Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
På den låga stenparapeten längs med sjön sitta en hel del unga arbetskarlar och gossar. Stråhattarna på nacken, de blå bomullsblusarne pösigt uppdragna, dinglande med de klumpiga fötterna – sitta de der och prata och skratta, – kritisera främlingarne djerft på sin breda, vaudensiska franska. Längs stranden ligga båtarna och vagga sakta på vattnet. Små, smala båtar med stora flaggor i alla färger – stjernebaneret och trikoloren, den röda engelska fanan och Schweiz’ »Dannebrog». Stilla ligga de der och vagga fram och åter förda af en solbränd, mörkögd batelier och med en last af rökande herrar i Stanleyhattar, nonchalant sträckande sig på det beqväma aktersätet; eller af stela, eleganta damer i höga stråhattar och långa gants de Suède. Sjön är stilla som en spegel. Bortåt Genèvesidan bibehåller den ännu ett återskär af solnedgången – rosenröd, skiftande i purpur och orange. Småningom öfvergår den i blekblått, och längre bort – i skuggan ifrån bergen – blir vattnet djupt blått med en svag nuance i grönt. Månskenet gjuter sig ned öfver platanerna – öfver sjön. Speglar sig som en bred skälfvande strimma skiftande mellan silfverhvitt och guld. Ifrån Evian höja sig Savoyens berg i långsam sluttning – en mörk, oregelbunden våglinie, tydligt aftecknande sig mot den ljusa himlen. Tills de nå la Dent du Midi, hvars mångklufna hjessa skiner hvit – hvit, som snö skiner i månljus. Och längre bort i fjärran, bakom Rhônedalens mörker, höja sig likt ljusa skyberg Dent des Morcles och det spetsiga Catogne. Så börjar på en gång musiken från hotellen längs stranden. Janitscharmusik – långa, utdragna violintoner, skarp, skärande klang från messingsinstrumenter. – Sorlet på gatan öfverdöfvas en minut. — Plötsligt vände sig Berta till sin kavaljer: »Låt oss ro ut litet», sade hon. »Aftonen är så vacker.» De smögo sig sakta nedför trappan och skyndade snedt öfver gatan bort till båtarna.
Muponen blef förargad, då han hörde utgången, men sedan han å sin sida gjort ett fåfängt försök att helt ogeneradt vandra sin väg som om inga förpostlinjer funnits, öfvergick förargelsen till missmod. Nu får jag den väl aldrig tillbaka, sade han hopplöst, och hvad skall jag här lefva af när vägkosten är slut? Den senare delen af frågan besvarade sig lyckligtvis själf ännu samma dag, ty då några af mina kolleger lyckats få reda på de nyheter, hvilka orsakat det generella förbudet mot aflägsnande från agenturen, och i anledning däraf behöfde en kurir för att föra deras telegram till Rushville, erbjöd jag Muponens tjänster för två dollars mindre än det pris herrar cowboys fordrade. Och då jag tillika gick i borgen för hans pålitlighet genom att lofva låna honom min häst, så antogs ombudet med nöje. Ännu mera nöje beredde det vännen Enoch, som ansåg åtta dollars för en färd till Rushville vara plumpt betaldt, och förklarade sig mera än villig att härnäst föra telegram för hälften, eller fast mindre om så skulle vara. Och inte behöfver jag någon häst, slutade han, nog hinner jag dit till i morgon också till fots. Jag förklarade dock alldeles bestämdt, att de som skickade telegrammen ville hafva dem inlämnade före kl. 12 på natten, och då mörknade hans belåtna min betydligt, i det han frågade huru mycket jag ville hafva i hyra för hästen, men klarnade upp igen, då jag svarade, att kampen behöfde motion och följaktligen inte skulle kosta honom någonting. Och motion fick den, till och med betydligt mera än jag afsett, ty då vi tidigt morgonen därpå kommo ut ur vår sofbarack var den nya kuriren redan tillbaka, och min häst hängde hufvudet på ett så melankoliskt sätt, att jag helt förargad sökte för Muponen klargöra den betydliga skilnaden mellan att rida en häst fördärfvad och att motionera den.
1 8:de punkten hade utskottet, i öfverensstämmelse med föreskriften i bankoreglementets 117 §, tillstyrkt att fullmäktige måtte berättigas att, för bankens räk - Banko-Utskottets Utlåtande, N:o 61. 3 ning, hafva i Hamburg stående ett belopp af 500,000 r:dr hamburger banko, med tillåtelse derjemte för fullmäktige alt under vintermånaderna utöfver nämnde belopp emottaga silfver eller hamburger banko, som tillgodokommit banken i följd af uppköpta och liqviderade vexlar, dock under vilkor dels att sammanräknade summan deraf ej får öfverstiga en million riksdaler hamburger banko, och dels att fullmäktige, när årstiden sådant medgifver, sjöledes låta till banken indraga det silfver eller hamburger banko, som öfverskjuter 500,000 r:dr nyssnämnde mynt. Berörde punkt är bifallen af Presteoch Bonde-stånden, men deremot återremitterad af Rid.derskapet och Adeln i sammanhang med 7:de punkten, samt af Borgare-ståndet; varande, till stöd för dessa återremisser, hufvudsakligen anfördt inom Ridderskapet och Adeln: att fullmäktige borde berättigas att, under vintermånaderna, för bankens räkning, inköpa vexlar till huru stort belopp som helst, endast med vilkor att fullmäktige vid sjöfartens början läto indraga den del af bankens utestående behållning, som öfverstege det fastställda maximum 500,000 r:dr hamburger banko j och inom Borgare-ståndet: att enär meningen vore, det fullmäktige egde att äfven medelst vexlars afgifvande indraga hankens å utrikes ort egande behållning, borde antingen det i förslaget förekommande ordet ”sjöledes” utgå, eller ock efterföljas af orden: ”eller medelst trassering af vexlar”, samt att redaktionen af ifrågavarande punkt i öfrigt icke vore nog bestämd, utan lemnade rum för misstydning.
Han tackade mig ingalunda för mitt »förb. nattqvarter», försäkrade att han aldrig i sin lefnad utstått sådana »helvetes qval som denna fördömda natt, bland spöken, andar och gastar.» – Hans bref var högst förvirradt, och med stor grämelse hafva vi sedan erfarit, att han allt ifrån denna olycksaliga natt varit mer och mindre rubbad till förståndet, och nu så galen att man nödgats innesluta honom på ett dårhus.» Pastorn teg en liten stund, och jag hade heller ingen håg att tala, men ändteligen återtog han ordet. »Jag för min del,» sade han med eftertryck, och nästan alldeles med samma ton som han i fordna dagar brukade, när han som lärare ville öfvertyga mig om något som jag icke var rätt fallen för att tro eller fatta, jag för min del, som omöjligen kan förmå mig att sätta tro till någon vidskepelse eller någon menniskornes gemenskap med onda andar – jag för min del tror att vår väns vansinne just i detta ögonblick, af någon tillfällighet, kanske möjligtvis af någon oss okänd skrämsel, som haft högst naturlig orsak, om man vetat den, just i denna stund tog sin början, och att han – hvars inbillning dessutom var uppjagad af mångahanda dystra föreställningar vid den tidpunkten – verkligen trodde sig se och höra allt hvad han nu oupphörligt vurmar om. Men min stackars hustru, annars så klok, och – som du säger – äfven fördomsfri, hon har helt andra griller i sitt hufvud, och om hon med en viss ovilja alltid betraktat den »gamla sängkammaren», så ser hon den nu med en oöfvervinnelig afsky och fruktan; och jag är rätt glad», – fortfor pastorn, – »att en sådan karl som du kommer och visar henne sin orimliga barnslighet i detta fall, men gladast är jag i alla fall,» fortfor han, och steg opp från sin plats, »att hela rucklet blir nedrifvet, bara vi få första vårdag.» Här slutades min väns berättelse, och nu kom värdinnan och straxt derefter afton-måltiden, som gjorde henne stor heder, och hvaraf jag lät mig smaka med en ung resenärs vanliga, goda och förträffliga aptit.
Den 22 September e. m. 183 icke lämpligen kan komma i fråga, att medgifva enskilde aklie-egare ali deltaga i sektionernas administration, så och då de, enligt förslagets föreskrift, skulle erhålla en viss ränta på sina insalta penningar, i stället för den administrativa rättigheten, böra de kunna få genom ombud deltaga i revisionen. Något sådant stadgande finnes icke i förslaget; men om efter min öfvertygelse ett dylikt medgifvande bör finnas, så behöfver det icke stå i Ständernas beslut, emedan det icke är lämpligt, att alla detaljbestämmelser deruti inflyta. Men då ärendet biifver föremål för K. Mits behandling, kan också införandet af en så beskaffad föreskrift ganska lätt låta sig göra. Jag anhåller, på grund af de skäl, jag nu haft äran anföra, om bifall till den andra punkten, med tillägg af det utaf flr Bildt reservationsvis framställda förslaget. Frih. Klinkowström, Råd. Mauritz: Med afseende på den nu under öfverläggning varande andra punkten i detta Betänk, hade jag visserligen ämnat anhålla om bifall till endast börjanderaf; men med anledning af den reservation utaf Hr Bildt, som kommit emellan, och hvarom diskussionen egentligen vänder sig, skail jag icke inskränka mig till att anhålla om bifall till blott början af punkten, utan vill i stället förena mig med de talare, som önska densamma bifallen i sin helhet. Jag ber emedlertid att få nämna några ord, hvarföre jag tror, att punkten icke bort innehålla något om de enskildes rätt att deltaga i jernvägsanläggningar. På sätt jag på f. m. hade äran i korthet yttra, tror jag, alt detta vore ett sätt att inleda de enskilde i företag, som, långt ifrån alt medföraför dem någon vinst, tvertom skulle medföra deras ruin, och de skulle möjligen icke kunna påräkna annan vinst af sina penningar, än den Slaten nödgades lemna dem såsom en indirekt garanti. Jag vet ganska väl, att de Hrr, som förordat punkten i sin helhet, hysa den öfvertygelse, alt jernvägarne skola i Sverige bära sig och gifva vinst. Detta är icke min tanke, men jag vill icke vidare utveckla skälen derför, på det alt icke detta må blifva någon särskild anledning till diskussion vid detla tillfälle.
Men då den omständighet, att Svensk undersåte tillfälligtvis uppehåller sig å utrikes ort icke skäligen bör utgöra hinder för hans antaglighet i egenskap af låntagare eller löftesman vid Diskont-verken, har Utskottet ansett orden eller vistas utrikes böra ur ofvanberörde moment uteslutas. Vidare stadgas i 174 § 2 mom. att om till någotdera Diskont-verket inlemnas ansökningar om lån från ena eller andra fonden å större sammanlagdt belopp än fondens tillgångar medgifva, beviljas lånen i den ordning anmälan derom ingått, samt att sådana i öfrigt goda reversal, som, i anseende till bristande tillgång icke kunna genast belånas, komma att efter sökandens eget godtfinnande antingen återlemnas eller ock vid Diskont-verket förvaras intilldess Verket blifver i tillfälle att i nyssnämnde ordning lån derå meddela. Som, enligt Utskottets framställning, Diskont-direktionerne skulle ega fullkomlig frihet vid utlåningen af de till Handelsoch Närings-diskont-fonden anslagna 36 Banko-Utskottets Betänkande N:o 37. medel, följer deraf att ifrågavarande bindande föreskrift om den ordning, hvari sökta lån skola beviljas, icke bör ega vidare tillämplighet å Handelsoch Närings-diskontrörelsen, utan endast i utlåningen med omsättningsrätt; hvarföre samma föreskrift kommer att från allmänna stadganden öfverllyttas tili de bestämmelser, som gälla uteslutande för sistnämnda utlåning. Jemlikt 175 § 2 mom. 1 punkten böra, i händelse låntagare beträdes med att hafva sökt och undfått lån vid flera än ett Diskont-verk, de till honom utgifna lån vid förfallodagen ovilkorligen indrifvas utan beviljande af någon omsättning, och må honom på ett års tid icke tillåtas att lån i någotdera Diskont-verket upptaga eller derstädes kunna såsom löftesman för andras lån godkännas.
Maj:t anmält den fortfarande angelägenheten af dervarande läroverksbyggnads reparation och förändrade inredning, hvarom Konsistorium den 16 Novemher 1857 gjort underdånig anmälan, med anledning hvaraf likväl Kongl. Majit, vid den då långt framskridna riksdagen, icke fann godt att till Rikets då församlade Ständer göra nådig framställning; varande, enligt den underdåniga ansökningen nu bifogadt förslag, kostnaden beräknad att uppgå till 15,327 Ridr 91 öre, och har Konsistorium — enär stiftets byggnads-kassa, efter afdrag af dess skuld till Rikgälds-kontoret, eger en tillgång af endast omkring 7000 R:dr R:mt, som, då den årligen måste anlitas till diverse mindre reparationer m. m., ej torde böra helt och hållet uttömmas — i underdånighet anhållit, det behagade Kongl. Majit lill Rikets Ständer framställa nådig proposition om ett anslag af minst 15,000 Ridr för Carlstads högre elementar-läroverk. Öfver denna ansökning har Kongl. Majit infordrat utlåtande af Öfver-intendents-embetet, som i underdånigt memorial den 8 sistlidne månad anmält, att Embetet hvarken mot ändamålsenligheten af de föreslagna åtgärderna, som i allmänhet syntes vara af högt behof påkallade, eller mot derför upptagna kostnads - Kongl. Maj:ts Nåd. Proposition M 65- ä belopp funnit anledning till annan anmärkning, än att kostnaden, genom användandet af enklare stängsel kring skolgården än den föreslagna, skulle kunna minskas med omkring 1,125 R:dr, uppgående densamma i sådant fall till omkring 14,200 R:dr R:mt. Med anledning häraf vill Kongl. Maj:t, som funnit behofvet af en reparation och förändring af läroverks-bvggnaden i Carlstad ådagalagdt, men anser stiftets byggnadskassa böra i någon mån till dess fyllande bidraga, härmed föreslå Rikets Ständer att för berörda ändamål bevilja ett anslag utan återbetalnings-skyldighet af 10,000 R.dr R:mt.
M. anhålla det hingstar af Norrsk, Svensk eller Finsk race måtte vid Stuterierna varda underhållna lill uphjelpande af den egentliga s. k. arbetsracen, och då jag dessutom i egenskap af Chef för Stuteri-Öfver-Slyrelsen afstyrkt en sådan åtgärds vidtagande, sä anser jag mig skyldig alt här redogöra för mina tankar i ämnet. De små tillgångar, som Stuterierne äga att disponera, tillåta icke att pä mångsidigt sätt verka för deras ändamål, hästafvelns uphjelpande. Det måste nästan uteslutande väljas den utväg, som, ehuru långsamt, dock säkert bör leda till målet, nemi. alt vid stuterierna updraga hingstar af ädel, constant race, tjenliga att, genom croisering med vår, förskaffa oss hästar, passande för vårt land och våra förhållanden, d. v. s. sådane, som med vackra kroppsformer, i möjligaste måtto förena styrka med snabbhet, och derigenom blifva lika användbara för kavalleriets som för jordbrukarens behof. Att detta resultat skulle vinnas genom införande af Norrska hingstar vid Stuterierna, betviflar jag ännu mera, sedan jag varit i tillfälle att i Norriges hufvudstad bese dit ankommande hästar fran alla orter af riket så väl som Artilleriets och kavalleriets. Ehuru användbar den Norrska hästen för öfrigt må vara, icke är deri tjenlig lill förädling af vår; deremot tyckes mig, som man genom Stuteri-chefernas nit och omsorgsfulla bemödanden, vid Stuterierna allt mer och mer skulle nalkas målet. Just det stuteri, som är stationeradt på Öland i motionärens egen hemort, lemnar härpå det ojäfaktigaste bevis. Ett Kavalleri-reg:te som der sedan 11 år tagit remonter, har af dessa ännu ej utrangerat en enda, utan befinna de sig ännu alla i brukbart skick. Detta torde, tillräckligt tala för deras uthållighet som kavallerihästar, och Artilleriets årliga remontering derifrån vittna bäst om deras användbarhet som draghästar.
Ständer måtte Iros Kongl; Maj:t i underdånighet anhålla, om vidtagande af nödig åtgärd till skyndsam verkställighet utaf hvad, på grund af Riksens Ständers Beslut vid 1809 och 1810 arens Riksdag, blifvit af Kongl. Majst genom Nådig Kungörelse den 4 Februari 1811 förordnad! angående Recognitions - Skogarnes uppmätande och afmattning samt undersökningars anställande med flere åtgärder i afseende på deras upplåtande och försäljning till Skatte åt vederbörande Bruksägare till den del, som för deras Jernverks bedrifvande erfordras, samt för öfrigt till Skatteman ; och att en tid af Sex månader efter det Bruksägares rätt, i stöd af åberopade Författning, blifvit genom laga kraft vunnet Utslag afgjord, må bestämmas, inom hvilken tid anmälan tim Skatteköp å den honom för Brukets drift tilldelade Skog, borde hos Kongl. Kammar-Col legitim göras; hvarefter, om sådant försummades, Bruksägaren skulle vara förlustig den rätt honom eljest kunde tillkomma, att till sig lösa den för Bruket behöfliga Skogen, hvarmed, i sådant fall, äfvensom med den öfrige delen af desse Skogar, skulle förhålias på lika sätt och efter enahanda grunder, som rörande Kronans disponible Skogirs försäljning blifvit af Utskottet, i serskilt Utlåtande af samma dag, föreslagit, att nemligen de samma borde på öppen Stats-ZJtskoltets 'Betänkandenl 195 7 Auction till den mestbjudande under Skattemanna-rätt försäljas, arliga Räntan bestämmas till minst 6 sk. B:co för hvarje Tunnland och Slcatteköpeslcillingen erläggas med Sex gånger den. Ränta, som erbjudes, beräknad i Spannmål, och denne Skatte-köpeskilling betalas på 6 år eller kortare tid efter omstandigheterne, nied hvad mera som i] afseende på verkställigheten borde iagttagas; samt att de * inflytande Skatte-köpeskillingarne Insättas uti Riksgälds Contoiret och intill nästa Riksdag hållas Kongl. Majit tillhanda, att för Flottornes behof användas. Men Höglofl.
Karsten måste nödvändigt smaka på alla de olika sorterna, och det tycktes han göra med nit och beredvillighet. Man åt munkar, fuktade dem med en liten klunk likör då och då, Fanny höll ett litet humoristiskt tal för de bägge hedersgästerna, man hurrade och klingade. Karsten svarade med några få, men hjärtliga ord och hade sedan all möda i världen att få bukt på Agathon, som hade druckit för mycket likör och nödvändigt ville klifva upp på en sten och improvisera några alnar lungsotspoesi. Och så var middagen slut, och alla spår däraf röjdes nndan i största hast. Flickorna hade fått varm färg på kinderna och en tindrande glans i ögonen. Karsten satt där mätt 1893 och belåten och lät sina blickar hvila på en viss person i sällskapet — bvem, det undgick ej Fannys vaksamma ögon. Poeten gick afsides ett stycke nedåt stranden med stora gester, midt i det gassigaste solskenet, och löjtnant Allan passade på och smög sig uppåt skogen för att ta sig en grundlig middagslur i hängmattan. Men så föll det någon af flickorna in, att hon ville på sjön. Som artig kavaljer erbjöd Karsten sig naturligtvis att ro. Men nu befanns det, att alla flickorna ville bli rodda. Som den lilla rankiga ökstocken ej rymde mer än tvä personer, kunde problemet ej lösas på annat sätt, än att Karsten lofvade att ro dem allesamman i tur och ordning, en liten stund hvar. Men ordningsföljden ville han själf bestämma. Det antogs med acklamation, och man undrade just med klappande hjärta, hvem som skulle bli den första lyckliga. » Numro ett: fru Fanny Eckhoff, » förkunnade han. » Nej, tack, » inföll Fanny, » jag afstår helt och hållet från äran och nöjet — ja, på ett villkor, förstås: att herr Karsten blir min kavaljer på hemvägen. » Karsten bugade big artigt samtyckande, och det blef Klara, som först steg i ökstocken. Det öfriga sällskapet slog sig ner i gräset vid stranden, dit skuggorna nu för längesedan hunnit.
Ty i så fall hade jag alls ingen trygghet för, att icke hon kunde tro oss om allt, hvad dåligt var, och inrapportera sina lösa förmodanden till seminarium; jag hade ju sett, huru skoningslöst hon i detta hänseende förfor emot Tegnéhr, oaktadt hon vid det tillfället ej leddes af någon svartsjuka, utan endast af sin sedliga förtrytelse. Sålunda var jag fast besluten, att, kosta hvad det ville, till och med hennes tillgifvenhet, låta henne förblifva i okunnighet om mitt uppsökande af Emelie. Och i sjelfva verket borde jag egentligen vara glad öfver denna möjlighet att få slut på ett intimare förhållande, som genom sin absurditet (hon var, såsom jag redan nämnt, omkring 50, jag ej fylda 20 år) förr eller senare måste blifva ohållbart och sluta med en kris. Följande dag visade hon sig icke för mig, ej heller den näst derpå följande. Jag gjorde dock alls ingen min af att vilja söka upp henne, oaktadt hjelpmadamen underrättade mig om, att mamsellen var illamående. Tredje dagens eftermiddag, omedelbart efter min hemkomst från middagsmåltiden hos gamla Gustafva, uppenbarade hon sig emellertid ånyo i mitt rum. Hon såg medtagen ut, och åldersrynkorna framträdde skarpare än någonsin i hennes tydligen förgråtna ansigte. Kring hennes mun lade sig ett hårdt drag, och ögonen blefvo hvassa som spjut, då hon med tillkämpadt lugn sade: »Jag ville endast i god tid underrätta herr Chronschough om, att jag ej anser mig ha råd till att hyra ut detta rummet mot half hyra längre än till denna terminens slut.» Jag tänkte härvid naturligt nog på lifräntan, som hon förut talat om så vackert och hvilken »mer än väl räckte för både hennes nuvarande och kommande behof», men jag ansåg det under min värdighet att nu erinra henne derom, utan sade, kallt bugande: »I så fall är det väl bäst, att jag flyttar; ty jag ämnar ej att vidare bo tillsammans med någon kamrat, och att ensam betala en så stor hyra, som mamsell Ringvall pretenderar på, det har jag hvarken lust eller råd till.» Dermed var hennes audiens till ända.
"Ja, kära du", sade den beskedliga tanten, "och vi kunna resa när som helst. Jag följer, vet du, denna gång riktigt gerna med." "Nåväl tant, då resa vi i morgon", blef Jennys bestämda svar. Tanten nickade tyst bifall; hon var van att följa sin kanske något nyckfulla, men i alla fall mycket älskvärda systerdotters vilja. Innan hon gick till hvila framtog Jenny Eriks dagboksanteckningar och läste dem icke utan intresse. Vi meddela desamma våra läsare här straxt nedanföre. Om fennomanskor och fennomaner. (Dagboksanteckningar af en svensk.) Helsingfors, 1 Juli kl. 12 på natten. Hemkommen från min första fennomanska soirée försökte jag visserligen att genast gå till hvila, men detta var mig omöjligt. Jag har derföre beslutit att arbeta. Detta kommer väl kanske att i någon mån förvåna min värde bolagskamrat, filosofie och juris utriusque doktorn Birger Ros, men han blir säkerligen icke nyfiken af att få del af hvad jag författar. Medan han nu sitter i sitt eget rum, tänder jag en cigarr i afsigt att en stund promenera i salen och sedan jag lyckats samla och någorlunda ordna mina minnen anförtro desamma åt papperet. Att företaga detta göromål just nu anser jag mig vara skyldig min vackra kusin Jenny, på hvilken jag icke tänkt hela qvällen och som ännu icke erhållit något bref af mig och icke heller erhåller ett sådant förr än jag blifvit förtrognare med lifvet i den finska hufvudstaden. Men hvem kan undra derpå, då man inom så kort tid blifvit bekant med så många jordiska englar, som i synnerhet fallet i qväll varit med mig. Då jag presenterades för de unga damerna nedböljade i ljufligt klingande namnkaskader skönhetens välsignelse öfver mig: Hanna och Anna; Lilly, Inga och Ellen: Laura, Olga och kanske betydelsefullast af alla, ditt blida namn, Aina Ros. Aina betydet på finska: alltid. Glömd var i eder närhet min allvarliga föresats att söka bekämpa det finsk-finska partiets afvoghet mot det svenska elementet, en afvoghet som tydligt nog genomskimrade några af herrarnes ofta trumpna artighetsbetygelser.