Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Transund af protokollet öfver Civil-ärenden, hållet inför Hans Majd Konungen i Stals-Rådet å Stockholms Slott den Oktober 1859. -s Närvarande: Hans Excellens, Herr Justitie-Stalsministern, Friherre De Geer, Hans Excellens, Herr Stats-ministern för Utrikes Ärendena, Friherre Manderström, Stats-råder. l'Vallensteen, Gripenstedt, Almqvist, Ehnemark, Herr Grefve Hamilton. Lagerstråle, Björnstjerna och Malmsten. Föredragande Departement s-chefen anhöll härefter att få inför Kongl. Maj:t i underdånighet göra anmälan om de verkningar, j som den nya lagstiftning angående 6 Kongl. Maj:(a Nåd. Prop. N:o 42. vilkoret! för bränvinstillverkning, hvilken 1855 trädde i verksamhet, visat sig medföra och i sammanhang dermed föreslå vissa ändringar i samma lagstiftning, i afseende hvarå Departements-chefen anförde, att nämnde verkningar icke understigit de förväntningar, som voro fästade vid berörde förändrade lagstiftning, och bestode hufvudsakligen, å ena sidan, uti betydlig minskning i bränneriernaa antal och i bränvinstillverkningens belopp samt å andra sidan, uti ökad statsinkomst af tillverkningen. Uti hvad Departements-chefen sålunda föreslagit, instämde Stats-rådets öfrige ledamöter, med undantag deraf att, i fråga om tiden tor bränvins-tillverkning i större bränneri, Statsrådet Herr Grefve Hamilton, med hvilken Statsrådet Malmsten sig förenade, afgaf följande yttrande: I öfrigt instämmande med föredragande Departements-chefen, tillstyrker jag i underdånighet, att bränvinsbränning i större bränneri må vara tillåten under hela året, med undantag för tiden från och med Palmsöndagen till och med Söndagen efter Påsk, samt från den 15 December till årets slut. Af en sådan bränningstidens utsträckning befarar jag ingalunda en ökad tillverkning, emedan det är otvifvelakligt, alt bränneriernas antal derigenom skulle förminskas, kontrollen sålunda blifva säkrare, och tillverkuingsloppet tid efter annan kunna genom beskattningen regleras.
August tyckte bra om dig, men en stock är han, ty när vi, efter att hafva sammanträffat med dig, kommo ut på gatan, sade jag: ”Nåh?” men[ande] hur han tyckte om dig, ”joo”, det var allt hvad jag kunde klämma af honom den gången, men jag hade föresatt mig att han icke skulle slippa för så godt pris, hvarför jag vid nästa sammanträffande ånyo började mina operationer med den påföljd att jag fick veta det han tyckte mycket bra om dig, men det grämde honom fasligt att du för hans skull måste stå så mycket, ty du var nog trött, emedan din hand som hvilade på fönstret, darrade så mycket; detta sade han flera gånger, så till slut tröstade jag honom med att det nog inte var så farligt Man kan gerna vara medgörlig de flesta gångerna man står derför inte under toffeln. Jag ger alltid efter, utom när det är en sak der jag verkligen bör få rätt. Midsommardagen var jag ju i Lund, och jag ville gå i kyrkan, men August tyckte att jag i stället kunde gå och spatsera med honom. Jag sade honom vänligt att jag ville gå i kyrkan och ämnade göra det också, ja då sade han ju ingenting, utan tyckte att jag skulle göra det. Jag har från början sagt honom, att i den saken följer jag min egen vilja, och han är nog förståndig att lemna mig och mina idéer i fred, liksom jag gör med honom. Vill han en gång ändra åsigt och följa mig till kyrkan, skall det vara mig mycket kärt, men jag trugar honom aldrig dertill. Han har sagt att jag kan gå, så skall han följa mig till kyrkdörren.239 Fr. A.E. Kan du tänka, att Carin har erkänt för mig, att hon är kär i Jönsson, det syns för resten också, men jag trodde icke att hon var nog dum att erkänna det genast. Det är så likt Carin att bli kär så fort hon är tillsammans med en herre. Jag tror ej han plågas af samma sjukdom vis á vis henne, men jag skall emellertid göra min observationer. Jag skämtar nu redigt med henne om Jönsson.240 Densamma. Det enda roliga jag egentligen har, är när herr Jönsson och jag prata förstånd, men det kommer så sällan på, ty Carin bevakar oss med argusögon.
Icke heller bör det få bero af bränn vinsbrännaren att sjelf taxera, huru många kannor brännvin han tillverkat under bränningstiden, utan, när man anmäler sig till bränning med panna af den eller den kannerymd, har man med detsamma fäst bestämt sitt skattebelopp, hvilket således efter ordentligt uppgjord räkning på det antal kannor brännvin, som möjligen, under den bestämda brännings-octroyen, högst kan tillverkas med sådan panna, bör för hvarje tillverkningskanna i Författningen härom utsättas; och må det vara brännarens ensak, om han bränner hela bränningstiden, så att han kommer till beskattningsproductionsbeloppet, eller ej. Det är gifvet, att brännvinsbränning, utsträckt hela året öfver, ej är behöflig; ty under sommaren, då kreaturen äro på bete, är dranken för deni alldeles umbärlig, och under vintermånaderna kan tillräckligt belopp af brännvin för hela årets husbehof hinna att tillverkas. Således torde högst 6 månader, eller från medlet af November till medlet af Maj, vara den högsta bränningstid, som kan tillåtas; men också bör häraf, likasom af det förhållande, att inga konstbrännerier hädanefter få äga rum, blifva en gifven följd, att brännvinsbränningen, under den sålunda förkortade tiden, af ingen anledning eller förevändning skall kunna inskränkas. Lika med flera värda motionärer i detta ämne, anser jag det strida emot begreppet om förenad rättvisa och billighet, att lika beskattning skall läggas å tillverkning af brännvin med mindre och större brännvinspannor; ty det är tillräckligt kändt, att smärre pannor gifva en ringa afkastning emot de större; således torde det få anses rätt, att vissa grader i beskattningen utsättas. Nu har man väl velat sätta en gräns för producerandet af ymnigare tillgång på den, att jag må så uttrycka mig, ödeläggande varan, brännvin; men jag har ännu icke hört någon ifrågasätta inskränkning af anledningarna till densammas lättade åtkomst: jag menar värdshus, krogar och försäljningsställen.
Orsakerna dertill äro dock till största delen främmande för representationssättet och sådana, som lätteligen, med allvarlig vilja, kunde häfvas. De ligga i orimliga och tidsutdragaode arbetsmetoder, i riksdagarnes långa mellanrymd, i den välkända, vid sednare riksdagar alltid misslyckade, men af Styrelsen alltid ånyo anlitade taktiken, att genom riksdagarnas uttänjande krossa Ständernes motståndskraft. I de constitutionella länder, der representationerne årligen komma tillsammans, hafva ministrarne alltid utarbetade lagförslag att förelägga. Sällan eller aldrig befatta kamrarne sig dermed. Sedan de uttryckt några allmänna grundsatser, öfverlemnas åt Styrelsen att, på grund deraf, inkomma med propositioner. Oaktadt den fem gånger så långa mellantiden, besväras den Svenska Styrelsen aldrig dermed; den nöjer sig med att kasta hästlass af luntor på Ständerna, dem deras Ulsk. knappt hafva tid att genomläsa, än mindre att med ledning deraf uppgöra något helgjutet, sammanhängande och tillfredsställande lagförslag. Under kamrarnes sammanvaro i andra länder upptages ministrarnes tid af de parlementariska discussionerna; alt dessa icke borttaga någon tid för vår Svenska minister*. 23 Den ai Octo ber f. ra. torde R, o. Ad:S ledamöter vid denna riksdag kunna intyga. Man anser att den constitutionella anda, som gifvet' sig tillkänna i andra representativa länder, aldrig kan utveckla sig med våra former. Detta påstående torde, vid närmare granskning, icke innebära mera verklig sanning, än mången annan tillvitelse man gör vårt representationssätt. Hvar eljest träffas väl den constitutionella anda, som utmärkt de sednare riksdagarnes representanter? Med de föga uppmuntrande chancerne att ingenting uträtta, utveckla de en ståndaktighet, en fosterlandskänsla, en oböjlighet för alla påkänningar, som är exempellös i alla andra länder. Men denna constitutionelt fosterländska anda finnes icke blott inom representationen. Representationen är uti detta fall endast ett genljud af nationen. Man behöfver i delta fall endast rådfråga allmänna opinionens organer, som dagligen lemna denna anda sin välförtjenta hyllning.
Raab, att han måtte tillåta, det hans tillägg blir ett serskildt morn. Jag förnyar hvad jag redan sagt, att jag anser mindre lämpligt att påpeka en serskild provins, då punkten omfattar alla de län, der jernvägar skola anläggas. Frih. Leijonhufvud, Bror Abraham: Alan har sagt, att de på undersökningar nedlagda kostnader återgäldas vid arbetets företagande, och jag är om sanningen häraf innerligen öfvertygad; men lika öfvertygad är jag ock, att Regeringen omöjligen kan med den föreslagna summan låta verkställa de erforderliga undersökningarna, åtminstone icke så som erforderligt är. Den topografiska undersökningen medtager 50 å 00,000 Rdr och då återstår för de statistiska industriella icke mera än omkring 90,000 Rdr. Således är den föreslagna summan alldeles för ringa, såvida man vill att undersökningar skola göras inora alla län, hvilka jernvägarne skola genomlöpa. Jag måste således biträda den siste talarens åsigt, att anslaget måtte förvandlas till ett förslags-anslag, ställdt till K. M.s disposition. Hvad angår Frih. Raabs förslag, är det icke svårt att förklara, hvarföre provinsen Småland behöfver serskildt påpekas. Jernbanan måste gå genom Småland, men denna provins är icke ännu af topografiska korpsen fullständigt undersökt. Dessutom är denna provins mera kuperad och bör derföre noga undersökas, hvadan ock skäl är att detta behof bör uti underd. skrifvelse!) serskildt påpekas. Undersökningarna inom denna provins blifva dessutom dyrare än inom andra. Jag anhåller således, att R. o. Ad. måtte förvandla anslaget till ett förslags-anslag och bifalla det af Frih. Sprengtporten föreslagna tillägg. Frih. Raab, Adam Christian: Jag beder att få närmare utveckla skälen hvarföre jag omfattat frågan, huruvida en lämpligare sträckning af banan skall kunna åstadkommas inom provinsen Småland. Då jag ser på kartan och genomläser Utsk:s Betänk., så finner jag ett löfte gifvet, att i framtiden de större banorna skola gå genom Östergöthland till Wexiö och derifrån till en lämplig punkt på södra banan.
Svenska nationens ombud icke vid detta tillfälle skola underlåta, att sätta Sveriges Konung i stånd, att kunna säga, till sitt folk. detsamma, som en af nutidens ulmärklaste skalder sagt lill sitt land: ”Var fritt, var gladt, var tryggt!” — och i främsta rummet vet jag, att R. o. Ad., som säkerligen icke hyser något misstroende, att de äskade medlen skola, illa eller onödigtvis användas, skall skänka sitt bifall lill hvad Konungen ansett vara för fäderneslandets väl behöflig!. Flere ledamöter yttrade härtill bifall. Frih Raab, Adam Christian: I en fråga af den framtidsbetydelse, som denna, tror jag det vara rätt att yttra sin mening, derföre att tystnaden kan gifva en missvisning om nationens tänkesätt i delta ämne. Till en början får jag tillkännagifva, att jag uplräder för att tillstyrka bifall till Ulsk:s förslag. Väl må jag bekänna, alt i den nyss föregtde talarens i öfrigt intressanta anförande förekommo några ord, som möjligen skulle hos mig kunna framkalla tvekan, huruvida jag rätt upfattat frågans ställning. I Hr Gripenstedts anförande förekom nemi. det nitrycket om Regeringens politik, att den kunde blifva ”mot hvad andra makter, en eller flere skulle önska”, och möjligen skulle lili förutsättningen, att Regeringens politik skulle på en gång kunna stöta flere, märk flere makter, kunna ligga en mening. Om så är, vill jag för ingen del ansluta mig lill den. Vidare har samme talare anlydt, att det äskade kreditivet skulle erfordras ”vid utbrottet af ett krig”, således ej till förberedande rustningar, såsom jag hade föreställt mig. I sådant fall skulle del ju varit tillfyllestgörande att anvisa beloppet, såsom åtskilliga reservanter yrkat, på det s. k. stora kreditivet. Men jag hoppas hafva missförstått dessin talarens ord, och vill ej vidare fästa mig vid dem. Med den förste talaren, som upträdde i denna fråga, kan jag ej instämma deruti, att denna fråga bör betraktas såsom en kabineltsfråga eller ett förtroende-votum, så att man bör ställa bifall eller afslag i beroende af större eller mindre förtroende till Konungens Rådgifvare.
Hå, efter hvad af ofvan uppgifna förhållande kan slutas, från Husqvarna faktori är alt påräkna en årlig gevärsleverans af 2,500 stycken eller för tre år 7,500 gevär, hvartill efter förut betingadt pais af 21 r:dr 20 sk. per stycke, skulle erfordras en sammanräknad kostnad af 100,023 r:dr eller nära 00,000 r:dr utöfver resorvatiouerne å det vid 1844-—1845 årens riksdag för gevärs-anskaffning beviljade anslag, samt återstoden, 40,000 rall-, i det af E. K. A. för enahanda ändamål nu äskade belopp otvifvelaktig! kommer att för gevärs-låbri ka lionell vid Carl Gustafs stads faktori medtagas, hafva Rikets Ständer, med bifall till E. K. M~s nådiga framställning, beslutat alt, för 184 Expeditions-U t skottets Förslag till und. Skrifvelse, N.o ilo* anskaffning af nya gevär, till E. K. M:s nådiga disposition å Riksgälds-kontorel anvisa en summa af Etthundra tusen (100,000) riksdaler, att under åren 1848, 1849 och 1830 med en tredjedel årligen utgå. Hvilket allt Rikets Ständer få hos E. K. M. i underdånighet anmäla. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 15 Juni 1848. Uppläst och godkändt hos Ridd och Adeln den i5 Jani 1848. Presle-ståndet den 17 Borgare-ståndet den 17 Bonde-ståndet den 31 Rikets Ständers underdåniga skrifvelse angående istdndsättande af publika byggnader ä ön S:t Barthelemy samt förhöjning i dervarande tjenstemåns aflöningsstat. (Slals-utsk. Uti., N:o 177.) S. A. K. Af E, K.
Jag får således tillstyrka bifall å StatsUtskoltets betänkande, ehuru jag visserligen hade önskat, att sådane anstalter blefvo vidtagne, att kostnaden för Staten kunde minskas; och detta ändamål skulle efter min öfvertygelse kunna åstadkommas, om Öfverstyrelsen af AssistanceCnntoiret förvandlades till en Municipal-styrelse, sålunda att Borgare i Stockholm åtogo sig befattningen dervid, likasom nu sker vid flere barmhertighetsverk. Men då denna förändring af inrättningen i alla fall icke nu kan påräknas, skulle jag vördsamt tillstyrka, det Höglofl. Ridderskapet och Adeln täcktes till tidens vinnande bifalla StatsUtskottets förevarande betänkande» Herr Grefven och LandiMarskalken till känna 8 a f, att Plenum komme klockan 5 i eftermiddag att fortsättas. Herr Rosenblad, Bernhard'. Jag tror mig först böra fästa uppmärksamhet på ett misstag, som jag tror, insmugit sig i den näst för den siste värde talarens yttrande. Han har nemligen trott, att man här såsom omoraliskt ogillat lån på pant. Jag deremot tror, alt man endast såsom omors. liskt ogillat lån på misstänkt gods. Det förra är ett förhållande, som med ett odladt samhälles mångfaldiga nyancer af behof och af ögonblickliga utvägar för dessas tillfredsställande ofta måste inträfla. Vill man hafva ett praktiskt bevis för den theoretiska sanningen af olämpligheten utaf en viss maxirniräntas stadgande och af StatsNäringsföretag; så behöfver man endast skida ^.ssistanceContoiret och dess resultater. Sven - Den 3 Ortober f, m. 45 ska Lagen förbjuder såsom ocker hvarje enskilt mans lån åt annan enskild inan mot högre ränta än 6 procent.(vissa Förlagsoch Bodmerilån undantagne). Staten deremot uppoffrar såsom en barmhertighetsgerning årligen circa 29.000 B:dr Jhco, för att låna ut 200,000 s:m R:dr åt behöfvande mot 7 åj 14 procent och deröfver. Enskilte
Jag vet nog, hur jag stretat ett helt år för att få Gunborg ur dig. VENDLA. snäll. Redan när vi gifte oss var det inte stort kvar af Gunborg i mig och nu är jag nästan alltid bara lilla Vendla. RUDOLF. heter igen. Ja, men nu sätter hon nog i dig några dumVENDLA. Å det är ju bara på en dag. RUDOLF. stås att ligga och prata. Du skulle skrifvit, som det var, att vi ä' så trångbodda. Och en natt. Och hela natten kommer ni förÅ, du kan då inte säga annat än att jag varit Ja, det behöfver du minsann inte påminna mig Ska vi nu käbbla om det igen. Hur kunde Å, hör du! Hvad skulle jag göra? När det Och då skulle de alltid tänka, att jag kunde ta emot dem där. RUDOLF. Tror de verkligen det ännu? VENDLA. dringar. Och det kan du gärna låta dem tro fortnans värdighet att inte ha ett eget rum. RUDOLF. de är här? (Kysser henne.) Är det också under kvinnans värdighet? VENDLA. Det är ju bara 24 timmar. RUDOLF. Bara 24 timmar, säger hon. (Kysser henne gång på gång, hon värjer sig skrattande.) VENDLA. resten tycker hon det är dumt. Du vet hur svartsjuk Gunborg är. Och för RUDOLF. henne, vore dum. Det har hon också rätt i. För den, som kysste Får jag kanske inte kyssa dig heller, medan Ja, det förstås det var ju en af mina forMen de tro ju, att jag har ett ensamt rum. farande, hör du. De tycker, att det är under kvin Du ska inte reta henne. RUDOLF. Det låter jag mig inte föreskrifva. VENDLA. tonen. För det tycker hon är under kvinnans värdighet att tåla. RUDOLF. låta köra ut sig så här ur sin egen sängkammare! Men det är inte under mannens värdighet att (Går ned för trappan med sin nattrock på armen. Vendla Och så ska du inte tala till mig i den där tar fram rena handdukar ur skåpet och räcker honom dem i trappan.) VENDLA. Se här har du handdukar!
Men hvilken är alla Motsvarigheters allrainnersta hemlighet?– Densamma, som är det Verlds-Helas allrainnersta: att Gud Sjelf är Menniska; eller att det eviga Lifvet, hvilket såsom evig Kärlek är Gud, just i följd af denna Lifvets och Kärlekens enhet är äfven Menniska; en personlig all Mensklighets Urbild, som af evighet är Gud-Menniska, eller Gud och Menniska i en och samma Person. Derigenom nämligen, – och endast derigenom, – är Menniskan gjord till Verldens allmänna och Naturens särskilda grundform, som i sig innehåller allt lifs väsendtligheter; hvilka derföre måste sjelfnödvändigt, äfven i alla sina öfriga företeelser, och det i Tillvarandets alla Sphärer och Grader, stå i det noggrannaste motsvarighets-förhållande till denna grundform. Derigenom – och endast derigenom – äro vi således ock satta i stånd, att skåda Gud såsom uppenbarad: redan i Naturen, emedan denna är, noga betraktad, sjelf nyssnämnda forms aftryck; närmare, inom oss, eller i vår Själ, vår Ande, som är dess omedelbarare afbild; och fullständigast i det Ord, hvars lefvande medelpunkt är alldeles densamma, som Verldens. Lif och Kärlek äro ursprungligen Ett: ty Kärleken är, i sin eviga betydelse fattad, just Lifvets egen Sjelfnödvändighet. Det i allt slags lif ur-väsendtliga kan ej vara något annat, än en i viss rigtning sträfvande totalenergi af krafter, ett sig sjelfbestämmande och dermed i orsaklig verksamhet försättande ändamål, hvaraf allt det i den lefvande varelsen inneburna eller evolutiva erhåller sin syftning; hvilken, i mån af sin uppnådda afsigt, gifver förnimmelse af en uppnådd full och fullkomlig verklighet, och alltså innefattar ett för varelsen Eftertraktansvärdt eller Godt. Men just denna syftning, hvari ett ursprungligt ändamål åtrår att bekräfta sig genom uppnåendet af sin afsigt såsom af ett Godt, är Kärlek; hvadan bör inses, att i allt lif är Kärleken just – lifvet sjelft.
Då jag är reservant mot de inom Utskottet redan faststälda grunderna för ett sådant Memorial, åberopar jag här på förhand, hvad jag i dervid bi fogad reservation hoppas få närmare uttrycka, och förbigår all framställning om, huru jag tror en Riksrätt kunna, äfven i ett tvåkammare-system, organiseras, utan att dertill använda den ena kammaren. — Sjelfva principfrågan hör likväl helt och hållet till omfånget för detta Betänkande. Såsom ett af de hufvudsakligasle caractersdragen af den representationsform, hvilken vår förflutna historia har utvecklat, och hvilkens väsendtliga egenheter vi icke utan sorgfälligaste pröfning böra förkasta, har alltid det förhållandet synts mig vara, att Riksens Ständer, ehuru arbetande på fyra rum, och efter en mångfaldigt invecklad arbets-ordning, likväl aldrig utgjort mer än en function af sjelfva Statens magt. Splittring har funnits inom dem, men i alla yttre förhållanden hafva de tillsammans utgjort en egen enhet; all den kraft, de någongång visat, har just härledt sig härifrån. Af alla de Regeringsformer, som våra häfder omtala, uttrycker den af 1809 fullkomligast denna caracter. Riksens Ständer tillsammans representera Svenska Folket; mellan Stånden är full jemnlikhet; för vissa frågor har ett Stånd veto, för andra två, men alltid utan afseende på hvilketderaMed fästad uppmärksamhet på, att vissa mål ej kunna förfalla, har Grundlagen anordnat en skilje-domstol för dessa fall inom sjelfva Riksförsamlingenj med hugkomst af debatterande församlingars vanliga lott, att mellanåt fördjupa sig i formtvister, har samma Grundlag stadgat serskild procedur för afgörandet af sådana. Då nu erfarenheten af fyrdelningens mångå olägenheter har ledt till ■ önskandet af ett system med två kamrar, har jag trott den nyssnämnda , 12 Hor till Constitutions-Utskotlets MemorialN.o 85.
Utsk:ns betänk., skulle det innebära ett ogillande af den sats om prygelstraffets successiva, allt mera inskränkta begagnande, som Hr Lefrén dock sagt sig gilla, och som jag tror, att en hvar, sorn eftertänkt förhållandet, skall finna på intet vis kunna försämra diciplinien inom Svenska arme'en. Jag, som ifrar för det totala afskaffandet af prygelstraffet, är dock, för det närvarande, fullkomligen belåten med det förslag, som Hr Lefrén framställt, nemi. att ingen skulle kunna åläggas detta straff, som icke förut genom laga dom vid vederbörlig krigsrätt blifvit dömd att nedflyttas i en särskild s. k. straffclass. Jag är ganska förvissad derom, alt så snart en sådan åtgärd blifvit vidtagen, att individen derigenom blir skyddad för godtycke — så länge åtminstone, vid de kroppsliga bestraffningarnes användande, han icke genom fortsatt dåligt uppförande sjelf bevisat sig ovärdig ett mildare behandlingssätt — skola ej långt derefter icke många individer finnas inom Svenska armeen, som behöfva underkastas nu ifrågavar. straff. Men så länge man i detta afseende tillåter godtycklig bestraffning, och så länge man på felande soldater genast använder prygelstraffet, i st. f. att söka genom, väl långsammare men säkrare medel inverka på deras moralitet, så länge skall det alltid finnas en mängd individer, för hvilkas skull dessa straff måste qvarstå och användas; äfven derföre att så länge får man icke sä goda sujelter inom krigshären, som man skulle få, ifall man afskaffade detta straff; och då man bereder en sådan öfvergång till ett bättre, att man icke genast upphör med all bestraffning med prygel, utan en sådan föregående åtgärd vidtages, som den att inrätta en särskild straffclass, så finner jag icke den ringaste svårighet deremot kunna vara för handen. I öfrigt har man sagt, att tillståndet inom ammen nu redan är sådant, att det icke behöfves mer än att låta saken hafva sin gång, och att detta straff ändock ganska sällan skall användas.
Borgareoch Hedervärda Bonde-Stånden redan bifallit Oeconornie-Utskottets Betänkande, som afstyrlcer den af Herr Grefven fö. reslagne Post-Inrättning, och Bevillnings - Utekottet, i afseende på Post-Verket, icke tillhör någon Sen 2 Juli» 357 någon annan befattning, än den som rörer de för samma Verk erforderliga medel; så och då Herr Grefve Henning Gyllenborgs emot Oeconom ie-Utskottets Betänkande, från Höglofl. Ridderskapet och Adeln hit remitterade Anmärkningar, åsyfta förändring, icke i Post-Taxan, utan i sjelfva Post-Inrättningen, finner Eevillnings - Utskottet sig öfver förberörde Anmärkningar icke kunna något hufvudsakeligt Utlåtande meddela. Hvilket Riksens Höglofl. Ständers närmare ompröfvande vördsammeligen un* derställes. Stockholm den i Juli 1815* På Höglofl, Riddersk. På Högv. Prest-Stån och Ad. Uedamöters dets Ledamöters vägnar vägnar Carl Stellan Mörner. Olof Bjurbäck. På Vällofl. BorgarePå Hederv. Bonde Ståndets Uedamöters Ståndets Uedamöters vägnar vägnar iSils Limnelius. Joli. Magn. Wessing. Henr. Christ. Zaar. Uppläst hos Högloft. Ridd. och Ad. dan a Juli» Högvörd. Prest-Ståndet den 2 Vallöf). Bargare-Ståndst den 3 Hederv. Bonde-Ständet dea 2 Riksens Höglofl. Ständers Stats-Utskotts Utlåtande, i anledning af de bos Höglofl, Ridderskapet och Adeln samt 35» JDen 2 Juli. samt Vällofl. Borgare-Ståndet gjorde anmärkningar vid Utskottets tinder den 29 nastiMaji afgifna Betänkande, i anledning af Hans Exccllences m. m.