Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Med anledning af hos Rikets Ständer ,vid innevarande riksdag gjord framställning om lindring i belalningsvilkoren för det till uppbyggande af stiftskyrkan i Hernösand beviljade län, sä hafva Rikets Ständer nied hänseende till de ansenliga uppolfringar, Hernösands och Hernö församling redan fått vidkännas, samt den tryckande och långvariga skuldsättning, församlingen sig ådragit för fullbordandet af sin nya kyrka, vid hvilken kyrkobyggnads företagande och fulländande ej allenast församlingens enskilda behof af ett värdigt och tillräckligen rymligt tempel ■ måsjt afses, utan äfven de allmänna anspråk på hufvudeller moderkyrkan inom ett af rikets stift, hvarest samma stifts högtidligaste andliga förrättningar skola firas, bordt tillfredställas, funnit skäligt medgifva befrielse från räntas utgörande för det, till fullbordande af stiftskyrkan i Hernösand, nämnde stad samt Hernö landtförsamling beviljade och under år 1845 från Riksgälds-kontoret utbetalda lån å 40,000 R:dr, dock med skyldighet för staden och landlforsamlingen att sedan länet innehafts under fem års tid, från slutet af det år, hvarunder detsamma utbekommits, å dess ursprungliga belopp, på sätt förut varit stadgadt, årligen till Riksgälds-kontopet inbetala fem procent, intilldess lånesumman derigenom blifvit 520 Eccpeditions-Ulskotlets Förslag till und. Skrifvelse, N:o 193. till fullo godtgjord; börande, i fall denna inbetalning icke skulle inom bestämd tid verkställas, fem procents årlig ränta erläggas för det till liqvid förfallna beloppet. Anmälande i underdånighet detta beslut, framhärda Rikets Ständer etc. Stockholm den 21 Augusti 1851. Uppläst och godkändt hos Ridd och Adeln den 21 Augusti 1851. Preste-Ståndet den 21 Borgare-Ståndet den 21 Bonde-Ståndet den 22 Rikets Ständers underdåniga skrifvelse, i anledning af kongl. Maj:ts nådiga proposition, angående Nija Trollhätte kanalbolags
Karl Gutzkows gamla, men först nupä stockholmsk scen upptagna » Uriel Acosta » kunde ej gifvas mänga gånger, till en del sannolikt därför, att stycket gafs samtidigt på Nya teatern, där en annan gäst, den sachsiske skådespelaren E. v. d. Osten, i titelrollen väckte större uppmärksamhet än rollens innehafvare på den kgL scenen. Nya teatern hade i början af april alla trumfen på sin hand, kan man säga, och drog i främsta rummet intresset till sig. Hade icke Rossi infunnit sig och uppträdt på kgl. teatern, skulle Nya teaterns talscen otvifvelaktigt ha fördunklat den kungliga. Sällan har väl en enskild skådebana utvecklat så stor verksamhet. Under de senaste dagarae i mars hade Nya teatern böljat spela Ibsens » Brand », ett käckt företag, som lönades med den fullständigaste framgång. I början af april upptogs den yngre Dumas ’ aldrig förr hos oss på någon verklig teater gifna » Ca-meliadamen ». Samtidigt infann sig hr v. d. Osten och uppträdde i » Uriel Acosta », » Othello » och » Familjens olycksfågel ». Ej långt efteråt hade teatern åter ett nytt stycke färdigt, den franska komedien » Clara Soleil ». Ro8sis utomordentliga konst har trängt i bakgrunden alla andra sceniska företeelser i Stockholm under våren i år, men minnet af » Brand » på Nya teatern torde dock ej så lätt förblekna och kan väl åter upplifvas, när den store främmande konstnären ej längre lägger beslag på hela teaterintresset. Det är direktör Ludvig Josephson vi ha att tacka för upptagandet af ett skådespel, hvilket ända tills i år af de flesta ansetts som omöjligt på soenen, men nu visade sig vara fullt spelbart. Det måste erkännas, att för hr Josephson icke gifvas många omöjligheter. Hans goda blick och sällsynta ihärdighet liar redan många gånger visat, huru äfven de svåraste hinder öfvervinnas. Denna gång hade han lyckligtvis hr Hillberg såsom förnämste medhjälpare, ty utan hans bistånd hade Nya teatern ganska säkert icke kunnat spela Ibsens mästerverk. Hr Hillbergs utförande af titelrollen gaf ytterligare intyg på att denne skådespelare är en konstnär, hvars förmåga står öfver den vanliga på våra scener, utan att man därför har giltig anledning att påstå den vara den allra främsta.
För liden hagelskada år 1854 erhöllo Nordanelfvens åboer i Näskotts socken ett räntefritt låneunderstöd af Femhundratjugu Riksdaler, hvaraf ena hälften återbetaltes förlidet år och den andra förfaller först till inbetalning nästinstundande höst. § 3. Näringar. Länets hufvudnäringar utgöras af Jordbruk och Boskapsskötsel. För ett jordbrukets bättre ordnande och bildande af praktiska brukare hyste man goda förhoppningar, då i början af 1850:talet statsanslag beviljades för anläggande af en lägre landtbruksskola i någon af de norra provinserne, företrädesvis inom Jemtland; men dessa förhoppningar strandade emot omöjligheten att för tillfället härstädes kunna anskaffa fullt lämplig lokal, sedan det projekt, som Hushållnings-Sällskapets Förvaltnings-Utskott uppgjort, i följd af de olika meningar, som vid frågans vidare behandling gjorde sig gällande, icke blef af ortens invånare antaget. — Den lägenhet som sedermera erbjöds befanns till sine inägor så inskränkt, att skolans förläggande derstädes icke kunde af LandtbruksAkademien förordas; hvadan ock frågan för den gången förföll och anslaget tilldelades Vester-Norrlands Län. — Alt likväl intresset inom orten för jordbrukets förbättring och ändamålsenliga ordnande på ett tillfredsställande sätt tilltagit och befinnes i ett jemnt stigande, är utom allt tvifvel och härleder sig väsendtligen från den numera afslutade afvittrir.gen inom Länet samt de många laga skiften, som, i mån af afvittringens fort - 13 gång, blifvit förrättade, hvarigenom jordägarne fått sine områden inom vissa bestämda gränsor utstakade; äfvensom dertill i icke ringa mån bidragit de förmånliga resultater, som vunnits genom åtskillige med bidrag af allmänna medel verkställde sjösänkningar och myrodlingar; i hvilket afseende flera exempel kunde vara att åberopa, utom hvad bär ofvan redan är anfördt angående de såkallade Björnoch Tortängsmyrarne.
Som i en dröm hörde hon de taktfasta hofslagen af Louis de Châteauneufs häst, som trafvade vid sidan af vagnen. Hon njöt af att ändtligen få vara ensam och slippa att lägga band på sig. Hela dagen hade hon ej hört talas om annat än arméens öde och general Bonaparte; hon hade hört hans namn, tills det nästan ringde för hennes öron och hon blifvit nästan sjuk af ångest, tills hon blott längtade efter att gå ifrån alla dessa menniskor — så vigtiga och skadeglada — att få tiga och få gråta i fred. Hon hade i afton träffat en kvinna, som — om än på ett annat sätt — tycktes vara lika upptagen som hon sjelf af den italienska arméen och dess befälhafvare. Det var den svenska ambassadrisen, Madame de Staël. Medan det öfriga sällskapet var upptaget af att höra grefven af Sabran deklamera sina berömda fabler, hade Edmée, hvilken var allt annat än litterär och icke «merveilleuse» nog för att låtsa sig vara det, sakta smugit sig ut på terrassen för att hemta frisk luft och några ögonblick bli fri från den söta, kvalmiga parfymdoft de många damerna utbredde i salongen. Plötsligt hörde hon steg bakom sig, och då hon vände sig om, igenkände hon Madame de Staël och hennes väninna, Madame Récamier. Edmée — som nästan alla den tidens unga flickor — beundrade lifligt Madame Récamier och ansåg henne för ett nästan ouppnåeligt ideal af grace och älskvärdhet. Hennes rena, poetiska skönhet, stillsamhet och blygsamma väsen gjorde henne i sällskapslifvet lika lättfattlig som sympatisk, och det var rent af en modesak att vara «tokig i henne». Om henne var der aldrig några skilda meningar — hon var för alla den «gudomliga, den ojämförliga Juliette». Edmée, hvilken blott flyktigt blifvit presenterad för henne och ej fått tillfälle att vidare tala med henne, gladde sig nu att vara henne så nära och gick blygt ett par steg fram emot de båda damerna.
Ömsom titulerande mig för major, löjtnant och öfverste, berättade hon att herr Smitt var död och lemnat bara skuld efter sig, att Hedda var ännu ogift, ehuru det var sagdt att hon skulle gifta sig med en köpman (men han rymde för skuld). «Huru lefver verlden med unga fru Nordenskans?» frågade jag, för att nalkas mitt mål. «Hvad skulle henne fattas, som sitter i fullt bo. Likväl lär hon nog räkna bitarne åt systern, som måste lefva hos henne på nåder.» «Madamen lär icke veta, huru Grönskog-herrskapet mår?» frågade jag så likgiltigt jag kunde. «Åh jo, det vet jag visst, ty min systerdotter tjenar der, hon var hemma pingstdagen; de må alla bra!» «Fröken är väl längesedan gift?» «Icke ännu, men nog lär det snart bära af, ty der är ett faseligt bråk med fina lärftsoch drällväfnader, och fröken syr grann hålsöm. Flickan som tjenat der nu i fjerde året, har alltid tyckt, att fröken haft någon hjertesorg, när hon satt så der ensam om vinteraftnarna; men i vintervåras fick hon ett bref, som hon läste för hans nåd, sade flickan, och derefter blef fröken så glad och munter som fisken i vattnet, och så började det bråkas med väfvar. Men nu skulle hon resa till en friherrinna, der hon mest alltid är om somrarna. Huru ofullständiga dessa notiser äfven voro, sade de mig likväl, att jag var glömd; af mig hade hon ej fått något bref, som kunnat göra henne så glad. Icke heller har jag på år och dag skrifvit till Ivanoff. Likväl ville jag söka närmare upplysning, men huru erhålla den? Jag begaf mig till fots de tre återstående versten, och gjorde en omväg till den lilla backstugan, du kanske hört mig omtala. Der satt utanlås för dörren; bekymrad vände jag om samma väg; nära landsvägen låg en bergsklack, hvarifrån man har god utsigt öfver nejden. Jag riktade min goda kikare på de föremål, som för mig inneburo så många minnen.
Enligt hvad i nåder är vordet tillkännsgifvet, hafva tullmedlen för år 1846, hvarunder nu gällande tulltaxa varit tillämpad, blifvit levererade med nära r:dr 3,350,000: ■ som, med tillägg af beräkningssumman för tullverkets stat och öfriga utgifter ...».♦ 800,000: utvisar ett bruttobelopp af ... r:dr 4,150,000: - hvaruti likväl är inberäknad tull för importerad spanmål med omkring 137,000: äfvensom tullintraden för år 1847 vid slutet af Oktober månad uppgått till enahanda belopp, som under föregående året vid samma tid influtit, eller 3,350,000 r:dr, hvaraf tydligen ådagalägges, att intraden varit i jemnt stigande; och som denna tillväxt bör, jemlikt nådigt förklarande, snarare ökas än minskas genom införande af större frihet i tull-lagstiftningen, funne Kongl. Maj.t ingen betänklighet möta att föreslå tullmedlens beräknande till ett bruttobelopp af 4,000,000 r:dr, då, efter afdrag af utgifterne för tullverkets afl#- ningsstat Siats-Utskottets Utlåtande, If.o 3y. 17 ningsstat och Öfrige omkostnader, förslagsvis beräknade till 800,000 r:dr, statsverkets nettoinkomst skulle blifva 3,200,000 r:dr. Salu-accis af ståderns beräknades vid sednasle slatsregleringen till 11,000 r.dr, hvartill den i medium under åren 1841 —1845 äfven nära uppgått, men som städerne Westerås och Stockholm, af hvilka den sednare deltagit uti afgiften med 7,500 i:dr, blifvit från salu-accis befriade, har Kongl. Maj:t föreslagit, att beräkningen af denria inkomst måtte nedsättas till 3,000 r;dr:
Vid 1814 års undersökning antogs till fällning af virket för eli stafrum ved åtgå 1 ‘ tolftimmars karldagsverke, för vedens framforsling till bruket 1 2 kördagsverke med ett par dragare, då tiden för på- och aflassningen jemväl inberäknades och medel-afslåndel emellan allmänningarne och bruket antogs till £ mil, samt för vedens afbuggning och hopläggning 8 sk. Banko. Kördagsverkena förvandlades till karldagsverken efter den proportion; att ett af de förra motsvarade tre af de sednare. Värdet af forslingen uppgick sålunda till 4 i 20 Kongl. Maj. ts Ndd. Skrifvelse N:o 40. karldagsverken och för hela ved-prestationen från allmänningarne till 0 dagsverken och 8 sk. Banko per stafrum. Äfven vid 1830 års undersökning bibehöllos dessa beräkningar, men värdet af vedens huggning och hopläggning i stafrum vid bruket förvandlades ock lill dagsverken och beräknades motsvara för ett stafrum f dagsverke, hvarigenom hvarje stafrum ved från allmänningarne antogs till ett värde af 6 f dagsverken. Delta af bruksegaren år 1830 godkända sätt, att till karldagsverken uppskatta ved-prestationen, hafva Kollegierna icke funnit skäl att frångå, utan tillstyrka i underdånighet, att samma grund jemväl nu må tillämpas och att i följe deraf 1 stafrum, motsvarande 6 f dagsverken å 32 sk. Banko för hvarje dagsverke ke må bestämmas till 4 R:dr 14 sk. 2 1 rsl. Banko, eller, efter afdrag af 8 sk., som bruksegaren betalar för hvarje levereradt stafrum, till 4 R.dr 6 sk. 2 | rst. och således för 606 1 stafrum till en summa af 2,505 R:dr 14 sk. 9 J rsl. Banko, ett belopp, hvilket icke kunde anses för lågt, då dessa dagsverken upptagits till samma pris, som grufve-dagsverken, hvilka i allmänhet egde högre värde. Kapital-värdet å sistnämnde belopp, efter 5 procent, utgjorde en summa af 50,106 R:dr 8 sk. 3 £ rst.
Sedan en ledamot af Ridd.- TJtsk., Hr Printzenskjöld, hade erinrat om omöjligheten alt, med ali försigtighet och all skicklighet hos Direct., kunna skåda in uti framtidens mångfaldiga förändringar, och att, oaktadt all noggrannhet hos R. o. Ad. såväl vid bestämmande afDirectrs ansvarighet, som ock uti dess stränga tillämpning, förluster likväl under tidens längd på sådant sätt ej kunna förekommas, utan måste någon gång till större eller mindre del inträffa; sedan Frih. Ehrenborgh, med sin vanliga delicatesse, på ett öfvertygande sätt hade antydt, huru svårt det framdeles torde blifva att finna personer, som vilja emottaga befattningen i Ridd.-Direct., då ett så obehagligt och risquabelt ansvar dermed vore förenadt, samt slutligen, sedan Hr v. Hartmansdorff' oemotsägligen bevisat, att de orsaker vore afhjelpta, hvilka hittills hade förmått, jag vill nästan säga tvingat, Direct. att öfverskrida föreskrifterna om maximibeloppet för namnbelåningar, nemi. svårigheten att 6 H. i3 Den 5 Maj f. ra. göra medlen räntebärande, så länge de antingen skulle placeras, fördelade i mindre summor, uti fastigheter mot 6 proc:s ränta och första inteckning, eller ock emot otillräcklig ränta insättas i Banken, hvilka svårigheter numera skulle upphöra genom Ridd.-Utskts förslag att placera medlen i räntebärande statspapper samt i större summor hos fastighetsägare, hvarigenom all risk försvunne och minskningen i ränteheloppet ersattes genom flerfaldiga besparingar i omkostningar; så ansåg jag allt detta tydligen bevisa olämpligheten af att genom discontering på namn disponera de under Ridd.- Direct:s vård stående fonder, och det syntes för mig öfverflödigt att deltaga i en discussion, som var till fullo utredd; hvadan jag endast afvaktade att få deltaga i bifall till Ridd.- Utsk:s förslag. Vid Hr Gr. o. Ordförts derom framställda propos. tycktes mig äfven de dervid yttrade ja betydligt öfverväga de dermed blandade nej. JNfär derefter den af Gr.
Aldeles oberedd, dä jag ej trodde detta ämne »ä snart skulle företagas; skulle jag i detta ögonblick finna mtg rä det högsta förlägen, om ej mitt samivetrs öfwertygqeis?, rättwisan af den motion jag gjordt och Niddcrffapet ost) AdelnS mig alltid wlsade öttverleende godyet, gäfwe mig en sty:ka iä nödig, da jag päkallas att beswara hwad flere wälda Herrar 1 dag behagat yttra ej mot stelfwa motion jag wäckt, men emot den olikhet deraS öfwmygclse trott finna « nuna yttranden förledne Plenum, och dem jag under den lörflu ne tiden al detta Rikunöie nyttjadt, Nit derjemte min motion kunde mälla nya orolraheter, söuderflrta Ständ mot Ständ sch störa det Mmänna lugnet2st hjertat more det. mig okärt vm lag ar detta agtnmgewärda Samfund ffulle ens mitztänkaö töttjena dylika föreoräclser, lugnt kan jag dem emottaga, iy mitt samwete gök mig dem es Jag onmonar hwem som häldst att tillwika mig nägvt erido steg ledande till sä My« wälda, sä wanhedrande ändamäi, dek ar ej endgst mrne ord, det är äfmen mine gärningar jag önskar mä dömmas och känner en 'jann tillfredsställelse att utan frugton och utan fö^dräeljer kunna det begära, ja jaa sivär wid min heder att endast den upprigtigaste önffan att bibehälla stillhet och förtroende Ständen emellan, att wisa vem som sä otta Den 15 Januari!. 8l7 vsta förebrätt vsi ett i deras ögon obilligt wägrodt eftergiswande, det Ridderskaper och Adeln aldrig upphöra att länka ädelt pch rätkwistt, har waE sch är enda syftemålet as mm g?orda motion; mänga uppoffringar aro of ost under denna Riksdag gjorde, än fordras oupphörligt nya utan att de andra Stäpden i gengäfwa erbudit nägoL motswarande, jag önskade siut pä besia ojämim uppoffringar, jag önssade; om jag mä nyttja denna kecme, se porten en gäng sluten för nya pästämden och i denna afsigt srböd jag uppoffrandet af de siste vsi ännu lemnade rättigheter mot willtor af lika tänkesätt, af lika uppförande hss wära Med-Ständer, det är ej mit fel, dek dlik ej Ridderskapet och Adelns, om (enligt hwad nägke af de wärda Herrar, som nysi tatar, wäntot), be andra Ständen skulle neka emottaga anbudet, emot de willtor som äro begärde, om de sätta (hwiiket jag aldrig kan förmoda) det warde pä sine Privilegier akt de wägra aila uppoffringar och endast tro Adeln pstgtige sädane lemna,
Till de senare hörde de oupphörliga hinder som reste sig mot hennes önskningar i form af påminnelser om att hoii var flicka. Skilnaden i uppfattning af en flickas och gosses rättigheter och möjligheter plågade barnet ännu medan bon sprang omlcring och låtsade vara nfars pojken; mot-. satsen mellan mannens och: kvinnans rattsoch pligtområdeii blef framdeles för heluies senare lif ödesdiger. Hennes sista, bikt Ur mörkret ar det samlade uttrycket för allt det lidande som hon erfarit, endast emedan hon varit kvinna, d. v. s. " en paria, som aldrig kan höja sig ur sin kast.n Själfva stället der Ernst Ahlgren framlefde sin barndom, en gammal gård ' i den flacka Trelleborgstrakten, var heller icke ett &amp; dant, der naturintryck verka befriande. Skönhetssinnet hade ej nhgon näring af en sådan naturens fagring, som lockar till drömmar och vacker lyriska stämningar. Natursinnet blir hos slättbor vanligen. pittoreskt, iike poetiskt. De få en klar och bestämd iakttagelseförmkga, ett.titveck1adt sinne för form och fgrg, just genom sjalfva enformigheten hos det, som ögat möter. Och detta slags natursinne blef Ernst Ahlgrens. I hennes naturskildringar finnes intet af lyriker men åtskilligt af målare. Landskapsskildringen ar emellertid icke den starkaste sidan af hennes diktning. Hennes rikaste naturintryck kommo ej under kontempl+tion utan under rörelse; - sport var för henne det basta sättet att trilda - i liflig beröring med naturen. Men hennes egenskap u. af kvinna stiingde henne i viss mån alltid från ett otvunget friluftslif och längre fram blef sjinkdomeii det stora hindret for hennes naturnjutning. Denna blef i och genom sjukdomen af en vekare, mera kontemplativ art. Uen när Iion från dödens närhet återviinde till lifvet, beröfvade henne lidandet sm&amp;ningom ka.nsligheten för naturens rogifvande inflyt ande. Det är ej den minst olyckliga af lidandets följder, att det icke blott isolerar friin människorna iitan hämmar förbindelsen med naturen genom att göra en både clöf och bliiid.
Herregud, man kan ju inte låta menniskan svälta ihjäl, derför att han är lat. Men han är min gud och fader inte så lätt att nära; först måste man inlösa hans många papper och nu ska man till på köpet bestå mat och fylle, – och det fastän man sjelf är en arm satan, som knappt kan hålla sitt eget samman.» «Du är ju husegare,» skrattade Truls. «Det är mors,» afbröt Ek, hastigt och vekt. «Det har jag svurit mig sjelf, att det skall inte intecknas. Om jag också kom i aldrig sådan knipa, så hellre slå vantarne i bordet än ta till fastigheten. Åtminstone inte så länge mor lefver.» «Nej det skulle du också hålla, Lorens. Nå, det slipper du väl att komma i en sådan knipa.» Truls’ blick var icke säker. Ek snodde oroligt hit och dit å golfvet. «Ne-ej, det skulle man väl också kunna tycka. Har det nu gått i tretton år, medan man inte haft ett öres inkomst, så vore det väl ändå sjelfva fan, om det nu skulle gå öfver ända, när vi alla begynna på förtjena lite schaber. Men det är saken, att vi som hålla oss styfva få bära allt, medan de andra sitta och lägga armarne i kors och se på. Och så är der Malm; han må ju ha ro på sig för att ta sin examen.» «Ja, Malm, du; hur står det egentligen för Malm?» «För Malm! Ja, det blir man aldrig rigtigt klok på. Jag har aldrig kunnat få det ut af honom. Det enda han sagt mig är att han i går förtalde mig, att han redan utbetalt 20 000 kronor för andra.» Truls mumlade en svordom. «Ja, det är ett helvete,» bekräftade Ek. «Och så underhåller han hela konkarongen inne i Lund, – Ström, Holm, ja du vet ju; fyra-fem, säger-och-skrif-ver fem personer, föder han. Utan honom skulle de rent förfalla. Och det gör de för resten ändå, nästan. Men Malm tror, att de skola ta examen, och till dess vill han hålla dem uppe, säger han. Men det är för mycket. Han sliter upp sig.
Jag medger att den nya författningen om folkskolorna och de ytterligare anslag man fordrat, åsyftat något i denna väg, men jag har från detta rum vid 1840 års riksdag, då K. M:s propos. om dessa skolor under dåvar. slats-sekret., nu mera en af rikets biskopar, meddelades, yttrat, att det ändamål som K. M. förklarade Sig förnämligast åsyfta, eller att utbilda och förädla den religiösa och moraliska känslan, icke egentligen skulle vinnas, enär skolorne på sin höjd derföre endast kunde anses som förberedelser och att jag trodde, att om det icke kunde lyckas att på något sätt väcka kyrkan och dess tjenare till mera lif, så botade icke vexelundervisning i läsa och skrifva den kräfta af moraliskt förderf, som alltmera grep omkring sig, utan yxan sattes dermed till trädet i så måtto, som, med öfvad förmåga att uppfatta, folket skulle af sina lärare utkräfva kunskap, i brist af hvars meddelande, eller om den blefve af mindre god beskaffenhet, förstörande verkningar skulle spörjas, enär kunskapsbegäret icke vore hälsobringande förr, än den stund det finge släcka sin törst i sanningens rena källa. Tiden för fullbordan af de förutsägelser jag vågat, har väl ännu icke kunnat hinna sä långt, men den redan gångna har tyvärr icke vederlagt dem, minst inför landets domare, hvilkas skyldighet det blifvit att anställa ransakningar om sednare tiders svåra brott, såsom lönnmord och förgiftningar, hvilka endast synts begångna för att öfvertäcka och undangömma ändå rysligare sedekränkande missgerningar. Kortligen, det djup, ' hvartill sederna sjunkit i allmänhet, är betänkligt. I en af våra mest lästa tidningar hafva vi nyligen sett förslag framställda om föreningars ingående, för att inom vårt fädernesland, som det heter, återföra sederna åtminstone till jemnbredd med den allmänna Europeiska ståndpunkten, emedan det icke torde finnas något land i verlden, der hos männerne så lättsinniga och tadelvärda grundsatser äro rådande, som i Sverige. Detta har förut blifvit anmärkt af utlänningar, som besökt oss, men de hafva derföre rönt gensägelse och ovilja.