Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Af de motionen bilagda handlingar har Utskottet inhemtat, att, efter det förrberörde balance-fråga till pröfning förevarit hos Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Skaraborgs Län, som, uppå anförde skäl, genom Utslag af den 4 April 1827, förklarat Assessoren Plank pligtig, att af den upgifne balancen 288 R-dr 3 sk. 10 r. godtgöra Adelar med ränta, beräknad å hvarje års balance från den l Maji det nästpåföljande året, tills betalning skedde; har handräckning hos Öfver-Ståthållare-Embetet i Stockholm blifvit begärd, i afseende på ersättnings-beloppets uttagande hos Assessorens son, Sockerbruks-idkaren d'oh. W. Plank; hvilket Embete ock, genom beslut af den 24 Januarii detta år, förordnat, det skulle, i saknad af tillgång 4 Stats-Utskottets Utlåtande N-o 31. i lös egendom hos den sistnämnde för medlens godtgörande, en honom tillhörig fastighet härstädes i mät gå och genom auction lagligen försäljas. Som denna balance-fråga således i rättsväg nu är under vederbörlig handläggning, anser Utskottetdenna fråga i dess nuvarande skick, icke kunna af Rikets Ständer behandlas. Stockholm den 29 Ankom till Exp.-Utsk. d. 29 Mars kl. 8 eft. m.'
Jag började nemligen tala om vår gemensamme förläggare i Berlin, herr Morin, som då utgaf sin Sammlung Schwedischer Muster-Romanen. Jag hade just erhållit min »Kyrkoinvigningen i Hammarby» och Almqvist en af sina märkliga romaner. Herr Morin var, så vidt jag vet, den förste utländske förläggare, som betalade ett slags honorarium för autorisationsrätten att öfversätta; och vi kommo öfverens om, att alltid sända honom ark för ark, allt som boken trycktes. Naturligtvis berördes också planläggningen i Almqvists sista roman, ty det var icke med vårt ömsesidiga intresse, som med kusinförfattarinnans och mamsell Bremers, hvilket jag ej kan låta bli att omnämna. »Min älskade Fredrika», skref friherrinnan Knorring i ett af de bref, som mamsell Bremer lånade mig för den minnesbild af den förstnämnda, som jag till hennes ära skref för Illustrerad Tidning. »Min älskade Fredrika, du vet, till hvilken grad, jag värderar dig, din vänskap och dina utmärkta arbeten, men du förlåter mig ju, om din nya bok icke rätt slog an på mig». (Friherrinnan Knorring hade sjelf sagt mig att hon ej uthärdade att läsa sin dyrbaraste väns arbeten.) »Min älskade Sofie», skref mamsell Bremer – icke synnerligen belåten med att den bok hon författade under sitt vistande i Norge (jag tror det var Strid och Frid) blifvit så lätt affärdad, – »du vet huru varmt jag håller af dig. Men mellan vänner bör upprigtigheten råda, och din sista roman hade vissa egenskaper, som ej öfverensstämma med mina åsigter. Men det betyder ingenting. Vi störas ej i vår vänskap om vi ej uppfatta hvarandras arbeten». Mamsell Bremers känslor för fru Knorrings böcker, voro ännu mer utvecklade i antipati än vännens mot hennes egna. I ett annat bref omtalar fru Knorring med sin saftiga satir – att sedan de afskyvärda recensenterne, egentligen Biet och den så kallade »guilliotinsmannen»
Alt oftare sökte deras läppar hvar andra. De stannade i en lång omfamning. Så gingo de vidare igen, hårdt prässade mot hvar andra. De kommo fram till trappan. »Godnatt», sade Ingrid och kastade armarna om hans hals. Han omfamnade henne ännu häftigare, men sade intet. Den ena handen hade han prässat mot hennes bröst. Han höll henne så, när de gingo upp för trappan. Nils öppnade dörren. »Du får inte», hviskade Ingrid. »Gå Nils.» »Tro mig», sade han på samma sätt. »Säg icke nej. Till jul kunna vi sätta bo.» »Jag törs ej Nils», hviskade hon. Men han drog henne till sig. Ingrid lutade sin panna mot hans hals och följde honom sakta in. Så stängde Nils förstugudörren varsamt, utan ett ljud. Några dagar därefter var det nordostlig stickande storm med svår sjö. Nils’ far hade fiskdonen ute en half mil till hafs. Det var alt hvad han ägde, och på morgonen seglade Nils ut med fadern för att bärga dem. På Söndagen fick Ingrid veta, att de ännu ej kommit åter. Då hade emellertid stormen stillat af, och sju båtar sattes under segel för att söka dem. Vid middagstiden återvände dessa. De hade funnit båten drifvande med kölen uppvänd, men fiskredskapen voro borttagna. Antagligen hade båten varit för hårdt lastad och kantrat på hemvägen. Liken och redskapen måste af stormen ha blifvit drifna söderut. Ingrid var nere vid stranden, när karlarna kommo tillbaka. Hon gick därifrån som i feber. Det blåste kallt ifrån sjön. Tunga skyar hängde öfver den grå alfvaren. Ingrid hade ingen redig känsla. Det syntes henne vara så tröstlöst mörkt all ting, och så visste hon, att hon nu var alldeles ensam. Hon hade ju varit så lycklig dessa dagarna. »Han är död», mumlade hon för sig själf, när hon gick framåt vägkanten, »död». Det låg något så hårdt och tillika så underbart i det ordet. Död! Hon satte sig ned på dikesrenen och grät länge. När hon reste sig upp, var det skymning. Hon var trött och gick med långsamma, vacklande steg hem till sina sysslor. Tiden gick enformigt, tungt, glädjelöst.
Enligt min tanka har den ifrågavar. fonden aldrig tillkommit genom enskilda medel; och hvad beräkningen af årliga inkomsten beträffar, synes det af Utsk:s uträkning, att denna varit oriktig. Jag instämmer med Hr v. Hartmansdorff i afseende å fortfarandet af collectmedlen, och U,tsk,:s betänk, är så uppsläldt, att intet hinder derigenom uppstår, att ju collect kan upptagas, om K. M. sådant behagar förordna. Jag tillstyrker bifall å betänk. Den i5 Augusti e. m. 63 Fril). Boye, Ludv.: Jag kan icke godkänna den princip, att Konung eller Ständer skulle kunna intränga inom äganderättens område. Jag vet, de kunna det; men det är magtens, icke Jagens förmåga. För min del är jag öfvertygad, att om K. M. känt förhållandet, hade det blifvit respecteradt, sådant det till sin grund befinnes. I anledn. häraf, och då jag föreställer mig, att, genom ett bifall till Utsk:s förslag, minnet af den genom donation tillkomna äganderätten komme att gå förloradt, kan jag icke annat än instämma i det af Hr Rosenblad sednast föreslagna alternativ. Hr von Hartmansdorff: Ehuru frågan är om Lappmarks eccles.verket, har den dock icke blifvit behandlad af Statssecret. för ecclesiastik-ärenderna. Jag anhåller emedlertid att få fästa uppmärksamhet derå, att verkets behof det ena året är större och det andra mindre, i anseende till större behof det ena året än det andra till kostnader för skolhus, kyrkobyggnader, m. m. Med afseende härå, och om staten hädanefter öfverlagd' den ifråga var. cassan, hemställer jag, att PresteSt:s beslut, det uppkommande besparingar böra reserveras från det ena året till det andra, jemväl må af R. o. Ad. såsom tillägg till ifrågavar. punkt antagas. Frih. Palmstjerna: Jag vill visst icke bestrida det behof, Hr v. Hartmansdorff uppgifvit af uppkommande besparingars reserverande från det ena året till det andra; men jag kan icke inse, att
Joo, nog visste han att där var någotslags bråk å färde och det var till och med just anledningen, hvarför han var stadd på vandring. Föregående afton hade det tattarbyket stulit hans häst från en liten farm, som han hade strax utanför reservationen. Han var nu på väg för att söka få den tillbaka. Trodde han då, att indianerna så där utan vidare skulle lämna ut hästen blott han fick rätt på dem, frågade jag vidare. Någotslags länsmän måste de väl ha också här i landet, svarade han trankilt, i det han strök eld på en tändsticka och tätt omslöt piphufvudet med båda händerna, medan han sökte få dess innehåll att brinna. Och sedan operationen lyckligt slutförts, blåste han ut en god munfull rök och tillade, att med en sådan hop krigsfolk, som tågat ut efter indianerna tattarne enligt hans uppfattning så kunde det väl inte bli svårt för länsmannen, eller hvad han nu må kallas, att skaffa rätt på en stulen häst. Mot den logiken kunde det inte argumenteras, det förstod jag godt, men hvad jag inte förstod, var huru karlen inte hade desto tydligare begrepp om saker och ting i ett land, där han redan blifvit jordägare, och därför lämnade jag hästaffären åsido samt frågade i stället, huru han råkat slå sig ned där i trakten och huru länge han varit i Amerika. Halftannat år, sade han. De hade, en hel flock finnar, genast i New-York värfvats för järnvägsarbete till en linje inte långt härifrån, och då det blef slut, hade han föregående vår tagit upp ett stycke regeringsland, som ju inte kostade något, för att försöka sig på jordbruk. De andra hade dragit längre västerut. Nu började jag få en aning om, huru det var möjligt att han så litet kände till förhållandena, och medan vi i sakta mak tågade vidare, blef aningen under samtalets lopp full visshet. Han plägade helt enkelt intet umgänge med någon annan än handelsmannen i Rushville, dit han emellanåt förde några bushels hvete för att tillbyta sig de oundgängligaste förnödenheterna, och hade därför häller inte lärt någon engelska.
Kommande, i anledning af den utaf Herr Ljungberg hos Borgare-Ståndet väckta och till Utskottets handläggning öfverlemnade motion (JV2 243), deruti motionären, bland annat, hemställt, att det för ekonomiska karteverkets bearbetande äskade anslag icke måtte uppföras å Riksstatens 6:te Hufvudtitel, utan bland 4:de Hufvudtitelns extra anslag, och arbetet ställas under Chefens för Topografiska korpsen inseende och ledning, Utskottet att deröfver meddela yttrande i sammanhang med sitt utlåtande angående regleringen af utgifterna under förstnämnda Hufvudtitel. 36:o. Arméens pensionering. Vid sistlidne riksdag då, likasom under flera föregående år, statsbidrag ånyo måste beviljas för upprätthållande af arméens pensionering, funno Rikets Ständer sig föranlåtne, att, på grund af hvad vid denna frågas behandling förekommit, uti under - Stats-Utskottets Utlåtande M 66. 41 derdånig skrifvelse hos Kongl. Maj:t anhålla, det Kongl. Maj:t täcktes vidtaga de åtgärder, sorn befunnes lämpliga till förberedande af en sådan reglering af pensionsväsendet för arméen att hela pensioneringen kunde af Staten öfvertagas samt till åstadkommande af mera enhet i grunderna och vilkoren för denna pensionering, jemte nödig förenkling i förvaltningen, äfvensom att Kongl. Maj:t måtto lill Riket» näst sammanträdande Ständer afgifva förslag till dylik reglerings verkställande. Enligt hvad Utskottet nu af ofta åberopade Statsråds-protokoll inhemtat, har ock Kongl. Majrt häröfver infordrat yttrande af Direktionen öfver arméens pensionskassa, som dervid anfört, alt, för en så beskaffad förändring, som afses med Rikets Ständers ifrågavarande framställning, erfordrades i första rummet Krigsbefälets hörande i afseende å öfverlåtandet af pensionsinrättningens fonder, hvadan Direktionen, som saknade behörighet att i denna hufvudsakliga omständighet något yttrande afgifva, inskränkt sig till att fästa Kongl. Maj:ts höga uppmärksamhet å några med frågan sammanhängande och, särdeles hvad beträffade den af Rikets
M:t högtidligen invigas; och hafva DD. KK. HH. Hertigarne af Östergötland och Dalarne jemväl låtit tillkännagifva sin afsigt att öfvervara invigningsakten. Den ursprungliga idéen till monumentet är, såsom bekant, utgången fran folket; till dess upförande hafva Svenska medborgare af alla samhällsklasser, både inom och utom riket, lemnat beredvilliga bidrag; och, fullbordad, har minnesvården varit afsedd att utgöra en Svenska folkets fortlefvande tacksamhetsgärd åt den store man, som en gång räddat och på säker grundval återuprättat fäderneslandet. Den festlighet, hvarmed minnesvården snart skall invigas, eger således ur mera än en synpunkt allmän och fosterländsk betydelse; och monuments-bestyrelsen har med ani. deraf trott sig, oberoende af det tillkännagifvande i ämnet, som nu införes i tidningarne, böra hos Ed. Exc., i dess egenskap af n. v. Landtm., ödmjukast anmäla den beramade invigningen, med vördsam hemställan, huruvida Ed. Exc. ej må finna lämpligt underrätta Höglofl. R. o. Ad. om tid och ort för den högtidliga akten, hvars bivistande af en eller flera af Höglofl. St:ts ärade medlemmar skulle höja festens värde och betydelse såsom nationel, samt på samma gång af Bestyrelsen med största erkänsla uptagas.» H. Exc. yttrade sedermera att det vore önskligt, att någre af R. o. Ad:ns ledamöter ville begagna sig af den sålunda gjorda inbjudningen; men att deticke tor de vara behöfligt. att något formligt beslut i ani, deraf fattades. Fortsattes pröfningen af sammans. Statso. Banko-Utsk:ts Uti. N:o 24, i ani. af K. Skrifvelse med förslag ang:de förändrad organisation af hvpotheksinrättningarne i riket. Förslaget till förordning ang. en allm hypotheksbank för riket. § 11- Bifölls. S 12. Gr. Mörner, Carl Göran Detlof:
Jag tror, att fjerdingsmännen äfven framgent bör komma alt i vissa fall biträda länsmannen, men jag önskar blott, all han icke anses såsom länsmannens handtlangare eller dräng. En nödvändig följd blcfve för öfrigt af denna princips antagande, att åtskilliga författningar ändrades, t. ex. den om spöstraff för fjerdingsman, som spiller fånge. Frih. Palmstjerna, Nils Fredr.: Icke för att i öfrigt deltaga i discussionen, har jag anmält mig, utan blott på det att, dä man talat om Sveriges feodaltid, af någon inom Ståndet den anmärkn. må vara gjord, alt detta uttryck blott i en högst oegentlig mening är på Sverige tillämpligt, och att således icke fjerdingsmannabestyret kan hafva undergått hvilken som helst förändring under en feodallid, som efter min tanka aldrig derstädes existerat. Gr. Posse, Erik Arvidsson: Frågan huruvida fjer dingsmannabefaltningen är ett kronobestyr eller ett municipalbestyr, har, efter min tanka, blifvit så fullständigt utredd af de flesta som yttrat sig, och isynnerhet af de mest competenta domare, Hrr Landshöfdingar, alt jag för min del icke har någonting att deruti tillägga. Jag tager mig blott friheten all såsom landtman instämma i deras åsigt. Jag kan för min del icke begripa hvad befattning en fjerdingsman egentligen skulle hafva, om kronohestyren fråntogos honom; och då det således är Staten, som tager hela hans tjenst i anspråk, så tror jag, att det också är Staten, som bör aflöna honom, och alldeles icke jorden, som af honom har ingen nytta, så mycket mera, som vi äga icke allenast sexmän och rotemästare, ulan äfven sockennämnder, hvilka bestrida municipalbestyren. Jag instämmer således med Frih. Palmstjerna. Gr. Sparre: I anledu. af en talares yttrande, som fästat sig vid milt uttryck om feodaltiden i Sverige, anhåller jag att med ett par ord fä förklara, att min afsigt visserligen icke varit att påstå, att här funnits någon egentlig feodaltid.
Remitterades till Stats-Utskottet, ett denne dag af Herr von Moltzer, Anders Johan Fredric, afgifvet yttrande, i anledning af Herr Möllerhjelms, Axel, till Utskottet förut remitterade motion om löne-förbättring för Krigs-cassören i Kongl. Krigs-Collegium. S. D. Biföllos Banco-Utskottets den 1 dennes på bordet lagda Utlå tanden : N:o 7 i anledning af gjord hemställan, angående uppsmältning och oramyntning af Bankens förråd uti kopparskiljemynt af gamla prägeln. N:o 8 i anledning af väckt motion om rättighet för Bankens gäldenäver att i Landt-ränteriet få erlägga ränta och capital-afbetalningar å innehafvande fastighets-lån. S. D. Till Bevillnings-Utskottet remitterades, i sammanhang med Kongl. Maj:ls till Utskottet förut remitterade Nådiga Skrifvelse, angående ett af serskilde i Nåder Committerade uppgjordt förslag till förnyad Tull-taxa, ett denne dag af Friherre Ridderstolpe, Fredrik, afgifvet anförande, angående utgående tullen å stångjern. S. D. Lät Ridderskapet och Adeln bero vid hvad Bevillnings-Utskottet yttrat uti sina den 1 dennes på bordet lagda memorial: N:o 6, angående återleinnande af Riksdags-Fullmägtigen Olaus Erikssons från Götheborgs och B daus Län motion om indragning af vissa Tull-tjenstemän, anställde till bevakning vid Norrska gränsen; N:o 7, angående återlemnande af Herr Rosenblads, Bernhard, hos Högloft. Ridderskapet och Adeln väckta motion, om anslag till ersättning för fabriks-anläggningar, sorn, genom upphörande af införsels-förbud, kunna blifva lidande; N:o 8, angående återlemnande af Riksdags-Fullmägtigen Stephan Anderssons från Stockholms Län till Hedervärda Bjiule-Ståndet ingifne memorial om en bryggas anläggande vid Blockhusudden på bekostnad af Tull-Verket och Stockholms stads Drätsel-Commission.
Väl bekänner jag att husaga dervid någon 534 Der. 29 December e. m. gång blifvit använd, men icke alltid detta, ömsom hafva mindre fel blifvit eftergifna; ömsom och oftast hafva de felande blifvit förflyttade till ändra ställen, lill orter der man icke kännt dem och der de således icke varit åtföljda af det renomme' som de ådragit sig genom sitt handlingssätt, och så vidt jag vet bar ingen af dem, hvilka sålunda blifvit på ett mildt sätt behandlade, d. v. s. icke blifvit prostituerade, fallit samhället till last såsom tjufvar och skälmar. Deremot bar jag varit vittne till huruledes mänga, som hos mina grannar begått vida mindre tjufnader än dem, som jag förlåtit, och som blifvit derföre lagförde och undergått kyrkoplikt, sedan blifvit verkliga brottets barn. Af denna enkla erfarenhet, vill jag sluta dertill, att det vore hvarken ändamålsenligt, öfverensstämmande med hvad som är rätt, eller chrislligt icke heller nyttigt och aldra minst i längden ledande till någon riklig sparsamhet för staten att återtaga sådane bestraffningar, som sannolikt skulle föranleda att brottslingar oftare återfalla till samma fel, för hvilket de en gång varit antastade. Således motsätter jag mig den andra delen af Ur von Hartmansdorff* förslag. 3:dje delen af hans förslag innebär, att man skulle göra ett försök med del nya straffsystemet på samma sätt som lian påstår att det sker-i Preussen, att det skulle nemi. öfverlåtas åt broltslingarne såsom en slags nåd att få underkasta sig det nya straffet i st. f. det gamla, och Hr von Hartmansdorff tror att man af brottslingarnes val skulle kunna draga någon säker slutsats i afseende på straffets användbarhet, nemi. så, att om de flesta valde det nya bestraffningssättet, så knöde man deraf sluta att detsamma för dem vore mindre afskräckande och således icke lämpligt. Man kunde då, säger han, bespara sig de utgifter som dess antagande skulle medföra. Jag tror att detta resonemang icke är rikligt samt att man icke kan draga någon .säker slutsats af brottslingens val i detta afseende.
Nu trifdes hon bäst i närheten af Balders fader och lyssnade hällre till hans ord än till någon annans. När asarne gifvit sin önskan till känna att höra Mimers tanke, torde han, som aldrig påtrugar någon sina råd och tiger, tills han blifvit tillfrågad, hafva sagt att han gillade vanernas fordran på böter för dråpet på Gullveig. Med denna fordran efterkommo de en helig lag. Men han måste hafva ogillat, att de intet förslag framställt, som kunde häfva Odens välgrundade betänkligheter mot böters gifvande. Det var ju sannolikt, att Gullveig skulle än en gång pånyttfödas och än en gång stämpla till gudarnes och världens fördärf. Skulle hon få göra detta i skydd af sin slägtförbindelse med vanerna, eller skulle desse kräfva böter för henne på nytt, ifall hon för sina onda gärningar blefve genom asarne än en gång skild från lifvet? Hade icke vanerna gjort väl uti att afgifva en försäkran, att deras afsigt ej var sådan? Och då i öfrigt dessa Gullveigsbrännor visat sig tjena till intet, kunde vanerna ju föreslagit, att om hon åter framträdde, de ville förena sig med asarne om att förvisa henne för evigt från himmel och jord. Medel att värkställa en sådan dom låge icke utanför gudarnes maktområde. Mimer tillrådde vanerna att upphäfva den förhastade afsättningsdomen öfver Oden och vända sig till denne med det medlingsförslag, som han nu påvisat. Vaner och alfer sammanträdde till rådslag. Å detta infann sig en ond rådgifvare, sannolikt Loke, ehuru han ej var kallad. Man hade gjort bäst uti att taga ordet från honom; men när detta icke skedde, talade han, och ehuru man väl i början med ovilja hörde hans röst, lade han sina ord så skickligt och med så stor vältalighet, att de efter hand gjorde intryck på åhörarne. Rådstämman började därmed att Höner, som var höfdingen i Vanaheim, uttalade sin mening, och gillade han i allo Mimers förslag och förordade det till antagande.
Rikets Ständer framhärda etc, N:o i83. Uppi. o. godk. hos Ridd. och Adeln d. 16 Oct. 1829* Preste-Ståndet d. 16 Borgare-Ståndet d. 19 Bonde-Ståndet d. 19 — —■ Rikets Ständerå underdåniga Skrifvelse j angående Bevillnings-Stadgans tillämpning för är i8%4 och påföljande år vid hemmansvärdets nedsättning i vissa Län. S. A, K, Sedan Rikets SLäirder vid i8a3 års Riksdag be ölutit en nedsättning, icke öfverstigande i o proBihang t. R. S:s Fröt. IQ:de Sami. 56 442 Exp. Utsi'. Förslag till und. SJcrifv. N:o \ 83. cent uti det dittills uppskattade hemmansvärdet för Allmänna Be vill ningens utgörande, och upprättat en derefter lämpad Tariff, som för hvarje Län bestämmer den Summa, hvarunder sammanlagda värdet å de uti 2 Art. 3 §. 1 och 2 mom. af BevillningsStadgan omförmälde hemman ej finge intill nästa Riksdag beräknas; så har E. K. M., uti Dess till R.
Löftcsmannens förbindelse förändras icke genom gäldenärens iråkade obestånd, och detsamma bör derföre lika litet lända honom till fördel, som borgenären till skada. Den är icke underordnad gäldenärens, utan lika med dennes; och då han vet sin förbindelse, bör han sjelf söka bevara sin rätt hos gäldenären, ett åliggande, som aldrig kan tillhöra borgenären. Annorlunda har ej heller Lagberedningen betraktat saken; och sådant kunde ej heller lända den allmänna krediten till fördel. Då emedlertid ett stadgande af det innehåll, som nu ifrågaställde, skulle leda till inskränkning i borgenärs rätt uti ofvan omiörmälde fall, torde Utskottet hafva grundad anledning, dä Utskottet vördsamt afstyrker bifall till förevarande mation. Stockholm den 2 November 1854. Herr Itiks-Archivarien Nordström anmäler, att han ej deltagit i Utskottets förestående beslut. Lag-Vtskotlels Betänkande, M:o SS. 7 H: o ä;j». Ant. till Exp.-Utsk. d. G Nov. 1854, kl. 11 f. m. Betänkande, i anledning af vuckt motion om löftesmäns rättighet att uppsäga och betala gäld. Uti ett till Vällofl. Borgare-Ståndet ingifvet Memorial har Herr Schwan föreslagit, att Rikets Ständer måtte besluta en författning, hvarigenom stadgas, dels att löftesman eger lika rätt som gäldenär att göra uppsägning af gäld samt å förfallotiden densamma betala, dels ock att, i fall aftal om viss förfallotid ej blifvit gjordt, löftesman står fritt betala när han vill, ändå att borgenär det ej fordrar, eller medgifver gäldenär anstånd med betalningen. Lag-Utskottet, hvars utlåtande häröfver blifvit infordradt, inser äfven behofvet af ett stadgande i föreslagna syftningen. Man kan t. ex. tänka sig den händelsen, att den, hvilken gått i borgen för gäld, som skall betalas efter uppsägning eller vid anfordran, ser huruledes gäldenärens tillgångar småningom minskas och försvinna, utan att borgenären bryr sig derom, enär han nogsamt vet, att han får sitt åter hos löftesmannen.