Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Skyddad i ryggen af den förvirring, som angreppet på häktet och fångarnes befriande måste förorsaka, och i hvarje händelse betryggad genom det Liljeska regementets pålitlighet, samt utan något farligt hinder framför sig, var han, såsom nämndt, redan viss om segern. Hans öfverretade själstillstånd, alstradt af feberdrömmar om makt och storhet, hans öfvertygelse, att detta ögonblick skulle afgöra hans i stjernorna skrifna öde, var ett pansar, genom hvilket ingen fruktan, ingen betänklighet kunde intränga i hans bröst. Om Bengt Skyttes och de öfrige sammansvurnes hemliga förhoppningar om frukterna af detta statsstreck voro så högtflygande, att de ej vågade tillstå dem för hvarandra, knappt för sig sjelfva, så voro dock Drakes ännu djerfvare. Detta i grunden vilda sinne, som, otygladt af sedliga grundsatser, icke bäfvade tillbaka för något, denna inbillningskraft, som alltifrån barndomen frossat i äfventyrliga drömmar, denna själ, som i allt, hvarpå den riktade sina krafter, syftade till något dämoniskt och verldsomskakande, åtnöjde sig ej med utsigterna på en storhet, som måste böja sig för en ännu mäktigare sådan. Den uppgift, som blifvit honom anförtrodd att lösa, var, som vi veta, att häkta förmyndareregeringens och riksrådets medlemmar. Herr Bengt hade varnat honom för blodsutgjutelse, ty han kände sin man. Drakes åsigt var, att en åtgärd af så mild natur vore blott half och såsom hvarje halfhet under sådana omständigheter vådlig; skulle man skända maktens majestät, så vore det säkrare att dränka det i blod, än vanära det med bojor, som dock om några dagar måste falla och lemna samma auktoritet, samma anspråk nytt spelrum att uppträda och göra sig gällande. Hans beslut var med ett ord att i sjelfva sessionssalen nedsabla alla, hvilkas kraft och inflytande kunde blifva vådliga för statsstreckets framtid. Han ville med blod teckna en oöfverstiglig gränslinea mellan det förflutna och det kommande, med en oförsonlig våldsgerning tvinga sina medbröder att för deras egen räddning oryggligt fortskynda mot det mål, till hvilket hans planer syftade.
Jag kan ej öfverlefva denna afgrundssmärta, lefva öfvergifven af den, jag så högt älskade, öfverlemnad åt vanäran, föraktet och förtvillan. Skall jag dock kunna fortfara att älska den, som hånat min outplånliga kärlek och röfvat ifrån mig den enda sällhet, jag eftertraktat, den, att vara min fattige faders stöd? Nej! det kan jag icke, heldre tusen gånger dö, ty lifvet eger ju ej mer något värde. Så snart jag hade meddelat min förförare mitt öde, utbad han sig af mig löftet att icke blifva röjd, på det han ännu framdeles skulle kunna flyga från blomma till blomma. Jag lofvade honom det, och detta löfte har jag hållit till denna stund, då jag är skyldig tänka på min son, hvilken ännu ej var till förr än han, Kapten Segerman, var förenad med dig. Segerman är således orsaken till, att min August är faderlös. Jag var fattig, du rik. Han tänkte genom rikedomens magt tysta samvetets röst. Jag förlät honom och beslöt att ensam lida. Nattens ro förflöt under tårars ymniga svall. Min bön till Försynen var om sinnesstyrka att bära föraktets tunga börda, att befria min gamle fader ifrån medvetandet att hafva en så brottslig dotter, att förtaga hans syn, så att han ej skulle se min vanära, och hörseln, för att förhindra honom ifrån att åhöra smädarenas begabberi. Gud hörde mina innerliga böner. Han tog min fader till sig, innan han anade min olycka. Jag vakade vid hans sjukbädd och mottog hans sista faderliga välsignelse, såsom en, som aldrig felat. Min skildring af mina känslor skulle endast blifva matt; de kunna knappast tänkas. Sedan jag ombesörjt min faders jordfästning, trifdes jag icke mer ibland de vänner, som hittills omgifvit mig. Jag erkände inom mig min ovärdighet och älskade ostörd ensamhet; jag var ock ensam ensam, lik det giftiga trädet i öknen.
De förre till 2,700,000 3v:Dr od; Den feDnare till 430,000 9vDr; (;afroa libroäl, enär en ejetra @tatébrift»@umma eif 570,000 0v:Dr blifroit af £>{j på 3eif6gälDS»€ontoret anvoifaD, att för tnnewaranDe åt Ijållaé @taté»3Berfet till» fanba, SullmeDlen od) 33ränroinö»bränmngé»afgtften jent» roal för Detta år blifroit upptagna till Det fjögre beloppet, äfroenfom Den årliga 0taté»fpllnaDé»@umman från Dlifö» gälD&Qiontoret är roorDen, till följD Deraf, beräfnaD till ofroannämnDe belopp af 1,145,190 SR:br. Sol* 2\tfsc$ålDe»(£om:oi'et:: itterfloDen af Allmänna Söeroillningen, feDan npjjbe» rörbe 0tatofpllnabö»0ttmma Derifrån blifroit afDra» gen, • . • 1,156,500. Sentonalen . SiDningé»0tämpel»afgiften, beräf» naD till 10,000 Dv:Dr årligen; men font Denna afgift reDan ingått wiD beräfningen af 9vtfögälDö»QLonto» retö egna oberoenDe tillgångar meD Ståndört 3*:Dr 3,500. 1,195,500. 9,698,190.
Den sanna värme detta ansikte uttryckte gjorde mig mera godt, än ord kunna säga. Jag kände endast litet denna människa, men hon måste ha varit min vän. gar omkring sig, — j a, räkna då de vänner, som komma 1 Det finns ett franskt ordspråk, som säger: » I den medgång vi ha finns det alltid någonting, som grämer våra bästa vänner. » Det är ett bittert ord, men det har nog sin sanning, om man bara vill borttaga ordet: » bästa ». Våra » bästa vänner » — eller vår vän — ty det finns icke många, som kunna räkna dem i pluralis, — är naturligtvis alltid den, som först och varmast af alla skall glädja sig öfver vår medgång, finna den välförtjänt och berättigad, därför att han känner det bä- sta i oss och förstår det. Men de vanliga så kallade vännerna äro afgjordt de, som mest af alla vilja kritisera oss, vilja finna det svårast att erkänna någon som helst anledning till vår lycka och icke kunna få det öfver sina läppar att säga en ett vänligt ord i en sådan stund. De påminna en tyvärr allt för ofta om hönans anmärkning i Anderseos: » Den fula ankungen ». » V i säga dig obehagligheter; därpå skall man känna sina s a D n a vänner! » Vid sådana tillfällen, då man har lyckats, är det alldeles märkvärdigt, hur dyrbart hvarje uppmuntrande ord förefaller våra vänner. Man skulle kunna tro, att hvarje ord kostade en dukat, så svårt har man att komma fram därmed. Orsaken därtill har jag aldrig kunnat riktigt förstå. Man skulle väl icke kunna finna den däri, att hvad som hos oss eller i vårt arbete kan behaga obekanta, just det behagar icke våra vänner. Jag tror icke, att det är orsaken. Tigger man om deras vänlighet, önskar man direkt deras dom, skall det ofta visa sjg, att de verkligen, fastän högst ogärna, måste erkänna, att vi denna gång lyckats, att kanske både vi själfva och vårt arbete kan ha ett visst värde. Icke heller kan man antaga, att denna ytterliga reservation kommer af ett ömt bekymmer för vårt andliga väl, en förskräckelse för att göra oss fåfänga, skrytsamma, — med andra ord » skämma bort » oss. » Våra vänner » veta nog, att gamla förståndiga människor icke taga någon skada af en vänlig uppmuntran eller uppriktig lyckönskan.
Såsom ofvan är sagdt, anser kommissionen nödigt att 5 öfverkontrollörer tillsättas, på samma sätt, som vid mäskebeskattningen, med 600 Spd. årlig lön samt skjutsersättning för 4 4/2 häst, hvilket för hvarje kontrollör kan på sin höjd uppgå till 200 Spd. om året, och således inalles SOö Spd, för hvardera, eller 4,000 Spd. för samtlige. Summan af utgifterna för kontrollen kommer då att bestiga sig till 54,900 Spd. eller i rund summa 52,000 Spd. årligen. Detta kan väl i och för sig anses såsom ett betydligt belopp, men de betänkligheter, som man kunde från detta stora belopp hemta mot införande af produktbeskattningen’ torde enligt kommissionens förmodan helt oeh hållet försvinna vid betraktande af de synnerligen väsendtliga fördelar, som man, såsom förut är utred t, kommer att uppnå derigenom, hvaribland blott må nämnas den betydliga förökning i inkomster, som statskassan erhåller (ifrån 450,000 eller 450,000 Spd, till 700,000 Spd.) äfvensom en besparing i nationalförmögenheten af omkring 60,000 Spd. om året. Att kontrollväsendet kommer att medföra sina olägenheter, erkännes visserligen, men å andra sidan måste också medges, att desamma ingalunda äro så stora, att dc höra afskräcka ifrån detta beskattningssätt. Norska Kommiss. Betänk, ang. Bränvinsbränningen. Beskattning af pannerymden. För den händelse, att man ej skulle vilja bestämma sig för produktbeskattningen (mäskbeskattningen förmodligen ännu mindre), sä återstår väl ingenting annat, än att qvarhålla sig vid pannebeskattningen med alla dess brister, så vida man ej föredroge att göra bränvinsbränningen alldeles fri, hvilket kommissionen likväl ej vågar föreslå, oaktadt många röster höjt sig derföre. Änskönt kommissionen redan i det föregående omförmält de brister, som vidlåda pannebeskattningen, vill kommissionen likväl, för att hafva allt samladt på ett ställe, här i korthet upprepa följande:
Jag anhåller att denna anmärkning måtte få åtfölja återremissen till Utsk:t. Frih. Åkerhjelm, Johan Carl: Som jag, så väl inom Den 26 April. 405 TJtsk:t som under diskussionerna på detta rum, tillhört, den majoritet, som röstat för att de 6 milhna skulle anslås till fortsättning af arbetena å södra stambanans södra del, samt att de återstående medlen borde beviljas till nämnde banas nordliga del, anser jag mig med några ord böra redogöra för de skäl, som ledt mitt beslut. Sedan R. St:r beslutat uptagandet af ett utländskt lån på 25 mill. rdr till användande i och för fortsättning af arbetena å statens jern vägsbyggnader, och Utsk:t af denna summa föreslagit, att dels 15,7 96,889 rdr måtte anvisas för fullbordandet af vestra stambanan från Stockholm öfver Katrineholm till Töreboda, dels 1,762,479 för anläggning af en sammaubindningsbana mellan vestra stambanan frän Halsberg till Orebro, utgjorde återstoden en summa af 7,440,632 rdr att ytterligare disponera. Man skulle nu tillse huru dessa medel på det för Staten fördelaktigaste sättet skulle kunna användas. Tvenne alternativa förslag gjorde sig gällande inom Utsk:t, det ena, att företrädesvis fortskynda stambanans från Finjasjön fullbordande, det andra att, med åsidosättande deraf, söka åvägabringa en sammaubindningsbana i sin helhet mellan Jönköping och Falköping. Med afs:de fästadt, på staden Jönköpings fördelaktiga läge, hvarifrån varor af alla slag kunna, linder största delen af året, med undantag af några månader under vintern, sjövägen transporteras till så väl Westerhafvets hamnar, som till så många andra för varuafsättningen fördelaktiga orter, och i betraktande deraf, att den trakt, hvarigenom de trenne milen jernväg, som kunde på södra banan byggas, hela året om vore i saknad af lättare kommunikationsmedel, så väl för personsom varutrafiken, ansåg jag, att det vore klokare och vigtigare både för nämnde provins och för landet i allmänhet, att nedlägga penningarne på byggande af jernvägen i Småland.
Den 17 Maj e. m. 393 kommunikationslinie, och hvarvid tillika skulle kunna visas, hvilka högst betydliga uppoffringar kommuner och enskilda personer måst hittills förgäfves vidkännas för det åsyftade ändamålet. Men hvarför vanns då aldrig detta? Jag vill icke neka, att vankelmod, brist på ihärdighet och kraftig ledning häri kunna hafva haft sin del; men visst är, att det hufvudsakliga hindret legat deri, att så länge man höll sig till blott den sydligaste delen af nu ifråga v: de linie, så var det omöjligt, äfven med det högsta möjliga afrundande af trafikuppgifterna och de antagna frakterna, att i beräkningarna komma till en bruttoinkomst, som kunde anses betäcka kommunikationsledens underhåll och räntan på anläggningskapitalet. Nu deremot, sedan jernvägsförslaget utsträckts till Falun såsom dess nordliga ändpunkt och passerat Grängesbergets m. fl. ofantliga malmfält, samt närmar sig det inre Dalarnes skogar, så har man, oaktadt de nu långt dyrare räntorna och den låga fraktberäkningen af blott I öre pr centner, sannerligen icke behöft att samla några sökta, ovissa eller öfverdrifna uppgifter, utan de bestyrkta och obestridda data, som ligga framför oss, äro af den beskaffenhet, att de icke allenast gifva förvissning om att banan skulle bära sig, utan äfven lofva åt Statens stambanor en högst betydlig vinst. Dessa data torde nu icke höra i detalj framställas eller bestyrkas, då något yrkande om anslag eller lån ej för närv:de sker; må det blott tillåtas mig att antydningsvis nämna de fördelar, som frågans skedda utredning gifver vid handen.
Svar: att skjutslagen, sä väl i stad som ä landet, sådane de nu äro eller framdeles blifva indelade, böra bekosta skjutsningens bestridande genom entreprenad; dervid Statsverket dock vill komma skjutslagen till hjelp med en fjerdedel i entreprenad-kostnaden, samt att, till betäckande af Statsverkets andel i kostnaden för skjutsningsbestyrets ordnande genom entreprenad, anvisas ä 6:te Hufvud-titeln ett förslagsanslag af 200,000 R:dr Riksmynt ärligen under nästa statsreglerings-period; och att denna nya reglering af skjutsbefordringen kommer att träda i verket den 1 November 1801, då Statsverket jemväl med en fjerdedel inträder i de förpligtelse!', som, enligt dä ännu gällande skjutsentreprenad-kontrakt, åligga skjutslagen mot entreprenörerna. Hvad har Pi'este-Ståndet beslutat? Svar: att, med ogillande af Utskottets hemställan i denna del, till Kongl. Maj:ts disposition ställes en summa af 100,000 R.dr årligen under nästa statsreglerings-period, att användas till lättnad för skjutsningstungan i de fall, der den genom entreprenad bestrides och kan blifva särdeles tryckande, dock att detta understöd icke i något fall må kunna öfverstiga en fjerdedel af hvad de skjutsskyldige sjelfve betala. Hvad har Borgare-Ståndet beslutat? Svar: Förkastat alltsammans. Frågas nu: finnes någon gemensam tanka i Adelns och Bonde-Ståndets beslut ä ena sidan samt Presteoch Borgare-Ståndens ä andra? Ingalunda; ty hvad de två förra Stånden antagit hafva de två sednare förkastat. Till det ändamål, för hvilket de två förra anvisat 200,000 R:dr vilja de två sednare icke anvisa ett enda öre; och till det ändamål, för hvilket Preste-Ståndet anvisat 100,000 R:dr, har intet annat Stånd anvisat ett enda öre.
Af herr doktor Annerstedt: »Emot Utskottets förslag till förändringar i nu gällande nåd. stadga, angående fattigvården i riket, får jag mig i följande afseenden reservera. 4:o. Det har blifvit föreslaget, att i fattigstadgan borde bestämdt föreskrifvas skyldighet för närmaste anförvandter att, i händelse af behof, efter förmåga bidraga till de sinas understöd. För min del anser jag de sammansatta Utskotten hafva bort härvid fästa afseende, och vid början af 3 § införa ett så lydande tillägg: »För lehöfvandes understöd ansvarar närmaste anhörig i rätt uppeller nedstigande linea, utom för den tid, bestämmelsen i nästföljande mom. angifver.» I sådant fall skulle föreskriften om husbondes ansvarsskyldighet för tjenares under - 22 Lagoch Ekonomi-Utskottens Betänkande, JS:o 35. håll utgöra §:s andra morn. och i det följande af samma § ordet husbonde utbytas mot ansvarsskyldig. Utskottens förmenande att, »religionens och en allmännare upplysnings verkningar på menniskohjertat och skyldskapskänslan skulle göra ett sådant stadgande öfverflödigt», jäfvas beklagligen, synnerligen hvad barnens pligt i delta fall angår, af en alltför ofta upprepad erfarenhet. Ville man fasthålla vid Utskottens ljusa förhoppning, så skulle man följdriktigt kunna sluta till obehödigheten af all fattigvårds—lagstiftning. Deu förändring i fattigstadgans 3 §, Utskotten föreslagit, att pastor skall vara ständig ledamot i fattigstyrelsen, är till sin princip riktig; skada blott, att icke steget tagits fullt ut och han, i enlighet med flere motionärers yrkande, blifvit förklarad sjelfskrifven ordförande. Alldeles samma skäl, som blifvit i betänkandet anförda för kyrkoherdes ständiga ledamotskap, kunna med alldeles lika giltighet anföras för hans ordförandeskap. De skäl, som kunna anföras emot det sednare, äro fullkomligt lika tillämplige emot det förra. Endast såsom ordförande kan kyrkoherden till fullo utöfva det inflytande, som anses önskvärdt, och de anledningar till förlamande af hans inflytande, som Utskotten med skäl anmärka i nu gällande författning, äro visserligen minskade, men ingalunda ur vägen röjda genom närvarande förslag.
Häraf har jag ej kunnat annat finna, än att om det fartyg, hvarå klaganden färdades, velat anlöpa en icke cholerasmittad stad, det hade nödgats hålla karantän; hvaremot, enligt kungörelsen den 23 September 1834, det endast är tillåtet strandinnevånare vid insjöar, floder och kanaler, att från gemenskap med land afhålla besättningar eller resande på förbifarande fartyg eller båtar, som ankomma från cholerasmittade orter, eller med sådana orter eller personer derifrån under resan haft beröring, eller hvarå cholerasjukdom utbrutit; men — 71 — att för öfrigt, enligt nämnda kungörelse, farten på insjöar, floder och kanaler, lika som den å allmän landsväg, skall lemnäs obehindrad och fri från all karantänsbevakning. Denna rättighet för strandinnevånare mot sjöfarande syntes mig likväl icke vara någon annan, än som af hvarje ställes innevånare kan utan särskild tillåtelse utöfvas, enär ingen, som kommer från smittad ort, eller ens någon annan kan hafva frihet att utan innevånarnes lof någonstädes intränga på deras område. Men en sådan rätt att från sig afhålla ankommande resande sträcker sig dock hvarken till gästgifvaregård eller allmän landsväg; och friheten att på sådan väg färdas och på gästgifvaregård finna härberge är uttryckligen förbehållen i kungörelsen af den 22 September 1834, utan allt hinder deraf, att man kommer från smittad ort; hvarefter kungörelsen den 23 September förklarat farten på insjöar, floder och kanaler vara fri och obehindrad, likasom den å allmän landsväg; och tillämpningen häraf kunde icke blifva annan, än att lika litet, som det fick klaganden förmenas att med fartyg, kommande från smittad inrikes ort, färdas på den kanal, der han vid Berg befann sig, lika litet fick det honom vägras att från denna kanal omedelbarligen beträda den landsväg, som öfverströk kanalen, för att sedan på denna väg företaga den resa, han åstundade.
Il:dr ä den kör sädant ändamäl vid sista Iliksdag anslagna länesumma 5o,ooo ll:dr; ö) /öe om/«gg/lv>lg oe/r ^ö>ölrtt/-r>rg lr/öaek/ga transport ll:dr 3^/s,6i2: 2/j. — L/7. Vo ^ o// /l. M. /ö'o/i05. tr// /i. 7-?^^. 6 42 1ran8port k:tlr 3^4>6l2: 2/s. — 6//e,- e//6vt /özeozzr/zrzzzrzeatzozrezr zzrzzz^s r/ezr/zZ-a z/s/az'cz/z/e zr//zzrä'zrzra/azrz/vizäAzrzzre z fiz^eö, (llertill etter föreAän^ne uncler8ölininAar, torglriA reäan blifvit np^rättacle osli Arar^liaäe, livillia, enligt 8t^rel8en8 för Allmänna VäAoell Vattenli^Mnaäer ofvanäbero^acle unclerääni^a 8lirifvel86, 8^ulle erforclra liiäraF af allmänna meclel gf till8amman8 26^,127 Il:<lr z^o 8li.,) zz/vezz>5ozzr ^6/' zzzzz/^vtoz/zzzzzz^e ^öz'eLozzrzzzzzzzz/e zzzzzzz/z-s ^^özzroe/z zz-z-szzvzrzzzAVzzzöstezr vzzrzr>- rs /zzrzzzzroe/z ^o-ö/MZzzrz/ez^ 133,333 1l:<lr 16 8li.
I olikhet med Utskottets majoritet anser jag deremot ordalydelsen af det ofvan citerade lagstadgandet om föredragande i Interims-regering otvetydigt gifva vid handen, att dermed menas, det föredragnings-skyldigheten i Interims-regering tillkommer just de icke i denna Regering insatte, vare sig Stats-råds-ledamöter eller Departements-chefer, hvilka, då föredragningen af diplomatiska ärenden bestämdt åligger Stats-Ministern för utrikes ärendena, som alltid är sjelfskrifven ledamot i Interims-regeringen, äro just så många, som erfordras för de öfriga sex Stats-departementernas föredragning; och kan jag alldeles icke inse något skäl, hvarföre icke Stats-råds-ledamot, som icke tillhör Interims-regeringen, skulle kunna och böra, inför denna Regering, mindre än inför Konungen, föredraga de mål, som höra till det departement, han antingen ordinario loco förestår, eller för tillfället är förordnad att handhafva. Väl har jag inom Utskottet hört talas om oformligheten derutaf, att en Departements-chef på sådant sätt skulle komma att spela en underordnad röle inför kamrater, i hvilkas beslut han icke egde att deltaga. Men detta svaga argument lärer väl förlora all sin styrka, då man besinnar, att de i Regeringen insatte Stats-råds-ledamöterna der fungera icke såsom Stats-råd, utan såsom Konungamaktens representanter, och tillsammanstagne utgöra en persona moralis, motsvarande Regentens person under vanliga förhållanden; hvarföre ock jag icke kan medgifva, att en föredragande Departements-chef komme till den Regering, inför hvilken han fullgjorde en föredragandes åliggande, i någon annan ställning än den, hvaruti han under vanliga förhållanden står til! Konungen, i hvilkens beslut han lika litet eger att deltaga, som i den tillförordnade Interims-regeringens. Att också Riks-Aktens nuvarande stadgande, som är ordagrannt enahanda med det i Kongl, propositionen upptagna, aldrig på annat sätt varit förstådt eller tillämpadt, är allom nogsamt bekant, och icke lära väl dessa orden få en helt annan betydelse derföre, att antalet af Konstitulions-Utskottets Memorial N:o 5.
Jag delar Hr Stuarts i reservationen yttrade tanka, att ordföranden i understyrelsen ej bör tillsättas genom val af commissarierna, utan af Fullmägtige, och jag delar likaledes Hr v. Troils mening, att denne ordförande ej har tid att tillika vara departementschef, och att han således bör hafva en särskild befattning; men derjemte har jag en särskild tanka, nemi. att det är alldeles nödvändigt att bereda emellan öfveroch understyrelsen ett annat samband än det skriftliga, som hittills ägt ruin. Erfarenheten har visat olägenheterna deraf, att ej hafva muntliga commiinicationer emellan dessa styrelser; och jag förbiifver derföre vid den mening, att ordföranden i underslyrelsen icke blott bör utses af Fullmägtige, utan bland dem med rättighet att öfvervara såväl Fullinägtiges som deparlementalafdelningarnas sessioner. Frih. Stjernstedt, Jac. Theodor: Jag har i Utsk. varit af samma tanka sorn Hr Stuart, ehuru jag icke ansett af nöden att reservera mig; men dd nu fråga uppstått ora återremiss, förenar jag mig derom, BancoUtsk:s betänk. N:o 74 återremitterades.. Föredrogs ånyo och bifölls BancoUtsk:s d. 8 dennes på bordet lagda betänk. N:o 76, i anledn, af Gr. Cronhjelms motion om utarbetande af fullständiga instructionei: för discontdirectionerna och dessa verks revisorer. Ånyo föredrogs BancoUtskrs memor. N.‘o 76 medi förslag till sammanjemnkning af RiksSt:ns olika beslut, i anledn. af Utsk:s under 65 afgifna utlåt, om fortfarande understöd till ynglingen Silfverstolpe, Hr Rosenblad, Bernh,: Jag tillstyrker vidbliftrande af det beslut, R. o. Ad. i detta ämne förut fattat. R. o. Ad. vidblef sitt i ämnet förut fattade beslut samt godkände den föreslagna voter:spropos:n. Vid förnyad föredragning lades till handbna BancoUtskls. d. 8 dennes på bordet lagda memor. N:o 77, i anledn. af de från Hederv.