Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vt B. II AM. 55, 56. 434 Den 27 Maji. partements-cliefer, måste de ju alltid tala i de ämnen de förut Jiandlagt och afgjort, utan att med ideen af denna inrättning kan förenas, att de skulle vara jäfvige derföre: ett StatsRåd dömer ej; han yttrar blott sin tanka, utan allt afgörande. Beträffande anmärkningen mot Herr StalsSecreteraren Quiding, i afseende på föredragningen den 4 November 1817 af ett mål, angående lelverering af Norrska Discont representativer i stället för RiksBanksedlar, dervid Fäll-Commissarien Sundell skall blifvit ålagd att, emot återfående af de förra slags papperen, PiiksBanksedlar till KrigsCommiteen lefverera; får jag den äran anföra, att man vid bedömmandet af detta ämne icke bör glömma alt här blott var svar till KrigsCommiteen på en gjord förfrågan: icke om någon lagbehörig pröfning af Sundells rätt. Uti så beskaffade administrativa mål, är Staten att anse så till sågandes för den ena parten, och det är i denna egenskap, icke såsom Domare, som det säges: skyldigheten att lefverera RiksBanksedlar skall iakttagas; man nöjer sig ej med annat; den som misstagit sig, skylle sig sjelf för följderne. Men ingalunda utesluter denna åtgärd målets lagliga behandling i annan väg, dåden lidande gör sin rätt gällande. Jag har för min del, både såsom Ledamot i KrigsFörvaltningen, samt såsom StatsSecreterare för KrigsÄrenderna handlagt säkert mer än 5o Mål af likartad beskaffenhet: då i alla instantier de såsom administrativa passerat, deribland Allmänna Be - Den 27 Maji. 435 redningen och slutligen inför Kongl. Majit i StatsRådet, Kongl. Maj:t dels heslutit om återbetalningar, dels afslagit fordringar särdeles i fråga om fragter och sjöskade-ersättningar m. m.; men hvarefter den lidande parten gjort sin rätt gällande vid Laga Domstol, och åter den vägen, i alla instantier, samt slutligen af Kongl.
Krigs-Collegii utlåtande samt 183g års Revisions-berättelse inhemtas, Utrednings-Afdelningens balancerade fordringar, dels hos Slåthållare-Embetet på Drottningholms och Svartsjö Slott, stor 222 R:dr 16 sk., dels hos Colonial-Ärendenas Departement till belopp af 1,666 R:dr 46 sk. 3 r:st. blifvit åren 1837 och i838 liqviderade, torde Revisorernes i berörde afseende gjorda erinran böra förfalla. § ”o (Pag. 76, 77. Förkl. 67.) Enär öfriga vid denna Afdelnings räkenskaper gjorda anmärkningar blifvit af i83g års Revisorer ånyo framställde, får Utskottet i ett sammanhang sig derom utlåta i nedanstående §§ 187 och 188. 40 Stats-Uiskottets Utlåtande, N.o 76. Anslaget för Exercitie-Squadroner § in (Pag. 81. Uti 1839 års Revisions-berättelse är uppmärksamhet jemväl fästad å öfverskridandet af detta anslag, hvarföre Utskottet i detta afseende åberopar § 191. Serskilda medel i oell för hostnaderne till de förstärhte Garnisonerne å Waxholm och Carlsten. § 112. Då, i enlighet med hvad Revisorerne hemställt, de från Landt-Ränteriet i Götheborg åren 1834 oc^ J835 utbetakle förskott i och för Garnisonen å Carlsten blifvit godtgjorde genom anvisning å 3:dje Hufvudliteln, lärer härvid någon vidare åtgärd icke erfordras. Carl Gustafs Stads Gevärs-Factori. § n3. (Rev. Ber. 1835. Beträffande Revisorernes erinran, att Factoriets skuld till Sallpeterfonden, stor 55,5oo R:dr, icke funnes i räkenskapen balancerad, och att någon capitaleller ränte-afbetalning å berörde skuld icke egt rum, får Utskottet hänvisa lill innehållet af nedanstående 211 §. § n4- (Pag. 96.
– Jag önskade dö, men jag ville också hämnas, fortfor Javanesaren, och hans blodsprängda ögon riktades ännu en gång på det holländska fartyget. – Jag gömde en borr hos mig, och i natt smög jag ned i kölrummet och började borra. Men de fleste af mina herrar voro vakna, ty det blåste lika starkt som nu. De upptäckte mig, drogo mig upp på däck och kastade mig i hafvet. Men då de trodde, att jag gått till botten, satt jag under akterhvalfvet och höll mig väl fast i sortlinan. Sedan klättrade jag upp och sönderskar surringarne till den ene låringsbåten, så att den föll i vattnet, hvarefter jag hoppade efter och simmade till honom. I gryningen såg jag ert fartyg ... och nu är jag hos er. Gör med mig hvad ni vill! Men jag är törstig, min strupe bränner: af barmhertighet gif mig vatten! En matros skyndade att efterkomma den olyckliges begäran. – Denne man står under mitt beskydd, sade Drake, vändande sig till besättningen. – J skolen behandla honom väl och sörja för hans behof ... Nåväl, Skytte, hvad tyckes er om detta? – Jag säger, svarade denne, – att om menniskorna äro Guds afbilder, är Gud ett vilddjur ... Man från Java, vi skola hämna dig! Vi förfölja dina tyranner. Då vi upphunnit dem, skall du åt mig utpeka den grymmaste af dina bödlar, jag skall hugga honom i stycken, och du får svalka din hämd i hans blod. – Ja, ja, svarade Javanesaren och tryckte Skyttes hand till sin panna. – Deder måtte vara värre än de röde menniskoätarne, anmärkte Parker. Literära silhouetter. I. A.U. Bååth - Henrik Pontoppidan - Adda Ravnkilde - Albert Gellerstedt - Gustav Esmann - »Ernst Ahlgren» - Gustaf af Geijerstam - Pietari Päivärinta Jag har i dessa kritiska studier mindre fästat mig vid de åsigter, som framställas i ett arbete, än vid den personlighet, som står bakom dem och uppbär dem.
Denna enastående diktsamling, hvilken vi förvärfvat åt Idun, och som erhåller namnet K v i n n o r n a s bok, kommer att utgifvas i en vårdad typografisk utstyrsel samt vid början af hvarje afdelning förses med fina helsidesillustrationer af Jenny Nyström. Vi ligga äfven i underhandling om en serie rumsinteriörer för både större och mindre anspråk, afsedd att vara till hjälp vid möbleringen och inredningen af ett hem. Med hvad vi sålunda här ofvan framhållit hafva vi endast delvis kunnat ådagalägga vår sträfvan att ständigt och i alla afseenden söka höja Idun och göra densamma värdig det hedersnamn, som Sveriges kvinnor gifvit henne, då de kallat henne » sin egen tidning ». Tidningen utkommer allt fortfarande hvarje vecka med ett 16- å 20-sidigt nummer och kostar för helt år e n d a s t f e m (5) k r o n o r, då äfven det rikt illustrerade 36-sidiga och i flere färger tryckta julnumret erhålles. Ansvarig utgifvare för ofvarmämnda publikationer: l d u n s Modetidning har allt mer och mer tagit lofven af öfriga modetidningar på svenska har allt mer tagit underligt, lofven af ty öfriga modetidningar språket. Detta och är ej mer heller erkännas måste, att på den sv på en gång är Skandinaviens största, elegantaste, modernaste och billigaste modetidning. Iduns Modetidning utkommer sålunda 2 gånger i månaden med ett stort och elegant 8-sidigt nummer, innehållande omkring ett 60- tal illustrationer med beskrifningar samt hvarje gång (ej hvarannan såsom de flesta andra modetidningar) åtföljdt af en omfångsrik dubbelsidig mönsterbilaga med en massa tillklippningsmönster jämte tillhörande förklaringar. Dessutom medföljer en gång i mån. till alla prenumeranter en finfin kolorerad modeplansch, hvars baksida upptages af moderna hårfrisyrer. Allt detta — den s. k. 14-dags-upplagan, — erhålles för det billiga priset af endast fem (5) kr. för helt år. Af Iduns Modetidning utgifves därjämte en månadsupplaga med endast ett nummer i månaden. Äfven denna upplaga åtföljes af mönsterbilaga och kolorerad modeplansch.
Att likväl frånvaron deraf i Svenska Infanteriets utrustning är en väsendtlig brist, som under ett alfvarsamt krig i ett land af det skaplynne, som Sveriges, icke blott kan, utan måste medföra betänkliga följder, ibland annat derigenom, att soldatens sjelfförtroende, vid jemförelse med den bättre rustade fienden, äfventyras, ligger öppet för en hvar, och lärer åtminstone icke af den sakkunnige vilja bestridas. Också vill jag icke uptaga R. o. Adis lid, eller trötta dess tålamod, med uprepande af de skäl, som tala för behöfligheten, af ett dylikt vapens anskaffande, utan inskränker mig till, att på grund, af hvad jag nu i största korthet anfört, samt under åberopande, af hvad mitt yttrande till Slats-Rådsprot:t i öfrigt i detta ämne innehåller, utbedja mig R. o. Adis benägna medverkan, för att fä återremitterad denna punkt af StatsUtskis Ullåtide, hvarvid jag hoppas, och anhåller, att Utsk., med frångående af sitt nu gjorda afstyrkande, ville behjerta behofvet och nödvändigheten af det anslags-belopp, som K. M. i Sin Propos. har äskat; ty ingalunda kan jag dela Ulskis föreställning eller antydan, att tillgång för utgiftens betäckande, torde småningom kunna beredas genom anvisning å andra, till Krigs-Colliii dispos. ställda anslag. Jag anser det hvarken välbetänkt eller rådligt, att låta Svenska Infanteriet vara i saknad af sido-gevär, och befarar, att en å Utskis sida fortsatt obenägenhet, att i detta hänseende gå K. M:s yttrade önskningar till mötes, skall kunna i sina följder blifva för fäderneslandet, vare sig olycksbringande eller dyrköpt. Jag hyser ännu den förhoppning, att StatsUtsk. skall finna utvägar och tillgångar, att betäcka den kostnad, som härutaf kommer att föranledas. Jag anhåller om åtterremiss. Efter först till bifall å förevande mom. framställd, men med Nej besvarad propos., blef detsamma, på grund af de deremot gjorde anmärkmne återremitterad!.
En särskild uppmärksamhet förtjenar den omständighet, att BorgareStåndet till Kongl. Maj:t ingifvit en underdånig skrift, deruti Ståndet fästat Kongl. Maj:ts nådiga uppmärksamhet derpå, att en ytterligare beskattning å städerna i allmänhet icke vore billig eller ens möjlig; att den ifrågavarande undersökningen vore utan ändamål och till sin syftning ensidig; att den förutsatte en jemförelse mellan beskattningen å landets och städernas innevånare, för hvilken jemförelse någon grund hvarken var uppgifven eller kunde uppställas, då jorden vore beskattad hvarken i förhållande till dess värde eller till dess afkastning, utan med hänsigt till dess beskaffenhet af privilegierad eller icke privilegierad; att den förra vöre i åtnjutande af förmåner, sorn städerna icke tillgodokomma, och att åtskilliga besvär drabbade tyngre städerna, än den icke privilegierade jorden; att fastigheternes taxering till bevillning vöre å landet lindrigare i förhållande till värdet, särdeles hvad beträffade fidei-kommisser och andra egendomar, som icke gått i köp; att industrien visade benägenhet att lemna städerne, hvilka jemväl i handeln fått medtäflare å landet, och att närings-idkarne å landet icke beskattades i likhet med dem i städerna; att dessa voro skyldiga underhålla sine embetsoch tjenstemän, såväl domare och prester, som exsekutionsoch polis-tjensternän, hvilka å landet antingen aflönades af staten, eller ock åtminstone hade boställen af staten anslagne; att kommunal-bidragen i städerne väsendtligen inskränkte förmågan att bära den allmänna skattebördan, och alt lelnadskostnaden i städerne vore drygare, än den å landet. Kommitleen blef således tillsatt, och sitter ännu, samt kommer väl ännu i många år att sitta, då man icke kan antaga, att Konungens rådgifvare, som naturligtvis endast afsett sjelfva beskattnings-frågan, skulle låta inställa dessa fåfänga undersökningar. Emedlertid förekommer det särdeles anmärkningsvärd!, att Kommittéen icke veterligen erhöll någon instruktion eller ens anvisnning att anställa den både af städerna och särskildt Borgare-Ståndet ifrågasatta jemförelsen.
Å ena sidan betonades: att de långa vintrarne göra att ungdomen behöfver ledighet under vår kortvariga sommar; att lieininen hinna ha rätt till 4 inanader af året, d % skolan tager en så stor del af de öfriga 8; att de tillfällen till kroppslig utveckling samt till deltagande i hemmets arbeten och nöjen, som de 3 månadernas sommarferier gifva, rikligen ersätta hvad som förloras i kunskaper; och sliitligen framkastades den frågan, om verkligen den svenska nationen trots sina långa ferier i bildning och kunskaper stode andra folk efter, Å den andra sidan framhölls: att äfven i Danmark och Norge har inaii långa vintrar, utan att barnen därföre äro hela somrarne befriade fr %n skolarbete; att ferierna de senare aren blifvit längre, och att en reaktion bara af det skäl vore af nöden, ty skolkurserna forcerades nu p % ett för barnens receptivitet onatiirligt sätt. Det påpekades, att hemmen ej förstå att sysselsätta barnen utan att dessa ' viinja sig vid ' att skjuta upp med sitt arbete och slå dank, bli loja. och tröga, d. v. s. f&amp; utveckla nationella lyten, soni äro obestridliga,. äfveii om det medgifves, att svenskarne i intelligens st % i jiiinnhöjd med andra folk. Det växlades hårda ord. Skolvärlden beskyldes för egoism, d % den ej ville förlänga läsåret. Finnes det i detta fall någon egoism 110s den svenska Iiirarinnekbren, s&amp; är den helt säkert omedveten. De narvarande hade emellertid ej &amp; got emot ïärju~ngar~zes sominararbeten, och inånga forslag om l m u feriearbetet skulle ordnas frainlades. De flesta tycktes dock vara eniga i, att det bästa utbytet en lärjunge kunde hafva a f läsning under sommaren, vore om hau kunde lära sig, ej blott l %sa läxor eller ~ s l i i k a en ~ s. k. rolig bok, ut#n att studera p % egen hand.
Dessutom förefaller det mig underligt alt, då ea barmliertighetsanstalt, som, man må säga livad man vill, likväl i hufvudsaklig! afseende kommer Stockholms stad till godo, råkar i en nödställd linanciell belägenhet, och Stockholms stad handlöst kastar saken ifrån sig under förklarande alt den icke vill lemna medel till understöd lör Inrättningen, raan då genast skall kunna vända sig lill Ständerna med påstående att de skola göra allt. Eli sådant handlingssätt är föga lämpligt för att upraunlra Ständerna till beviljande af nya anslag. Jag tviflar mycket pä att hvad den siste värde talaren yttrat, om att Chefens för Ecklesiaslik-depart:t beslut vore oriktigt, låter förena sig med kvad 90 § E.F. föreskrifver. På de skål jag nu anfört, anhåller jag om Hr Frih. o. Landlmts propos. uppå att Ståndet måtte vägra remiss af den ifrågavaride motionen, och endast lägga densamma till handlingarne. Frih. Palmstjerna, Carl Otto: Jag är af Hr von Troil förekommen och afslår således från ordet. Frih. Cederström: Med orätt har, enl. mitt förmenande, Hr von Troil framställt en jemförelse emellan nu förevarande fråga och den, hvilken i ett föreg:de plenum behandlades, nemi. frågan om huruvida Frih. Hermelins då väckta motion om reseinspektörer hos folkskolorna m. m. skulle kunna remitteras; hvilket med nej af Ståndet besvarades. Frih. Hermelins motion åsyftade att uptaga en fråga, hvilken redan var behandlad, sä till vida, som den till största delen ingick i ett redan då handlagdt ärende. Sådant är icke förhållandet med den nu ifrågakomne motionen, således hallar jemförelsen, och således eger man icke att densamma åberopa. Hr von Troil har vidare icke ansett det lofligt att uttrycka den tanke att föredragandens för Ecklesiaslikdeparldet åsigt i denna fråga vore mindre väl grundad. Hr von Troil har ansett sådant vara stridande mot 90 § R.F.
Tio år förut, eller år 1838, utgjorde antalet 7,291 och är således minskadt till nära hälften mot den tiden. Orsakerna härtill äro hufvudsakligen tvänne; i första rummet den tillökade beskattningen, hvarigenom de hemmansägare, hvilka förr uppgåfvo sig till bränvinsbränning med helt små pannor, blott för att en och annan gång på hösten eller våren begagna dem till inskränkt husbehofsbränning, funno sig betungade med en afgift och åtföljande besvär, som ej motsvarades eller uppvägdes af behållningen på. sjelfva den beskattade rörelsen, hvarföre de dermed upphörde. Den andra verkande orsaken är att den ökade beskattningen, hvilken för större pannor och för konstbrännerier blef betydlig, föranledde ständigt förbättrade uppfinningar till skyndsammare afverkning af bränvin, och ett fullständigare tillgodogörande af allt det spirituösa som uti spannmålen eller potätema innehålles, hvarigenom'ägarne till sådana brännerier kunde undersälja dem, hvilka hvarken ägde förlag nog att 19 anlägga de nyare och dyrare verken eller insigter nog att begagna dem med tillfyllestgörande framgång; men de, som anlagt bränneri-verk enligt nyare uppfinningar och som veta att ändamålsenligt sköta dem i öfverensstämmelse dermed, de hafva deraf haft så betydliga fördelar, att det låter befara sig att konstbränneriernas antal ökas och således jemväl bränvins-tillverkningens myckenhet. Denna myckenhet har äfvenväl ökats genom missbruk, som eluderat författningen, samt genom öfverträdelser af djerfvaste slag, hvilka kronobetjeningen icke kunnat tillräckligen hämma, af brist på stöd vid sina åtgärder härutinnan. Krogväsendet kan med skäl räknas till binäringarnes antal. Det har egentligast sin rot uti städerna samt de gästgifvaregårdar, som äro belägna vid stora landsvägen mellan Nyköping och Jönköping, och några fa andra ställen, der spisning för arbetare eller resande ej kan undvaras.
Hennes skära klädningslif med de halfkorta ärmarna slutade i en liten blygsam, fyrkantig urringning, där tog halsen vid, smärt och fin, böjd litet framåt, som när man lyssnar efter någon, väntar på någon. Så stod hon dag ut och dag in med de små nätta fötterna i skor med guldspännen placerade på en grön tufva, alltid lika ung och fager med sin skära ros i handen, och så skulle hon stå ännu i många år, tills hon gick i kras. Hon var så bräcklig, spröd och fin. Hon var af äkta, sachsiskt porslin — ett riktigt litet konstverk, sade man — en liten sirlig herdinna i halfkort, ljusröd kjol och grön schäferhatt — en liten herdinna utan herde. I stället för sin lilla herde hade hon bredvid sig en kines. Han passade ej alls till henne, han var ej danad af det sköra, fina sachsiska porslinet, som så lätt knäckes. Han var af något slags tjock och stark blandning och höll att riktigt ruska uti. Hans kropp bildade nästan en fyrkant, som han satt där hopkrupen med benen korslagda. Det såg ut, som om han ej hade någon hals, ty det stora, klumpiga hufvudet var nedsjunket mellan de uppdragna axlarna. I dess ställe kunde han nicka med det, om man gaf honom en puff i nacken, nicka fort och gladt, om det var en liten häftig puff, nicka långsamt och gravitetiskt, om puffen var stor och hastig. Han hade små elaka, svarta ögon, som sutto litet snedt under ögonbrynen, hvilka drogo sig uppåt, och från den långa öfverläppen under den korta näsan hängde ett par långa svarta mustascher ned öfver munnen. Den lilla fina, nätta herdinnan och den fula, klumpiga kinesen — det var ett omaka par. Det sade jag också alltid åt tant Ursula, som hade ställt dem sida vid sida på sin byrå. Men då svarade hon endast » nej » och » barnsligheter! » Tant Ursula — hon var lång och rak och allt var hos henne som linieradt efter en linial. Från den raka benan var håret nedkammadt som i två raka gardiner, hennes tunna näsa gick nedåt som ett rakt, lodrätt streck och munnen var ett enda långt streck i vågrät riktning.
Att de olägenheter, hvaröfver Hr von Hohenhausen klagat, ega rum, det har jag visserligen ej beslridt; men det är just för att afhjelpa dessa som Utsk. föreslagit den här framställda principen. Att vi dervid ej vågat gå längre än lagberedningen, som i allmänhet ej skyr för förändringar; det tror 488 Den 5 Juli f. m. jag ej bör räknas oss till mehn. Vi hafva dock gått ändå något längre för att compleltera stadgandet, men vi hafva ej vägat gå så långt, som de värde talarne föreslagit; och lagberedningen har ej heller vågat det. Det måste vara otvifvelaktig!, att en person som önskar låna på en större egendom, heldre gör det på hela egendomen tillsammans, än han vill utportionera den i små stycken, då han mäste undersöka värdet af hvarje slycke särskildt. Om t. ex. en egendom är såld för 100,000 r:dr, och jag med säkerhet vet, att den kan lemna 100 proc. pä de 100,000 r:dr; sä kan ju lånet uppgöras med den aldra slörsta lätthet, ulan att så många betänkligheter och sä många småsaker möta den lånesökande. Jag kan ej utan största svårighet skaffa mig kännedom om hvad hvarje litet hemman för sin del är värdi, om jag ej vill fästa mig vid pröfningskomitéens uppgifter, och dessa äro vanligen rättade efter köpesumman; det är åtminstone min erfarenhet i afseende å de egendomar, hvaruti jag har del. Jag tror således att denna undersökning komme att leda till mycken svårighet, och betydligt hindra den lånesökande från omöjligheten att få lån. För min del anser jag det ingalunda rädligt, att göra en sådan förändring. Hr von Hartmansdorff: Det är en besynnerlig vändning, som denna öfverläggning tagit. När Gr. Sparre ej finner sig hafva skäl i sak, så säger lian: sorn lagberedningen är den ytterligaste reformatorn, men mine värde motståndare vilja gå än längre, så lärer val R. o. Ad. finna att desse gå för långt. Vore det då icke bättre, att säga hvilka skäl som böra hejda oss från alt rusa lill förderfvet, än att skrämma oss för vissa personer.
Dessa lägenheter få intet föryttras, men räntan deraf, som blifver emellan 50 och 60 R:dr Specie årligen, sättas för alla tider under denna stads Magistrat och Kyrko-råds förvaltning, att jemnt dela emellan fem fattiga infödde stadens barn, helst borgare-söner, som hunnit till 7 å 8 års ålder och redan äro i skolegång, då de denna gåfva åtnjuta i fyra års tid, och sedan kunna emplojeras att lära handtverk eller annan nyttig näringsgren; hvarefter andra borgareeller mästare-söner i dessas ställe komma att detta underhåll få, på lika vilkor och så allt framgent. Blifvande det Magistratens och Kyrko-rådets gemensamma sak, att dessa barn utvälja och räntorna låta indrifva samt qvartaliter utdela, samt tillika tillse, att de till sitt rätta behof allena af föräldrar eller förmyndare blifva nyttjade. 2:o Att min öfriga egendom både i löst och fast kommer genom offentlig auktion att uti kontanta penningar förvandlas, hvilka då, uti tio lika stora lotter lagde, komma till följande behofver och personer efter nedanstående proportion att fördelas, som följer: l:o En lott till förenämnde fem stycken barns behof vid skolan, hvaraf räntan dem årligen tilldelas. — Alingsås den 2 Maj 1783. S. G. Lendahl. L« S* Såsom tillkallade vittnen härtill: Lor. Wolt. Rothof, Oekonomie Lektor. J. Wallman P:son. Att föregående är utur originala Testamentet transsumeradt och dermed alldeles enligt, intygas af Jonas Froman.r> Alingsås den 22 December 1860. A. F. Cederin, Rektor. Till M. V. Konsistorium i Skata.
härigenom äfven oberoende af personliga förhållanden erhölle e.n öfvervigt, hvaröfver man ofta klagat, utan att under närvarande organisation ens kunna föreslå ett botemedel; hvilken öfvervigt vore desto mera gifven, då ej heller Ordförandeskapet inom Commissariatet tillhörde någon viss Ledamot, och hvilka förenade olägenheter, efter Herr Rosenblads tanka, ej heller skulle kunna undanröjas genom de från annat håll väckta förslag till förminskning af dfc i Under-Styrelsen deltagande Commissariernes antal, emedan man derigenom icke ginge till roten af det onda, som vöre sammanblandningen af Styrelse-befattningen med verkställande Tjenstemanna-åligganden. Bihang tiil R, St. 3 Banco-Xhskottets Betdnkande K-.o 74, Hvarförutan Motionairen dels erinrat, att en vigtig och stor, men i alla äldre förslag till Organisations-förändringar förbisedd olägenhet af närvarande Styrelse vore det ringa samband emellan Öfveroch UnderStyrelserne, som föranleddes af deras fullkomligt olika tillkomst, i det Öfver-Styrelsen tillsattes endast af Riksdagsmanna-förtroendet, samt Under» Styrelsen lika uteslutande efter tjenstgöring inom Banken och, intill senare tider, merendels efter ren anciennitet; dels ock slutligen erinrat derom, alt så länge man tilltrodde sig kunna på förhand bestämma inom Arilhmetiska föreskrifter hvarje Bankens function, sammansättningen af dess Styrelse visserligen vore mera likgiltig; men ali, om en gång della förtroende tili egit förutseende upphörde, biefve en Styrelse, som kunde uppfylla de högsta fordringar å insigter och verksamhet, ett oeftergilligt vilkor för förvaltningen.