Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
F;n bjuder grund - Den 32 Maj. lagarnas tillämpning efler ordalydelsen, och utesluter således hvarje godtycklig tolkning deraf.” ”En lagförklaring sker dessutom på så sätt, att manat samma ordalydelse inlägger en a n n a n mening, men icke så, att man förändrar ordalydelsen, hvilket här är fallet.” ”Men om den skedda åtgärden äfven skulle endast vara en lagförklaring, så kullkastar detta icke heller på minsta vis den lill stöd för milt påstående anförda grundsatsen, att lag ej kan verka retroactivl; ty lika litet kan en lagförklaring retroactivt våldföra de efter samma lag under loppet af en längre tidrymd åtnjutna rättigheter, som en lagförändi ing det mäktar göra; för hvilket påstående jag äfven tryggt vågar vädja lill hvarje sakkunnig jurist, så väl i Sverige, som i det öfriga Europa. Jag hemställer t. ex., huruvida en ny förklaring öfver någon § af Tryckfrihets-förordntn skulle af skriftställare, jurymän eller domare erkännas såsom ägande förmåga att retroactivt verka på hvad dessförinnan från trycket blifvit utgifvet.’’ ”Att ordalydelsen i 3y §:n Reg.Ftn dessutom var tydlig och ej kunde tillämpas annorlunda än hvad skett, synes vid minsta undersökning deraf. Den är: ej må adelskap, eller greflig eller friherrlig värdighet, som hädanefter förlänas, tillfalla flere än den, hvilken adlad eller upphöjd blifvit, samt efter honom, (nu förändrad til! efter hans död) hans äldsta manliga bröslarfving m. m.” ”Orden’’e f t er h o no m
Uti Herr von Hartmansdorffs yttrande, i afseende på arne Stånds återremisser, i fråga om caraetersskillnad mellan äldre och yngre Kamaren, hafva Herr Stjerngranat, G. och Herr Prosten, Doctor Anjou instämt. Af Herr Ekholm: ”Sedan Höglofl. Constitutions-Utskottet efter lottning beslutat, att icke, på sätt åtskillige ledamöter af Borgareoch BondeStånden yrkat, jemkningsförslag äfven herde uppgöras, för att närma dessa Stånds meningar, får jag, under anmälan af reservation deremot, härmed vördsamt föreslå följande ändringar, tillägg och rättelser uti det förslag till National-representations ombildning, som finnes bifogadt min ConstitutionsUtskottets memorial N:o 26 åtföljande reservation, i ändamål, att detta åberopade förslag, jemte nu föreslagna ändringar, kunde, till undvikande af serskild votering om blifvande contra-proposition, varda al omförmälde Riksstånd såsom deras gemensamma tanka antaget. Redactionen i jörra jörslaget. serskildta Departementets åligger föregående Fyra §§. Landt-Regeringar enskildta Riksförsamlingen' består — än Rikets Grundlagar. Äldre Kamaren •—> — invalde blifvit. Ny redaction. serskilda Departementens åligge denna och föregående Tre §§. Landt-Regeringen enskilda Riksförsamlingen beslår än Rikets Grund lagar. Äldre Kammaren består al Sjuttiofem Ledamöter. Ledamot i Äldre Kamaren behåller sin befattning intill slutet af den tredje Lagtima Riksdagen efter den, då han vald blifvit. Ledighet i Äldre Kamaren fylles genom val af Yngre Kamaren.
För en sådan åsigt hemtar jag stöd af Herr Justitierådet Alexandersons vid granskningen af lagförslaget i Högste Domstolen yttrade särskilda mening och uppgifna förslag till förändrad redaktion, i enlighet hvarmed innehållet af denna §, utom hvad eljest finnes uti deri åberopade andra §§ upptaget, skulle inskränka sig till bestämmelse, att redare vore personligen ansvarig i fråga om befälhafvares och besättnings fordran för aflöning, hemförskaffning och underhåll, hvarjemte i öfverensstämmelse med 474 art. uti Tyska lagen borde meddelas ett allmänt stadgande derom, att personlig ansvarighet, när den åligger medredare, eger rum endast i förhållande till hvarderas andelar i fartyget. § 13. Enär hvarken enligt Norska eller Tyska sjölagen eller lagstiftningen i England eller Engelsk praxis utväljande af huvudredare är obligatoriskt, har jag icke kunnat blifva öfvertygad, att stadgande, som innefattade ovilkorligt åläggande härutinnan, borde i ny Svensk sjölag införas, helst i allt fall iakttagande eller uraktlåtenhet häraf icke torde blifva beroende af sådant stadgande och just derföre andra härmed sammanhang egande särskilda föreskrifter i lagen syntes böra så aflfattas, att de hade tillämplighet vid både det ena och andra förhållandet eller antingen huvudredare blifvit utsedd eller icke. § 37. Då i denna § med »tullkammare» lärer åsyftats egentligen blott någon sådan, som finnes »på landet» eller aflägse från stad, och sjöprotest väl ej torde böra hos tullkammare eller kronobetjent afgifvas i annat fall än der sådant icke lämpligen kan, på sätt hitintills iakttagits, ske hos Notarius publicus eller Magistrats-sekreterare, har jag ansett, att i enlighet dermed borde ega rum redaktionsförändring, som nog ock i öfrigt kunde synas erforderlig. Särskilda Utskottets Betänkande M 2. 37 § 38
Ej heller har jag något emot den förändring i betalningstiden, som Utsk. föreslagit; men på grund af de anmärkn:r, jag tagit mig friheten framställa emot första delen af betänk. hemställer jag, om icke anledn. till återremiss förekommer. Hr Rosenblad, Bernh.: Då jag just har verkställt en af de inventeringar, hvarom den siste värde talaren yttrat sig, nemi. en inventering öfver de på Götheborgs jernvåg befintliga, under vintertiden ganska betydliga poster, sorn varit belånade i Götheborgs lånecontor, så kan jag upplysa, huru jag genom bokslutet blifvit fullt öfvertygad både om onyttigheten af det stadgande, hvilket Rancofullmägtige och Utsk. gemensamt föreslagit till afskaffande, och om nödvändigheten af dess afskaffande. När man vill verkställa inventering, hvartill Bankens ombud när som helst äger rättighet, så äger man, i följd af det sätt, hvarpå böckerna äro förda, deri hvarje ägare af vågfördt jern är särskildt upptagen, tillfälle att göra sig underrättad, huruvida hvarje i Banken särskildt belånad jernpost belinnes äga behörig quantitet eller icke. Så länge Banken belånar t. ex. alla stämplar af stångjern lika, rättande sig vid de halfåriga prisbestämmelserne efter dc lägsta prisen, för att icke beräkna värdet för högt, så är det Banken likgiltigt, hvilka stämplar panterna äga; ty Banken äger säkerhet, att full valuta alltid finnes, äfven om panten är af den sämsta stämpeln. Jag erkänner gerna, alt om i framtiden, i olikhet med hvad nu gällande reglemente samt R. St:s beslut vid denna riksdag innehålla, någon skillnad skall vid belåningen göras emelian de olika stämplarna, så blir det skäligt, att äfven en specification lemnäs öfver de olika stämplarna, som olika belånas; men nu, då förhållandet ej är sådant, beliöfves ej heller en sådan specification.
Afven synes mig, sorn skulle pluraliteten i någon mån afvikit från den uppställda grundsatsen, då den uti § 54 anbefallt tinget att, när så ske kan, drifva penningerörelse med uppbördsinedlen, ett stadgande, hvilket jag för min del ej kunnat biträda. 5 och 6 §,§. Jag har ej kunnat förena mig med pluraliteten om det för landsbygden föreslagna valsätt genom elektorer, hvilket min erfarenhet visat vara lättare åtkomligt för bearbetningar, än de direkta valen. Dessutom skulle utaf den stora olikheten i de särskilda häradernas folkmängd, den efter min tanke menliga följden komma att uppstå, att en del valmanscorpser blefve sammansatta af en hel mängd individer, och andra af så få, att något val i egentlig mening ej kunde af dem förrättas. Wadsbo härad i Skaraborgs län med omkring 53,000 innnevånare och 47 socknar, af hvilka flera hafva mer än 1, 2 å 3000 innevånare, skulle, efter den af Komiterade uppställda tariff', komma att vid valet representeras af några och femtio elektorer. Detta härad är likväl deladt i fyra tingslag, hvadan den antydda olägenheten kan utan att stöta förslagets ordalydelse, allägsnas genom valens förrättande tingslagsvis, men i Gottlands norra härad, som tillika utgör en domsaga och ett tingslag, med något öfver 20,000 innevånare, måste elektorernes antal uppgå till minst socknarnes, eller 47, då deremot Bro och Åkers skeppslag i Stockholms, Waxala och Rasbo härader i Upsala, Bråbo och Memmings i Östergöthlands, Hardemo, Grimstens och Leke - 158 bergs härader i Örebro Jan rn. II. dylika, skulle vid valen företrädas af 3, 4 eller 5 elektorer. Af dessa skäl har jag föredragit, att föreskrifva länens indelning i valdistrikt och att låta sockentr.enigheterne hvar för sig i sockenstämma omedelbart förrätta valen, hvilkas resultat för hela valdistriktet sedan skulle på ett ställe uträknas.
Vid 1854 års riksdag till påbörjande af Statens jernvägsbyggnader anslagna medel R:mt R:dr 6,000,000 14,075,000 15,796,889 1.300,000 1,440,632 1.500.000 4.625.000 6,000,000 — 7,500,000 20,000,000 25,000,000 — » 1860 » » » » » » » » » » » _ 1,762,479 — Summa Från denna summa afgår, enligt Rikets Ständers underdåniga skrifvelse af den 16 September 1857, den kontanta behållning, som af de vid 1854 års riksdag beviljade medel fanns oanvänd vid 1856 års slut, med 35,871,889 130,000 1,762,479 2,740,632 12,125,000 270,000 52,500,000 400,000 då verkliga anslaget för Statens jernvägsbyggnader således utgör 35,741.889 1,762,479 _ 2,740,632 — 11,855,000 52,100,000 — För? De för år 1861 från Stats-kontoret utbetalde medel kunna icke förr än efter för samma år uppgjordt bokslut emellan Stambanorna till siffran bestämmas, men någon betydligare skillnad i efterstående fördelning kan icke uppstå
Skildringen n£ detta hvardagslif iir alltigenom natiirlig, frisk och verklighetstrogen. Då vi i 14 dagar lefvat, tillsaminans med bokens båda små hjältinnor, den ?liuntra förflugna Ettan samt den mera blida .och stilla Maj, rakna v i dein till våra goda vänner och bekanta. Ofver hela berättelsen hvilgu dessutom en poetisk fagring, och förf. har tvifvelsutan haft goda tillfällen att på nara håll studera barns olika skaplynnen. Maj har sitt hem i staden, men vistas som gast hos sin goda vän och skolkainrat Ettan, på det vackra Hallniis. I Ettans hem man. ' göra vi bekantskap ej blott Ej lilra älskad ar den bittra och skarpa tant Tin, med hvilken också den glada Ettan tillåter sig att gyckla pa ett smaklöst och oförslri.rndt men lycldigtvis inycket sallsynt siitt; hon stja1 niidigen bort hennes lösti. %nder. Lyckligtvis hoppas vi, att den allyarliga förmaning hon erhåller af sin mor, slrall göra henne visare i framt-iden. Samtalon inellan de båda fliclrorna bara alltigenom en &amp; ta verklighetspriigel. Så tala och tanka 14-åringar. Vi tro, att deras tal om konfirmationen ocksa är, äktas, men hvarför dylika samtal skola förekomna i en barnbok, det först % vi ej, helst barren hvarken af Ettans inor eller Tikan f å nligon hjälp eller vaglednirg. Sadana samtal borde man i en bok delgifva mödrar och uppfostrarinnor, sa att de i riittan tid kunde upplysa de unga om, hvad Jronfirraationstiden innebar och ej lata dem spekulera pti egen hand. De unga p5 ELallnas företaga många trefliga utfiirder och upplef va många af ventyr. Då förf. är i besittning af en kl? och tydlig stil, lunna vi ej förstå hvarf ör hon tillgriper en ~&amp;cla; n nödfallsutväg, som att oupphörligt kursivera ord, hvilkas vikt hon vill framhålla. Sacla11t vorkar tröttande och niistan störande.
Jag visade då jemväl genom aulhentika handlingar tydligen, alt vid förra riksdagen protester inom sjelfva BondeSt. vid ex 16 H. i5 Den 4 November e. m. peditionen af beslutet lill Konungen afgåfvos; men efter nian icke vill minnas ifrån den ena öfvei läggning! n lill den andra livad som fötehafts, så anhåller jag att (å läsa upp den protest, hvarom jag nämnde, och som lyder så här: ''Och hafva jemväl riksdagsfullmäktige för allmogen i Östergöthlands län, Botvid Jönsson, Andeis Andersson, Anders Nilsson, Lars Jönsson, Anders Andersson, Anders Nilsson och Cail Gabrielsson, jemte Andeis Johansson, Erik Pehrsson, Anders Jansson, Johan Andersson och Anders Larsson såsom fullmäktige från Upsala län, samt Anders Andersson och Erik Eriksson från Westerås län, i underdånighet sökt visa, att R. St:s beslut i den del, hvarå PresteSCs protest har afseende, skulle uti verkställigheten blifva särdeles menlig! för deras och dera* committenters rätt och bästa, till iakttagande hvaraf bemälde fullmäktige alltså i underdånighet anhållit, alt, om än berörde beslut, sådant det innefattas uti 5:te punkten, mom. litt. a, b, e, skulle finnas i allmänhet antagligt, E. K. M. likväl nådigst måtte täckas från tillämpning deraf förskona de orter, för hvilka sökanderne föra talan och låta dem vara bibehållne vid rättighet att skattespanmålen in natura leverera, under de villkor, som i nu gällande författningar derom finnas stadgade och föreskrifna.’’ Det vore att upptaga tiden med 2 å 3 timmars läsning, om jag punktvis skulle läsa upp hvad jag anförde vid återremissen af N:o 170, men det anser jag ej tjenligt. I anledning af hvad Hr von Hartmansdorff yttrat, får jag dervid anmärka ett misstag, alt 0111 än Ulskrs betänk, bifalles, blir naturligtvis ingen större spanmåls-uppbörd för Staten, enär Utsk. bestämdt förklarat, att all spanmålen skulle lösas efter markegångspris.
Den i Kongl. Förordningen af d. G Febr. 1849 fÖreskrifna borgenärsed innehåller, utan att härutinnan ändra förut gällande föreskrift, att den bevakande borgenären varit innehafvare af sin fordran förr än ansökningen om egendomens afträdande blef borgenären kunnig. Härigenom skall förebyggas bland annat det missbruk, som eljest vore att befara, att sedan en bedräglig gäldenär lyckats att under ännu fortfarande kredit erhålla borgen för en förbindelse, den han sedermera för ringa valuta utlenmat till en ockrare, denne skulle, utan att bevaka förbindelsen i utgifvarens konkurs, således utan att gå falsk ed, hvartill han kunde sakna nog förhärdelse, ehuru eljest gerna deltagande i bedrägeriet, äga begagna denna förbindelse emot löftesmannen, utbekomma fulla penningar hos honom och låta ankomma på hans egen bevakning, att ur konkursen erhålla den godtgörelse, som der kunde finnas att tillgå. Men afsigten att förebygga detta bedrägeri kan ej vinnas annorlunda, än att förbindelsens innehafvare förpligtas alt sjelf bevaka den i konkursen, innan löftesmannen dömes att den inlösa. Härom finnes ingen uttrycklig föreskrift i lagen, och derföre anser man sig icke kunna så döma. Men lagens mening är icke tvetydig, då löftesmannen vid bevakning af en under konkursen inlöst förbindelse ej kan sanningsenligt utsäga borgenärsedens ord, att han af fordringen varit innehafvare förr än gäldenärens cessionsansökning honom kunnig blef. Om än vid alläggande af denna ed den bevakande lugnar sitt samvete med den föreställningen, att han redan från löftesförbindelsens ingående ägt sin fordran; så uppfylles dock härmed ingalunda lagens afsigt att få veta, huruvida den person, som före konkursen innehade fordringen, — 105 — gen, kan beediga densamma. Det lagstadgande, som till befrämjande af denna lagens afsigt erfordras, behöfver icke i fordringsägares rätt göra större intrång, än att lagsökningen mot löftesmannen så länge anstår, sorn erfordras till bevakningen, hvilken efter konkursens början kan verkställas, när som helst.
Hufvudändamålet med densamma var alltså alt åskådligen, på ett ställe och ”utan att Jlera års räkningar måste genomgås ” visa huruvida och i hvad mån ”hela det anslagna beloppet utgått eller icke”. I följd häraf blef räkenskapen så uppslälld, att för hvarje särskild § och mom. i Riksgälds-Kontorets Reglemente (nemligen: från och med § 41 till och med § 73, från och med § 77 till och med § 93 samt ändtligen för §§ 95 och 96) först uppdebiterades hela den summa, 1845 års Reglemente för hvarje sådan § och moment anvisar; derefter förekommer i en bredare kolumn den i Reglementet uppgifna rubrik på hvarje särskildt sålunda beviijadt anslag. De i denna kolumn förekommande rubriker motsvara alltså hvar sitt conto i Riksgälds-Kon - — 102 torets hufvudbok. Hvarje sådan rubrik i afräkningsboken utgör ett helt för sig och är icke, såsom Herrar Revisorer synas antagit, hvarken i afseende på. summeringen eller på något annat sätt sammanblandad med föregående eller efterföljande rubriker. Men under dessa ur Reglementet hemtade hufvudrubriker förekomma flera särskilda underafdelningar, bestående af tillarne på de särskilda anslag, som af Kongl. Maj:t blifvit disponerade till särskilda vattenaftappningsoch vägomläggnings-arbeten m. m. Hvarje sådant arbete har följaktligen blifvit, i enlighet med Kongl. Majlis derom aflåtna nådiga skrifvelse!’, behörigen specificeradt; hvarjemte ej mindre den Kongl, skrifvelsens datum, än beloppet af det beviljade anslaget i särskilda kolumner finnas upptagna. Om nu de i Reglementet förekommande och på venstra sidan i afräkningsboken upptagna anslagssummor betraktas såsom räkenskapens debet, så utgöres deremot räkenskapens credit af anteckningarne på högra sidan, der de särskilda från Riksgälds-Kontoret verkställda utbetalningarne finnas i särskilda kolumner för hvartdera af åren 1845, r8/^6 och 1847 till datum och belopp afförda.
Det har prolog, epilog och sju akter samt ett komiskt mellanspel, under namn af Facetiæ Intercalares, anbragt efter 1:sta, 3:dje, 4:de, 5:te och 6:te akternas slut. Första akten. Diligentia framställer sig för åskådarna och förklarar, att man inom alla stånd och särskilt inom det lärda endast genom mödor och försakelser i hennes tjenst kan vinna lycka och heder. ”Altså, O Yngling, hwar wid sitt nampn Fölg migh, iagh är tigh een trygh hampn, Offra till migh tin ungdoms floor Thet gagnar tigh om tu rätt troor.” Negligentia afråder ungdomen att följa Diligentias råd, ty verldslig visdom är förbjuden af Gud i skriften, de visa äro ofta tokar, lärdom kommer trätor åstad, hvaremot den olärde lefver trygg och glad. Bättre att lefva i hennes tjenst, göra sig goda dagar, dansa, spatsera, äta, dricka och ej möda sig med arbete. Circejus beslutar följa Negligentias råd och likaså bönderna Tubbe och Nimmergodt, ehuru bönderna Styrbiörn och Dragwaal varna dem samt hota med fogden, som skall kräfva skatten. — Sc. 3. Negligentia, understödd af Circejus, frestar studenten Palladius, som väl i början tvekar och tyckes lyssna till de lockande skildringarna af dagdrifvarelifvet, dem Circejus gör, men som, då Diligentia förklarar, att Gud befaller att arbeta och studera, beslutar att blifva hennes tjenare. Kören sjunger: Vivat ter felix Christina Augusta perennis. Regnet ter felix Regina Togaque Sagoque Vivat fundatrix nostri nutrixque Lycei. Facetiæ Intercalares eller Mellanspelets första akt. Tubbe och Nimmergodt dricka Altrakant (Alekant) på en krog. Källarmästaren el. Cellarius uppgör räkningen. ”Een trind Rix Daler skall tu nu vpräkna Eller och een tunna rogh vptekna. Så skall man lära Bonden weeta huut!
Memorialer från 1786, under den gemensamma titeln: ”Om det Allmänna Förståndets Frihet, till Konungen och Folket”; utan äfven lät dem åtföljas af en ny dedication, kallad ”Ärligheten, till Hans Kongl. Höghet Regenten”, – och deri anstämde en ton, som (i fall man vill dömma billigt) var ej mindre opassande, än oförsigtig. Redan långt för detta ägde Thorild betydenhet såsom medborgerlig och politisk författare. Om hans ”Nye Granskare” ha vi talat förut. Till hvilken grad hans skrifter om ”Financerna” och om ”Handelns sanna Frihet” hade väckt uppseende och mångas bifall, vittnar bäst den förtjuste Silfverhjelms (anonyma) ”Bref till Auctorn till Principen för ett Rikes Financer”, dateradt den 12 Februari 1792. Sedan hade under sommaren af samma år två politiska skrifter utkommit, af hvilka den ena var Thorilds och den andra menades vara det. Den förra, ”Mildheten”, författad med lika mycket lugn som värma, har till ämne: att Mildhet, såframt man dervid tänker sig en Maktens nåd såsom blott nåd (eller nåd af nyck), är i sig sjelf en orättvisa, och en grymhet mot samhället; men deremot, i sin sanna betydelse och under de många förhållanden, då det inträffar att strängaste rätt är största orätt, Mildheten är just den högsta rättvisa, och dymedelst en verklig nåd, en nåd af gudomlig art. För något utbrott af jakobinsk yra kunde denna skrift icke tagas. Den andra var det visserligen ej heller; men med de fransyska revolutions-grundsatserna stod likväl denna sednare i ett onekligt sammanhang. Den hette, med en något konstlad titel: ”Bevis, att det såkallade Bevis för ärftligt Adelskap, är intet Bevis”. Omedelbart var den skrifven af Philipson, som der lyckats återgifva, med en viss liflighet och Thorildisk mimik, hvad han hos sin mästare afhört; men från Thorild utgick den så till vida, att den hade – med hans tillåtelse – hämtat sitt innehåll från hans conversationer.
Utskottet kan ej vara okunnigt derom, att, då, år 1810, PresidentsEmbetet i Svea IlofRätt var ledigt, allät Konungen en skrifvelse till Ständerlie, innehållande föreställning om nödvändigheten alt åt Presidenten i Svea IlofRätt, såsom boende på den dyraste orten, och som dertill med hade sig uppdragit Ordförandeskapet i RiksRätten, anslå en högre lön än dåvarande Presidenten i Götha HofRätt, samt att Rikets Ständer också, i anledning deraf, anslogo Presidenten i Svea HofRätt, att, i och för Ordförandeskapet i RiksRätten, årligen hafva en särskilt lön, af xooo R:dr Den i g M a j i -e. m. 38r B:co; en fördel, som lian också alltsedan åtnjutit. Likväl har nu Utskottet utelemnad oell sålunda, af egen myndighet, de facto, honom samma lön fråntagit. Det är val sr.nnt, att i sednare åren hafva Presidenterne i Götha oell Skånska HofRätterne fått också en förökning af lika belopp, hvilket hade mycket skäl med sig, emedan deras löner voro allt för otillräcklige; men denna omständighet innebär ingen ting vederläggande de för Presidenten i Svea HofRätt serskilt starkt talande anledningar, nemligen att lefnadssältet i Hufvudstaden är mångfaldigt dyrare än i Landsorterne, der Hushyra, Equipage och Ved kosta fyra gånger mindre än här. Mig synes, att, då alla de af Konungen en gång framställde, och af Rikets Ständer antagne, skäl ännu qvarstå, bör beslutet också gälla; och jag yrkar, att denna Utskottets ganska orättvisa handling, må rättas; samt att Presidenten i Svea HofRätt, jemte lika lön, sorn de öfrige HofRättsPresidenterne, hvartill hans rätt är lika helig, som deras, må varda bibehållen vid den särskilta lön, som han derjemte ända hittills tillgodonjutit. I alla dessa delar begär jag återremiss; samt alt dessa anmärkningar må få remissen åtfölja. 38a Den 19 Maji e. m. Grefve Gyllenborg , Johan Henning} hade inlemnat ett så lydande anförande:
Har ingen anmält sig till godsets inlösning på sätt nu nämndt är, eller finner Tullkammaren så väl det angifna värdet som de derutöfver gjorda anbud, när sådana skett, i allt fall icke motsvara godsets verkliga värde, må Tullkammaren detsamma, med 10 proc:s förhöjning utöfver det högst erbjudna värdet, för K. M:s och Kronans räkning inlösa, hvarefter varan kommer att försäljas på sätt derom serskildt kan varda bestämdt, efter anmälan hos General-Tull-Styrelsen: och åtnjute vederbör:de Tulltjensteman hälften af den behållna vinst Tullverket genom sådan försäljning under hvarje års lopp kan erhålla utöfver de angifna värdesummorna med afdrag af tulloch försäljnings-kostnader. 108 Den 17 Maj f. m. Har vid ahslagstidens slut hvarken enskildt anbud om inlösen inkommit eller Tullkammaren funnit sådan böra ega rum för Kronans räkning, må vid tullberäkningen efter angifningen komma att bero, och varan, efter skedd klarering, af egaren disponeras; men eger inlösning på förenämnde sätt rum för enskild räkning, skola tullafgifterna efter det derigenom upkomna högre varuvärdet beräknas; och skall af inlösningssumman, hvilken den, som stannar för högsta anbudet, åligger att, sist innan kl. tolf nästföljande söcknedag efter anslagstidens förlopp, i tullkassan nedsätta, varuangifvaren genast derefter utbekomma angifningsbeloppet, tillökadt med tio proc., men öfverskottet, om sådant eger rum, tillfalla Kronan, och hälften ingå till det serskilda anslaget för manufakturernas befrämjande, under iakttagande af hvad i K. M:s Nåd. Förordn. till förekommande af oloflig införsel och utförsel af varor i sådant hänseende stadgas.