Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ständer i sådant hänseende måtte besluta: 1:0 att alla af Rikets Ständer pröfvade och godkända utgifter, i och för denna Riksdag , må utgå af de till Riksgälds-Contoret influtna. och för dylikt ändamål disponibla medel, samt från detta Verk, med iakttagande af Rikets Ständers härom meddelade föreskrifter, . omedelbart till vederbörande utbetalas; 3-.o att likaledes sådane af Rikets Ständers sammanvaro föranledda utgifter, sorn, i anseende till sitt föremål eller beskaffenhet, en - Stats-Ulshotiets Memorial N:o 8. 5 ligt livad vid sistlidne Riksdag egde rum, dels redan blifvit, dels framdeles under Riksdagens lopp varda af Kongl. Maj:t i Nåder fastställda och å Kongl. Stats-Conloret anvisade, må, efter gjorda reqvisitioner och anställd granskning af derför aflemnade verificationshandlingar, utaf Riksgälds-Contoret godtgöras Kongl. Stats-Contoret; 3:o att, hvad serskildt beträffar utbetalningen af de Riks-Ståndens och Utskottens Secreterare och öfriga Canzlipersonal samt Vaktbetjening tillerkända arfvoden och tractamenten, denna utbetalning bör grunda sig på specifika uppgifter å personalen, undertecknade, i afseende på Riks-Stånden, af hvarje Stånds Talman och, i afseende på Utskotten, af hvarje Utskotts Ordförande; 4:o att räkningar å kostnaderne för eklärering, eldning och städning i Riks-Ståndens Sessionsoch Canzlirum, samt å uppköpta inventariipersedlar och skrifmaterialier m. m., böra vara, medelst påskrift af Land t marskalken eller Talmännen, till riktigheten godkända, och 5:o att dylika kostnader för Utskotten höra på enahanda sätt vara af Utskottens Ordförande attesterade.
Cederström anförde på f. m. att Högsta Domstolen jemväl afgör mål i Konungens namn. Det är sant. Men det sker efter lag, som Konungen och R. St. gemensamt stiftat, hvaremot de mål, som Reg.-Rätten borde pröfva, afgöras efter sådana författningar, som Konungen ensam stiftar. R. St. hafva icke der det inflytande, som de ega i afseende på allmän lag, och kunna derföre icke med samma tillförsigt öfverlåta tillämpningen åt embetsman, utan måste förlita sig på Konungen och hans rådgifvare både såsom tillämpare och lagstiftare. Frih. af Ugglas har såsom ett alternatif föreslagit Högsta Domstolens förstärkande med flera ledamöter. Vid 1844 års riksdag framstälde Konungen sjelf enahanda utväg. Men jag] upprepar hvad som förut blifvit nämndt, att det fordras helt andra kunskaper i förvallnings-ärender, än i domstolsmål. I de förra är det fråga om Rikets sannskyldiga nytta och i de sednare om bokstaflig rättvisa. Den böjlighet, som måste ega rum i förvallnings-ärender, gäller icke i afseende på domstolsmål, der ordalydelsen måste strängt följas. Hvad som för allmänt och enskildt väl kan tillfälligtvis vara helsosamt, gäller icke vid lagskipningen, der den oböjliga bokstafven måste tillämpas. Derföre ser man ock att det vanligtvis misslyckas, när man använder domare i förvaltande embeten, ty de kunna svårligen lösgöra sig från den stelhet, som de juridiska formerna hos dem inplanlat, och som icke är nyttig vid förvaltnings-ärenders behandling. Samme talare har vidare omförmält, huruledes K:s rådgif - 238 Den 12 Julie m. vare borde bedöma ärendeme ur högre synpunkter oell ej genom en mängd småsaker neddragas i detaljer. På f. m. yttrade jag mig om de allmänna grundsatserna i detta hänseende och jag vill nu genom ett exempel ytterligare försvara min mening. Det hände för flera Riksdagar sedan att en af vårt stånds ledamöter, som återkommit från Frankrike, sade sig hafva studerat fransyska beskattningsväsendet, och önskade få här införa de allmänna grundsatser, hvilka i nyssnämnde land voro gällande.
N:o 38. angående regleringen af utgifterne under Riksstatens femte hufvudtitel. III. B. 178, 222. A. 307, 319. — N:o 39. angående regleringen af utgifterne under Riksstatens ( 139 ) sjette hnfvudtitel. III. StatsUtskottets Memorialer, Betäukanden och Utlåtanden: — N:o 40. angående reglering af utgifterne under Riksstatens sjunde hufvudtitel. III. B. 178, 222. A. 342. IV. U. 622. V. 176. A. 212. VII. E. 4. — N:o 41. angående regleringen af utgifterne under Riksstatens åttonde hufvudtitel. III. B. 427, IV. 40. A. 61, 92. U. 622. V. 176. A. 212. VI. U. 294. A. 381. VII. E. 4. — N:o 42. angående regleringen^ af Riksstatens nionde hufvudtitel. III. B. 427. — N:o 43. i anledning af väckt motion, rörande restitution åt Sergeanten E. Rasks enka, Catharina Henriksdotter, af henne tillagd, men ej uttagen, pension för åren 1838—1841. IV. B. 35. A. 108. — N:o 44. i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, angående upplåtande af en under KammarCollegii disposition varande jordrymd till byggnadsplats för nya observatorii-byggnaden i Upsala. — N:o 45. i anledning af väckt motion, angående upphörande af Invalidinrältningen å Ulriksdal. — ' N:o 46. i anledning af återremiss utaf Utskottets utlåtande N:o 23. IV. B. 35. A. 109. — N:o 47. i anledning af Kongl.
Det är fördenskull högst nödvändigt, att ordet förfar införes i författningen, på det att man i intet fall må hafva ett brott, som är gröfre än det skall kunna bestraffas. Gr. Sparre har ansett, att det vore en orimlighet att kalla ifrågavande förbrytelse för stöld; men 1734 års lag kallar den emellertid så, när den sker uppsåtligen, och det lärer väl icke kunna bestridas, att det är att uppsåtligen förfara en sak, när tjenaren låter sin husbondes spanmål rinna bort, eller knäcker ryggen på hans bäst o. s. v., hvarpå tusen exempel kunna anföras. Borttager man nu det stadgande, som i berörde afseende finnes i 17.34 års lag, sä har man icke något deremot svarande, och när ingen motion derutinnan blifvit väckt, så lärer man väl också icke vid denna riksdag få denna lucka i lagstiftningen fylld. Jag vågar fördenskull fortfarande anhålla att de ifrågavande orden må uti författningen införas, och jag går så långt ali, om R. o. Ad. bifaller del, vill jag hos Hr Gr. o. Landtm, hemställa att Ståndet måtte tillfrågas, huruvida ej en inbjudning härifrån lill de öfriga RiksSlm må afgå att förena sig uti det af R. o. Ad. fattade beslut. Hr Cederschiöld: Gr. Sparre har icke haft annat att mot mitt förslag anföra, än att hvarje brott bör hafva sin rätta benämning och bestraffas derefter; men om han icke har något annat - skäl att andraga, anhåller jag om bifall till hvad jag tagit mig fri - 144 Den 30 Oktober. heten föreslå. Hr von Hartmansdorff har redan anmärkt, att Utsk. i förevartde mom. såsom hustjufnad ansett om tjenare förskingrar husbondens egendom; och likväl känner Gr. Sparre ganska väl, att förskingring af annans egendom icke af lagen betraktas såsom stöld. När således, enligt LagUlsk:s åsigt, förskingring blifvit belagd med straff såsom för stöld, kan jag icke finna någon konseqvens deruti, att Utsk. icke lika väl betraktar såsom stöld det brott, då tjenstehjon uppsåtligen förfar husbondens egendom.
Geijer kunde derför icke uppfatta treenigheten på annat sätt än att Gud uppenbarat sig såsom Fader i naturen, såsom Son i menskligheten och såsom Ande i ordet och dess verkningar, tron och kärleken, hvarför han icke heller kunde uppfatta försoningen i den meningen, att en person försonat en annan. Häruti hade han ock på sin sida den svenska kyrkans då gällande religionslärobok, Lindbloms katekes, der endast uppenbarelsetreenigheten, icke väsentreenigheten betonas, der det blott säges att Fadren kallas den första personen, Sonen den andre och den Helige Ande den tredje. Geijer medgaf oförbehållsamt, att hans framställning af treenigheten och försoningen afvek från det vanliga lärobegreppet. Men dermed hade han ingalunda erkänt sig skyldig till den mot honom gjorda anklagelsen, ty “ att det vanliga lärobegreppet ej är det samma som det stadgade, lärer hvar och en, medgifva, som känner de olika föreställningssätt, hvilka inom gränserna af ett stadgadt lärobegrepp i frågan om djupsinnigare dogmer i olika tider varit gängse. “ Med uttrycket " en krass idé " hade han ju endast betecknat uppfattningen att en annan gudomsperson skulle blidka den förstes vrede, icke den kristliga läran om försoningen i och för sig. Han betonade det egendomliga uti att hofkansleren betecknat nämda uttryck till och med såsom i högre grad smädande och sålunda i sjelfva verket beskyllt honom för förbrytelse mot tryckfrihetsförordningens 3: dje paragraf l: sta moment (om hädelse och gäckeri) oaktadt han å honom yrkat ansvar endast ef2: dra momentet (om förnekelse af den rena evangeliska läran). I sitt den 7 febr. 1821 afgifna slutpåstående betecknade åklagaren den af Geijer åsyftade förändringen af formuleringen af treenighetsläran och försoningsläran såsom öfverflödig, alldenstund uttrycket personer i fråga om denna 156 lära ej inom kyrkan uppfattades i betydelsen af “ trenne särskilda, från hvarannan skiljaktiga väsenden med särskild vilja och förstånd “ och tron på försoningen ej såsom endast en bokstafstro på försonarens förtjenst. Här var således i grunden blott fråga om en skiljaktighet i ord.
i en forliden cleceinber, $dig appsnts i den tyskn tic ' lslcriften ~: Deatsche Runclschan)) so111 ifrdgi~vtwa,nde meclclelandeu foreko~nma, oc11 de iiro liimnade af en li ' us.ir~ p&amp; in8derne till Sonja, hoken Sofie von Adelnng. Det &amp; r dels de personljga bnrndoinsoch uugdoilmninnen: ls vitmlesb6rd, som fiirf. frainliigger, dels de)) histori.sl&lt;ns dolnlmeut, som ' hafva fniniljebref till atlid. De are nf siillsynt intresse de blickar lnrm hiirigenom fAr knsta i (let lilla blwnet och den unga flickan Soujas historia och kamkter, dnbbelt iutressev8,~ikande, emedan Imu cliirigenonz clesslikes far se den spegelbilcl af en rysk adelsfainiljs lif, soul Sonja i sina skildrirgar ur det ryska lifvet pA ett sii genialiskt satt framstiillt, bar trada oss till motes i sin lefvancle, nrsprungliga gestalt. MBgra utdrng af den intressanta uppsatsen, hvars tyska rubrik lyder: DJugenderinnerungen an Sonja Kovnlevsky~, tro vi * darfor mad noje skola lasas af mfi$gen i det land, dJr Sonjns sista lefnadst forfl.oto. Sonja Kovdevsky tillhorde, som hekant, e n hiigt. nppsatt rysk adelsfamilj. Bide p5t faderne och moderne hade hon, sR val hvad bord som intelligens betraffar, hoga anor.
Dylika yttranden, hvaraf framgår att allt i verlden är skapadt af den högste guden, finnas i mängd i Kalevala. Joukahainens moder tilltalar sålunda vågen, månen, solen, då hon söker sin son: Oi tiehyt jumalan luoma, Kuu kulta jumalan luoma, Oi päivyt jumalan luoma, Etkö nähnyt poikoani? På samma sätt yttras vid besvärjelser: Hoi matö jumalan luoma,132 och Wipunen söker besvärja Wäinämöinen: Lähe nyt liika liikkumahan, Ennen päivän nousemista, Koi jumalan koittamista, och längre fram Tullessa jumalan tunnin;133 hvilka sistnämnda tillika innebära, en antydan om det onda, mörkret, som vid solens uppgång måste fly. Det är öfverflödigt att anföra flera exempel ur det nämnda torde ogensägligt framgå, att hos Finnarne begreppet om en enda skapare, som står öfver både verld och gudar såsom deras första upphof, varit ursprungligt. Afgjordt yttrar derföre Snellman i en recension: "i Kalevala-dikten förekomma nu vidare så många uttryck, hvilka häntyda på medvetandet om en enda skapare, en högsta gud, den sanne, att hvar och en som skrifver öfver finska mytologin, men helt och hållet öfverser detta förhållande, kan påstås hafva förfarit utan sakkännedom".134 Gudarne sjelfva erkänna derföre alltid, att deras makt ytterst är ett lån af skaparn. Så anropar Wäinämöinen yli-jumala, då han längtar att födas; Ilmarinen erkänner skaparen öfver sig, då han säger sig hafva lärt konsten att smida genom dessa ord: Kauan katsoin luojan suuhun, Partahan jalon jumalan, Ennen taivoa takoissa, Ilman kantta kalkuttaissa.135 Men hurudan denne ene och högste skapare är, framlyser bestämdare. Utredningen af ordet juma och de redan anförda skapelse-teorierna visa, att allt tillvarande utvecklar sig, det ena ur det andra, hvarigenom skaparn sjelf finnes i allt.
Han ville att öfversten skulle vara sitt regementes far; derföre satte han honom i tillfälle att förse det stora hushållet. De yngre och obemedlade vunno derpå lindring i lefnadskostnad och ökadt lefnadsvett, genom vanan vid umgänge med förmän. Man hade på Granbeck en dag nyss slutat middagsmåltiden och generalen språkade, under kaffedrickningen, med sina hvardagsgäster af det yngre befälet, då Curt anlände från staden på besök. Pechlin läste genast i sin väns otåliga blickar, att något låg honom på hjertat och att han önskade ett samtal utan vittnen. Pechlin, som aldrig lät tredje man se i sina kort, låtsade likväl ej om någonting, utan fortsatte samtalet angående likgiltiga ämnen, tills officerarne småningom aflägsnat sig och endast generalens adjutant stadnat qvar, hvilken han då skickade på sitt rum att uppsätta och utfärda några order. Nu fingo de begge vännernas meddelanden helt annan färg och lif. – «Nå, du reser verkligen till riksdagen?» – «Ja.» – «Oaktadt man förra gången voterade ut dig äfven för denna.» – «Lappri! I statssaker ser jag endast målet .. Jag tappade då på en röst: så mycket sannolikare, att jag nu kan vinna med flera. – «Denna riksdag vore likväl den, jag minst skulle vara frestad att bevista.» – «Hvarföre det?» – «Ock du kan fråga det! Kröpo ej de „maktägande„ ständerna till korsset redan förra gången, och tiggde Sigrid Storråda om hennes bemedling till den lumpna freden med hennes bror, sedan hon, genom sina spionerier åt honom och kabaler för honom, ådragit oss skam, åtlöje, förspillda kostnader och blod under hela kriget. Och när vi fått den usla freden, kanske mera behöflig för Preussaren, än för oss: huru de lofsjöngo henne Jag kan ej tänka derpå utan förtrytelse Nu får hofpartiet ändå mera vatten på sin qvarn, genom kronprinsens förmälning med Danmarks konungadotter. Jag tycker just jag ser hofvets triumf, firad på landets, fosterlandsvännernes och frihetens bekostnad.»
Just. Ombudsm. Emb.-Berättelsc den 11 Juli 1844. 53 Härom hafva under den 17 Mars 1841 vederbörande erhållit nådigt förständigande. angående förhöjning i lönanslagen för gästgifvare i Herjeådalen (212). lietta Rikets Ständers beslut har under den 17 Mars 1841 blifvit vederbörande till efterrättelse i nåder meddelad t. 29»o angående afskiljd redovisning för Statsverkets s. k. reservfond (213)." StatsKontorets häröfver infordrade utlåtande är till Kongl. Maj:t uti Dess FinansDepartementsExpedilion nyligen inkommet. 3OO:0 angående dels nedsättning i lösen för vågattester å jern och andra vågförda effekter, som hos Banken eller lånkontoret i Göteborg belånas, dels ock förändrade föreskrifter för anskaffningen af s. k. Förnyelsebevis (219). Efter inhämtande af vederbörandes underdåniga yttranden, bar Kongl. Maj:t Hilder den 7 December 1841 allmän nådig Kungörelse härom utfärdat. 301> angående förändring uti de till reseoch Iraktamcnlskoslnader uppförda anslag (227). Aflemnad till LandlförsvarsDepartementet. 302-‘o i anledning af Kongl. Maj:ls nådiga proposition om försäljning af åtskilliga Kronolägenheter (223). Om Kongl. Maj:ts och Rikets Ständers härutinnan sammanstämmande beslut har uti nådigt bref af den 17 Mars 1841 KammarKollegium blifvit till behörig efterrättelse i nåder förständigadt. O O 303o i anledning af väckt fråga om allmän frihet till hämtning af tjärvéd å Kronoskogar i de Norra länen (239). Efter inhämtande af KammarKollegii och öfriga vederbörandes underdåniga utlåtanden, har Kongl. Maj:t under den 26 Juni 1844 i nåder bifallit Rikets Sländers hemställan, på sätt och med iakttagände af de kontrollföre skrifter, KammarKollegium härvid i underdånighet föreslagit.
Oberäknad den större sannolikheten af liqvidens och underhandlingens afbrott genom krig och andra politiska förhållanden under en längre liqvidationstid, innebär således sjelfva naturen af en längre tids skattskyldighet en inskränkning ej allenast af nationens sjelfständighet, utan äfven af kraften att den samma försvara; och är det med afseende på dessa vigtiga förhållanden, uppmärksamhet i synnerhet torde böra fästas vid den stora olikheten emellan de fyra ofvan anförda resultat af liqvidations-beräkningar för längre eller kortare tid; enligt hvilka beräkningar den verkliga kapitalförlust på det hela, som nationen finge vidkännas, om lösriingssumman 10,700,000 R:dr skulle amorteras genom 50 årliga afbetalningar, uppginge till ett slut-belopp af 24,904,360 R:dr 28 d:o d:o 17,982,000 » 20 d:o d:o 15,746,898 » 10 d:o d:o 13,192,130 » utgörande förlusten, utöfver lösningssumman, genom 50 inbetalningar 14,204,360 » 28 inbetalningar 7,282,000 » 20 d:o 5,046,898 » 10 d:o 2,492,130 » l öfrigt ansåg reservanten: a) Att statsverket bör öfvertaga liqviderandet af lösningssumman för Öresunds tull. b) Att ifrån och med det år, för hvilket första afbetalningen till danska kronan utgår, svenska fartyg böra erlägga V3 af nu ålagd Öresundstull till svenska statsverket; c) Att liqviden med danska kronan ej bör utsträckas utöfver 10 år. d) Att tillgång till den årliga afbetalningen till danska kronan kunde beredas genom: l:o. Ständernes anvisningar å Riksgäldskontoret. 2:o. De till Statsverket ingående % af Öresundstullen. Allm. Besv. o. Ekon.-Utsk.
M a n vet j u, att världen hör de u n g a till, o c h att det är de gamlas lott att bli öfverflödiga, m e n det kostar ä n d å på, när m a n ser det för tydligt » Ja, och nu är j a g på väg h e m Jill Sverige för att bosätta mig d ä r; j a g for öfver rivieran för att h e l s a på en g a m m a l värdinna, vi b o d d e h o s, det året Ernst v a r s å sjuk — och återse de ställen, där j a g var s å » H o n bet sig i läppen, o c h fru Berg visste ej, o m det outsagda ordet var lycklig eller olycklig. » Inte tänkte j a g, när j a g började, att j a g skulle berätta h e l a den här historien, hela min historia för er, lilla v ä n! Jag ä m n a d e bara tala o m, att min s o n blifvit frisk, och så gaf det ena ordet det andra. » Det var snällt. Jag märker på den där kyssen, att ni också håller lite af mig. M å vi råkas en gång i lifvet, gladare, lugnare än n u — och måtte ni få behålla den, ni har kär, det är min innerliga önskan. G u d signe er! » Det var, s o m o m fru Berg skilts från en gamm a l bepröfvad v ä n, när den högresta, litet framåtböjda gestalten l å n g s a m t gick fram under trädgårdens palmer, mellan de yppiga rosenrabatterna. D å drog h o n en djup, snyftande suck och for så m e d h a n d e n öfver ögonen, för att hennes m a n ej skulle märka, att h o n gråtit. nför Iduns läsekrets her jag att fä uttala ett par små funderingar i en fråga, som bör intressera många af Sveriges såväl fäder som mödrar. Saken är den, att jag har några stycken små flickor, som snart borde börja gå i skola.
Största om » P å nära Enligt öfverenskommelse skulle d e Hon fönstret, Kristin, s o m var en människa, fullgjorde ordningsockså punktligt denna sin s k y l d i g h e t, t y äfven om hon kom hem — på lördagsaftonen ofta n o g — hvilket sent hvilka också fått Mattson, hetens skull samma Lena, kalla gedigna gällde hon eller vilja att Men s o m vi för korthenne, var ej af När det skrot och korn. s ä t t a till gärna » stå efter ». öfver det egna arbetet, med såg ett o c h annat, som h o n h a d e skarpt öga för, när det var Kristins vecka. Ett ständigt trätofrö v a r o c k s å en slaskmed väggen en snyggt » dörren strykloden, under och är det stod nu och solen låg strök in mellan Midt på golfvet stod en r ö d d u k på, o c h dynsoffa säng med med stannade häpen af s i g m e d var borta hela Men så » Hör rödrandiga hvitt täcke. i dörren, och hon säga. hon i h å g sitt ä r e n d e och röst: hur har hinken k o m m i t utandörr? » » Hur kan jag veta det » — svarade Kristin lugnt, under det h o n lade ett strykjärnet. söka detta ej hjälpte, brukade h o n utan säga sig en a n n a n plats för ett ställa var ord den en bära där tyst, men ut den på gården bredvid men den, soptunnan. alltid p y n t a d t n e n höll h o n så s n y g g a ligt för henne kunde man hon som andra, aldrig tänker på » Jaså » — som sitt inom ja, tagit det krogen, ett satte med en duns när han och finge en k o m m e full h e m f e m kvällar af då finge såg ut, som ett annat uttryck öfver hon kom från torget m e d en stor k o r g på a r m e n, höll h o n på att s n u b b l a öfver hinken, s o m stod i vägen, och tanke var upp hemma, i då rann en hennes det säga. det först hjärna.
Då sjelfva egenteliga föremålet för discussionen Friherre Björnstjernas motion redan efter mer än fullständig debatt blifvit afgjord, så har jag denna gång endast begärt ordet för att söka vederlägga några af Friherre Wrangel och Herr l>étn i r April J. /», 24» Tham framställde satser, sorn jag för min del ej kan godkänna. Det har yttrats att i FinanceComittéen ej vidtagits någon undersökning rörande orsakerne till jordbrukets och nåringarnes iråkade förlägenhet. Jag tror tvärtom, att då FinaneeCornitféen uppgifvit ett befintligt hufvudsakligt ondt, myntets vacklande varde, sorn måste verka en osäkerhet i alla näringsförhållanden, hvaraf förlägenhet blifvit en slutlig och oundviklig följd, har FinaneeComittéen tillräckligt upplyst dennas grundorsak, och handlat rätt, då den föreslagit afhjt Ipandet af detta onda, såsom en föregående fansta 1 It innan några förbättringar kunna påtänkas i våra näringsförhållanden. Friherre Wrangel har vid jemförelse emellan de så kallade silfver, och pappersperioderne i Sverige, tyckts gifva företrädet åt den sednare. Om härmed menas den tid, då Rikets gångbara mynt varit ett pappersmynt, ej vid påfordran i klingande mynt realisibelt, så tror jag att erfarenheten talar emot denna Herr Friherrens tanka. Jemföres t. ex. pappersperio den från 1747 *776? med den sedermera började silfverpeiioden. Förra tidehvarfvet framvisar en ståndig omväxling af ömsom på hvarandras bekostnad riktade borgenärer och gåldenårer, alltid till skada för näringarne, sorn genom ett ståndigt vacklande i alla förhållanden, hämmades i de framsteg, naturen alltid understödjer. Då såg man enskilta lidanden och olyckor påkalla jy65 års Riksdag och partihvålfningar, flå såg man samma orsaker bereda Adolph Fredriks Tronafsågelse peli 176g års Riksdag, med alia öfrige detta tidt hvarfs poli - Den ii April f. lii. tiska och financielia märkvärdigheter.
I anledning af Rikets sfanLcl-ga skuld, äfwerdrifna utgifter sch Emdtsnrarna Lorps, san.-r lucämde tlllgäiigar pa ooecäk i. äöt astynands närittqar. Det är just i följd af Rckesg ofanrcliga skuld, som der woce angeläget att -vidtaga etl mindre kostsamt och werksammace förswarösysteme, än dcr att underhålla en stående Auuee. Der är just för de uträinde tillxänganre pä Lsik och sär Lftvnande näringar, som der ware nyttigt, akt i still, t för cnlärandc Armse, bilda en Nuiona! Diilice, hwilken förenade drisrcn as Landrmauna och borgerliga yrken med w.pnenS ösning. S-dan jag nu terna emot der af Konung r körest gne Nuionalbewäringssystcmt. ärecstär fyr m g ark nägor närmare granska H rr O^wcrst?'Lieutnanten 6 psuvaiclts killwikelser emot Konuuqi-no Stats-Råd. Han killffcifwer Dem allena Lonfriptronei 0 grntnstäUliincf, o-ch emot Dem allena wänder han sina butra omdömen öfwer denna anstalt. Han har dä glömt, att Konungen i wenne särskilda vffenkeliga acker, och deribland i Desi nädiga fwar pä Bonde. StändetS bönfallan, förklarat akt Hans Maj:st sjelf ägde en liflig känsla af den sörcstagne national bewäringens nödwändighet? Hwad berättigar dä Herr Ofwerste Lieuknanten akt föreställa S-atS-NädctS Ledamöter, salom i denna sak fkiljagtige fran Konungen?
T ■: 27 971,-: or (lili.t 7; 008 Of.:8CS T 7,17. u s I2t: -M •70 f.’SS 07, [ — I■ ’ • • ,‘jvr,7 1 . ■ <1 7 •' ..' - -T ■ * r%itl inA ■tuli ■•■. ■ . 7* 950.0 * 1-3 OOOötl Ö 7 00 2! 3d*t7 or. n. i I 1 i: r. <>y i 3 * iii i.0.7 '711;: o: 3£'!.i4 77 07 . r: l 7 : ■ ,« : - Hi: \y ;i . ■ ; t , T. 1. 7. 77 070; S 702.7, 7)« f' • 7.1 ros >C 7.8<U ' ' ' 'A o;.; .i > r.fcfc.o ■ r ** 07. 1■ ! y t . • « •/ !'■ ■ VHU A. \ • ' <! -,j, - i ; tlr£> • '■.ni,JA l)Jn9nr^,v{-:i fttl .V .. v‘}'loJ 'ir.v 'iji-77 ; . |> I : p Mill • 7-t ’1; c-rii) Mlaatirij-. iii.1 • if.I. r.i: i • ii'l '7ti> oiil» * ti ■■ • S.i i tf . • (rJjj.i t ■hitrlr.m?. w iJf rthnsfc}'J •: u;i - ' OM .ii; ! :■ , • 2. i ‘v. ' J »r:(iiqö^n5L i :: (1 oiii-' fi i^iiiefoU oliii /lilr.d // ein I '. A. i.ilici ti. "tib aiboA •