Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Öfre Borgrätten, inför hvilken målet instämdes, yrkade tre ledamöter på offentlig afbön i Storkyrkan, jemte böter af hundra daler silfvermynt för boken och tjugu daler för hans första ”förklaring”; tre ledamöter ville befria honom från kyrkoplikten, men höja böterna till trehundrasjuttio daler silfvermynt, – nämligen femtio daler efter lag, trehundra efter tryckfrihets-förordningen och tjugu för otjenlig skrifart. Slutligen förenade sig alla med en ledamot i det förslag, att Kexél skulle undfå en varning och bokens båda första delar indragas. Dess afsättning blef således åtminstone för några år framåt hämmad. Det var hans lycka, att han ägde ”gynnare, som togo honom under armarne”. Troligen hade han eljest förlorat sysslan; hvilket Aktor strängt påstod. Tio år derefter kungjorde Kexél i Stockholms-Posten 184, att han ämnade utgifva en ny upplaga af dessa Tidsfördrif, tillökt med en fjerde del och de förutnämnda ”Förklaringarne”. Löftet uppfylldes dock icke; först efter hans död blef boken ånyo upplagd 185. Deremot utgaf han ett par andra samlingar af liknande slag: ”Mina Tidsfördrif på Högvakten” (1780) och ”Bacchi Handbibliothek, eller Nya Tidsfördrif på Gäldstufvan” (1785–1786); den förra i två flockar, den sednare i fyra delar (alla små). I båda dessa är han betydligt mera återhållsam och varsam. Deras ästhetiska värde är föröfrigt ej större, än de förras. Salvii ”Lärda Tidningar” hade yttrat om ”Småsakerna”, att de innehålla ”mer löjliga än granskade, mer sammansökta än utsökta stycken i bunden och obunden skrifart”. Äfven dessa följande samlingar torde till större delen förtjena samma dom. Den sista, eller ”Bacchi Handbibliothek”, har Bellman riktat genom åtskilliga bidrag. Icke dessmindre måste den upphöra, i följd af afsättningens omotsvarighet till tryckets och kopparstickens dyrhet.
79 sara man (räda till val af 2:ne suppleanter i Allra. Besv.- o. Ekon.- Utsk. i st. f. Hrr Rosensvärd och Scheffer. Upplästes följande af Frih. Stjernstedt,Jakob Theodor, inlemnade mera.: Då jag af tjensleåligganden dertill föranledd, nödgas afsäga mig den Electorsbefattning, hvarmed R. o. Ad. behagat hedra mig, anhåller jag derjemte ödmjukligen alt varda bibehållen vid min riksdagsmannarätt, derest förhållandena skulle medgifva, att jag densamma under längre eller kortare lid blefve i tillfälle att utöfva. R. o. Ad. lemnade äfven härtill sitt bifall, och blefvo i anledn. häraf Hrr Bänkmän af Hr Gr. o. Landtm, anmodade, alt sammanträda till val af en Elector i st. f. Frih. Stjernstedt. Anmäldes och lades på bordet följande från StatsUtsk. inkomne utlåtin: N:o 174, i anledn, af väckte motioner, om dels tulloch bränvinsm. fl. bevillningsmedels ingående till riksg:s-kont. och dels allm. bevillningens inlevererande till stats-kontoret. N:o 175, i anledn. af väckt motion om förbättring af lotsväsendet, och N:o 176, ang:de inlösen af åtskilliga först efter preskriptionstidens slut i riksg:s-kont. företedde riksg:s-sedlar. Upplästes och lades till handlingarne ankomne prot.ntdr. från de öfrige RiksStm, nemi. från PresteSt. afd. 10, 13, 15 och 17, frän BorgareSt. af d. 11, 13, 17 och 18 samt från BondeSt. af d. 11, 13, 15, 17 och 18 dennes. II. R. o. Ad. åtskildes kl. j till 3 e. m. In fidem protocolli, silbert Munck. Måndagen den 22 Maj 1848. Plenum kl. 6 e. m.
Jag öfvertygar mig om, att jag utan allt tvifvel står på balkongen till ett rum i ett pensionat vid Schiffbauerdamm i Berlin, med Spreepråmarne inunder och ett helt virrvarr af brutna taklinier framför mig, emellan riksdagsbyggnaden till höger och Centralbangården till venster. Solen skiner fortfarande, och det är helt bländande blått omkring mig; men inom mig är det med ens vordet helt kallt, som om något derinne slocknat; och jag går nyktert och beskedligt tillbaka in till mina sysslor, hvilka sedan ett helt år inrättat sig som hemma här emellan Reichstagsgebäude och Friedrichsstrasse Bahnhof, i ett pensionatsrum vid Schiffbauerdamm. Men då jag mot kvällningen går ut, tager stämningen från förmiddagen mig ånyo. Jag griper mig i, att jag går rundt och tager farväl med staden och dess särskilda partier, liksom man gör det med den kvinna, man haft en lång tids minnen tillsammans med, de tusen kärvordna detaljerna i hennes person och sakerna i dessa rum, som varit vittnen till ens hemliga lycka. När jag ser, der långt långt borta i de fjerran gatperspektiven, denna blå skymning, som blott Berlin äger sådan och som jag håller af, — icke den fuktiga, töckenblå kvällsdagern i våra sjöstäder, utan en blank och genomskinlig skymning, hvilken förefaller såsom det sjunkande mörkrets brytning mot den märkiska bottnens sandkornsfacetter, — blir jag helt varm och vek och vemodig, som om den gömde tusen ömtåliga minnen, hvilka man nu måste slita ut ur sig och låta bli liggande att tyna hän och dö, medan man sjelf är fjerran. Jag intalar mig sjelf dervid, att det icke är frågan om att skiljas; men jag vet, att jag reser; och dervid faller den ännu starkare öfver mig, denna skilsmessans känsla, som jag förnimmer hvar gång jag byter om ort och menniskor, äfven der de varit mig likgiltiga, — faller öfver mig, ljuf och tröstlös, och ljuf just i sin tröstlöshet. Medan jag ströfvar kring på måfå, utan att veta af hvad tiden lider, har det blifvit hel kväll, allt skiner af ljus, och gatorna äro fulla af menniskor.
Utlåtande, i anledning af väckt motion om Hemmantalsränlans upphörande. fl.’A.) Från Ronde-Ståndet har Stats-Utskottet erhållit remiss å ett af Riksdagsfullmägligen Måns Mänsson från Calmar Län afgifvet memorial, deruti blifvit yrkadt, att då den så kallade hemmantalsränta!), såsom tillkommen för fyllande af tillfälliga behof, följaktligen bordt försvinna, när desse icke vidare varit för handen, och enär-densamraas år 1719 verkställde införande 4 Stalt-Utikotteti Utlåtande, JN.o kSi. i jordeboken och förvandling till en stående skatt egt rum på ett olagligt sätt och utan Bonde-Ståndets dertill lemnade begifvande, Rikets Ständer alltså måtte, sedan förhållandet härmed blifvit af Utskottet fullständigt utredt, besluta, att hemmantalsräntau borde för framtiden helt och hållet upphöra. Af de serskilde skatte-titlar, hvilka under hemmantalsräntan inbegripas, hafva visserligen, på sätt motionären uppgifvit, en del ursprungligen varit åtagne för betäckande af tillfälliga statsbehof, hvaremot den öfriga delen af samma ränta tillkommit i stället för hemmanen åliggande prasstationer in natura; men då begge dessa slag af skattebidrag sedermera blifvit beviljade utan inskränkning till viss tid samt, i följd deraf, ingått i hemmanens skattläggning, intagits uti jordeböckerne och vid Riks-statens reglerande såsom en ständig stats-intrad beräknats, synes det vid sådant förhållande vara ostridigt, att hemmantalsräntan numera erhållit natur af ordinarie skatt och sålunda ej eller kan upphöra i annan ordning, än öfriga uti 5g § Regerings-Formen omförmälde Stats-Verkets ordinarie Inkomster. Den andel af hemmantalsräntan, hvilken till Stals-Verket inflyter, uppgår, efter hvad Stats-Utskottets vid i84o års Riksdag under N:o 64 Lit. afgifne betänkande utvisar, till omkring i,3oo,ooo R:dr för året.
Man ser, hvilket inflytande de Spanska Corteslanen för närvar, hafva på börsen i Paris och huru vigtig för ägarne af dess papper blott den Iilla omständigheten varit, att Don Carlos gått öfver Spanska gränsen, ehuru han der fått stryk den ena gången efter den andra. Att vänja nationen och dess kärna, medelclassen, vid detta spel är att demoralisera densamsamma. Alt deremot inrätta ett fondsystem, för att upphjelpa näringarna, kan visserligen hafva sina fördelar, om det Hokt administreras och icke öfverlemnas åt Styrelsens, utan åt enskilda holags administration; men alt göra statsskuld för icke productiva utgifter, sådana t. ex. sorn Regeringen i förevar, fall föreslagit, kommer jag städse att bestrida, och jag tror då, derest utgiften är nödvändig, det vara baltie att inskränka sig så, att man småningom betalar sin skuld och dermed slut, än att kasta sig in i labyrinlhen af ett statsskuldssystem, derifrån man ej vet någon utgång; ty då yi gifva från oss ouppsägbara reverser, torde de här, såsom i andra länder, komma att utgöra en stående skuld, som yäxer år från år och hvaraf, enligt hvad StatsUtsk. jemväl i ett annat betänk, utredt, alltid uppkommer en säker slatsförlust genom de räntor, som gå förlorade. Slutligen får jag betyga min tillfredsställelse deröfver, att jag af Gr. Björnstjerna, som, ehuru sjelf icke medlem af Styrelsen, likväl står i en nära beröring med densamma, hört den opinionsbekännelse, att han hyser farhågor för ett statsskuldssystems införande under närvar, administration. Detta lemnar mig hopp, att Hr Gr. använder sitt inflytande för att tillvägabringa en ändamålsenlig reform häri, och att vi snart kunna få emottaga sådana förslag till förändringar i vår administrations verkningsformer, sorn åsyfta verkliga controller på Administrationen och lemna Representationen en säker ledning, huruvida samhället står stilla eller verkligen går framåt. Om dessa blifva resultater af Gr. Björnstjernas inflytande, är jag öfvertygad, att både de nu vägrade och vida högre anslag skola beviljas, såvida deras nytta och vigt inför Representationen ådagalägges.
Ännu en versifierad hyllning från Charlotte Seuerling till drottning Hedvig Charlotta — Borgska institutets allra första beskyddarinna och som sådan utmärkt nitisk och intresserad — har bevarats för eftervärlden. Bland nämnda drottnings å riksarkivet förvarade papper finnes i original nedan följande lilla nyårshelsning, » från de blinda och döfstumma underdånigast genom blinda Charlotta Seuerling: » V i d nya årets första blick och första morgonrand, sågs nödens frälsta barn med glad förtjusning hasta i broderligt förbund förtroligt hand i hand att sig för Skaparns thron i stoftet tacksamt kasta. I kretsen deras vän och trogne ledare steg in och böjde sig med andakt emot jorden. G u d! sade han och rörd mot himlen tecknade, Gud! skydda hennes dar, hon som vår mor är vorden. Den stummas blick var höjd, den blinda suckade — Du, dyra drottning! var den bön, som hjärtat sände — till himlen trängde sig den svages rökelse — Och Gud för dina dar en lycklig stjärna tände. Sorgen kom, och nattens tystnad och skymning brötos, och glädje oeh ljus intogo dess rum. Hvad Borg sjelf tänkte om sin begåfvade elev framgår tydligt af hans redogörelse 1809 inför offentligheten öfver sitt instituts verksamhet. Det heter häri: » Blinda Charlotte Seuerling har sedan senaste examen uppöfvat de då visade förmögenheter uti skrifning, tyska och franska språkens explikation och talande, äfvensom färdighet på zittra och harpa. Och har hon i sistnämnda talang, äfvensom i tyska språ- ket, kommit därhän att hon kunnat informera andra däruti och därigenom själf mycket bidraga till sitt underhåll, Utom detta har hon börjat spela claver skrifva tysk språket, räkna med ziflior samt fått lectioner i naturlära och geografi, till hvilket ändamål en karta öfver Sverige är inventerad och brukad, där allt af blinda kan kännas. H o n har äfven öfvat sin f a l l e r e t i skaldekonsten, i musiealisk composition samt i mechaniken, af hvilket isynnerhet presenteras en machin hon inventerat för att såsom blind kunna själf liniera sitt notpapper och skrifva sina kompositioner.
– Falle lille, slå en pannkaka, slå en pannkaka! – ropade alltjemt lille Gustaf. Machinmessigt tog Gunnar en af de platta stenarne, som Elin samlat ihopa, och kastade den med vand och konstfärdig arm ut åt sjön, så att den studsade tillbaka hela sex till åtta gångerne. Gustaf klappade händer och skrek af glädje, men Gunnar sade: – En pannkaka till skall jag kasta, om Gustaf se’n vill vara snäll och gå och plocka alla de der gula blomstren, som stå der borta vid alebusken, och så alla de der hvitsippera, som stå litet längre bort, åt falle. Gunnar slog ännu en «pannkaka», och när Gustaf jublat deröfver, sprang han villigt bort och började sin blomsterplockning. Imellertid sade Gunnar till Elin i dyster, allvarlig ton: – Det var bra att jag träffade dig här, Elin! Jag ville just bedja dig om något, som du ej får neka mig, ty kanske ber jag dig intet så ofta om något mera: jag vill nemligen tala vid dig, men tala alldeles ostörd vid dig, och det i denna samma qväll, och här nere vid sjöbrädden. Jag skall fara bort i natt i ett angeläget ärende, och nu har jag hela da’n åtskilligt att bestyra om, och i qväll när de andra gå och lägga sig, då tar jag farväl af alla, och går mina färde, för jag får åka med någon. Men se då! innan dess vill jag tala med dig, en gång för alla, säga dig Ja, ja, jag vet nog hvad jag vill tala med dig om, och derför Elin, derför skall du i afton intet gå in i din lille kammare och lägga dig, utan du ska’ gå ned hit till sjöstranden, och vänta på mig här, här på denne samme stenen! för jag kommer säkert, bara jag tagit farväl af mor och de andra. Hör du detta, Elin! Detta får du intet neka mig, det säger jag dig. – Jo, käre Gunnar – stammade Elin, som för väl kom ihåg några andra tillfällen, då Gunnar ej varit så blek, eller sett så lugn ut som nu – jo, se det måste jag neka dig, för – – Elin! Elin! – sade Gunnar högtidligt. – Tror du att jag i dag kunde be dig om något slikt, hade jag onda tankar mot dig i sinnet?
Den kloka Dom Ignazio varnade förgäfves emot denna ultraism, mot föreningen med ett parti, mot hvilket de förut nyss kampat, och hvars syftning så föga öfverensstämde med deras egen öfvertygelse om en sansad frihet. Men bröderne, hos hvilka fadren nu förlorat nästan all inflytelse, ursäktade sig med omständigheternas tvång, och gåfvo löften, att, sedan man aflägsnat kejsarens europeiska rådgifvare, återställa regeringen på en mera stadig fot. Mellertid spridde sig ryktet, att denne ville låta upplösa ständerna; vid denna underrättelse förklarade sig dessa permanenta. Samma afton lät kejsarn kalla Villaflor. – Agostinho, sade han, du känner, hvad som skett; i samråd med din frände, Oliveira, har jag beslutat åtskilja dessa förrädare; våld måste brukas, i fall de icke godvilligt hörsamma. Jag känner din beslutsamhet, din trohet, äfvensom ditt mod och din raskhet, ehuru dessa båda sednare egenskaper här icke stort komma i fråga. Jag uppdrager dig denna befattning. Genom sin härkomst, sin politiska öfvertygelse, och genom tacksamhetens band var Villaflor fästad vid Kejsarens person och hans sak; men ehuruväl det gafs ögonblick, då han ingenting högre önskade, än att få hugga in på dessa Cortes, hvilka i hans ögon blott voro en samling af upprorsmän, så kände han dock, när hans vrede stillat sig, en afgjord obenägenhet att blanda sig i dessa tvister och befläcka sig med medborgerligt blod: för sin ära kände han ingenting smickrande att draga sitt svärd emot en flock värnlösa och obeväpnade medborgare, helst som ett så beskaffadt företag icke var förenadt med den ringaste personliga fara för honom sjelf, hvilket annars kunnat reta honom. Efter ett kort besinnande, utbad han sig i vördsamma ordalag, att blifva befriad från detta uppdrag. Den vilda häftighet, som djupast i själen låg förborgad hos Dom Miguels broder, uppflammade nu till en brusande låga, och gaf sig luft i ett svall af kränkande förebråelser och befallande hotelser.
Han var till mods gentemot denna lek med känslor alldeles som »Skälen» gentemot brännvinet: han tyckte icke om det, men det var som måste han dricka det ändå, därför att »det sitter en djäfvul i spriten». — Det sitter en djäfvul i allt hvad man vänjer sig vid. Då Eric såg Gerda denna morgon, kände han alldeles ingen glädje öfver den tête à tête, som han nu visste vara förestående. Han kände ingenting annat än att hon väntade honom. Och så gingo de då sida vid sida; och riddaren med den vajande hjälmbusken började så småningom göra tjänst. Klädd i full rustning besteg han den ena efter den andra af sina käpphästar och voltigerade inför hennes ögon med en min så käck och ett leende så gladt, som en lindansare inför sin publik; men medan han trafvade som bäst, växte hans leda vid sig själf och blef så stark, att Gerda, som kände den instinktlikt, slutligen icke kunde uthärda längre. Hon afbröt honom midt i en bravad: »Jag skulle önska att du inte spelade komedi för mig,» sade hon. Han såg på henne, förvånad. Det tonfallet hade han aldrig förr lagt märke till i hennes röst. Det var någonting på samma gång tvekande-skyggt och kufvadt-lidelsefullt, något af en ödmjuk bön och ett ofrivilligt skri, sådant en häftig smärta aftvingar. Det var någonting som tiggde att få se människan inom honom — icke den bålde riddaren utan den lilla människan sådan hon utgått från naturens hand. Den bålde riddaren blef så förbluffad öfver detta kraf, att han själfmant steg ned från sin höga häst — men rustningen kunde han icke strax frigöra sig ifrån. »Jag skulle önska detsamma,» sade han. »Men hvem kan bli den gamle Adam kvitt? Man blir så van att spela komedi, att man gör det omedvetet, också för sig själf. Jag märker ibland att jag talar teaterrepliker och gör teatergester ...» Hon såg på honom, och i hennes blick brann längtan efter klarhet. Allt hvad han sade tycktes innehålla så oändligt mycket mer än orden uttryckte, och hela hans väsen drog henne till sig med underlig makt. Hon anade en skatt i detta väsens djup.
Det är väl sant, att dessa persedlar egentligen icke äro att betrakta annorlunda än såsom en beräkningsgrund vid skattens erläggande, enär dess leverering in natura ej vidare skulle ifrågakomma; men för att denna beräkningsgrund skall blifva riktig, d. v. s. för att de deputerade, som uprätta markegångstaxorna, skola kunna riktigt bestämma varornas värde, fordras det att dessa varor skola i allmänhet vara uti handeln inom provinsen tillgänglige. Då det nu är visadt, att smör egentligen icke är en produktionsvara inom Upsala län, så att det smör, som der förbrukas, hufvudsakligen köpes ifrån de mera smörproducerande provinserna i landet, då är det klart, att priserna å smör i Upland skola blifva ganska obestämda och vacklande, hvaraf följer, att smörräntans bibehållande såsom hufvudräntepersedel, och en sådan hufvudräntepersedel, till hvilken andra hufvudräntepersedlar skola förvandlas, är mindre lämpligt. Jag vill väl icke nu bestämdt yrka, att den smörränta, som redan i Upsala län finnes, skall försvinna, men jag vidhåller mitt påstående i afseende å olämpligheten att till smörränta förvandla hö och dagsverken. Gr. Sparre har visat, att inom Upsala län smörräntan förhåller sig till spanmålsräntan, såsom 1 till 18, hvaraf följer, att, med antagande deraf, att spanmål och smör vid prisförändringar motväga hvarandra, det skall blifva en förhöjning af skattebeloppet, om hö och dagsverken förvandlas till spanmål och smör, sä vidt förvandlingen icke sker med iakttagande af proportionen 1 till 18. Men Utsk. har föreslagit proportionen 1 till 1, och vid sådant förhållande leder förvandlingen, ifall Utsk:s praeraiss i afseende å prisförändringen är riktig, uppenbarligen till en skatteförhöjning.
Nej, anses, med afslag å LagUlskoltets ofvanberörde Utlåtande, Utskottets under N:o 66, i ämnet först meddeldte Betänkande hafva blifvit af Ridderskapet och Adel n antagit. Hvilken Voterings-proposition af Ridderskapet och Adeln godkändes, samt anslogs. Voteringen börjades klockan tre qvart till 2 e. m.; och befunnos vid Voteringens slut, sedan en Voteringssedel blifvit undantagen och förseglad, samt de öfrige Voteringssedlarne öppnade, rösterne hafva utfallit sålunda: Ja — 24. Nej — 19. I följd hvaraf, och sedan det öfver Voteringen särskilt förde Prolocoll blifvit uppläst, Hans Excellence Herr Grefven och LandlMarskalken förklarade, att LagUtskottets under N:o 129 i ämnet afgifne senare Utlåtande således blifvit af Ridderskapet och Adeln bifallit. Hvarefter Hans Exccllence yttrade, att, enär Utskottets i dess Betänkande N:o 122 gjorde förslag, om lika arfsrätt för man och qvinna, blifvit den 11 dennes f. m. af Ridderskapet och Adeln afslagit, Ridderskapet och Adeln nu, i följd af dess genom votering nyss fattade beslut, antagit de i öf49 H. i5* 29,8 Den i3 November f. m. verensstämmelse dermed i Utskottets förevarande Utlåtande N:o 129 föreslagne redactioner af 1, 11 och i3 §§. i 3 Cap. ÄrfdaBalken; hvaruti Ridderskapet och Adeln äfven hördes instämma. Höglofl. Ridderskapet och Adeln ålskiljdes klockan half till 3 eftermiddagen. In fidem Protocolli, O. J. Lagerheim. Fredagen d. i 3 November 1829. Plenum klockan half lill 6 Eftermiddagen. Herr Rosenblad, Bernhard hade inlemnat ett så lydande anförande: 1:0
Sedan UtskcsU tels betänkande nu undergått en sådan förändring' att det blifvit medgifvit, till vinnande af en förmonljg reciprocitet; att Kongl. Maj;t bör sättas i tillfälle, att vidtaga nödiga förändringar i af seende på Tulltariffen , samt det klart blifvit he; stämdt, att Kongl. Maj;t äger rätt jämka Tullafgifterna, då omständigheterna sådant fordra, har jag icke något att emot förslaget invända, utan är tvärtom min önskan fullkomligen vnnnen. Det är blott en Redactionsförändring jag ville föreslå. Det står nemligen i Betänkandet, att Riksens Ständer ej kumla bestämma någon annan tull. Meningen måtte väl vara, att de ej hafvet någon annan grund för hvad de nu föreslå. Herr Tham, Wollrath : Det är väl niöjligt; att något ord kan jämkas och förtydligas. Meningen har ej varit att säga, det Riksens Ständer ej kunnat göra annat, än de gjort; men att man bör anse dem ej hafva kunnat föreslå annan tullj Un den, sorn är förenlig med Statens interesse. Herr Grefven och Landt Marskalken Frågade, om Ridderskapet Och Adeln önskade förblifva vid dess, i afseende a öennå punkt, förut fattade Kesiut. Ropades Nej. H var - 0m 9 Octobtr «. m, 809 Hvarefter Herr Grefven och Landt Mar skatten hemställde om Ridderskapet och Adeln behagade gilla 2:dra Punkten af BevillningsUlskottets JemkringsFörslag, endast med iakttagande af den Redactionsförändring att i stället för ordsn : ”Att ”sorn Riksens Ständer i den TullBevillnings”Tariff, som kommer att utfärdas, icke kunna bestämma annan Tull ä varor, än den Scc.” borde införas: ”Att som Riksens Ständer i den Tull. ”BevillningsTariff , hvilken kommer att utfärdas, ”icke äga annan grund för bestämmande af Tull ”å varor, än den &c.” Bifölls, 3'dje Punkten.
Den unga barmen höjdes o c h sänktes med lugna, regelbundna andedrag, munnen halfö p p e n som en nyuppsprungen k n o p p, blottade en rad af jämna, pärlhvita tänder, o c h kring läpparne lekte alltjämt det hemlighetsfulla leen det. Men h v a d n u? Löjtnantens solbrända ansikte mörknade plötsligt. » Fi d o n c! » mumlade löjtnanten. » Högst malplaceradt! » » Omöjligt att gifta sig med h e n n e. » » Quelle douleur, då h o n annars är så söt! » Och löjtnanten smög sig tyst ur bersån o c h började m e d fundersam min promenera af o c h an på sandgångarne. Hvad hade löjtnanten upptäckt? K u n d e han läsa andras tankar o c h hade funnit, att föremålet för fröken Lillys drömmar var någon annan än han själf? Hade han märkt, att unga fröken Lilly begagnade p u d e r? Var hennes lockiga hår icke h e n n e s? A c k n e j! Intet af allt detta var anledningen till löjtnantens mystiska utrop. Då löjtnanten lutade sig ned, hade han sett — en svag skuggning på fröken Lillys fina öfverläpp. Förfärligt! O, grusade kärlekslycka! Ty den bålde krigsmannen kunde icke fördraga, att andra än män hade mustacher, icke ens den svagaste antydan till sådana. Och löjtnanten gick omkring m e d sorg i hjärtat o c h tuggade sina egna. E n stund därefter k o m häradshödingen. Han gick med raska steg och kastade då o c h då en blick i en uppslagen b o k, som han bar i handen. Han ämnade sig till bersån för att i ensamt lugn grubbla öfver ett juridiskt problem. V i d alla gudar! Fröken Lilly satt därinne och sof! Häradshöfdingen hejdade sig m e d ett ryck o c h stod stilla s o m en rapphönshund, då han får syn på villebrådet. Så smög han sig närmare, ty häradshöfdingen var också en djärf karl med stor tur hos damerna.