvet blifvit med honom! Och om han älskat mig, huru gerna skulle jag icke försakat denna prakt, och lefvat i den torftigaste boning med honom! O, jag vill ej tänka derpå! Men denna Maria! Jag afundas henne dock evigt! Jag önskade, att jag blott en gång slapp att förföljas af hennes bild, och kunde fästa mig vid något annat!
Hr Rosenblad, Bernh., uppläste följande: Enligt tillstyrkan af Directionen öfver BancoDiscontverket hafva, i afseende på dess allmänna lånerörelse, BancoFullmägtige stadgat en ny ordning för expedition, bokföring och redovisning, en ordning, som hufvudsakligen är grundad på det förträffliga formulär, hvilket, utarbetadt af Bankens Ombud vid LåneContoret i Götheborg, Kamereraren Walmo, antogs för LåneContoren, och sorn i sannius, j klarhet och fullständighet äger ett afgjordt företräde för hvad som förut varit. Då Verkets bästa fordrar, att bibehållandet af denna ordning, säkraste garantien emot återkomsten af fordna missbruk, icke göres beroende af tillfälliga voteringar inom Styrelsen, får jag vördsamt föreslå, att nämnde Ordning (eller det så kallade Reglementet för inre styrelsen och förvaltningen af BancoDiscontVerket i dess närvarande skick) måtte intagas antingen i BancoReglementet eller i det särskilda Reglementet för Discont Verket, om något sådant kommer att upprättas; dock utan hinder för DiscontStyrelsen att, i afseende på göromålens fördelning, vidtaga de jemkningar, som omständigheterna kunna påkalla. Tillika får jag föreslå, att samma ordning , i allt hvad som finner tillämpning på den med BancoDiscont-Verkét förenade s. k. HandelsDisconten, måtte vid densamma införas. De mot LåneContoret i Malmö anställda rättegångar af diverse gäklenärer, för hvilka f. d. Kamereraren Lind - 62 Den 4 Febrnarii f. m. stedt, förskingrat de beviljade lånemedlen, hafva Föranledt flerfaldiga öfverläggningar och förslag om sättet att för Discont Verken för framtiden förekomma sådana förluster. De beslut; som i anledning häraf inom BancoDisconten och den dermed förenade HandelsDisconten blifvit tagna, inhemtas af deras protocoll.
Äl D. Beslöt Ståndet, all en af Doctor Hallbeck denna dag i Ståa - 358 Prot.-Udrag, den 3o November 1844- del afgifven reservation mot Ståndets den 27 dennes, vid föredragning af Bevillnings-Utskottels betänkande, N:o 11, fattade beslut, rörande Utskottets tillstyrkande, att 5 moni. i 145 § af nu gällande Bevillnings-Förordning matte derur försvinna, skulle få Ståndets beslut härom till Be-vill1 ungs-Utskottet åtfölja. S. D. Till Stnts-Ut skottet remitterades följande, med åberopande af 56 § Riksdags-Ordningen, inom Ståndet väckta motioner: l;o Professor Bolmeers, om löne-förbättring för Professorerne vid Lunds Universitet; 2;o Comminister Janzonsom anslag till nykterheis-skrifters ingifvande; och skulle den sistnämnde af dessa motioner jemväl de respective Med-Stånden communiceras. S. D. Föredrogos ånyo C on st aution s-Ut skottets memorial: N:o 10, rörande Stats-Utskottets anmärkning, i fråga om de år 1841 fastställda lönings-stater för Kammar-Collegium och Kammar-Rätten: Lades till handlingar ne; N:o 11, angående Stats-Utskottets anmärkning, i afseende på fortfarande utbetalning af f. d. Stats-secreterarne Grips och von Hartmansdorff s löner: Lades till handlingar ne; N:o 12, angående Stats-Utskottets anmärkning, i afseende på f. d. J ustitiae-Canzleren Nerman beviljade undantag från Författningarne om beg rafi ungshjelps aftjenande: Lades till handlingar ne-, N:o 13, rörande Stats-Utskottets anmärkning, i afseende på en åt Befälhafvande Amiralen i Carlskrona anslagen representations-kostnad: Ladås till handlingarne; N-*o 14, rörande Stats-Utskottets anmärkning emot pensionering af ett Siats-Råd, som icke i 5 år detta embete innehaft: