Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Karlarne bergade sig nog med båten och noten, om de ej blefve förförda att sätta hushåll.” Så visa och lämpliga tal höll patron Holmgren, då armodet krälade i stoftet omkring honom; och tröstlösa återvände de bedröfvade med det otillräckliga förrådet till sina hem. ”Nej, jag uthärdar omöjligt längre!” sade Arve en afton, då han inträdde i stugan, der gumman Arnman, ännu alltid lika tålig, satt vid bordet och roade gamle löjtnanten med de allt kärare och dyrbarare pappersdockorna. ”Är det åter någon bedröflig nyhet?” frågade fru Kathrina och vände hufvudet med ett uttryck, som lät förstå vana vid det värsta. ”Ja, en ryslig! Olle Persson, som med begge svågrarne sina för några dar se’n, i trots af storm och is, reste på långfiske, för att söka hjelp mot jemmern hemma, har med allesammans blifvit borta. En öbo, som funnit båten stjelpt och igenkänt den, har bringat honom hit; men eländet hos de tre enkorna med alla sina barn kan göra en tokig! Jag vill i morgon, så vidt möjligt är, resa öfver till Tistelön och rådgöra med Birger Haraldson. Det är en dugtig och hederlig karl. Han skall ej undandraga sig att gifva råd och hjelp, när han blir uppfordrad.” Ehuru det alltid, enligt fru Arnmans egen uppgift, var detsamma som att sticka henne i näsan med en syl, då Arve talade om att resa till Tistelön, var hennes hjerta dock alltför menniskoälskande, att denna gång sätta sig emot ett beslut, hvilket kanske kunde medföra någon fördel åt deras fattiga grannar. ”Gud gifve det vore enkorna och de faderlösa till gagn och fromma,” sade hon mildt och andäktigt, ”så må du gerna resa! Jag vill emellertid gå in till de stackars menniskorna och se om jag kan tala ett ord i rättan tid. Och du, Josefina, gå du med Annicka på loftet, barn, och plocka full den stora grepkorgen med gryn, ärter, bröd och mjöl. Låt Annicka också taga upp tre små köttstycken. Jag skall dela ut så långt det räcker.
Reservation 4 Slals-Utskotlets Utlåtande, M 92. t i ' JW 92. Ank. till Exp.-Utsk. d. 10 April 1854, kl. 1 e. tn. Utlåtande, i anledning af Kongl. Maf.ts Nådiga Proposition, angående de uti ordinarie räntan ingående persedlars omsättning och förenkling. (1. A.) Med afseende å det ifrån lång tid tillbaka insedda och erkända behofvet af beskattriings-väsendets samt uppbördsoch redogörelse-verkets förenkling och då redan i äldre tider fråga varit väckt att, med oförändradt bibehållande af de persedlar, hvilka uti grundräntan ingingo såsom de hufvudsakligaste, förvandla alla de öfriga eller de så kallade småpersedlarne elter ett visst medelpris till penningar, som sedan skulle med förutvarande penningeränta sammanslås, samt, efter hvad kändt vore, småpersedlarne i allmänhet underginge ringa eller ingen förändring till sitt värde och desamma för öfrigt till största delen voro af beskaffenhet att icke kunna in natina utgöras, utan måste med penningar lösas, hade Kongl. Majit, uti till Rikets sednast församlade Ständer den 1 Februari 1851 aflåten Nådig Proposition, förklarat sig anse, att genom en sådan småpersedlarnes förvandling en skatteförenkling kunde ernås, om också icke fullkomligt, likväl i hufvudsaklig mån och vida lättare än genom antagande af något af de förslag, som förut blifvit framställde, helst berörde åtgärd hade sin grund uti redan varande förhållanden, och följaktligen någon rubbning af grundskatternas belopp i det hela, vare sig till förlust för Kronan eller de skattdragande, derigenom icke vore att befara; hvarjemte, vidkommande frågan om fastställande af de persedlar, hvilka skulle såsom hufvudräntor bibehållas, Kongl.
Alltid ett litet post scriptum och alltid pä iranska. Och som jag icke hade något annat for mig, icke skulle bort i familj, och som det till på köpet var julafton, så antog jag med nöje hans inbjudning. Det var bara en sak, som oroade mig: — den der fracken! Vilhelm Hjort brukade aldrig ha frack bjudningar. Han hade en gäng för alla uttalat sin afsky för det plagget. Och som han sällan syntes ute i stora verlden på middagar och supéer, behöfde han bjelf inte ofta begagna det. Det var just det egna, att Vilhelm Hjort inte lefde mera med, än han gjorde. Han var rik och säg bra ut, dansade väl, pâstodo de fa damer, som fått den äran, och kunde vara i hög grad älskvärd, när han ville. Men det var iute ofta han ville. Han lefde ett obemärkt, tillbakadraget lif. Tidigt om morgnarne — både vinter och sommar — red han ut en timma eller par, ät sin frukost pa slaget tio, läste tidningen och rökte, arbetade några timmar vid sitt skrifbord — man påstod att han skref anonymt i ett par liberala tidningar — och på slaget fyra spisade han middag. Han drack en kopp kaffe och en chartreuse pâ Anglais — der fick han for det mesta sitta ostörd — och var det première, gick han om qvällen på teatern — annars lag han hemma pâ en soffa med en bok i hand. Det var ungefar hela gängen af hans lif. En gäng hade det likväl varit annorlunda: innan han gjort sin utrikes resa.Då hade Vilhelm Hjort varit hvad nian kallar en frisk vilja. Han hade redan under sin vistelse i Upsala fått ärfva en rik farbror, en bryggare, och den unge kandidaten hade inte varit den, som låtit pengarna stå orörda på banken. Han förde ett gladt lif den tiden, qvistade litet emellan ner till Stockholm, bjöd cirkusdamer och variété-divor på ostron och champagne och lät sin börs stå öppen för hela verlden — d. v. s. den verld, lian umgicks med. Men så med ens reste lian från alltsammans — reste, utan att ta afsked af någon och utan att anförtro någon, hvart han reste. Det var endast läkaren, som visste det. Han var borta i tre år.
Med dessa betraktelser är förenad den skarpaste philippik, som jag ännu någorstädes läst, mot allgiltigheten af Pluralitet, Majoritet, Opinions-välde164; och derjemte en uppvisning af det orimliga äfven i den nyare akademiska lärdomens definitioner på Frihet, så på den ”naturliga”, som på den ”borgerliga”. Sjelfva den innersta eller ”andliga” friheten kan icke vara något sådant abstract oberoende, som den dock skulle vara enligt de absoluta frihets-ifrarnes föreställning. Både den goda och den onda menniskans tankar äro – innerst – sjelfnödvändiga. ”Ingen mästare i sin konst säger: så behagar jag; utan: detta är Konstens, detta är Skönhetens lag. Äfvenså, föreslå en hederlig karl något, som icke är hederligt; han svarar er alltid: Herre, jag kan icke, det är omöjligt. Invänd derpå: men ni är ju fri? och han skall blifva stum; ty det ser väl alldeles ut, som ni hade rätt; men han känner, att ni ljuger. Och detta samma gäller, fast på ett oändligen högre vis, om Gud. Eller huru bevisar man den vara fri, som icke kan hvarken vilja eller göra mer, än ett? – Hvar finnes då Friheten? Jag tänkte på försök, att den kanske måtte finnas hos Hin Håle. Men äfven han följer nödvändigt sin högsta ondskas vishet, som är den slugaste arghet; med denna ofelbara rigtighet i svar, i fall man kunde som en vän mellan fyra ögon föreslå honom något godt: En sådan dumhet! nej, det är omöjligt”! Det återstående af capitlet sysselsätter sig med att ådagalägga, hvad Friheten verkligen är; och att i allmänhet beteckna, hvad deraf närmast följer. Friheten, säger Thorild, är i det moraliska lifvets verld alldeles detsamma, som den tomma Rymden är i det physiska lifvets: nämligen det oumbärliga allvillkoret för lifs tillvaro, och så till vida lifvets allmännaste rätt; men som – betraktad såsom blott sådan – icke innehåller grunden till någon enda speciell lifs-rigtning eller lifs-beskaffenhet.
Måms Nadiaa Försäkran och Stadfästelse a Sorensia Allmogens fri - och rättigheter ar 1789 Landtman Nadigst lemnade frihet, att till hwem och hwarest inom Riket, han hälst will, afvttra sin egen och sine grannars afwel och afrad, sine och deras Slöider Denna, at Dagswerkens besparing och Jo^d, brukets upphjelpande syftande Nådiga Författning, förutsätter wäl, alt en Bonde, som för sina egna Laedtmanna-warors förvttrande mäste resa fran sin hemort, men af dem icke har fullt Las, ma, för att fa det och lindra sine grannar ifrån att också resa, medtaga icmwäl deras lika handawaror till försäljning, samt ma bända äfwen för sm och deras räk, ning fran Städerne hemföra de nödwandiga Köpmanna waror; och en noga efterlefnad deraf Landtman också i Handels,afseende endast nyttig, siadar icke Städerne eller Stadsmanna rörelse; Men den öfwerdrift ak denna helsosamma Författnings ä danial och den gränslösa afwikelse derifrån, som missbruk ocb sjelfswald hittills tillskapa! och som man nu will hafwa förwandlad till en stadgad rättighet för framtiden; det är denna afwikelse fran äldre Författninaar och detta missbruk deraf, som siadar bade Stadsoch Landkmanna Näringarne. — Erfarenheten har lemm dt derpå de petageiigaste wedermalen. Man sinner det blott af det nu östiga för, Hallandet, lön; alminstoye i af mig kända Orter är sadant. r:oz Den 6 Julii. Icke allenast
Af den nådiga Propositionen inhemtas, att Westergren, som är född år 1802, år 1824 inträdt i militärtjenst, derifrån han, efter att hafva flera år innehaft sergeantsgrad, erhållit afsked, hvarefter honom i nåder tillagts underlöjtnants namn, heder och värdighet; att Westergren emellertid den 1 November 1837 blifvit anställd såsom föreståndare för omförmälda fängelse, till en början under benämning af vaktmästare och sedermera från och med 1848 under benämning af direktör, och att han, enligt hvad Fångvårds-styrelsen intygat, med synnerligt nit, drift och skicklighet i utöfning af denna befattning fortfarit intill 1860 års utgång, då han undfått tjenstledighet, hvaraf han, såsom enligt läkarebetyg, besvärad af sådan sjuklighet, som gjorde honom otjenlig att med den ansträngande befattningen fortfara eller åtminstone skulle för hans återstående lefnad ännu mera försämra hans försvagade helsa, allt sedermera varit i åtnjutande; och har Fångvårds-styrelsen Westergrens begäran om pension förordat. Med hänseende till hvad sålunda blifvit anfördt angående den tid, under hvilken Westergren varit i fångvårdens tjenst anställd och angående det väl vitsordade sätt, hvarpå han samma tjenst utöfvat, hafva Rikets Ständer, i öfverensstämmelse med de grunder, som under 5:te punkten här ofvan blifvit antagne i fråga om pensionsrätt vid afskedstagande för de vid Fångvården anställde embetsoch tjenstemän, bifallit hvad E. K.
Jag kan icke inse någon fara uti att öfverlåta dylikt åt skiftesmannen och gode männen, som hafva många vigligare frågor än denna att afgöra. Jag uprepar hvad man under 10-lal af år sagt och hvad som man äfven vid denna Riksdag mångfaldiga gånger klagat öfver, att, på sätt nu förfares, nedhuggas våra skogar samt blifva alldeles förstörda, äfvensom alt det är nödvändigt, det en åtgärd vidtages för att rädda dem ifrån undergång. Frih. Raabs anmärk, att man icke eger någon säkerhet för lösens utbekommande, gäller icke allenast denna ersättning, utan 15 H. 2 18 Den 13 November. äfven all annan ersättning vid skifte. Den sora får ersättning, kan derför i hemmanet söka inteckning eller på annat sätt försöka utfå den rätt, som honom tillkommer. Om här en serskild föreskrift skulle meddelas i afseende på säkerheten, skulle det äfven stadgas om all annan ersättning, som vid skifte kan komma ali utgå. Det var naturligt, att ett stadgande af den vigt, sorn det ifrågavar:de, skulle mötas af olika meningar, men då man tänker lika i afseende på sjelfva saken och då icke något bättre förslag enl. min tanke blifvit framslälldt, vågar jag vördsamt hemställa, att R. o. Ad. behagade, med afseende på behofvel aben oundgänglig förändring i skifleslagstiftningen uti ifrågavande hänseende, bifalla det sammanjemkningsförslag, som Utskm framställt. Då nu öfverläggningen förklarades vara fulländad, framställde Ilr Gr. o. Landtm, att i afseende på förevartde punkt, dertill Gr.
Då jag nu framställer några inom kortare tid inträffade händelser, till bevisande af billigheten i mitt påstående, anser jag mig först böra möta ett inkast deremot, nemligen ifrågaställde utgifters mindre betydliga belopp, med den erinran, att när fråga är om rättsfordran, bör icke utgiftssummans belopp considereras, utan blott principen, samt att utgiftens större eller mindre betydlighet är relatif, och det som betyder intet för den förmögna, kan vara betydligt nog för den fattigare. Jag får först till bevisning anföra exempel af en jordägare, som äger ett mantal, deri en liten qvarn innebegripen, som väl maler för tull, men är innefattad i hemmanets skattläggning, och collectift med hemmanet till värde för bevillning uppförd, samt utgörande alla vanliga onera af kronotionde, soldat, skjutsning m. m. För denna qvarn har i KammarRätten, i anmärkningsväg blifvit fordrad mjölnare-afgift af omkring två Riksdaler årligen, och har jag för min del trott, att hemmanet icke kunde på en gång vara qvarn och hemman, och betala afgifter för Bägge; men i alla fall, om ock jordägarens bestridande gillas i högsta instansen, kostar Utslags-lösen der sju Riksdaler, eller den ifrågaställde mjölnare-afgiften för omkring i år, och det kostar jordägaren mera att lösa ett förmod* Den i5 December e. m, 233 ligen gynnande Utslag, än att betala en orättvis mjölnare-afgift. Ett i det närmaste lika förhållande inträffade, då en ståndsperson anförde besvär deröfver, att han blef pliktfälld för vanvördeligt skrifsätt; hvarvid han väl frikändes i den högre instansen, men Utslags-lösen der uppgick i det närmaste till beloppet af böterna, hvilket oftare skall inträffa vid besvär öfver smärre vitén. I sammanhang med denna händelse har det förekommit mig, att stadgandet i i4 Cap. 7 §.
Vtt, dä Återstoden af 1839 ärs i IliksFälds-fiontoret innestäende auslaA till ktats-kekofvens fallande, den enda oketalda utAifts-posten för samma är af nä^on serdeles ket^denket afdra^es med 745,190: en disponikel till^änA af 3,463,476: 32. nj skommer. 5:o Vtt för är 1840, kvarunder den är 1835 fastställda 8tats-reAlerinA oek kevillninA ännu fortfara, följande keräkniuA kan u^AÖras: LekällninF ifrän 1839 3,463,476: 32. 1840 ärs kevillninF, som inll^ter 1841, med förra ärens restantier 2,500,000» 1840 ärs kapital-inketalninAar oek räntor ä utlänta medel 40,340: InketaininA ä Lkolera-ereditivet 8,000: Återstoden af l^llnads-ereditivet för 8j,anmäls-undsättnin^ar 150,000: Lekällna öfverskott ä 8tats-Verkets inkomster för 1840, keräknade till samma kelo^p, som för det nästföre^Lende äret, oeli leverade 1842 500,000: 6,661,816: 32. Ld. / ,/// X. M Vad. 7Vo/ionko,! trd K ar 2 IV d/' 1840 äi'8 sn8lsg till 8tst8-5^erket sk devillningen tor 8smms är 1,145,190. Xrligs räntsn till 1lsn8 Nsj:t I^onungen 200,000. Ls^itsl-skketalningsr ssmt räntor till 1liket8 8tänder?
I afseende å 2:o Allmänna Indragning s-staten hemställde Departements-Chefen i underdånighet, att Kongl. Majit, på de grunder, som i afseende å löneregleringen finnas upptagna i de hos Kongl. Majit förda Protokoll öfver Finans-ärenden den 11 i denna månad samt öfver Justitia;- och Civil-departementens ärenden innevarande dag, äfvensom i öfverensstämmelse med ofvanberörde Nådiga förklarande i fråga om Statsråds-ledamöters pensionsrätt, täcktes i Nåder föreslå Rikets Ständer, att den rättighet, som, enligt gällande författningar, tillkommer civile embetsoch tjenstemän i allmänhet, alt, när de uppnått 70 års ålder och varit i 30 ars oafbruten tjenst, eller när de uppnått 65 års ålder samt varit i tjenst omkring 40 år och förete läkarebetyg om försvagad helsa, undfå afsked med hela lönens bibehållande på Allmänna Indragnings-staten, må, hvad peusions-beloppet angår, för dem, som komma att uppbära förhöjda löner utöfver 3000 R:dr, så inskränkas, att för loner å 3,500 eller 4,000 Ridr, pensionen skall utgöra 3,000 Ridr. N:o 6 till Kongl. Maj:ts Nåd. Prop. N:o 1, om Statsverket 1856. med de undantag och särskilda bestämmelser, som, beträffande vissa embeten och tjenst er, finnas omförmälda i åberopade Protokoll och Nådiga förklarande. Till ledning vid beräknandet af den förhöjning, sorn uti anslaget till Allmänna Indragnings-staten skulle erfordras i följd af de föreslagna tillökningarne i lönoch pensions-belopp, hade Föredraganden gjort sig underrättad om sammanlagda pensionsbeloppet hittills för de embelsoch tjenstemän samt betjente, som årligen erhållit afsked med rättighet till lönernas bibehållande på Indragningsstat; och detta belopp hade under åren 1849—1855 utgjort i medeltal nära 20,000 H.dr b
H. Ex. har Ees t tid t möjligheten af en connivence emellan speciilanlen och tillit jenstemannen, och har till bevis itel på framställt de controller, sorn äro stadgade i hvad angår varor, som stämplas, med hvilka eontrollers åsidosättande t jenstemannen löper fara att mista tjensten. Deremot ber jag att fa erinra, att för brott, som icke upptäckas, betyder strafflagen ingenting. Att likväl verkställigheten är ganska lätt, och icke måste vara så särdeles farlig, derom nr jag och flere med mig, just nu, för en liten stund sedan, bär på stället öfvertygade af en ledamot, som har med sig, och visar åt hvem som vill se dem, arne Särskildta exemplar af stampade varor, sorn i stämpeln angifvas för varor af annaa beskaffenhet, än de äro, på hvilken oriktiga uppgift Kronan skall hafva på blott det ena partiet förlorat i Ulli 1,000 r:dr b:co, som alltså varit lullförsnillarens vinst. Meri 0111 man också antager att stämpeln utgör en controll , så gäller ju icke det hindret andra varor, än dem, som kunna stämplas; eller huru vill man hindra, att lulli jenstemannen ser igenom fingrarna med en skeppare, som har 10 å 12 fat brännvin, men angifven dem innehålla fartygets förråd af dricksvatten? Huru hindra att en skeppare lörtullar 10 fat vin men lossar 5o? Huru hindra att en tulltjensteman, vid uppvägning af några tusen 24 caffe, uppför dem1 i tulljournalen för några hundra? Om nu ingenting annat än personlig heder ligger lill hinder för sådana der operationer; så huru vill man bestrida, att ett sådant inprakticerande går lättare, än att lurendreja? Hvad H. Ex. behagade anmärka emot mitt förslag, om förbud emot införande af fin ull, uppfattade jag icke, och jag går derföre det förbi; men deremot ber jag alt få lugna Gr.
Derföre – han, att skapa; de – att förstöra. Uti allt, hvari han tillåtes att tänka och alstra, hinner han fördenskull alltid längre, än de Nordiske. Just af detta skäl kan han ej lysa i ett tidehvarf, som ideligen philosopherar och politiserar. Hvad han gör såsom konstnär, visar alltid åtminstone anlaget till ideal smak: det är, äfven i sin medelmåtta (såsom i Neapolitanska Skolan), naturligt, gladt, godt, utan möda; vackra ansigten, täcka lemmar, klar färg, fri, men begriplig sammansättning. Det kan hända honom, att sätta grannlåt på sak; men aldrig, att förvandla saken i grannlåt. Den barnsligt lekande Neapolitanska Skolan kan närmast jemnföras med den Fransyska, emedan bägge ha en glad ton. Men Fransosen, alltid kärf, stympad och öfverdrifven, är ur stånd, att i någon konst hinna ett oskyldigt lynne. Han har af nöden att stödja sig på andra, och vara qvick. Fransosen tänker mycket, och är skicklig med ett slags behag (särdeles för fruntimmers-ögat); men liten, och hinner icke halfvägs öfver den omåttliga gränsen, som är emellan det Sanna och det Qvicka. Egentligen vill Fransyskt säga detsamma, som qvickt, stympadt, obetänkt, torrt, fattigt – och gladt. Hos Tyskarne är mycket anlag åt grannlåt; men litet eller intet åt sann smak. I konsterna ha de täckhet, men blandad med tungt; liksom Fransosen har sin täckhet blandad med qvickt, och Svensken sin med torrt. Hemma i Jockmock. En skildring ur småstadslifvet sådan den är. Af Lovisa Petterkvist FÖRSTA KAPITLET. Små Preludier. »Nej, vet ni hvad», sa jag häromdagen åt Ada, min äldsta, gift med kronofogden, och åt Maja, Gustafs systerdotter, som ska vara hos oss i vinter, »något måste vi hitta på att friska upp oss med efter sommarvärmen. Jag känner mig lika dufven som en uppslagen å dö kologn flaska. Snart är det ingen parfym kvar i mig alls, och det är då rakt inte trefligt.»
«Nå då kommer Evelina och jag ut till er och helsar på. Jag fröjdar mig just åt, att komma ut en smula i gröngräset; men då bli vi ute en hel månad, det vet ni att jag alltid har sagt, Efverling.» «Det skulle vara oändligt roligt för mig,» sade Efverling, «om fru Wiberg någon gång ville göra allvar utaf ett så gammalt löfte. Jag fruktar endast, att jag inga nöjen har att bjuda på. Stadsboerne ledsna så snart vid landet, isynnerhet Evelina » «Evelina! Skulle icke hon trifvas hos er? Jo, jo men, det vet ni nog,» sade gumman med en högtidlig suck. «Hon får plocka om blommorna och springa efter fåglarne, emellanåt hon hjelper mig i mjölkkammarn. Vi ha ofta talat om det, kusin lilla.» Efverling smålog, Evelina kom in. «Herr Efverlings rum är allt i ordning,» sade hon. «Saralena har tidigt i morse eldat dem.» «Jo, jo, der ser ni, hur vi alla tänka på er, min beskedlige Efverling, till och med Saralena har haft er i minne. Evelina, min piga lilla, tag bort kaffet nu, och stöka nu fram ditt bjäfs. Jag har allaredan sagt åt kusin, att du skall gå på balen. Hon har sjelf sytt sin klädning, och borgmästarinnan berömde den alldeles öfvermåttan i går.» Men Evelina tog ej fram sitt «bjäfs». Hon gick till fönstret och skämdes synbarligen för tantens pratsamhet. Efverling svarade ej ett ord, han steg upp och tog sin hatt. «Fru Wiberg torde förlåta,» sade han, «att jag nu rekommenderar mig. Jag har så många små ärenden att uträtta på förmiddagen.» «Åh! skall ni gå så hastigt ifrån oss?» sade gumman misslynt. «Nå, nå, ni gör hur ni vill, ni är hemma här, kära Efverling, men till middagen får ni icke lofva bort er, hör ni det.» Efverling smålog, tackade och gick. «Herre Gud, hvad han är hygglig!» suckade gumman för sig sjelf. «Om jag icke hade dig, Evelina, så skulle ingen annan än han få mina smulor då jag dör.
Uti till Hedervärda Bonde - Ståndet ingifvel Memorial, som till Stats-UtAotti åtgärd b ifvit ofverlärnnat, bär Riksdags-Fulfmägtigen från Bohus Hän Eric Svensson andragit, huruledes, da af Rikséns-Ständers Revisorers sist afgifne berättelse inhämtades, att en betydelig Summa af Nionde Hufvud-Titulns medel utgått såsom län åt Landsbushåilnings-SäUskaperne , det vöre nödigt, att desse Sällskap för hundås, att åiligen, eller till och med hvarje halft år , redovisa de af Staten och det Allmänna erhållande medel, hvarigenom Riksens Ständer lomme i tillfälle, att undersöka i hvad mohn Hushållixings-Sallskapc-rne uppfylla deras ändamål: Anförande Eric Svensson såsom skäl för sin framställning, att Bohus Läns Hushållnings Sällskap, i följd af Kongl. Majus Nådiga Bref den 3.1 October 1815. undfått utaf förenämnde tillgång 5000 R:dr, ena hälften som lån och den andra sorn gåfva, samt dessutom uppbär 50,0 R:dr årligen i Fem år till Linberedningens befordran, men att okändt vore, huru och på hvad sätt desse medel förvaltas. Då Hushållnings-Sällskaperne, sorn hufvudsakligast bestå af Riksens Ständers medlemmar, tiga visse af Kongl, Majit i Nåder gillade Stad^ gar och Reglementen för deras åtgärder, är Stats-Utskottet öfvertygadt, att desse Sällskap, Stats Utskottets Betänkanden. med iagttagande deraf, använda de medel, som till deras disposition öfverlämnäs, på ett med Inrättningarnes föremål instämmande sätt: Och, då för öfrigt Utskottet uti dess serskildte yttrande angående grunderne för användandet af gide Hufvud Titulus Anslags Summa, äfven föreslagit, att hernälte Sällskaper böra årligen till .Kongl.