Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Berättelse om folkundervisnings-anstalternes fortgång och de hinder, som i detta afseende kunna på ett eller annat ställe möta; saint slutligen Q-alt communerne må tillåtas, genom årliga collecter, bereda inkomster till förmon för deras Skolor, och att Kongl, Maj;t för öfrigt Statssamt Allm. Besa.- och Oecon.- Ulsfcs Utlåtande N:o /fg. täcktes i Nåder vidtaga och begagna alla de åtgärder och utvägar, som kunna bidraga lill ifrågavarande ändamål och dertill befinnas lämpliga. Stockholm den 7 Januarii 1835. STOCKHOLM, Kongl.. Ordbns-Boktryckeriet , 1835. Stuttoch Banco-Utskoltens Betänkande N.o 5o. i N:o 5o. Ankom til! Exp.-Utsk. den 24 Januarii i835. Betänkande, i anledning af väckt fråga om rättighet för Styrelserne öfver nya Passevolanceoch Arméens TrossPassevolance-Cassa , att insätta sine obehöjlige fonder på Låne-Bankens upplånings räkning för Handels-Disconterne. Ridderskapet och Adeln har till Statsoch Banco-Utskottens gemensamma behandling remitterat en af Herr Rosenblad, Bernhard, väckt, si lydande motion: ”Jag får vördsamt föreslå, att Styrelserne öfver Nya Passevolance-Cassan och Armeens Tross-Passevolance, hvilka icke lära ega rätt att utlåna sina medel, måtte berättigas att insätta sina obehöfliga fonder på Låne-Bankens Upplånings-Räkning för Handels-Disconterne. " "Då dessa medel i alla fall skola blifva inneslående i Låne-Banken, men utan ränta, i stället för att de efter detta förslag komma att blifva fruktbara.”
Reservation af Herr Friherre Cederström, Anders, som åberopat den af honora väckta motion. Lag-Utskottets Utlåtande, N'.o 126, 13 N:o 126. 'Anis. till Exp. Utsi;, d. 19 Sept., kl. 1? midd. Utlåtande, i anledning af dels gjorda anmärkningar emot Utskottets Betänkande N:o 66, i fråga om förtydligande af Kongl. Brefvet den 25 September 1777, dels väckt motion om upphäfvande af samma Kongl. Bref. Sedan Lag-Utskottet, uli omförmälde Betänkande tillstyrkt, alt, genom utfärdande Författning, varder, såsom ett af Kongl. Brefvet den 25 September 1777 föranledt undanlag från allmänna lagens stadgande i 1 Cap. 2 § Straff-Bal ken, förordnadt, det ej någon tuå häktas för brott emot 5 Gap. 1 § Missgernings-Balken, förr än efter det Kongl. Majit förklarat undersökningen böra fortgå; så har samma Betänkande, som bifallits af Vällofl. Borgare-Ståndet, blifvit ålerremitteradt af de öfrige lii k s-S t änden, på grund af anmärkningar, framställde: a) hos Höglo 11. Ridderskapet och Adeln: l:o af Herr Palmcrantz, Johan Mauritz, som förmenat, det en sådan otydlighet skall ligga i Utskottets förslag, att domaren kunde råka i ovisshet, huruvida meningen vore, antingen att den tilltalade ovilkorligen borde genast häktas, sedan Kongl. Majit anbefallt lansakningens fortsättande, eller om det linge på domarens pröfning ankomma, huruvida häktning borde ske eller ej. Herr Palmcrantz föreslog derföre, att ett (1) måtte insättas efter ”förrän”, samt i slutet tilläggas: ”vederbörande domare pröfvat den tilltalades häktande böra ega rum;” eller ock att den redaction mätte antagas, som linnes upptagen i Herr R. T.
200,000 — 120,000 Allmänna Brandförsäkringsverket 94,610 26 8 10,100 Convoy-Commissariatet 40,000 Comm.-Rådet N. Björnberg 6,000 — —- Banco-Commisäar. P. Kjellin 414 36 7 4*4 36 7 Utelöpande förre Direetionens Assignation, på Bank. 103,994 7>299 Obligationer, utfärdade för Discont-Skulder a3i,3o5 Vexel-Banco-Räkningen,Utredningens 269,235 Utredningens utelöpande Assignationer på Banken . 4,! 58 36 7 Dito Banco-Attester 34 8 11 Lagsökn.-kostnad, influten utöfver meddeldt förskott 672 4.0 7 Exspence-Medel, redoviste af UtredningsContoiret i Gö- theborg utöfver meddeldt Förskott ,1 *9 i* — Bankens innestående andel i 1817 års Discont-Vinst 6,426 Actie-Capitalet 200,000 200,000 Obetald Actie-Utdelning . 1,623 36 — 1,623 36 — Öfverskott 72,424 i5 8 CO C~j O) cs 8 2 S u m m a 1,445,059 10 ~6 1,089,372 9 3 Stockholm deri 8a3 Utredningen af Götheborgs f. d. Discont-VerL Tillgångar. Utestående L ån * . k Osäkre Debitorer « , P. Falk & Comp. Low. Smith & Comp* Scott & Gordon » G. A. Ahlberg . ... Deposition hos CommcrceRådet Björnberg Cassa-Behållning i Contant samt Gotha Oanals och Malmö Discohters 3 Procents Reverser Commerce-Rådet N. Björnberg .. C. Bagge *
Ständer gjort, så skulle efter min tanka det varit ganska enkelt att stadga sådana grunder för beläningsrätten, som beredd tillfälle för alla fastighetsegare, att deraf kom* ina i åtnjutande; hvarigenom följande välgö' rande resultat kunnat väntas: 1) Egare af större jordegendomar, som om 2000 R:drs maximi-belopp bestämmes, hafva skälig anledning till klagan öfver orättvis, olämplig och ändamålslös delning, blifva tilllredsstallda; och dessa för närvarande, efter min öfvertygelse mest beklagansvärda skola linna, att en direct hjelp utan någon skadlig verkan blifvit dem beredd. 2) Capitalisterne, sorn, missnöjde öfver de beslut Rikets HöglofI. Ständer fattat i penningeväsendet, hvilka utbredt opinion om myntförsämring, föresatt sig att förvandla sitt capital i fastighet, skola beräkna sin ersättning uti den förmån, som lånetillfället medgifver att använda en större köpeskilling samt följaktligen komma i besittning af en större Egendom. 3) Den brist på köpare af större fastigheter, som i många provinser är allmän, skuU le oi’, ifvelaktigt afhjelpas. Banco-Uiskottets Betänkanden, 427 4I De fastighetsegare, som sedan 1820 haft lä nehand)ingar på större belopp, ända tili Bo'oO( Rtdr liggande i Banquen , vin na ändamålet, för de kostnader desse gjort sig, da de få lån på lika summor sorn de sökt första gången, ehuiu nya handlingar måste anskaifas. 5) Fonden utgår och gör sin önskade verkan vid jordbruk och näringar i allmänhet, och Banquens förmån genom silfver-fondens ökande vinnes; men begge dessa ändamål förfelas om maximi beloppet endast blifver hvad nu är föreslaget. 6) Skola större egendomars sönderdelande, samt tillställa köp, för att kunna begagna Jånerätten, hvilka begge åtgärder i Statsoecoromiskt afseende måste vara skadliga, före» kommas. Efter anförande af dessa skäl och yttranden, har jag uti Höglofl.
Där stapplade på kryckor den ännu icke fullvuxne fänrik Piper, som förlorat hälarna. Där gick hofmannen Günterfelt, som mist båda händerna och i stället i Frankrike fått två andra af trä, hvilka blanka och svarta fingrade upp och ned på rocken. Där slamrade träben och käppar och bårar och sjukvagnar. Mårten Predikare stod med händerna knäppta. Det slog gnistor för hans ögon. Det brusade och kved, och den gamla predikoanden kom så häftigt öfver honom, att han själf hörde, hur stämman ena stunden stockades och vardt hes men den nästa växte sig så stark, att det tycktes honom som hade han själf burits bort på vingarna af sin röst och förvandlats till en eldflamma. Han vacklade fram till de nedkastade vapnen och pekade mot det tomma kungstältet. – Han är förbrytaren allena! Du sorgklädda mor eller änka, vänd hans bild afvig på väggen! Förbjud de små att uttala hans namn! Du, lilla Dunja, som med dina leksystrar snart plockar blommor på grafvarna, bygg af dödskallar och hästhufvud hans minnesmärke! Du krympling, bulta med din krycka i den dofva mullen och stäm honom till möte där nere, där de tusen, som han offrat, vänta honom! – Och ändock vet jag, att vi en gång inför rättfärdighetens domstol alla skola halta fram på våra träben och kryckor och säga: Tillgif honom, fader, såsom vi förlåtit honom, ty vår kärlek blef både hans seger och hans undergång. När ingen svarade honom utan alla stodo framåtböjda och stumma som hade de svarat detsamma, då vardt hans förtviflan ännu häftigare. Han betäckte sitt kantiga ansikte med händerna. – Säg mig vid Guds nåd, att han lefver! – ropade han. – Säg att han lefver! Günterfelt lyfte med sina svarta träfingrar hatten från hufvudet och svarade: – Hans majestät är räddad! Då böjde Mårten Predikare sitt knä och darrade och återfick sig själf. – Lofvad vare härskarornas förste! – stammade han. – Är konungen räddad, då vill jag draga hvar börda, som ödet lägger uppå.
I nya lagen är detta stadgande uteslutet; och till hvarje sundt förnuft öfverlemnas, om det kan vara moraliskt rätt, att då löftet är fulltygadt, beskyddet deraf fråntages modren och barnet. Högsta Domstolen har ansett detsamma böra qvarstå. Förhållandet läses i tableauen, pag. 18 och ig. 3:o Såsom skäl till skilnad i trolofning antager gamla lagen det förhållande, att någondera af contrahenterna, vare sig mannen eller qyinnan, före eller efter fästningen, begått lägersmål. I detta stadgande gör nya lagen den förändring, att, hvad qvinnan angår, anses lägersmål före fästningen vara skäl till skilnad, men icke om hon begår lägersmål efter fästningen; samt att, hvad mannen angår, lägersmål före fästningen icke utgör skäl till skilnad, men väl då lägersmål sker efter fästningen. Om man också vill glömma den gamla grundsats, att reciproka aftal böra åtföljas af reciproka villkor, så — frågar jag — behöfver man väl mera än sundt förnuft, för att finna, att då qvinnans lägersmål, begånget före fästningen, autages såsom skäl för mannen alt vinna skilnad i förlofningen, så bör väl qvinnans 38o Den 29 A |) r i 1 f. m. lägersmål efter fästningen, så mycket mera antagas till skilnadsskäl, som det sednare brottet är större än det förra. Förhållandet med denna förändring läses i tableauen, pag. 20 och 21. 4:o I frågan om den hemgift, föräldrar gifva sina barn, stadgar gamla lagen, att hemgiften får gifvas i både fast och lös egendom, samt att barnen äga alt den behålla så länge föräldrarne lefva. I detta stadgande gör nya lagen de förändringar, 1:0 att föräldrarnes rättighet att gifva hemgift skulle inskränkas till blott penningar och lösören; 2:0 att om föräldrarne komma på obestånd, skulle deras creditorer äga rätt att fråntaga barnen hemgiften.
Det är sant, att vi sakna i Sverige dessa omätliga jordrymder, hvaraf man kunde lemna delar till odling åt sådana personer, och derigenom äfven tillfälle till förkofring; men vi äro likväl icke så alldeles utan dem, som man skulle tro, ty vi äga ä våra norra provinser stora fält, som kunna bearbetas af sådana personer, som ifrån fängelserna utgå; men dervid fordras i första rummel, att dessa fångar icke skola sysselsättas med sådana arbeten, hvarmed de vanliga fria medborgarne äro sysselsatta och nära sig, i hvilket fall det skulle kunna hända, att fabrikerna i fängelserna nödgades undersälja de redbara handtverkarne och således skada i stället för att gagna. Om de deremot der sysselsattes med sådana slöjder, sorn alldeles icke tillhöra de vanliga näringarna, t. ex. med tillverkning af kallsmidd spik, så skulle de gagna i stället för att skada samhället. Denna vara är obetydlig lill sin beskaffenhet, men det har dock visat sig i America, att denna kallsmidda spik gifvit fängarne tillfälle att betala hela sin underhållskostnad och derjemte förvärfva ett capital af 200 dollars. Det var en stor strid på 80- och 90-talet i America, huruvida man skulle tillstädja, att mördare linge insättas i correctionshus, i stället för att undergå dödsstraff. Qväkarne vuono likväl emot juristerna den seger, alt de finge på försök intagas, och följden blef den, att det befans, all dessa mördare blcfvo icke mördare om igen. Några få exempel finnas väl, alt mördare återfallit till dylika brott, men i en högst obetydlig proportion af antalet, sä att man genom detta försök ansett systemet* nytta vara klarligen bevisad.
Directionen funnit, att när en så vigtig anläggning blifvit gjord, borde man taga i betraktande, om den ej borde bringas till den fullkomlighet, att den kunde gagna det allmänna. Denna framställning blef noga öfvervägd. Syn blef anställd af Herr Directeur Carl David af Uhr, af Professor Säfström, och af en sakkunnig person från Eskilstuna. De instämde alla i Directionens mening, och det är på sådane omdömen förmodeligen, som Regeringen och BruksSocieteten grundade sitt beslut om understöd åt Verkstaden; det är under denna synpunkt, som den blifvit fortsatt. Detta är stödt på documenter, hvilka genom trycket äro allmängjorde, och som jag ej behöfver hämta utur utländska Författare. Den 24 April f. m. »49 Huruvida Verkstaden för framtiden bäst styres under allmän eller enskild tillsyn, lemnar jag derhän. Herr af Uhr bar gjort den vackra liknelsen om bocken till trädgårdsmästare. Jag skäll ej hafva något emot, att Herr af Uhr blir trädgårdsmästare. Hvad angår det ångfartyg Herr Owen tillverkat för Norrige, så får jag på mitt ansvar uppgifva, att det under ingen synpunkt kan jern föras med de Norrska ångfartygen Prins Carl och Constitution, sorn äro byggde i England, och begagnas till fart emellan Köpenhamn och Christiania, samt mellan Christiansand och Christiania. Det kan ej jernföras med dessa hvarken i hastighet eller uthållighet mot storm och sjö; detta är af erfarne sjömän erkändt och bevist. Herr af Uhr har sagt, att allmänheten blir afvisad vid Verkstaden. Jag har så många gångor hört delta rykte likasom många andra kringspridas, att jag utber mig få förklara mig, och är glad att få tillfälle dertill. Jag får börja med alt säga, att aldrig någon, soin anmält sig, blifvit vägrad tillträde till Verkstaden, så vida det ej möjligen någon gång skett genom misstag; men ingen mätte fordra, att på ett ställe, der hundradelals arbetare sysselsättas, der dyrbara verktyg och materialier finnas kringspridde i 10 å 12 Verkstäder, att man der obehindrad, utan alt vara känd, och utan att angifva sitt ärende, får slippa in öfverallt.
Skulle likväl vid nämnda tids förlopp, Riksens Ständer ännu icke hafva riksdags-ärenden afgjort, anmäle de det hos Konungen och äske, att Riksdagen måtte fortfara någon viss tid af högst en månad derefter, hvilket Konungen ej ego makt att vägra eller förhindra. Der så hända skulle, att, vid den sålunda förlängda tidens utgång, Riksens Ständer icke hade Staten reglerat eller någon ny bevillning till bestämdt belopp sig åtagit, då skall Konungen kunna Riksens Ständer åtskilja, och fortfare den förra bevillningen intill nästa Riksdag. — att en ny Bevillnings-förordning på sådan grund uppgöra ock utfärda. 2:o. Har Konungen låtit Riksdag fortfara utöfver den tid af tillsammans fyra månader, som sålunda är Riksens Ständer för ärendenas afgörande förbehållen, må Konungen kunna, om Riksens Ständer det begära eller dertill samtycka, för bestämd tid af högst sex månader uppskjuta Riksdagens fortsättning; efter hvilken tids förlopp Riksens Ständer sjelfmant skola åter å riksdagsorten tillstädesvara. På Riksens Ständer ankomme att, med Konungens samtycke, förordna, om Utskott, ett eller högst tvänne, skola under uppskof stiden vissa, jemväl särskildt bestämda, riksdags-ärenden bereda och utarbeta. Konungen bibeliålle sin här ofvan stadgade magt, att, sedan riksdagen åter blifvit fortsatt, Riksens Ständer åtskilja, då Han det för godt funer. För antagande af ett enligt detta moment väckt förslag fordras samtliga Riks-Ståndens bifall. 3:0. Konungen må, når Han det nödigt pröfvar, kalla Riksens Ständer, att, tidigare ån utsatt varit, den uppskjutna rike - Komtitutions-Utakottets Memorial N:o 23. II dagen fortsätta. Inträffar medan Riksdag år uppskjuten, något af de fall, då, enligt bestämd föreskrift i denna Regeringsform, Urtima Riksdag borde hållas, och infaller ej den utsatta dagen för Riksdagens fortsättning före utgången af den tid, somför Urtima Riksdagens öppnande skulle iakttagas, varde Riksens Ständer kallade att viss dag inom" nämnde tid åter sammankomma.
Om samma redaction blir antagen, så behöfver denna 1 §. ej uti Bancofagen införas, utan blott i ingressen åberopas. I annat fall åter bör den qvarstå endast med den förändring, att, i stället för Sveriges. Rikes Bankx sättes Rikets Ständers Bank §• 2. Samma anmärkning, sorn vid t eger rum vid denna §- §• 3, I händelse nya redactionen af Regeringsformens 72- §. an ta ges, blir denna §. uti Banco-Lagen §. r. Den uttrycker föremålen för Bankens functioner, att emottaga depositioner och meddela lån under noggrannt uppfyllande af sina förbindelser. Förvaltningen af en Bank, sorn endast emottager depositionen, är utan tvifvel mera enkel, än den af en Bank, sorn derjemte utgifver sedlar och meddelar lån? men en Bank af första slaget uppfyller ock blott en del af samhällets behof, och lånerörelsen, rigtigt ställd och bedrifven, utgör en rik källa, till allmän och enskild förkofran. S 4. Denna §, är enlig med den är r665 utfärdade Kongl. Försäkran för Banken. Dess införande £ organiska Lagen synes vara af vigt, för alt betrygga Kongl. Maj.-ts Nådiga Skrifvelse N.-o 36. deras rätt, som innehafva anvisningar på deponerade medel i Banken och för att förvara Utlänningars rätt i händelse af krig. Det är för öfrigt klart, att om en person, genom concurs eller annan orsak, förlorar rättigheten att råda öfver sin egendom i allmänhet, han i och med detsamma förlorar dispositionen öfver den behållning, sorn han då ännu liar i Banken qvarstående och icke, medelst förut utgifven anvisning, blifvit på annor man öfverlåten, S"5'. Denna §. är ett corollarium af Regeringsformens 72 §. efter dess både gamla och nya redaction. Föreskriften är af stor vigt, icke blott för omloppet af Bankens sedlar, utan ock för lättnad vid alla Statens betalningar.
Man förbiser helt enkelt, att de förmåner, som städerna åtnjuta i fråga om tolag och bränvinsförsäljningsafgifterr äro dyrt köpta med de förbindelser, som åligga städerna, att sjelfve bekosta jurisdiktion, uppbördsoch polisväsen m. m. inom sina områden, då deremot landsbygden i detta af-seende anlitar statens mellankomst, hvadan således stads-boarne icke blott få bekosta dessa statsorgan inom sitt eget område, utan äfven fa det nöjet att bidraga till landsbygdens förseende dermed. Anspråken hafva i detta afseende gått så långt, att man till och med velat frigöra sig från att aflöna landsbygdens egna valda förtroendemän, som äro bisittare i domstolarne, eller nämndemännen, i ty att förslag framkommit, att dessa må af statsverket få ersättning för sitt besvär. Att försöket en gång misslyckades, lärer väl icke afskräcka från det förra förslagets återuppståndelse » Man har hört det påstås, att de personliga bördorna äro lättare att bära i städerna än på landsbygden, då på förra stället så mycket större tillfälle till arbetsförtjenst finnes mot på senare. Svaret härpå är lätt att afgifva: det är ej bruttoinkomsten som visar arbetsresultatet, utan nettobehållningen, och om äfven arbetslöner etc. äro i städernastörre, så äro också de för den personliga förbrukningen nödvändiga förnödenhetsvarorna så ojemförligt mycket högre, att det lärer vara ett fåvitskt tal, att i detta hänseende orda om städernas gynnande. Man beliöfver i detta hänseende endast erinra sig de dryga posterna hyra och vedbrand för att inse sanningen häraf. Att ståndsrepresentationens motsatser icke skulle genom ett penndrag kunna utplånas insågs för väl af förändringens motståndare och måhända äfven af en eller annan dess anhängare, fastän de hoppades att någon olägenhet deraf icke skulle uppstå.
Endast den slätrakade hakan och glasögonen upplyste om, att han tillhörde det lärda ståndet. Vandraren stannade på mattan vid dörren och såg sig skyggt omkring i detta rum med dess hvita gardiner, storabokhyllor och linnemattor på golfvet. Det var så rent och vårdadt härinne, att han ej vågade taga ett steg på det blanka golfvet. Icke ens en doft af tobaksrök kunde förnimmas. Den främmande stod stilla och höll hatten, så att den dolde refvan på rocken. — Du ville tala med mig, började kyrkoherden. — Ja, sade den främmande bugande. — Hvad heter du? Det var så länge sedan någon frågat honom om hans namn, att detta enkla spörsmål liksom tinade upp mannen vid dörren. — Erik Boman, sade han, och det lyste till i hans blågråa, djupt liggande ögon. — Nå, Erik Boman, återtog kyrkoherden af gammal vana, som om han talat med en af sina sockenbor, hvilka han var skyldig att hjelpa med råd och dåd. Hvad är ditt ärende. — Jag söker plats, sade den långe vid dörren. Jag har inte arbete. Kyrkoherden såg misstänksamt på honom och frågade: — Kan du inte fä arbete i din hemort? Boman såg ned. Han förstod genast, att det var en dålig rekommendation för honom, att han inte kunnat fä arbete hemma. Och han svarade med nedslagna ögon: — Det fans inte något arbete. Kyrkoherden hostade och gick ett slag öfver golfvet. — Fans det inte? sade han. — Nej, svarade mannen. — Men du hade väl något arbete förut? — Nej. — Hvad lefde du då af? — Det vet jag inte. Jag svalt ofta. Det blef tyst en stund, under hvilken kyrkoherden gick upp och ner på golfvet. — Hvar är du hemma? sade han slutligen. Boman nämde socknen. Och nu när han kommit i farten, fortfor han af sig sjelf: — Far min var en backstugusittare, de kallar, men han är död, och mor har inte så hon kan lefva sjelf. Hon fär mest, hvad goda människor ger henne. Jag gick på deras verke om somrarne och förtjenade en skiUing då och då.
Med anledning af M. V. Konsistor» skrifvelse af den 5 dennes jemte bifogadt t rans-5 sumt ur Rikets Ständers sist församlade Revisorers protokoll, innefattande anmärkningar öfver Lidköpings Elementar-läroverks räkenskaper för år 1858, får jag afgifva följande förklaring; — 361 - Läroverkets donations-medel hafva under år 1858 blifvit använda och utdelade efter samma grunder, som under en längre följd af år varit antagna, nemligen såsom uppmuntran och belöning åt förtjenta lärjungar, hvarvid den åt hvarje lärjunge tillerkända andelen gifvits antingen uti kontanta penningar eller medelst böcker, som för en del af donations-medlen blifvit inköpta. Att jag i redogörelsen öfver ifrågavarande fonds ställning begagnat ordet »premier», är möjligen mindre riktigt och torde måhända hafva föranledt den gjorda anmärkningen; men mig har synts, som ordet »stipendium» ej vore rätt användbart, då en summa af 37 R:dr Runt, den arliga räntan af Läroverkets 3:ne donations-fonder, utdelas bland lärjungarne uti högst små poster, ända ned till 50 å 25 öre. Beträffande anmärkningen, att relation öfver de till Läroverket donerade medel .saknas, så får jag vönisamligon genmäla, att någon fullständig sadan ej lätteligen kan af Rektor afgifvas, enär han ej har donations-brefven i sin vård, utan äro dessa, om de ens alla finnas till, uti skiljda personers eiler auktoriteters ägo. Ränte-medlen blifva, till det belopp Läroverkets räkenskaper utvisa, årligen på bestämda tider Rektor tiilhandahållne, och utdelas af honom vid vårterminernas slut, i enlighet med följd praxis och i öfverensstämmelse med den traditionella kännedom han har om ifrågavarande donationers syftemål. Lidköping den 19 December 1860. Ödmjukligen Wilh. Nilson, Rektor. Till Högvördiga Dom-kapitlet i Skara! Med befallning om inkommande förklaring, har Högvördiga