Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men så trodde icke Elin: hon tyckte sig nu vara pånyttfödd, och om hennes kropp var blek och mager och genomskinlig, så kände sig hennes själ och hjerta äfven detsamma. Hon hade ransakat sina njurar i dessa långa, mörka höstnätter, då hvilans läger för henne var förvandladt till sjukbädd. Hon hade genomskådat sig sjelf och tydligt känt Guds närvaro, som hjelpt och förklarat för henne allt hvad som låg dunkelt och outredt i hennes själ och sinne. Han hade renat och med sin anda styrkt båda. Han hade talat högt och redigt, och synden hade talat slafspråket. Elin tyckte sig tydligt hafva sett och hört allt detta. Elin visste nu helt klart, att hon begått det i hennes rena tankar så förfärliga brottet att hafva älskat, med varm jordisk syndakärlek älskat en gift man, en annans äkta make, och dertill sin systers. Och, icke nog med detta: hon kände med sig, att hon på allt upptänkligt sätt sökt vinna återkärlek, att hon med förtjusning mottagit denna, (fast hon förut ej velat bekänna det ens för sig sjelf) och bevarat den som sin största, sin enda jordiska skatt, som något – hvarförutan hon i sin förvillelse hade tyckt sig icke ens kunna lefva. I sin sjelfanklagelse förglömde hon alldeles, att om dessa tankar gömt sig på botten af hennes själ, så hade dock hvarje hennes handling stått i rak strid dermed. Ödmjukheten glömmer sådant, och den verkliga ångern betjenar sig aldrig af advokat. Elin sökte icke en enda sådan inom hela förrådet af sina tankar, utan lät dem alla uppträda i form af anklagare, och anklagare mot sig sjelf allena. All skuld tyckte hon stå på sin sida. «Jag är den onda ande som locka dem» – sade hon understundom till sig sjelf – «honom har jag lockat till otrohet och brottslig kärlek för mig; min syster har jag förargat härmed, och väckt hat och vrede hos henne; den gamla, som kanske genomskådat mig, har jag tvingat att känna qvalen af sorg för sina barn och förakt för den brottsliga främlingen.
Denne yttrade endast, att han funne, det han anländt opåräknadt och olägligt, hvarefter han vände tillbaka, åtföljd af Schröderheim. – «Det här går icke an« – tog konungen till ordet, då han kommit i sina rum – «det blottställer kungliga högheten. Jag måste tala med min bror derom. Du såg nu sjelf alltsammans.« – «Jag såg mindre, än Ers Maj:t torde föreställa sig« – svarade Schröderheim, till utseendet ganska allvarsam –, «blott en del af Holstein och föga eller intet af Gottorp.« 23 Denna lyckliga ordlek, som var af Gustafs kram, återgaf honom sitt goda lynne. Han skrattade, svängde sig på klacken, klappade händerna och tänkte ej vidare på sin svägerskas förflugna upptåg. Lika litet som Sofia Magdalena var den qvinna, som skulle kunnat eröfra Gustaf III åt det vackra könet, lika litet var prins Carl den man, som passade för Hedvig Elisabeth Charlotta. Han hade ej nog af sin faders foglighet, att låta leda sig af henne, ej nog af sin moders snille, att kunna beherrska sin gemål. Hans skaplynne utgjorde en sammangyttring af allt det sträfva i möderneblodet, allt det slappa i fädernets, utan att äga hvarken den Brandenburgska öfverlägsenheten eller furstarnes af Holstein-Gottorp hjertlighet. Hans snart sagdt offentligen fortsatta kärleksäfventyr med lättfärdiga grefvinnor och teaternymfer, bidrogo icke att öka den inbördes ömheten mellan den inbundne hertig Carl och den flärdfria hertiginnan. Olikheten i ålder, naturfallenheter, uppfostran och lefnadsvanor hindrade henne att komma på riktigt förtrolig fot med äldsta svägerskan, drottningen, som skattade sitt eget hus – det Oldenburgska – alltför högt, att icke med en viss högdragenhet bemöta en prinsessa af furstehuset Holstein-Gottorp, som syntes sakna hopp, att vinna den högsta rangen. Lovisa Ulrika, hvilken funnit sin äldsta sonhustru alltför liflös, tystlåten och försagd, fann nu i stället den yngre alltför barnslig, yr och obetänksam.
Jag vågar derföre hemställa huruvida R. o. Ad. i fall Hr von Hartmansdorffs förslag blifver antaget, skulle vilja göra åtminstone denne modifikation i beslutet. Frih. Tersmeden: Såvida någonting skall vinnas med det vilkor, som här är ifrågasatt; så tror jag det vara nödvändigt, att antaga den redaktion, som Hr von Hartmansdorff föreslagit. Den förändring deruti, som Hr Silfverstolpe föreslagit, skulle leda derhän att hela mom. tjenade till nästan ingenting. Meningen är väl, att ifrån och med den dag, då den nya aflöningsstaten träder i verk ställighet vid hvarje läroverk, så skall ock sådan ”fullständig undervisning” lemnäs, som med det läroverket afses eller som det skall omfatta. Den nya aflöningsstaten bör väl ej träda i verket förr, än det nya läroverket ock kan träda i verket; ty annars vet jag ej hvartill anslaget skulle tjena, om man ej dermed vunne det afsedda ändamålet, att vid ett läroverk få den undervisning meddelad, som dermed är afsedd. 348 Den 29 Juni. Jag kan således ej tillstyrka det tillägg, som Hr Silfverstolpe har yrkat.
Hvad vi kanske i främsta rummet behöfva lära oss, är att hushålla, samt att således icke vräka ut penningar uti öfverflödigt dyrbara byggnadsföretag, — dyrare än alt sådant lönar sig, åtminstone vid det skick, uti hvilket vårt landtbruk för närv:de befinner sig. Eller hvad jag kunnat inhemta, föijer man i andra länder ett alldeles motsatt system, och söker der hjelpa sig fram med det oundgängliga. I vårt land åter har man gått från den ena ytterligheten till den andra. Det var en tid, då man uppbyggde vår hufvudstad i ladstil. Nu åter upför man, t. ex. i Skåne, ladugårdarne i kvrk-stil. Vid åtskilliga gårdar dersammastädes äro sannerligen så präktiga uthus-byggnader uppförda, att den som ser dem och hör hvad de kostat, måste förundra sig deröfver, att man kan betala så hög hyra för kreaturs hysande. En viss måtta torde dock i detta fall höra iakttagas; och jag anser att 18,000 rdr för ett stall är bra mycket. Åtskilliga reservationer mot Utskits förevarande förslag äro också afgifna. Ett förhållande, som jag i öfrigt vill underställa sakkunnige mäns bedömande, är, huruvida man icke, innan allt för stora kostnader nedläggas på Ultuna, bör tillse, huruvida detta ställe, i anseende till dess särdeles osunda läge, kan vara ett passande ställe lör hopsamlande af en mängd elever. Möjligt är, att jag i detta fall misstager mig; men då jag besökt Ultuna, har detta ställe synts mig ligga nära nog i elt träsk; och efter de upplysningar jag irihemtat, gifves knappt någon möjlighet att lå samma ställe sundare. Särdeles under fuktiga somrar lära ock så nervfebrar, Irossor och andra sjukdomar der vara i hög grad rådande och hindra lärlingarne från deltagande uti pågående arbeten just den tid deras biträde bäst tarlvades och mest vore att lära. Om de af mig nu anförde betänkligheter icke vinna något understöd, vill jag icke framställa något bestämdt yrkande; men önskar dock fästa uppmärksamheten uppå förberörde omständigheter.
Uti nu afgifna underdåniga förslag till artilleri-afdelningens ordinarie medels behof för den kommande tiden har likväl af General-fält-tygmästare-embetet den åsigt blifvit framställd, att behofvens fördelning i ständiga och extra, skulle i hvad nämnda afdelning angår, mera konseqvent tillämpas, om de förra hänfördes anslag till nya gevärs tillverkning helst en sådan tillverkning, årligen måste cga rum, till ersättande af förbrukade gevär och kompletterande af förråden deraf för krigsbehof, samt deremot till de sednare anslag för nybyggnader j och har hemälda embete, för den händelse att denna åsigt i Nåder gillades, underdånigst föreslagit Transport 88,798: 40. Kongl. Maj:ts Nåd. Prog. om Statsverk. 1850. 3 Transport R:dr 88,798: 40. att anslaget till afdelningens ordinarie behof måtte under tiden leir nästblifvande statsreglering ökas med det belopp, som beräknats vara erforderligt för en årlig anskaffning af 4,000 gevär, men deremot extra anslag beviljas till åtskilliga af behofvet påkallade nybyggnader.
Det ömsesidiga varubytet emellan dessa provinser, icke mindre än de inre delarnes behof all kunna kommunicera med veslerhalVels hamnar, betinga ovedersägligen denna förening emellan de begge slöra banslräckningarne. Och i förhållande lill våglängd och byggnadskostnad mäste också föreniiigslänken blifva särdeles förmånlig. Endast genom all nu vidtaga förberedande arbeten ä densamma blifvcr det möjligt alt samtidig! med södra och vestra stambanornas utsträckning lill de punkter, sorn skola förenas, Ininga denna förening till fullbordan och sålunda tillgodogöra sig lordelarne af eli inom nämnde provinser i och lör sig helt jernvägs-system. 1 afseende vidare å planen lör sjelfva arbetets utförande, så lärer icke heller böra förbises, hvilka väsentliga lättnader, som kunna beredas derigenom att det å vestra stambanan organiserade arbetet får, i den man det framskrider lill Falköping, äfven omfatta ulgreningen åt Jönköping. Ordningen för jernvägs-arbelens utförande kräfvrr nemligen en fördelning af arbetsstyrkan för olika förrättningar och underlättas betydligt genom tillfällena dertill, likasom ock arbetskostnaden derigenom lindras. Afven ur denna synpunkt är det således, enligt min åsigt, af stor vigt, all ifrågavarande jernvägsbana redan under nästinstundande slatsreglerings-period bearbetas. Bil. lilI Siats-Utskottets Utlåtande N:o 62. 11 Ja" får pä dessa skiil vördsammast underställa Rikets Ständer min inom Utskottet förfäktade mening, att åtminstone R:dr 1,300,000 mätte ansläs till förberedande arbeten å sammanbindnings-banan frän Falköping till Småland. Det af Utskottet i 19 punkten tillstyrkta anslag af R:dr 150,000 för vidare jernvägs-undersökningar anser jag böra inskränkas till R:dr 100,000 eller det belopp, hvilket Riksgälds-afdelningen ansåg för ändamålet fullt tillräckligt.» af Herrar ./. F. Gråå och P. 11. llcs.ie/gren, hvilka instämde lili Herr Moréns reservation. af Herr L. IV. Hanschen:
Betänkande, Öfver Riksdags-Fullmägtigen frän Öland Samuel Jönssons motion, om förlängande af tiden, inom hvilken part, sorn vill söka ändring i Hof-Rätts Dom eller Utslag, bör sådant hos Hof-Rätten tillkännagifva. Från Hedervärda Bonde-Ståndet har, under den 4 sistlidne Mart, blifvit till Lag-Utskottet remitterad en af Riksdags-Fullmägtigen från Öland Samuel Jönsson gjord motion derom, att, i stället för den i 3o Cap. 1 Rättegäugs-Balken till f dagot bestämde tid, inom hvilken den, som söka vill, att Konungen må pröfva Hof-Rätts Dom eller Utslag, sorn i hufvudsaken fallit, bör gifva det i Hof-Rättm skriftligen tillkänna, någon längre tiel måtte härföre stadgas, i hvilket afseende Samuel Jönsson exempelvis föreslagit 3o dagar.
Herr Tham: Sedan Votering blifvit begärd, anhåller jag, att Herr Grefven och LandtMarskalken täcktes afbryta denna discussion, och återföra oss till ordning, ty all vidare discussion är icke allenast onödig utan opassande. Herr Crusenstolpe: I anledning af Herr Thams sista yttrande får jag blott påminna, aLt det icke är lämpeligt att votera, om Grundlagen skall följas, eller icke. Herr Roos och Grefve Horn förenade sig med Herr Crusenstolpe. Friherre Cederström: Den naturliga skilnaden emellan detta Memorial och andra Betänkanden, är den uppenbara, att detta Memorial fordrar en särskild handling af Rikets Ständer, genomförklarande, huruvida Rikets väl kräfver fullföljd af de anmärkningar Utskottet gjort. Det går icke an, att i afseende på detta Memorial framställa proposition enkelt till Bifall eller Afslag. Den 18 Julii e. m. Talmannen måste göra en framställning , huruvida Ståndet anser Rikets val fordra, att den eller de Rådgifvare, mot hvilka anmärkningen blifvit gjord, hos Konungen anmälas till endtledigande. Här kan således icke den §., som talar om behandlingen af andra Betänkanden, vinna tillämpning. För öfrigt då Herr Grefven och LandtMarskalken redan framställt en proposition, och votering dei’öfver blifvit begärd, anhåller jag alt den må för sig gå. Friherre Anckar swärd: Det förundrar mig att Friherre Cederström, som vanligtvis, har så lätt att citera Grundlags §:r till stöd för sina åsigter, nu blott åberopat det naturliga förhållandet. Detta får icke här göra sig gällande. Jag tror mig med de evidentaste skäl hafva ådagalagt nödvändigheten utaf en återremiss af Betänkandet i dess helhet, och jag skulle gå miste om min rätt att få proposition i enlighet med mitt yrkande, genom clet förfarande, sorn nu är i fråga. Om jag ej minnes orätt, har det vid ett annat tillfälle under denna Riksdag liändt, att jag föreslog föredragning af ett Betänkande punktvis, men blef tillrättavisad genom nekad proposition.
Hvad åter det nya förslaget till y:de §. beträffar, hafva dervid vissa omständigheter förefallit, hvartill Riksens Ständer, då de tagit för grundsats att ej skilja sig i något ifrån de Svenska Grundlagarnes stadganden, ej kunnat gifva sitt bifall. Sådana äro, förslaget att till denria Interirns-Regering blott ett inskränkt antal af det Svenska Stats-Rådets ledamöter skulle constitueras: att ile öfrige skulle såsom en beredning förbereda de mål, sorn till Interims-Regeringen öfverlemnades, dock med rättighet att afgöra mindre vigtiga mål. Till åtskilliga med denna §. i sammanhang stående förslag till reglementariska stadganden, hafva åter Riksens Ständer gerna gifvit sitt samtycke, och hafva, med afseende å allt, öfverenskommit om en ny redaction till förberörde y:de §., hvarigenom de trott sig hafva gått Norriges Storthings önskningar till mötes, till den grad det kunnat vära förenligt med Sveriges Grundlagar. Denna nya Redaction lyder som följer: 7 §• Intill dess bägge Rikenas Representanter äro församlade oell hafva förordnat om Regeringen under Konungens minderårighet, skall ett af lika antal Norrska och Svenska ledamöter - 5?
Före 1835 års Förordning funnos i det ämne, hvarom här är fråga, inga andra stadganden, än 7 Cap. UtsökningsBalken, som förmår: dels i 1 §., alt om i bo, der utmätning skall ske, finnes annan mans gods, detta ej må i mät gå; och dels i 3 §., att om tvist uppstår om det, som undantagas bör, Konungens Befallningshafvande då skall, der skäl till jäf äro, förvisa saken till Domaren och emedlertid sätta godset i qvarstad. Dessa enkla föreskrifter voro ock någorlunda tillräckliga, så länge fråga aldrig uppstod om undantagande af annat, än sådant pantsatt, lånt, legdt eller förtrodt gods, som bevisligen under egenskapen af att vara annans tillhörighet, i gäldenärens bo inkommit. Men med tiden lärde sig gäldenärerne att, till utmätningens undvikande, uppgifva såsom annans tillhörighet, äfven sådan i deras bo befintlig egendom, som de sjelfva bevisligen egt, under föregifvande att de försåldt egendomen med vilkor, att den skulle såsom anförtrodt gods få i säljarens vård qvarblifva; och som lagen, för g i 11 ligheten af köpeaftal om lös egendom, hvarken fordrar tradition eller annan bevisning, än köparens och säljarens ömsesidiga samtycke, funno Domstolarne sig ej kunna undgå att tillerkänna gällande kraft åt de köpeafhandlingar, som till bestyrkande af ofvannämnde föregifvande upprättades och företeddes, så snart deras rik - 19 Lag-V iskottets Betänkande N.-o 69. tigbet af både köpare och säljare erkändes. Ett Öppet fält fanns således, å ena sidan för bedrägliga gäldenärer, att genom diktade och ofta antedaterade köpeafhandlingar af omförmälde beskaffenhet, besvika sina borgenärer; men A andra sidan hacle ock den redlige låntagaren, som ej egde annan tillgång, än den lösegendom han sjelf behofde för sitt dagliga bruk, funnit en utväg att, på sidan om lagens stadganden rörande lös pant, begagna sina tillgångar såsom medel till en kredit, som han derförutan skulle hafva saknat.
M:t uti denna fråga i nilein tal yttrande ej mindre af Statskontoret, än af Styrelsen för fängelser och arbels-inrätlningar i riket, bar E. K. M;t, uti nådig Proposition af den 12 Februari sistlidet år, i betraktande af Enströms boga ålder oell sjuklighet, saint enär han under sin militära bana sig tappert oell hedrande förhållit, för sin tjenstgöring; såsom fanjunkare vid krono-arbels-korpsen blifvit fördelaktigt vitsordad samt vid utöfuingen af sistnämnda befattning blifvit af fångar med knif sårad, föreslagit, ali Roifiielten Enström, hvilken icke åtnjuter något understöd från Arméens Pensionskassa. mätte, sedan han vid fångvården ijenal 10 år, eller den lid, sorn för vissa andra tjenst emans. vid fångvården rätt lill pensions åtnjutande blifvit i Kongl. Majlis ofvan omfprmälda nådiga Bref den 24 Maj 1841 bestämd, få vid afskedstagande! derifrån å Rikets Allmänna Indraguingsstat uppbära under sin återstående lifstid en oafkortad pension af 233 R;dr 1(5 sk. Banko; hvilket Rikets Ständer bifallet. 43:o. Enligt hvad E. K. Mils den 22 Juni näsllidne år till Rikets Ständer affålna nådiga Proposition innehåller, hade Provincialläkare!! i Askersunds Distrikt, Doktor N. L. Ahlberg uti. en lill E. K.
Ytterligare inlemnade Herr fett Kock ett anförande, så lydande: ”Dä det ej nu mera kan blifva någon handels-speCulation, att från Norrige köpa andra varor än dem Landet producerar, och hvilka äro tillåtne att här i Riket införas 5 får jag förklara mig vara af olika tanka nied Högloft. Utskotten, och för min del tillstyrka, att den nya organiserade Landt-Tullsbevakmngen på gränsen emellan Sverige och Norrige med nästa år måtta upphöra. Denria kostar Staten endast på löS 8 Statsoch BeSvllrs-TJtskottenS Betänkandeni gränsen af Vertreland, Dahl celi Bohus Däri 39,000 R:dr ärligen och inbringar ej 3000. Sä länge Norrige var under Danska Spiran kunde ej nog kraftiga åtgärder tagas alt förekomma Durendrägeriet, hviiket af Danska Re» geringen Var gynnadt genom »len Författning, att allt, som såldes till Sverige af Nederlagsgods, fick så val Dandsorn Sjö-vägen Ur Riket transporteras, med restitution af Tullen. Nu, enligt Kongl. Författningen af den u 5 October 1813, erhålla ej Norrska Köpmän någon reslitu 1 ion af Tullen för andra Varor än dem, som från Nederlag med Fartyg sjöledes utgå; mert allt hvad som säljes i Dandet, så väl tili Svensk som lill Norsk man, skall förtullas. Då nu härtill kommer, att Tullen på Utländska öfverflödsvaror betalas i Silfver, eiler efter cours, sorn fastställes för hvarje qvartal, och är i det närmaste lika hög, söm i Sverige, så säger sunda förnuftet, att det ej kan blifva någon vinst för Durendrägaten drifva handel på Norrige, derifrån lian ej utan risque af Varans för hist, in. fl. omkostningar, kan köpa sina varor. Jag vågar ock försäkra, att på de 3:ne sednare åren.
Lagstiftaren bör kunna förekomma tjufveri, n-mligen: Genom öppnandet af utvägur till förtjenst, och genom lättjans tvingande till arbete. I Samma man derföre Sillfisket , Sjöfarten och andra utvägar till förtjenst minskats och inga andra blifva satta i stället, i samma mån har Tjufvarnes antal mäst Ökas Manne derföre, i förbigående Sagt, Götha Canal' arbete ej skulle kunna göras nyttigt för Landet, derigenom att man där skaffade sådana Människor sysslosättning och förtjenst, som eljest skulle , i brist på lönande arbete, låta förleda sig till tjufveri, häldre än att förgås i elände ? En annan orsak till Tjuf-antalets årliga förökning torde böra sökas i sjelfva Spöstraffets olämplighet, hvaraf följderna böra blifva så mycket svårare, ju mera Nationens hederskänsla utvecklas. Den som en gång fått Spö, kan ej blifva en ärlig man, utan att åtminstone äga mångdubbelt större moralisk styika i själen, än den, sorn al drig begått några brott. De som lidit Spöstraff äro således, såsom jag förut en gång haft äran anmärka, liksom döm - Den i April. 47 da till tjufveri för lifstiden, och utgöra ett slags tjufband, i hvilket hvarje ny brottsling på Pålen inlemnas. Spöstraffet strider således mot den Lag-principe: An straffet bör, så vidt det är möjligt, åsyfta brottslingens förbättring. Mot samma principe strider också iifstids-Fängelse. Utan hopp ges ingen bevekelse grund till förbättring. Lifstids-Arrestanten måste nödvändigt förblifva en förhärdad människohatare och blott trackta efter att bryta de bojor, som fjettra hans okynne. Hans anda blir giftig och ingen ny brottsling kan nalkas honom, utan att insuga ett obotligt smittämne. Nagra torde invända: Spöstraff hafva ju hos oss alltid funnits, hvarföre skola deras menliga verkningar först de senare åren börjat visa sig ? Till besvarande af detta inkast torde jag få anmärka, att Spö-straffets förderflighet står i rakt förhållande till utvecklings-graden af Folkets hederskänsla. Så länge
Straffet af fästningsarbete från 6 månader lill 3 år synes mig vara tillräckligt, så länge upprorsmän icke genom någon slags handling eller genom oljud, smädeord eller hot förgått sig, utan blott underlåta ali skingra sig, sedan de derom blifvit af Den 1.7 0 c l o b c r. f. m. vederbör, antydde. Här ur endast fråga om straffet skall ökas, derföre att folkmängden icke genast skingrar sig, oaktadt densamma icke vidtager någon åtgärd utan förhåller sig stilla. Det tilliigg, sorn jemväl finnes i Lag-comiteens förslag till lag i detta fall har tillkommit ur den åsigten, att brottet måste genom någon yttre omständighet blifva svårare; och det är denna yttre omständighet, sorn qvalificerar brottet svårare i andra §:n än i den första. Tager man bort tillägget, så har man äfven borttagit liela qvaliticalionen på bestraffningen, särdeles som det måste vara svårt alt afgöra livad som menas med alt genast eller icke genast skingra sig; och då, enl. 1 §:n, de som deltaga uti uppror äro från ansvar Irie, dås de på tillsägelse genast skingra sig , så vöre det hardt örn de skulle dömmas lill fästningsarbete från 6 månader till 3 år, derföre att någon auetoritet påstod, att de icke genast skingra sig, ehuru de icke ådagalagt någon annan brottslig afsigt, än den som i 1 §:n oinnämnes. — 1 afseende på 6 §:o tvekar jag, huruvida icke llr Or. Posse Ilar rätt deruti, att icke (vänne varningar äro nödiga, innan väpnad makt får användas; rupn då jag föreställer mig, alt den ifrågavar. lagen mera afser folkets säkerhet och mera bör utgå från principen att skydda folket mot auctorileternas godtycke, än att skydda aucloriteterna , hvilka hafva makten i händerna; så biträder jag hellre Ulsk:s förslag, likväl med någon förändring i redactionen. Jag instämmer med Hr Gr.
Och emedan, vid tillämpning af den grundsats Utskottet sålunda gillat, sig visar, att af Bankens verkliga capital förlust för år 182g utgörande R:dr 6,45o: i3. ir. efter afdrag af contant influten capital vinst „ 1,846: 7. 8. återstått endast R:dr 4»4°4• 6. 3, samt Riksgälds-Contoret efter sådan beräkning kunnat och bort för samma år undfå återstoden af behållna räntevinstens öfverskott (5 5o,6o2; 42. 11.) med i45,gg8: 36. 8. men erhållit blott . „ 5o, 154: 46. 2. således för litet R:dr 98,843: 38. 6. alltså och då den för året i83o contant influtne capitalvinst R:dr 9,288: 17. ii. mer an väl förslog alt bestäcka samma års verkliga capitalföt lust R:dr 4,459: 14. 8., hvars innehållning utaf räntevinsten följaktligen ej påfordrades, Riksgälds-Contoret kunnat och bort för det året oafkortadt undfå behållna räntevinstens öfverskott med . R:dr 85,14p: 42- 6. meu bekommit endast 80,690: 27. 10. således för litet R:dr 4-45^7 får Utskottet härmedelst tillstyrka Rikets Ilöglofl. Ständer besluta: alt af Banken skall till Puksgälds-Contoret utgifvas ett ssmmanräknadt belopp, stort 100,3o3 R:dr 5 sk. 2 1 st. Baj.co, Banco-Vtskoltels Berättelse N.-o 2f. iS såsom ersättning för hvad Banco-Fullrnäglige hittills innehållit af den andel Riksgälds-Contoret, enligt sislnänmde beräkningsgrund, tillkommit utaf Bankens för åren 1829 och i83o influtne ränte vinster.