Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Getter hållas i skärgårdsoch skogstrakterne, men i allmänhet förminskas dessa kreaturs antal i den mån odlingen tilltager. c) Skogome, som, på sätt jag ofvan i underdånighet omnämnt, till ungefär en fjerdedel upptagas af sjöar, ofruktbara mossar och berg samt andra impedimenta och utgöra tillsammans 219 qvadratmil, hafva i sednare tider genom omättligt anlitande särdeles vid hafskusterne samt vattudragen blifvit så medtagne, att man nu mera föga derifrån kan hoppas erhålla det understöd i svaga år, hvartill de äro den hufvudsakligaste inkomstkälla orten äger att under sådana förhållanden påräkna. Ungefär hälften af nämnde vidd anses, såsom förut nämndt är, genom afvittringarne komma att tillhöra hemman och nybyggen, en fjerdedel, som till större delen ligger inom de aflägsnare .socknarne Pajala och Ofver-Torneå, är under kronans fria disposition, och den öfriga fjerdedelen är genom äldre dispositioner och privilegier slagen under bruken och sågverken, såsom det heter: »för att göra marken nvttbar», och är ännu ouppodlad, så att den stora allmänheten, sedan den öfriga kronomarken blifvit uppsökt och bearbetad till nyhemman, nu mera inom det egentliga nedra kustlandet nästan saknar utrymme för flera nybyggesanläggningar. Skogarne bestå hufvudsakligen af tall, gran, mindre ymnigt af björk och asp. Spridda der och hvar finnas jemväl al, hägg, rönn och enträd i ringa mängd. På de flesta trakter är skogen gles och föga reslig samt på de från kusten aflägsna ofta fjellartad och risig. Trädens växtlighet är långsam, så att ett barrträd icke anses hinna sin mognad på kortare tid, än från ISO till 200 år, och uppåt Lappmarkstrakterna ända till 300 år.
Föredrogs ånyo och bifölls Bevillninqs-Utskottets den 2 och 11 dennes på bordet lagda F Utlåtande N:o 19, i anledning af gjorda anmärkningar vid Betänkandet N:o 13, angående städernes salu-accis. S. D. Vid förnyad föredragning af Bevillnings-Utskottets den 2 och 11 dennes på bordet lagda Utlåtande N:o 20, i anledning af återremiss af Betänkandet N:o 14, angående Postbevillningen, fann Ridderskapet och Adeln för godt att, med afslag å 5:te punkten, besluta, att nu gällande stadganden i afseende på Post-kartor må oförändrade bibehållas; Och blef förevarande Utlåtande i öfrigt bifallet, med den förändring, att dels de i 2:dra punkten förekommande slutorden: ”hvarvid han dock tillika skall erlägga en särskild afgift al en skilling (ör hvarje bref, hvilken afgift tillfaller Post-förvaltaren,” äfvensom det i 6.te punkten intagna stadgande, att s. k. lösbref, för att genom Postverket fortskaffas, i vigt icke få öfverstiga 8 lod, uteslötos, dels ock sednare perioden i 3:dje punkten erhöll (oljande lydelse: 'skötande, i händelse för ringa porto blifvit erlagdt, bristen af bref-mottagaren godtgöras, så vida han vill brefvet utbekomma." Från Vällofl. Borgare-Ståndet. S. D. Föredrogs ånyo Bevillnings-Utskottets Utlåtande N:° 21, i anledning af gjorda anmärkningar emot Betänkandet, N:o 4, angående grunderna för den blifvande allmänna Bevillningen. Härvid förekommo nedannämnde framställningar och anmälanden i Utlåtandet N:o 21: 1:° Strandet, angående personliga skydds-afgiften, sid. 4 i Betänkandet N:o 4.
SganDe $5ereDningé#£ommittéen, att, i af# feenDe på ännu ej uppbuDen fafHgfet, afforDra föparen behörigen jiprft afdrift af föpe#aff>anDlingen, forn jemwäl, enär Det forDraé, jfall t fmfwuDjfrift företet §. 65. % §ajtän egare af en häftighet, på fått Gl §. förejfrifwer, uppgifwit Det voärDe, Ijwartill fan förmenar Den böra anfeé, ware (Eowmitteen lifwäl båDe berättigaD od) jfplDtg, att, utan affeenDe på uppgiften, efter förefallanDe jfäl od) nu ftaDgaDe gfunDer, beftämma Det wärDe, hwarefter 33ewillning bör utgå; Dorf bör anleDningen till Denna föränDring i f))totocollet antecfnaö. §• 66. , \ Sif De hanDltngar od) upptpöningar, Corn mitteen famlat, od) Den locala fän# neDont €ommitte'en bör ega, åligger Den, att utröna <2genDomarneö bejfajfen# het, till utrpmme, jorDmån, åbpggnaD, belägenhet, affättningö#tillfälle, förmå# ner odj onera; od) böra, i affeenDe på Den nptta od) rättelfe, font wiD rnijja till# fällen Derigenom fttnDe Ijemtaö, De i orten gångbara pris, äfwenfont fijla föpe# fumman, Der Saperingömännen jin na Det funna blifwa förljållanDet, få, till winnanDe af en rättwik taxering, tjena Dem till en wägleDning od) jemförelfe wiD wärDetö bejiämmanDe, fwarwiD affeenDe äfwen bör göraö
Men sjelfva folket, som skulle göra sig till godo sundhetskollegiets uppfinningar, ville icke förstå dem; och ännu mindre förstod det att öfverflödet alltid strömmade till de gästfria bord, der prinsen under resan intog sina måltider, hvilket ej hindrade att detta samma folk med jubel emottog denne hjertevänlige prins, som en gång skulle regera öfver Norge – om ej försynen ändrade den utstakade vägen. Emellertid föredrog ”menige man”, tills bättre tider inträffade, att blanda sin ringa brödföda med bark och söndermalen torrfisk. De många borgare, som voro närvarande vid ofvannämde fursliga måltider, der vinet strömmade och den upprymda sinnesstämningen tycktes vilja tränga i bakgrunden tanken på händelsernas alltjemt framrullande hjul, kände sig icke rätt väl tillfreds. Sången, glädjen, de klingande glasen och den nästan fria munterhet, som elektriserade sällskaperna, tycktes dem icke vara förenliga med det stränga allvar, som rikets ställning kräfde, och det var icke utan att en skymt af missnöje kom äfven prinsen sjelf till del. Men det utslätades snart. Under fortsättningen af detta så svåra år ansågs prinsens arbete för landets bästa förtjena dess fulla tacksamhet. Och uppfinningsrik var han då säkerligen. Men alla uppfinningar tillsammans bringade dock icke penningar i statskassan eller säd i magasinen ... Likväl var icke under 1813 års höst missväxt i Norge. Men den olycka, som vid så kännbara konjunkturer alltid uppenbarar sig i skepnad af alla slags spekulanter, hvilka såsom gräshoppor öfversvämma landet, förorsakade att tillgångarne, så ihoppressade på vissa händer, drogos helt och hållet från det allmänna. Ståthållaren utfärdade nu ett tillkännagifvande om premier för dem, som från andra länder hemförde säd. Men då så få fartyg lyckades komma igenom de farvatten, der än engelska och än svenska kryssare lågo på utkik, så röjdes ringa håg att förtjena dessa premier, hvilka icke kunde locka till äfventyret att förlora fartyg och last, att icke nämna utländsk fångenskap. En annan förordning till anskaffande af penningar bestod deruti, att alla tullafgifter skulle erläggas i rent silfver.
Företogs 71 §, som ansågs kunna hvila. Bilaga C till Mern. I anledning af häröfver uppkomne stridiga meningar voterades öfver följande justerade proposition: Bifaller Utskottet, att uppskof tillstyrkes till ändring i 74 § Regerings-Formen? Vinner Ja, kommer detta förslag att hvila. Vinner Nej, kommer förslaget att till Riksens Ständers afgörande hemställas. Efter förrättad votering befunnos rösterna så hafva utfallit: Hos Ridderskapet och Adelns Ledamöter: Ja 4 Nej 2. Hos Preste-Ståndets Ledamöter: Ja 6. FIos Borgare-Ståndets Ledamöter: Ja 1 Nej 5. Hos Bonde-Ståndets Ledamöter: Och, som sålunda tvänne Stånd stadnat emot två, skulle bägge meningarna till Riksens Ständer anmälas. 77 § hvilar; 80 § likaledes; 81 §. Herr Munch af Rosenschöld yttrade: Jag anser förslaget till omändring af denna § böra upptagas, för att med afslag afgöras. Enligt detta förslag kan en väckt fråga, om ock af största vigt, få ligga oafgjord i 9'/2 år. Om till exempel vid denna Riksdag en fråga väckes och nästa Riksdag sammankallas först om 4 */2 år efter, får den enligt detta förslag icke då afgöras, och om Riksdagen näst efter den blifver först om 5 år, kommer således frågan att först efter 9'/2 år få afgöras. Riksens Ständer ha vid alla Riksdagar, sedan nuvarande Regeriugs-Form antogs, visat så mycken modifieation, att vi ej behöfva frukta för framtiden en för liten, och skulle det hända, att en Urtima Riksdag inträffade för nära 738 Riksdagen 1815. uppå en annan, hafva Riksens Ständer lika så väl sorn nu rättighet att uppskjuta frågan. Herr Silverstolpe utbad sig härvid få erinra, att om något project nu afsloges, vore dermed föga vunnet, emedan ingenting hindrade, att samma fråga åter vid samma Riksdag väcktes och då å nyo till afgörande vid nästa Riksdag bereddes.
Hon såg honom komma och hans namn undfor henne med ett glädjerop. Han såg henne; – häftigt räcktes hans armar, liksom hela hans själ, mot henne, och han glömde – att han ej hade vingar. Han störtade ned, och Rjukan slukade honom i sitt skummande djup. Under många år derefter, vandrade dageligen på Marie-Stien en blek skepnad, med ett stilla vansinne måladt i sina sköna drag, och stod lutad öfver forsen och tycktes samtala med någon der nere i djupet. Med en vemodig glädje i sina ögon, återkom hon alltid från den vandringen, och hon sade till de sina i hyddan: «Nu har jag talat med honom, och han bad mig att komma hvar dag och säga honom huru jag lefver. Det vore synd att neka honom det; han är så god och älskar mig så trofast.» Så gick hon ännu med silfverhåren fladdrande för vinden, kring sin skrynklade kind, så gick hon, till dess en barmhertig röst kallade den trötta vandrerskan upp på himmels-stigen, till hvila och fröjd i den älskades armar. Mindre sorgligt, men icke mindre interesserikt, var för Susanna den gamla sägnen om Halgrim. «Stormannadauen» (Digerdöden) hade rasat genom Norge och bortryckt mer än två tredjedelar af dess folkmängd och förödt hela landsträckor och stora folkrika socknar. I Uldvigs dal, i Hardanger, hade en ung bonde, vid namn Halgrim, allena blifvit öfver af allt folket, som bodde der. Han reste sig upp från sjuklägret, der han låg omgifven af döda, och gick ut för att söka – lefvande menniskor. Det var vår och lärkorna sjöngo högt i den blå klara luften, och björklundarna klädde sig i späd grönska, elfverna med smältande snöstrimlor slingrade sig sjungande utför fjellen, men ingen plog fördes i den uppmjukade jorden, och från höjderna hördes inga vallhorn kalla kreaturen ut till måltid; allt var dödt och tyst i menniskornas hem. Halgrim gick från dal till dal, från hydda till hydda, och öfver allt stirrade döden emot honom, och han kände igen liken af fordna vänner och bekanta.
24:de punkten, deri Utskottet under S serskilda momenter tillstyrkt nödiga åtgärder till beredande af indragning till statsverket utaf vissa till enskilda inrättni ngar och personer indelda anslag, är bifallen af Borgareoch Bonde-stånden, men afslagen af de tvänne öfriga Riks-stånden. Hvad serskildt beträffar af den i momentet lit. C omförmälde fråga, rörande ersättning för förluster genom kanal-anläggningar, så anser Utskottet densamma, såsom inverkande på statens reglerande, vara af beskaffenhet att, sedan i afseende derå två Riks-stånd stannat emot två, böra genom votering i förstärkt Stats-utskott afgöras, hvadan Utskottet för sådant ändamål föreslår följande proposition: 4 5:0. Den, som vill, att de tiondeoch hemmansräntor, hvilka i räkenskaperna afföras såsom ersättning för förluster genom kanal-anläggningar, skola, då ersättningen utgår till boställen, och densamma, i mån af bostäilsinnehafvares afgång, bör indragas, emedlertid å allmänna indragnings-staten öfverföras; att i de fall äter, då eftergift till större eller mindre del af något hemmans egen ränta är beviljad, beloppet må vid blifvande förvandling af dessa hemmansräntor afdragas och derefter endast återstoden af samma räntor för framtiden uppföras, samt att de hemman, som under egnnderäit innehafvas och njuta ersättning medelst anvis - Slals-Utskoltets Memorial, N:o 319. 15 ning af tionde eller andra hemmansräntor, må derför undfå viss kapital-ersättning, enligt den öfverenskommelse, som med vederbörande kan träffas, voterar Jo>; Den, det ej vill, voterar Nej; Vinner Nej, är Utskottets förenämnde förslag af Rikets Ständer alslaget.
Hans förskräckelse blef ännu större och började upphetta hans fantasi; dumma, orimliga bilder stego upp der, han visste icke hvad han skulle tänka. Han tog ljuset och letade efter Berta öfver allt i våningen, lyste i vrårna, bakom dörrar och gardiner, under sofforna. Men hon fans ingenstädes. Hvad betydde detta? Hade hon gömt sig någonstädes för att skrämma honom, eller hade hon verkligen i sin galna svartsjuka lemnat hemmet? Vrede och förskräckelse kämpade inom honom, och på samma gång såg han ett förfärligt framtidsperspektiv uppresa sig: förebråelser, tårar, misstankar och långt bort i fjerran en dof likgiltighet, der både kärlek och bitterhet upplöste sig. I öfver en halftimme gick han af och an, letande och ropande Bertas namn. Slutligen tog han, nästan utan att veta hvad han ämnade, portnyckeln och smög sig ned för trapporna ut på gatan. Utan någon klar tanke eller något mål gick han långsamt framåt. Det var kallt ute, snön knarrade under fötterna; han frös och kände sig matt, ångest och sinnesrörelse förlamade hans steg. För hvarje person han mötte spratt han till och trodde sig se Berta. Plötsligen vände han tvärt och gick beslutsamt hemåt; det tjenade till intet att leta på detta sätt; han måste vänta natten ut och sedan vidtaga andra åtgärder. Då han kom upp i trappan, tyckte han sig höra hur tamburdörren sakta smäldes igen. Han skyndade så fort han kunde in i våningen och fram till sängkammardörren, men då han skulle öppna dörren var den stängd i lås. Berta var således der inne nu! Hon hade blott på ett eller annat sätt gömt sig för att skrämma honom – det var ingenting annat än en elak nyck, en lumpen, småaktig qvinnohämd. Han stod länge qvar vid dörren och lyssnade; han hörde ett par gånger rörelser der inne, och dessa ljud förorsakade honom en rysning af ovilja. I denna stund önskade han, att Berta verkligen på allvar hade öfvergifvit hemmet. Utan att göra några försök att komma in i sängkammaren, gick han tillbaka till sitt rum och kastade sig oafklädd på soffan, der han inom kort somnade, och sof så djupt, att han icke märkte, att hans hustru hela natten spionerade utanför hans dörr.
Hvar och en blefve skön och mästerlig; men hvar och en skulle ock förråda sin mästares egna och synnerliga drag, hans egna urval, den särskilda sammangjutningen i hans inbildning af många spridda och små skönheter, behag, tycken. Så, i anseende till Sanningen, de fria och ädla snillen, som tänka sjelfva. Denna jemförelse mellan Sanningen och en skön Flicka”, – tillägger han, –”är bevisande; men kanske icke nog värdig; åtminstone icke för dem, som aldrig sett henne utan bland de Lärde. Ty der liknar hon alltid en sträng och ärbar Madame”. Hvem ser ej här återigen Eos genomskina? Hvem ser ej, huru den ”blomsterkransade Herdinnan”, som på Göta-elfvens strand ”behagade ända till Kärleksgudarne”, i Talet framträder såsom den sanna Enfaldens, i Anmärkningen såsom sjelfva Sanningens sinnebild? Men – vid hans förnyade vistande på denna strand var hon redan derifrån aflägsnad. Sin glädje hade han ej döljt för menniskor; sin klagan anförtrodde han – åt ensligheten. Stropher, funna på ett papper från denna tid, må derom i mitt ställe berätta. Åt Dig, o tysta Enslighet, Jag helgar allt mitt qval. De sorger ingen annan vet, Göm Du, o lugna dal! Den önskan gjutes mera ömt Hvaraf min själ är rörd, Då lundens skuggor der mig gömt, Hvar ej min sorg blir störd. Mitt bröst nu andas lugn och frid; Och hjertats eld blir väckt Af sina känslors milda strid, Af dessa suckars flägt; Min kärlek återfår sitt lif (Ty nej! han aldrig dör!) Men, skumma natt! då svalka gif, När han för öm mig gör! Här, hvarest hjertat endast rår Och intet smicker ges, – (Om icke, hvad den bilden får Som än af mig tillbes), – Jag återkallar fordna dar, Förflutna stunders fröjd; Den ljufhet blotta minnet har Gör nu mig tjust och nöjd. I denna sinnesstämning anträffades han likväl af ett sällskap, som han ej undflydde; ett sällskap, för hjertat kärt, och innan kort för snillet omisteligt.
Lm.guens underpant härföre blef Sjö-Tullens och asta öfriga Tull . inkomster, med rättighet, ak as dem wid hwart hallt är asstrifwa 6 ^roLomr Ränta, och Stars-OoniuirLls lio^uistkioner blcfwo as Konungen genom Pante-e»li^isLker besästade. tz?z7/ Pä sadanr sätt, och under dek Ständernas Os^utsrLös ännu 2:ne gängcr öswersago Förwalkningen, sdrrfor Liinc^non at understödja Riker ända til och mes ar 1709. Icke blott kulrava Slag tecknar detta är såsom olyckligt', nöden inom Lander blef en naturlig följd af Krigshändelserna; lika mycket och kanske mera den, Ln misikroendct, torde fä lilskriswas, a t manga' custillda, och äfwcn publigua Inrättningar, mille dels uttaga, dels beläna deras i Läne-Lan^ns» stående 6s^iralLr. ksncjnen ater, som i och för Kriger gatt Kronan tilhanva med Z,908,222 (lsrojiner och 4;o,2oO Dal. SUfwermynt, kunde ej dem genast a terbekomma; följakreligen ej heller afbörda sig sin LäneLrmcn Skuld, som i besia biträden influtit. Man mäste således inskränka sig inom den enda försigstghersregel ar, sä midt möjeligk mar, tilgang kil Iinsrsssers betalande ak Lrsäirororni-, ej matte tryta, hwarföru-' tan hela Werkek skulle ramlat.
Fält-Jägare-regemente, Fält-Kamereraren Salomon Grundal i underdånighet sökt att, efter erhållet afsked, varda för sin återstående lifstid hugnad med årlig pension, till stöd för hvilken anhållan sökanden i underdånighet anfört, att han, som är född år 1793 och inträdt i allmän tjenst år 1819, numera, erdigt ansökningen bifogade prestoch läkare-betyg, med hustru och 2 minderåriga barn befinner sig i behöfvande omständigheter samt genom ålder och sjuklighet är alldeles oförmögen att sin tjenst förrätta eller att med arbete till sitt lifsuppehälle bidraga; och hafva Cheferne för Jemtlands Fältoch Hästjägare - Kongl, Maj:ls Nåd. Prop. Jf? 30. Korpser hvar för sig uti särskilda underdåniga memorial tillstyrkt Nådigt bifall till Grundals förberörda underdåniga ansökning.
Vid besvarandet af ofvannämnde motioner få Utskotten meddela, att vid sistlidne riksdag frågor af enahanda syftning utgjorde föremål för Rikets då församlade Ständers åtgärd, samt att med anledning af de yrkanden om lindring uti kronobrefbäringskyldigheten, som då framställdes, Rikets Ständer i underdånig skrifvelse af den 22 April 1845 uttalat den åsigt, att den brefbäringsskyldige hemman förunnade frihet från utgörande af skjutsningsskyldigheten icke uppvägde besväret af brefbäringen; att derföre det vore med billighet och rättvisa öfverensstämmande, att alla de hemman, hvilka kunde åläggas kronobrefbäring, borde deltaga i utgörandet af detta onus gemensamt och efter enahanda grunder, som följdes i afseende på skjutsningsskyldigheten , men att, då större delen af dessa hemman, just till följd af sin aflägsenhet från den väg, der brefgången vore, icke kunde in natura bestrida brefbäringen, som derföre, om annan anstalt icke för ändamålet vidtoges, måste utgöras af de hemman, hvilka voro belägna vid eller nära den väg, hvarå brefven skulle framkastas, desse sistnämnde hemman alltså egde bilTiga anspråk på ersättning af dem, som genom sitt läge tillfälligtvis vore från ifrågavarande tunga frikallade, samt att en reglering af kronobrefbäringen borde fögderieller härads vis verkställas; hvarjemte Rikets Ständer hos Kongl. Majit i underdånighet anhöllo om utfärdande af en författning, i öfverensstämmelse med följande grunder: a) Kronofogdarne uppgöra inom fögderiet en ordinarie brefgång emellan alia de ställen, hvarifrån och till hvilka bref måste fortskaffas. Instrumentet deröfver delgifves derefter vid näst inträffande lagtima ting i hvarje inom fögderiet varande härad inför häradsrätten de brefbäringsskvldige, sorn då böra ega att granska dest upprättade brefgången, och emot den göra de anmärkningar, dertill de kunna ega fog. m. till R.
Denna underhållskostnad öfverstiger väl betydligt, hvad hittills kunnat af Krigskollegii utrednings-afdelnings anslag användas till beväringsmanskapets beklädande; men enär berörda behof, enligt Krigskollegii utredning, under nuvarande förhållanden och med förutsättning, att beväringsmanskapet skall vara riktigt beklädt, redan kräfver, under åren 1848—49 och 50, årligen i medeltal R:dr 69,766: 32. — blefve skillnaden R:dr 16,833: 16. — den egentliga tillökning, sorn skulle i följd af det nya förslaget uppstå i denna utgift under berörde år, och denna skillnad skulle vidare årligen blifva mindre och slutligen upphöra, i samma mån som beväringsmanskapet tilltager i mängd och i följd deraf beklädnadskostnsden ökas. Denna kostnad kan för närvarande antagas stiga med omkring 3000 R:dr årligen samt kommer således innan koit att icke allenast uppgå till den nu föreslagna bestämda utgiften, utan ock att öfverstiga densamma, då deremot förslagets antagande lika snart leder till besparing för statsverket. Enär befattningen med bevärings-manskapets, så väl som med armeens, beklädnad hittills tillhört och, i hvad aromens bevärings-manskap angår, äfven framgent lärer böra tillhöra Krigskollegii utrednings-afdelning, har jag låtit upprätta projekt till stat för densamma, sådan staten enligt nya förslaget skulle blifva.
Det kan synas, som om hos mig vore, hvad man kallar, en ullra-radical syftning att inkräkta på ett ibland de praerngativer konungamakten hittills af somliga ansetts äga, nemi. att få gifva ett sådant tillstånd, hvilket uti det vid förra riksdagen utarbetade förslaget kallades pr i v i I egi u m eller oeti oj. Uti en liten brochure, som jag några månader efter riksdagens början utgaf, och hvaraf jag tidigt lemnade ett exemplar åt hvardera af BancoUtskts ledamöter, har jag sökt utveckla skälen, hvarföre icke vidare tillåtelse till bankers uppkomst måste hero ensamt af K. M., och hvarföre i min tanke, när fråga är att stifta en civil-lag, lagen borde vara så beskaffad, att enskilde kunde sjelfve sluta tili hvad som erfordrades för att inrätta en sådan hank. Uti denna brochure lät jag införa ett ytterligare granskadt och rättadt förslag, för öfrigt af enahanda uppställning med det jag afgaf straxt efter det Hr Stråle väckte sin (notion i ämnet. De sammansatta Bancooch Lag-Utsk:n, som haft godheten uti det mesta följa detta förslag, sådant det finnes uti brochuren, hafva likväl icke tillåtit, att vid afskrifningen och tryckningen af mitt förslag, införd t in extenso uti inledningen lill detta betänk., det rättade, som i broehuren finnes, blef följd!, utan det förslag, sorn uti förevar, betänk, bär mitt namn, står der med alla de brister, som var en följd af den skyndsamhet, hvarmed detsamma först kastades på papperet. Orsaken dertill känner jag icke.
Ofver beskaffenheten åter och graden af det skydd, som de olika näringarne erfordra för ali vinna trefnad och ega bestånd, finnes ingen säkrare domare, än dels erfarenheten, dels ett oförvilladt aktgifvande på de förhållanden, hvaraf, i serskilda länder, de serskilda näringarne omgifvas och bero. I sednare hänseendet kan af ingen sanningens vän förnekas, att alla de främmande länder, der några eller många industrigrenar burit yppiga blommor och frukter, ega stora och vigtiga företräden framför Sverige, vare sig i klimat, i råämnenas lättare åtkomst, i en billigare lefnadskostnad eller i ett vidsträcktare utrymme för afsättningen. Så många andra omständigheter medverka derjemte till Sveriges oförmåga att uthärda full jemförelse, att de alla ej bär kunna vidröras. Jag må blott antyda nationens och alla klassers ovana vid den sega, men lugna ihärdighet, som utmärker andra mera industriella 1)2 Btitil/nings-UIskollels Betänkande, JV? 5. folk. Lagstiftaren är skyldig att taga i betraktande alla dessa förhållanden, sådana lie äro, ej sådana de i hans theorier borde vara. Då först lyssnar han rätt till erfarenheten. Och rådfrågas denna, ander behörigt aktgifvande på vårt lands olikhet tued andra industri-idkande länder, skall man finna hos oss vara behöfligt ett starkt och kraftigt skydd, som säkrare vidrnaklhålles genom förbud, än höga tullsatser. Ty tullförsnillning bedrifves alltid lättare än lurendrejéri, och Sveriges läge kräfver enkla, tnen bestämda åtgärder emot handelns missbruk, sä vida det åt sina näringar vill bevara det lif, som tacksamt lönar med allmän förkofran och trefnad. M en erfarenheten vittnar dessutom, att just den vård, som staten hittills eguat ät näringarne, inom Våra gränsor framkallat en oupphörligt stigande förädlingsllit. Sannolikt hade denna tillväxt varit ännu snabbare, om de företagsamme medborgarne kunnat påräkna mera varaktighet hos våra ekonomiska lagar.