Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Elin var af dessa naturens skötebarn, dessa älskvärda qvinliga varelser, hvaraf finnas några, om just icke många, i alla möjliga stånd och klasser, och som hafva takt och behag i allt hvad de företaga, och en tjusningsförmåga som ingen man kan rätt emotstå. Följden af detta blir alltid hos dessa qvinnor ett ökadt behag, ty vissheten att blifva bemärkt och firad af männerne gör detta till något så vanligt och påtagligt för dem, att de dervid behålla all sin fattning och icke dimpa ur denna, icke alldeles komma i otakt, se förlägna och förvånade ut, veta hvarken om de skola tala, svara, slå opp ögonen eller blunda, kikna af skratt eller se doucereusa ut, såsom dessa andra, eller mängden, hvilka endast då och då få en liten paroxysm af skönhet, behag och tjusningsförmåga, endast någon gång väcka en smula beundran. När sonen Oskar kom till Elin och äfvenväl ville att hon skulle dricka med honom, afslog hon detta åter, och skämtade med ynglingen i en helt annan ton än med hans fader, men så lagom och så med bibehållande af sin qvinliga värdighet. «O!» tänkte Gunnar, och det nästan för allra första gången rätt redigt, ty de flitiga libationerne hade svepat ett lätt moln omkring hans ömtåliga samvete, ehuru alldeles icke omkring hans hjerna: «O! om jag rådde om denna skatt, denna juvel, om jag fick trycka henne till mitt bröst och kalla henne för min, så skulle jag gerna arbeta i en ankarsmedja dag och natt, eller åtminstone frå’ sola uppgång till senaste qvällen.» Så snart slotterlaget slutat sin måltid, börjades genast dansen efter några hurtiga bondfioler, och ute på en liten vacker grön gräsplan, omgifven af höga lummiga träd, och der några bänkar voro för tillfället uppslagna.
Ingendera fördes till last att hafva öfvertriidt någon ”i lag eller författning bestämdt stadgad eller i ”och för tillfället särskildt meddelad föreskrift”; men dä Landshöfdingen icke destomindre dömdes lill urbota ansvar, såsom den der felat mot sin pligt att ”i egenskap af Landshöfding^ hafva högsta inseendet deröfver, att ”Kronans medel lörblefve under allmän vård, intilldess deras behöriga ”disposition kunde äga rum”; ansågs deremot Öfverståthållaren, genom de försummelser, jag tillvitat honom och hvilkas verklighet aldrig förnekades, icke hafva felat mot sin pligt att vårda hufvudstadens lugn och säkerhet. Emot Landshöfdingen tillämpades 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, ehuru visserligen icke mera speciell användbar på vanvård af allmänna medel, än på uraktlåtenhet i de pligter, som tillhöra utöfningen af annan administratif befattning; men emot Öfverståthållaren förklarades hvarken detta lagrum eller 9 kap. 5 § Utsökniiigsbalken äga tillämpning, enär Öfverståthållaren icke i sitt embete ”felat på något af de sätt, hvilka uti dessa lagrum rörande Konungens Befällningshafvandes och domares felaktighet i embetet ”omförmälas”. Likasom oftanämnde Landshöfdinge tillräknade sig såsom fel, att icke hafva tillfyllestgörande vederlagt det domskäl, hvarpå han trodde sig hufvudsakligen vara fälld, så mäste äfven jag förebrå mig att icke hafva förmått på ett tillräckligen öfvertygande sätt bevisa min talan, för att i ett ämne af så stor vigt erhålla ett sådant utslag, som kunnat verksamt bidraga till skyddande af allmän ordning och säkerhet. Jag tröstar mig endast med det hopp, alt om ännu en gång genom enahanda försummelse i dylik embetsutöfuing skulle blifva nödigt att anlita domaremakten om ansvar å de felande, bevisningen då skall bättre lyckas, och ändtligen blifva så klar, att motgång ej mer är alt befara.
Dessa embeten skola likväl, ej mindre med hvarandra, än med rikets allmänna departemental-styrelse för landtförsvaret, ega det samband, som för ärendenas behöriga och skyndsamma behandling erfordras. Till General-fälttygrnästare-embetet hänföres de ärenden, som nu tillhöra Artilleri-afdelningen; till General-ingeniörs-embetet de ärenden, som nu tillhöra Fortifikations-afdelningen; och General-intendents-embetet bör omfatta handläo-a ' OO ningen af alla de angelägenheter, som nu besörjas af Intendentsoch Aflöningsafdelningarne, med hvilka ärenden, äfven inom General-intendents-embetet behandlas och afgöras på två särskilda afdelningar under samma benämningar. 8 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 188. Komitéen instämmer i den af Krigs-kollegium mot 1858 års Komiterade yttrade mening: att behandlingen af de frågor, rörande indelta arméens boställen m. m., Krigs-kollegium nu åligga, fortfarande bör af Krigsförvaltningen utöfvas och således icke, enligt desse Komiterades förslag, till Kammar-kollegium öfverflyttas. Till de särskilda embetena borde för öfrigt höra alla sådana, af Krigskollegium nu in pleno behandlade mål, hvilka icke till sitt innehåll verkligen äro af gemensam beskaffenhet, utan endast beröra ett visst embetes förvaltningsområde; dock med un 'antag af utfärdandet af de kungörelser och cirkulär, hvilka skola i Svensk Författningssamling intagas. Huruvida någon jemkning i den allmänna arbetsfördelningen, embetena emellan, kan finnas lämplig, borde få ankomma på embetenas egen gemensamma pröfning. Krigsförvaltningen skulle i afseende å rang och värdighet bland rikets styrelseoch förvaltnings-verk intaga den plats, som Krigs-kollegium nu innehar.
Till denna kommissions åliggande hörer förvaltningen af stadens jord, utgörande 4T\ mantal med en jordrymd af 1,062^ tunnland, deraf en del användes till bele för stadens kreatur, och den öfriga är indelad i farmer, som blifvit utarrenderade emot viss spannmålsränta och penningearrende per tunnland. Denna sednare jord är synnerligen väl odlad. De kassor, som af drätselkommissionen förvaltas och hvarifrån de mot hvarje titel svarande utgifter bestridas, äro: l:o Tolayskassan. De hufvudsakliga inkomslerne äro tolagsmedlen samt tomtören, jemte hamnoch bro-afgifter samt sakören; hvaremot derifrån bestricles 22 aflöning och extra utgifter för magistraten med flere. Vid 1846 års slut hade denna kassa en behållning af 11,642 R:dr 27 sk. 1 rst.
Huruvida 1 r:dr 16 sk., som man föreslagit kan vara tillräckligt låg tull för alt förekomma betydligare smuggling vid Torneå eif, lemnar jag derhän. För min del anser jag, att 1 r:dr eller högst 1 r:dr 12 sk. b:co vore en lämpligare tullsats. Beträffande föredragningssättet, sä har visserligen det af Hr Skogman föreslagna, den fördelen, att man kommer fort ifrån saken, och det kan visserligen vara ett vigtigt skäl för dess antagande, men det har likväl det emot sig, att då det är 11. St., som hafva rätt alt bestämma tullen, ehuru K. M. äger rätt att nedsätta den, så skulle genom ett så slumpvist antagande, det blifva följden, att K. M. och Dess rådgifvare ginge miste om den ledning de borde hafva om hvad som är R. St:s mening. Jag betviflar icke, alt förhällandet med de fleste är detsamma som det är med mig, alt de icke i sin helhet gilla, hvarken 1845 års tulltaxa eller Bevilln.Utsk:s förslag, ehuru jag i allmänhet föredrager det sistnämda. Bland annat finnes uti undenättelserne till 1845 års taxa vissa stadganden, som Ulsk. nu borttagit, t. ex. i afseende å lullresiitution för skeppsförnödenheter införda för utredning af fartyg byggda för utländsk räkning, ett stadgande, hvars bibehållande blir så myckel nödvändigare om det nyligen gjorda förslaget till nya navigationsreglemente i England blefve antaget, hvarigenom Engelska redare medgifvas att bygga sina fartyg i främmande länder, med rättighet för dessa att anses för Brittiske och njuta alla dermed förbundna fördelar. I detta hänseende är 1845 års tulltaxa mycket liberalare än Utskis förslag. Äfvenledes finnes andra förhållanden der jag under varande förhållanden skulle vilja vara mera prohibitiv än Ulsk. i sitt förslag varit, och i det fallet hålla mig till 1845 års taxa. Jag skulle således hafva ganska svårt att vid en votering i klump emellan dessa båda läxor veta till hvilkendera jag skulle hålla mig och måhända är detta förhållandet med de fleste ledamöter.
Lika med Hr Cederschiöld skulle jag önska, att Betänk, mätte återremitteras, om det vore någon aparence att hans förslag kunde antagas; men jag betviflar, att man kommer till ett sådant resultat, sedan'"de öfriga Stånden fattat sitt beslut i ämnet. Hr Ekströmer: Jag är sjelf alltför trött af denna långa discussion, för att genom dess fortsättande än ytterligare uppehålla R. o. Ad., och vill blott i anledn. af Frih. Raabs och Hr von Troils anförande förklara, att jag gerna medgifver borttagandet af den ifrågavande mellanmeningen, hvilken, enl. dessa talares åsigter, skulle göra PresleSt:s beslut alltför mycket vacklande eller, såsom Hr von Troil yttrade, helt och hållet uphäfva syftemålet med detsamma, hvilket jag dock alldeles icke tror vara fallet, men på det ingen må föreställa sig, att någon arriere pensée ligger derunder, tillstyrker jag att den får utgå. Ordalagen af I’resteSt:s beslut förtjena i allt fall företräde för Utsk:s förslag. Frih. Raab har väl förklarat, att det gör ingenting hurudana. dessa ordalag äro, ty det beror af Regeringen att bestämma hurudan författningen bör blifva. Detta sista är visserligen en sanning; men kan det derföre vara likgiltigt om R. Stms underd. skrifvelse i ämnet innehåller endast de allmänna grunderna, hvarpå R. St:r anse den blifvande författnm böra hvila, och dessa riktiga, eller ett detaljeradt förslag till föreskrifter, hvilka till en del måste anses alldeles olämpliga och följaktligen ej af Regeringen kunna bifallas? — Jag tror det ej. Hvad angår Giv Liljencrantz yttrande att uttalande af en opinion från R. Stms sida skulle försätta Regeringen i ett obehagligt predikament, synes mig en sådan åsigt fullkomligt oriktig; ty om det är en öfvervägande önskan i landet, att spärr - Den 31 Maj f. m. 507 Bingarne mot koleran skola uphöra, så måste det för Regeringen vara godt att hafva denna rådande opinion att stödja sig vid, då den såsom jag vågar förutsätta, i den nya författn:n förbjuder dem.
Särskildt får jag nämna, att jag tror mig bestämdt veta, att Hr Hastings fartyg ingalunda blifvit förstördt hvarken af någon Turkisk corvett eller annat fartyg, utan lärer detta misstag härleda sig från ”dessa tid tingsskrifvare,” som understundom komma med oriktiga uppgifter. Hvad angår den ifrågaställa försäljningen af kanoner, får jag upplysa, att en sådan verkligen ägt rum och inbringat en summa af omkring gooo r:dr, hvilka blifvit använda till en för Stockholms station högst nödvändig verkstadsbyggnad; och jag beklagar blott, att flottans andra tropheer, i saknad af andra medel, måst på det sättet användas. Frih. Lagerbjelke: Jag är ånyo uppkallad för att besvara en fråga. Jag skall göra det så kort som möjligt. Frih. Boye har nemi. frågat: om stora flottans personal är tillräcklig för begge flottorna? Dertill svarar jag nej! Det har den aldrig varit. Man har nemi. alltid beräknat så, att lägsta officersgraden, i händelse af krig, skall ersättas utur underofficerspersonalen. Så gjorde man äfven vid 1790 års krig. Då constituerades, om jag minnes rätt, 190 officerare dels från coopvaerdiflottan, dels utur underofficerscorpsen. Hvad beträffar det anförda exemplet, ang:de tillståndet med tågverket på Manligheten, är det visserligen sannt, att en del deraf brast; men jag får härvid upplysa, att man härtill använde det sämsta, man ägde, och att det alldeles icke var det tågverk, som tillhörde Manligheten sjelf, utan att det var taget från ett af de slopade skeppen. Gr. von Rosen, Axel: Det torde synas förmätet af mig att inblanda mig i discussionen öfver ett ämne, der jag ej har samma erfarenhet, som de öfriga talarne; men jag vill icke heller stödja mig på min egen erfarenhet, utan blott åberopa de underrättelser, jag af andra iuhemtat, och deribland åtskilliga ut landningar. Jag har i Götheborg ofta sammanträffat med Engelska sjöofficerare och funnit deras meningar lika delade mellan ångfartygen och linieflottor, sorn här emellan skärgårdsflottan -och stora flottan.
RegeringsFormen uttryckligen föreskrifvit, att vid alla Grundlagsfrågors behandling, Stånden icke få på vanligt sätt återremittera ConsfitutionsUtskottets Betänkanden, utan skola pröfva de framställde anmärkningarnes beskaffenhet, dervid inga andra anmärkningar få till ConstitutionsUtskottet hänvisas, än de, hvilka hvarje RiksStånd särskilt förklarar utgöra dess gemensamma tankar. En sådan återremiss, hvarigenom Ståndet förklarar anmärkningarne utgöra dess gemensamma tankar, måste ostridigt vara af en helt annan och skiljaktigare beskaffenhet, än den återremiss, hvarigenom Ståndet, utan allt omdöme öfver de gjorda anmärkningarne, endast öfverlemnar dem till Utskottet. Det har från långliga tider tillbaka nästan ansetts som en skyldig höflighet mot motionairen, att enär han framställt anmärkningar vid Utskottets öfver motionen afgifne Betänkande, och begärt återremiss, bevilja densamma; och deraf har handt, att man åtmindstone under de första två tredjedelarne af hvarje Riksdag, varit ganska frikostig med återremisser, hvarigenom mer än ofta både Utskottens och RiksStåndens göromål blifvit onödigtvis förökade, samt en icke obetydlig, högst dyrbar tid, fruktlöst förspillts, enär resultatet, i afseende å frågornes sluteliga pröfning Ven 27 Augusti /, m. j£i och ulgång, ingalunda förändrats, och det med återremisserne åsyftade ändamål således ej eller vunnits. Jag hemställer, oin det icke vore möjligt, att fyra Riksdagsmän, en i hvarje Stånd, kunde sig emellan öfverenskomma, att tourvis göra anmärkningar vid. alla Betänkanden, oell om de, i lall de med någorlunda skicklighet uppställde sina anmärkningar, älven om desse i sjelfva saken voro oriktige, icke jemväl skulle kunna bereda återremiss på alla Betänkanden. örn man då ovilkorligen antoge den grundsats, att Utskotten alltid skulle afgifva jårnyade så kallade bearbetade utlåtanden, så skulle äfven alltid tvänne Utlåtanden erfordras uti hvarje fråga, utan afseende derpå, om tre Stånd bifallit det första Betänkandet eller icke.
St. ega sig bekant, sådant redan af nu varande Fång-Styrelse, med anledning af 15 §, i Kongl. Förordningen den 3i Augusti 1819, sorgfälligt iakttages, likväl, och enär något bestämdt lagstadgande derom icke finnes, ansett sig böra bos E. K. IM. i underd. föreslå och anhålla, alt ett sådant må till efterrättelse lör Fång-Styrelsen varda utlärdadt. Rikets Ständer framhärda etc. N:o 346. Uppl, o, godk, hos Ridd. och Adeln cl. t Febr. i83o. Preste-Ståndet d. 3 Rorgare-Ståndet d. 5 Ronde-Ståndet d, 5 — -— Rikets Sländers underdåniga Skrif veise j rörande Fattigförsörjningsanstalterne i Riket. S. A. K. Hos R. St. har framställning derom blifvit gjord, alt deu Församling , dit en behöfvande mflyt - Exp, Utsh. Förslag till tind. Skrifv, N:o 3"46. i5 tar, och-der lian i flera månaders tid vistats ritan anmärkning, bör inom en viss tid protestera emot inflyttningen, vid påföljd af talans förlust; och då billigheten svnes påkalla, att hvarje Församlings luttigförsöi jniligs—skyldighet, så vidt ske kan, inskränkes till sådana personer, som inom Församlingen uppoffrat sin arbetsförmåga och derstädes blifvit orklösa och således, i händelse en person a/flyttar från en Församling till en annan och sig bosätter utan att låta sig der mantalsskrifvas, den Församling, som bos sig emottager och hyser en sådan person, icke bör vara fredad från skyldigheten att honom vid inträffande orklöshet försörja, derföre att han underlåtit, Författniogarne likmätigt, låta sig mantalsskrifva, samt enär R.
Enl. det nya förslaget skulle det nemi. gå an att i den för civi 1-lags stiftande föreskrifna ordning, lägga hvilka hinder som helst mot tryckfrihetens utöfning och derigenom de facto tillintetgöra densamma. Hr Gripenstedt har visserligen nämnt, att i fall jag framtog nuvaride tryckfrihetsförordning, skulle jag inhemta, alt i ingressen dertill ett lika beskaffadt uttryck förekommer, som i den här föreslagna ordalydelsen, nemi.: »af den offentliga makten i förväg lagda, af tryckfrihetslagen ej föreskrifna hinder»; detta uttryck förekommer dock icke inne uti sjelfva förordn:n: men, äfven om så vore fallet, torde dock en hvar finna, att sådant ej kunde medföra någon våda, så länge Tryckfrihetsförordnm är grundlag; och det således, för att kunna tillvägabringa ändringar deruti, erfordras icke blott alla R. St:rs sammanstämmande beslut, utan äfven att förslaget, tili förekommande af förkastade beslut, skall hvila från den ena Riksdagen till den andra. Således, om ifrågavar:de ord äfven stöde i nuvar:de grundlag, vore dermed ingen fara förknippad; hvaremot förhållandet blefve helt annorlunda, om man i stället finge en tryckfribels-lag, som vid en och samma Riksdag kunde förändras af Konung och tre Stånd. Hr Gripenstedt har alltför mycken skarpsinnighet för alt icke inse denna väsendtliga skillnad. Hr Gripenstedt har vid flere tillfällen under denna discussion uprepat, det roan icke behöfde frukta för att tre Stånd skulle gå in på några sådana förändringar, som tillintetgjorde tryckfriheten. Om detta argument, mine Hrr, vore riktigt, skulle vi ju af samma anledn. kunna säga, att öfrige grundlagar borde förändras på samma sätt. Nå väl, mine Hrr, må då Hr Gripenstedt såsom Konungens Rådgifvare, i konseqvens härmed tillstyrka att alla grundlagar hädanefter skola uphäfvas och i stället förvandlas till civil-lagar. En annan bland Konungens Rådgifvare, Hr Gr.
Så bar man, erkännande att den tysta förmånsrätt, som omyndig nu eger hos förmyndare, har på den allmänna krediten ett serdeles skadligt inflytande och att densamma följaktligen bör upphöra, likväl alltjemt fruktat att i denna del förändra lagstiftningen förrän sådana föreskrifter i afseende pä vården och förvaltningen af omyndiges medel blefve meddelade, att den tysta förmånsrätten icke vidare kunde anses behöflig för betryggande af omyndiges säkerhet. Det har emedlertid icke varit blott önskan att se denna förmånsrätt i dess närvarande utsträckning upphöra, som föranledt den mängd försök till förbättring af lagstiftningen om förmyndarevården, som vid de flesta riksmöten under sista decennier blifvit gjorda, utan äfven åtskilliga i samma lagstiftning anmärkta brister. Frågan om en förbättrad förmyndarevärd har likväl fått en ökad betydelse genom dess inflytelse på den om den tysta förmånsrätten; och det torde äfven kunna antagas att den skada, som denna rätt utöfvar pä den allmänna krediten, isynnerhet varit orsaken till de under sednare tider ofta itererade försöken att åstadkomma förbättring i förmyndarevården. Detta up - LagUtskottets Betänkande, N:o 58. 3 penbaras ock i de motioner, som nu aro föremal för Utskottets handläggning, och af hvilka de, som angå med anledning af hvad ofvan blifvit vttradt, först mäste komma under pröfning. l)e försök, som, på sätt tiämndt är, tillförene blifvit till förbättring af denna lagstiftningsgren gjorda, hafva utgått från två väsendtligen olika åsigter.
Som förhällandet med denna Lorps Löne-wilkor ärv enahanda med Kongl. Lif-Negements - Urinens 6renarlier-kztaillon; sä fär Stats-lltjkottet, til swar ä den af Herr kotblieb gjorde anmärkning, åberopa - rozo Den 2Z Mars. e. m.' pa hwad här ofwan wid Herr Grefwe ^ävenbselms anmärkning blifwic anfördt. Zw. Har Herr^oban 8Lbiirer von IValclbeim an» fört: Är Ofwerstarnes och de öfrige Negemenls^OiiicerLics Löner wid.artilleri-Regemen» terne mätte förbättras, til likhet med dem, som njmes af deras wederlikar wid de andra wärfwade infanteri. Regements: Ar Fält-Tyg» mästaren wid Swea krullen Regemente mac» te undfå lika Lön med Lifwerste-^ieutensntc-rne, Bewärings Tygmästaren wid samma Ne» gemenre samt Tygnrästarne wid de öfrige Hrliileii Regementerne, lika med Förste Majorerne, emedan de med dem hafwa lika wardighet och äfwen efrex den graden erlägga sccvrri;' samt at RegementsQwartermastarne malte upföras til Löne>förbäktring, emedan de i annar fall stulle komma at undfä mindre Lön NN 8tLk>!i-(l3^italnsrnL. Da Stats-Urstotket föreflog Löne-förbättring för de uci detz upragne wärfwade Regementer och (^orp?sr war ej meningen, at en sadan förmän skulle sträckas til andra grader, än subaltern Olncer-trne, hwilka, i anseende til sina ringa Penninge-Löner, deraf wore i et werkeligt behof, säfom saknande de inkomster, de högre graderne äga af sine (lompLZnis. tievenuer.
Jag utber mig, att fä fästa Ridderskapets och Adelns närmare uppmärksamhet härpå, då vi äro på den punct, 686 Den 1/f. December. att stanna 2:ne Sänd mot 2:ne / hvarigenom kanske afgörandet af den vigtigaste angelägenhet lättsinnigt kastas inom en Nämnds slutna Voteiings-sedlar. Jag anser det då vara bättre, att komma till ett samfällt beslut, hvilket jag häldre önskar må utgöras af mitt förslag, än af Friherre Cederströms, som antager hutvudgrunder, om hvilka man ännu icke öfverlagt, Friherre Åkerhjelm Gustaf Fredric: Ef. ter min tanka har Särskildta Utskottet, enligt 73 §. Riksdags-Ordningen , rätt behandlat denna fråga. När Jemknings Betänkandet inkom* mit, har Herr Grefven och Landt-Marskalken framställt den proposition, om Ridderskapet och Adeln behagade förblifva vid sitt förra Beslut. Svaret blef Ja och Nej, och frågan ar nu således, att bestämma Contra-proposition. Jag hemställer således, om icke Herr Danckwardts och Grefve af Ugglas åsigter närmast förena skiljaktigheterna i Herr Hjertås, Herr von Hohenhausens och Friherre Cederströms förslager, och anhåller derföre, att Särskildta Utskottets jemknings-förslag må uppläsas, för att utröna , om icke den deruti framställde mening, rörande frågans öfverlemnande till Kongl. Majit, må af Ståndet kunna antagas till Contra-proposition; helst jag anser densamma bäst åstadkomma förenämnde förening. 1 anledning häraf upplästes [sistnämnde förslag , så lydande: Vinner Nej, komma, med åberopande af Den 14 December. 687 de utaf Särskildta Utskottet anförde Hufvudgrunder , Riksens Ständer att hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, det Kongl. Maj:t i Nåder noa täckas till verkställighet befordrade delar af samma förslag , Kongl. Maj:t finner leda till Styrelsens förenkling och till inskränkning i Embetsmännens antal. Herr Cederschjöld: Någre värde
Jag tröttnade inte på att upprepa det, men de tröttnade på att be mig komma. Deras bref blefvo mera sällsynta. Och underligt var det, när ingen mer bad mig, att jag skulle komma, då önskade jag, att de skulle göra det. Jag längtade så förfärligt och tyckte nä- stan det var omöjligt att hålla ut här hemma. Men de sökte inte längre öfvertala mig. Pengar och presenter skickade de mig ibland, och därmed måste jag vara nöjd. Hvad jag sörjde öfver min hårdhet förut, hvad jag ångrade min envishet! Jag hatade Amerika mer IDUN 248 än någonsin, men alla mina tankar voro beständigt där. Så kom för en månad sedan ett bref från Ragnar. Han hade blifvit änkling med tre små barn, och han var så förtvinad, stackare. Det tog j a g som ett tecken från himmelen, fröken! Jag ville resa till San Francisco och bo hos honom och sköta om de små. Och jag skref med detsamma. Gud skall nog skänka mig krafter — skref j a g — det är nog hans vilja, att jag skall resa, annars hade han inte väckt en sådan längtan efter er alla i mitt hjärta. Det kändes riktigt godt att få ödmjuka sig och skrifva så, och jag fick sådana kära, vänliga bref till svar från alla tre barnen. Och nu är jag så långt, att jag reser i öfvermorgon, ser fröken. » H o n drog själen om sig och reste sig upp. » Jaja, det är allt underligt att tänka, att man på gamla da ' r skall dit bort ändå » — suckade hon. » Och nu får jag säga adjö och tacka för den här stunden! Det har varit » — hennes röst darrade, och hon kramade min hand mellan sina båda — » det har varit en sådan lättnad att få tala om det riktigt, alltsammans. » Hon neg och neg, under det tårarna runno utför hennes skrynkliga kinder, och mumlade något, som jag inte hörde, till tack för min önskan om en lycklig resa. Så släppte hon min hand med ett plötsligt ryck, och innan jag kom mig fcr att följa henne, hade hon skyndat ut i tamburen, öppnat dörren och gått. Stackars gumma! Lifvet hade handskats hårdt med henne. Kanske skulle hon komma att få sina gladaste dagar just därborta i det afskydda och nu likväl så efterlängtade Amerika.