Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Med ännu svag och darrande hand skref hon då till några bland de strängaste fordringsegarne, och bad om några månaders anstånd med betalningen, framstälde för dem husets tillgångar och de medel, som kunde användas till betäckande af de mest trängande skulderna, och allt detta med den framgång, att kreditorerna medgåfvo henne det äskade anståndet. Nu öfvertog den driftiga husmodren sjelf ledningen af husets ekonomi och det blef genast en helt annan ordning på preslgården. Allt hvad möjligtvis kunde med någon fördel afyttras blef såldt: inventarier, kreatur, bohag, och den derför influtna summan användes att betala den mest trängande gälden. Sedan utarrenderades prestgården på vissa år, men den omtänksamma prostinnan hade tagit undan 3 Professor Fryxells minnen af hvad nu följde har i uppteckning af en af hans döttrar varit offentliggjord såsom exempel på hvad en af » hvardagslifvets hjeltinnor » kunnat uträtta, men namnen på personerna hafva icke varit utsatta, förr än nu så sker med vederbö-randes medgifvande.tvänne torp, på hvilka hon under arrendetiden uppfödde kalfvar och ungboskap för att vid nämnda tids slut kunna utan extra utgift förse prestgården med de nödvändigaste kreaturen. I hemmet lefdes på det enklaste sätt: väfstolen var ständigt i gång och bearbetade det hemväxta linet samt ullen af fåren till varma och varaktiga kläder, och barfota i blågarnsskjorta och blågarnsbyxor och med halmhatt på ' hufvudet ströfvade sönerna under sommaren i getherdens sällskap omkring i utskogeu, sedan de undangjort dagens pensum i grammatica latina. Under sådana förhållanden vandrade unga Anders sommartiden utan skomakares anlitande ända till sitt trettonde år, derunder härdande sin fysik och icke öfveransträngande sig med läsning, som enligt faderns bestämmelse icke upptog mer än fyra timmar dagligen. S. k. hemlexor, utöfver lektioustimmarne, användes icke. Hans käraste studium på fristunder var Björners Kämpadater, i hvilkas läsning gossen stundom satt fördjupad om aftnarne vid faderns säng, sedan denne redan gått till hvila.
Men jag tror, att då vi alla ej j?£ra eller kunna önska annat, ån ett sakta — 48 — framskridande till en båttre sakefnas ordning, bora alla våra bemödanden sträckås derhän, att , bereda den, och våra arbeten, såsom bidragande till detta stora ändamål, endast i och för det sam* ma underkastas Riksens Ständers och Allmänhetens profning, till bestämmande af de forras åtgärd , sedan de hunnit inhämta den senares måst allmänna och stadgade vilja. Lades till Handlingarne rörande Representationsfrågan. Ut supra. Ex Protocollo. J. D. Valerins. STOCKHOLM, tryckt liss Joh. Peter Lindh, 1 g i 0. ii Utdrag af Rikfens Högk Stan» ders Conftitutions Utlkotts Protocoll 17 Febr. igio. s. D. Återtogs öfverläggningen angående 'Re♦ prefentations-frågan, hvarvid Herr Profefforen Do&or Wykman uppläite följande; Kännedomen af egne ofullkomligheter borde vifferligen göra mig mållös, fedan jag afhört flere Herrar Ledamöters yttrande öfver den nu till öfverläggning företagne både vigtiga och rygtbara reprefentations-frågari. Styrkan i framftällningen af (kälen gifva fänninge» en vigt forn tilltvingar den bifall, och jag fkulle i andra omftändigheter icke kunna annat eller mera än blott föka en föi’ening emellan de olikheter, forn förete fig i en del af deffe Herrars Förllag. Men' utan att högakta *. det gamla ända till defs fvagheter och fel, ty hvem måfte ej medgifva dem, äfven i vår -nu antagne och på 4 Stånds representation grundade Conftitution, troj jag dock hvarken tide» A punkten till föreflående af en alldeles ny med , förkaftan de af den famina vara inne, eller uppgifvande af förflag1 dertill vara den mig genom v remifs af Reprefentations-frågan från plenis å- n lagde fkyldighet.
Jag har nu verkligen mycket litet minne af vestibulens utseende, så att jag ej vill riskera att komma sanningen för när (hvarför säger man ej i stället osanningen?) genom en beskrifning, som ej » sig stöder på fakta », som kusin Adolf sjunger. Jag minns blott, att jag en passant såg ett stort porträtt, som hängde öfver en gammal vacker kista, på hvilken satt en rätt vacker gosse i uniform, nej, jag menar en gosse i vacker uniform: en ordonnans, min vän! (Mon Dieu, jag önskar jag hade en så- dan där, när jag skall ha bud till pappa från väfkammaren!) Porträttet lär, efter hvad jag sedan hört, framställa Lennart Torstensson, som en gång i tiden — käraste, kan du minnas när? — ägt Arffurstens palats. Jag skall visst icke försöka beskrifva mina intryck af Stockholm för dig, kära Louise. Jag skall till och med förskona dig från skildringen af mina besök på museer och teatrar — ett par, tre baler med för resten, - — tills jag kommer hem, men jag måste berätta dig om en fin visit, jag gjort. Och gissa hvar, du? Hos gamle öfverstens tror du? Nej, bättre opp! I Arffurstens palats, min nådiga, hos Prins Carl och Prinsessan Ingeborg. Hvad sä- ger min fröken kusin om det? Hör nu på! Om du riktigt vill se Prins Carl, när du kommer till Stockholm, skall du följa mitt råd och taga in på Hotel Rydberg. Vi bodde lyckligtvis där, onkel och jag. — Då jag nu dag efter dag såg både Prinsessan och Prinsen och Arffurstens palats, kan du nog förstå, att jag fick en » väldig » lust (som det heter här) att se, hur det älskvärda unga paret bodde — ty älskvärda se de ut, det är säkert. Käraste, jag skall ej upptaga din tid med att beskrifva, hur det gick till att jag kom dit, och hur jag fått de bilder af det furstliga hemmet jag sänder dig. Nog af, en vacker dag (ja, du förstår, inte vacker i den meningen, att här var sol eller klar luft — å nej, sådant har man ej här!
Det torde således vara öfverflödigt att ingå uti någon fullständig vederläggning af dem; och vill jag derföre härvid endast hafva anmärkt, att jag föreställt mig, det närvarande tids upplysning ovilkorligen kräfde, att lagen, i rak motsatts till det gamla straffsystemet, skulle i första rummet lemna skydd åt personen sjelf, och i andra rummet åt dess,egendom. Utan tvifvel skall mången, som vida heldre vill blifva beröfvad en del af sin egendom än någon del af sin kropp, lika med mig förundra sig öf ver, att, enligt 1840 års straffsystem, skall, likasom efter det af 1734, den, sorn olofligcn tillgriper 40 Hulr Banco, i brist af böter, straffas strängare än den, som i vredesmod eller i uppsåt att skada, med knif eller svärd sticker ut annans öga, eller afhugger dess arm eller ben m. m. Säkerligen skall icke eller mången kunna göra för sig begripligt, att, på sätt Lag-Utskottet uppgifvit, skärpning uti straffen för de serskilda arterne af personlig misshandel ej skulle kunna ega rum, utan att straff-systemet i sin helhet derjemte omskapades. En hvar skall nemligen klart inse, att misshandel å person utgör för sig sjelf ett serskildt slag af brott, som ej står uti något omedelbart sammanhang med, eller beroende af öfriga uti lagen omnämnda förbrytelser.
I sjelfva dödens mark ett lifsträd sätter, Lik Wasas Soneson på Lützens slätter. Din sak är Guds: gack i ditt kall! Han sade, Och gick med fröjd sitt höga mål emot, Och Nordens kämpar, modige och glade, Sin Konung följde genom dödars hot. Sig våldets berg i vägen fåfängt lade: De tröstade på Herran Zebaoth. Så, fram de bröto, utan all förfäran, Till kamp för friheten och gudaläran. På fädrens hjelmar himlen mer ej skiner, Och jorden gömmer deras brutna svärd. På fordna minnens Göthiska ruiner En kall beräkning, egoism och flärd, Sig hafva vältat, såsom snölaviner, Der dvergar kappkört öfver jettars verld. Men Gud såg ner; och längre de ej välta. Eld föll af himmelen; och de försmälta. Och värmande från klara fästet glimmar Ett högt behag, ett huldrikt majestät. En dag går fram, som ordnar sina timmar Med tjusning i den unga solens fjät, Och sångens svan uti dess ljushaf simmar; Och ljungelds-örnen vakar öfver det: Och till ditt möte, Prins! en tid sig reder Af kraft och hjerta, religion och seder. Din är den skörd, som nit och oveld samla I gryningsstunden af din egen tid. Det friska Unga och det mogna Gamla Begär din medling till en evig frid. När meningar, likt Babels murar, ramla, Och sekter tröttna från en fåvisk strid, Då strålar än, från religionens panna, Det evigt goda, saliga och sanna. I MIN HUSTRUS PSALMBOK. Du, som den yrande glädjen förskjuter, Nöjd att förljufva, med stilla behag, Mödornas timmar och hvilans minuter Af min i hyddan försvinnande dag! Låt mig få tro, att ditt hjerta jag fägnar, När åt min Vän dessa bladen jag egnar. Älskade Maka! vi äge hvarandra; Evigt, som själen, är kärlekens band. Trogna och trygga, vår bana vi vandra Under den Allgodes skyddande hand; Och, när min dödspsalm öfver oss ljuder, Trohetens engel till lönen oss bjuder! Till STOCKHOLMS STORKYRKO-FÖRSAMLING.
Hon sväljde förödmjukelsen, men med bitterhet jemförde hon det förflutna med det närvarande; det kändes så tungt ibland att ej få ett uppmuntrande ord i sitt sträfsamma arbete, ej en vänlig blick af de forna vännerna, och att skaffa sig nya, dertill hade hon ej råd ... Ack, verlden är ond; man säger med skäl detta, då det gäller vissa företeelser, som göra oss bittra och skarpa. Kan då intet göras för att hämma alla dessa lumpna, trångbröstade fördomar, som möta oss nästan vid hvarje steg? Kär skola vi en gång lära oss att högakta allt arbete och dess utöfvarinnor, det må nu vara kontorseller banksyssla, handtverk eller aff.irsrörelse? Jag vill nu ej påstå, att alla göra sig skyldiga till de fördomar jag ofvan berört, men de flesta af oss rynka ännu på näsan ät det enkla arbetet. Huru många af dessa » pauvres honteux » skulle ej nu på ålderdomen haft sin bergning, om de ej af gamla fördomar tvingats att, i stället för att egna sig åt praktiskt arbete, äta ett ofta surt nådebröd som sällsällskapsdam, » hjelp i huset » eller guvernant och sedan som gamla och utsläpade trängas bland tusentals sökande till de två asylerna. i r\ I I Kl I L / KJ IN Idun, erhållas ett gratlsexemplar för hela den tid, under hvilken abonne mentet räcker. A ro de samlade abonnenterna färre än 6, torde prenumera Min gamla mormor talar ibland om, huru i hennes ungdom det var mycket värre, ja, en riktig skam att behöfva arbeta; kanske skola vi en gång för våra barnbarn såsom en saga kunna tala om vår ungdoms många småsinnade förhållanden Men, » medan gräset växer, dör kon »; ack, gräset växer så långsamt, så långsamt! Förnöjsamhet. fil förnöjsamhet, du himlens barn, må du i blifva bofast i hvarje menskohjerta och sprida ljus öfver hvarje hem!
Parterne att hvar för sig ytterligare välja tre Gode män att i prof ningen deltaga. Undandrager sig Part detta, för or dne derom Domstolen, på sätt ofvan stadgadt är. Hvad de fleste i den således förstärkte Compromiss-Rätten säga, blifve Rättens beslut, hvilket bör skriftligen a/fattas, dock utan att skälen för beslutet uppgifvas, och derefter till Parterne utfärdas. Comprorniss-Rättens beslut skall till efterrättelse lända och ändring deri må ej sökas. Sedan jordens eller lägenhetens rätta värde således bestämdt blifvit, vare jordegaren berättigad att sist inom en månad utbekomma detta värde, med förhöjning af hälften derutöfver. Afträde ock då genast den jord eller lägenhet. 3 Lag-Ulskotlets Utlåtande, N.o 3i. Vållas å jord eller lägenhet skada genom undersökning, som med Konungens tillstånd blifvit hållen, för att utröna beliofvet af egendoms af stående för allmänt ändamål, vare egaren ock då berättigad till en, skadan motsvarande, ersättning, som på enahanda sätt bestämmes. Stockholm den 6 April i84o. Reservation af Herr Lagergren: ”1 två omständigheter är jag från Utskottets Betänkande skiljaktig: i:o Deruti, alt jag anser ersättning för jord, som till allmän nytta af stås, icke höra bestämmas till mera än en ly^del utöfver det af CompromissRätt uppskattade värdet å jorden eller lägenheten; och 2:0 deruti, att då, vid bestämmande af ersättning för skada å jord eller egendom, som vållas genom förenämnde undersökningar, mistning af eganderätt ej ingår i frågan, jag, för min del, anser dylika skadeståndsanspråk icke förtjena att till Compromiss-Rätts pröfning hänskjutas, utan böra och kunna bero af vanlig bevisning inför allmän Domstol’’. Häri har Herr Domprosten Doctor Elmgren instämt. Ant. till Exp. Utsk. den 21 April, kl. 8 e. ni.
Brefvet den 20 December 1737 ytterligare bekräftadt, påbud, ”att med kyrkoplikten borde förblifva efter förra vanligheten, intill dess den redan föreslagna nya Kyrko-Ordningen kunde blifva öfversedd,” var dock anledning till den förmodan, att de förra betänkligheterna deremot, åter väckta, snart skulle göra sig gällande; men likasom den förväntade nya Kyrko-Ordningen sedermera uteblef, syntes hufvud frågan, eller , deu om sjelfva inrättningens lämplighet, icke hafva kommit under vidare skärskådan, eller vunnit förtjent afseende, enär i stället, tid efter annan och slutligen genom 1807 års förklaring, kyrkoplikten blifvit dels i vissa fall upphäfven, dels i andra åter stadgad; i sammmanhang hvarmed föreskrifter jemväl meddelats i ändamål att, oaktadt den dömdes motvilja, bringa kyrkoplikten till verksällighet. Skiljaktiga meningar hade emedlertid yppats, huruvida kyrkoplikten borde anses endast såsom ett försoningsmedel, eller såsom en del af bestraffningen. Fastän Kyrkolagen lemnade stöd åt den förra meningen, kunde likväl deremot invändas, att hvarje offentlig botgöring vore främmande för deri protestantiska trosbekännelsen, äfvensom att lagen, då den för personer, som ej 4 Xag-Utskottets Betänkande, N.o 19. tillhöra Lutherska kyrkan, utsatt stockstraff i stället för kyrkoplikt, antydde, atfc begreppet om straff vore med densamma förenadt. Men, ehvad mening som hyllades, synLes kyrkopliktens bibehållande i närvarande tid lika olämpligt, som ändamålslöst. Förbrytarens ånger öfver sitt brott, om den är uppriktig, vore boende i hjertat och den offentliga förödmjukelsen bidroge hvarken att förhöja dess värde eller att stärka de goda föresatser till förbättring, han kunde hafva fattat. Sättet tta försona sig med Gud kunde och borde icke eller af menskliga lagar föreskrifvas; och försoningen med församlingen för den åstadkomna förargelsen bestode ej i det offentligt aflagda, stundom aftvingade löftet, om förbättring, utan i ett förbättradt uppförande.
Den onekligen dyrbaraste af alla de prydnader här erbjöds ögat, var en utmärkt praktfull turkisk matta, hvilken betäckte hela golfvet; dess prunkande blommor voro så lefvande, att man hvarje ögonblick, glömmande det fåfänga i ett dylikt försök, frestades bryta sig en deraf. Möblerna i salonen och det tredje rummet voro äfven ganska dyrbara, och bestodo af masivt mahogny. Likväl föreföll mig bland de många eleganta prydnader desse rum erbjödo, kronan i salonen, äfvensom en ypperlig bordstudsare, föreställande: tidens vingade gudinna, sittande på en silfverhvit flygande häst, dock mest anmärkninssvärdt. Sedan all denna herrlighet, hvilken jag nu alltför omständligt upprepat, var besedd, åtföljde jag Friherrinnan genom de långa alléer af såväl äldre som nyare anläggningar här voro att tillgå. Under vår promenad sväfvade mitt öga längtande upp till ett högt grådimmigt berg, hvilket på andra sidan ån stolt uppreste sig; och huru skön måtte utsigten nerifrån vara, så tänkte, så kunde jag ej afhålla mig att utropa, då vi långsamt vandrade förbi detsamma. O! den som ifrån dess högsta spets engång finge njuta af dess prakt. "Vill du Mathilda?" afbröt mig här den alltid andras nöje befrämjande Friherrinnan, "vill du besöka det nu, så förer dig skogvaktarens gosse lätt öfver den smala grunda ån; jag hvilar här en stund, och utväntar sedermera deruppe vid hans stuga din återkomst." Oaktadt alla hennes hjertliga förslag kunde jag ej förmås att nu lemna henne, som endast för min skull, det viste jag, incommoderat sig så tidigt. Jag var envis och bad henne ödmjukt, att blott fortsätta vägen. Sedan vi prommenerat ungefär en timme, uppsökte Friherrinnan en liten pavillon, der ett grönt vågformadt tak enkelt hvilande på åtta hvita pelare, och hvars nedåt sluttande väggar endast bestod af skir tagelduk; här framtogs nu den lilla frukosten och njöts i dag, i den fria luften, vid det unga löfvets balsamiska ångor, med tusende gånger större smak än någonsin eljest.
En del tjena till upplysning wid Swensta Medborgares friwilliga handling att sig sjelfwe taxera:,en del till föreskrift wid sädane ätgärder af Ämbetsmän, som redan förut äro förestrefne och nu blifwit stadfästade, och om hwilkas werkfjällighet Riksens Ständer ä nyo fä t underdämghet utbedja sig Eders Kongl. Maj.ts Nädiga befallningar. Riksens Ständer anhälla derjemte lika underdänigt det täcktes Eder Kongl. Maj:t i Räder anbefalla »vederbörande Landshöfdingar at ofördröjeligen läta trycka ett till. räckligt antal Blanquetter till sä beskaffade Tareringslängder som här blifwit föreflagne, för att öfiver alt i Riket nyttjas, samt der. jemte förständiga dem och Kammar-Rätten att lä 4 /> s63 . Den 16 October. ta upprätta förenande Sammandrag och GeneralFörslag r enlighet med de projcytcrade Formulairen. Hwad kostnaden för tryckningen af berör, de blanguetter angär, anser Riksens Stander den samma böra genom Landshöfdingarne för. skjutas af de inflytande Bewillningsmedlen, men at den sedermera mä ersättas pä det sätt att för hwarje Blanquette som requireras, betalas hwad papperet och tryckningen kostar. Slutligen och dä Åtskilliga rättelser och tilläggningar i Bewillnings.
Hvad angår den omständigheten, att våra prot. icke komma till allmänhetens kunskap, så är det märkvärdigt nog, alt cu annan talare beklagat, det BondeSt:s utgjutelse!' skulle erhålla en alltför stor publicitet inom landel: jag tror att samma utväg, som vidtages på den ena sidan, kan vidtagas ifrån den andra, och de nyttiga upplysningarne från Riddarhuset sålunda motväga det skadliga från bönderna. Jag vill Den ti Ju n i. riu ej vidare upptaga tiden, öfvertygad att en hvar stadgat sin öfvertygelse. Hr af Dalström: Dä Gr. Anckarsvärd bevärdigat mig med några ord i afseende på mitt första anförande, får jag äran genmäla, alt jag icke tillåtit mig lala om några subjecler, utan endast framställt reflexioner, hvartill jag hemtat anledning ifrån Const.Utsk:s första opus operatum. Deruti har jag funnit åtskilliga farliga satser i statsläran, hvilka varit föremål för tvister inom Europa, men blifvit förkastade, äfvensom jag deruti tyckte mig igenkänna vissa nog kända förslager. Att jag, med nnledn. häraf, framställt några reflexioner, torde Hr Grefven benäget ursägla. Hr von Hohenhausen, Michael Silvius: Jag kan och skall vara mycket kort. Då denna motion förra gången förevar och återremitterades till Ekon.Utsk., förklarade jag mig anse densamma icke stå i öfverensstämmelse med de former, som våra grundlagar föreskrifva. Återkommen ifrån Utsk., finner jag motionen ännu stå i strid mot samma former, och tror alt t. o. m. Hr AminofFs förslag icke är fritt ifrån denna stridighet. Jag kan således icke understödja hvarken motionen eller Hr AminolFs förslag. Men hvad Gr. Horn yttrat, tror jag deremot icke stå i strid med våra former, och önskar jag således, att R. o. Ad. ville inskränka sig till bifall af bemälde Grefves yttrande.
I afseende på berörde lån har Utskottet inhemtat: att sedan, till följd af försummad bevakning å inställelsedagen uti låntagarens konkurs, Banken blifvit, genom dels Kongl. Maj:ts dom den 28 December 1832 och dels Kongl. Maj:ts och Rikets Svea Hofrätts dom den 10 November 1834, förpligtad att till sysslomännen i konkursen, utan lösen, aflemna de för lånet pantsatta jerneffekter, samt Banko-fullmäktige, som ansett de vid försummelsens inträffande tjenstgörande Låne-Banko-Komissarierna Å. Th. Gyllencreutz, A. Toran och B. A. von Hofstén skyldige att ersättning för lånet till Banken utgifva, den 25 Augusti 1836 ålagt Gyllencreutz, Toran och då mera aflidne von Hafstens Sterbhusdelegare, att, till en tredjedel hvardera, godtgöra Banken lånets kapital-belopp, 500 R:dr, jemte derå upplupen och intill skeende slutliqvid upplöpande föreskrifven ränta ä 3 procent årligen, med skyldighet derjemte för dem, att, en för alla och alla för en, ansvara för godtgörandet af den hvardera af dem sålunda ådömde andel; men Rikets åren 1840 —1841 församlade Ständers Banko-Utskott, med upphäfvande af Fullmäktiges omförmäldta beslut, åt dem öfverlemnat att låta i laga ordning inför vederbörlig domstol tilltala den eller dem, hvilka ansågos skyldige ansvara för den förlust, som blifvit Banken, i följd af den uraktlåtna bevakningen, tillskyndad; så hafva nu mera jemväl aflidne Banko-Kommissarien Toran samt Banko-Kommissarierne Gyllencreutz s och von Hofsténs sterbhusdelegare, å hvilka Bankens Fiskals-Embete, i anledning häraf, utverkat stämning lill Stockholms Kämners Bih. till B. St. Rätt, med påstående om deras förpligtande att ersätta Bankens ifrågavarande förlust, blifvit så väl genom berörde Domstols, som Stockholms RådstufvuRätts beslut den 31 Januari och 8
Systern gick snart tillbaka till sin skola, och Siri blef ensam. Hon gick u t p å den lilla balkongen, som hörde till deras flickrum, lutade armbågarne mot räcket, stirrade öfver kanalen, bort mot syrenerna. De stodo i en lång, blekt violett linie, alldeles invid kanalkanten; och vattnet, genomblixtradt af strålknippen, återgaf den fina, bleka, i rödt g å - ende lilafärgen. Luften var stilla, doftfylld, sommarvarm. Ur hvarje löfsmyg hördes foglarnes drillande locktoner. Det unggröna löfverket gick i skiftningar från rosa till klargrönt; hälft outslaget, låg det som skira, luftiga högar af gaz öfver trädens kronor. Ännu såg man teckningen p å hvarje träd, den runda, spritiga, eller den kärfvelika teckningen, hvarigenom den kommande, yppiga fullgångna sommarprakten antyddes. Midt p å dagen liknade det en skimrande dröm. Obestämda tankar och känslor, som följa med allt omedvetet lif, trängde sig med den veka vårluften in i kroppen och satte fart i det tröga, frusna vinterblodet. Folket gick raskare, spänstigare p å gatorna, ögonen strålade utan anledning och man tog hvarandra i hand med en hjärtligare tryckning. Siri hade sutit en lång stund och sett p å syrenerna: de voro verkligen underbart vackra. Plötsligen suckade hon djupt, utan att hon visste det, eller hörde det. Det var en begynnande längtan nere i själen, som icke hade något annat uttrycksmedel; en bunden, sorgbunden stumhets uppror emot sitt eget lyte. Men det blef liksom lättare efter sucken — som det blir ibland efter outtalade böner. Hvarför var hon s å tom, så ointelligent, när systern var s å begåfvad? Ack, hvad hon längtade efter sol och ömhet, den enda form för lifsoch vårglädje, hennes instängda, tillbakasatta ungdom vå- gade drömma. Och hon såg bort till syrenerna igen. Solen låg öfver dem, bakom dem, framför dem, trängde sig ned i deras bild och blandade sig med den.