Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Husbondens toilett befann sig i ett allt annat än vårdadt skick; knapparna bortfallna, strumporna söndriga, tullnärens skjortor i skrifvarens kista, skrifvarens skjortor i tullnärens draglåda. Själfva tullens dyrbara långa kolumner lågo ej där de skulle ligga; det hemgjorda bläcket, kokt på galläpplen, blef allt brunare och obeskrifligare; gåspennan tycktes doppad i talg. Det gick icke. Hela huset förenade sig med den föregående talaren, lintotten. Alla dammiga vrår, alla odiskade fat, alla sopor och sysslor instämde i samma förtviflade fråga: hvar är värdinnan? Tullnären stod icke längre ut. En solskensdag på vårsidan 1638 klädde sig Lydik Larsson i sin bästa blå rock med de gula mässingsknapparna och anmälde sig som friare hos Betty Luth. Fick han korgen? Visst icke. Ingen holländare hade snabbare klarerats vid Turholms tullbrygga. Samma dag visste hela staden, att fattiga Betty, som väfde hemspunnet lärft för sex öre alnen, numera kunde kläda sig i finaste kammarduk. Lika hastigt följde bröllopet tre veckor därefter. Petrus Luth utpinade af alla de nio muserna ett latinskt fröjdekväde, och Sara kallade sin man Abraham herre. Allt aflopp lyckligt; fattig blef rik, och rik blef rikare. Lärftsväfverskan fick en knarrig, men godsint änkling; änklingen fick en husesam hustru. Två år därefter, i början af sommaren 1640, förnams på Turholm den späda rösten af en nykomling, en dotter. Lydik Larsson fröjdade sig åt en arftagerska och tänkte vid sig själf: hvilken bondtur, att jag icke drog tattareflickan till huset! Snart skulle han dock påminnas om tillvaron af ett barn lika rotlöst som snöflingan, där hon sväfvar mellan himmel och jord. Han stod på sin tullbrygga, mönstrande inoch utseglande fartyg, när en fiskare från Snappertuna räckte honom ett bref.
Härvid förekom: 32:dra punkten. Bifölls. Ilr Nordenfelt, Johan Åke, anförde skriftligen: Då Hrr Bankofullmäglige uti 8 § af dess berättelse gjort framställning om behofvet af hela Bankoverkets reorganisation, som icke kan, efter Hrr Bankofullmäktiges åsigt och uttryck, delvis verkställd, åstadkomma full belåtenhet eller fördel, hvarken för Bankoverket eller ilen allmänhet, som dermed har beröring och Hrr Bankofullmäktige dessutom tillkännagifvit, att något förslag dertill, så genomgripande, som tarfvas, ej inkommit eller är att förvänta, såsom framkalladt af de premier, hvartill 29 §. af Banko-reglementet berättigar för sådant ändamål utgifva, samt Hrr Fullmägtige vidare, genom sitt nu gjorda förslag till sammansättning af en komité, bestående af 3:ne personer, hyser så litet hopp om framgång för erhållandet af ett antagligt förslag till Bankoverkets organisation, att Hrr Fullmäktige sjelfve yttra, att äfven, om ett sådant nytt förslag icke skulle befinnas antagligt, Bankens upoffring i och för saken vore obetydlig, då den visshet åtminstone derigenom skulle vinnas, att på denna väg en ändamålsenlig organisation icke står att erhålla, så synas dessa förhållanden upkalla R. St. till allvarligt vidtagande af sådane åtgärder, som kunna i sin helhet reglera penningeväsendet inom fäderneslandet, så mycket heldre, som äfven R. St:s Revisorer uti dess berättelse om granskning af Riksg:s-kont:s tillstånd och förvaltning pag. 75 och 76 ådagalägga, hurusom på samma gång som Bankofullmägtige inskränkt lånerörelsen, i ändamål att ej vidare öka elen utelöpande sedelstocken, hafva Riksg:s-kont:s Fullmäktige tillhandahållit allmänna rörelsen eli kontant belopp, vida öfverstigaDde den summa, som Bankofullmäklige velat indraga, och dymedelst hafva dessa båda penningeverk, ehuru på gällande reglementariska grunder, motarbetat hvarandras afsigter, hvaraf följden måste blifva vacklande åtgärder, utan möjlighet af planmessig behandling af de financiella ärenderna.
„ „ xv-x.% „ „ „ 1S48 ii eller i medeltal till 695 Rdr årligen; och bibehålles denna inkomst vid förra beräkningen, eller ll:o Mantalspenningarne, som vid sistförflutna Riksdag kalkylerades till 336,000 rdr, hafva utgjort: för År 1S44 Rdr 336,603: „ „ 1845 337,906: „ „ 1846 342,662: 84,000 500: — 600: Transport Rdr 3,676,520 8 Kongl Majus Nåd. Prop. om Statsv. 1850. Transport Och då medium häraf utgör 342,821 rdr, samt berörde inkomst är i jemnt stigande, synes densamma kunna upptagas till 345,000: 12:o Gerningsören af Handtverkare få landet. I afseende å denna vid sista statsregleringen till 1,700 Rdr kalkylerade inkomsttitel, åberopar Kongl. Maj:t Dess under denna dag serskildt aflåtna Nådiga proposition angående ofvanberörde afgifts upphörande, hvadan den uteslutes från beräkningen af statsverkets ordinarie inkomster. 13:o Bötesmedel, hvilka vid sednaste statsreglering beräknades till 35,000 Rdr, hafva utgjort:
Nio 126. i anledn. af de inom aine RiksSt. framställda Den ai April c. m. i->0 och till Utsk. remitterade anmärknrr emot Utskrs i mentor. IS.'o 112 afgifna förslag till regleméntariska föreskrifter , motsvarande afd. i af art. 4 u*i i83o års bancoreglemente; N:o 127. med öfverlemnande af förslag till återstående reglemenlariska föreskrifter, ang:de Bankens Belåning af actier och publika papper; N:o 128. med öfverlemnande af förslag till reglementarfska s.tadganden, ang:de Bankens discontrörelse på namn och reverser; K:o 129. med öfverlemnande af förslag till reglementariska föreskrifter, angtde Bankens lånerörelse genom handelsoch näringsdisconten; I\T.‘o i3o. i anleda, af Hr Waerns och Riksd.fullm. Anders Danielssons motioner örn ytterligare crediliv å Banken för Riksg.cont.; Lagsamt Allm. Besvärsoch Oecon.Utskm: JNT:o 55. i anledn. af återremiss å betänk. N:o 48 öfver väckt fråga om laga fardag å s. k. embetsjord i stad; N:o 56. öfver gjorda anmäikntr vid Utskrns betänk. N:o 54 i anledn. af väckta frågor, ronde fattigförsörjningsanstalterna ; ExpeditionsUtskottet: N:o 25. med hemställan, om icke det i R. St:s underd. skrifvelse af den 27 Oct. sisth årN:oi66 begagnade uttryck: victualievigt, bör ändras till stapelstadsvigt. Uppå begäran af Gr. von Fersen, Hans, beslöt R. o. Ad., att StalsCJtsk:s utlåt. N:o 453 skulle på nästa plenidags föredragningslista uppföras näst efter det mål, som på förmiddagen i dag beslöts skola blifva det första på nämnde lista.
Directionen 1 underdånighet icke föreslå; den tror sig uppfyllt sin pligt, då den härmed framkommer vid en tid, då Eders Majit har tillfälle att deröfver med Rikets församlade Ständer öfverlägga; viden tid, då Rikets öfrige Näringar, synnerligast jordbruket, tarfvar något slags understöd, hvilket med Canalens fördel torde kunna förenäs”: vid en tid, då verkets tillgångar ej ärö töinde, och biträdet, afven blott successift lemnadt, kan leda till ändamålet; och ändtligen, vid en tid, då Ca» nalén i båda provinserna är så långt avancerad , att det torde anses mot en ädel Nations värdighet, att låta ett arbete afstanna, hvilket genom sina fördelar ger samtiden rätt till efterverldens högaktning. Då Directionen redan i underdånighet an« fört det stöd for Verkets utsigter, hvilket synes vara en följd af Riksens Höglofl. Ständers underdåniga anhållan hös Eders Maja vid 1809 års Riksmöte, erinrar deri sig tillika de betydliga uppoffringar af allmänna medel, hvilka fordom utan mindsta fördel, vid dylika företag, blifvit gjorda. Trollhäfte-Canal-Byggnad är synnerligast härå ett talande exempel. — innan det Bolag blekin rätt - Den i 3 April. rättadt, genom hvars åtgärder detta företag såg sin fullbordan, användes derå vida betydligare summor i värde, än de, som nu till Götha Canals fullbordan erfordras, utan att något ändamål dermed vanns, och i en plan, som slutligen till det mesta fanns omöjlig att utföräs. Dessa vådliga följder ärö icke här att befara. Företaget är utlägdt efter erfarenhetens sanna grunder, och så långt framskridet, att möjligheten fördess utförande ej kan sättas i fråga; Dess fördelar hafva länge af deri upplyst© och fördomsfrie varit erkände, och ändteligen hafva de genom Nordiska hälföhs förening mer allmänt fallit i ögonen. Dessas utvecklande, inför Eders Maj:t och deri Dagstiftande Mägten, vore ett misskännande af des grundllaggares tänkesätt; men hvad
I delta fall åter är det en gifven följd af denna förhöjning eller nedsättning, att afgiften kommer derefter antingen att höjas eller minskas; således skulle jag tro, att någon särskildt föreskrift i den vägen icke beliöfves, då afgifterne i alla fall komma att rättas efter förhöjningen eller nedsättningen. Dessutom är det vid pröfningscomiteen tillfälle att granska detta, och om slutligen Kammarcoll. skulle göra någon förändring uti grunden för någon persons taxering, så kommer afgiften att rättas derefter. Frih. Ridderstolpe: Frih. Tersmeden skulle hafva rätt, om icke förhållandet vore olika för hvarje person, om förhöjningen eller minskningen i afgifterna gällde öfver en bank ; men då nu besvären af en embetsman, som klagar, blifva särskildt för honom bedömde, och hans taxering sedermera afgöres efter en helt annan norm, än taxeringen för den som icke klagar, och då dessa personer stå bredvid hvarandra och se ut alldeles på samma sätt i deras fysionomier, så kan hvarken taxerings-eller pröfningscomiléen se om den ene klagat och den andra icke. Nu äga de rättighet att af sina räntegifvare få ut lönen efter det förhöjda priset, om de hafva klagat och fått rätt; då bör ju också K. M. och Kronan af dessa löntagare fa uppbära sina afgifter efter den förhöjda normen. De löntagare åter, som icke hafva klagat och få sina löneförmåner bestämda efter den af deputerade länsvis satta markegåugen, de kunna icke åt Kronan ge mer än i förhållande till hvad de få ut. Nalurligtvis underkastar jag mig Ståndets bedömmande af frågan; men jag önskar att åtminstone blifva förstådd. 108 Den 4 December e. m. Hr Rosenblad, Bernh.: Jag tror icke alt raan beliöfver befara, att embetsmännen komma att betala för litet, och att om någon förseelse dervid äger ruin, Kongl. Kammarrätten icke kommer att anmärka det. Jag har baft den erfarenheten, alt tvenne gånger blifva fordrad för löneinkomster, som jag aldrig uppburit.
Skrifvelse, N.o 4°i* 989 af vägda stadganden i detta ämne äro således nödiga, dervid bestämdt bör föi utsättas, att farhågan för faltigvårdstunga ingalunda ensam må utgöra anledning att hindra någon i valet af vistelseort, då socknarnes rätt emot hvarannan kan, genom iagttagelser vid mantalsskrifningen, tillräckligen bevakas, utan ett sådant våldsamt ingrepp i personliga friheten. För de fall åter, då man måste förutse, att socknarne icke genom dessa iagttagelser kunna förebygga äfvenlyrel af en förmågan öfvervägande fattigvårdslunga, eller då den allmänna regien, att fattigvårdsskyldigheten bör vidlåda den behöfvandes mantalsskrifnings-ort, icke kan tillämpas, i anseende till omöjligheten att få utredt hvarest en person varit mantalsskrifven, måste, det undantagsvis medgifvas, att Staten directe besörjer fattigunderhållet, och då sådane fall mera sällan inträffa, möter icke dervid samma betänklighet, som blifvit yttrad emot Statens omedelbara besörjande af fattigvården i allmänhet. Som den egentliga arbetsclassen, eller lejda arbetare, vanligen äro i de vilkor, att största antalet af fattigpersonalen onekligen från dem utgår, och deras fortfarande förmåga af sjelf-försörjning väsendtligen beror af den behandling, de röna af dem, som begagna deras arbete, anse Rikets Ständer, att husbonde bör, i viss man och under vissa vilkor, som med denna förutsättning öfverensstämma, vidkännas en större andel, än socknens öfriga medlemmar, uti falligvårdskostnaden för sina underhafvande, på det den egna fördelen, der andra bevekelser saknas, må gifva väckelse åt vårdnaden om arbelarnes bergning. Derigenom stadgas också emellan hvarje faltigvårds-samhäiles serskilde medlemmar ett förbund att motverka fatligvårdsbehofvet, hvaraf både enskild och allmän båtnad bör kunna påräknas. En annan anledning till enskild faltigvårds-ansvarighet är förhållandet emellan anhörige. De före ^ O skrifter, som härom varit gifne, hafva icke varit nog fullständiga och bestämda, för att icke lemna rum åt olika tydningar och ansvarighetens utsträckning öfver billighetens gränsor.
Utsk. har äfven medgifvit detta och sökt att gå en egen väg. Utsk. vill nemi. gå till väga sä småningom sorn möjligt. Detta är äfven PresleSt:s åsigt; men om jag nu vänder mig till PresleSt:s beslut, huru är det heskaffadl? Bringar det frågan ett enda steg, cn hårsmån framåt? — Nej. Är det likgiltigt för Sverige, att fä denna fråga afgjord? Nej. — Kan då Pres!eSt:s beslut läggas till grund fiir Hikets Ständer? — Nej. — Tvenne värde talare hafva hufvudsakligen anmärkt emot PresleSt:s beslut, att ehuru det vore nödvändigt, att innan Sverige öfverginge pä en totalt ny brottmålslagstiftning, man kände förut verkan af det system, som man ville införa, och detta således borde genom ett försök åstadkommas, likväl ett sådant experiment vore omöjligt, så länge strafflagarne äro desamme. Ett sådant försök, säga de, skulle utfalla till mehn för lagförslaget och man skulle icke kunna draga någon riklig slutsats deraf; ty, tänker man, utfaller resultatet deraf till mehn för lagförslaget, så anser man, att den nya lagen ännu icke är tillämplig. Hade den varit tillämplig, så hade försöket utfallit annorlunda. En annan talare har sagt, att det icke vore möjligt att med nuvarande lag tillvägabringa ett försök och utvidga kännedomen af ämnet. Dessa äsigter af frågan, hvilka jag för min del icke anser mig kunna beröra annorlunda än på ett praktiskt sätt, hafva föranledt mig lill en tredje åsigt, som jag vördsamt underställer R. o. Ad:s bedömmande. Del synes mig nemi. verkställbar!, att LagUtsk. utsåg någon bestämd calhegori af brott, t. ex. andra resan stöld, att Utsk. i sitt lagförslag antog Lagcomitéens förslag eller någon modilieation deraf och tillämpade det på detta brott.
Bonde-Standet i samma ämne väckte motioner, nemligen: ci ) af Pehr Sahlström från Stockholms Län, som jemte flere Ledamöter, hvilka med honom instämt, ansett det obilligt ocli olämpligt att hemman segare, hvilka ingått i Länens Brandstods-bolag, jemväl skola qvarstå i de garn a Härads-föreningarne, och således j)å en gång deltaga i tva serskilde Bjamlstods-inrättningar, samt derföre föreslagit den ändring i 4 och 5 §§. a* 24 CapByggninga-Balken, att uti de Län, hvarest Brandstods-bolag redan blifvit inrättade och vunnit Kongl. Maj:ts Nadiga fastställelse, eller sadane Bolag framdeles upprättas och af Kongl. Maj:t godkännas, de hemmansegaie eller egendoms-innehafvare, som uti desse Brandstods-bolag ingått, icke vidaie ma vara delägare uti den inom häradet eller socknen varande Brandstods-mrättning, samt således å ena sidan befriade från allt deltagande i ersättning för tim ad brandskada å hemman, som till Länets Brandstods-bolag ingått; Hvarförutan motionären hemställt, att Häradsskrifvare och Kronofogdar fortfaiande måtte blifva förbundne till debitering, uppbörd och redovisning af de medel, som till de nva Brandstods-bolagen utgå. A) Af Johan Petter Brattström, som anfört, huru som de under sednare tider länsvis ingångne Brandstods-bolag, hvilka voro byggde pa den rigtiga grundsats, att icke bilda Gassa, utan genom delegarnes årliga bidrag bestrida omkostnader och Brandstods-ersättningar, voro för bolagsmännen vida mindre be - 4 Lag-, samt Allm, Bes v. och Ekon.-UtskoUens Betänkande, N-.o 5. tungande och fordrade ojemförligt mindre både omsorg och omkostnad vid foi> vattningen* an de, som voro fotade på höga prtemier och grundfond samt att de förra derjemte erbjodo samma om ej större garanti; hvadan motionären, som medelst en, memorialet bifogad, calcul öfver förhållandet emellan kostnaderne i och för försäkring mot eldskada i Allmänna Brandförsäkrings-Verket och eimlands Läns Lrandstods-Bolag, sökt visa, att prsemie-kostnaderne för brand försäkring i det förra Verket vida öfverstege de bidrag, som drabba delegarne uU Brandstod»-bolagen, hemställt, att stadgandet i Kongl. 'Förordning
Singorra lade sig med all makt häremot, ty hon kunde väl förutse huru allt skulle lyktas; men prinsen bad så innerligen vackert, och till sluts kunde hon icke stå emot hans böner. Det blef så beramadt, att konunga-sonen skulle gå upp till kungs-gården; men Singorra stadnade qvar, och bidade hans återkomst. Vid nu konunga-barnen skulle skiljas åt, sade prinsessan: »ett skall du lofva, för all den huldhet och tro jag visat dig. Du får icke tala vid någon i din faders gård; ty då glömmer du ditt ord och löfte, som du gifvit mig.» Prinsen samtyckte härtill, och for derefter sina färde. Men konunga-dottern satte sig vid vägen, och grät; ty det tycktes henne tungt att mista honom, som hon höll så kär framför allt annat i verlden. När nu ungersvennen kom ridandes i sin faders gård, blef stor fröjd ibland alla hans fränder, och de gingo emot honom med lust och hugnad. Men prinsen var underlig till sinnes, och ville hvarken tala eller svara, utan lagade sig att genast rida bort igen. Detta föll hans fränder sällsamt före; men de kunde icke qvarhålla honom. Vid prinsen så skulle fara ut genom borga-grinden, kommo gårds-hundarne hastigt rusande emot honom, och skällde hårdt. Då glömde svennen sitt löfte, och ropade: »hut! hut!» Men i samma stund skiftades hela hans håg, så han förgat sin käresta och allt annat, och det förgångna syntes honom icke annorlunda än som en svår dröm. Han vände så åter till sina fränder, och undficks af alla med stor kärlek. Och der vardt fröjd öfver konungens gård, ja öfver hela riket, att kungen återfått sin enda son, som så länge varit borta. Nu vilja vi gå tillbaka, och se huru det gick med Singorra, der hon satt och väntade på sin fästeman. Hon väntade och väntade; men ingen konunga-son hördes af. Då kunde jungfrun väl förstå huru allt hade aflupit; hon blef derföre mycket bedröfvad, gick undan ifrån vägen, satte sig vid en liten källa, och grät.
M. endast skulle iiga att bestämma ett maximibelopp för hvarje bank; så hemställer jag, om icke R. o. Ad. skulle kunna, om det så behagar, anse sig oförhindradt deraf alt antaga de tre öfriga Ståndens beslut i fråga om de 4o proc., hvilket är en sak, som efter min öfvertygelse alldeles icke bar något att göra med den nu åberopade grundsatsen. I afseende på sjelfva hufvudsaken, så tror jag att det är ett misstag af de två Stånden, att hafva satt inbetalningen på leckningsfonden så högt som till 4° procent. Utsk:n hafva deremot i min tanke föreslagit alltför litet, och jag tror att medelvägen, nemi. -ytdel, således 33^ proc., vore det rätta. Man kan visserligen fråga: hvar finnes någon rationel orsak derför att -jtdel är mera passande än 4;del? Jag tror mig likväl kunna uppgifva detta, nemi. alt sedan man här i landet börjat tala om banker och bankers stiftande, så har denna opinion i allmänhet, åtminstone hos bankbolagen, efter hvad jag erfarit, utbildat sig, att med -julel i cassan kunde man motsvara ett sedelbelopp, som innefattade det hela. Ifall man anser någon vigt ligga härpå, så är detta en naturlig orsak, alt bestämma, alt den inbetalning, som ansetts kunna antagas, då en ny bank stiftas, eller ytdel af teckningssumman, kari anses vara den rätta. Vid detta tillfälle kan jag ej underlåta att till besvarande upptaga en anmärkn., som blifvit gjord i ett föregtde plenum, och som jag ser åter upprepad i en af dagens tidningar. Man föreställer sig möjligheten af, alt bär kunna uppstå 5o till 60 enskilda banker. Det är klart, att om det föreskrifves att vid stiftandet af banker -ftdel af teckningsfonden skall contant inbetalas, så lärer det ej blifva så lätt att stifta 5o ä 60 banker.
Hjärne stolt — af desse inskränkte teckentydare i vår Herres oändliga vishetstempel. Men min mening står nu fast, och, vill Gud, skall jag ock snart bringa klarhet i denna sak. Rösterna hade blifvit allt högljuddare under sista delen af samtalet och borgmästaren hindrades derigenom från sina utflykter till sömnens stora förlikningsrätt. Han fann sig derför föranlåten att erbjuda sina bona officia. Hans medlarekall möttes dock af oöfverstigliga hinder. Hvad den ene påstod vara svart kallade den andre lika tvärsäkert för hvitt. Och dervid hängde de sedan fast envisare, som han sade, än kardborrar i en björnfäll. Tvisten hade möjligen lätt nog kunnat afgöras, om de, i stället för att söka afgöra den med ord, gått trappan utför och följt en kortväxt man i spåren, hvilken, inhöljd i en vid ryttarkappa och med en slokig filthatt på hufvudet, smög sig fram genom korridoren i jordvåningen. Utan för dörren, der Elsa satt fängslad, stannade han, och en annan person närmade sig från motsatt håll med en lykta i handen. Denne var en medelålders man, med gulrödt kindskägg och bred mun. Den stora, dinglande nyckelknippan, som han bar i bältet, gaf till känna hans yrke. Han förde lyktan mot den kommande, och sedan han tyckts hafva öfvertygat sig om, att denne var den han väntade, satte han en af nycklarne i låset och sköt upp dörren. Der inne var redan mörkt. Elsa hade krupit längst bort i ett hörn vid fönstret och tycktes sofva. Mannen i kappan närmade sig henne. — Vi hålla ord, som du ser — sade han och rörde vid hennes skuldra. Hon stirrade häpen mot honom. — Nej, gå härifrån, Ers nåd — skrek hon, då hon i honom igenkände tyske grefven. — Jag vill icke följa Er. — Kom nu, min sköna ros — återtog grefven i befallande ton. — Ett sådant näste, som detta, passar icke dig. Hos mig väntar, som du sett, både gyllenduk och perlor, samt kostligt vin.
Akademien med tillfredsställelse räknade bland sina medlemmar, har Kongl. Maj:t, då Akademien jemväl saknade alla utvägar att, vare sig af enskilda medel eller genom den vid Akademien stiftade pensions-kassa, hålla Limnell skadeslös för de löne-inkomster, 750 r:dr, dem han genom sitt afskedstagande skulle förlora, i betraktande häraf, behagat föreslå Rikets Ständer att tillåta, det Professoren Limnell mätte vid afskedstagande! få öfverflyttas på rikets allmänna indragningsstat för samma, till 750 r:dr banko uppgående, inkomstbelopp. Ehuru Professor Limnell visserligen icke kan räknas till antalet af civile embetsoch tjenstemän, hvilka, efter uppnådda vissa lefnadsoch tjensteår, ega rättighet till pension, har Utskottet likväl, i betraktande af hans höga ålder och den långa tid, han med nit och skicklighet sina åligganden fullgjort, samt med hänsigt till den betydande fördel, som genom hans afgång blefve Akademiens undervisningsverk tillskyndad, ansett sig böra hemställa, att Professoren Emanuel Limnell må, vid afskedstagande^ varda å allmänna indragnings-staten uppförd till åtnjutande för sin återståerilifstid af en årlig pension, stor 750 riksdaler. 17:0.
Utskottet, som, i händelse jemväl Borgare-Ståndet bade i detta ämne hufvudsakligen beslutat, varit i tillfälle att, med anledning deraf, nu hos Rikets Ständer föreslå åsältandet af etl slikt eventuell tullbelopp’ ej mindre för de slag af Bränvin och Sprit, å hvilka införsels-förbud blifvit af samtlige Riks-Stånden stadgadt, än äfven för de öfrige artiklar, hvarå, genom Riks-Ståndens sammanstämmande beslut, förbud blifvit bestämdt, ser sig, i saknad af något BorgareStåndets beslut häröfver, för närvarande derifrån förhindradt; och som härtill kommer, att, då ännu är oafgjord t, hvilka flere artiklar, genom de beslut, Rikets Ständer komma att i anledning af detta Memorial fatta, k mina blifva till ineller utförsel förbjudne, Utskottet således nu i allt fall icke kunnat i fullständigt skick till Rikets Ständers afgörande öfverlemna frågan om bestämmande af eventuella tullbelopp å förbudne varor, hemställer Utskottet, alt, sedan slutligen blifvit afgjordt, hvilka alla varor skola med ineller utförsels-förbud beläggas, och sedan Borgare-Ståndet, angående eventuella tull-afgifter å desamma, fattat sitt beslut, Utskottet må ega att på en gång till Rikets Ständer - Bevillnings-Utshotlets Memorial, N\o 41. 25 Bocker. Bih, till R. der inkomma med serskildt förslag till dylika tullafgifler för alla med förbud belagde artiklar.