Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ytterligare har man förmenat, att det skulle vara ovärdigt af Staten att återtaga boställsjorden sedan den en gång blifvit uparbetad; ty om Statens embetsman varit för högt doterade, så minskas lönerna för deras efterföljare, under det att meningen icke kan vara att fråntaga ståndet de löner och inkomster, som tillhöra detsamma. Det är icke meningen att Staten skall göra ett ovärdigt bruk af dessa inkomster, utan meningen är endast att åstadkomma en jemnare fördelning af dessa inkomster inom sjelfva ståndet. Ur denna synpunkt är det också som jag icke tror, att 4 § i Presterskapets privilegier lägger något hinder i vägen för en så beskaffad jemkning. Men om äfven så vore, så är ju här icke fråga om att fatta något beslut i detta ämne, utan endast att till K. M. ingå med en skrifvelse med begäran att till nästsammanträdande Ständer aflåta en Nåd. Propos. i frågan; och skulle denna propos. blifva af den beskaffenhet, att för dess godkännande skulle erfordras PresteSt:s Den 1 Havs e. m - .t5 bifall, så måtte val sådant icke lagga nÄgot hinder i vägen för sakens bringande å bane. Man har vidare yttrat, att i en gammal monarkisk stat som Sverige kunna höga embeten icke umbäras. Detta är ganska sannt, men deraf föijer väl icke, att vissa af dessa höga embeten skola vara mångfaldigt rikare aflönade än andra. Hr Printzensköld har ansett hela detta förslag härröra från den K. Svenska afundsjukan. Jag tror icke att ett vid hvarje Riksdag återkommande förslag, hvaraf inga andra än Presterna sjelfva kunna njuta någon, fördel, kan anses härflyta från afund, utan snarare från rättskänslan; enär det ligger en orättvisa deruti, att somliga Statens tjenare skola hafva så ringa aflöning, att de knappast kunna berga sig, då det är uppenbart, att andra hafva alldeles för mycket. Jag vill icke trötta R. o. Ad. med något längre anförande i ämnet.
Underbefäl Slutligen har Militär-Befälhafvaren, jemte andra framställningar som icke ^GoGnndlr^^Mhöra statsregleringen och hvilka jag framdeles torde få underställa Eders Kongl. NationalMaj:ts Nådiga pröfning, i underdånighet förmält, hurusom, i anledning af de nyBevänng. 7 kompanierna vid Gotlands National-Beväring, skulle erfordras följande förändringar i afseende å Underbefälet derstädes, nemligen: 7 nya Sergeanter, med löner å 150 R:dr .1,050: — i stället för 7 Extra Under-Officerare, hvilkas arvoden å 30 R:dr besparas, 210: — 14 nya Fourirer, med löner å 100 R:dr 1,400: — i stället för 14 Extra Under-Officerare, hvilkas arvoden k 30 R:dr besparas, 420: — 14 nya Korporaler, med löner k 48 R:dr 672: — i stället för 14 Extra Korporaler, hvilkas arvoden å 18 R:dr besparas, 252: — 840: — 980: — 420: — Transport 2,240: Bil. M 3 till Kongl. Maj:ts Nåd.
Det har aldrig blifvit satt i fråga, att icke så är; ulan Regeringen förklarade genast efter 1828 års riksdag att det blott varit förberedande åtgärder den vidtagit och icke något bringande i verkställighet af ny rotering; men från dessa förberedande åtgärder har det öfverallt i riket galt i verkställighet genom R. St:s beslut, hvilket innefattade, icke någon uppsättning af nytt manskap, utan beslut om erläggande af vakance-afgift. Det är veterligl att inom alla provinser i l iket funnos en mängd hemman, hvilka voro underkastade ordinarie rotering, men icke hade sådan undergått, afflerehanda skäl. När nu R. St. fattade beslut, att all jord i riket skulle undergå rotering, så stod deruti icke extra rotering. Nu har här likväl blifvit framstäldt, huruvida sådan jord, som genom sin natur var underkastad ordinarie rotering, skulle undergå den extra eller ej. Den har blifvit skiljd från dem, och roteringsverken, af K. M. fastställde, hafva af R. St. blifvit antagne. Halland återstår nu ensamt och måste oaktadt allt krångel underkasta sig. Här säges visst, att under frihetstiden, då så mycket våld föröfvades, ålades ej desse Halländske hemman ordinarie rotering, emedan det skulle varit så orättvist ; men man bör ihågkomma, att under den tiden det vanligen alltid lyckades dem, som hade förmågan, att svänga sig undan. Det lyckades likväl ej fullkomligt för desse Halländningar, utan de blefvo ålagde att utgöra inskrifningspenningar. Nu är det likväl allt skäl, att rättvisan kommer i gång, och då detta sker med sådan skonsamhet som i K. proposm är föreslaget — med )s nedsättning — så synes mig att Halländningarne borde med tacksamhet sådant emottaga. Hvad sist beträffar Frih.
Nu var han filosofie kandidat och ansågs som en af universitetets förnämste ästetici, men äfven som en af dess allra störste rabulister, ty han höll sig icke med ett enda ideal. Och hade visst inga principer häller — annat än den att strängt nagelfara allt. Det var kanske just detta som gjort honom själf till en auktoritet. Hans alltid kalla och tviflande, någon gång satiriska småleende, förfelade sällan att göra intryck. Detta visste han mycket väl af, och därför hade det må hända på sista tiden urartat och blifvit en smula stereotypt och jargonmässigt. Men det var aldrig själfkärt som Stolpes. Robert Stenson var tviflare af öfvertygelse. Världen hade lärt honom det. Hans uppfostran hade varit strängt religiös. Man hade bundit hans ande med dogmer, men lifvet hade sprängt dem alla. Man hade aldrig låtit honom ana, att världen var ond. I stället hade man diktat honom en idealvärld, som för hans fantasi snart antog omätliga dimensioner. Och så hade han kommit till akademien som ett aderton års barn med höga förväntningar. Men det dröjde icke länge, innan reaktionen inträdde. Alla bubblor, som man blåst upp för hans inbillning, brusto vid beröringen med verkligheten — den ena efter den andra. Ett par år famlade han då oroligt efter en fast hållpunkt för tanken och slutligen fann han en sådan i tviflet. “Romantik? — Stenson ryckte på axlarne. “Så pjunkig hade jag inte trott dig om att vara. Du är visserligen idealistisk skald, men “ Stolpe tog till häftigt: “Hvad är det för prat? Du jobbar i allmänhet alldeles för mycket om det där — idealism, realism — allting vill du hänföra under någon af de där kategorierna. — Men låt oss inte komma ifrån ämnet! Jag påstår, att det fins en objektiv romantik — som ligger i själfva lifvet; Jag har sett många yttringar af den.“ “Må vara! Men då menar du med din objektiva romantik en viss sjuklighet i inbillningen, ett abnormt själstillstånd. Den är ett gift, som skalder och diktare ha inympat på släktet. Ja, då fins den, förstås. Men om man tränger något djupare med blicken, ser man bakom dess yttringar den egentliga driffjädern.
Det gifves en förkastlig byggnads-smak, som man i allmänhet kallar Götisk: men det namnet är en orimlighet. Göterne hade ingen smak. De apade, eller röfvade; tvenne saker, som med hvarandra beslägtas. I Pompejis och Herculani arabesker är denna såkallade götiska architektur redan målad. När uppfyller en Målning, såsom prydnad, fullständigast all prydnads bestämmelse, att vara en behagande ordning för ögat? När den dertill använder Menniskofiguren, som redan i och för sig sjelf, nämligen i sin friska natur-enlighet, är Naturens vackraste prydnad. Detsamma, som Trädet är för Byggnaden (naturligtvis redan med ständig hänsyn till menskliga proportioner), är Menniskan sjelf för Målningen. Det förstås, att när Konsten skildrar en menniska, är det ej nog, att den menniskan ser lefvande ut; den bör ock vara lefvande på det vackraste sätt. Då uppkommer i sitt rätta skick den tafla, som vi kalla Historie-tafla: skildringen af ett ämne, en händelse, ur den sedliga verlden. Men ingalunda har man gjort nog med ämnets blotta framställning; man måste äfven iakttaga det framställningssätt, hvarigenom man åstadkommer den verkan man åsyftar. Härvid märke man, att i sådana framställningar är mycket, hvari man icke får följa Naturen: denna bör både följas på ett stort och ifrångås på ett stort sätt. Skall ämnet i sin sammansättning utgöra ett vackert mönster, så måste ofta små naturliga saker derföre uppoffras, och vissa orimligheter ej undvikas. Om t. ex. på theatern två tjenstehjon hviska så, att del höres af hela allmänheten, men icke af deras herre, som står bredvid: så är detta en omöjlighet; men ändå en i theaterstycken oundviklig öfverenskommelse. Likaså, att skådespelarne icke få efter godtfinnande gå fram och tillbaka, icke ställa sig vända ifrån åskådarne o. s. v. På samma vis i basrelieffer: såsom på Colonna Trajana, der alla strömmar löpa upp och ner, soldaterne äro stora som de hus i hvilka de tända eld, med mera. Kan någon inbilla sig, att mästaren sjelf ej insåg detta?
Här är föreslaget, alt när å prestegård ett hus helt och hållet eller till dess väsentligare delar förfaller, då skola socknemännen detsamma bygga och bättra. Men Bih. lill R. St. Besvärso. Ehon.-lJtskottets Betänkande N:o 26. det lärer val vara tydligt, alt, om Prosten underhåller huset i det fullkomliga skick, som åsjftas, detsamma då aldrig lärer kunna förfalla hvarken helt och hållet eller till dess väsentliga delar. Om således afsigten med beslutet icke är att helt och hållet öfverflytta byggnadsskyldigheten på Pastor och just förorsaka, hvad som bordt lörekommas, missnöje och tvister, så (inner jag den föreslagna ordalydelsen i ofvannämnde § oantaglig, och yrkar alltså afslag å Utskottets Betänkande i denna del.” Häruti inslämde Herr Doktor Nordlander och Herr Kontrakts-Prosten Sundgren. 2:o af Herr D om prosten Bring. 3:o af Peter Jänsson från Jönköpings län, som anförde: “Emot Utskottets beslut, hvarigenom bifall alslyrkts till de motioner, som blifvit väckta i det syfte att alla hemman å landet skola i prestegårdsoch tingshus-byggnad deltaga, får jag härmed anmäla min reservation. Hvad Utskottet yttrat såsom stöd för bibehållandet af sätes-och ladugårdars-samt rå- och rörs-hemmans frihet från byggnads-skyldighel i nämnde hänseenden kan jag ej tillerkänna någon giltighet. Friheter och förmåner, de må röra ting eller personer, kunna nemligen upplåtas, dels på evärdelig tid och således aldrig rubbas, dels på en viss bestämd tid, efter hvars förlopp de rätteligen upphöra, dels ock på en obestämd tid, i hvilket fall högsta makten synes hafva förbehållit sig den rätt alt efter behag och godtfinnande indraga dem, ehuru denna makt kan derjemte hafva särskildt försäkrat den privilegierade, alt icke utan sitt eget begifvande hufva dessa friheter förlustig. Men en sådan försäkran finnes icke vara gifven för sätesoch ladugårdars samt rå- och rörs-hemmans ifrågavarande friheter.
Icke blott för pilgrimens egen skull, icke blott för hans faders och moders, ej heller blott för klostrets, som väl behöfde återfå sina plundrade skatter, ehuru dess förlust blef ersatt genom riddarens salig fader – utan förnämligast för att se, om ej Gud med detta ville bevisa ett underverk, vore det riddar Erlands pligt att emottaga pilgrimen i sitt hus, och låta honom sofva på sin matta. Vore villfarelse eller bedrägeri med uti spelet skulle väl detta snart upptäckas, om icke förr så efter de hundra dagarnes förlopp. Patern tillade, att Sorgbarn skulle öfver denna natt hvila i klostret, men att om riddaren för den bestämda tiden ville antaga honom såsom sin tjenare, så skulle det fromma och underbara verk, som barnet med denna tjenst uträttade, följande morgon invigas medelst en högtidlig messa i klostrets kapell, hvilken riddaren och fru Helena inbjödos att bevista. – Nåväl, svarade riddaren, – det må så blifva. Om jag ej hört denne gosse uttala Guds och Kristi namn, skulle jag tro honom vara en ond ande, ett hemskt spökelse, ett bländverk från afgrunden. Se hans ögon! Äro de ett barns ögon? Talar ej olyckan ur deras mörka djup? Jag säger er, fromme fader, bestänk detta barn i morgon rikligen med vigvatten! – För mig är hans ansigte behagligt, och icke heller ser jag något ondt i hans ögon, svarade priorn. – Jag tänker på pestgossen, mumlade riddaren; – måtte den här icke föra olyckan i mitt hus! – Hvilken tanke! svarade priorn. – Tala icke så högt! Ni gör den lille främlingen ledsen. – Han hör mig icke. Han sjunger sina trollsånger. Hvem sjunger dylikt, då åskan går Förbarma dig, Gud! hvilken blixt Detta utrop framkallades af en ny ljungeld, som bestrålade det skumma rummet med det hvitaste sken. I sjelfva verket hade Sorgbarn alldeles icke lyssnat till de bägge männens samtal, utan sysselsatte sig nu med en egen lek. Barn pläga ju hastigt byta allvar mot lek och lek mot allvar. Sorgbarn hade ur sina kläder framtagit tvenne glasbitar, och lagt dem framför sig på golfvet.
Utsk. säger nemi., ”att Statssecret. och Statsrådet hemställde i und., att "då besparingar å hufvudtitlar äro hvarje år underkastade ”förändring, och sådant troligen skulle innan årets slut inträffa med åtskilliga på besparingarna å 3:dje hufvudtiteln De n 3o J u 11 i c. m. "anordnade utbetalningar, Statscont. måtte i nåder anbefallas att, rör:de tillgången på sistnämnda besparingar för 1831 "och följande åren intill nästa riksdag, afgifva det ytterligare utlåt., hvartill möjligen timade förändringar torde för"anleda, och det så tidigt inom i83o årsslut, att pröfningen ”af tillgångarna för det nu anmälda behofvet kunde före ”l83i års början medhinnas.” Då jag icke kan föreställa mig, att den K. skrifvelse, sorn i anledn. af detta beslut Lief expedierad, innehåller någonting annat än samma beslut, linner jag ock, att denna K. skrifvelse cj innefattar någonting annat än en befallning till Statscont. att uppgifva, huruvida tillgångarna medgåfvo förhöjda löneanslag, och att det således berodde på ytterligare pröfning, huruvida denna anvisning på besparingarna skulle ske eller icke. På detta sätt har jag äfven fattat förhållandet i anledning af de särskilda upplysningar, jag inhemtat, och derföre tror jag ock, att anmärkningen mot Statssecret. Nordenfalk, såsom föredragande af ärendet, första gången det förevar, bör förfallaj hvaremot jag anser ConstitUlsk. hafva alldeles oriktigt betraktat den på det sednare K. brefvet grundade anmärknrsanledningen. N:o i a linner jag nemi. så besynnerliga åsigter uttryckta, att hvarje vän af vår frihet och constitution mäste desamma ogilla. Utsk. har icke blott sanctionerat den mening, att inga anordningar på besparingarna vore underkastade anmärkning, utan Ulsk. har jemväl förbisett, att anvisning derå till utgifter för af R. St. pröfvade, men afslagna behof icke kan komma under samma kategori med utgifter till sådana ändamål, som icke blifvit af R. St. pröfvade, utan äro oförutsedde.
Och som Utskottet, efter inhemtad kännedom af innehållet utaf de i §:n åberopade författningar af åren 1775 och 1818, funnit, att äfventyret för underlåten anmälan lill introduction afser förlusten icke blott af ”ali vidare rätt dertill" ulan jemväl af alla öfrige med upphöjelsen åtföljande förmåner och rättigheter; alltså har Utskottet derefter rättat ordalagen i 2 §:n; hvarjemte uppgifterna å de för inlroductions vinnande erforderlige jiraestanda ansetts böra, till nödig efterrättelse för sökande, få ett rum i RiddarliusOrdningen och sålunda blifvit §:n tillagda. Deremot hafva de i 5o §:n 2 mom. gamla redactioneu befintlige föreskrifter, dels C 6 ) angående sättet för meddelandet af introduction under Riksdagar, dels om lottning och inskrifning i Wadstena Adliga Jungfrustift, ansetts tillhöra den för RiddarhusDirectionen utfärdande Instruclion, och, af sådan anledning, blifvit utur §:n uteslutne, §. 3. om upptagandet af annan Ätts Namn eller Vapen och den 4 §• 0111 CommendeursÄtters säte på Riddarhuset svara til! 53 och 7 §§:ne i nuvarande Riddarhusordning och afvika från de sednare endast i reduetionen, den Utskottet sökt förenkla. §. 5. örn Huf'vildmannarätt och dess öfvergång från en till annan Ättemän innefattar 3 och 8 §§:ne i nu gällande Riddarhusordning. De hinder för eli enkel redaction af ett stadgande härom, sorn olika successions-Lagar inom olika Atter af Sveriges Adel skulle förorsaka, har Utskottet funnit blifva i väsendtligasle mån undanröjda, genom antagandet af den, i Utskottets öfvertygelse, rigtiga grundsats, att endast Diplomerne och 3^ §. RegeriiigsFormeu kunna och böra bestämma hvilken eller hvilka Personer åro af en Ätts värdighet delaktige, och att något ytterligare bestämmande deraf i RiddarhusOrdningen sålunda är hvarken lämpligt eller behöfligt.
Revisorerne hafva icke funnit något vid dessa räkenskaper att erinra. Gripsholms Kongl, lustslott. Af dess räkenskaper, sorn i Kongl. Kammarrätten blifvit granskade för år 1S48 med och för år 1849 utan anmärkning, inhemtas följande: Oeliet. år f fe iS. år lfeit). Credit. Balans från föregående året: Skuld 668: 39. — gifter: Balans till påföljande året: Någon erinran vid dessa räkenskaper har icke från Revisorernes sida förekommit. Ulriksdals Kongl, slott. Räkenskaperna hafva i Kongl. Kammarrätten för begge revisionsåren undergått granskning utan anmärkning. De utvisa följande förhållande: I9(;l»ct. år år i&JW. Balans frän föregående året: Uppbörd: Utgifter: — Afskrifning 62: 32. Balans till påföljande äret: Under åren 1848 och 1849 hafva, likasom under föregående år, öfverflyttningar från statsanslagen för detta lustslott till anslagssummorna för Haga Kongl, lustslott ägt rum, till belopp år 1848 af 2,716: 4. 10. och år 1849 af 5,623: 6. 4. Då emellertid, enligt Ståthållare-embetets, i anledning af föregående Revisorers enahanda anmärkning, afgifna yttrande, Ulriksdals slott, efter det Invalidinrättningen derstädes upphört, skall iordningställas till emottagande af Kongl, personer, och anslaget för nämnde slott, i föl jd deraf, hädanefter för slottets underhåll till sitt hela belopp erfordras, lära alltså ofvan omförmälda öfverflyttningar från det ena till det andra anslaget, icke vidare komma att äga rum. §. 2. Ehuru Ståtliållare-embetet öppnat räkning med Rikets Ständers Bank, funnos likväl vid båda revisionsårens slut i kassan betydliga kontanta behållningar, nemligen: vid 1848 års utgång 5,972 R:dr 6 sk. 11 r.st., och vid 1849 års slut 3,691 R:dr 2 sk. 11 rst.
St. och ville, genom stats-rådens öfverhopande med göromål, förmå dem att taga afsked, hvilket ypperligt tillfälle beredde man ej åt Ständerna, att, genom anslfagsvägran, sätta Regeringen i förlägenhet på Konungamaktens bekostnad? Det måste således ligga i Regeringens intresse att icke blottställa sig för vidare intrång på ett område, der hon har mycket nog att befara ändock. I afseende på just.-revisionens borttagande, har Grefven yttrat att det visserligen vore möjligt det hon genom den nu föreslagna förändringen försvunne, emedan hon icke vidare funnes omnämnd i grundlagen, men att det då likväl endast vore namnet som ginge förloradt, när en beredning af ärendena i alla fall vore behöflig. Men det är klart att då namnet är borta, så försvinner äfven säkerheten om den sak, som dermed betecknas. Om den beredning, som skulle komma i st. f. justilie-revisionen, säger förslaget att de ärenden, hvilka tillhöra högsta domstolens handläggning, skola beredas och i högsta domstolen föredragas, på sätt derom i allmänna lagen förord - Den 19 Januari f. m. 143 flas eller särskildt stadgas. Om man åtminstone hade elen säkerheten att derom skulle stadgas i allmänna lagen, så hade man dock fått något i st. f. det uteslutna grundlagsbudet; men när det skall särskildt stadgas utom grundlag, eller allmän lag, så beror det af K. M. att afgöra sådant allena, utan R. St:s medverkan, ehuru de för öfrigt deltaga i lagstiftningen. I mycket ringare omständigheter gifver Rätteg:s-balken hvarjehanda bestämda föreskrifter. Hvarföre skulle för den sista instansen saknas en så väsendtlig, som ang:de ärendenas beredning till afgörande? I högsta domstolen hinna ej ledamöterna, såsom i hofrätterna, att sjelfve föredraga, och sällan alt sjelfva läsa handlingarne. På föredragningens riktighet ligger således en särdeles vigt. Men den vigtigaste af dessa förändringar ur det inflytande på Konungamakten som antagandet af grundlagsändrings-förslaget skulle medföra. K. M. kan icke, och bör icke få ifrån Ullonen afsöndra hvad honom för tillfället godt. synes utan samtycke af 11. St.
Till löneförbättring åt Musices-direktorn vid nämnda universitet bar Kongl. Majit slutligen begärt ett årligt anslag af 750 Ridr; och enär bemälde lärares sammanlagda löneförmåner nu endast utgöra 1,250 Ridr, men denna aflöning synes’vara alltför otillräcklig att kunna vid ifrågavarande befattning fästa duglige och nitiske män för odlande al en konst, hvars betydelse såsom ett väsendtligt bildningselement för ungdomen allmänt erkännes, bar Utskottet ansett sig böra Kongl. Majlis nådiga framställning understödja, helst genom denna tillökning Musices-direktorns lön i allt fall ej komme att uppgå till högre belopp än det som för en yngre Akademi-adjunkt är bestämdt. Då Musikdirektörens lönevilkor sålunda förbättras, torde det likväl vara billigt att hans verksamhet äfven i någon mån tages i anspråk för meddelande af kostnadsfri undervisning icke blott i musikens utöfning, utan äfven i dess theori och historia. Utskottet hemställer således, att den äskade löneförhöjningen af 750 Ridr må bemälde Musicesdirektor beviljas, med förbindelse likväl för denne lärare att, på sätt Consistorium Academicum jemväl föreslagit, utöfver den honom hittills åliggande undervisningsskyldighet i musik, tillika föreläsa i harmonilära eller musikens historia. 17:o. I afseende å Lunds universitet har Kongl. Majit äskat följande anslag, nemligen: a) ett årligt anslag af 350 Ridr till arfvode åt en Amanuens vid det Pathologiskt-anatomiska laboratoriet och dess samlingar. Angående detta behof är upplyst att vården af de palhologiskt-analomiska samlingarne hittills blifvit bestridd af Professorn i Theoretisk medicin, hvilket låtit sig göra så länge samlingarne ej varit särdeles betydliga, men alt dessa dyrbara och för den medicinska undervisningen vigtiga samlingar nu vunnit den tillvext, att man ej med deras tidsödande och besvärliga vård lämpligen kunde uteslutande belasta bemälde Professor; vid hvilket förhållande och då ett biträde synes vara behöfligt vid denna institution, om densamma skall blifva i tillfälle att fullt motsvara sitt ändamål, Utskottet hemställer, Stats-UtsTcottets Utlåtande N:o 139.
Men åsynen af fadren, liggande där på denna samma trappa, där hon lärt att hata honom, tog på en gång bitterheten ur hennes hjärta. Han återfick snart medvetandet, och då han hade hållit sig stilla ett par dagar, var han sig lik – och dock ej alls sig lik. Marianne såg föräldrarna tillsammans genomvandra trädgården. Så var det alltid nu. Han gick aldrig ut ensam, for ej någonsin mera bort och knotade öfver främmande och öfver allt, som skilde honom från hans hustru. Ålderdomen hade kommit öfver honom. Han kunde ej förmå sig att skrifva ett bref; hans hustru måste göra det. Han beslöt aldrig något på egen hand, utan frågade henne om allt och lät det blifva, som hon bestämde. Och han var alltid blid och vänlig. Han märkte själf den förändring, som kommit öfver honom, och hur lycklig hans hustru var. »Hon har det bra nu,» sade han en dag till Marianne och pekade på fru Gustafva. »Åh, käre Melchior,» utbrast hon då, »nog vet du, att jag hellre ville, att du skulle bli frisk igen.» Och det önskade hon väl. Det var hennes fröjd att tala om den store brukspatronen, sådan han var i sin styrkas dagar. Hon berättade, hur han stod ut i sus och dus lika bra som någon af Ekeby kavaljerer, hur han gjorde affärer och förtjänade mycket pengar, just då hon trodde, att han i sin vildhet skulle bringa dem från hus och gård. Men Marianne visste, att hon var lycklig trots all sin klagan. Att få vara allt för mannen, det var ju nog för henne. De sågo båda gamla ut, brutna i förtid. Marianne trodde, att hon kunde se deras kommande lif. Han skulle så småningom bli allt svagare, slaganfall skulle komma och göra honom allt hjälplösare, och hon skulle gå och vakta honom, till dess döden skilde dem åt. Men slutet kunde ju vara långt aflägset. Fru Gustafva skulle få hafva sin lycka i ro ännu en tid. Det måste bli så, tyckte Marianne. Lifvet stod i skuld till henne. Äfven för henne själf hade det blifvit bättre. Ingen ängslande förtviflan tvang henne att gifta sig för att få en annan herre. Hennes sårade hjärta hade fått ro.