Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Lampan blef släckt, gardinen var mörk, det vardt helt dunkelt i rummet: han såg blott hennes lysande kattögon och hennes hvita lintyg. Långsamt klädde hon af sig, stycke efter stycke; hvarje rörelse liksom lösgjorde ett stycke af driften i henne, såsom en eld, hvilken blåste emot honom, kringhvärfde honom. Denna afklädning blef för honom till en hemlighetsfull process; hvarje frasande af ett klädningsplagg gick som en ständigt högre våg inom honom af själfva detta, hvilket var mysteriet såsom förnimmelse – brånad och fasa, hat i tilldragningen, tänderklapprande lystnad midt i afskyn –, ända tills hon stod där inför honom, icke naken, men hvit, ett lik, en brud, – lik denna tropiska ört, hvilken blott afbidar första beröring af en lefvande kropp, för att i blinket gripa den som i ett skrufstäd och hölja omkring den sina blad, hvilka, när de nästa gång öppna sig, innesluta allra högst – ett benrangel på bottnen. Ett år hade gått, och det var åter sommar, – en söndag efter gudstjänsttiden och middagshvilan, just då slättens alla vägar och gångstigar börja vimla af högtidsklädda människor, som till fots, till häst, i vagn, fara till skogs eller på besök hos fränder och vänner. Inne i pilalléen på inkörsvägen till Hans’ gård rullade den ena char-à-bancen efter den andra, försvann i den öfverbyggda porten, svängde med en piskklatsch upp för hufvudtrappan och aflämnade sitt innehåll af ungdom. De tomma rummen i den gamla gården begynte fyllas, de gröna lusthusen i trädgården pryddes med sommartoiletter i alla blomsterfärger, och på gröngräset under träden i parkanläggningen på trädgårdens ena sida lågo ungherrarne på rygg och mage, drucko toddy och rökte cigarr. Det hade kommit sålunda: När det blef bekant, att äktenskapet vore en oåterkalleligen beslutad sak och att bröllopet skulle stå, så snart säden vore bärgad och alla marker tomma, hade vänkretsen kommit öfverens, att ännu en gång lefva ungdomslif samman med honom, som nu stod i begrepp att för alltid träda ut därur.
Financev tillåta ersättning för den igenom krigets följder lidande, hyrde jqg wist ej yrka någon sädan lindring ; men dä jag inser swärigheten derwid, lärer det yttrande förlätas mig, att «i Jnnewänare i Westerbottn som före kriget agde en Den 4 November. -6z en lika förmögenhet med någon pä annan Ort, blifwer utom hela Bewillningens eftergift flerdubbelt högre betungad an de öfriga Rikets Jnnewänare, va en tredjedels minskning uti Bewillningen wal kan utgöra något för den som ej betydligen lidit, men för den som sätt widkännas större förluster, blir det föga eller ingen lindring, dä vesta icke allenast sakna revenue af det förlorade, utan af sfelfwa Capitalet, hwaremok Janewänare i de andra delarne af Riket endast fä widkännas en tredjedel högre Bewillning, och hafwa hela sin ägendom orubbad. Jämte det jag fär utbedja mig det Högtärade Ståndets behjer. tande och förord härutinnan, anhäller jag att deste mina tankar blifwa de öfrige Respective Ständen communicerade, dä jag lifwas af det hopp det afwen de käckas denna min wördfamma begäran bifalla. Stockholm den ZQ Octoker 1829. 1^. L^ukr. Upplästes följande: Utdrag af Protocyllet hästit, hos Högwördige Preste-Standet den 2 Oct. 1809. S. D. Sedan bade Wällvfliga Borgare-Ständet och Hederwärda Bonde-Ständet, enligt nu företedda särskildta Prokocolls U'drag till Allmänna Beswärsoch Oeconomie-Utskottet Lterförwisat bemäldte Utstötts Betänkande, angående den allmänna SkogsOrdningen, Jagt-Ordningen och Jägerie-Siaten, anlag - »64 Den 4 November» säg Ståndet tjenligt, att afbida samma Utstötts Wande öfwer de af Wälbemälde Ständ gjorde anmärkningar, förrän.
Majrts Nådiga Proposition, angående? intecknande af ej mindre lifstidsstädja och undantags-aftal, än äfven ali anT nan afhandling om nyttjande-rätt till fast egendom å landet. S. D. Återremitterades Lag-Utskottets den 5 dennes på bordet lagda betänkande, -N:o 11, i anledning af Kongl. Majlis Nådiga Proposition om vissa förändrade föreskrifter i afseende på lagfart och nyttjande-rätts inteckning. S. D. Föredrogos och biföllos Allmänna Besvärsoch Ek onomiUtskottets nedannämnde den 5 dennes på bordet lagda belänkanden: N:o 27, i anledning af väckt motion om nödvändigheten att tillintetgöra det intrång, som genom correctionisters och fästningsfångaré sysselsättning med borgerliga näringar förorsakas städernes handtverkare; N:o 29, i anledning af vackt motion att fidlmagter å namn, heder och värdighet, utan verklig tjenstbefaIlning, icke mätte meddelas; N:o 30, i anledning af väckt motion att förslags upprättande och vals anställande till regala pastorat måtte upphöra; N:o 31, i anledning af väckt motion om ändring af 16 § i. 1836 års militice-boställsordning; samt N:o 32, i anledning af väckt motion om förändring af föreskrifterna, rörande militice-boställens utarrendering. Prot.-Utdrag, den g October 1844' 211 Från Hög v. Preste-Ståndet. S. D.
Jag vet, att besutenhet är ett ord utan mening, och att några kunna yara besutna på kappland hälleberg och andra deremot icke på iooo tunnland den bördigaste jord. Sådana individuella förhållanden kunna och böra icke ingå i lagstiftningen; men det tillhör lagstiftaren att tillse, att de pexsoner, som kunna komma i tillfälle att väl vårda och sköta siri egendom, ej må betagas ett sådant tillfälle. Jag begär således betänkts återremitterande. Gr. Cronhjelm, Otto Au g.: LagUtsk. har i förevar, betänk, yttrat sig öfver två särskilda och väsendtligen olika motioner. Den ene motionären, Hr Dalman, har yrkat laglig intecknjngsrätt för olla fideicommissarie!', utan att dervid föreslå något correcliv mot möjliga missbruk. Jag åter bar yrkat laglig belåningsrätt för fideicommissarie!’ i hypotheksföreningar, men endast under vilkor, att inteckningen må amorteras och Hofrätten hafva tillsynen, att fideicommisset ej förskingras. Om den värde talare, som ensam yttrat sig för bifall å betänk., Hr von Hartmansdorff, närmare hade granskat dessa motioner, förmodar jag, att han hade insett, att min motion icke afser någon obegränsad delning af fideicommisserna. Jag har nemi. flerfaldiga gånger erfarit, huru fideicommisserna blifvit belånade, för att låta den intecknade summan förfalla till betalning och sålunda lätt kunna försälja fideicommisset, hvilket jag ansett såsom ett Den a Maj f. m. Vidare liar jag sett sådana egendomar i ganska dålig belägenhet blifva emottagna af fideicommissarie!', som saknat tillgångar eller den credit, hvilken varit nödvändig för att upphjelpa dem. Jag har jemväl sett ganska kloka personer vara innehafvare af fideicommissegendomar, som varit i största förfall, och dä jag frågat dem, hvarföre ej den eller den förbättringen blifvit gjord, har jag fått till svar: "Jag har många barn, och jag vill ej genom penningars nedläggande på fideicommisset förminska deras arfi” Följden deraf blir, att fideicommisserna vårdas illa.
N:o 101, i fråga om förändrade grunder för mjöloch sågqvarnars beskattning. 134 Den 11 Augnsti e. m. Hr von Koch, Nils Samuel: Ehuru jag pä det lifligaste beklagar, att StatsUtsk:t ej ställt sig till efterrättelse R. o. Ad:s vid remissen af den nåd. Skrifvelse:] uttalade önskan, att nemi. StatsUtsk:t gemensamt med Be v i 1 lu.IJtak: t skulle till behandling företaga ifrågav:de ärende, kan jag dock ej inse, att den, som verkligen önskar en lösning af denna fråga, har att välja någon annan utväg än att yrka bifall tiii det förslag, sorn blifvit i StatsUtsk:ts Utlåt. N:o 101 framstäldt. Efter hvad mig är sagdt, har BorgareSt:t bifallit 5:te punkten med den serskilda förklaring, att med ordet »vederbörligt» Utskott skulle förstås Bevilln.Utsk:!, i hvilket beslut äfven BondeSit instämt. PresteStit har deremot afslagit hela Betänk:t, ett förfaringssätt, sora jag ej kan förstå, i en fråga som den nuv:de, rörande hvilken Ständerna redan för ett par riksdagar sedan begärt K. Innan K. M:t pröfvar detta ärende, vill K. M:t veta på hvad sätt Ständerna genom bevillning vill ersätta den grundränta, af hvilken Statsverket, i händelse förslaget vinner framgång, kommer att gå i mistning. Då sålunda ett bestämdt uttalande af B. St:rs åsigt i detta hänseende är nödvändigt, kan jag numera ej finna någon annan utväg, än att yrka bifall å StatsUtskits Utlåt. N:o lill, med den af Borgareoch BondeSt:n beslutade förklaring, att med det i 5:te punkten begagnade uttrycket »vederbörligt» Utskott skulle menas Bevilln.Utsk:t. Gr. Mörner, Carl Göran Detlof:
Jag vill, med åberopande af detta, endast tillägga, att af Justitie-Ombudsmannen anförda satsen, att ifrågakomne låns anskaffande och uttagande bedrifvits genom tvenne Kommissionärer, är oriktig; tv sedan jag, som reste postbud med handlingarna, dem aflemnat till Fogelklou, hade han ifrån samma stund ingen redovisningsskyldighet till mig för de utfallna lånen, enär jag icke var försedd med fullmakt; hvaraf också följer, att Fogelklou, hvars bemödande att få mig ansedd såsom Kommissionär, omöjligen kan lyckas, i första hand fått lill sine hufvudman, såsom redan af mig i Kongl. Hofrätten blifvit uppgifvet, betala de utfallna och till mig på god tro öfverlemnade lånepenningar, om dessa af mig händelsevis blifvit förstörda, samt derefter måst hålla sig lil! mig om ersättning, för hvad jag deraf kunnat hafva förskingrat. Hade jag åter i sjelfva verket öfverlrädt 78:de § i Banko Reglementet, hvilket endast kunnat ske på det sätt, att jag såsom Kommissionär direkte uppträdt inför Direktionen eller också, försedd med låntagarnes särskilda fullmakter, låtit någon annan för min räkning utföra kommissionerna med rättighet för mig att lyfta penningarne, hvilket likväl icke skett, hade jag ändå efter Reglementets gällande föreskrift icke kunnat åtalas, ty då Rikets Ständer, som i fråga om Banken äga lagstiftande makten, förklarat, att hvarken ledamot af Diskontdirektionerna eller Fullmäktig, som icke är ledamot uti Banko-Diskonten, får befatta sig med kommissioner, fastställt såsom påföljd för den förre, derest han sig häremot förbröt, att skiljas från Diskontdirektionen, och om öfverträdelse af den sednare skedde, att med honom skulle förfaras enligt gällande Ansvarighetslag; så är det uppenbart, att Direktör icke för en dylik öfverträdelse kan åtalas, men att Fullmäktig, som icke har en sådan befattning, och således icke kan drabbas af enahanda påföljd, måste åtalas, hvilket åtal likväl svårligen kan föranleda till annan påföljd, än att han bhfver skiljd från Banko-Fullmäktigskapet.
Jag vet att man skall mot detta förslag framkasta, att det äfven kan lägga utgången af valen i minoritetens händer, att 156 här, likaväl som de 143 nu, kunna tillskansa sig majoriteten inom Electorerna; men jag ber att härvid fä påminna om, att viglen ligger derpå, att litslen blifva så sammansatte, alt de förmå uppfylla Ståndets billiga fordran på en riklig och behörig utredning af ärendena, icke derpå att de äro ombud för endera partiet. Har nu minoriteten af en eller annan händelse lyckats erhålla öfvervigten vid tillsättandet af Utsk:n, så blir det just derföre, att deras verksamhet är underkastad en sä mycket skarpare kontroll, som majoriteten är deni afvog, för sjelfva denna minoritet så mycket angelägnare att sä tillsätta Ulskm, att i dem, utan afseende på partiopinioner, det utmärk - 302 Den 5 Februari. tåste i Ståndet både vill och kan ingå, och om. som man väl billiglvis bör förmoda, majoriteten vet att särskilja emellan det allmännas väl och dess egen harm, bör ju detta förhållande icke då kunna vara densamma okärt. Häremot skall man kanske invända, alt minoriteten vid den riksdag, 1840 års, då den vann en komplett seger, visade sig gä en helt annan väg och endast leddes vid tillsättandet af Utsk:n af de argaste partiåsigter; den tiden var i många hänseenden olika med den närvar., och vi skola hoppas, i fosterlandets intresse, att den äfven skall blifva ulan afkomma. Dessutom, om minoriteten då, håde opolitiskt och obilligt, missbrukade sin tillfälliga makt, har den i många fall bittert fått ångra det, och att den ej skulle glömma detta, derom drog också majoriteten vid den påföljande riksdagen all nödig försorg.
Maj, i fråga om upphörande af tullstämplmg å utländska varor, det mål i hufvud sakliga delar vunnet, som med motionen efter dess ordalydelse åsyftas. Motionärens framställning kan således icke hänföra sig till annat än de särskilda föreskrifterna i Kongl. Kungörelserna den 5 Juni 1822 och den 19 Januari 1847, angående skyldighet för gårdfarihandlande, att hos tullkammare i Borås eller Ulricehamn med stämpel låta förse vissa varor. Enligt hvad Utskottet inhemtat, har Kongl. General-tullstyrelsen, under den 24 Mars 1858, i sammanhang med afgifvet underdånigt utlåtande ifråga om upphörande af stämplingsskyldigheten för fabriksoch handtverksvaror i allmänhet, beträffande särskildt ifrågasatt upphäfvande af den gårdfarihandlande i detta afseende åliggande skyldighet vid tullkamrarne i Borås och Ulricehamn, yttrat, bland annat, att det visserligen syntes ligga i Tullverkets intresse att egna tillsyn till förekommande deraf, att till gårdfarihandel berättigade personer icke må i landet sprida olofligen införda utländska varor, ehuru denna tillsyn, utöfvad af 2:ne uppstads-tullkamrar, nu vore af vida mindre vigt än förr. sedan tullbevakningen å kusterna blifvit fullständigare organiserad; men att kontrollen derå, att gårdfarihandlande icke må medföra på lofligt sätt inkomma utländska - Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande JVJ 130. 5 länska varor, eller inhemska, som alstrats eller tillverkats utom det privilegierade området, ostridigt vore af beskaffenhet att icke utgöra föremål för Tullverkets egentliga bestämmelse; samt att upphäfvande af den, nämnda Tullkammare åliggande stämplingsskyldigbet i afseende å väfnader, tillverkade inom den privilegierade orten, kunde desto hellre tillstyrkas, som de flesta bland dessa väfnader vore att hänföra till husslöjd.
Man har klandrat BondeStåndet för det de bifallit, och berömt BorgareStåndet för det de förkastat Utlåtandet. Det är lätt att förklara orsaken till det förra, nemligen den stora erfarenhet, BondeStåndet har om förrymda mördares och tjufvars nya våldsgerningar, så snart de komma på fri lot. För sådant är BorgareStåndet mindre utsatt. Jag tror, att den talar bättre för menskligheten, som yrkar den redlige medborgarens säkerhet, änden* som yrkar säkerhet för våldsverkaren. Herr RibenCarl Wilhelm: Jag er känner, att jag varit tvehågsen om jag skulle bifalla eller afslå detta Utlåtande, men sedan jag genomläst hvad Högsta Domstolen yttrat öfver saken, har jag helt och hållet blifvit böjd för det sednare. Det är sant, att, genom LagUtskottets modification, förslaget blifvit mildradt i så måtto nemligen, att skjutningen endast skulle vara tillåten emot dem, som äro dömde till döden, eller lifstidsfångar, men jagber Ridderskapet och Adeln besinna, på hvilken bildningsgrad de personer stå, sorn äro fångförare här i landet, och jag får erindra, att en fångförare, som lill afventyrs öfverskridit sina rättig - Den 3 Fehr nar i i e. rn. aoi heter, likväl skulle få elen stora öfvervigten att vara sjelf håde angifvare och vittne. Herr Hjertas Gustaf: Då Herr Tham framdragit de beslut, de öfrige Stånden fattat, önskar jag få veta huru PresteStåndet beslutat. Om detta Stånd bifallit Utlåtandet, anser jag af yttersta vigt att Ridderskapet och Adeln afslår det. Det väsendtligaste skälet härtill är det, som den siste Talaren gifvit i slutet af sitt anförande. Jag har underrättat mig om förhållandet i allmänhet, och deraf försport, att nuvarande fångförare ganska hårdt behandla fångarna.
Men det är naturligt, att då man öfverlemnar åt allmänheten ensamt att handla i detta fall, det skall blifva dess intresse att endast afse det bästa priset, då man icke kan begära, att dessa communer skola fästa sig vid det stora ändamålet med communicationens befrämjande, Detta ligger utom deras beräkningar. De hafva blott afseende på 118 Deli 4 Augusti e. m. deras enskilda fördel; och om det då kan lyckas dem att här och der tillvägabringa isolerade entreprenader för lindrigt pris, skola desamma derigenom blifva sådana, att de icke länge kunna bära sig. De auetoriteter, sorn skola befatta sig med ärendet, blifva icke nödsakade att bidraga till dessa entreprenader; de hafva hvarken ansvar för eller skam af hvad som sker, och inrättningarna skola derföre lika lätt falla, som de uppkomma. Man har icke heller velat sammanbinda frågan att öfverlåta skjutsningsbestyret till entreprenörer med frågan om diligenceoch forvagnsinrättningar. Jag är af den öfvertygelse, som Utsk. äfven yttrat, att dessa inrättningar äro af högsta vigt för ändamålet; men man har icke velat, att de skulle komma skjutsen till hjelp. Man har afskurit möjligheten för staten att hjelpa dessa inrättningar. Det är naturligt, att i ett land, sådant som Sverige, med så liten rörelse både bland menniskor och i handel med sådan fattigdom, som för närvarande är rådande, och med den brist på speculation, som i allmänhet röjer sig, trafiken i början icke kan blifva så stor, att en sådan, på ändamålsenligt sätt organiserad, inrättning kan bära sig utan understöd på ett eller annat sätt; men det naturligaste understödet måste vara, att dessa inrättningar få deltaga i entreprenaden. Detta har man afslagit, och det är i detta afseende, som jag isynnerhet varit skiljaktig) från Utsk. Deremot har man önskat, att staten måtte bekosta dessa inrättningar, eller åtminstone bidraga till desamma. Statens mellankomst i detta fall vore visserligen ganska nyttig; men denna utgift för staten vore alldeles öfverflödig, då man kan komma till samma mål genom att tillåta dessa inrättningar att ingå i allmänna entreprenader. Men dertill hade en större samhällighet behöfts.
Men för den djupare öfvertygelsen deremot blifva de uppställda varningsgraderna endast medel till ytterligare sjelfpröfning. — Den för rättigheten att utträda ur Svenska kyrkan erforderliga ålder har Utskottet ansett böra blifva densamma som myndighets-åldern för man, eller 21 år, så mycket hellre som det ingalunda är ovanligt att mången ej förr än ungefär vid nämnde tid blifvit konfirmerad och erhållit klar insigt i kyrkans lära, likasom för ett sä vigtigt steg full stadga i tänkesättet icke i allmänhet torde kunna förutsättas före nämnde ålder. Beträffande Herr Ribbings yrkande om ett tillägg till sistberörde författningsförslag derom, att ingen måtte vägras fritt begagnande af Bibeln, så har Utskottet ansett ett sådant tillägg alldeles öfverflödigt. Då något förbud i berörde hänseende hvarken i kyrkolagen eller i öfriga allmänna lagar förefinnes, är deraf en gifven följd att Bibelns läsning är i vårt land tillåten för alla. Skulle en dissenter-församling besluta annorlunda för sina medlemmar, är ett sådant beslut utan all kraft och verkan. Lag-Utskottets Betänkande N:o 2i. 31 På grund af hvad sålunda blifvit anfördt och under erinran, i likhet med hvad Kongl.
Det var icke tu tal om, hvilken af de två som skulle komma att taga husbondväldet. Hon nöjde sig nu med att betrakta honom, och detta behagade han tillåta, började ännu en gång leta omkring bland sina nötskal, men fann ingenting. Han såg upp på sin matmor, icke utan en viss fordringsfullhet, men då hon icke gjorde min af att gifva honom någonting, skakade han på sig, så att alla nötskalen sprättes åt sidan, kröp samman till ett enda litet nystan, drog svansen öfver öronen och gjorde sig i ordning att sofva. Lalla hade aldrig sjelfvilligt kysst någon, aldrig någon annan än kattungarne. Men den ekorren hade hon lust att kyssa, – en alldeles gruflig lust! Han skulle dock aldrig tillåta det. Hon visste det nog. Derför stod hon bara och betraktade honom. Han sof, – sof så godt. Det var att bli tokig af, så rar var han. Lallas första tanke den följande morgonen var Kurre. Han hade blifvit inhyst i den söndriga buren, och man hade bundit förklädet öfver hålet. »Mor», – det var icke Lallas mor, ty Lalla visste icke af några föräldrar, utan det var husbondmoran – mor hade sagt att buren kunde få stå i ett hörn af stugan. Och der stod den. Kurre var redan uppe. Han dansade i ena hörnet af sin bur, fram och tillbaka på samma fläck, – ett slags solofiguré. Under frukosten satt hans lyckliga egarinna hela tiden och sneglade bort åt sin skatt, och han fortfor att dansa. »Jaså, du har fått en ekorre», anmärkte morfar. »Morfar» var inte Lallas morfar. Hon visste inte hvem han var morfar åt, men alla i huset kallade honom så, och Lalla som de andra. Han hade varit korporal. Lalla visste inte riktigt hvad det ville säga, men hon hade reda på, att det var för den skull han hade så stora, gråa mustacher. Han hade en egen kammare och en hylla med gamla böcker, och en annan hylla med gamla tobakspipor. Lalla kom dit in ibland, ty han tyckte om att ha henne der och lät henne rifva om i några lådor med gammalt jernskrammel, och så gaf han henne socker.
Orden »Bodmeribref skall innehålla» gifva anledning till den tolkning, att uraktlåtet inta gande i bodmeribrefvet af någon bland de föreskrifna tio uppgifterna kunde omintetgöra handlingens verkan. Men då detta ej lärer vara meningen, utan fastheldre paragrafens ändamål mäste vara, att hänvisa till sådana försigtighetsmått, genom hvilkas iakttagande rätten till lånets betalning betryggas, synes företräde böra gifvas åt den ordställning, som i Tyska Lagen (Art. 684) är begagnad, nemligen att långifvaren eger fordra det Bodmeribrefvet innehåller etc. Och tilläde Justitierådet Cramér särskildt att orden i punkten 8: »när det» etc. borde, efter Justitierådets mening, bortfalla. § 137. Justitieråden Qviding och Cramér erinrade, att orden: »blifvit otillräckliga» syntes ej rätt väl valda; hvadan Justitieråden föreslogo att efter orden: »de förpantade föremålen» må införas: »blifvit för gäldande af gemensamt eller enskildt haveri försålda, eller eljest, i följd deraf minskats i värde, vidkännas sålunda uppkommen förlust». § 140. Justitieråden Qviding och Cramér ansågo föreslagna tillägget: »De förpligtelse») etc. böra utgå. § 141- Justitieråden Qviding och Cramér yttrade att, om redarne här skulle ansvara personligen, hvilket Justitieråden för sin del ansågo vara riktigt, borde det måhända uttryckligen nämnas, alt befälhafvaren är ansvarsfri. § 142. Justitieråden Qviding och Cramér föreslogo, att sednare stycket måtte, för större tydlighet, få börja med orden: »Har eganderätten till förbodmadt gods» etc. Och Justitierådet Alexanderson ansåg ordet »efter» böra utbytas till: »genom». Justitierådet Naumann yttrade: »att derest skepp och last helt och hållet gått förlorade, boJmeristen mister så väl kapital som ränta, ligger i sjelfva aftalets innehåll och är tydligen uttryckt i Norska Sjölagens 99 §.
Huru skulle capilalisten, faslighets-egaren, den förmögne fabrikanten kunna förmås alt inlemna sina penningar eller pantsätta sin egendom i en rörelse, der han alldeles icke får högre ränta, än som faller på sjelfva det insatta capitalet, men ingen ränta på den derigenom tillvägabragta crediten: och måste dock för detta nöje bekosta en dyr förvaltning, äfventyra liera förluster ocb slå under beständig control och ansvarighet? Skall han icke held re förvalta sitt capital sjelf, utan alla dessa afbi änningar, utan alla dessa äfventyr och morlificationer, och dervid behålla räntan oafkortad, kanske ock af tillfälligheter förökad och förhöjd. Ty ibland de många goda verkningar, som väl inrättade Banker medföra, är äfven den, att de döda procenleiiet. Capitalerna, som i alla fall hafva sina gifna vägar, dem ingen mensklig lagstiftning tillstänger, hafva inga farligare medtäflare, än Banker. Vinna dessa förtroende, så äro capitalerna förlorade, så vida de icke lorena sig med dem. De måste fördenskull välja denna utväg, om äfven mindre vinstgifvande, än deras egen arbitraira despotism. Vin. slen under Lagen blir väl mindre: men den blir säker, och likväl skälig. Och då den blir den enda för dem möjliga, mäste de bålla den till godo. På detta indirecla sätt skall procenteriet försvinna, då det directe trotsar alla 6 Tior lill Bancooch Lag-Utsk. Betänk. IV.-o 2. samhällets magter. Jag tror mig för denna digression ega en ursäkt, om deraf kan visas, huru nödigt och nyttigt det vöre, äfven i nyssnämnde afseende, att offentliga Bolags-Banker icke möttes af för mänga och för svära hinder. Och det svåraste af aila är ovedersägligen, att de med alla på dem lagda ansvarigheter icke få begagna någon credit.