Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Äfven får jag fråga, huruvida underrättelse kommit om PresleStåndet afgjort denna sak? Jag liar anledning tro, att det stannat vid Herr af Billberghs förslag, och då vore det ej 3 Stånds beslut i saken. En möjlighet till jemkning i öfverensstämmelse med reservationen kunde då finnas. Herr af Ekenstam: Utom den conse quens, som härleder sig från Herr Hjertås först yttrade önskan, nemligen såsom orden i ra Den i5 Februari i f. m. lyda: att åtkomma SerapliimerOrdens-GiU let, finner jag ej någon annan consequens i desse hans yttranden. Först säger lian, att lian är okunnig om förvaltningen oell fonderne. Derefter vill lian gifva oss bestämda upplysningar örn detailierne af förvaltningen och fonderne. Sedan liar lian sagt, att fonden är så stor, att den ovillkorligen skall öka sig, synnerligen som räntorne cj användas. Vi höra nu, att det skall vara endast räntorne som användas. Detta är också orätt. Om nödiga utgifter gå ända derhän att räntorne ej förslå, måste det öfverskjutande tagas af capitalet; det nödvändiga måste utgå. Med concentreringen har man, som sagt är, åsyftat ett större ändamål, hvilket fordrar att tillgångarne åtminstone ej minskas. Jag anhåller ytterligare om proposition på bifall till Herr af Billberghs framställning. Herr af Billbergh: Jag borde icke uppehålla Ridderskapet och Adeln med vidare invändningar, men det värde jag sätter på Herr Hjertås öfvertygelse om det rätta, och den förhoppning jag äger, att han tar skäl, då man framlägger dem, gör att jag önskade upplysa honom om ett misstag. Hr Hjerta grundar sitt omdöme på förhållandet, sådant som jag tror att det var på 1770 och 80-talet. Den tiden, då man hade mindre ögonmärke att uppfylla Hospita - Den i5 Februarii f. ni. lens bestämmelse, tror jag att man mera tänkte på att öka fonden, och att möjligen den grundsatts var antagen att icke använda annat än räntan. Men, sedan man kommit i de tider då anspråken på all förvaltning blifvit större, har man blifvit nödsakad att följa tidens anda och göra förbättringar.
6,414 17,859 Handelsresande för firmor — 165 Hårfrisörskor och perukmakare 768 1,274 Juridiska biträden 100 166 Kramoch klädeshandlare med biträden 28,781 46,347 Litografer 135 349 Målare, gravörer och skulptörer 15 127 Sjuksköterskor och föreståndarinnor å välgörenhetsinrättningar 37,821 53,944 Telegrafister och telefonister 2,228 4,356 Trädgårdsmästare och fröhandlare ... 3,098 5,046 Trädsnidare 28 52 Urmakare 775 1,363 Om den enda kvinnliga civilingeniören må anmärkas, att hennes namn är miss, Philippa Fawcett, dotter af professor Fawcett. Hennes djupa insikter i matematik ha väckt ett berättigadt uppseende bland fackmän. Också är hennes » Office » af allmänheten ganska anlitad. 1894 En gång i veckan det ordinarie numret med dess rikt växlande innehåll af uppsatser i alla ämnen, som beröra kvinnornas och hemmens intressen, intressanta biografier och kvinnoporträtt, praktiska röu för hus och hem, kostnadsfria lakar - råd, frågor och svar, matsedlar för hvarje dag i veckan året om, underhållaude noveller, poesi m. m., allt under medverkan af de bästa inhemska pennor. blankett, som ni ifyller och — med bifogande af den nyanskaffade prenumerantens postkvitto — insänder till: Redaktionen af ldun, Stockholm, hvarefter pärmarne med första tillsändas Eder. Stockholm i september 1894. Redaktionen af ldun. Öppet bref till fliekor, O m som Ti / f julen Iduns rikt titstyrda julnummer, O cz o s_ - SÉ C /} rö • o c 03 ' — hvilket, med det omfång och den utstyrsel det i år erhåller, ensamt måste anses värdt hela prenumerationsaigiften. Julnumret blir i år större än något föregående år och förses för första gången med ett särskildt omslag i färgtryck i likhet med Julkvällen, Jul och de öfriga stora jultidningarna.
Ständers beslut i enlighet med nedanstående punkter i Stats-Utskottets Utlåtande N:o 60 samt Förstärkta Statsutskottets Memorial N:o 116, nemligen: „ mom. 1, angående arfvoden åt ett biträde inom Civil-departementets expedition vid de kommunala ärendenas beredning och expedierande, l:a punkten i Utlåtandet N:o 60; „ mom. 2, angående anslag för rikets ekonomiska karteverks bearbetande, 6:te punkten i samma Utlåtande; „ mom. 3, angående anslag för fortsättande af storskiftesoch afvitcrings förrättningarne i rikets norra län, 20:de punkten; „ mom. 4, angående anslag för betäckande af Alnarps landtbruks-instituts skuld, 22:a punkten i Utlåtandet N:o 60 samt Förstärkta Stats-Utskottets Memorial N:o 116, 3:dje voteringen; „ mom. 5, angående uppförande vid Alnarps landtbruks-institut af nya ekonomibyggnader, 23:e punkten i Utlåtandet N:o 60; „ morn. 6, angående prisbelöningar vid landtbruksmöten, 37:de punkten; „ mom. 7, angående täflingsmöten med gödboskap m. m., 38:de punkten; „ mom. 8, angående inredning af lokal i slöjdskolans hus för utställning af landtbruksredskap och modeller, 39:de punkten; „ mom. 9, angående anslag till Svenska Trädgårdsföreningen för utbildning af dess skola och trädgårdsskötselns befrämjande, 40:de punkten, litt. a); „ mom. 10, angående beredande af undervisningslokal och bostäder åt ele ver vid Svenska Trädgårdsföreningens skola, 40:de punkten, litt. b); „ mom. 11, anslag till holländerier för de Norrländska länen samt till andra Stamholländeri-styrelsens utgifter, 41:a punkten; „ mom. 12, angående anslag till befrämjande af en god afvel af arbetshästar i Jemtland, 44:de punkten, litt. a); , mom. 13, angående förbättrande af fårafveln i Jemtland, 44:de punkten litt. b); „ mom.
Maj:t vidtagna åtgärd, att begagna det tillfälle till en omedelbar, insigtsfull och nitisk ledning och tillsyn öfver arbetet, som den för karleverket inom förenämnda län förordnade styresmannens kunskaper och erfarenhet, i dessa ämnen erbjuda, hafva, i betraktande häraf, Rikets Ständer ansett förutnämnde framställningar, som åsyftat att vid anslagets beviljande holde fästas ett vilkor al ofvan antydda innehåll, ej höra vinna vidare afseende, än att Rikets Ständer, jemte anmälan af sitt bifall lill förevarande nådiga framställning, få i underdånighet anhålla, det E. K. Maj:t, om förändrade förhållanden skulle framdeles dertill föranleda, täcktes taga i nådigt öfvervägande, huruvida ej en större del af ifrågavarande anslagsmedel må användas för det ekonomiska karteverkets fortsättande inom de delar af Riket, der topografiska arbeten redan äro verkställda eller för närvarande pågå och i öfrigt rikare materialier i detta hänseende förefinnas. Landlslaterna i länen. Under anförande, hurusom Landshöfdingarne i Norrbottens och Jemtlands län, hvilka hvardera i årlig lön uppbära endast 6,750 R:dr, respenningarne deruti in - 52 ExpeditionsUtkottets Förslag (ill underd. Skrifvelse A7:n 107. beräknade, vore svagare aflönade än öfriga Landshöldingar och onekligen i behof af någon skälig tillökning i sina inkomster, har E. K. Maj:! begär!, alt åt hvartdera af bemälda två Landshöldingar målle anslås en löneförhöjning af 1,250 R:dr, så ali deras aflöning, med inberäkning af respenningarne, komme att uppgå til! 8,000 R:dr; och dä Rikets Ständer funnit den föreslagna tillökningen ali bemälde embetsmäns aflöningsförmåner vara af billigheten påkallad, hafva de äskade anslagslörhöjningarne blifvit af Rikets Ständer beviljade. 10:o. Vidare och då den af f. d. Landshöfdingen i Norrbottens län, GeneralDirektören m. m. A. E.
Ständer å ena sidan bestämdt antydty hvilka medel för ändamålets befrämjande äro att begagna, men å den andra, också funnit för godt bestämma tidpunkten, på sätt Banco-Reglementet (pag. 5o) stadgar, nemligen ”att Banco-Fullmägtige skola, efter det alla föreskrifne förberedande åtgärder blifvit fullbordade, sednast vid 183 r års slut hos Kongl. Maj:t göra underdånig hemställan om utsättande af tiden då allmänna Silfver-utvexlingen skall taga sin början;” så kan denna tidsbestämmelse ej annorlunda betraktas än såsom 'vilkorlig och till sin kraft och verkan inskränkt inom möjlighetens gränsor; hvaraf Revisorerne funnit det blifva en följd, att ett råd af dem också borde Banco-Styrelsen meddelas, för den händelse, att, med begagnande af de föreskrifne medlen, ändamålet icke kunnat före den utsatta tiden ernås. Detta hafva Revisorerne alltså äfven .iakttagit, och meddelat Banco-Fullmägtige den åsigt Revisorerne härutinnan hjrsa, nemligen: att om, genom inträffande hinder, det skulle blifva omöjligt att före 1831 års slut hinna till den stadgade proportionen, Fullmägtige ej lära kunna undgå att sådant hos Kongl. Majit då anmäla, jemte uppgift af de binder sorn vållat, att de föreskrifne förberedande åtgärderne ej kunnat innan bestämd tid blifva fullbordade; samt att Revisorernes mening och öfvertygelse i öfrigt är, att genom detta uppskof i tiden, Fullmägtige ej äro befriade från förbindelsen, att äfven efter den nämnde terminens förlopp, med de medel Rikets Ständer anslagit, och på sätt de bestämdt beslutat, verka allt hvad Fullmägtige kunna för ändamålets vinnande. Atskiliige Ledamöter inom Revisionen hafva vid dessa vigtiga frågors behandling mer eller mindre skiljt sig från de åsigter och beslut, som hos pluraliteten blifvit rådande; och varda deras Reservationer härjemte bifogade. (Se Bil. l\T:o i.) 2:0 Angående ett af Banco-Fullmägtige väckt
Folket fordrar nya lagbud, och en ny lag är färdig, att till nästkommande Rikets Ständer aflemnas, Jag vet icke då, hvarföre vi r,u skulle - Den f September /, m, 225 le betaga oss möjligheten att vid nästkomman* de Riksdag, i afseende å en af RättegångsBalkens vigtigaste §§, fatta ett beslut, som, i Grundlagsväg förut bestämdt , måste enligt dess former ändras, jag kan icke eller inse annat, än att, då Kongl. Maj:t i ett stort ändamål föreslagit den ifrågavarande förändringen , vi , äfven med afseende derå, böre bibehålla utvägen , att å förgtblifvande Riksdag ingå i prölning deraf. Opinionen lär då vara färdig , att yttra sig om denna vigtiga sak* Och jag anhåller, på sådan grund, om Hert Grefvens och LandtMarskaikens proposition , att målet må förblifva hviliode till Grundlagsenlig behandling. Herr Munck af Rofenjhjöld: Det ar i anledning af några Ledamöters yttranden Uti förevarande vigtiga ämne, som jag skall upptaga några ögonblick. Herr von Hohenhau-4 sen har sagt, att ostradsmen uti OpinionsNämnden icke vore för Högsta Domstolen särdeles farlig, emedan den afgående Ledamoten alltid finge behålla beloppet af halfva lönen i pension. Mea det gifves, efter mitt begrepp, en annan fara, än den, som drabbar Cassan, och jag anser för min del den faran störst, sorn drabbar den medborgerliga hedern. En annan talare har påmint om nödvändigheten , att med varsamhet angripa gamla bruk och sedvanor. Detsamma har ock Lagstiftaren insett, då han uttryckligen stadgat, att icke några nya grundlags-förslag få antagas, förr än de Ridd 0. Ad. Prof. VIII Band. 15 226 Dan 5 September /. m, hvilat från den ena till den andra Riksdagen.
Detta ändamål ansåg jag då snarare och lämpligare kunna ernås genom en utförligare framställning af lagstiftningen i ämnet, hvilken framställning på samma gång den tjenade till att stadga åsigterna om hvad som är lag i dessa stycken, tillika skulle förekomma i dylika mål förnyandet af sådana åtgärder, som dem Domkapitlet i Strengnäs vidtagit. Dessa mina betänkligheter i förening med dem, jag här ofvan vidrört, äfvensom åtskilliga på senare tider inträffade tilldragelser skola, hoppas jag, leda lagstiftarens uppmärksamhet på de kyrkliga förhållandena. För närmare halftannat sekel tillbaka erkändes redan behofvet af den ännu gällande Kyrkolagens omarbetande, och åtgärder för detta ändamål vidtogos, ja till och med ett fullständigt förslag uppsattes och bragtes under Rikets Ständers pröfning, vid 1731 års riksdag. Ärendet undanskjöts då och sedermera, vid kommande riksdagar, för bristande tid till detsammas pröfvande hos Ständerna, för förslagets tryckande och spridande, för vederbörandes hörande och så vidare. I våra dagar har det åter förevarit, nya förslag blifvit författade, det sednaste af år 1846, hvaröfver vederbörande äfvenväl varit hörda och anmärkningar afgifvit; men härvid har saken stadnat. Under tiden uppkomna nya anledningar, såsom tidens religiösa rörelser, och de deraf föranledda ändringar i allmänna lagen rörande dem, som träda till villfarande lära, rörande främmande trosförvandters religionsöfning m. m., hafva ännu ytterligare ökat angelägenheten af den kyrkliga lagstiftningens öfverseende och omskapande i vissa delar. Under sådana förhållanden har jag ansett för en pligt att, i hvad på mig kunnat ankomma, åt denna angelägenhet söka bereda det verksammaste behjertande. Ibland vår lagskipnings ofullkomhgheter är icke någon så mycket öfverklagad och med så stora skäl öfverklagad, som långsamheten. För att grundligt bota delta onda finnes, enligt en temligen allmän öfvertygelse, icke annan utväg, än en genomgripande förändring i domstolarnes organisation och arbetsordning samt, till någon del, i rättegångssättet.
Utan att ingå i några betraktelser ronde den finansiela delen af denna fråga, hvars förespeglade vådor jag, för min del, icke kan tro vara så stora, som några talare här velat antyda, anhåller jag endast att R. o. Ad. måtte bifalla hvad Utsk:t föreslagit. Gr. Sparre, Erik: Redan innan ifvern för jernvägarne blef allmän i vårt land, föranledde den oerhörda trafiken mellan städerna Borås och Götheborg tanken att åstadkomma en jernvägsförbindelse mellan nämnde städer; och då 1853 års Ständer förbehöllo sig anläggningen af stambanor i riket, var denna tanke verkligen nära att mogna till handling. Otvifvelaktigt är att ett sådant företag skulle hafva lyckats, och att en jernväg mellan Borås och Götheborg på detta sätt redan år 1853 eller 1854 kommit till stånd. Som likväl R. St:r beslöto att stambanorna skulle höra staten till, men dessa stambanor icke kunde bära sig, för så vida icke trafiken derå underhölls af bibanor, fattade R. St:r jemväl det beslut, att staten företrädesvis skulle understödja sådane bibanor, hvilka stodo i direkt förbindelse med stambanorna. Då det således, i följd af statsmakternas beslut, icke var möjligt för Boråssamhället att anlägga jernväg uti den ifrågav:de rigtningen, hade berörde intresse intet annat öfrigt än att söka åstadkomma en bibana. För detta ändamål tecknades ock af ett bolag ett belopp, stort 853,000 rdr; och man har derefter ingått till K. JI:t med begäran om understöd för ifrågav:de arbete. Jag hemställer till Eder, M, H.I huruvida det icke varit skäligt att bifalla denna begäran. D& nemi. statsmakterna förbjudit en enskild korporation att anlägga jernväg i den rigtning, samma korporation åstundat, synes väl billighet kunna fordra, att staten icke allenast tillåter anläggningen af nödig bibana, utan äfven underlättar utförandet af sistberörda företag. Vid förra riksmötet var det allenast på några röstsedlar beroende, att förslaget i frågan föll uti förstärkt Stats-Utsk. Samma förslag har nu ånyo blifvit framstäldt.
Jag anser för högst vigtigt, att med tillsättningen af dessa embetsman må tillgå på hittills öfligt sätt, så att K. Bef:h:de och kronobetjeningen må någorlunda veta, att dugliga fjerdingsman utses och äro användbara vid de flesta tillfällen de behöfva anlitas. Jag vill icke vidlyftigare orda i detta ämne, utan förenar mig hufvudsakligen uti de anmärkmr, som blifvit gjorda af Hr von Troil, under förmodan, att Utsk. skall komma att närmare taga Gr. Björnstjernas förslag i öfvervägande. Jag ville endast göra detta tillägg till Hr von Troils yttrande. Gr. Björnstjerna: Jemte det jag vördsamt får tacka de tvenne föreg:de talarne för det öfverseende, hvarmed de granskat mitt förslag, vågar jag till besvarande uptaga de af dem deremot gjorda anmärkmr. Hr von Troil förmenar, det SockenNämnden icke borde ega rätt att tjenstgöra såsom en slags underdomstol, således icke eller att ålägga böter. Denna rätt borde fortfarande och uteslutande tillhöra de vanliga domstolarne. På så sätt skulle en af de nyttigaste bestämmelserna i den föreslagna SockenNämnden helt och hållet förfalla. Må det tillåtas mig med ett exempel bevisa detta. Ju mera landet framgår i odling, ju mera en ändamålsenlig stängselskyldighet införes, ju oftare måste sådana förbrytelser, som ohägn, förekomma. Efter nuvar:de bestämmelser har jag hopp om, att, efter föregången stämning flera månader derefter, se den person, som insläppt sina kreatur på min mark, kallad till tinget; han infinner sig icke. Efter förnyade kallelser och ett års förlopp, får jag slutligen denna person pliktfälld; detta har då kostat mig mångdubbelt mera än den skada kreaturen gjort. En dylik ersättning är ju fullkomligt illusorisk. Kunde saken deremot behandlas här såsom i England och i andra länder, skulle den felaktige, sednast morgonen efter öfverträdelsen, hemtas upp till kommunalstyrelsen; den plikt, som der ålägges honom, får han genast betala, naturligtvis med full rätt att klaga, om den blifvit orätt ålagd, och dermed är allt slut. På så sätt skulle inom kort alla dylika smärre, men retsamma olägenheter försvinna.
Ett sådant företag, i synnerhet om kriget dermed förklaras och hörjås, är, fruklansvärdt nog, möjligen utförbart; och då besittningstagandet af hufvudstaden är af största vigt för fienden, icke allenast i militäriskt och strategiskt afseende, enär Stockholm tillförsäkrar förbindelsen emellan Mälarens norra och södra omgifningar, utan äfven i moraliskt, skulle han ganska säkert företaga det för honom, under sådana förhållanden, föga äfventyrliga försöket. Ehuru det öfriga landets försvar hvarken är förintndt eller fullt beroende af hufvudstadens förlust, kan det dock icke döljas till hvad grad verkan deraf kan blifva nedslående och förlamande; ty utom den skada, försvaret i allmänhet lider genom förlusten af en så strategiskt vigtig punkt, komme den allmänna sinnesstämningen alt deraf djupt nedtryckas, icke ensamt inom, utan kanske lika mycket utom landet, hvilket i ett sådant ögonblick kan hafva svåra följder; ty en Stat, som beklagligtvis för sin politiska trygghet behöfver främmande makteis stöd, bör icke, vid påfordran af deras biträde, redan hafva rönt en så betänklig motgång, som förlusten af sin hufvudstad. Stockholms förseende på landsidan med några fasta stöd för dess försvar torde således både i politiskt och militäriskt hänseende vara af behofvet påkalladt. Tillvaron af tillräckliga och starka förskansningar innebär redan en stor säkerhet mot anfallsförsöken, ty då dessa kunna misslyckas och blifva äfventyrliga, betänker sig fienden innan de företagas. Den härstyrka och Artilleri-utredning, som är tillräcklig mot den öppna hufvudstaden, blir otillräcklig mot den befästade, och i den mån företagets skala stiger, hopa sig utförandets svårigheter, hvilka förbjuda försöket, För öfrigt är tanken på behofvet af Stockholms befästande på landsidan långt ifrån att vara ny. Det är tillräckligt kändt att redan under Konung Gustaf den Estes lid räknades hufvudstaden bland Rikets starkaste befästningar. Konung
Utskottet har dervid funnit, att detsamma, i fråga om valrätt, Riksförsamlingens verkningssätt och hvad dermed sammanhänger, framställer ett förhållande, som, jemfördt med det nuvarande, i afseende å valrättens större utsträckning och verkningssättets förenklande, visar sig ega bestärnda företräden framför det sednare, och att, om det blefve antaget, nödiga befunna förbättringar framdeles med mindre omgång kunde tillvägabringas än hittills. Utskottet har ej heller kunnat undgå ätt erkänna vigten af de skäl, Kongl. Maj:t, uti den nådiga skrifvelse till Rikets Ständer, hvilken åtföljt ifrågavarande Dess Höga proposition, behagat meddela för Sitt beslut att, efter samråd med Statsrådet, låta utarbeta och till Rikets Ständer öfverlemna detta förslag till ny Riksdagsordning. Den stora samhällsfrågan har under en följd af år utgjort föremål för nationens alltmer stegrade deltagande. Man bar väntat att hos Rikets Ständer vinna dess snara utveckling och lösning. Den stridighet i åsigter, som rörande hufvudgrunderna för ombildningen af representationen varit rådande, har likväl aflägsnat hoppet att på denna väg få den till efterlängtadt slut befordrad. För att i den 4 Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 12. ordning, grundlagarne föreskrifva, fortskynda frågans afgörande, förekomma söndring inom landet och tillvägabringa den endrägt, som ensamt mot yttre flender och inre oro kan gifva staten styrka till lugn utveckling och förkofran, har fördenskull Kongl. Maj:t låtit, med behörigt afseende på samhällsutvecklingens fordringar, utarbeta detta för Rikets Ständer till grundlagsenlig behandling nu framlagda förslag, dertill uppmanad af Sin konungsliga pligt.
Dessa ordalag, om än andragna såsom stöd för ett särskildt stadgande, hafva en så allmän syftning, att man deraf kan sluta till lagstiftarens tanke äfven i nu förevarande ämne. I samma syftning har äfven Lag-Utskottet vid riksdagen 1856—1858 uttalat sig, och vann dess framställning då Rikets Ständers godkännande. Stämning enligt nu gällande lag medför således icke allenast rättighet för käranden att utan någon annan hans åtgärd erhålla dom i saken, utan1 äfven skyldighet för båda parterna att inställa sig; och öfverträdelse af denna lagens fordran är i 2 § af 12 Kap. Rättegångs-Balken belagd med bötesansvar. Ur denna skyldighet, för såvidt den angår svaranden, torde väl kunna härledas skyldighet för honom, att, äfven då han varit frånvarande, göra sig underrättad, om hvad vid målets handläggning förekommit. Justitie-ombudsmannens framställning synes just åsyfta en förklaring i sistnämnda rigtning. Men härvid förekommer, att, ehuru 1734 års lagstiftare obestridligen antagit en sådan grundsats, de likväl tvekat att genomföra den. I 11 Kap. 1 § stadgas nemligen för uteblifvande endast den påföljd att saken ändå företages och afgöres, och i 12 Kap. 4 § föreskrifves, att, om mål blifvit i svarandens frånvaro tredskovis afdömdt, det skall åligga käranden att inom viss kort tid gifva svaranden del af domen, som således antages vara den sednare obekant. Då härtill kommer, att under en ganska lång tid domstolarne allmänt ålagt käranden att gifva uteblifven svarande del af uppskofsbeslut, — hvaraf måste antagas, att berörda grundsats i tillämpningen förefallit domstolarne alltför hård, — och att först på sednare tider en praxis uppstått, som sträfvar att med all stränghet tillämpa densamma, torde man icke böra utan vissa modifikationer antaga principen. Rättegångssättet måste vara så afpassadt, att kärandens och svarandens förmåner i rättegången väga jemnt emot hvarandra; eljest gör sjelfva lagstiftningen sig skyldig till orättvisan att gynna den ena parten framför den andra.