Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Du har ju fått halfvera om skrifstolen, som han skall ha', och så är du ju med om allt annat och Axel är så grufligt tacksam mot dig, det vet du, och nog håller han minst lika mycket af sin goda, allvarliga moster Sally som af mig, gamla rustibus. Ja, inte rår jag för att ingen har velat ta' mig, så att jag slutligen så här måste ligga en annan till last. MONIKA. Ta dig? Jo de skulle ha vågat! kyssar henne. Kors, bevars väl den der är docent i latinet. Fram och nig för honom! SALLY. Men kära Monika. MONIKA. Nå än se'n då? Tror du inte jag orkar fjäsa för hela raden? SALLY. Jag är bara rädd, att du fjeskar för mycket. Du gör dig löjlig. MONIKA. Gör ingenting bara det gör honom godt! Några bland dem veta, att jag är hans moster, och kanske stämmas de mildare just under det de skratta åt mig. SALLY. Men Axel reder sig nog sjelf. När huset är färdigbygdt, tar man bort murarställningarne. MONIKA. I qväll blir jag nog styfvare än du. SALLY. När man ser en menniska ständigt klädd som till uppvaktning, kan man misstänka att hon ingenting har till hvar Dessutom har du bråkat så mycket med honom, så att han kanske nu blir kuggad bara derför att han inte fått någon hvila. MONIKA. Kuggad...? Det hörs att du känner honom. SALLY. Monika! MONIKA. Herre Je klockan slår sex! Att inte flickungen redan är här! Sally, gå ut i köket och titta åt gränden om hon inte syns till. Sally går. Kuggad! Och du säger att du håller af honom? Malin har obemärkt smugit sig in. MALIN. Ja det gör jag. MONIKA. Nej se der ha vi ju vår lilla rosenknopp. God qväll, god qväll! Hur mår pappa? Så snäll du ser ut i dag, söta barnet så varm och så vacker och så blossande röd. Stackars min Axel! Men hvarför kommer du så sent? MALIN.
Visserligen skulle genom detta Band, lågt uppå det fria talet, mången verkställare af Konungens beslut, blifva lika fredad, som sjelfva Konungens Majestät; men hviskningens Period skall återkomma ibland oss, de fel man sjelf begått skola tillskrifvas den högre viljan; de irriga meningar, som man sjelf förd t, skola päbördas en högre Person, och man skall åter se hvad man förr sett, att rättvisa icke tilldelas Regenten föir än han ligger overksam i Grafven. Men, må hända! sedan rättigheten att fritt tala och utlåta sig blifvit Folk-Representanten fiånkänd, skdl denna förlust honom godtgöras genom en så mycket större liberalitet ä de Administrerandes sida. Ridderskapet och Adeln torde påminna sig huru man redan vid sista Riksdag, under Debatterna öfver ett Constitutions-Utskottet gifvit Yttrande, skiljde emellan hvad Lagen och hvad Li berak teten kunde ålägga. Detta ord, lant frän främmande Folkslag, saknar lyckligt vis ibland oss sitt motsvarande begrepp Det kan ej förstås af Svenska män, eftersom dess motsats, Servilitet, aldrig funnits hos oss: Det är af samma obestämda natur, sorn alla begrepp och ord, som af Localoch Tids förnållanden födas och med dem försvin - 22 Den 2 Februarii. na, och man förstår något helt annat med Liberalitet hos de Styrande, än med liberala Tänkesätt hos Folket. Man kallar liberal den Styrelse, som af godhet tillåter hvad den äger magt att neka; men liberalt det Folk, som högre värderar rättvisa än godhet. Somliga kalla liberal den Styrelse, som på omvägar förbereder åtgärder, hvilka den kunde anbefalla; och andra kalla liberalt det Folk, sorn heldre försakar förvärfvade rättigheter, än att det skulle vilja af Liberaliteten hägnas i deras utöfning; som heldre skulle se sig klädd i träldomens drägt än tvungen att förneka sin friborna anda. Liberalitet hos de Styrande är en af Politiquen dicterad Grundlag. Liberalitet hos Folket är Yttringen af Människo-naturens Grundlag, äldre än alla Constitutioner och som skall öfverlefva dem alla. Nej, Mine Herrar!
Sedan, i anledning af Riksens Ständers, vid sistlidne Riksdag, gjorda underdåniga framställning, E. K. M. genom Skrifvelse till Dess och Rikets Krigs-Collegium den i Junii lgao, hvilken af Collegium uti Circulair den 10 Augusti samma år till vederbörande» efterrättelse är vorden meddelad, i Nåder förordnat, att transporter af Kronans effecter skola veskställas sjöledes, enär sådant later sig göra; så få hos E. K. M. Riksens Ständer nu i underdånighet anhålla, att, till beredande af ytterligare lindring för Allmogen uti det tryckande skjutsnings-besväret, vederbörande Embets-Verk måtte i Nåder anbefallas, att för så väl Bandtsom Sjötrouppers fortskaffning vidtaga enahanda åtgärd, så ofta den åstadkommas kan och med Kronans tjenst är förenlig. Riksens Ständer framhärda etc. TJriderdiiniga Skrif valser. lil N:o 40. Uppl. o. godkänd hos Ridd. o. Ad. d. 5 Maji 1823. Preste-Ståndet d. 7 Borgare-Ståndet d. 7 Bonde-Ståndet d. 12 Riksens Stcinders underdåniga Skrifvelse, angående ändring uti 5 och 7 §. §. af >2 4 Cap. Rättegångs-Ealken, i hvad desamma stadga böter fur Parters försummelse att afhöra Utslag och Dom, eller att sådane Expeditioner utlösa. S. A. K. Riksens Ständer hafva till profning förehaft en hos dem väckt fråga om upphäfyande af hvad Allmänna Lagen uti 24 Cap. 5 och 7 • §. §. Rättegångs-Balken stadgar, angående böter för parter, hvilka antingen förfallolöst uteblifva, då Domar och Utslag vid Undereller ÖfverDomstolar afsägas eller utgifvas, eller ock försumma ått, inom bestämd tid , lösa de för dem utskrifne exemplar af sådana expeditioner.
Till följd af Rikets Ständers under Riksdagen åren 1850 och 1851 vidtagna beslut, att de under namn a( begrafningshjelp*- eller nådårs-besparing, tillförene föreskrifna innchålluingar å embelsoch tjenstemäns löner, borde upphöra, men förut gällande föreskrifter i fråga om utbetalningar till aflidne embelsoch tjenstemäns sterbhus af de. löne-innehållningar, hvilka, såsom dylik besparing, blifvit vederbörligen iakttagna, likväl komma att fortfarande tjena till efterrättelse, böra de utgifter, sorn i sådant hänseende 14 StatsUtskottets Memorial N:o 284. under b art och ett år blifvit utaf stals-verkels medel förskjutna, ersättas afRiksgäldskonloret genom de gjorda utbetalningarnes upptagande i den för samma år föreskrifna och på Riks-hufvudboken grundade liqvid mellan Statsoch Riksgälds-kontoren. § 199. Lii ofvan omlormälda årliga liqvid böra jemväl, till ersättning af Riksgälds-kontoret, upptagas sådana kostnader, som kunna uppkomma och af slats-medlen blifvit förskottsvis bestridda för de vid biitsrnanshullel indelta rotarnes sammanförande inom lämpliga distrikter, enligt Rikets Ständers derom hos Kongl. Maj:t under 1850 och 1851 års Riksdag gjorda anhållan. i) A Riksgälds-konloret ane isa de kreditiver. (Dessa 3:ne §§, som komma att innefatta de reglementariska föreskrifterna angående de, enligt stadgandet i Regerings-formens 63 §, pä Riksgälds-konloret anvisade 2:ne kreditiver, äro intagna i Utskottets Utlåtande N:o 282.) § 203.
Raabs förslag, så innehöll det ett tillägg till den gamla §:n i afseende å destilerings-redskaps försegling. Jag ber då att få fästa Frih. Raabs upmärksamhet derpå, att sedan R. o. Ad. beslutat att tiden för distilleringsrättens utöfvande skulle blifva densamma som enl. den gamla §:n, så är ingen förändring deraf behöflig. Denna § handlar om redskapens försegling och behöfver ej innehålla något om deras beskaffenhet. I den gamla f§:ns 1 mom. säges, att all bränvinstillverknings-redskap skall vara förseglad under förbjuden tid samt att äfven distilieringsredskap under tillåten bränningstid skall vara förseglad; och detta är allt hvad som behöfves. Jag anser således tillägget vara öfverflödigt och fortfar i min anhållan om bibehållandet af §:ns förra lydelse oförändrad. Frih. Raab: Vid närmare skärskådande af den gamla §:ns innehåll har jag med nöje funnit, att den fortfarande kan begagnas, och instämmer således uti Hr Hjärnes derom gjorda yrkande. Då härefter Hr Gr. o. Landtm., enär, sedan Frih. Raab afstått från sitt yrkande, endast å Utskms i afseende på ifrågav:de förslag var yrkadt afslag samt propos. till bifall å detsamma till följd af R. o. Ad:s förut fattade beslut ej kunde framställas, hemställde om R. o. Ad. afsloge Utskins förev:de förslag, blef denna propos. med Ja besvarad. Den af Utslcn föreslagna redaktionen af denna § uplästes, hvarefter yttrades af Hr Hjärne: Uti denna § har blifvit vidtagen en förändring, som jag för min del anser vara öfverflödig. Utslcn hafva ansett, att det i nu gällande § förekommande stadgande, att redskap som finnes i tillverkarens verkstad, eller i hans vård, ej behöfver vara förseglad, skulle tarfva ett förtydligande, afseende det fall att redskapen befinnes under tillverkarens arbete uli bränneri eller å distilleringsslålle.
Man har mot BankoUtsk:s för slag i denna punkt anmärkt, att det icke skulle låta förena sig med föreskriften i 72:dra §:n R. F.; men man har dervid förbisett, att denna § egentligen och endast afser Bankens Öfverstyrelse och administration, dit så mycket'mindre de göromål, sorn åligga Diskontdirektionen kunna hänföras, som redan, i andra grenar af Bankens förvaltning, denna besörjes af andra än ledamöter utaf RiksSt:n, utan att anmärkn. deremot blifvit gjord. Så t. ex. bedömas lånehandlingar i afseende på fasiighetsbelåning i låne-kansliet af kommissarierna, der ingen Fullm. har del i göromålen, och intet afseende på Stånd göres. Det återstår då att tillse, huruvida det är en större garanti för ärendernes bättre behandling, i fall Diskontdirekliorteu är tillsatt ståndsvis eller icke. För min del kan jag icke förstå, hvilken garanti mot att något R. St.-rs intresse möjligen kän blifva förtryckt, skulle behöfvas vid sammansättningen af diskont-direktionen. Ståndsförhållandern > hafva icke med utgifvande af diskontlån att göra, och någon garanti ega Stånden således icke behof af att hafva, för alt i direktionen tillse, att det går rätt till i detta afseende. För att rått känna de ifrågakommandé förhållanderne, och för att derjemte med största sakkännedom kunna öfvervaka räkenskapernas förande, synes det mig vara vida tjenligare, att man kan vända sig till personer, hvilka hufvudsakligen sysselsätta sig med dessa saker. En värd talare liar visserligen sagt, att det icke vore någon sannolikhet för att en köpman vore den, som bäst kände förhållanderne inom handelsverlden.
Under enahanda förbehåll och efter dylika reqvisitioner, utlemnas särskildt utaf bihanget, till hvar och en af Cheferna för Stats-departementema, jemte Stats-Rådets öfriga ledamöter samt Justitiae-Kanslern ett exemplar; Stats-Utskottets Memorial, M 256. till hvardera af Landtoch Sjö-försvarsdepartementernas Kommando-Expeditioner, ett exemplar; till Konungens Högste Domstol samt hvardera af Kongl. Hofrätterna två exemplar; till hvart och ett af de Kongl. Kollegierna samt Kongl. Serafimer-Ordens-Gillet, ett exemplar; till Ofver-Intendents-Embetet, General-Tulloch Post-Styrelserna, General-Landlmäteri-kontoret, Styrelsen för fängelser och arbets-inrättningar samt Vägoch Vattenbyggnads-Styrelsen, ett exemplar hvardera; till Teknologiska Institutet, ett exemplar; till Tryckfrihets-Kommittéen, ett exemplar; till Rikets Ständers Bank, tre exemplar; till Riddarhus-Direktionen samt Riks-Ståndens öfriga KansliDirektioner, två exemplar hvardera. 4:o Efter derom gjorda och af Fullmäktige bifallna ansökningar, kunna nu uppräknade, liksom andra embetsmyndigheter och embetsman samt af Kongl. Maj:t tillförordnade Kommittéer äfven från Riksgälds-kontoret utbekomma för dem erforderliga Stånds-protokoller jemte öfrige riksdags-handlingar, deraf ett större antal exemplar finnes i behåll, och må sådana handlingar jemväl till hugade köpare försäljas emot ett pris af en half skilling för hvarje tryckt ark af protokollerna samt en skilling för arket af bihanget. 5:o De af Riks-stånden utsedde Revisorer öfver Stals-, Bankooch Riksgälds-verken erhålla hvardera vid revisionens början ett exemplar af bihangen till protokollerna för då sednast förflutna 2:ne riksdagar. 6:o Hvarje ledamot af Rikets Ständers Utskott tilldelas likaledes vid början af Riksdagen ett exemplar af bihanget till nästföregångna Riksdags protokoller. 7:o Efter Riksdagens slut och så snart tryckningen af bihanget till protokollerna för samma Riksdag hunnit fullbordas, underrättas vederbörande genom tillkännagifvande i allmänna tidningarne, att de ega tillfälle från Riksgälds-kontoret utbekomma dem tillerkända exemplar utaf ifrågavarande handlingar. 8:o Uppå härom skeende framställningar äro Fullmäktige berättigade att, då med lämplig sjölägenhet tillfälle dertill sig erbjuder, låta besörja och af Riksgälds-kontorets medel bekosta försändningar till Landshöfdinge-residensstäderna eller dem närmast belägna sjöstäder, af de tryckta riksdags-handlingar, som Kongl. Maj:ts vederbörande 24 Stals-Ulskoltets Memorial, M 236.
Arbetare i ftäderne berala ester der nu lemnäLe förflag, i proporston emot andre, mindre nii,- än efter igro ärs bewillning^ dä sjclfwa bewitlningen genom statens behof ar förökad, da alia ar^ bekslegor äro betydligen förhöjde, dä för wista personer och lagenheter asgisterne arv ökade med Zo' procent, ja deruiöfwer, synes mig wistertigen intet ffäl att minsta i den nu under händer warande förfatkning, afgiften för somlige. I allmänhet torde den anmärkning kunna göras, are be.-villningar i closter för Stockholm och Götheborgs handlande, ar i proportion mindre ökad an för de öfrige ftäderne. Flstare äro upförde til lika med arbetsfolk;' Let gifwes likwät orter hwarest detta näringsfäng är gansta indrägtig?; i8io ärs Ständer ansägo derföre nödigt att deröfwcr öka deras bewillning och utsätter delta r claster, pä det rätkwisa mätte ste alia; jag tror samma skäl böra gälla ännu, och sinner ingen orsak, art wid ett allmänt behof mera lindra för cn clast an för en annan. Mindre rärtwis synes mig äfwen den sörminsiade ^willning nuwarande Bewillnings -UkstolL ' till Den 3 Augustia 483 iillerkänt gesäller, i synnerhet dä ben L somlige örter gäk till nära ivo procent. Jmet skäl finner jag ej eller/ hwarföre kann Marjungfturs och kaMmarljenares bewillning ar förminskad/ dä deremot kockars är lill 25 procent höjd/ samt mästares wid bruk och manufacturer, till nätä Zvo procent i högsta ctasten. Dä pä sädant wis, en del claier medborgare hlifwit sä högt upsatte mot förut, synes mig någor stal bott anföras, i de sall, dä ingen tillökning skevi/ äfwensom när minskning ägt rum; delta senare är fället med akare i alla städer.
De afgåfvo otvetydiga tecken af affektivt sinnelag gent emot honom, – något som han för tiden var öfverdrifvet känslig för. Och slutligen voro de i deras inbördes förhållande ett det förträffligaste studiefält: Truls afläste många sidor af den menskliga naturens psykologi, medan han ströfvade omkring på vägarne med sina trenne följeslagare eller hade dem omkring sig ute på gården eller inne i rummet. De begge unga höllo samman gent emot den gamle och tyckte båda lika mycket om att reta honom; hundvalpen, som var en smutsgul, tölpig bengel i slyngelåren med klumpiga rörelser och ett dumt-förslaget ansigtsuttryck, pirouetterade kring gubben, medan den lilla svarta knärackan, som egde hela den lillväxtes argsinta elakhet och lust att hämnas på dem, hvilka naturen varit gifmildare emot, hoppade skällande omkring honom, nafsade honom i öronstubbarna och strupen, i vadbenen och svansstumpen. Den gamle manövrerade med besvär, såsom ett gammaldags linieskepp mellan lutter moderna, rörliga småpjeser. Ofta stod han alldeles orörlig, med ett ansigtsuttryck af den orubbligaste resignation gent emot lifvets alla vedervärdigheter. Ibland tröt emellertid tålamodet, när knärackan bitit alltför hårdt i vadbenet eller när humöret eljas var så der lagom; och då lyfte han de nedhängande käftarne och morrade eller gjorde en tvär vändning helt om, så godt hans gamla ben tilläto, – naturligtvis blott för att i samma ögonblick få ett nytt bett i vadbenet af den lilla, som manövrerat snabbare än han. När humöret var särskildt godt, nedlät han sig med en obeskriflig, humoristisk godmodighet till att vara med om de barnsligheter, som roade de tvenne gröngölingarne, ehuru hela hans min och hållning på samma gång tydligt sade, att han gjorde det af idel courtoisie, att honom intresserade det naturligtvis icke minsta smul, men att man ju i alla fall finge hålla god min.
Då jag läser den sisla meningen i denna reservation, måste jag taga för gifvet, att det icke varit reservantens mening, att de stridigheter, som efter undersökningen ännu kunna befinnas återstå, skulle öfverlemnas till afgörande af compromissarier, på annat sätt än såvida sådant å ömse sidor gillas, d. v. s. med åboernas godkännande; och jag får derföre hemställa, om icke R. o. Ad. skulle finna tjenligt att bifalla Stats(Jtsk:s betänk, med följande tillägg: ”och anse R. St. för sin del, att de strigheter etc. oftanämnda hemman, må kunna med vederbörande äboers begifvande öfverlemnas till afgörande af” Beträffande i öfrigt det tillägg, som Gr. Wrangel föreslagit, så nekar jag icke dess goda nytta i sä måtto, att frågan blir mer och mer invecklad, ju längre tid som åtgår innan undersökningen kan verkställas; men jag anser föröfrigt den saken icke vara sä vigtig, jemförd med sjelfva hufvudsaken, att jag anser något särdeles afseende derå böra lästas. Gr. Wrangel: Till svar å hvad en talare här framföre mig påstått, att jag såsom en inkräktning å Kronans sida rubricerat dess rätt alt antaga åboer ä kronohemman, vill jag blott nämna, att hans förvåning skulle blifvit mindre eller till och med ingen, om han behagat närmare höra hvad jag yttrade. Jag sade nemi., alt Kronans betjente och embetsman, löntagare, rusthållare m. 11., hade tillskansat sig en rätt att sätta till åboer, peli på det sättet skaffa sig inkomster utöfver hvad de lagligen bade att begära, och det var således icke sjelfva Kronan, som jag beskylde.
Detta sistnämnda anser jag väl för min del böra kunna ske; men då under den nuvar. opinionens, upplysningens och omdömenas ställning, jag icke kan förvänta, att så kommer att ske; så tillstyrker jag till en början öTverflyttning af en del af Bankens lånerörelse till Riksg.cont., dock utan att anse, det utlåningen på namn oeh reverser, eller den vanliga discontlånerörelsen, bör lill nämnde Conior nu öfverffyttas. Jag anser nemi. det vara bättre oeh lämpligare, att till Riksg.- cont. öfverflytta fastighetsbelåningen och derjemte lånen till städer och corporalioner, odlingar och skiften, hvilket alltsammans utgör en temligen betydlig summa, något öfver 7 millioner r:dr b:co. Ofvei flyttningen af Bancodiscontens utlåningar, jemte Bankens lån till släder och corporalioner, samt till skiften och odlingar skulle uppgå till 9 millioner, hvilket i min tanka är mera än som erfordras. Banken har redan 3,608,000 i Riksg.conUs obligationer, och kommer dertill något öfver 7 millioner, så blifver mera än TO millioner i Riksg.cont:s obligationer Bankens tillhörighet, hvilket, enligt mitt förmenande, är tillräckligt för Bankens behof. Hvarföre jag anser, det fastighetsbelåningen snarare bör till Riksg.- cont.'öfverflyttas, det torde jag måhända böra närmare tillkännagifva. Det är nemi. först och främst derföre, alt de penningar, sorn af Banken äro ullånle mot säkerhet i fastighet, silfverlänen inberäknade, och hvilka sammanlagdt uppgå till mera än 6 millioner — dessa penningar äro fästade för allt för många år, för att Banken deruti för sin rörelse skulle kunna äga den ringaste tillgång. Den ringaste är måhända oriktigt sagdt, då capilalinbetalningar äfvensom räntor inflyta; dock äro dessa otillräcklige, för att någon större disponibel tillgång för Banken derigenom skulle kunna beredas. Någon realisation af dessa lånehandlingar, för att derigenom anskaffa reel valuta, är icke eller möjlig.
Han, som frisk och sund uthärdat månader i sjuksängen för att slippa en förödmjukande audiens hos sultanen och som i åratal lekt bort dagarna i en turkisk småstad under förhoppningar att kunna samla en stor här till följe, red nu otåligt åstad med sina två kamrater och utan en enda tjänare. Hofvarna klingade mot stenarna som en skenande hästs, och den yrvakna vinodlaren sprang till dörren i sin koja. – Hvem rider där så ängsligt? – sporde han. – Är det en stackars eftersatt desertör, må han då stiga in under mitt tak, och min kvinna och jag skola förborga honom och bädda honom på halmen ... – Vakta dig du, far, för den ryttarens värja! – svarade Düring. – Den sitter i dag löst i skidan. Det är en officer som blifvit utmanad af en otrogen vän och anförvant och som är ifrig att möta honom ... Men för sig själf hviskade han: – Den anförvanten heter svenska folket ... Så skulle då det bli vår sista strid! Med den förseglade trumman bland korgarna och kantinerna på kuskbocken skakade Grothusen under tiden mot Stralsund. Hans hjärta bultade som en ynglings, när han första gången läste stadens namn på en lutande vägvisaretafla. Snart hörde han timslagen från Nikolaikyrkan. Han urskilda de enstaka ljusen hos vakande och sjuka, och på vindbron sprang han ur vagnen och ropade till vakten: – Kungen, kungen! Hvar är han? Hvilka nyheter? Vakten visste ingenting, och hvar morgon spejade Grothusen från vallen efter sin hemvändande herre. Med de klaraste månljus öfver sina drag anlände så konungen en natt till Dükers hus, och redan nästa morgon, när stöflarna bortskurits från hans uppsvullna fötter, steg Grothusen in i hans kammare med den glada hälsningen: – Majestät! Bin verliebt! Konungen tog honom hjärtligt vid handen. – Käraste Grothusingen, vi lära här få annat att bestyra än uppvakta demoiseller. – Det är heller ingen demoiselle! Hon är säkert både mor och farmor ... Känner henne för öfrigt inte ...
Allt hvad som nu vid saken kunde göras vore, efter hans tanka, att öfverlemna detta StatsUtskottets Betänkande till Bevillningsutskottet, och dess Utlåtande deröfver infordra. Herr Palman, Otto Fredrik, utbad sig endast få erinra, att Utskottet ej föreslagit någon förhöjd kort-stämpel-afgift eller ny Bevillning', utan endast att hälften af den Be.; villning å kort, sorn hittills ägt rum, skulle till Barnhuset anslås. Orsaken, att Utskottet vågat tillstyrka bifall till ett sådant för. slag, hade varit, att man funnit den influtna kort stämpel afgiften vara så ringa, i jemförelse med förbrukningen af kort, och att man ansett en bättre controll kunna vinnas genom den af Utskottet tillstyrkta utväg} genom hvilken äfven förekommes att man behöfde göra ett särskildt anslag af Staten för allmänna Barnhus-inrättningen. Huruvida Bevillningsutskottet häröfver borde hö. ras, lemnade Herr Pålman till Ridderskapets och Adelns eget bedömande. Grefve Lilljencranu Ehuru Barnhusen i 86 Den 5 Maj. landsorterna icke förlorat påräknade inkomster igenom Finlands afskiljande ifrån Sverige , befinna de sig , så vidt mig kunnigt är, i lika obestånd, som stora Barnhuset i Stockholm. Fonderne till deras underhåll, som gemenligen varit anslagne i contanta penningar, hafva, genom myntets försämrande, årligen blifvit allt mera otillräcklige, och barnens antal är icke allenast emot förr betydligen förminskadt, utan man har nödgats, i stället för den ömma vård de fördom njöto inom inrättningarna, utsätta barnen till mer och mindre godhjertade foster, föräldrar. Att Directionerne för Barnhusinrättningar i orterna icke anhållit om understöd af publika medel, härleder sig endast af förmodan, det Statens tillgångar icke kunde lemna hopp om bifall. Jag vågar vördsamligen tillstyrka, att berörde Directioners uteblifna ansökningar icke må lägga hinder emot begagnandet af Högloft. StatsUtskottets välgörande förslag.