Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då vidare hela Rådet kunde af Ständerna entledigas; var äfven högsta lagskipningen ovilkorligen beroende af Ständerna, hvilke följaktligen deröfver utofvade ett större opinionsvälde, än som nu genom Opinionsnätnnden är för hand. Och slutligen hände det i särskilda full, alt justitiae-mål, afgjorda i Rådet, drogos under Ständernes eller deras Kommissioners pröfning, och högsta domaremakten sålunda Rådet eller Regeringen undandrogs. När detta tillstånd upphörde, inträdde ett annat, hvarunder högsta domaremakten uLöfvades af Kommissarier, tillsatta af Konungen och i hvilkas beslut Konungen kunde deltaga med två röster. Desse Högsta Domstolens ledamöter borde bestå af både frälse och ofrälse män. Deras antal var i Säkerhetsakten icke bestämdt; och utan tvifvel voro de afsätllige efter Konungens godtfinnande. De utnämndes imedlertid första gången på trenne års tid, sex af frälse och sex af ofrälse stånd. Huruvida de kunde af Konungen entledigas inom de trenne år, för hvilka de voro förordnade, torde vara en lätt nog besvarad fråga, då Konungens godtfinnande härutinnan icke var inskränkt genom något grund lagsbud. Af denna hastiga återblick på framfarna tiders förhållanden torde kunna inhämtas, att vår lagskipnings historia icke äger att framvisa någon tid, då högsta domsrätten varit utöfvad, såsom en egen, särskild makt, oberoende af all motvigt och kontroll. Att gifva ät denna makt en så oberoende ställning, tyckes också med skäl hafva förefallit betänkligt, då man ej ansett någon annan statsmakt kunna försättas i ett sådant oberoende, utan varit betänkt att genom ömsesidigt beroende och jemnvigt hindra dem att öfverskrida de af lag deni hvardera föreskrifna gränser. Behofvet af en inrättning i den syftning, som Opinionsnämndens, har då säkerligen med rätta varit insedt af de nu gällande grundlagarnes stiftare; och att utah nöjaktigt vederlag borttaga denna inrättning, har jag ej kunnat anse annorlunda, än ganska vådligt.
Presle-Slåndel den 21 Borgare Stendel den 21 Bonde-Ståndet den 21 Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående ändring i Kongl. Förordningen, rörande städsel och lego af jord på landet af den 13 Juni 1800. (Lag-Utskottels Betänkande N:o 60.) S. A. K. 1 Kongl. Förordningen al' den 13 Juni 1800, angående städsel och lego af jord på landet,— hvilken författning i lista punkten innehåller den bestämmelse, att längsta tiden för arrendens och landbokontraklers bestånd, hvilka slutas om aflingejord, icke må sträckas utöfver femtio år, — stadgas derjemte i 2:dra punkten, att. hvad arfvejord angår, arrendator eller landbo må, i händelse egaren under landboeller arrendetiden genom döden afgår, njuta kontraktet till godo uti fem år, derest så mänga af arrendeåren återstå, räknadt ifrån den midfasta, som infaller näst efter egarens död. Den inskränkning, som sålunda eger rum i fråga om beståndet af arrende om arfvejord, emot hvad om aflingejord är stadgadt, har, hvad äfven författningen antyder, sin grund i den inskränktare dispositionsrätt, egaren till arfvejord, enligt då gällande lagstiftning, deröfver tillkom. Enligt 17 Kap. Ärfda-balken och 8 Kap. Jorda-balken var det honom nemligen förbjudet att arfvejord genom testamente eller annorledes bortgifva; och då han följaktligen var skyldig att (ill sina arfvingar efterlemna denna jord, kunde del i öfverensstämmelse härmed ej heller lemnäs honom öppet att genom arrende beröfva arfvingarne för en långt utsträckt tid icke allenast dispositionsrätten öfver jorden, ulan äfven större delen af dess afkastning. Men sedan numera genom Kongl. Förordningen den 21 December 1857 egare till arfvejord blifvit tillerkänd rätt ali ge nom testamente eller annan gåfva deröfver förfoga lika frill och obehindradt, som öf - 6 Expedi/ions-Utslrottets Förslag lill, anderd.
Till Den 6 Juli e. m. 123 följd af denna Konungens rättighet är det enl. min åsigt af desto större vigt, att nu under fredens lugn så organisera denna Beväring, att den utan allt för lång tidsutdrägt må på den hotade punkten kunna möta fienden, och dertill erfordras icke blott en ringa del, utan flera klasser för att freda blott vår hufvudstad. Möjligen fordras, att 3 klasser Beväring hastigt skola införlifvas med Arméen, och utan deras öfning dels enskildt och dels tillsammans med gamla stammen, är en sådan förening eller ett sådant införlifvande omöjligt. Just en dylik förening, hvarigenom stammen är liksom monitorer, anser jag af vigt. Jag instämmer således i den åsigten, att Beväringens exercis måste utsträckas till 2:ne hvarandra påföljande år, och då, såsom jag redan nämnt, UtgiftsAfd:n utarbetat ett, fullständigt förslag, förenar jag mig med dem, som yrkat bifall till Frih. Tersmedens förslag. Sedan öfverläggningen härmed ansetts fulländad, samt Hr Gr. o. Landtm, framställt, att bifall till Utsk:s ifrågav:de hemställan blifvit yrkadt af Frih, Stael v. Holstein och Hr Hjerta; men att deremot dels Hr Adelborg yrkat, att det af K. M. äskade anslag måtte beviljas för Beväringsmanskapets öfvande 15 dagar årligen, 2:ne år å råd; dels Hr Hjärne, som först framställt ett särskildt förslag, uti sitt sednare yttrande yrkat återremiss; och dels Hr Bildt, utan att yttra sig om anslagets belopp, hemställt att E. o. Ad. måtte bevilja anslag för Beväringsmanskapets vapenöfning 2:ne år å rad, 15 dagar hvarje år, men i öfrigt återremittera frågan till vidare utredning, anmälde sig och yttrade: Hr Bildt, Didrik Gillis: Då jag yrkat bifall till de anslagssummor, som äro erforderliga för Beväringsmanskapets öfning under 15 dagar 2:ne hvarandra påföljande år, och denna summa blifvit af Frih. Tersmeden framställd, instämmer jag i hans förslag.
«Ni kan våga att säga bra mycket, fru lektorska,» sade han något hest, «ty det är ju fruntimmernas privilegium. Men som svar på infamien skall jag be att också få säga nånting; och det är, att jag i ert hus, fru lektorska, förts samman med ’damer‘, som inte voro värdiga att knyta min flickas skoband.» Fru Nenni såg honom buga sig, aflägsna sig och försvinna ut genom dörren. Hon kunde inte hemta sig ur sin förvåning. Hon stod och tittade på dörren, ännu länge efter att den slutit sig, med ett ansigtsuttryck af den mest fullständiga oförmåga att fatta det hela. «Puh,» blåste hon slutligen efter honom, satte trubbnäsan fram, gjorde helt om marsch och skred med stormsteg åt motsatta hållet ut ur rummet. Följande förmiddag, då Nisse Svensson satt vid sin frukostrisp inne på «Kramers hörna», steg redaktören in och satte sig stillsamt hän till honom vid bordet. Nisse lät en diskret blick under fälda ögonlock glida öfver honom samt varseblef ett blekt och förgrämdt ansigte, som talade om en sömnlös natt. Han satt ännu en stund stum och åt; derpå sporde han helt vekt: «Nå, Kristoffer, hvad har du så upplefvat?» Det ovanliga tonfallet verkade så starkt på den unge mannen efter de sista dagarnes mångahanda sinnesrörelser, att han måste kämpa med sig sjelf för att inte gråta som ett barn. Han svalde lite. «Jo, det har jag upplefvat,» svarade han, «att man ofvanpå allt satt sina smutsfingrar på det bästa som jag har.» Nisse sträckte hals, såsom en militärhäst, när den hör trumpetlåt. «Berätta,» sade han. Och redaktören berättade Nisses knytnäfve föll plötsligt i bordet, så att glas och flaskor dansade kadrilj. En kypare kom springande, så att svalstjerten stod rätt ut bakefter honom, och sporde andfådt, om herr Svensson befalde något. «Om jag befaller något,» bullrade Nisse och satte ögonen i honom. «Jo, jag befaller, att herrn far rakt in i det innersta och rödaste helvetet. Ty i dag ska Nisse Svensson hålla domedag!»
St:r föreskrifva en sådan är jag öfverlygad om, efter de yttranden jag inom länet hört, att följden endast skulle blifva den, att dessa länsvis sammansatta Komitéer icke upskattade jorden till dess rätta värde, utan upgjorde dess taxering så, att man i alla fall undandrog sig att erlägga någon stegrad bevilln. Den förändring, som här är föreslagen, är fullkomligt princip-enlig, men grunden för hvarje sådan förändring måste ovilkorligen vara en billig proc., ty innan en sådan proc. blir stadgad, är man öfverlygad, att man först och främst icke mäktar genomdrifva de partiella kontroller, som här blifvit föreslagne, och om man äfven får R. Stms bifall till dem, så komma likväl dessa Komitéer att blifva så beskaffade, att man icke kan på dem lita. Delta är min fulla öfvertygelse och derföre, så länge 5 proc:s-bevilln:n fortfar, anser jag hvad som af Utsk. nu blifvit föreslaget, böra af R. o. Ad. godkännas. Hr Hjärn e: Jag ber att få med några ord besvara Hr Flachs anmärknrr emot mitt sista yttrande. Jag har icke, såsom Hr Flach upfattat det, sagt att Taxerings-Komitéerna i Stockholm icke följde någon grundsats vid bestämmandet af fastigheters taxeringsvärde. En grundsats följes der visserligen, nemi. den, att om en egendom blifvit försåld under de sista åren, så bestämmes taxeringen derefter, men om sådant icke skett, lägger man brandförsäkringsvärdet till grund för taxeringen, hvilket, enl. BevilIn:s-Förordn:n, är det minsta hvartill fastighet' i stad får taxeras, tv detta öfverensstämmer ingalunda med husets verkliga värde. Just de exempel, som Ilr Flach framdrog, och som voro mig ganska väl kända, bevisa riktigheten af min sats, och de bevisa derjemte, att Taxerings-Komitéen i Stockholm går helt och hållet godtyckligt tillväga i detta fall. Sista året föll smaken på Tyska kyrkans egendomar och Fersenska huset, och ett annat år faller den väl på några andra.
Skrifvelse, N:o 42. särskilda pastoraternas godhet, af den, som tillgodonjuter nådår, utgifvas, hafva likväl, vid saknad upplysning, huruvida stom-hemmanen i Calmar Stift äro sådana, sorn i stället för vederlag blifvit gifna, eller ej, i hvilket förstnämnda fall förberörda spanmåls-afgift, så vidt den svarar emot vederlagen i andra stift, lärer fortfarande böra utgå, samt enär utredning härutinnan icke utan svårighet och tidsutdrägt skulle kunnat af Rikets Ständer åvägabringas, Rikets Ständer icke kommit i tillfälle att förevarande fråga tillförlitligt bedömma, hvadan Rikets Ständer anhålla i underdånighet, att E. K. M:t i Nåder täcktes låta undersöka förhållandet med ofvanomförmälda af pastorater inom Calmar Stift under extra nådår utgående afgift samt, om dervid skulle finnas, att genom densamma presterskapets enkor och barn inom detta stift skulle vara mera betungade, än inom de andra stiften, i nåder förordna om den rättelse och jemkning för framtiden, som omständigheterna må kunna föranleda. Rikets Ständer framhärda etc. Stockholm den 8 April 1854. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den Preste-Ståndet den Borgare-Ståndet den Bonde-Ståndet den Rikets Sländers underdåniga tacksägelse-adress lill K. M;t, i anledning af den d de Förenade Rikenas vägnar ajlälne Neutralitets-För klar ing samt de från främmande makter derå afgifne svar. S. A. K. Sedan den af E. K. M:t å de Förenade Rikenas vägnar, i samråd med H. M. Konungen af Danmark, afgifne neutralitets-förklaring blifvit af de Europeiska makterna äfvensom af de Förenade Staterna i Nord-Amerika godkänd, har E. K. M.t behagat lemna Rikets Ständer kännedom om uppnåendet af detta, för ett ostördt fortsättande af våra fredliga yrken, samt för vår handels och sjöfarts oafbrutna gång så tillfredsställande mål. E. K.
Jag säger att kornetten vore värd att någon barmhertig menniska gåfve honom ett skott för pannan, om han icke sjelf kan göra det.” ”Så vild och underlig du nu åter är! Hvarföre yttra sådana galenskaper?” ”Derföre”, återtog Konkordia, ”att jag afskyr feghet och att Engelbert är en feg, föraktlig man, som går här och låter behandla sig som ... som ... Lika mycket, låt oss nu gå ned tillbaka Min herde är, som du väl vet, temligen blyg, men han längtar ändå att se mig hvar stund.” I salen hade emellertid fru Stefana intagit högsätet vid kaffebordet. Herr Tönne satt bredvid i sin högryggade länstol, medan magistern och kaptenen stodo vid spisen och språkade om bosättningen till hösten, då kapellet finge tillträdas, emedan det fanns hvarken enka eller barn som behöfde nådår. Magister Sune tog just tillfället i akt att tala med sin vän kaptenen om en viss kommission, som icke gick ut på någonting mindre än att denne skulle köpa en liten blårosig servis, ärnad att bli en fullkomlig öfverraskning för den unga prestfrun. ”Hitta på något annat!” sade Lauritz. ”Servisen köper jag för min egen räkning till bröllopspresent. I detsamma öppnades dörren, och kornetten blef synlig. Hans utseende var mycket förändradt. De fylliga kinderna hade icke sjunkit in, utan blifvit bleka och svampiga. Gången var släpande och ojemn, och ögonen stirrade tankspridda med ett själlöst och dödt uttryck. ”Kom och tag kaffet, mina herrar – vi vänta icke på de unga damerna!” sade fru Stefana. ”Nej, för all del, mor – låt åtminstone oss män icke glömma vår skyldighet. Jag skall nog ta rätt på värdinnan jag.” Och sprittande af lif och lust, flög kaptenen ut, rusade förbi Konkordia, som han mötte i nedra förstugan och fångade sin hustru just på öfversta trappsteget, så att han på en arm bar henne ner. Konkordia skyndade in hon var ej angelägen att se deras lek eller höra deras skratt och strid.
Det förslag Utskottet uppgifvit, att de erfordeliga persedlarnas antal och beskaffenhet skulle uti Auclions-Protocollet införas, har Ut« 5:te Bandet. 115. a 16. skot - 914 Den 7 Juli. skottet grundat dels pä nödvändigheten för Ue* verantören att känna vilkoren för sin ingående förbindelse, hvarförutan lian ej kan veta, huruvida han förmär uppfylla densamma eller icke, dels på den olika maktpåliggande borgen, som vid storrö eller mindre partiers aflemnande behörigen bär iakttagas; och har Utskottet ej funnit de skal, som i 4 punkten af anmärkningarna anföras, vara af den vigt, att de böra verka ändring i Utskottets härom afgifna yttrande. Beträffande slutligen de inom Högvördiga Prest-Ståndet gjorda erinringar: 1:0 Att vederbörande böra äga lika fria händer vid upphandlingar för Kronans räkning, sorn hvar enskild man, så kan Utskottet så mycket mindre antaga denna tanka, som en enskild man äger att disponera öfver .sin enskilda egendom, men de , som äga bestyret med ifrågavarande upphandlingar, endast kunna anses såsom Ombud för Kongl. Maj:t ochj Kronan, och disponera öfver Statens egendom; hvarvid Staten synes böra äga full rätt att genom grundade föreskrifter befordra en ordentlig och fördelaktig förvaltning. 2:0 Att upphandlings-methoden icke alltför mycket måtte försvåras, hvarigenom inga upphandlingar ske inom egen gräns, utan allt införskrifves från utrikes orter; får Utskottet anföra, att det i sitt Betänkande så litet som möjligt, med iakttagande af nödiga försigtighetsmått, velat inskränka friheten vid upphandlings-methoden , och derföre äfven , vid alla enskilta omständigheter, öfverlemnat omsorgerna härvid till Den 7 Juli* 915 till Kongl. Maj:ts Nådiga godtfinnande; och har Utskottet äfven förmodat att, i likhet med flera äldre utfärdade Författningar, Kronans förnödenheter, så vidt ske kunde, alltid skulle inom Riket upphandlas; hvilket stadgande Utskottet anser vara af högsta vigt för den inhemska industrien och Statens derpå grundade oeconörniska välstånd. 3:0
— Det här är Klaes, faster. Helena räckte honom handen på ett sätt som om Hedvig presenterat Pär eller Pål eller någon annan obekant och ointressant storhet. Klaes gjorde en liten grimas. Så fasligt intagande och älskvärd var inte den der nya släktingen, tänkte han. Men så kom han till en gemytlig och naturlig slutsats, som borttog all bitterhet: — Hon har väl varit sjösjuk, stackars människa! När Hedvig kom upp på hotellet med Helena, väntade hon förgäfves att denna skulle säga något om Klaes, antingen tala om hans arbeten, af hvilka Hedvig visste, att hon åtminstone sett ett par sista gången hon var i Stockholm, de hade just då varit exponerade och väckt mycken uppmärksamhet, eller om honom själf. Men hon nämde honom inte. Hon frågade blott, under det hon ordnade med sina koffertar och nattsäckar, hvad Hedvig skulle ha’ på sig, om brudklädningen kommit, hur många gäster som voro bjudna, hvilka som skulle bli marskalkar, hon kunde inte begripa, att Anton ville ha den där Wirén i sitt hus — och alla tärnorna tvckte hon voro »ovanligt fula flickor». — Nej, inte tycker faster att Hedda är ful, och Karin är ju riktigt vacker; ja i alla fall, de äro mina barndomsvänner och dem ville jag naturligtvis ha’ till tärnor och för resten, det är rätt bra, om de inte äro sådana strålande skönheter, hur skulle jag då ta’ mig ut. — Nå ja, vacker har du aldrig varit, men du har åtminstone förr sett fraiche ut, nu är du ju bara skinn och ben. — Ja, jag har magrat, men det gör ingenting. Klaes tycker om slanka figurer, det säger han alltid, när vi tala om det. — Jaså, ni resonnera om din figur, det var ett eget samtalsämne, nåja, han ser väl den som alla andras —från modellsynpunkt. Hedvig rodnade pinsamt. Hon förstod icke faster Helena. Sådan hade hon aldrig sett henne. Hon hade förstått, om hon hört sin pappas samtidigt afgifna rapport på faster Berthas ängsliga: — Nå? Den ljöd: — Dåligt, mycket dåligt. Helenas uppförande följande dag, då hon tidigt på förmiddagen kom upp för att »hjälpa» systern, jäfvade icke rapportens sanningsenlighet. Det hade inte klarnat under natten.
Inkom-; sterne af dessa nja hemman skola följa tiderne, och alltid lemna Staten en tillgång, hvilken genom det sätt, som Herr Reutersköld föreslagit, under loppet af tiden alldeles skall försvinna. Friherre Cederström: Uti StatsIJtskottets första Betänkande om Kronoskogarne, hvilket af Riksens Ständer blifvit bifallet, och enligt hvilket bemälde Skogar komma att på öppen Auction försäljas, var icke fråga örn någon viss bestämd köpeskilling, utan tvärtom, att inropssumman skulle blifva en perpetuel årlig ränta, som i spannemål borde beräknas. Sex Ar af denna ränta skulle utgöra shatteköpesumman. Så var det af Utskottet föreslaget, och så antogs det af Riksens Ständer. På enahanda sätt borde jemväl, i min tanka, RecognitionsSkogarne föryttras. StatsUtskottet, åtminstone dess pluralitet, har nogsamt funnit, att detta sätt är det förmånligaste, då deremot föreskriften för hemmans anläggning m. m. medför så mångå detaillefrågor, att man, i brist af en fullständig local-kännedom, icke kan derom ingå i pröfning. Herr Reutersköld: Jag får upplysa, att, 222 Den 18 Jann e. m. enligt det förslag till RecognitionsSkogarnes försäljning, jag tagit mig friheten underställa Ridderskapets och Adelns bedömmande, skulle blott uppodlingar läggas i hemmantal, och för de öfrige delarne af RecognitionsSkogarne endast erläggas en årlig grundränta, utan att några andra onera dem åtföljde. Friherre Åkerhjelm, Gustaf Fredric: Jag liar nyligen deltagit i ett beslut, der principen var den, att försälja Kronoskogarne till enskilde. Desse begagnas af Svenske Medborgare, i synnerhet af flem, som sakna egen skogst i llgång, till vedbrand och byggnad m. m. Nu är åter fråga om Recognilionsskogarne, hvilka, tillhörande Staten, äro blott till nyttjande rätt emot vissa vilkor åt Bruksägarne upplåtne.
Hvarefter, uppå derom af Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken gjorde propositioner, StatsUtskottets under N:o 147 och *49 afgifne Utlåtanden, på grund af de dervid gjorde anmärknin - I Den aa Maji. 63 gar, af Ridderskapet och Adeln till Utskottet återremitterades. Grefve von Fersens tvenne Motioner lades på hordet. Foretogs till pröfning StatsUtskottets den 18 sistlidne April, under N:o i5o, afgifne, och den 7 dennes e. m. på hordet lagde, Utlåtande, angående RiksStatens Nionde HufvudTitel. Herr Crusenstolpe, Magnus Jacob: Det faller af sig sjelf, att om anslaget för jordersättningarne, på sätt jag hade den äran yrka vid föredragning af Åttonde HufvudTiteln, dit öfverflyttas, det på Nionde Titeln för hesagde ändamål uppförde belopp således kommer att försvinna. Grefve Posse, Arvid: Kongl. Maj:t har i sin Nådiga Proposition föreslagit, att 20,000 R:dr skulle anslås till Egodelningsverkets befordran i Rikets alla provincer. Detta har StatsUtskotlet i förevarande Utlåtande afstyrkt, men i ett annat gemensamt med Allmänna Besvärsoch Ekonomiutskottet afgifvit Utlåtande har anslaget blifvit tillstyrkt, och på denna grund anhåller jag om återremiss af det nu föredragna Utlåtandet. Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken frågade, om Ridderskapet och Adeln ansåg de vid StatsUtskottets i frå - / f 64 Den 22 Maji. gavarande Utlåtande gjorde anmärkningar böra föranleda till detsammas återremitterande. Ropades Ja. Ånyo föredrogs StatsUtskottets den 27 sisllidne April under Nio i5i afgifne, samt den 7 dennes e. m. på bordet lagde, Utlåtande, angående regleringen af anslagen under RiksStatens Tionde IIufvudTitel.
Hr Westfelt, Nils: Jag kan icke instämma med den siste värde talaren deruti, alt, dä icke arbetet i sin helhet kan verkställas, intressenterna likväl skulle få begagna en del af anslaget. Jag vill här också hafva äran reservera mig emot det beslut R. o. Ad. på förmiddagen fattade. Jag kan aldrig medgifva, att en commun skall erhålla lill skänks af Slaten hvadden rätteligen bör betala sjelf och icke bör få annat än såsom lån, hvilket uti ifrågavar. fall blifvit vid 1840 års riksdag beviljadt pä ganska billiga villkor. Jag skulle gerna förena mig i den äsigten all öfverlemna sakens pröfning åt Konungen, men jag skulle gerna äfven vilja hafva eli villkor äfven å Ständernas sida, när frågan är om att bevilja eli anslag. Då nu öfverläggningen af R. o. Ad. ansågs fulländad, hemställde H. Ex. Hr Gr. o. Landtm., om R. o. Ad. behagade bifalla hvad Utsk. i afseende på 2:dra punkten af Hr Nordenanckars ifrågavar. motion hemställt. Ropades starka ja, blandade med nej, hvarefter H. Ex. förklarade, det han trott sig (inna, att ja härvid öfverröstat nej. Hr Nordenanckar begärde votering. Då i anledn. häraf H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att vid den begärde voteringen ja-propos:n borde innehålla bifall till Utslcs hemställan, men att på R. o. Ad:s afgörande berodde, huruvida Frih. Sprengtporten eller Frih'. Raabs förslag skulle intagas i contrapropos. tillkännagaf Frih. Raab, att han afstod från sitt förslag. Härefter upplästes till justering och godkändes följande förslag till voler:s-propos.: Den som bifaller hvad StatsUtsk., uti dess betänk.
»De nyaste forskningarne hafva nu uppdagat,» sade en af gästerne hos Hydrogenius, »att striden mellan vänstermän och högermän, de två oförsonliga folkraseriie här i Danmark för fem hundra år sedan, utkämpades, icke såsom man hittills trott, på Nörre Fälled, utan på den gamla Slotsholmen. Man vet nu också, att våra förfäder ännu på den tiden voro människoätare, samt att de ben som påträffas i »kjökkenmöddingarne» från 1800- talet hafva tillhört högermän eller vänstermän hvilka uppätits af sina motståndare, alt eftersom den ena eller den andra flocken hade öfvertaget, till dess slutligen, efter ohyggliga blodbad, den siste öfverlefvande – han lär hafva varit vänsterman – dog af en genom slukande af feta och ohälsosamma högermän ohjälpligt fördärfvad matsmältning.» »Ja, det var de striderna och deras utgång,» anmärkte en annan, »som lockade tyskarne att i slutet af 1800-talet ännu en gång anfalla Danmark.» »Men det anfallet gaf anledning till den praktiska skandinavismens fulländning,» sade en tredje, »och därmed till de skandinaviska landens räddning.» »Således hafva vi de danska människoätarne på 1800-talet att tacka för de skandinaviska landens förening, för Sönderjyllands återvinnande åt det gemensamma fäderneslandet och för hela nordens styrka och trygghet.» »Så kan det verkligen tyckas, men de vilda kanibalerne lära väl icke hafva tänkt på något sådant under det de söndersleto och uppåto hvar andra. Det var en faslig tid.» »Huru kunde det vara annorlunda?» sporde ett fruntimmer som nyss förut hjälpt Hydrogenius med ett mycket svårt kemiskt rön. »Kvinnan hade ju icke då ännu något att säga i folkförsamlingen.» »Det är sant. Hon hade ej häller tillträde till statens ämbeten. Det tålde länge innan man i Danmark ville medgifva, att kvinnan dugde till offentliga värfs utförande.» »Men kan det vara sant, att det funnits en tid, då en kvinna nekades att taga en akademisk grad, då hon t. ex. icke fick ägna sig åt läkarekonsten?»