Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vestn t ej skulle föranleda kill åtskilige, ej mitidre för Ridderskapct och Adeln midrige, an för Allmänheten ftadciiga omdömru? Hos manga kunde herr lankan upstä, art Wi antingen sattc den tippenbarade Religionens sannrngar och stadgar i rwifwclsmal, eller arr Wi om dem saktar ett origiigr begrepp, eller ock art, oaktadt Wi dem erkänd?, Wi dock för dem ej hyste mera wördne-s och uudergifwenhet, än att Wl tilläko Oh den förmätenhet att inga i granffning och pröfning af deras grundlighet och att i dem göra ändringar, limitationer och Zi8ponLer. Sädane tankar knnde desto läktare fasta sig hos de mindre uplyste sch tänkande as wäre Medborgare, som efterdöme» pä dem gemenligen göra starka intryck, särdeles dä de komma frän de personer, som anses äga större kunskaper; Och man borde ej nnhbilliga om dche efterdöme» togos af det första Riks-Sränder, hos hwilket hwarke» nplysning eller nit för Religionens helgd förmodas någonsin kun - i47o Den 22 November. na saknas. Men hwad Mille wäl blifwa frukten af dylika tänkesätt, i fall de hos eu Menighet blefwo rädaude? Ridderskapcr och Adeln torde uplyst inse att deraf ej wore annat att förwänta, än wanwördnad och olydnad eniok den Högste Lagstiftarens bud och befallningar, förakt för Religionen, afwikande fran den deri stadgade sedeläras föreskrifter, antagande deremot af en sädan moral, som hwar vch en efter sitt skiljagriga begrepp och härdande böjelse behagade sig sjelf gifwa, och dä man wille sluta frän det större till bet mindre, äfwen ohörsamhet emot den werdsliga Ofwerhcken, som för befästandet af sin innehafwande magt och undersärarnes deremot swarande pligt att best befallningar åtlyda, frän Religionens bud hämtar sitt starkaste stöd.
Rigtigheten af denna Stats-Utskottels åsigt har jag icke hört bestridas ens af de Ledamöter utaf Banco-Ulskotlet, hvilka förut visat sig vara realisationens häftiga motståndare och nu uppträdt såsom det ifrågaställde nya Creditivets ifriga förfäktare. Till försvar för detta Creditivs föreslående, har, jemte deri gamla, mångfalldiga gånger vederlagda, men ändock lika envist yrkade satsen, att ”Banken vore Statens egendom,” blifvit anfördt, att detsamma vore afsedt allenast för ett par år, hvarefter det skulle komma att upphöra. En Ledamot har dock, redan inom Utskottet, visat den upprigtigheten att förklara, det han ansåg denna tiderymd vara alltför kort och otillräcklig, hvadan lian också yrkat densammas förlängning. Beviljas det föreslagna Creditivet af Rikets Ständer och beträdes såluuda å nyo denna visserligen beqväma, men till sina verkningar nogsamt pröfvade bana, att låta Banken fortfarande liqvidera Statens utgifter, i stället för alt genom skattebidrag bestrida dero, så är äfven min fasta, på för - 3 Banco-Utskottets Betänkande N. o i Jo. flutna tiders erfarenhet grundade öfvertygelse, att densamma icke lemnäs, hvarken inom den tid Utskottet till en början föreslagit, eller vid den tidpunkt den åberopade Ledamoten uppgifvit. För likhetens skull, torde det tillåtas mig att nu upprepa det inför Utskottet anförda förhållandet med de, vid 1812 års Riksdag, beviljade Crediliv för Riksgälds-Contoret.
Förordningen den 26 Februarii 1817, som bestämmer, hvilka mål tillhöra Socknestämmas handläggning, och för att visa huru felaktigt Författningen varit tillämpad, så väl af Myndigheterne sjelfve, som af Allmänheten, ty i annat fall hade den icke behöfts; att, då de Autoriteter, allt uppifrån och nedåt, hos hvilka man skall klaga, just äro de, sorn sjelfve skola börjat med Författningens origtiga tillämpning, kunde deraf bäst bestämmas, hvad påföljd, som vore att förvänta af klagomål öfver dessa olagligheter, och om man ens kan vara hugad att anföra sådana klagomål; att Utskottens citation af stadgandet i 3 §, att Socknestämma skall från Predikstolen pålysas 14 eller minst 8 dagar förr, Lags. Allm. Besv.- o■ Oec.-Ucsft. Ucl.H-.o 68. a t än den hålles, vore ofullständig, emedan, enligt slutmeningen af §, Socknestämma jemväl kari företagas samma dag den pålyses, endast den Myndighet, som låtit sammankalla densamma, gifvit tillkänna, att saken icke tillåter uppskof; att det väl vore rigtigt, att de vid Socknestämma närvarandes beslut borde tjena till efterrättelse, äfven för de frånvarande i alla sådana mål, sorn tili Socknestämmas befallning höra, såsom rörande Socknens enskilda oeconomie, men att den i detta afseende åberopade praxis vöre ett missbruk i alla andra allmänna beskattningsfrågor, derom administrativa Myndigheterna på Socknestämmor kunde begära upplysningar, och hvarvid det borde åläggas Församlingarnes Pastorer, att låta tillfråga livar och en af Församlingens vederbörande Ledamöter, om de vilja uti de föreslagna utgifterne deltaga; alt, om man icke på denna väg ville komma till resultatet, vore det åtminstone ganska väl, att resultatet uteblefve af ett olagligt beslut; att Utskottens yttrande, det frånvaron från Socknestämma kunde anses såsom en tyst afsägelse af anspråk att vidare tala å de åtgärder, som af de närvä* rande beslutits, måtte till s:ne fall hänföras, nemligen, då ett Socknens enskilda oeconomie rörande mål, eller då ett beskaltningsmål, som egentligen icke borde tillhöra Socknestämman, vore öfverläggningsämneu; att 33 Lag-1.
Jag hörde då, icke af en, utan af flere talare, sägas: vi vilja en reform, men icke detta förslag. Samma visa har jag hört så länge jag deltagit i riksdagsärenderna. Men huru har man handlat? Till och med förslaget derom, att ordförande inom Utsk. skulle väljas af Utsk:n sjelfva, har blifvit förkastadt — denna förändring skulle varit för stor! Hvad under då att en opinion bildat sig, att man icke kan hoppas, att ens ett annat af motsidan uppgjordt representations-förslag, om det kommer fram, skall blifva antaget. Ständigt har man svarat: vi vilja en förändring, men vi vilja icke hafva denna. En af gårdagens talare erkände, att denna formel möjligen kunde anses såsom »de obot färdigas förhinder.» Jag kan dervid icke undgå att tänka på ordspråket: Qui s’excuse, s’accuse. Samme talare anmärkte att skilnaden uti ledamöternes antal i första och andra kammaren skulle enligt förslaget vara för stor, samt att denna skilnad skulle blifva ytterligare förstorad derigenom, att till följd af folkökningen antalet af andra kammarens ledamöter så til!växte, att det inom några år kunde stiga från 180 till 200 å 220, under det att den första kammaren fortfarande komme att bestå af 119 ledamöter, och han anförde, att en domsaga inom talarens ort så tillväxt i folkmängd, att den måste delas i 2 valdistrikter. Jag hade sannerligen icke förmodat, att den värde talaren, en erfaren riksdagsman, skolat kunna förbise, att antalet af lörsta kammarens ledamöter också tilltager i mån af folkmängdens förökande, samt att följaktligen, om andra kammaren förstärkes, detta också är händelsen med den första, och vill jag bestyrka detta dermed, att folkmängden i Blekinge län, då förslaget uppgjordes, endast var något öfver 119,000, för hvilka 3 ledamöter i första kammaren skulle väljas, men har sedan ökats så, att den vid 1864 års slut utgjorde 120,470, hvarföre landstinget kommer att välja 4 riksdagsmän, om det nya förslaget blifver antaget. En annan talare af motsidan vände sig till H.
De trenne herrarne följdes åt utför trappan till matsalen eller egentligen krogrummet der nere, som nu vid det sällsynta och högtidliga tilllället, då trenne resande på en gång funnos under ”Gröna kransens” tak, blifvit utrymdt af de vanliga och fåtaliga gästerna från byn eller grannskapet, och der ett ganska snyggt bord var dukadt. Den lilla hr Meyerkopf gjorde heder åt värdinnans makrill och fårkött, men sade icke ett ord utom de enstafviga svaren på de likgiltiga frågor om vägen och resan, som Astley gjorde under måltiden. Han hade tydligen ännu icke bestämt sitt uppförande i denna affär, hvilken syntes honom med skäl såsom den största och vigtigaste i hans mångskiftande och besynnerliga affärslif. Der fanns kanhända någon för honom sjelf kinkig punkt i det vittnesmål, som man begärde af honom och som nu ändtligen skulle inför lagen ställa de båda pretendenterna till samma namn emot hvarandra. Huru som helst var han allt för försigtig och slug för att med ett enda ord kompromettera sig, innan en ordentlig öfverenskommelse var afslutad. — Du säger, att din advokat redan för en månad sedan börjat din process och att han framlagt mrs Mertons bekännelse för domstolen, — sade Alf, då de båda vännerna senare på aftonen voro ensamma i det lilla vindsrummet. — Ja, han ansåg, att rättegångens offentlighet skulle kunna framkalla de bevis vi hittills fåfängt sökt. — Han har utan tvifvel rätt, men förmodligen var det detta, som så hastigt återkallade lord Hawerfield till London. — Det var det mycket säkert; hans juridiska biträde, advokaten Crawford, har naturligtvis underrättat honom om denna sak. De båda juristerna hafva meddelat sig med hvarandra, och Crawford har, alldeles som Gibson förmodade, i början bemött hela saken med förakt, ty lord Astleys dopattest syntes honom vara ett ojäfaktigt bevis, och äfven sedan han läst Agnes Mertons bikt, trodde han det ganska lätt att bevisa den vara helt och hållet värdelös och på grund af läkarens ed kunna anses antingen som ett uppenbart bedrägeri af presten eller åtminstone som en dröm eller ett slags vision utan betydelse inför lagen.
Politisk Förjattniny. Kammar-Verk: Under dessa år har ingen ny Jordebok upprättats; men de af Eders Kongl. Majit i nåder anbefallde förberedelser dertill hafva blifvit påbörjade. 8 Den enda väganläggning, sora på allmän bekostnad blifvit inom Länet påbörjad, är omläggandet af vägen öfver Hallands ås, emellan gästgifvaregårdarne Margretetorp och Karup. Denna omläggning är genom entreprenör verkställd och fullbordad samt den nya vägen indelt till underhåll uppå dem, som haft underhållsskyldigheten af den gamla vägen. Den nya vägen öppnades till begagnande i Maj månad 1850 och uppfyller ändamålet till de trafikerandes belåtenhet. En ny bro, hvartill allmänna medel som bidrag erhållits, vid förra färjstället Tranarp inom Södra Åsbo härad är under arbete och torde kunna nästa år eller 1852 blifva färdig. Hamnförbättringsarbetet vid lastageplatsen Åhus har bedrifvits med all möjlig verksamhet och skall efler Eders Kongl. Maj:ts nådiga föreskrift vara färdigt nästa år eller 1852. Den soliditet hvarmed arbetet är gjordt lofvar bestånd, och skall denna hamn ovilkorligen verka fördelaktigt på Christianstads stads handelsrörelse, äfvensom vara af väsendtlig nytta för orten deromkring, synnerligen då vattenkommunikationen emellan Åhus och staden blifver förbättrad; hvilket arbete efter plan skulle påbörja när hamnen blifver fullbordad. Hamnarbetet i Cimbritshamn har dessa år hvilat, enär Rikets Ständer vid 1848 års riksdag ej kunde bevilja något vidare anslag till reparation af den skada, hamnen led af stormarne år 1845. Några andra arbeten af ekonomisk natur, bekostade af Statens medel eller med bidrag derifrån, hafva under dessa år ej blifvit verkställda. Kronouppbörden har dessa år med ordning och utan svårighet verkställts. En någorlunda god afsättning af ortens produkter, med undantag af boskap, har underlättat denna uppbörd. Eders Kongl. Maj:ts nådiga Förordning rörande socken-nämnder och kyrkoråd handhafves på sätt den nådiga Förordningen föreskrifver, dock med mer eller mindre verkan, allt efter som det i socknarne finnes personer, hvilka äga nit och förmåga att vårda de kommunala angelägenheterna
Jag känner lifligt, hvad Eskilstuna Manufactur skulla komma i lidande genom inskränkning i dess rättigheter, att begagna alla möjliga utvägar till kringspridande af sina tillverkningar. —* Denna för Riket så nyttiga manufactur skulle i annat fall afstadna 5 Jag anhåller derföre vördsammast, att denna Manufacturliliverkning måtte obehindrad få föryttras, på sätt Kongl. Maj:ts Nådiga Kungörelse och Reglemente för Fristads-inrättningen i Eskilstuna na 1771 och 1787 föreskrifva. Riksens Höglofl. Ständers Allmänna Besvärs, och EkonorniUtskotts Utlåtande, i anled - c 510 Besv. och Ekon. ZJtsk. Betänkanden. liing af Grefve Schverins väckta motion, om möjlighets beredande för Innehafva, vare af Boställsjord, att låta försäkraden ä sådan jord. befintliga Åbyggnad i allmänna Brandf örsäkringsanstalter. A llmänna Besvärsoch Ekonomiutskottet har emottagit ett till dess åtgärd från Högloft. Ridderskapet och Adeln, genom ProfocollsUtdrag af den 10 Januari, remitterade, och af Herr Grefve Schverin, Fredric Bogislaus, ingifvet Memorial, så lydande: ”Jag föreslår, att Högloft. Besvärso h Ekonomiutskottet måtts anmodas föreslå de grunder, som kunna bereda möjlighet för Innehafvare af Boställsjord, att låta den å Bostäilsjorden befintliga åbyggnaden försäkras ä allmänna Brandförsäkrings-anstalter. Enligt det för husägare i allmänhet gällande Reglemente är inbetalningen de första åren betydlig och mindskas sedan smånigom. För Boställs-Innehafvare synes förhållandet böra •vara tvärtom. Ingen Boställs Innehafvare torde tveka, att, med uppoffring af en obetydlig årlig utgift, bereda en säkerhet, som lian sjelf möjeligen kan äga gagn utaf. Ett Stadgande, att efterträdaren må ersätta den af företrädaren förskjutna assurance-premien , torde ej med lika säkerhet kunna befordra fiet sökta ändamålet”.
19 kraft emedan nämnde stad och södra stambanan vid Alfvestad, uti en af kartor och kostnadsförslag åtföljd, utål Landshöfdinge-cmbetet i Kronobergs län i underdånighet insänd och förordad ansökning anfört, alt förslag blifvit väckt om anläggning af en jernbana mellan staden och stambanan, för alt derigenom på ett fullständigare sätt tillgodogöra sig fördeiarne af jernbanans närbelägenhet; att detta förslag inom orten omfattats med det intresse, att hela aktie-antalet redan blifvit till största delen tecknadt, men att svårighet mötte att anskaffa de för jernbanans byggande erforderliga medel; hvadan styrelsen, å bolagsintressenternes vägnar,' i underdånighet anhållit, det Kongl. Maj.t mätte täckas föreslå Ilikets Ständer att, till utförande af ifrågavarande företag, hvilket, enligt det derför af ingeniören J. Frosell upprättade och af bolags-intressenterne antagna förslag, skulle erfordra en kostnad af 324,000 Riksdaler, bevilja ett amorteringslån af 216,000 Riksdaler med några års räntelrihet och mot i öfrigt så låg ränta, som möjligen kunde medgifvas; och har Kongl. Majit, — efter det Styrelsen för allmänna Vägoch Vattenbyggnader, uti häröfver infordradt utlåtande, förmält sig icke hafva funnit något att anmärka emot den insända planen samt derföre, och då företaget syntes komma att för orten medföra Yäsendtliga fördelar, hemställt, att det begärda lånebidraget måtte beviijas, — uti ofvanberörda nådiga Proposition af den 25 November 1862 (Nio 48) tilikännagifvit, att, som denna jernvägs-anläggning vore till väsendtligt gagn icke blott för nämnde stad, hvars rörelse och utveckling utan en sådan förening med stambanan, efter all anledning, skulle betydligen hämmas, utan ock för en stor del af Kronobergs län, som derigenom vunne lättad förbindelse med länets enda stad, der länsoch stifts—styrelserna hafva sitt säte, ett högre elementarläroverk äfvensom central-hospital och läns-lasarett äro förlagda samt
När man har systrar och bröder, hvilka hafva sina ämbeten livar på sitt håll, så se dessa ned på en sådan där flickstackare, som är utan anställning och hålla henne för att vara rysligt bortskämd. w 1 1,J Jag vill nu bara. taga ett exempel: jag sitter och stickar på en strumpa eller dya&gt; o n - a x&gt; likt; så kommer en af systrarna och säger: r« C / 3 hör du, du kan gärna komma med mig ut b ^ ~x och se på en hatt i eftermiddag, ty om du a o 2 o stickar de där hvarfven eller ej gör väl is ® s detsamma, tillägger hon. Ja visst ja, nog hinner man bra litet på ett plagg, notabene 91 när man till det skall använda idel små- stunder, men att ett hvarf då och då slutligen blifver en strumpa, det tänka de ej fl t! a på, utan anse stickning och sömnad som . idel tidsfördrif. Dock får man se, hvilka :::: miner mina herrar bröder göra, då något %, % • £ 0 fl saknas eller är i olag; då heter det: » hon, e I -: som går här hemma och har ingenting för sig, kan väl åtminstone se efter vår garderob en smula! » Tänk också, hvad en flicka, som är hemma, mången gång går och ' dåsar till ', då däremot andra med ^ eo • — ja sa, anställning hålla uppe humöret genom kamc ö E; r+- g o ratlif och genom promenaderna till och ifrån c o sina tjänsterum. II Nu hade min lilla systerdotter blifvit riktigt ifrig och varm af sina anföranden, så att jag i mitt sinne välsignade min gamla Fina, som kom in med litet kaffe för att läska oss. Efter att hafva inmundigat hvar sin kopp af den svalkande drycken, ville jag, ehuru jag till stor del gillade min vis å vis ' åsikt, föra henne på gladare tankar om lifvet, så jag försökte med att anföra: » Ja, men tänk på alla stackars flickor, som äro tvungna att ge sig bort och gå frun till hända, som det så vackert heter, tänk hvad de mången gång få utstå. »: s ~ s Nu slog jag hufvudet var hon lika ifrig igen. på spiken.
den bisak, det att väl väsentBIEN. — 5 — IDUN 1899. mera blef h a n vicedirektör vid K ö p e n h a m n s nyupprättade meteorologiska institut o c h sysslade samtidigt m e d uppfinningar, bland hvilka h a n år 1874 fick färdig fonotelegrafen, e n mångfaldstelegrafi m e d särskilda elektriska strömmar. Å r 1876 uppfann han tonhjulet o c h erhöll då ett statsunderstöd af 15,000 kronor. Vidare h a r han uppfunnit spektrotelegrafien o c h andra märkligare användningar af nutidens naturvetenskap. Sedan 1878 innehar h a n anställning vid folkhögskolan i A s k o v o c h bär sedan 1894 professors titel. När d e n framstående vetenskapsmannen n u g ä - star vårt land i d e n ädla af sikten att söka länka Nordens andliga intressen närmare v i d hvarandra, vill j u optimisten gärna tänka, att denna eriksgata ej skall varda gjord förgäfves. T y o m vår själfständighet skall bestå, när d e stora nationerna närgånget granska o s s g e n o m sina fältkikare, måste det förvisso bli g e n o m sammanslutning af det bästa i vår kultur, af det högsta o c h renaste i våra andliga sträfvanden. Ingenting i gatutrafiken anger, att d e n politiska kampens spänning behärskar sinnena; människorna gå m e d sin vanliga svenska stelhet mellan sina h e m o c h sina arbetslokaler, titta m e d sin vanliga, litet indifferenta blick g e n o m butikernas skyltfönster på d e utlagda varorna eller glida in på sina stamkaféer, där d e n O T O C K H O L M A R N E ha K? sin A u g.
Att fortfarandet af denna sednare icke utgör något oeftergifligt vilkor för Rikets sjelfbestånd och ära, ehuru möjligtvis i sin mohn dertill bidragande, anser jag vara af alla medgifvit, och borde närmast kunna vitsordas af de bland Högloflige Ridderskapets och Adelns Ledamöter närvarande Herrar Militaire-Embetsmän, hvilka med öfriga anspråk på medborgares erkänsla och högagtning förena den förtjensten, att under Svenska Armeéns sednaste arne fräjdade Fälttåg hafva delat sin Höge Anförares ära och bedrifter. Den 21 Februarii, Det synes ej betänkligt, att till vinnande af säkra oeconomiska fördelar för Staten , åter införa en organisation, under hvilken Svenska Arméen i våra dagar gjort Fälttåg hvilkas följder varit återställandet af Nationens gamla krigsära bland Europss folk och föreningen med Sverige af ett Konungarike under samma Spira. Man erindre sig nemligen, att Arméens organisation på Inspectiooer och Brigader daterar sig först från den 11 Junii 1816. För reda och ordning i administrationen skulle troligen ingenting gå förloradt genom upphörande eller förändring af ifrågavarande organisation. Tvärtom skulle i expeditionssättet för emanerande Embetsskifvelser från Inspectionerne och Brigaderne, från hvilka sednare i synnerhet hvarje mål genomgår långa kedjor af blotta missiver, omvägar och tidsutdrägt förekommas, som synes stridande mot den hos Regeringen och Nationens Representanter gemensamma syftningen att förenkla arbetsmethoden i den civilla administrationens grenar, och i följd deraf, till besparing för Staten, bereda indragningar af embeten och tjenster, af hvilkas befattning emedlertid inga torde kunna med lika lätthet umbäras eller ersättas, som åtgärderna att missi vera vederbörandes missiver af andre vederbörandes memorial, förslag eller ansökningar.
Ständer i anslagsväg under de sednare åren tillgodosett lärarnes vid våra elementarläroverk billiga anspråk på löneförbättring. Men då, vid en öfvergångslagstiftning med dess stundom alltför ängsligt noggranna reglementerande, ett eller 22 Motioner t Preste-Ståndet 1865. N:o -14. annat missförhållande är oundvikligt, bör dock hvarje sådant, som är af svårare art, i möjligaste måtto efterhand afhjelpas. Och det är med afseende härpå, jag anhåller att till Rikets Höglofliga Ständers välvilliga behjertande få framlägga följande: l:o) På grund af Ständernes beslut och Kongl. Brefvet den 20 Mars 1858 anställdes lärare vid de då utvidgade pedagogierna, under förhoppning för desse lärare icke blott att få, tills möjligen blifvande annan befordran, qvarstadna vid sina lärareplatser, utan äfven åtnjuta samma tjensteårsberäkning, som förunnades lärare vid elementarläroverk. Men denna utsigt blef snart förmörkad och slutligen alldeles stängd. Genom en ny Kongl. Förordning af den 22 November 1861 förklarades, helt oförmodadt, förenämnda platser åter lediga, och de tillförordnade, eller -— jag tror till och med — befullmägtigade, lärare, som nu måste stå tillhaka för öfverlägsna medsökande, befunno sig med ens ulan anställning, då de under tiden kunnat vara befordrade vid elementarläroverk, i fall de anat, att man sålunda blott velat begagna deras tjenst under en statsregleringsperiod och sedan till och med vägra dem att räkna sig dessa år till godo vid en blifvande lönereglering. Detta missöde har drabbat, om ej flera, åtminstone en lärare, som, först anställd såsom tillförordnad
Den växte och lefde, ty i Astrids själ fanns det såsom vid hafvet frisk luft och ljus och ymnigt skum och vågsvall. I det rika Kungahälla långt borta vid gränsen fanns en stor, gammal kungsgård. Den var omgifven af en hög, torfklädd vall. Utanför portarna stodo väldiga bautastenar såsom vakt och inne på gården växte en ek, som gaf skugga åt hela kungens hof. Öfver hela området innanför vallen stodo långa, låga träbyggnader. De vora så gamla, att det växte lafvar på takåsen, bjälkarna i väggarna hade vuxit sig tjocka i urskogen och voro silfverhvita af ålder. Torftaken stodo grönskande och blomstrande. Taklöken satt så tätt som fjäll på en fisk, starrgräset fick knappast rum att sticka upp några enstaka strån mellan den. Vid sommarens början kom Olaf Haraldson till Kungahälla och i den stora, gamla kungsgården insamlade han allt, som behöfdes för att fira bröllop. Uppför den långa gatan drogo då under ett par veckor långa rader af bönder, som på sina små hästar forslade smör i byttor och ost i säckar, humle och salt, rofvor och mjöl. Sedan dessa foror ändtligen upphörde, kommo i ett par veckor bröllopsgästerna dragande uppför gatan. Där kommo höga män och kvinnor i karmsadlar med långa följen af tjänare och trälar. Därefter följde hopar af gycklare, af vissångare, af sagoförtäljare. Köpmän kommo ända från Venden och Gardarike, för att locka kungen att köpa brudgåfvor. Sedan dessa tåg brusat fram genom staden i tvenne veckor, väntade man endast det sista tåget, som var brudens. Men brudens tåg dröjde och dröjde. Hvarje dag väntade man, att hon skulle stiga i land vid kungsbryggan och sedan, företrädd af pipare och trummare, af glada ungersvenner och allvarliga präster, skrida uppför gatan fram mot kungsgården. Men brudtåget kom ej. Då bruden så länge lät vänta på sig, sökte allas blickar kung Olafs för att se om han plågades af oro. Men kungen visade alla ett lugnt ansikte. »Om Gud vill,» sade kungen, »att jag skall äga denna sköna kvinna, så lär hon väl komma.»