Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
11 Sverige i Kongo; af Axel Svinhufvud (med 9 Koloch vedgårdarnc vid Strandvägen (med illustr.) 82 För att finna Andrée (med 2 illustr.) 14 Kalmar ångkvarns magasinsbyggnad (med ill.) 86 Kalmar stads vattenlednings! orn S6 I borgerskapets änkehus; af Tora Kjellberg (med 4 illustr.) 16 Ränteanstalten och sparbanken i Mariestad Ett hem. » Hallwylska palatset »; af Gurli (med ill.) 80 ' ~i.ii. {- " id 9 illustr.) Sjuofficerssällskapet i Stockholm (med 3 ill.) 87 Konungen i Biarritz (med illustr.) Hemmet för arbetcrskor (med 3 ill.) 87 Kronprinsessan i R o m; af Carl Bildt (med 12 Johannes Brahms minnesvård (med ill. . 87 illlustr.) Våra landsmaninnor pä krigsskådeplatsen i » I det lyckliga Biarritz »; af Theodor LindSydafrika (med 4 ill.) 88 blom, I Säters sköna dal; af Saevola (med 4 ill. 89 Vårt lands äldsta och märkligaste kyrka (med Bäckslrömska palatset (med ill.) 89 2 illustr.) Ett finskl-svenskt 250-årsminne; af Adelaide Bazar de charité (med 8 illustr.) Nauckhoff (med 2 ill.) 90 Judarnes påsk; af Gerda Meyerson (med 4 De svenska arbetarne på Parisulställningen ' illustr.) (med ill.) 90 På allmänna barnhuset; af Adclaide NauckKungsstugan i Örebro; af Hanna Wijnbladh hoff (med 6 illustr.) (med 2 ill.) 91 I fjällkolonien (med illustr.) Valdemarsudde å Djurgärden (med ill.) 93 Vintergrönan från Husaby; af Amanda Leffler Sverige i Amerika; al Helge Sandberg (med Vårt ministerpar i R o m; af Sam TVide (med 9 illustr.) Det nya Grand Hotell (med 2.ill. 97 I ungkarlarnes klubb (med 3 illustr.)
R:dr samt 150 läster kol a 5 R;dr , på stat bestådde 3850 R:dr, eller tillsammans 55,650 R:dr 3 sk., äfven utgå från nämnde Hufyudtitel, för att till behofven under andra titlar upptagas och användas såsom framdeles komrner att föreslås, Vidare har Utskottet förehaft hvad Kongl, Stats-Contoiret i dess berättelse hemställt, angå» ende Arrendets erläggande för de hädanefter led'iga blifvande Kungsängar, soro till utfodringen vid Kongl. Hofstallet äco anslagne, samt inhämtat, huruledes uti 13 §. af Riksdagsbeslutet den 2 Maj i8iq stadgades, att de så kallade Hofstallängar , hvilka varit anslagna till uffo dringen vid Kongl. Hofstallet, men då blefva i hfåder öfverleranade till Riksens Ständers disposition , skulle thädanefter genom öppen Auction upplåtas på jo års tid till dem som erbjuda det högsta Uti lispund hö, hvaruppå Arrendet skulle ställas, med skyldighet för Arrendato.-* rerna, att sjelfve, utan biträde vid inhergningen, af de dagsverken , hvilka då varande innehafvare begagnade, till Kronan erlägga betalning för höet efter Länets årliga Markegångspris; och då ali höleverering till Hofstallet ifrån Kungsängar-, 11a genom denna anstalt komme att upphöra, borde af Kammar Collegium å Entreprenad Am elion Den 29 Maj. 615 ction det ärliga behofvet och tills vidare fyllna. den deri upphandlas och Entrepreneuren upp. bära den betingade betalningen från Stats.Contoiret, dit Arrendemedlen för samtéliga .Kungs, ängarna ingå.
Efter härmed slutad öfverläggning och upptagande af de derunder gjorda yrkanden om bifall till och återremiss af Ut - Den 26 Haj f. m. 481 sk:ts förevarande hemställan, framställdes propos. å bifall dertill och blef med ja besvarad §§ 10 och 11. Biföllos. § 12- Hr Cederschiöld, Gustaf: Utsk:t synes hafva före ställt sig, att makulering icke kan inträffa annat än till följd af miss-skrifning. Det kan dock hända, och händer äfven icke så sällan, att t. ex. K. Mds utslag och resolutioner, hvilka det åligger redogöraren att åsätta karta och lösen derföre indrifva, komma tillbaka olösta i anseende till vederb:des oförmåga att desamma lösa. I sådant fäll skulle då redogöraren erlägga dessa 3 öre i makulerings-afgift, och jag har blifvit af Kammar-rätten ålagd utgifva makulerings-afgift för kartor, bilagda K. Mds utslag, hvilka blifvit öfversända till K. Mds Bef:hde för indrifvande af lösen, men hvilka till mig återkommit, emedan vederb:de saknade tillgång till lösens erläggande. Detta Kammar-Kättens beslut blef väl, uppå af mig anförda besvär, af K. M:t upphäfdt; men då detta beslut endast gäller ett specielt fall, torde föreskriften böra atfattas i sådana ordalag, att den icke kan vidare föranleda till misstydning. Jag yrkar således på bestämd föreskrift derom att makulerings-afgift skall erläggas endast då en karta blifvit genom misskrifning eller annan förseelse makulerad; men alldeles icke då makuleringen skett till följd af embetspligt. Man kan ju icke tänka sig något orimligare, än att en tjensteman, å ena sidan, dlagges att makulera kartor; men, å andra s dan, hotas, att, i händelse det icke lyckas honom indrifva lösen derför, han skall underkastas ersättnings-skyldighet för det han fullgjort sin pligt. Jag äskar återremiss. Hr Printzensköld:
Vxxltii sck gvllkZnä No; kic>6. ock >ckeln rl. l6 Octod, iZlv. preNe - Sk^nöel 6. i; - Lor^zre-SlZnäet <i. i; - LooäeStäoäet <i. i) Stormäktigste Allernädigste Konung. ^ den dubbla afsigt, att ä ena sidan närmare stadga sädane mätt och steg, hwarigenom det allmänna lugnet skulle kunna försäkras och husi »vudsakligen att ä den andra göra sädane am stallter, hwarmedelst enär wid möjligen inträsi sande oroliga uppträden Militaire-styrkaw till lus - Den i6 October. 258 lugnets Återställande behöfwer anwändas, den oskyldige mätte undgä att med den brottslige förblandas, har hos Riksens Ständer motion blifwit wäckt om stadgande af en Lag som bo» de iakttagas wid upplopp. Riksens Ständers Lag-Utstött har äfwen i detta ändamäl utarb» tadt ett Förslag. Men dä wid desi pröfning, sä wigtiga betänkligheteremot desi antagande sig yppat, som synes icke med mogenhet kunna mhjelpas under den korta Lid Riksens Ständer sig för Riksdags-ärendernes afgörande för» ffrifwit, och en Lag, hwars stadgande bor stä i den närmaste gemenskap med afseende» ä den allmänna medborgerliga säkerheten, kräf« wer den samwetsgrannaste behandling; hafwa Riksens Ständer ansett all ätgärd wid för» nämde Förslag för denna Riksdag böra hwila. Riksens
Sept. P. 552. Sept. 2 A. P393. Snällskrifning, angående praemium för. Snöskottnings-hesväret, angående. SockenMagaziner, om inrättande af. Sockenstämmor, angående jemkning i nu gällande Författning derom, m. m. Mars P. 92. B. 387. P. 294, 35o. April P. 573, 581, 688. Julii P. 1039. Aug. P. iii, 118. Dec. 2 A. P. 34. Soldater, om skyldighet för, att underhålla sine Torp. Maji P. 336, 451, 457* Soldat-rotering, om deltagande uti, efter Hemmans-uppskattningsvärde. Maji P. 21, 77. SommarTingen, om förändring i tiden för deras förrättande. April Spannemål, om utgörande deraf af utarrenderade Kungsgårdar, samt derunder lydande Hemman och Lägenheter. Jan. Spannemål, om anslag till uppls öp af, i händelse af allmännare missväxt. Aug. Dec. P. 726. Spannemåls-transporter, rörande Revisorernes anmärkning om verkstälde, landvägen från Wadstena till Örebro. Junii P. 157, 535, 608. Spannemåls-upphandling i de orter der klen skörd inträffat, angående Revisorernes anmärkning om. Sparbank, Stockholms, angående rättighet för, att i BancoDisconten få insätta en viss summa. Febr. Aug. — Götheborgs, d:o i RiksgäldsContoiret. Aug. P. p41 • Oct. P. 328, 428, 434* —- Mariestads och alla öfrige, d:o i Banken. Aug. P. 941. Oct. P328, 428, 434* Sparre, Cornetten Friherre, angående Expectance-lön för. Sept. Sparre, Franc, Bengt Erland, yttranden. Febr. P. 808. B. 902. Aug. 2 A. P. 367. Sept.
Danmark alltsedan år 1805 ett dyligt stadgande förefunnits; och med stöd af detta föredöme funno äfven Sammansatta Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskotten vid riksdagen 1853—1854 skäligt att till Rikets Ständers ompröfvande framställa ett förslag i samma syftning, ehuru betydligt mildare än den Danska lagen; men detta förslag fann då icke tillräckligt understöd, hvadan och då ett förbud i denna syftning lätteligen skulle kunna kringgås, derigenom att en spekulant på skogsegendom, som önskade att genom snabb afverkning hastigt förvandla skogens kapitalvärde i penningar, före köpet föranstaltade ett afverkningskontrakt mellan säljaren och en tredje person. Utskottet anser sig icke böra förorda detta förslag. I sammanhang med denna motion, hvilken afser att förekomma de förderfliga följderna af spekulationsköp å skogsegendomar, torde böra behandlas den af Riksdagsfullmägtigen Henrik Hansson väckta motion, hvilken är rigtad mot de för enskilda skogars bestånd ej mindre förderfliga afverkning skontrakt, hvilka i synnerhet förekomma i rikets norra län. Henrik Hansson anför nemligen, huruledes i hans hemort, der ångsågames antal ständigt tillvexer, deras egare sålunda anskaffa det för rörelsens bedrifvande erforderliga timmer, att de dels af hela byalag, dels af enskilde hemmansinnehafvare betinga sig rättighet att, emot ett visst öfverenskommet pris, få å deras skatteskogar efter behag hugga och sig till nytta använda ståndskogen till ett visst tumtal i genomskärning, för hvarje träd räknadt, hvilket vanligen sättes så lågt, att äfven den omogna skogen tillitas. Afverkningstiden bestämmes mycket olika från 10 till 50 år. Förledd af den skenbart höga betalningen hade mången oerfaren och oförsigtig skattebonde inlåtit sig i dylika affärer, dem han dock inom kort ångrat, då han fått se sitt hemman afklädas dess bästa prydnad, beröfvas dess förnämsta värde. Stundom komme härtill förebråel Bih. till B. St.
Att Utskottets förslag icke 124 Den 14 Januari. skulle kunna bifallas, emedan inga medel för ändamålet blifvit anvisade, tror jag vara en invändning, som förfaller, nar man besinnar det otroliga deri, att R. St:r, om de begärde saken, skulle vägra dertill nödiga medel. Jag anhåller om bifall till Utskottets förslag. Hr Tham, Caspar Wollrath: Vid 1850 års Riksdag yttrade en älsklig personlighet och lärd theolog, då denna fråga föredrogs, att han för sin del önskade, att den dag aldrig måtte komma, då BibelKommissionen uplöstes, utan att densamma måtte under århundraden fortvara, dels för att erinra Svenska allmänheten derom att Bibeln till sitt innehåll icke kan af minuten tolkas, utan är ett evighetsarbete, dels också derföre, att svårigheten att öfversätta den H. Skrift är så stor, att det fordras lika många dagars vaka i bön och strid, som det fordras minuter, för att nedskrifva till en fullkomlig sanning en öfversatt rad ur denna samma bok. Jag för min enskilda del kan icke annat än högligen bifalla denna vackra tanke, och jag tror, att denna tanke hedrar honom och så småningom skall erkännas såsom varande den enda rätta. A andra sidan, då Ekon.Utsk:t härstädes har föreslagit R. St:r, att de skulle förena sig i en skrifvelse till K. M., att de personer, som skulle öfver sätta Bibeln, borde frikallas från alla andra embeten, så ber jag att få erinra R. o. Ad. om en värd talares yttrande, den der i många år har arbetat just inom Bibelkommis-ionen. Han säger nemi.: att när han med arbetet i sitt kall förenade öfversättningen af Bibeln, då gick det lätt, ty då tvingades han att i sitt hjerta genomlefva och på sig tillämpa de ord, han nedskref, men att åter, då han frikailades från sysselstnttningenai sitt kall och stängdes inom studiekammaren för att endast egn tiden åt Bibelns öfversättande, så hände deremot att arbetet biet' mer och mer ett vetenskapligt arbete och icke ett arbete till trons genomdrifvande och trons förklaring. Afven detta yttrande tror jag vara fullkomligt sannt.
Jag tror mig sålunda hafva ådagalagt, att domkyrkolunnorna icke äro en stiftsafgift, utan ett statsanslag. Frågan blir således, huruvida man anser Hernösands domkyrka förtjena ett statsanslag. Jag vill icke deruti närmare nu inlåta mig, men hvad jag anser för gifvet, är att detta anslag i intet fall bör tagas från ett af landets herrligaste minnesmärken, hvars inkomster, om de ock något skulle öfverstiga de oundgängliga dagliga behofven, säkerligen ganska väl kunna användas att återställa kyrkan i det bättre skick, hvaruti hon befann sig, innan hon af en stor eldsvåda skadades. På dessa grunder afstyrker jag bifall ä Utskms betänk. Frih. Cederström, Jacob: Hr Akerman har talat förbifall till Utsk:s betänk, och trott sig stöda sitt yrkande pä rättvisa och behof. Hvad den första frågan beträffar, sä är den redan af de tvenue sista talarne besvarad, och jag vill derföre ej ingå deruti; men behofvet tager jag mig friheten alt bestrida. Hernösands stift häfver icke redovisat för förvaltningen af de 70 t:r, som det i 200 är uppburit. Om denna förvaltning varit aldrig så litet ändamålsenlig, så hade medlen varit fullkomligen tillräckliga, både att bygga kyrkan och att underhålla henne; och sedan jag nu lior, att äfven fråga är väckt örn ett lån af 40,000 r:dr, så måste jag säga, att jag för min del finner svårighet alt dertill lemna bifall, förrän man kan från or ten skaffa reda och räkning på förvaltningen af det statsanslag Hernösands kyrka redan i 200 år uppburit, helst möjligen ett rättsanspråk kan göras gällande emellan förvaltaren och kyrkan. Emedlertid är detta en fråga, som blir tillfälle att lala om, när Utsk. inkommer med betänk, ronde det begärda lånet. Hernösands kyrka, som är en trädkyrka, hade så mycket mer bort kunna underhållas med sitt statsbidrag af 70 t:r, som Wisby domkyrka, hvilken nu först sökt få sig 50 t:r anslagna af ett Kronan förbehållet arrende på ön, hittills af staden Wisby ensam blifvit underhållen.
För öfrigt bör man väl taga i betraktande, att en betydlig skillnad förefinnes emellan Stockholm och Göteborg, i den sistnämnde staden är handelsoch näringsinlresset nästan uteslutande herrskande och staden har just uti dessa intressen en mäktig sporre att bereda sin slöjdskolas framgång. Sådant oaktadt gifvetGöteborg ej något direkt anslag åt skolan. Stockholms befolkning består deremot af så många olika elementer och sluter inom sig så mänga olika intressen, att handels-corpsen är långt ifrån att härstädes utgöra den talrikaste samhällsklassen, hvarförutan industriens utveckling i landets hufvudstad mäste företrädesvis anses vara af den största vigt, ty hufvudstaden är landets hjertpunkt, dit tillströmma en mängd unga personer från landets olika delar för alt inhemta undervisning och bildning och derföre tagas äfven en hufvudstads undervisningsverk mest i anspråk. Man säger, att skolan ej äger några garantier för sin tillvaro, och icke heller står under någon offentlig myndighets upsigt, ulan måste helt och hållet betraktas såsom en enskild läroa-stalt. Delta förhållande bör icke gifva aulcdn. lill något klander, nan anser jag tvertom det vara ganska hedrande, alt en enskild skola kunnat komma så långt i utveckling, som fallet är med den nu ifrågavar:de, hvarföre den äfven torde i hög grad hafva gjort sig förtjent af upmuntran från Statens sida, så att den må kunna updrifvas till en sådan' fullkomlighet, att den blifver ett mönster för alla andra dylika läroanstalter. Att. på allt för mångå ställen inrätta slöjdskolor har mycket emot sig, enär det är svårt att anskaffa skickliga lärare lill många sådana skolor. Jag tror således att det är bättre att utveckla det goda roan har, än att, sedan man väl fått en inrättning i gång, försumma densammas förbättrande och utvidgning, för att i stället grunda dylika inrättningar på alltför mänga häll, och derigenom tillhopa mycket ofullkomligt utan att få något fullt ändamålsenligt, en böjelse, som hos oss snarare borde motverkas än befordras.
Hans Lando — hans kamrat — hade varit soldat en gång i verlden, men fått afsked till följd af sitt fylleri och sin bottenlösa envishet. Han gjorde allting med metod, och han var stolt deröfver. Han var öfver hufvud stolt öfver allting. Han var stolt öfver att han varit knekt, ty en knekt kunde alltid förakta en bonde; han var stolt öfver att han fått afsked, för det hade han fått emedan han »djäklar ta mig aldrig krusade nå’n menniska», han var stolt öfver att man icke gerna ville byta ord med honom, ty det visade hans öfvertag; han var stolt öfver sina långa armar och sin lastdjursstyrka; han var slutligen stolt öfver sin förmåga att supa. Den metod, efter hvilken han inrättat sitt lif, bestod främst i att han arbetade som en träl en månad eller några veckor — och det var rent af förvånande att se hur han då kunde slita och umbära — för att sedan få slå sig lös och endast supa och slåss under en fjorton dagar bortåt. »En ska’ väl nå’n gång känna att en lefver», brukade han säga. I godlyntare ögonblick och fattad af ett slags bondhumor, hvilken slumrade i djupet af hans förnäma soldatsjäl, kunde han visserligen medge att han kommit en smula på bakkälken, men den som tillåtit sig att betvifla hans snille och skarpsinnighet, den skulle ofelbart ha fått att göra med hans beniga knytnäfvar, för hvilkas öfverbevisande kraft hela bygden hade respekt. Om sin oemotståndlighet hos det täcka könet hyste denne ladugårds-skeptiker en djup och på erfarenhet grundad öfvertygelse, men de bedårande egenskaperna torde svårligen vara att söka i hans utseende, ty detta stod i lika stark opposition mot alla skönhetslagar som någonsin Hans Lando sjelf emot all militärisk disciplin. Han var lång till växten och dessutom uppklifven i ett par höga träskor, på hvilka han vinglade framåt med den ögonskenligaste fara för sina fortkomstledamöter. Knäna hade fått en mer än reglementerad ledighet, men till ersättning hade ryggen stelnat i en militärisk sväng bakåt, och genom sin egares vana att kråma sig tycktes nacken så småningom ha vuxit i vädret.
Till grund för denna min åsigt åberopar jag (hvad sorn äfven finnes anlydt i betänk.), den rättighet, som, på grund af flere författningar och sednast af K. br. d. 23 Jan. 1777, blifvit räntegifvarne tillerkänd, ali afleverera deras spanmäIsskatt uti sådan säd, som ä deras ägor vuxit och fallit. Om detta är räntegifvarnes rättighet, och det skulle hända vid ett sådant år, som delta, att det icke står i deras makt alt leverera sådan spanmål, som den Frih. omnämnt, så vore det väl i högsta måtto orättvist alt ålägga honom något, som han omöjligen kunde uppfylla, hvaremot det icke kan anses obilligt, all ett medium af vigten på den spanmål, som fallit inom d i st r i etet, antnges såsom den vigt, hvilken skäligen bör vara ä den spanmål, som får levereras. Jag har blott velat anföra dessa ord, såsom ytterligare stöd för mitt förslag, hvilket jag anhåller att ännu en gång få för det H. Ståndet uppläsa, så lydande: ”att vid de årliga markegåugssätlningarne, deputerade skola, till räntetagares och räntegifvares ömsesidiga efterrättelse, bestämma den minimivigt, som hvarje sädesslag mäste bålla, för att vara afradsgildt. Till ledning för denna åtgärd böra de uppgifter och priscuranler, hvilka före markegångssätlningen af kronofogdarne insändas, äfven omfatta de särskilda spanmålsslagens vigt.” IL Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att då propos. nyss framställdes till bifall ä Utsk:s tillstyrkande i mom. litt b, densamma blef med nej besvarad, men alt den derefter gjorda propos. till bifall ä Frih. Raabs förslag besvarades med så blan - 30 Den 4 Januari f. m. dadé ja och nej, att II. Ex. ej kunde bestämma hvilkendera meningen var rådande.
Så länge Gausta står och Rjukan sjunger sin thordönssång, skall Mari-Stien minnas och dess saga af fröjd och sorg omtalas; så länge Folgefondens ishaf hvilar öfver dess stumma, dystra hemlighet, 2 så länge skall grönskas den lilla ön, som säges evigt begjutas af trogen kärleks tårar. Hur det är, – de som skrifva sången och sagan med sina egna lif, som uttala tillvarelsens djup i gerningarnes tysta men mäktiga språk, de äro de verkliga författarne, de första skalderne på jorden. I andra ordningen komma de, som berätta hvad dessa lefvat. När dagens arbete var slutadt, och Fru Astrid åter ingången i sina rum efter en lätt aftonmåltid, var det Haralds stora nöje att för Susanna läsa eller berätta historier, medan hon sydde eller lät sin spinnrock surra om, ofta i munter täflan med Larina och Karina, under det eldens flammor dansade på hällen och kastade sina varma och glada dagrar på de församlades gestalter. Harald tyckte oändeligen om att ha Susanna till åhörarinna, att höra hennes utrop af barnslig förskräckelse och förvåning, eller hennes hjertliga skratt, eller ock se hennes tårar, vid hans ömsom muntra, ömsom sorgliga berättelser. Huru djupt greps ej Susannas känsla af historien om Mari-Stien, denna stig öfver fjellet, vid brädden af Rjukan-forsens afgrund, som ännu i dag vandrarena gå med bäfvan och som en ung flicka påfann, ledd af kärlekens mod. Det var på denna stig, som Vestfjordalens sköna Mari med lätta och säkra fjät gick sin barndomsvän och älskare, Ejstein Halfvordsen till mötes. Men hennes faders girighet skiljde de båda, och bevekt af Maris tårar och böner måste Ejstein fly, för en lömsk rivals anfall mot hans lif. År gingo om, och Mari var ståndaktig i sin tro. Hennes far dog: Ejstein hade genom tapperhet och ädelmod gjort sin fordna fiende till sin vän, och de älskande skulle, efter en lång skilsmässa, åter mötas, för att icke skiljas mer. Ejstein hastade på Maristiens ginväg sin älskade till mötes. Länge hade hon väntat honom.
Renlighet utgör härvidlag det förnämsta, och de probata medel, som » husfarmakopén » på- bjuder, äro merendels långt ifrån egnade att verka disiuficierande. En gång kom en bondgumma till mig och beklagade sig, att » hennes tös hade ett dölligt ben », hvilket på vanlig svenska betydde, att hennes dotter hade ondt uti ett ben; nu var meningen, att jag skulle gå dit och » doktorera » henne med några » meklamenter ». Vid påseende befans flickan hafva ett sår, som hon bestrukit med en sådan rar salfva, bestående af hundfett, tjära och pulveriserad tegelsten, men det ville ej läkas ändå! Såret var hemskt att skåda! Som jag många gånger genomläst d:r Gö- ranssons » Samariterkurs », insåg jag genast, att det första jag hade att göra var att rensa såret, och att aseptin dertill vore bra. Jag satte en s. k. rafraichisseur uti en aseptinflaska och blåste ett fint duggregn på såret, tills jag trodde det vara rengjordt. Sedan lades en mångdubbel, i aseptin doppad linnelapp derpå, derefter en linnebinda och så ett stycke vaxduk omkring det hela. Jag hade den glädjen att, sedan jag dagligen skött såret på ofvan nämda sätt, efter en tid få se det läkt. Jag lät ej tillfallet gå mig ur händerna, utan höll ett » kort och lämpligt tal » om faran att begagna salfvor och dylikt på öppna sår samt utdelade aseptinflaskor till höger och venster. Det hjelpte j u alltid något, men en tid der efter kom en gosse med ett sjukt finger till mig. Han hade visst icke smort på af salfvan, ty det visste han j u ej var bra — nej, alls icke! Han hade bara strött snus i såret! Då äro de s. k. sympatikurerna långt mera oskadliga och ibland t. o. m. gagneliga.