Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag för min del finnér, att denna fråga står i så nära samband med frågan i allmänhet om det system, hvarpå tullbe v i 11 n i n gen hvilar, att jag finner R. o. Ad. icke på förhand böra fatta ett beslut i en speciel sak, då inom kort tid BevilIn.Utsk:s svar på återremissen af betänk., röride stora sjötullen, iär att förvänta; ty den i5 eller 16 i förra månaden justerades betänk, och öfverlemnades till tryckning. Om nu genom ett förut fattadt beslut R. o. Ad. kunde anses bundet att icke godkänna den första af de grundsatser, som Bevilln.Utsk. framställt, hvilken utgår från den synpunkt, att alla varor så till insom utförsel böra vara tillåtna och tullafgift bör utsättas för hvarje artikel, skulle R. o. Ad. handla orätt att på förhand i en speciel omständighet kullkasta ett förslag af mera allmän beskaffenhet, söm ännu ej är pröfvadt. Jag anhåller derföre, att denna punkt måtte få hvila för att afgöras i sammanhang med det Bevilln.- Utskrs betänk., som innefattar svar på återremissen af betänk. rör:de tullbevillningen, och vågar jag anhålla, det täcktes Hr €fr. o. Landtm, inhemta Ståndets tanka öfver denna min framställning. Hr Lagerhjelm, Pehr: Det är egentligen för att yttra mig rör:de beskaffenheten af denna fråga, som jag begärt ordet. Ehuru det är mig obekant, på hvad grunder Bevilln.Utsk. uppgör tullbevillningen, är det mig likväl bekant, att en generel sats omöjligen kari vara säkrare eller äga större visshet än den speciella; ty hvarpå grundar sig sanningen och den allm. satsen, hvarmed Bevilln.Utsk. kan framkomma, väl annat, än på en undersökning i detaillerna.
Har jag icke förut lemnat till baka allt samman jag fått och det i blanka guldstycken? — Jo visst, för si förstås! — Och till och med något deröfver! — Jo visst! — men jag tänkte, för si förstås — stammade mäster Grijs — att så här i början... Hm! — Antingen allt eller intet, käre bror! — Kan man icke göra början med en del, — jag får vara nöjd med tjugutusen — sade slutligen mäster Grijs efter en stunds tvekan. — En sådan gnidare, som tänker ockra med sjelfve satan. Men efter jag en gång skall ärfva dig, vill jag icke vara omedgörlig — fast osäkert är, om vi lyckas med så litet! — Nå, så tag dem då! — ropade mäster Grijs och upptog ur sin gördel en annan skinnpung, som han lade bredvid den förre. — Men nu skall det blifva någonting utaf, för inte ett vitten till betalar jag. — Hade jag icke vetat att käre bror haft dem med sig, hade jag förtjent att rida på trähästen — sade mäster Haasenkampf skrattande och pekade på ett smalt vidjespö, som var fastsatt i en springa på bordet. — Nyss stod det der som en sprättbåge förbi din näsa och nu är det rakt som en herredräng på söndagen. — Men nu kunna vi börja! Han upptog varsamt ur fickan en liten två tum lång menniskofigur af vax och stälde den framför sig på bordet samt påtände en veke, som framstack ur näsan på den samme. Derefter lade han penningarna i en degel, som han nedbäddade bland kolen i spiseln. — Hör nu på hvad jag säger — hviskade han. — När den lille der är nedbrunnen, tänder jag elden i spiseln och sedan detta skett — han lade härvid ett ituviket pappersark samt en röd penna framför mäster Grijs — skall skriften affattas. På detta papper har nattugglan, utan att någon sett det, spottat tre skärtorsdagsnätter å rad, och denna penna har trollpackan Merkuria skurit af den hvite korpen. Han gick bort till skåpet, som han uppläste.
Jag yrkar emedlertid, alt man utur den nu ifrågavår. lagen må borttaga alla häntydningar af tvekan om realisationens bestånd, och är för min del färdig att, med afslag å 8 och 9 §§ i Utskms betänk., antaga 10 § i Gr. Frölichs förslag. Att särskildt debattera frågan 0111 inlösen med metalliskt mynt tror jag icke går an, emedan det just är hufvudämnet för §:n. Hr von Troil, Emil: Den siste talaren torde ursägta, att jag utaf hans yttrande fattade samma omdöme om honom, som han fällde om 2:ne andra ledamöter, att han nemi. icke tänkt sig in i ämnet. För min del gillar jag den grundsats, Hr Stuart och Frih. Stjernstedt utvecklat. I början af riksdagen lyckades det mig att göra denna åsigt gällande på afdeln. inom Utsk.; men detta omintetgjordes sedan jag upphört att vara ledamot af Utsk. Vid återremissen af det förra betänk, sökte jag då visa vådan för statshanken och för hela samhället deraf, att privatbankssedlar finge utgifvas, hvilka voro grundade på ett annat representativt mynt. Jag inser likväl, att om äfven R. o. Ad. skulle godkänna min åsigt, blefve den likväl icke R. St:s, och jag vill derföre icke nu ingå i någon vidlyftig utredning af ämnet, hänvisande allena till hvad jag derom yttrade, då det förra gången discuteradcs. Jag vågar emedlertid förutsäga, att ändring härutinnan framdeles blifver oundviklig, och det hade altså varit önskligt, om man från början gått principenligt till väga. Grunden för min mening ligger icke i något misstroende till realisationen, utan deri, att ett mångfaldigande af det representativa myntet har samma verkan, om det tillkommer genom privatbankerna som genom statsbanken. Delta är en sanning, som hvar och en, som tänker sig in i ämnet, måste medgifva. Detta var en af de olägenheter, jag vid återremissen utvecklade. Den andra omständigheten är, att om skyldighet att inlösa med silfver utfästes, så ligger deri ett corréctiv, alt man icke utsträcker rörelsen längre, än behofvet fordrar.
Jag frågar hvar och en, som vet huru mycket bränvin kan tillverkas med en 20 kannors panna, då nemligen bränningen oafbrutet bedrifves (hvilket mäste förmodas kunna ske, då det är tillåtet): om icke det innefattar den största orimlighet, att en Hemmanslotts åbo med så litet jordbruk, att det näppeligen kan förse honom, hustru och barn med erforderlig säd till bröd, kokmjöl och dricka samt för husbehofvet nödig potatoes, skall medgifvas en sådan enorm bränvins-tillveiknirigp Fortsätter man beräkmngapne, alla progressionerna igenom, skall juan fasa öfver produetions-summan. 74 Eil-1,BevilIrt.- Lagoch Oecon.' Utsk. Bet• N:u 6. Dä i Utskottens förslag yttras, att allt slags redskap, som uppfinningsgåfvan kan påhitta, bör tillåtas, och då det är nogsamt kunnigt, att oss på förhand lofvas nyligen uppfunne konstbrännings-inrättningar, som vida högre, än med de hittills begagnade konstbränningspannor, skola uppdrifva tillverkningarne, måste man ej bäfva för den hotande ytterligare förökningen af bränvinsöfverflödet? — till hvilken fruktan tillräcklig anledning sig företer endast deraf, att i sammansatta Utskottens betänkande föreslås mätning blott af den panna, hvarunder eld omedelbarligen anbringas. Då ej ens inskränkning af bränvinstider tillstyrkes, af det besynnerliga skäl, att egennyttan skall söka utvägar att skaffa tillgång på varan så länge begäret efter dess omåttliga bruk är qvar, (såsom borde hvarje last tillåtas, än mer af Lagstiftaren befordras, för det den lastfulle vill försöka att eludera Lagen) hvilken utsigt för kommande tider lofvar oss en sådan lära! Emot moraliskt förderf, heter det vidare i förslaget, äro moraliska medel de enda naturliga, och upplysningens allmänna utspridande bland de lägre folkclasserne skall väcka förakt för all förnedring, och sålunda dryckenskapslasten såsom annan vanart försvinna. Nå väls är då branvinsöfverflödets. befordrande ett af de der moraliska medlen?
Josef sina drömmar, blir af fadren sänd till bröderna i marken och af dem såld till en köpman. I andra akten blir Josef af köpmannen såld till Potifar, frestad af dennes hustru och kastad i fängelse. I tredje akten uttyder han munskänkens och bagarens drömmar. Hvardera af dessa akter upptaga blott något öfver tre sidor. I fjerde akten uttyder Josef Faraos dröm och blir upphöjd till ”Landzens Fadher. I femte akten skickar Jakob sina söner till Egypten efter säd, och deras första möte med Josef samt hemresan framställes. I sjette akten redogöra sönerna för sin resa och sändas för andra gången till Egypten; äfventyret med den undanstuckna skålen framställes och Josef ger sig tillkänna. I denna akt försiggår den oundgängliga måltiden. I sjunde akten framförer Ruben Josefs hälsning till den gamle fadren, som far till Egypten och får med de sina bosätta sig i landet Gosen. — Förf. har sålunda rättat sin aktindelning efter hufvudhändelserna i Josefs historia. Som prof meddela vi andra akten; den visar författaren från hans mera prisvärda sidor. Med en viss finhet är förhållandet emellan Josef och Potifars hustru framställd; det är också det enda ställe, hvarest man finner en skymt af karakteristik. ACTVS. Köpmannen til Potiphar. Stat j fridh min Herre mildh, Jagh bedher tu wille höra til, Jagh hafuer här een wngh dräng, Som wäl kan tiena widh tijn Sängh, Then vpredha och kammaren Sopa, Och sädhan lagha alt wäl tilhopa, Han är och så bådhe snäll och wijs, Och tienar hos tigh myckin prijs. Wil tu migh een summa penningar giffua, Så skal han strax hoss tigh bliffua. Potiphar. Drängen är Smuck, wäl skapat och så, Jagh giffuer för honom penningar två, Här haffuer tu och samma skat. Faar ther medh wäl, och haff godh natt. Mercator. Faar och tu wäl min Herre godh, Gudh giffue honom altijdh itt fritt modh.
Jag har sagt till, att hon skulle komma in till dig, så fort hon hunnit pelsa af sig. Jag har inte råkat henne ännu. — Jag hör att mamma är vaken, får jag komma in? frågade Elly i dörren. — Ja visst. Jag ligger och väntar på dig. — Åh, jag har haft så ofantligt roligt! Mycket roligare, än jag hade trott. Du kan inte tänka hvad det var lifvadt. — Dansade du alla danserna? — Ja visst, och de extra med. Vill mamma se mitt program. Är det inte rysligt sött? Både monogram och dato och en sådan liten rar blyertspenna. — Den skall du väl gömma som minne? frågade pappa, som stod vid chilfonieren och drog upp sin klocka. — Ja, naturligtvis: — Men kära Elly, du har ju bara dansat med — Med pojkarne, Ernsts kamrater. Ja. — Hvarför har du inte dansat med några andra? Hur kunde det falla pojkarne in att bjuda upp dig på en stor bal. — Falla dem in! Nej, det gjorde det häller inte. Men jag tänkte genast på, att mamma sagt, att de skulle få så tråkigt, därför att ingen af deras forna barnbalsdamer skulle vilja dansa med dem, det såg ut som om de hade tråkigt, de stodo alla och hängde i en dörr, när jag kom, och då gick jag till dem och sade, att jag ville. Och när sedan de andra kommo och bjödo upp mig, så hade jag naturligtvis inga danser kvar. — Jo, den här françaisen. Den dansade jag med en kammarherre, som sade, att han känt mamma från Vikstad. En sådan lustig herre, han talade med mig om Sveriges naturskönhet. Inte kan jag tala om något sådant. — Det skulle du sagt honom, inföll fadren. — Det kunde han väl begripa af sig själf. Mamma kan inte tänka sig hvad Ludde dansar bra. Vi dansade polka baklänges hela tiden. — Det var tur för pojkarne, att du var där, sade modren. — Ja, det var det visst och tur för mig, att de voro där. Jag hade bestämdt icke haft så förskräckligt roligt annars. Och mamma, kammarherren var alldeles betagen i Eva. Han dansade visst tre danser med henne. Han tyckte, hon var så vacker. — Dansade Eva med pojkarne?
Och medan han pratade hela hennes lilla förmak fullt med siffror och tekniska termer — bördjern, spettgluggar, rusor och Gud vet allt hvad det var för besynnerliga ord — satt hon och såg på, att han hade blifvit solbränd redan, fast man bara var i början af maj, att hans ljusa helskägg visst hade växt en hel tum, och att han klipt sitt vackra grå- blonda hår så nära intill hufvudet, att det såg ut, som om han varit klädd i en tätt åtsittande kalott af finluddig ljusgul silkesplysch. Och hvad han var axelbred och sådana händer! Alldeles samma breda och korta, trubbfingrade händer som fadern haft, hennes käre, för länge sedan aflidne tvillingbror Sten. » Ja, men nu skall jag inte prata om det der längre, » sade Erik och klappade fastern på handen, » det kan inte intressera dig naturligtvis. Men jag kan inte tänka på annat. Jag är så uppe i mitt arbete med lif och själ, att jag riktigt måste skratta åt mig sjelf ibland. Det sjuder och bubblar i hufvudknoppen på mig från det jag vaknar och tills jag somnar. Ja, vet du, om nätterna är det visst bara halfva hjernan, som sofver, den andra halfvan ligger och lurar på att få ta ' vid, der den slutade på qvällen. Men nu skall jag slå ifrån mig allt det der den lilla stund jag får sitta här hos min kära faster — och det kan inte bli länge, ty klockan sju skall jag möta en tysk ingeniör nere vid Karl Johans staty. » Fröken Berner kastade en snabb blick på pendylen och sade: » Då skall jag skynda mig och föra fram hvad jag har på hjertat, så jag inte uppehåller dig för länge. Du skref i ditt bref, som jag fick i går, att du skulle resa nedåt Vestervikstrakten. Och då kom jag att tänka på, att du kanske kunde göra mig en stor tjenst. » » Nå, det vore roligt, om jag någon enda gång kunde få göra något för min kära faster Henrika, som har gjort så mycket för mig! Men det är väl bara någon småsak, kan jag tro? » » Beror på, hur man tar det.
S. U. Då nu i ett sammanhang föredrogos Stats Utskottets Ullålande N:o 3y, angående afskaffandet af Borgholms Garnisons Servicemedel samt Djeknepenningarne, och samma Utskotts den ii dennes på bordet lagda ytterligare Utlåtande N:o 187, i samma ämne, stannade Bidderskapet och Adelil i följande beslut: 1:0 alt vederbörande hemmansinnehafvare å Öland må belrias från erläggandet af den, under benämning af Borgholms Garnisons Service-medel, utgående afgift, samt alt i följd deraf densamma må utur , Kronans räkenskaper försvinna; a:o alt den under namn af Djeknepenningar utgående afgift skall upphöra samt en emot samma afgiits belopp svarande ersättning, beräknad efter ett medeltal af del belopp, hvartill afgiften under de tio sisla åren uppgått, af Statsmedel i jemna 100 Rdr:-tal anvisas alt utgå lill de aucloriteler, under hvilkas disposition ifrågavarande inkomst varit ställd, och för att på hit Lils vanligt sätt fördelas; åliggande det Stats JJt kqttet, att till Riks-Stånden inkomma med förslag i delta afseende; 3 Från Högyördige Preste-Ståndet. S. D. Enligt nu meddeladt Protocoll, hade Ståndets Electorer i dag Prot. Vtdr d. 14 Julii *534 lill Ledamot i Stat s-Utskott et, under Prosten Åstrands frånvaro, utsett Biskopen in. m. Doctor Tegnér, oell lill Ledamöter '
S. D. Remitterades till Stals-Utskotlet de denne dag af Herr Hauf, Leonard FredricGrefve FrölichDavidj Herr Westerstrand, Pehr, Herr Danckwardt Carl, och Ilenvon Hartmansdorff, August, afgifne yttranden, i anledning af Herr Westersirands den 10 dennes till samma Utskott remitterade motion, angående grundskatternes förvandling till bevillning m. 111. S. D. Föredrogs och bifölls Bevillnings-Utskottels Memorial, N:o 1, om antagande af en Canzlist utöfver den i Ridsdags-Ordningens 24 § bestämda personal. S. D. Föredrogs och lades lill handlingarne Kongl. Maj:ts denna dag ankomna Nådiga Skrifvelse af den 2 dennes, angående den nya ordinarie soldatroteringen i Riket. S. D. Ånyo föredrogos och remitterades till Stats-Ulskollel: lm Kongl. Maj:ts den 10 dennes på bordet lagda Nådiga Proposition, angående bestämmande af vissa villkor för vinnande af dispositionsoch jordegande-rätt till de så kallade Halländska kyrkohemmanet); tillika med de i anledning deraf denna dag afgifna yttranden. 2:o Kongl. Maj:ts samma dag på bordet lagde Nådiga Proposition, angående befrielse för Lofta, Gamleby och Törnesfalla församlingar i Linköpings Stift och Calmare Län från utgörande af socknegångs-spamnål eller Prot.-Utdrag, den i.f Augusti iS44' 37 så kallad skolmästare-skeppa till Rector och Collega Scholae i Westervik; tillika med en af Grefve Wrangel, Tönnes Hellmuth, i anledning deraf nu väckt motion. S. D. Remitterades till Stats-Utskottet : Kongl.
Ridderskapet och Adeln vördsamt framlägga mina äsigter, Den 6 Martti, 585 hälst det ej allenast rör Nationens anseende bland Europa6 Folkslag, utan äfven i min öfvertygelse sjelfva Nationalsjelfständigheten. __ Jag mäste likvälfbekänna, att ehurulätt jag tycker mig som sjöman konna fatta och bedomina förevarande ämne, är jag likväl brydd då jag i detta upplysta Stånd vill tydeligen ådagalägga min öfvertygelse, och finner vid försöket att man kan vara god sjöman men slät talareWiljam Pitt var ej sjöman, men van att sorn Statsman se och uppfatta Englands interessen i alla hänseenden skulle han på ett öfvertygande och fattligt sätt, äfven här, bevisat nödvändigheten deraf ”att Scandinavien måste hafva en örlogsflotta bestående af örlogsskepp, fregatter, mindre fartyg och canonslupar.” Önskeligt kunde det vara att Nationerna aflade de stora, dyrbarare två och tredäcksskeppen, men detta är blott ett önskningsmål och, intill dess tiden realiserar önskningen, torde Scandinavien få åtfölja tidens ström» För mig torde det bli lättast att practiskt inför Högl. Ridderskapet och Adeln visa en örlogsflottas nödvändighet, om mig tillätes att i korthet ge en öfversigt af Sjöcampagnen år 1808. Vanligen fästade man ej mycken vigt vid örlogsflottan det året, emedan den ej hade någon affair med den fientliga flottan; men är det, sorn jag vågar tro, likväl lätt att tydeligen ådalägga, att örlogsflottan gjorde
Då sände Amazia båd till Joas, Joahas son, Jehu sons, Israels Konung, och lät säga honom: Kom hit, och låt oss se hvarannan. Men Joas, Israels Konung, sände till Amazia, Juda Konung, och lät säga honom: Törnebusken, som i Libanon är, sände till cedreträt i Libanon, och sade: Gif dina dotter minom son till hustru; men vilddjuret på markene i Libanon lopp öfver törnebuskan, och förtrampade honom, Du hafver slagit de Edomeer, deraf förhäfver sig ditt hjerta; behåll den prisen, och blif hemma; hvi söker du efter olycko, att du må falla, och Juda med dig? Men Amazia hörde honom intet. Så drog Joas, Israels Konung, upp; och de besågo hvarannan, han och Amazia, Juda Konung, i BethSemes, som i Juda ligger. Men Juda vardt slagen för Israel, så att hvar och en flydde i sina hyddo. Och Joas, Israels Konung, grep Amazia, Juda Konung, Joas son, Ahasia sons, i BethSemes; och kom till Jerusalem, och ref omkull, murarna i, Jerusalem, ifrån Ephraims port, allt intill hörnporten, fyrahundrad alnar långt. Och tog allt det guld och silfver, och tyg, som funnet vardt i Herrans hus, och i Konungshusens fatebur, dertill barnen, till pant; och drog åter till Samarien. Hvad nu mer af Joas sägande är, det han gjort hafver, och hans magt, och huru han med Amazia, Juda Konung, stridde, si, det är skrifvet uti Israels Konungars Chrönico. Och Joas afsomnade med sina fader, och vardt begrafven i Samarien ibland Israels Konungar; och hans son Jerobeam vardt Konung i hans stad. Men Amazia. Joas son, Juda Konungs, lefde efter Joas död, Joahas sons, Israels Konungs, i femton år. Hvad nu mer af Amazia sägandes är, det är skrifvet uti Juda Konungars Chrönico.
Han tänkte på sin fosterson, den svärmiske ynglingen. Han kunde sätta dolken i Clemens händer. Denne skulle utan tvekan uppoffra sig för kyrkans sak. Men denna tanke tillbakavisade Petros genast, ty han fäste helt andra förhoppningar vid Clemens person. Det fanns deremot andra och icke så få, både prester och lekmän bland biskopens underordnade, som kunde användas för samma heliga sak. Nog af, Juliani regering skulle omöjligen blifva långvarig. Om det icke behagade Gud sjelf att omedelbart sätta gräns för hans farliga lefnad, så skulle det ske medelbart genom någon rättrogen. Detta vore otvifvelaktigt. Petros hade under de religiösa förföljelserna i Athen träffat åtgärder, för att afvända hvarje fara från Krysanteus. Denna ömhet för filosofens lif hade sin grund i de planer, som biskopen byggde på sin unge fosterson. Clemens var Krysanteus’ ende son och skulle en dag legitimeras såsom sådan. Frågan gällde endast när detta borde ske. Den glädje, som bereddes Krysanteus genom återfinnandet af den såsom förlorad ansedde och ännu saknade Filippos, måste erhålla en betydlig blandning af bitterhet genom upptäckten, att denne son var Kristian och prest. Ja, om Petros kände Krysanteus, så måste bitterheten och smärtan komma att vida öfverväga glädjen. Det blefve ett slag, som skulle träffa hans högmod hårdare än något annat. För Clemens’ religiösa tro fruktade Petros intet af denna upptäckt. Hans själ var fastvuxen i den strängaste asketiska kristendom, och intet umgänge med fadern och systern, inga exempel, inga läror, inga böner, inga hotelser skulle kunna rycka henne ur sin moderjord. Petros skulle alltid förmå att upprätthålla sitt välde öfver Clemens. Men märkte han den minsta rubbning i detsamma, så egde han de förfärliga medel, som religionen och vidskepelsen gemensamt erbjödo honom, för att befästa sin magt öfver en varelse, uppfostrad till svaghet, beroende och trälaktig lydnad. Petros betviflade ej, att Krysanteus, i trots af sin afsky till allt, som bar kristna namnet, skulle erkänna Clemens för att vara sin försvunne son Filippos, sedan de intyg, som bevisade dennes härkomst, blifvit honom förelagda.
Hvem ska ligga här, här hos oss, Lovisa Petterkvists! Majestätet! Jag kan inte tro det! Den älskade människan. Jag menar fru Laxén! Att ensam i stan gå och skaffa sig mässlingen! Sådant är väntjänster – en af dem man aldrig glömmer! Det känns alldeles som om jag höll på att kväfvas! Tio minuter senare: Ett afskuret snörlifsband är en otrolig lättnad. Hvar folk som snör sig herbergerar sina sinnesrörelser, begriper jag inte. Ruffen gör mig alltid så innerligen gärna sådana där små väntjänster. »Det faller af sig själft, vännen lilla», sa jag, nu tämligen säker på att jag stod på fötterna och inte på hufvudet, »att vi måste skaffa nya möbler till — »Kungsrummet.» Hvilket ord: Kungsrummet! »Duger mycket bra hvad vi har», sa Gustaf hastigt. »Vill du det, Ruffen lilla», sa jag mildt och lade händerna på hans axlar: »Vill du det värkligen? Ruffen puttrade och mumlade något som jag af pringcip inte hörde — och gick hastigt ut. Tio minuter senare afsände jag följande telegram till Villy: »Sänd morgondagens ångbåt snyggare Kungs-säng med tillbehör. Din öfverlyckliga L. P.» Jag var i fullkomlig feber innan svaret kom. Slutligen kom det och ljöd så här: »Det var tusan, tant Lova!» Aldrig ett ord mer. Den rysliga pojken! Nu kommer jag naturligtvis att förgås af oro, innan jag får veta om vi har något med båten eller inte! Dagen därpå: Maja ska få hålla i simgördeln, när Alf hoppar. Hon var så ledsen att inte få stå i transparangen. »Kära», säger jag, »vi kan väl inte bli basunänglar allesammans, häller!» Det tröstar henne litet — och hvem vet om inte en nådig blick kan falla, trots alla intriger! Senare: Om bara tiden ville gå! Jag tror jag ska gå och hälsa på Anna Ene, som jag inte sett en skymt af under hela festruset. Det ska förströ mig litet. Strax jag öppnade dörren till Enes, kände jag i luften att inte allt var som sig borde.