Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Nyssnämnde stadgande har, efter hvad Fullmägtige hafva sig bekant, uppå Banco-Utskoltets derom gjorda hemställan, blifvit i så målto ändradt och modifieradt, att uti det nya Banco-Regleme ntet kommer att intagas ett stadgande af innehåll: "Till Commissarie i Banken må ej nå"gon befordras, utan med förbehåll, att, sedan lian kommit i åtnjutande "af full Commissarie-lön, och sålunda intjent begrafningshjelpen, lemna "annorstädes innehafvande tjenst; och anses för öfrigt vid alla befordrin’’gar till beställningar inom andra tjenstegrader det vilkor fästadt, att *’den, som innehafver syssla vid annat Verk, skall, derest den ena tjen Bih, till R. St. Slati-Utskoltcts Utlåtande N.-o 4? 2* ”stebefaltningen finnes för den andra hinderlig, vara förbunden att ifrån ”endera afgå, enär Badco-Slyrelsen sådant äskar; skolandes erinran här"om göras uti de till tjenslerne utfärdande anslag.” Och då det vill synas både rättvist och billigt, att Tjenstcmännen i Riksgälds-Contoret få tillgodonjuta enahanda förmoner som deras vederlikar i Banken, att nemligen, genom bestridandet af sysslor vid andre Verk, bereda sig en bättre utkomst, när sådant kan ske utan åsidosättande af de dem i Riksgälds-Contoret åliggande tjenstepligter, så hafva Fullmägtige ansett sig böra hemställa, att, med undanröjande af 1810 års ofvanberörde beslut, den i förevarande ämne, i afseende på Bankens Tjenstemän, vid innevarande Riksdag, stadgade förändrade föreskrift äfven måtte få gälla och tillämpas för Riksgälds-Contorets Tjenstemän.
Dessutom hafva vi af erfarenheten lärt oss, alt sedan en industrigren genom Stålens medverkan på ett eller annat säti blifvit framkallad, halden sedermera alllid fordrat skydd.för sina produkter, d. v. s. hög tull å dylika från utlandet införda varor. Sådant har förhållandet i andra länder, der hvitbetssocker-läbriker finnas, varit i afseende å rörsockret och följden häraf är naturligtvis den, att sockerkonsumenterna få betala varan vida högre än förut. Sockret har numera öfvergålt snart sagdl till en nödvändighetsvara inom Sverige. Del vore visserligen en belydlig vinst för landet, om vi skulle komma derhän, att sjelfva producera denna vara till sådan myckenhet, alt ilen motsvarar behofvet, men som jag belviflar alt vi på denna väg kunna hinna särdeles långt, så fruktar jag, ali Statens medverkan dertill skall medföra ganska olyckliga resultater, emedan derigenom framkallades en mindre naturlig industri, den der till sitt skydd påkallade en högre tull å kolonial-sockret, än eljest skulle vara fället, så att nationen finge betala denna i dess lefnadsbehof ingångna vara dyrare än om intet inhemskt, socker tillverkades. Då jag således icke finner något skäl, alt ifrågavar.de odling och tillverkning från Statens sida understödjes, instämmer jag i det slut, hvartill StalsUtsk. i saken kommit, och yrkar derföre, att dess Betänk. mätte bifallas. Hr Bildt: Den sisle värde talaren har redan till fullo utredt, huruledes ett monopol skulle kunna upstå genom beviljandet af det ifrågasatta statsanslaget, och det lärer icke kunna bestridas, att ju icke det blefve ett monopolium, ifall hvitbets-sockerfabrikationen här i landet genom konstlade medel upnådde den höjd, som näringen redan intagit i andra länder, der densamma tillskansat sig nästan hela-sockertillverkningen, och, genom lyckliga agitationer för höga tullar å socker, bringat sina idkare till rikedom på konsumenternas bekostnad.
Gederström att uppskjuta med den nya motionens uppläsning, tills det föredragna målet blifvit afslutadt, helst det icke vore med en riktig ordning öfverensstämmande, att en ny motion om ett annat ämne väcktes under discussionen om en föregående, så vidt det kunde undvikas. Frih. Gederström: Jag får då anhålla att, sedan detta ämne blifvit afhandladt, få uppläsa motionen och inlåter mig omedelbart i svaromål på hvad Hr Cederschjöld yttrat. Han har anfört, att det blott är 2tne af de principer, hvilkas tillämpning jag i min motion yrkat, som icke förut äro stadgade, och att en tredje är olämplig. Jag har mig visserligen icke fullkomligen bekant, hvilka sladganden inom correct.inrättn. finnas; men hvad jag vet, är, att om tångarne äro förbjudne att samspråka, jag likväl sjelf hört dem göra det. Jag har tagit så mycken notice om förhållandet derstädes, som en främmande på stället kunnat förvärfva, och har visserligen, å ena sidan, sett, att arbetsanstalterna äro ändamålsenliga och äfven andra inrättningar på ordentlig fot; men, å andra sidan, har jag funnit, att, der en mängd personer i åtskilliga rum, ända till 4° & 5o, äro sammanpackade och bevakade endast af en eller två soldater, är det alldeles omöjligt, att öfver dem hafva sådan uppsigt, att något samspråkande emellan dem ej skulle kunna existera, och om således ett förbud i detta afseende är af Styrelsen faststäldt, kan det dock icke med sådana tnesurer sättas i verkställighet.
R:dr i lön, då likväl samma lön på stat är uppförd till 1200 R.dr, utgörande skillnaden den löne-tillökning, sorn, enligt Kongl. Majus Nådiga Bref den 2 November 1824, var beslutad, innan Strandberg erhöll tjenstledighet, men hvaraf denne aldrig kommit i åtnjutande; och Ivar Motionairen, under anförande att Strandberg, som upphunnit en ålder af nära 70 år, eger en talrik famille och är försatt i små omständigheter, uti många värf redligt och utan anmärkning t jent Fäderneslandet, samt nu skäligen kunde vara berättigad, att vid afskedstagande! få lönen uppförd på Indragnings-Stat, men hvarmed han dock velat dröja intill dess han såsom pension kunde undfå hela lönen, eller i2po R:dr med 114 tunnor spanmål der under inbegripne, tillika föreslagit, att Rikets Stan - Stills-Utskottets Utlåtande N.o gg\ der, af billighet och rättvisa mot denne gamle Embetsman, måtte ej allenast anslå så mycket, som svarade emot sammanräknade beloppet af skillnaden emellan den summa, Strandberg å Riks-Staten hittills uppburit, och hvad Kamererare lönen utgjort ifrån dea dag densamma började att utgå med 1200 R:dr, helst sådant, i Motionairens tanka, jemväl skulle öfverensstämma med hvad KonglMajit om Strandbergs tjenstledighet och löne-vilkor i Nåder förordnat, än äfven bilalla, att Strandberg hädanefter finge på Allmänna Indragnings-Staten åtnjuta, ett nuvarande Kamererare-lönen motsvarande belopp
Sorn jag icke var uti Utskm närvar:de, när större delen af detta Betänk, behandlades samt då nu ifrågavar:de § insattes, kan jag icke heller redogöra för Utskrns skäl, men jag får för min del förklara, ali den icke här bör qvarstå, ty denna författn. angår ju endast sådana enskilda bolag, som utgifva egna kreditsedlar, och icke andra bolag, som drifva bankrörelse, ulan att utgifva dylika sedlar. Dessutom synes mig den solidariska ansvarigheten icke utan största behof böraTöresluifvas samt icke vara behöflig för sådana bolag, som drifva bankrörelse, ulan att utgifva egna kreditsedlar. Hr Gripenstedt: Af de redan upgifna skäl för att någon bestämmelse uti ifrågavar:de hänseende icke hörer lill denna för falin., biträder jag den slutsats, som af föregide talare blifvit framställd, alt nemi. den 25:te §:n bör utgå, men jag vill begagna tillfället att för min del yttra den öfvertygelse, att en viss partiell solidarisk ansvarighet är nödvändig äfven för sådane bolag, som icke röra sig med egna sedlar, såsom i kommendit-bolag. Efter först till bifall å förevar:de § framställd, men med Nej besvarad, propos., blef denna § af B. o. Ad. afslagen.' Sedan R. o. Ad. sålunda fattat sina beslut om de särskilda §§:ne i Ulsk:ns lagförslag, framställde Hr Gr. o. Landtm., såsom föremål för öfverläggningen, den dertill föreslagna ingress. Frih. Palmstjerna: Uti 1824 års författn. finnes en slut mening af följande lydelse: ”kommandes likväl vid hvarje serskildt tillstånd till inrättande af enskilde Diskonter, den uttryckliga förklaring att fogas, att samma inrättningar hvarken nu eller någonsin framdeles skola kunna påräkna något understöd af allmänna medel, samt alt under ingen förevändning staten må kunna blifva, mera i deras än i andra enskildta förelag, inblandad eller på något sätt komma att bidraga lill deras uprätthållande eller utredning.”
Men detta är i vårt tycke ej arbetets största fel, ty tillräckligt af originalitet återstår dock för förfis rätt att använda det lånade såsom sitt. Men lokaliseringen af parisiska förhållanden till den norska småstaden gör ett allt utom illusoriskt intryck. Och framför allt saknar skildringen, såsom merendels hos denne förf., den underström af människokärlek, hvarförutan hvarje människoskildring enligt vår åsikt saknar sitt egentliga » raison d ' ëtre ». Satir och bitter satir kan väl vara berättigad, men man skall känna på sig, att äfven dess syfte medelbart och ytterst är positivt. literära notiser. känner man det vid läsningen af » Jacob »? Låt vara, att förf. nödgar oss att stifta bekantskap med idel skurkar eller stackare, .men har han sett eller längtar han ens efter något bättre hos människan bakom uselheten? Det är godt och väl att vara kvick, men kvickheten får ej gå ut på endast elakhet, om den skall kräfva aktning och sympati. — Att förneka den stilistiska fulländningen, den mästerliga planläggningen och satirens ofta träffande uddhvassfret, kan ' naturligen ej komma i fråga vid något arbete af Alexander L. Kielland, och heller icke vid detta. Men det antydda antipatiska draget förefaller oss starkare i denna bok, än i någon af hans föregående. Våra tidskrifter. Den på uppdrag af landsmålsföreningarna i Upsala, Helsingfors och Lund af professor J. A. Lundell i Upsala utgifna tidskriften » Nyare bidrag till kännedomen om de svenska landsmålen och svenskt folklif » har nyligen utgifvit trenne häften, hvarmed 1891 års årgång är afslutad. Denna värdefulla tidskrift, innehåller mycket, som äfven kan intressera andra än fackmännen. Så hänvisa vi inom dessa häften t. ex. till Erik Borens underhållande skildring af » Bergsmanslif i början af 1800-talet från Nora och Lindes bergslager » och Eva Vigströms ej mindre intressanta teckning af » Allmogeseder i Rönnebergs härad i Skåne på 1840-talet ».
Och ändå ofta trädde den tanken frestande fram: att han funnit behag i hennes sällskap, i hennes apparition, i hennes väsen. Och tanken växte och växte och blef till en hemlig glädjekälla, undangömd på själens botten, en glädjekälla, hvars tillvaro hon aldrig erkände för sig sjelf och som kanske också var till en viss grad omedveten, men ur hvilken hennes kvinliga fåfänga likväl gång på gång i hemlighet släckte sin törst. Hon lefde i minnet. Om och om igen läste hon boken, som han gifvit henne — Romancero, som hon läst så ofta förut; om och om igen läste hon också sina älsklingsdikter i Sångernas bok och de olika delarne af hans Resebilder. Det var som hade alla dessa blommor fått en helt annan doft nu, sedan hon kände honom, som skapat dem, och luften i hennes hem var mättad deraf, liksom luften i de katolska kyrkorna är mättad af rökelse; och det lilla damskrifbordet i hennes arbetsrum var altaret, der hon föll ned och tillbad. Hon kände sig så underligt isolerad från den yttre verlden under dessa dagar. Hon bodde ensam med sin mor i en liten våning vid Rue Navarin uppe i Montmartre. Många vänner hade hon just aldrig haft, men nu sökte hon ingen af de få, hon hade; och hon gick aldrig ut. Så hade en veckas tid förflutit, då hon en afton mottog ett bref, hvars utanskrift hon strax kände. Det jublade till inom henne och blodet började dansa i hennes ådror. Brefvet var från honom. Hon skar försigtigt upp det med en knif och läste: Matignon den 20 juni 1855. Högt ärade och älskvärda väsen! Jag beklagar, att jag icke fick nöjet att se er mer än några korta ögonblick, då ni nyss besökte mig. Ni efterlemnade ett synnerligen fördelaktigt intryck, och jag längtar efter att snart få återse er. — Om det är er möjligt så kom redan i morgon; i alla händelser så snart er tid det tillåter. Hela dagen är jag beredd att mottaga er, hvad tid ni än behagar välja. Den för mig lämpligaste vore från kl. 4 till så sent, ni vill. — Trots min ögonsjukdom skrifver jag egenhändigt detta bref; jag har nemligen icke någon handsekreterare, för tillfället.
Innan jag ingår i pröfning af den fråga, som nu blifvit föremål för Ståndets öfverläggning, anser jag angeläget att för Ståndets eftersinnande framställa en särskild pröfning af sjelfva tryckfriheten, som man betraktar orätt, om man endast ser den från en sida. Tryckfriheten utgör den dyrbaraste bland ett fritt folks tillhörigheter och har alltid ansetts såsom ett frihetens palladium. Så anser äfven jag densamma, och skulle ej kunna förlåta mig, om jag här talade för dess inskränkning. Men om jag å ena sidan i tryckfriheten erkänner ett godt, kan jag svårligen neka, att den å andra sidan, utöfvad i laglöst missbruk, är ett ondt. Om tryckfriheten å ena sidan ger skydd, bör den å andra sidan medföra pligter och folket tryggas i den rättighet, hvaraf det är i behof, att få bibehålla sina begrepp om regeringsform och samhällsinstitutioner oförfalskade. Men om folket i detta afseende har rätt till beskydd, måste hvarje afvikelse derifrån vara ett ondt, som bör förekoramas; och om således det medgifves, alt detta onda bör förekommas, föres man derifrån till den andra frågan, som vi nu hafva att undersöka, nemi,: äro missbruken förekomna genom de lagbud, hvari ändring nu sökes? Behöfver folket ej annat skydd, än tryckfrihetslagen för närvar, ger? Vid besvarande häraf föres jag först till betraktande af indragningsrnaglen, och jag bekänner, att jag ej sätter stort värde på densamma; men jag undrar ej, att man vill behålla den, så länge ett annat missbruk bibehålies, sorn tillkom år j8i5. Hvad nu juryinrättningen särskildt beträffar, var den nv för Svenska folket, och roed blott orediga begrepp oro hvad som fanns i andra länder tillskapades dep på ett högst bristfälligt sätt, I stället att lagstiftaren bort uppställa lagen i en oväldig ställning till den brottslige, har lagen sjelf ställt sig på den anklagades sida, då den sagt, alt tvåtredjedelars pluralitet erfordras för att fälla; och jag frågar: är detta oväldigt? Huru mycket skiljer sig icke för öfrigt juryinrätlpingen i sjelfva sitt väsende från vår domstolsinrattning?
Jag kati icke heller gilla den obenägenhet, som öfver höfvan yttrats mot det s. k, backstugusystemet ; di t må nu så vara, att missbruk i manga fall kunnat uppslå, men jag lior likväl alt den ovilja, som detta förhållande ådragit sig, är lika orättvis i flera afseenden, sorn dm är obillig och kortsynt. Af denna anleda, skulle jag vördsamt hemställa, om icke §: n kunde bibehållas, men götas litet mindre sträng, måhända icke sä detaljerad, sorn den nu är. Jag skulle tro, att §:n kunde få lyda så: ”Inflyttar eller anmäles till inflyttning från ett fat igvåi dssamiuille till annat tjenstehjon, sorn uppnatt 55 år, eller i anseende till sjuklighet eller åkommor saknar arbetsförmåga” ficke full arbetsförmåga) ”eller ogift lagstadd qvinna, so n vid inflyttningen är synbarligen hafvande, eller inhyseshjon, eller den som saknar stadig tjenst eller känd utväg att sig försörja; då må sådan person icke antecknas i mantalslängden i inflyttningsorten utan medgifvande af fattigvårdsstyrelsen derstädes." Man undviker, om denna förkol tning i rédaetioncn antages, det besynnerliga stadgandet, att den som äger tak öfver hufvndet ej får Avita in i en församling, ty orden "egen eller legd bostad" komme att utgå. Frih. Leijonhufvud: Det lärer tvifvelsutan ligga inom individualitetens område alt bestämma hvad som Ur strängt eller icke strängt, och alt i afseende på strängheten uppdraga demarcationslinier mellan det hårda och det lindriga. Jag vill ej tvista med dem, sorn anse den ifrågnvar.
Efter besök å detta nya hospital för sinnessjuke, anse Revisorerne sig nu böra i korthet redogöra för såväl förloppet af sjelfva byggnadsföretaget, som andra, samma hospital rörande angelägenheter, hvilka Revisorerne trott ega ett allmännare intresse. 03 oppa Kongl, 'j&ajj^t* JWifllfl <1SA3iiTp3./^f\ årensriksdag till en början anvisat 337,500 R:dr dels för inköp af de invid hufvud-; staden varande lägenheterna Hedvigsberg och. Conradsberg, innehållande 41 tunne-. 12,242; kappland mark a,f olika beskafiVmhet, oell dels till pppbyggande .derstädes, af en lokal, afsedd för sinnessjukes vard och behandling, blef köpet af dessa egendomar, i Kongl. Maj:ts och Kronans vägnar, den 10 Januari 1855 afslutadt med tillträdesrätt 149,383: 91. 663: — 107,003: 32. 41,717: 59. — 54 — den 1 nästpåföljaude April. Hospitalsbyggnadsarbetet påbörjades den 15 Oktober 1855 och fortgick utan afbrott till den 27 Juli 1861, då den fullbordade hospitalsbyggnaden öfverlemnades till den under tiden för Hospitals-inrättningen särskildt utsedda Direktionen; och blefvo sedermera, efter det byggnaderna hunnit inredas, under loppet af November och December månader sistnämnde år 101 sinnessjuke från Danviks dårhus hit förflyttade. I hufvudbvggnaden, hvars mellersta del innefattar den så kallade ekonomi-afdelningen, bilda sidobyggnaderna sjukvårdsafdelningar sålunda, att den ena af flyglarna blifvit inredd för sinnessjuke af mankön och den andra för dylika af qvinnkön. Begge sidobyggnaderna innehålla, utom bottenvåningen, tvenne våningar, inredda till särskilda rum eller afdelningar för patienter efter ett beräknadt antal af 200 sinnessjuke. Dock lärer, efter hvad Revisorerne förnummit, hela detta sjukantal svårligen kunna utan olägenhet i byggnaden inrymmas, såvida icke dess nuvarande inredning i vissa delar förändras.
Rikets Ständer hafva tagit i noggrant öfvervägande hvad den nu aflåtna Nådiga Proposilionen, jemte dertill hörande handlingar, innehåller, äfvensom hvad i särskilda inom Riksstånden i samma ämne gjorda framställningar förekommit; och som, hvad först angår den af åtskilliga utaf de deputerade, hvilka sammanträdt i länen, samt flere Riksdagsfullmäktige hos Rikets Ständer nu framställde önskan, att större eller mindre del af de så kallade hufvudpersedlarne måtte till penningar förvandlas, Rikets Ständer, genom deras ofvanberörde underdåniga skrifvelse den 20 Augusti 1851, bifallit E. K. M:ts Nådiga Proposition, hvaruti blifvit föreslaget, alt, jemte det de i ordinarie räntan ingående hufvudpersedlar bibehölles, endast de så kallade småpersedlarne måtte förvandlas i penningar till visst belopp, samt Rikets Ständer anse bifall till den ifrågaställde förvandlingen af hufvudpersedlar i penningar skola innefatta ett upprifvande af det beslut, som sålunda blifvit af E. K. M:t och Rikets Ständer gemensamt fattadt, hafva Rikets Ständer funnit sig icke böra fästa afseende å ifrågavarande framställning om förvandling af hufvudpersedlar i penningar, utom hvad beträffar dagsverks-räntan, som E. K. M.t ansett fortfarande höra bibehållas, men hvaremot förekommer, att, ehuru den - Expedition s-Ulskotlets Förslag lill underd. Skrifvelse, N:o 103. 199 samma hittills i allmänhet mindre än andra hufvudpersedlar varit underkastad omvexling i pris, dock, vid tilltagande industri, förbättradt landtbruk och lättade kommunikationer inom landet, värdet å dagsverken otvifvelaktig! i en nära framtid mäste ej obetydligt ökas samt, i sådan händelse, dagsverks-räntans bibehållande komme att för de skattdragande medföra en ökad tunga; hvadan och då flertalet af deputerade förklarat sig önska berörde räntas förvandlande i penningar, Rikets Ständer för sin del beslutat, att dagsverks-räntan må till penningar förvandlas.
” Äfven nu tillkännagifva således Ständerne, alt de, för krigets skull, vill ”förblifva vid deras förra utlagor” och deribland landtogsgärden, men icke följer deraf, att denna gärd skulle öfvergå till en skatt af ständig natur. Emellertid dröjde det icke i många år, förrän Kronan, angelägen om inkomster, rent ut förklarade, att hon aldrig åmuade släppa gärden ifrån sig. Det skäl Kronan härför anförde, är så märkvärdigt, att jag anser mig böra ordagrannt anföra detsamma. Genom § 8 af Kongl. Resolutionen den 26 November 1660 förklarade Kongl. Maj:t nemligen följande: ”Det alimogen i underdånighet anhåller, att landtogsgåiden, som i förtiden till en krigshjelp beviljad är, måtte i krigstider dertill använd blifva och i fredliga tider allmogen, såväl som andra extra ordinarie krigshjelper eftergifvas, så har H. Kongl. Maj:t ej annat svar deruppå gifva, ån alldenstund bemälde landtogsgård uti Kronans böcker är och uti så många år häfver varit upplörd och antecknad för en årlig utlaga, finner Kongl. Maj:t intet skäligt, att allmogen derföre befrias skall, utan vill den eljest uti allt annat, som görligt vara kan med Kongl, gunst och nåd alltid ihågkomma.” I sanning en dråplig argumentation! För det Ständerna, som ensamt ega rått att åtaga sig beviliningen, först tilläto Kronan att för krigets skull uppbära landtogsgärden för ett år i sender och sedermera hade den oförsigtighet att medgifva, att denna gärd finge, likaledes som för krigets skull, på obestämd tid af Kronan uppbäras, så förklarade Kongl. Maj:t nu hell enkelt, oaktadt Kronan ej hade något att påbjuda i fråga om Svenska folkets urgamla rätt att sig sjelf beskatta, att gärden skulle af allmogen utgöras ej blott i krigstider utan äfven i fredstider. Det är ifrån denna tid, som landtogsgärden utgått såsom en ständig, jorden åliggande 544 Motioner « Bonde-Ståndet 1862.
Att det särskildt för de hustrur, som före äktenskapet uppburit bestämda löner, skall kännas obehagligt och förödmjukande att finna sig i ett godtycklighetssystem i ekonomiskt afseende är själfklart. De unga damerna böra, då de gifta sig, till båtnad för den äktenskapliga lyckan fordra ett ordnande af den gemensamma ekonomien på så sätt, att båda parterna förvalta den i frihet och under ansvar — naturligtvis med tillbörlig hänsyn till hvad hemmets ekonomi i sin helhet kräfver. — Men glöm men ej, mina damer, att ett sådant ordnande som nödvändig följd drar med sig en noggrann bokföring! Om så mer eller mindre djupgående rubbningar inträda i familjens ekonomi, månntro hustrun blir den som sist minskar summan för sina personliga utgifter? Säkerligen icke, om hon har en klar insikt om den pekuniära ställningen och vant sig att hålla de olika utgiftsposterna inom vissa bestämda skrankor, men sannolikt, om mannen aldrig gifvit henne ordentligt besked i denna fråga och äfven i den goda dagen funnit det lämpligt att låta sin hustru » tigga » pengar. En sådan man får troligen dela samma öde som herden, hvilken oupphörligt narrade sina kamrater att vargen anföll hans får. När vargen en dag verkligen kom, skyndade ingen af kamraterna till hans hjälp. Han blef icke trodd. Döttrarnas ställning i denna fråga afviker i väsentliga punkter från moderns och torde förtjäna sitt eget kapitel. Likaså borde det ha sitt intresse att undersöka i hvad mån moderns förhållande till barnen röner inflytande af om dessa i sin mor se en i ekonomiskt afseende ansvarig eller oansvarig person. Erk. Svar från » En gift kvinna» till » En gift man ». K i börjar er uppsats med orden: » O m en hustru känner sig förtryckt, sårad eller kränkt därför att hon för att kunna tillgodose t. o. m. de mest anspråkslösa behof ser sig nödsakad att mer eller mindre förödmjuka sig inför husets herre, så måste någonting i förhållandet mellan man och hustru ombildas till det bättre. » Ja, däruti tror jag bestämdt att ni har rätt: just uti detta » någonting måste ombildas » ligger den stora frågan, men ni får ursäkta om jag icke tror, att ni härtill gifvit någon tydlig anvisning, som kan förbättra tillståndet.