Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Revisorers afgifna berättelse om verkställd granskning af statsverkets jemte dertill hörande fonders tillstånd, styrelse och förvaltning under åren 1848 och 1849, har Eders Kongl. Majit, i hvad rörer dessa års räkenskaper för Öfverintendents-embetet, behagat infordra bemältc — 254 — embete» underdåniga utlåtande; och får embetet, till underdånig åtlydnad häraf, efter inhemtad förklaring af dess Kammarkontor, öfver de vid berörde räkenskaper af Revisorerne gjorde anmärkningar nu i underdånighet sig yttra. Med anledning af en uti 1848 års räkenskap öfver statsanslaget för Kronans byggnader i hufvudstaden, såsom skuld till redoyiiraren, upptagen post å “499“ (rätteligen, enligt räkenskapen, 494) R:dr 23 sk. 2 rst., hafva Revisorerne, uti den transsumerade berättelsens 2 §., yttrat sig anse mindre lämpligt, att Ofverintendentsembetets utgifter, till större eller mindre del, af enskildes medel förskottsvis bestridas.
Hennes vä- sen var redan vid tidiga barnaår utmärkt af en glädtigbet och friskhet, men på samma gång en vek innerlighet, ömhet och anspråkslöshet, Redaktör och utgifvare: FRITHIOF HELLBERG. Allm. Telef. Mabel 5:te årg. Utgifningstid: hvarje helgfri Boktr.-A.ktleb. 70 öre pr noup.-rad Macfie, som vuniio äfven de sträfvaste och otillgängligaste sinnen. Icke endast människor, utan äfven djuren hade liksom en förnimmelse af denna rena kraft. I till och med ganska vida kretsar väckte det uppmärksamhet, hvilken sällsynt förmåga den lilla Mabel ägde att tämja och leda djur. I det landtliga föräldrahemmet vid västkusten omgaf hon sig alltid med de egendomligaste favoriter bland husdjuren, som sällade sig till henne och följde henne som af den naturligaste orsak i världen, utan att man kunde märka, att hon nedlade någon så synnerlig möda eller konst härvid. Hon talade till dem, och de förstodo henne; och många små lustiga drag berättas från dessa barndomsdagar, då hennes bästa och käraste lekkamrater voro den ena gången den fulaste gamla kossan i hela ladugården, den andra — le ej, kära läsarinna! — en veritabel gås, som till sist i hennes händer blef ett riktigt under af lydnad, till — gifvenhet och edukation. För allt hvad sorg eller smärta hette, visade hon ett nästan lidelse 218 IDUN im D E T GIFS EJ STILLESTÅND I ANDENS VÄRLD: GÅR DU EJ FRAMÅT, SKRIDER DU TILLBAKA. P. ) V. J3ÖTTIGER. fullt deltagande. Hellre skulle hon ha låtit hugga af sig ett finger än vållat Guds minsta skapade kryp något ondt, och hon kunde gripas af en rent af konvulsivisk smärta vid underrättelsen om, att ett djur skulle slaktas. Så gingo åren, och hon växte upp. Hon hade en liflig och fantasirik intelligens och ett osläckligt verksamhetsbegär. Hennes största önskan var den att komma i en ställning, där hon kunde få göra de lidande och olyckliga godt, och redan i unga jungfruår började hon söka efter ett verksamhetsfält.
Få svenskar, åtminstone Stockholmare, torde väl finnas, som ej hört talas om “Kopparmatte“, denna bronsstaty, som fanns upprest på skampålen vid Träsktorget, efter att först ha stått på Stortorget och sedan blifvit flyttad till Packartorget, nuvarande Norrmalmstorg, samt slutligen för några årtionden sedan nedföll, och, såsom en polisbetjent i sin rapport uttryckte sig, “vådligen omkom“. Den säges ha varit gjuten på föranstaltande af en tysk borgmästare i Stockholm, hvilken hyste mycket agg mot sin embetsbroder, hvars drag han derför lät aftrycka i bilden, för att sålunda häda och förlöjliga honom. Vedergällningen träffade likväl den låge smädaren i hans efterkommande, ty flera af dem berättas ha blifvit för begångna brott straffade vid samma höga påle, på hvars spets bilden var upprest. I berättelsen om mordet på grefve Axel Fersen förekomma ett par omständigheter, som vittna om en vakande Nemesis. När dödsdomen öfver grefve Erik Brahe och de öfriga deltagarne i den anläggning, som, vid 1756 års riksdag, åsyftade att utvidga konungamakten, hade fallit den 16 Juli nyssnämnde år, sökte Brahes olyckliga maka med tårar och knäfall beveka domrarne, men afvisades af dem med köld. Isynnerhet vände hon sig till grefve Fersen, som var en af det då rådande partiets mäktigaste ledare, men med lika liten framgång. Detta uppträde säges ha egt rum i samma hus, der Fersens son, 54 år senare, tog sin tillflykt den 20 Juni 1810, men af det förbittrade folket rycktes derifrån, för att mördas några steg från det ställe, der Brahe och hans olyckskamrater mottagit dödshugget. En annan af Brahes domare var Engelbert Halenius, död som biskop i Skara 1767. Han var en grundlärd teolog, en skarpsynt man; men mera ämnad till statsman än till andlig talare och själasörjare, hvarför han också efterlemnat ett tvetydigt minne, helst som han beskylles för en allt för långt sträckt egennytta.
R:dr, som hon från allmänna Enkeoch Pupill-kassan egde uppbära, sålunda befunne sig uti en högst bekymmersam ställning; -— varande dessa uppgifter genom handlingar, som blifvit hos Utskottet företedda, behörigen styrkte; — och har Utskottet i betraktande af Intendenten Sandströms, ehuru ej långvariga, dock onekligen särdeles förtjenstfulla verksamhet vid ordnandet af allmänna Barnhus-inrättningen, samt den nödställda belägenhet, hvaruti hans efterlemnade familj genom Sandströms af uppoffrande nit för sin tjenstepligts uppfyllande förorsakade bortgång blifvit försatt, ansett sig hafva skälig anledning i så måtto förorda de af ofvanbemälde motionärer gjorda framställningar, att Utskottet tillstyrker, 60 Stats-UtsJcotlets Utlåtande N:o 152. det Intendenten Sandströms enka, Hedvig Charlotta Wallenius, måtte beviljas en årlig pension på allmänna Indragnirigsstaten till belopp af 300 R:dr. 77:o. Uti en till Rikets Ständer den 18 sistlidne Maj aflåten nådig Proposition har Kongl. Majit behagat anföra, hurusom bland de män, hvilka i sednare tider väsendtligen bidragit till vetenskapernas framsteg och derigenom, icke blott inom fäderneslandet utan jemväl utom dess gränser, förvärfvat sig ett aktadt namn, framlidne Professoren och Inspektorn vid Kongl. Carolinska Institutet, Kommendören af Kongl. Nordstjerne-Orden m. m. Doktor Anders Adolf Retzius in tagit ett utmärkt rum. Hans förtjenster såsom lärare, snillrik forskare och författare vore lika allmänt kända, som de högt uppskattades af alla dem, hvilka egnat sig åt läkarekonsten och särskildt åt anatomien, — den vetenskapsgren, som företrädesvis utgjorde fältet för hans upplysta och gagnande verksamhet. För Svenska folket måste det anses såsom en dyrbar pligt, att åt den frejdade mannens minne egna en gärd af aktning och tacksamhet; och har Kongl.
Man kan icke tvifla om den prisvärda afsigten att genom förenämnde nyligen skedda förändring förekomma den ledsamheten att sakna sina arbetare just då efterskörden ännu varar: och onekiigt är att Rotfrukterne eller egentligen Potäterne, som förnämligast utgöra den, icke hunnit blifva upptagne vid Mi» chaelis på de orter i Riket, der denna växt utgör en hufvndartikel och likasom vill uttränga Sädesslagen; men deremot inträffar vid den nya Flyttningstiden mot slutet af October den ännu större olägenheten, aft det gamla eller afilyttande tjenstehjonet redan börjat fordra kreaturen, innan det nya kommer (emedan de vanligen mäste vid October månads början insättas i hus) Den I Martil. *19 och således genom vårdslöshet eller illvilja och den afundsjuka, som så vanligen verkar, kunnat redan på de få veckor kreaturen behöfva före nya flyttningstiden fordras inne, förslösa en stor del af det hö eller vinterfoder, som eljest kunnat räcka länge. Sannt är, att man visserligen kan uträkna huru mycket bör på dessa få veckor rätteligen åtgå i mån af hela förrådet och i mån af behofvet för veckan eller dagen med afseende på årstid och väderlek, samt särskilt afdela detta förråd för det afflyttande tjenste-i hjonets behandling; men dels är ej hvarje Landtman i stånd att så uträkna, ty våra vanliga Åkerbrukareäro ej vane vid en sådan uträkning eller noga utfordring, och utfordringssättet ar så ganska olika, ej allenast på olika orter, utan efter hvar och ens olika ställning, dels äro Hemmansägarne ej alltid på stället att kunna göra en sådan fördelning, dels gifvas icke allestädes utrymme och tillfälle till särskild plats för det foder, som på det afflyttande tjenstehjonets få veckor kan bestås. Huru mödosam och ofta förordsakande gräl är också icke en sådan fördelning, då ingen Författning utsätter eller möjligtvis kan utsätta huru mycket hvar och en enskildt bör för dessa få veckor, på ena eller andra sättet bestå?
Rikets Ständer, hafva detta ämne i öfvervägande tagit; och då den ifrågavarande läro-anstalten så till vida obestridligen är för det allmänna af O O vigt, alt derigenom hos Apotheks-personalen befremjas en för detta yrkes utöfning till allmänhetens belåtenhet nödig insigt uti Pharmacien och öfriga elith örande kunskaps-grenar, hafva Rikets Ständer, som anse, att Staten i någon nion bör deltaga i de kostnader, som för vidmagthållandet af den redan genom Apothekare-Societetens frivilliga bidrag stiftade Pharmareutiska läroanstalten ytterligare erfordras, men som äfven hysa den tanke, att den af Societeten föreslagna årliga stat torde kunna utan hinder för Institutets bestånd nedsäLLas till 3,000 R:dr, hvarutaf, enligt de upplysningar, som af Apothekare-Societetens Direction blifvit meddelade, Socielens berörde bidrag årligen uppgått till omkring 2,000 R:dr Banco, hvilken summa således äfven torde kunna för framtiden påräknas, beslutat, att ett årligt anslag af 1,000 R:dr skall intill nästa Riksdag till den i Stockholm stiftade Pharmaceutiska läro-anstalt, utgå, emot vilkor, att Apothekare-Societeten årligen dertill bidrager med ett belopp af minst 2,000 R:dr Banco; att läro-anstalten ställes under Sundhets-Coilegii inseende, samt att, om Apothekare-Societeten icke kan eller vill dessa vilkor uppfylla, Stats-anslaget då genast kommer alt till Riksgälds-Contoiret indragas. Beträffande deremot det serskildt äskade anslaget för en gång till inredning af lärosal, laboratorium, m. ru., så hafva Rikets Ständer, då läro-anstalten, såsom uteslutande afsedd för Apothekare-yrket, sålunda torde, om äfven Staten dertill lemnade bidrag, till större delen kunna anses såsom en enskild inrättning, icke funnit skäl samma anslag bevilja. Hvilket Rikets Ständer få hos E. K. M., till svar å Högstberörde Nådi ga Remiss, härigenom i underdånighet anmäla.
Numera och sedan allmogen kommit i erfarenhet deraf, alt bränvinsbränning kan äfven med enkel redskap fördelaktigt bedrifvas, hafva ifrågavarande öfverträdelser nästan upphört. Emellertid äro under 1854 och 1855 endast i nämnde härader 331 personer för dylike lagbrott fällde att böta tillsammans 19,966 R:dr banko, utom det att 60 å 70 åtal ännu äro på Häradsrättens pröfning beroende. Desse sednare siffror kunna likväl icke jäfva den, jemväl af förut åberopade nummeriska uppgifter bestyrkte iakttagelsen af personer från annat Län, att folkets sedlighet i allmänhet icke är i lillbakaskridande. Såsom bidragande orsaker till detta förhållande må anföras: den förändrade lagstiftningen i afseende på stöld samt tillverkning och försäljning af bränvin, högst betydligt lättade näringsutvägar för den arbetande klassen och den för öfrigt inträdda allmännare välmågan, bland hvars verkningar man dock tyvärr måste anmärka en hos allmogen i vissa orter yppad benägenhet för öfverflöd i lefnadssätt, hvilket ofta förenas med eller urartar till öfvermod i sinne. I I förening med brist på arbetare hafva under ifrågavarande tidrymd arbetslonerne fortfarande stigit, i samma mån som i följd af ofvauberörde förhållanden ökade tillfällen till arbetsförtjenst yppats. Deribland må särskildt nämnas arbetet vid vestra stambanan af statens jernvägar, som under sistlidet år börjat å hela linien genom Wädtle och Kullings härader, med en arbetsstyrka, uppgående från Juni månad till 2,300 man, oberäknadt en kommendering af indelt manskap 600 man. Tjenstehjonslöner hafva i lika förhållande stigit, så att de äro för drängar från 35 R:dr 16 sk. till 80 R:dr och för pigor från 13 R.dr 16 sk. till 20 R:dr, allt banko, utom städja och småpersedlar, hvilka i penningar motsvara för de förre 16 å 20 R:dr och för de sednare 8 å 10 R:dr. Enligt de årliga markegångstaxorne hafva prisen på dagsverken utgjort: Hästedagsverken. R:ko sk. 18.
Dessa sednare, hvilkas vinst bero på mängden af deras utelöpande sedlar, lemna nemi. sådane såsom rörelsemedel åt filialbankerne, hvilka åter gifva i utbyte sina å kreditiv i Riksbanken dragna 442 Den 22 Maj f. m. anvisningar, för att läggas i privatbankernas kassa, och der förvaras såsom fond för inlösen, utan att någon ränteutgift ådrages hvarken den ena eller den andra af de begge förstnämnde bankerne, enär Riks-Banken lörst efter anvisningarnes företeende och infriande får tillgodoräkna sig någon ränta. Också har dylik ränta å det lill filial-bankerne anvisade kapital icke, elter hvad upplyst blifvit, uppgått till mera än omkring 2 proc. årligen. Om man nu betänker, att en bank, som bar till uppgift att upprätthålla myntvärdet, måste vara i stånd att utan stor tidsutdrägt återfå sina penningar, när de behöfvas, och att försträckningarne till filial-bankerne icke kunna återfås på kortare tid än 2^ år, så vore det i sanning särdeles oförnuftigt att fortsätta en rörelse, som icke gilver någon vinst, men som deremot är hindersam för Riks-banken att fullgöra sina förbindelser. Man bar talat om den verkan, som den föreslagna åtgärden skulle hafva på rörelsen i landet; men det är ju icke fråga om att låta filial-bankerna alldeles upphöra, och för öfrigt behölver man i vår tid icke frukta att man ej skall bitta på andra utvägar, när det gäller att åstadkomma låneinrättningar. Jag anhåller för min del om bifall till lUskts Betänk, i denna del. Gr. Posse: Hr Akerman har sagt det för privatban kerna vara en stor fördel att kunna komma åt filialbankernas assignationer på Riksbanken. Jag tror dock icke just detta, ty dessa assignationer äro icke riksmynt, och från Finansl)ep:tet har äfven ett cirkulär till alla privatbanker utgått med tillkännagifvande härom. Hvad beträffar privatbanksinstitutionen, så vill jag gerna erkänna, att lagstiftningen för dessa icke är tillfredsställande. l)e garantier, man sökt vinna, äro alldeles odugliga.
Majit har vidare erinrat, hurusom vid sistförflutna riksdag för Intendents-qfdelning ens behof anvisades följande extra anslag att under åren 1858, 1859 och 1860 årligen utgå, nemligen: Såsom förhöjning i beklädnads-passevolansen vid Svea och Andra Lif-gardesregementena, Lifgardet till häst, Konungens värfvade Hussar-Regemente och Sappörkompaniet 35,113: 78, till enahanda kostnader vid Svea och Götha Artilleri-regementen 15,187: 91, till Indelta arméens utredning såsom fyllnadsanslag 4,963: 83, tillhopa R:dr 55,265: 52. Och då dessa utgifter, hvaruti, med hänseende till do under sistförflutna åren stegrade pris å beklädnads-materialier, särdeles å kläden och yllevaror samt läderpersedlar, äfvensom förhöjda arbetslöner, icke kunde förväntas nedsättning, vore af beskaffenhet att tillhöra det ordinarie anslaget för försvarsverket till lands i allmänhet, har, i enlighet med Krigs-kollegii derom gjorda hemställan, Kongl. StatsUtskottets Utlåtande N:o 84. 31 Maj:t i nåder föreslagit, att förestående anslagsbchof måtte uppföras å ordinarie stat med 55,265 R:dr. Derjemte och enär Kongl. Maj:t genom nådigt Bref den 12 April 1859 för passcvolansens fortfarande vid Wendes Artilleri-regemente, tillagt passevolantörerna en tillökning i regementets årliga bcklädnadsanslag af 4,335 R:dr 32 öre, har Kongl. Majit, af samma skäl som i afseende å de öfriga Garnisons-regementena blifvit anförda, föreslagit, att denna tillökning måtte såsom ett Intcndentsafdclningens behof, nu varda å ordinarie stat uppförd med 4,335 R:dr.
I en fråga så vigtig, som den om representationens ombildning, är det en pligt för hvar och en, som åtagit sig det ansvarsfulla riksdagsmannakallet, att uttala de äsigter som bestämma det votum, hvarmed han går att bidraga till de resultater denna frågas utgång lemnar åt framtiden. Men om min framställning i början synes något abstract, må detta nrsägtas, då det är nödvändigt folden konseqventa utvecklingen af min öfvertygelse. Sveriges ypersta Skald bär sagdt: "I alla former trifs det sköna. Detta är en obestridlig sanning, ett factum som hela skapelsen bevittnar. Finnes väl, inom dess omätliga kedja, något skönare än lifvet; och, se huru detta, det högsta af allt skapadt, rör sig och utvecklar sig inom de förunderligaste former. Lifvet beror således ej pä formen, men formen beror pä lifvet; ty der detta ej finnes, der inträder döden, uplöser den, söker en ny af lifvet Iemnad, eller dödfödd form för samma operation och fortgår sä ouphörligen från den ena till den andra. Döden är ej ett intet, dä skulle de af lifvet lemnade formerna ligga oförvandlade; men ingenting är stilla — allt rör sig — lifvet framåt — döden tillhaka. Skillnaden är således väsendtlig; der lifvet uphörer att sammanhålla, utveckla, förkofra och vidmakthålla; der åtskiljer, uplöser och förstörer döden. Alla former mäste vara, antingen under det enas fridfulla, ljufliga; eller under den andras sorgliga, förstörande välde. Den 13 December. 9 Bland alla former pä jorden är menskliga Samhället en; det mäste således äfven hafva ett lif, så vida det ej skall hafva fallit i dödens väld.
Majit befallt Sundhets-Collegium att inkomma med underdånigt förslag till en allmän och fullt ändamålsenlig reglering af Provincial-läkare-vården i Riket; att det, enligt detta förslag, erfordrades för ändamålet en tillökning i nuvarande års anslag af tillsammans 12,086 R:dr 32 sk.; men att, då deruti likväl inbegreps löneförhöjning till 700 R:dr för 24 Provincial-Läkare, eller en inom hvarje län, hvilken tillökning, utgörande inalles 6,420 R:dr, Kongl. Maj:t fann vara, ehuru visserligen i hög grad gagnelig, dock icke för det närvarande af strängaste behof påkallad, Kongl. Majit således af Rikets Ständer äskade endast åter - Stati-Utskoltets Utlåtande, iN-.o 41.' 17 återstoden, eller 5,666 R:dr 32 sk., hvilka medel, enligt hvad det i StatsRådet öfver Ecclesiastik-ärenden den 10 .Juni 1844 förde Protocoll gifver vid handen, skulle användas dels till aflöning ät några få nya Provincial-läkare, dels till en sådan reglering af lönerna för redan befintlige extra Provincialläkare oell arfvodena för såsom extra Provincialläkare tjenstgörande Bataljonsläkare, att en ändamålsenlig Provincial-läkarevård för hela Riket kunde vinnas. I sammanhang med denna fråga har Utskottet till pröfning förehaft ej mindre en från Borgare-Ståndet till Utskottet remitterad motion äf Herr Didriksson . som begärt ett lämpligt anslag till årlig lön eller arfvode för en extra P. ovincial-läkare för norra delen af Norrtelje läkare-district iinom Stockholms Län, med station i Osthammar eller dess granskap, än ock serskilde från Bonde-Ståndet till Utskottet remitterade motioner.: af Matts Persson från Stockholms Län, om ett årligt anslag af 400 R:dr till en extra Provincial-läkare för norra delen af nämnde Län, med station i Östhammar; af Anders Johan Sandstedt från Jönköpings Län, om anställande af en Provincial-läkare med lön på stat inom Vestra Härad af nämnde
Betänkande medföra någon särdeles förändring, men emellertid förorsaka uppehåll, Den 12 Martii. 355 håll, och åter medtaga en dag till öfverläggning. Jag vågar af sådan anledning ödmjukast föreslå, att Ridderskapet och Adeln nu äfven afgör den del af ämnet, som blifvit till RiksSlåndens egen pröfning och bedömmande framställd. Af hvad jag i början haft äran yttra om Grundlagarnes tillämpning, ar tydligt att jag icke anser RegeringsFormens 107 §. kunna lämpas på Konungens Föredragande i CommandoMål, ehuru af Lagens esprit och jemnförelsen med 6 §. AnsvarighetsLagen, det är påtagligt, att denne Embetsman i förstnämnde §. bordt vara nämnd, men då nu icke så är, utan följaktligen tvetydighet förefinnes, är det väl med all moralisk Lagtydning mer enligt att fria än fälla. Som det likväl är justi denna del ConstitutionsUtskotlets Utlåtande saknar den bestämdhet jag förut anmärkt, och enligt den tanka jag äfven redan yttrat, det ej tillhör RiksStånden att förklara Grundlagarnes esprit; så tror jag att Högloflige Ridderskapet och Adeln äfven med förbigående häraf, eller utan att ingå i den pröfningen, om Föredraganden i CommandoMål kali efter 107 §. RegeringsFormen bedömmas, likväl kunna fatta beslut öfver saken. Yore äfven denna Embetsman lika uttryckligen nämnd i ofta åberopade 107 §., som StatsSecreterarne det äro, anser jag ändå, likasom Herr Munck af Rosenschöld yttrat, Rikets väl ingalunda kräfva, att hos Kongl. Majit, Riksens Ständer i Ridd. o. Ad. Fröt. IY. B.I Afd. 45, 46- 354 Den ia Martil. underdånighet anhöllo, om dess skiljande från Tjensten.
— styrker och bibehåller den nödiga subordinationen eller på något sätt bidrager till värdiga embetsmanna-egenskapers förkofring hos tjenstemän; så vore ingen tvifvel, att den ju borde * behållas; men när tvärtom man eger säkra rön, att i de länder och merendels alla fria regeringar, der ingen rangordning är, ja äfven i vårt rike uti de stånd, hvartill rangordningen ej lämpas, subordinationen och den tillbörliga skilnad uti anseende och myndighet, som personer emellan, efter deras embe-ten och andra qvaliiikationer helt naturligen vara bör, ändå icke saknas utan snarare uti mera helgd och obrottsligare hålles; då man jemväl nu är och bör vara ganska mån om att upprätta och inplanta en rättskaffens esprit hos embetsmän, hvilka måste väntas af helt andra och redbarare motiver, än ett utvärtes anseende och företräde för namnets skull uti samqväm, der ändå ingen får mer verklig heder af andra, än hans personliga egenskaper och skickeliga seder i det borgerliga umgänget förtjena; men det emellertid icke kan nekas, att denna tomma liknelse af heder, som rangen utstakar, förmodligen mycket af en inkommen vana och fördomar hos den oförståndigare delen, verkligen öka tjenstesökandet i allmänhet och att man så mycket illfänas till allt högre och högre grader, för att fylla ett hedersmått, som man i sin inbillning tyckt något vara, hvilken lystnad helt naturligen vänder en tjenstemans håg och böjelse mera uppå.hans egen person än pä sysslan, som han då inne-hafver, och då han förnöjer sig i den skugga af heder, som han åtrår, tänker han mindre på huru riket skall tjenas, och en sannfärdig ära, att hafva manligen och med nit fullgjort sin pligt i alla delar, * förvärfvas; hvartilläfven det kommer, att såvida genom rangordningen blotta undfångne karakt erer sättas i jemförelse med det företräde, som åtföljer en verklig tjenst, kan denna senare ej annat, än uti sin billiga distinktion lida; alltså föranlåtas rikets ständer i betraktande af dessa omständigheter Eders Kongl. Maj: t i und.
Hr Gr. o. Landtm, framställde vidare, att Gr. Lagerbjelke i fråga om 3:dje mom. yrkat den förändring, att, i st. f. slutorden, ”hvarom Magistraten och stadens äldste äro ense”, måtte införas orden: ”hvilket Magistraten eller stadens äldste tillstyrkt”; och sedan propos. blifvit framställd först till antagande af detta mom. utan förändring, hvarvid ropades starka Nej, blandade med Ja, och derefter till bifall å momit med den af Gr. Lagerbjelke förslagna förändring, hvilken propos. besvarades med starka Ja jemte några Nej, förklarade Hr Gr. o. Landtm., att han ansåg den sednast framställda propos. besvarad med öfvervägande Ja. Hr Printzensköld: Jag anhåller om votering, emedan jag anser denna redaktion vara af yttersta vigt för länsstyrelsernas magt. Innan voter:s-propos., i anledn. häraf, hann blifva skriftligen upsatt, anmälde sig dock åter Hr Printzensköld och yttrade: På flere ledamöters upmaning afslår jag från den af mig begärda votering. §§ 8 och 9. Biföllos. § io. Frih. Raab: Vid denna § vågar jag framställa åtskilliga förslag till ändringar. Sedan R. o. Ad. vid en föregide § antagit den grundsats, att magistraten, efter .det stadens äldste blifvit hörde, skall afgifva Utlåt., behöfver jag icke motivera mitt 48 Den 5 Augusti f. m. förslag. § börjar sålunda: ”De i 2:dra mom. 7:de §:n omförmälda försäljningsrättiglieter varde derefter, jemte dem, som magistraten och stadens äldste finna” etc. Häri önskar jag den förändring, att orden: och slädens äldste måtte utbytas emot orden: sedan stadens äldste hörde blifvit. Vidare förekommer, alt försäljningsrättigheterna skola af magistraten bortauktioneras.