Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad åter beträffar den af Herr Boij väckte motion om anslag till uppgående af en gräns emellan Nybyggare och Lappar, så har Utskottet icke funnit några sådana skäl vara anförde, som kunde föranleda till en underdånig önskan om förändring i Kongl. Maj:ts Nådiga Beslut i detta ämne, meddeladt Kongl. KammarCollegium den 5 November i825; härvid anhåller jag få nämna, att jag anser denna af Herr Boij åsyftade gränslinia, genom de förenämnde afvittringarne, bäst blifva bestämd, ty gränsen, hvaröfver Nybyggen ej kunna anläggas, är af naturen utstakad, men mängden och vidden af Nybyggen måste genom afvittringen bestämmas, så att det land, hvilket för Lapparnes vinter-stamhåll är nödvändigt, icke af Nybyggen, inom deras områden intagas. Jag har föreställt mig, att, sedan de nuvarande Nybyggen blifvit afvittrade, borde en undersökning verkställas både till utrönande, huruvida den återstående delen af skogslandet är för Lapparne oundgängeligen nödvän - De» i3 April. vändig, eller odlings-utrymmet ännu kunde medgifva flera Nybyggen. — Der, hvarest resultatet af denna undersökning blifver, att ej mer några Nybyggen kunna med framgång anläggas, der är äfven gränsen bestämd för Lapparnes betesland, hvilka utgöras af allt hvad sora ligger utom Nybygges-gränsorna; och endast denna gränslinea är den rätta och naturliga. — Slutligen anhåller jag, att få tillägga några upplysningar i det ämne, som 4 Morn. af Herr af Robsons motion afsåg och Utskottet förklarat sig vara betänkt till besvarande upptaga, enär de flera under innevarande Riksmöte väckta motioner, rörande tillverkning och förbrukning af bränvin, förekomma; nemligen huruledes det genom trovärdiga personer är en bekant och styrkt sak, att i våra Nordliga Lappmarker, till och med isynnerhet Jukkasjärfvi, der
O, den rodnaden! och Maries, ty nu voro de två flickorna verkliga vänner, spotska blick, hvem kan tolka dem? Den unge Hugo, han gjorde det på sitt sätt. Sin fästmö hade han aldrig sett så vacker, och vid Maries oblida blickar var han van, ty han trodde i sin för en landtjunkare förlåtliga enfald att hon var svartsjuk. Vi tro nämligen nästan att äfven landtjunkare kunna vara fåfänga. Han kom så glad och lycklig och anade icke att allt var slut för honom i Lydias hjerta. "Söta Lydia, huru mår du efter resan? Välkommen!" Då mötte han Lydias blick. Han var icke en lärd man och hade till och med icke läst mycket romaner, men han anade sitt öde i alla fall. Han anade det likväl blott till en början, ty han ville och vågade icke tro på den olycka som hotade honom. Och hvad sade Lydia till helsning åt sin fästman? Hon förblef icke tyst, nej, hon var icke ens förlägen, hon räckte honom vänligt sin hand och sade lugnt: "Jag är trött, Hugo, herr Forstadius, menade jag." Hugo bleknade, så godt han kunde. Marie log nästan ilsket och neg ytterst artigt för den unge herrn. Lydia var lugn, nästan kall. Att hon kunde vara varm, det veta vi af det föregående, men nu rådde hon icke för, den stackars flickan, att hon var afkyld. En underlig förändring hade försiggått med den unga flickan. "Herr Forstadius", fortfor hon blidt, "ni har väl redan länge sett att jag icke kan älska er?" Det var ett häpnadsväckande lugn hos en ung flicka. "Lydia... fröken Eberhardt... herre Gud! Lydia, hvad skall detta betyda?" utropade den unge älskaren så pathetiskt han kunde. "Min vän, och hvarför skall jag icke äfven säga Hugo?" svarade Lydia lugnt, "det är slut oss emellan, jag kan icke bli din fru, ty", och hon suckade djupt, "jag lefver för en annan." Hugo, som var en ganska enkel natur såg mera förargad än förvånad ut, "Alltså", utbrast han till svar, "har tant Agneta rätt ändå.
ocb ftrajfaö enligt ofmanjtåenbe 4:be moment. §• 15. (Dm fårbelntng af böter ocb om aflagatce vått till befamma. £)en, font åtalar itnberflef mot eller öfmerträbelfe af benna författning, erhåller, bå åtalet rörer af meberböranbe -])reflerffap uraftlåten tillfpn å char; teringen af (pöningöfeblar, tmå trebjebelar och, i alla anbra fall, hälften af bötesbeloppet; hvarförutan honom alltib tillfomnter hälften af ben unbanfnillabe eller för ringa erlagbe cbart*;ftgtllatae; eller ffämpebafgiften. Éterfloben af benna afgift, äfmenfont af böterne, tillfaller DS och bronan. 5a §• 16- 2lnjtaffntnc$ od) forfånDning af ©tåmplaDt papper. l:o <2öåvt od) 9vifcté @tats?»Sontor (Fall allttD I)aftr»a i bereDjfap tiUväcf# ligt jfämplaDt papper af alla De ferjfilDta ilag od) voävöen, l>\x»ilfa efter Detina författning erforDras?, på Det att förfänDntngen Deraf ina genajl funna oppc Dieraö på reqoifttioner af förfäljningömännen od) Sontoren.
Vagen gick förbi vilda klippartier, der den gröna Akern n8dde ut till branten och der stengardesg8rden föijde en rad af stormen piskade sneda almar; djupt nedanför hördes branningens sorl; vildrosor, " snarjebarn, ormbunkar klangde mellan stenarna, och hassel vaxte i skrefvorna. Hvilken fargprakt! Lkerrenarna lyste klart gröna tatt intill den hvassa bjartröda Izlippan; bakom det mörka sn8ret uppstack en röd husgafvel med hvita knutar, Kullabergsvaggen sköt fram kal, nastan mörkviolett, och den högbl8 Schelderviken " Kastar langa böljor Iatt mot Tangahallar. e _ - Fiskarns tös, som trafvar jamt 6 strafsam backe,. kannes val igen p8 liton lingul nacken om tösen var densamma ar temligen ovisst, men lingult h8r hade hon, och muntert blickade hon, d8 hon visade mig ghgstigen upp för branten till bokskogen deruppe, hög och tat. Och har I8g girden, alldeles sig lik, som d8 jag sist stig den, sasom jag sedan sett den i mina tankar, sett den, ej med denna klara höstliga dager, utan i det vemodstöcken, som lagt sig öfver all naturens fagring har uppe, ett vemod, som jag sett skymta i de manniskors ögon, som d&amp; bodde har och som val annu finnas kvar: en aldrig helad sorg öfver den skara af tre am8 ijushhriga alsklingar, som döden tog en vinterdag, d&amp; den vackra frun derinne ensam stred med förtviflan.och hennes man förde sitt skepp 18ngt p&amp; fjarran haf.
Slutligen ber jag att få fästa uppmärksamheten derpå, att ifrågavar. medel äro fördelade på 43 särskilda socknar, så att icke mer än 2 socknar iklädt sig ansvarighet för 400 r:dr, och 2 socknar blott för 200, samt alla de öfriga för belopp stigande derunder, så alt hvardera af 6 socknar endast iklädt sig ansvarighet för 50 r:dr, en för 60 r:dr, en för 66: 32, en för 75, en för 80, en för 90, och hvardera af 16 socknar för 100 r:dr. Då nu dessa socknar i alla fall voro ovillkorligen förpligtade att, derest de ej fått detta understöd, på annat sätt förskaffa sig medel att försörja sina fattiga, samt då socknarna i allt fall skolat ansvara för medlens återbetalande; så hemställer jag, huruvida det skulle vara skäl att nu bevilja en sådan afskrifning? Dessutom hemställer jag till eder, mine Hrr! hvad verkan det skulle hafva på den Svenska allmänheten, att af ifrågavar. lån, som blifvit lemnade mot ålerbetalningsskyldighet, det för Halland ensamt Den 5 April. 3r skulle blifva afskrifvet, under del alt deremot de andra provinserna, som blifvit hemsökta af liera års missvexter och lidit af hagelskador, icke skulle få åtnjuta någon dylik fördel; hvilket dock blefve fallet om (hvad jag bar anledn. förmoda) Slåndet skulle lemna sitt bifall till StalsUtsk:s utlåt. Inom Utsk. hafva tankarna härom varit odelade. Man har ansett alt gifna ord och föreskrifter skola beslå och att Svenska folket en gång skall lära sig, att hvad man lånar, det skall man ock betala. På grund af dessa skäl, vågar jag vördsammast anhålla om bifall lill U(sk:s betänk. Frih. Cederström, Claes Rudolf: Efter afhörande af hvad Hr von Troil yttrat, lärer jag ej behöfva blifva särdeles mångordig i försvar af hvad StatsUtsk. föreslagit.
Sedan Styrelsen öfver Allmänna Vägoch Vattenbyggnader jemväl blifvit i ämnet, hörd, har bemälda Styrelse, som låtit verkställa nödiga undersökningar för frågans utredande och i sådant afseende jemväl öfverlemna! en upprättad karta öfver Stallmästaregården och den dertill angränsande sjöviken, hufvudsakligen anfört: alt behofvet af en hamneller rättare lastoch lossningsplats vid Stallmästaregården syntes vara obestridligt, i betraktande af ställets närbelägenhet lill en bland de delar af hufvudstaden, som, i följd af aflägsenhet ifrån Saltsjöns och Mälarens laslplalser, för närvarande vore vanlottad i afseende på kommunikation för transport af tyngre nödvändighetsvaror, såsom ved, tegel, kol, kalk m. m.; — att, hvad angick det nödiga utrymmet för lastplats vid Stallmästaregården, varutillförseln ej kunde antagas blifva större, än att den lågt belägna delen af ganda stranden, nedanför gårdsplanen och de hufvudsakliga byggnaderna, skulle blifva för upplag tillräcklig, helst de varor, hvilka här aflastades, säkerligen komme att bortföras i mån som tillförseln skedde; utgörande den sålunda erforderliga jordrymd endast en jemförelsevis ringa del af Stallmästaregårdens hela areal; — samt att, beträffande lämpligaste anordningen af den ifrågasatta lastplatsen, Styrelsen ansåge, det man till en början borde, såsom ändamålsenligt och minst kostsamt, anlägga en omkring 200 fot lång och 20 fot bred pålbrvgga med plankbeklädnad, hvilken medelst tre vinkelrätt ingående, 12 löt breda pålbryggor, som äfven borde plankläggas, skulle förenas med fasta stranden, på sätt ä kartan funnes utmärkt. Innan nu omförmälda underdåniga memorial blifvit af Styrelsen för Allmänna Vägoch Vattenbyggnader afgifvet, hade jemväl Ofverslålhållare-embetet, uppå derom af Stockholms stads Drätsel-kommission gjord framställning, i underdånig skrifvelse af den 10 sisllidne Februari hos E. K.
Maj:ts Nådiga Remiss angående ersättning till Häradsskrifvarne i Jemtland för dem anslagne, men ännu icke tillträdde Boställen. 6) Angående Kongl. Majrts Nådiga Remiss, rörande reglering af lönings-sättet för LandsSecreteraren och LandsKammereraren i Jemtlands Län. 7) Af den 26 dernier, angående kostnaden till tryckning af TabellCommissionens afgifne Utlåtande och Tabeller. Från Allmänna Besvärs och Economie-Utshotten: Af den 22 ämnes, i anledning af väckte motioner om motsvarande skyldigheters uppfyllande af de Åboer, hvilka med bristande Tackjernsblåsning vilja bibehålla de åt Bergsmans Hemman från ålder beviljade förmåner, samt om inrättande af en Bergslag i Norrbottens Län. Den 29 Maji. 623 Från Statssamt Allmänna Besvärsech EconomieUtskotten Af den 15 dennes, i anledning af Herr Munck, af Rosenskölds, Eberhard, Memorial, angående en tillräckligen vidsträckt Nederlags« frihet för Stockholm, såsom correctif emot den Finska Handeln. Från BancoUtskottet: Af den 22 dennes, i fråga om förbättrad reglering rörande de från Banken utgående låne-biträden till understöd för nyttiga odlingar. Från Lagutskottet: Af den g dennes, i anledning af de hos Ridderskapet och Adeln samt BorgareStåndet gjorde anmärkningar vid Utskottets den 18 sistlidne Mars meddeldte Betänkande öfver väckt motion om granskning af Police-författ. Bingarne, rörande sysslolöse personers försändande till Arbetsoch Cotrectionshus, samt angående vederbörandes skyldighet, att tili Justitieombudsmannen insända de beslut som angå personer, dömde till Krigstjenst eller Cor* rections-arbete. Frän ExpeditionsUtskottet: Af den 20 ämnes, angående uteslutande af visse Tabeller vid Bihangets tryckning. Företogs till pröfning StatsUiskottets dea 20 dennes afgifne, samt den 25 derpå följde på bordet lagde, Betänkande angående Kronoskogarne Friherre Boije, Ludvig:
Derefter skola, utan förmånsrätt sig emellan, gäldas: kyrkors, fattigkassors och socknemagasiners fordringar hos deras föreståndare; Kronans, llikets Ständers, städers och allmänna af Konungen stadfästade kassors, penningeverks och inrättningars fordringar hos de tjenstemän, som äro satte att deras inkomster uppbära, för hvad af sådan uppbörd hos dem innestår; så ock fordringar i öfrigt hos Kronans embetseller tjenstemän för egendom, sorn desse, i och för embete eller tjenst emottagit. § 12. Dernäst håfve Kronan företräde till lös egendom för gäldenärs utskylder sista och löpande året, de der ej för fast egendom utgå. § 13. Slutligen njutes förmånsrätt för underpant i lös egendom, hvarom särskildt är stadgadt; och gälle den förmånsrätt från den dag pantförskrifning en intecknades, så ock emellan fl.era pantförskrifningar efter hvarderas inteckning sdag. Sådan förmånsrätt sträcke sig dock ej till ränta för längre tid tillbalca, än tre år före konkursens början. § 14. Borgenär som efter 4 § eger förmånsrätt i, allt det gods, löst eller fast, som gäldenär en tillhörer, må ej njuta rätt till det, hvaruti andra särskild, fast lägre förmånsrätt hafva, för mera än som i den öfriga egendomen brister: och fy lies bristen efter ordningen af de andras förmånsrätter, så att den lägre viker förr, än den, som 158 fico o di tio nsUtsi' utte. Is Förslag lill underd. Skrifvelse A :o 476. högre är; dock ege ej förmånsrätt efter 4 § rum i fast egendom, sd länge lös egendom linnes att tillgå. § 15. Räcker' gäldenärs egendom för dessa borgenärer ej till; njute då de, sorn lika rätt med hvarannan hafva, betalning hvar i förhållande till sin fordran. § lti. De, som hafva förmånsrätt endast i visst gods, njute, för hvad deri brister, ej bättre rätt än andra borgenärer, efter hvad i 17 § sägs. § 17.
Pielisterue, och deraf jag endast vill omnämna, hurusom en allmänt aktad prestman, Tollstadius, kyrkoherde i S:t Jakobs församling här i staden, kastades i häkte derför alt han lärde, ”att goda gerningar icke äro urabärliga för saligheten”, samt huruledes en annan värderad prest, Ullstadius, från Abo, dömdes till dödpn, men benådades med fängelse å Smedjegården, hvilket varade i 40 år, derför att han påstod, ”alt tron och gerningarne hos en kristen icke kunna åtskiljas.” Dessa exempel, hvars sanningsenlighet Hr Tham icke lärer kunna bestrida, torde vara ett tillräckligt prof på den kärleksrik;! ömhet, hvarmed Svenska kyrkan omfattat, de med henne olika tänkande. Vidare har Hr Tham påstått, att det är nödvändigt alt hafva straffbestämmelser, för affall från statskyrkan, såsom en ersättning för den i kristna kyrkans första tider, herrskande kyrkotukten. Jag känner lika väl som Hr Tham, att om någon medlem af den första kristna kyrkan hade begått något brott, så belädes han med kyrkostraff, men detta är något helt annat, och jag tror ej, alt Hr Tham kan åstadkomma bevisning derom, att kyrkan använde verldsliga straff emot olika tänkande. Det var först sedan den rnmerskkatholska kyrkan utbildat sig, och stadfästat sitt herravälde, som man Den 16 J uni. 177 man såg, huruledes olika länkande förföljdes och källerier bestraffades med en uprörande grymhet. Detta sätt att vilja piska tro in i en menniskas sinne, har likväl, såsom vi alla veta, städse misslyckats, och jag förstår sannerligen icke, huru man med historiens vittnesbörd för ögonen, kan vilja ifra för bibehållande af straffbestämmelser, som alltid visat sig fruktlösa.
Resolution af den 27 April 1683, Cheferne for Bl ekinge och södra Möre Båtsmans-Compagnier anslagne 7 st. bohemman är hos Rikets Ständer vordet anmärkt, huruledes, sedan dessa hemman numera blifvit utarrenderade och Gheferne, i stället för de till Statsverket ingående arrende-afgilterne, å E. K. M:s Flottas stat erhållit bestämda penninge-arfvoden, befälhafvande Amiralen i Carlskrona likväl, enligt Kongl. Brefvet af den 3 December 1829, fått sig ålagdt att bevaka och anmäla erforderliga förnyelser af borgens-förbindelserne för arrendena af nämnde hemman, samt, i följd deraf, jemväl låta anställa husesyner å desamma; hvilka föreskrifter ännu fortfara att lända till efterrättelse, ehuru E. K. M., under den 19 Juli 1832, jemte det Förvaltningens af Sjö-Ärendena befattning med dessa hemman på Kongl. Kammar-Collegium ensamt öfverllyttades, tillika, angående bevakandet af Kronans rätt, i afseende på hemmanen och deras utarrenderande, i Nåder förklarat serskildt Nådigt beslut komma att meddelas om hvad dervid borde iagttagas. Med anledning af hvilka härutinnan sålunda framställda förhållanden, de der, till följd af högtberörde senare Nådiga stadganden, likaledes för Båtsmans-Compagni-skrifvare-bostället Råda i Östergöthland egde rum, och enär det, enligt 52 §:n i Militice*Boställsordningen af den 23 Januari 1836, åligger E. K. M:s Befallningshafvande att, under Kongl.
Antal anstälde arbetare. — 1843 1,072,311 1,174 1,381,623 .3, _ 1,222 1,679,657 3 q 3 1,187 2,919,402 46 8 2,255 3,543,344 19 — 2,622 4,714,518 20 8 4,162 Bland förestående värden för år 1843 torde närmare 190,000 B:dr utgöras af fabrikater, hvilka ingå uti klädestillverkningen och inberäknas uti dess summa tillverkningsvärde, samt således böra afföras från slutsumman af stadens bela fabrikationsvärde, hvilket emellertid likväl öfverstiger 4>5oo,ooo R:dr Banko, oell således mer än fyrdubblat sig på 25 år. År 1810 besteg den sig till ej fullt 600,000 R:dr, med en folkmängd af 9,000 personer. Ökad folkmängd ocb ökad fabrikstillverkning hafva medfört en för bindlina nuen betydligt ökad afsättning för sina varor, hvaraf måhända mindre nu härifrån afgår sjöledes än förr, men hvaraf en långt större mängd åtgår för den dagliga förbrukningen, hvarföre Ock priserna å ätliga varor hålla sig jemnare och högre till nytta för kringliggande orten, der ock fastighetspriserna ansenligt stegrats, helst de -sednaste åren. Stadens tillväxt ådagalägges ock genom det ökade taxeringsvärdet, hvilket uti sednast® afgifne underdåniga Berättelse uppgafs till nära 2,600,000 R:dr för år 1838. År 1842 var det nära 2,900,000; hvaraf 2,442>QSo follins ocb tomter, 109,210 för qvarnar, och 344>33o för byggnader lill fabriker, verk ocb inrättningar.
Han sjönk ner i stolen, lade ryggen tillbaka, skrefvade med benen och satte näsan i vädret. Han kom att tänka på Sven Jonsson. Hade han inte varit allt för hård mot den stackaren? Men hvad skulle han väl gjort? Om han tagit en ny revers, så hade han nog fått se i månen efter pen * game — ty Sven Jonsson hade helt säkert förskrifvit ' sitt bohag, innan reversen förföll. Gården hans var naturligtvis intecknad upp öfver * takåsen. En affärsman får inte vara släpphändt, ty då bår det rent åt fanders. Men hur han resonnerade, kunde han ej undgå att känna samvetsqval. När magen är tom — skriker samvetet. För att slippa ifrån de obe-hagliga tankar, som pinade honom, beslöt han att skrifva till Nielsen &amp; Stage, den der norska firman, som önskade ett parti tjära. Sven Jonssons 50 tunnor kommo riktigt i grefvens tid, ty så mycket ungefär hade fattats honom till en fartygslast. Nielsen &amp; Stages anbud var tusan så lockande, men 1 krona till pr tunna ville han ha. De tycktes mycket angelägna. Fick han, hvad han begärde — något, som ej var tvifvel underkastadt — skulle han göra en så lysande affär, som han aldrig gjort, sen han slog sig på att handla med tjära.9 \ Då han öppliade portföljen, hvari postpapper förvarades, föll hans blick på ett velinkort af följande lydelse: Inbjudes att öfvervara Vigsel-Äkten emellan ITALIENSKE V. CONSULN JOHAN AUGUST KIHLBERG och MTN DOTTER EMMA CHARLOTTA å Stadshuset i X. måndagen den 24 Juli 1882, kl. 7 e. m. Ann-Sophie Lundgren. Den 24 Juli! Det var säledes hans bröllopsdag i dag. Åh, det hade han verkligen inte kommit ihåg, och Emma hade nog heller inte erinrat sig det, ty hon hade ej nämt ett ord derom, när han steg upp. Han kastade en blick bort till porträttet på skrif-bordet, och solskenet, som låg öfver den unga qvinnans anlete, meddelade sig åt hans satyransigte.
Lika med Grefve Frölich anser jag för LandtMarskalkens pligt alt bålla ordning vid öfverläggningarna; men det är icke detsamma, som att afvisa åhörarne; ty om man får en LandtMarskalk, som gör detta utan skal, så kan delta, väl hafva utseende af, men innefattar icke att bålla ordning. I 3io Den u Mars e, m, Herr Printzensköld, A.xel: Uti Fri» herre Cederslröms förmenande kan jag ingalunda instämma. Jag vet väl alt Konungen icke ansett Lagen för vid RiksStåndens öfverläggningar närvarande främmande åhörare, så fullständig, som han önskat, och således är sinnad att nästa Riksdag aflemna ett förslag till ändring deri; men han har tillika yttrat, att, på det förslaget om offentlighet vid Ståndens sammankomster måtte kunna verkställas vid nästa Riksdag, så ville han nu fastställa det gjorda lagförslaget, och är det således ovilkorligen sanctioneradt, Jag får således motsätta mig Friherre Cederslröms yrkande om denna frågas ytterligare hvilanda, såsom i sjelfva verket medförande ett uppskof lill nästa Riksdag. Det är sann t, att många allmänna ärender ligga på Ridderskapets och Adelns hord; men jag anser icke eller för min del detta alldeles så enskildt, som Friherre Cederström förmenar, Grefve Frölich: Friherre Cederslröms förslag är alldeles af samma halt, sorn Herr von Hartmansdoi ffs i förra plenum. Ett krut, som är skjutet med förut, och hvilket följaktligen ingen af Ridderskapet och Adeln lärer köpa, Hvad beträffar frågan, att LandtMarskalken ensam icke skulle hafva rätt att visa ut åhörarne, så får jag blott för Herr Munck af Rosenschöld framställa ett exempel, som lätt är imagineradt, liera - Den ii Mars e. m. 311 ligen att LandtMarskalken ansåg sig böra göra framställning lill Ståndet i ett ämne, hvars innehåll han hvarken behöft eller kunnat nämna på förhand, utan som kunde uppstå i ögonblicket. Vid sådana tillfällen vore det obehörigt alt fråntaga honom denna rättighet att först aflägsna åhörarne. Grefve af Ugglas, Gustaf:
Så öfversvämmar vantron hela den del af den enfaldiga mängden, som ej af djurisk liknöjdhet förblifver orörlig; och otro är de öfriges lott, som om Christi evangelium göra sig ett oförnuftigt begrepp. Och den lära, som från himmelen utsändes för att upplysa verlden, tjenar slutligen till intet annat, än att bringa en förblindad hop under fana tismens välde. Den sarina upplysningen är ingen annan, än Christi läras framgång — och nemligen hennes genomskådande med all menniskoförståndets förmåga. Det ljus, som skall förädla oss, upptändes icke genom chemiens och mekanikens uppfinningar, ej ens genom de politiska inrättningarnes högsta fullkomning. Det är endast vår bättre natur, vår genom Christus uppenbarade frändskap med Gudaväsendet, som skall lyfta detta djuriska slägte till en högre kallelse. Och till denna kallelse nalkas vi ej en hårsmån genom all den hyfsning, som industrien och umgängeskonsten redan gifvit oss och än vidare kan utveckla, till hvad höjd de än må komma att stiga. Hvad som skall lyfta oss, är tron på det eviga, känslan af den gudagnista, som lefver i vårt innersta; och denna tro och denna känsla de äro christendomen. Den, som äger dem och lyder dem, han är christen och tviflar icke på Christi lära, änskönt han i åtskilliga delar kan förstå henne annorlunda, än hon af mången annan sin bekännare förstås. Till den allmänna uppbyggeisen underlåter denne allvarlige bekännare icke att bidraga; och han eftersträfvar för ingen del att för sina egna skiljaktiga begrepp stifta en egen afsöndrad gudstjenst, der han skall få höra dessa sina skiljaktiga meningar offentligen predikas. — Dock, säkerligen förordar jag fruktlöst upplysningens sak. De som kalla sig upplysta, hafva i sin inbillning höjt sig öfver den odödliga kallelsen; och kyrkans påståddeo renlärige anhängare skola nu, än mer än förut, stöta sig på den samvetsfrihet, jag yrkar. Återstå då troligen icke mångå, som egna mig någon uppmärksamhet.