Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men när man så får se en sådan moralpredikant, blir man oftast helt häpen, ty der man väntade sig en anakoret, får man stundom se en sprätt eller en goddagspilt, och der man väntade sig en barmhertighetssyster, möter man en verldsdam i sammet och perlor. Det är ursäktligt, om man då får den föreställning, att alla deklamationer om mensklighetens lidanden äro nå- got ytliga, och om den djupa realiteten i deltagandet deri förekommer något misstänkt. Att det finnes mycket lidande, mycken sorg här i verlden, ja, mera sorg än glädje, hvem är icke benägen att tro detta? Men då man kommer och säger oss, att det finnes ingen verklig glädje och lycka i lifvet, intet verkligt godt, då uppreser sig vår känsla deremot, äfven om vi icke strax inse, att det är det ytliga betraktelsesättet, som framkallat ytterligheterna i dessa påståenden. makt och förmåga söka motarbeta ytlighetens utbredande. I ytlighetens spår går flärden, och flärden förleder till ytterligheter, som man skulle kalla vansinniga, om de ej voro så löjliga. Men, som sagdt, då ytligheten kommer in i det allmänna tänkesättet, då man vänjer sig vid ett ytligt sätt att betrakta lifvet, vid att snart glamma, ofta byta om både kläder, nöjen och åsigter, då har ytligheten åstadkommit ytterligheter. Då skall allting framför allt vara nytt — icke framför allt vara godt. Det nya kan gerna vara dåligt, ovaraktigt, en lätt afnött fernissa — det gör ingenting, blott det är nytt. Det får gerna vara skadligt, förgiftande, sjudande ondt — det gör ingenting, blott det är nytt. Det behöfver icke ens vara vara vackert — man är mätt på det sköna — det får gerna vara vidrigt, upprörande för den sedliga känslan, grymt, rått, ohyggligt — det gör heller ingenting, blott det är nytt.
159 omständigheter som likwäl hos mig föranleda till beränklrghet wid elt owillkor igt antagande af hwatz Kongl. Majtt i Dest nädiga proposition om consc>>p!, on tiä Riksens Sänders öfwerwäganoe söceflanit; och dä jag till anförande deraf, utbeder mig H g ost. Ridde, skåpet och Adelns tålamod, fär jag i fö hand förklara, att min afsigt icke är, att igenom äterremist till wederbörligt viskort söka upskjuta eller huidra hwad som synes wara allmänna wi jan, Nian blott alt sa min enskilda kanka i protokollet föcwarad. Wid granskningen af detta wig» tina ämne förekommer efter min öfwerkygelft rwenne scrskilte frågor lik serskilt beswarande nemligen: hwad kräfwer ögnablicket till Rikets för swar ocy hw^d är framtidens fordran i detta afseende, lö. fwilkeu sedan den lugnare öswerläggningen i beräkning af skäl och motskäl hämtade ifrän flera serskilte förhållanden böra leda omdömet till beredande af elt för det helas bestäno nyttigt resultat. ögnablickekS fordran hwarom jag tror likwäl att frägan icke egentligen är, anser jag böra mötas med nationens sammanstämmande förklarande, att ingen ann bör undandraga fig att biträda till Rikets försvar, och ingen förmögenhet undanhällas akt deltaga i de, i sädanr afseende nödiga kostnader, meli jag hade föreställt mig, akt denna wilja kunde uttryckas i den förmodan, att Swenska gränsorneS förswar hwarom endast är fräga, skulle kunne bestridas med nu warande troup» per, sannolikt emellan 60 och 70,000 man dä extra roreringcn och förstärkningsmanskapet, den indelte och wärfwade armLen tilläggas, samt att om r6o
Hvad serskildt angår , det staden Wexiö efter 1845 års eldsvåda beviljade byggnadslån å 240,000 r:dr, så har Byggnads-komitéen, till följd af stadgandet i Reglementets 52 § 12 morn., i sistlidne Juli månad insändt en af komitéen upprättad genfiral - liqvidation, utvisande att, af lånebeloppet 240,000 r:dr, 215,800 r:dr blifvit för nya byggnaders uppförande utgifne till fastighetsegare inom nämnde stad emot derför utfärdade och intecknade, till Riksgälds-kontoret insände skuldebref samt att, efter det 20,000 r:dr blifvit afsatle för uppförande af stadens rådhusbyggnad, återstoden 6,200 r:dr, i afbidan på Kongl. Maj:ts nådiga beslut i anledning af komitéens underdåniga ansökning om förlängd utlåningstid, är vorden reserverad, under förbindelse för komitéen att derför erlägga 5 procents ränta. Denna liqvidation kan dock ej af Fullmäktige slutligen granskas och godkännas, innan Rikets Ständer meddelat sina beslut, rörande några med lånemedlens användande och redovisande gemenskap egande frågor, som komma att Rikets Ständer underställas. Riksgäldskontoret ålagda utbetalningar. (§§ 51—124 i 1848 års Reglemente).
I de intill Westergöthland och Småland gränsande, bergige, af en mängd 5 mossar och hedar uppfyllde socknar är dock befolkningen minst, ja Tönnersjö socken, på en yta al nära en qvadratmil, har endast 862 invånare. Folkets bildning har varit mycket försummad af bristande tillgång på nödige skolor. Sådane hafva tillförene funnits endast i några få socknar samt vid större egendomar, och barnundervisningen, utöfver den föräldrarne sjelfve leuinat, har merendels bibringats af kringvandrande lärare, hvilkas hela kunskapsmått bestått uti innanläsning, i förening stundom med förmåga att kunna skrifva. Genom Kongl. Stadgan om folkundervisningen i Riket, af den 18 Juni 1842, är anbefaldt att inom hvarje socken bör linnas minst en, helst fast, skola, med vederbörligen godkänd lärare; och, till åtlydnad häraf, hafva uti 77 socknar dylika skolor kommit till stånd inom 1847 års slut, sä att vid samma lid skolor fattades endast i nio socknar, hvilka dock vidtagit förberedande åtgärder för iordningbringandet af denna, för det uppväxande slägtets uppfostran och utbildning till sedlighet och dygd, så maktpåliggande angelägenhet. Werkningarne af desse vidtagne åtgärder hafva icke ännu kunnat visa sig, dock kan som ostridigt antagas, att folkbildningen inom länet är uti framåtskridande. Inom olika delar af länet är folklynnet äfven olika; i norra delen häftigt uppbrusande och benäget för sjelfhämnd, i medlersta delen något mera fogligt, i förening dock med sjelfständighet, i södra delen åter mera undergifvet och slafviskt. Uti föregående årens berättelser är detta anmärkt, och på sex år förändrar sig ej folklynnet.
Hvad slutligen angår Utskottets förslag i ll:te punkten, att för den eller dem af Bankens tjenstemän och betjening, som under åren 1861, 1862 och 1863, på Banko-Utskottets Memorial N:o 36. 5 på grund af 54 § eller 55 § i Banko-reglementet, kunde varda på pensions-stat förflyttade, pensionen må utgå till belopp, motsvarande så väl hela lönen, som den derå beviljade tillfälliga förhöjning, får Utskottet anmäla att Ridderskapet och Adeln, i följd af dess beslut vid 5:te och 7:de punkterna, ansett det i Tl:te punkten föreslagna stadgande böra utgå; att Preste-Ståndet, af enahanda skäl, ansett förslaget i lide punkten hafva förfallit; men för den händelse, att Utskottets tillstyrkanden i 5de och 7:de punkterne skulle vinna de öfriga Riks-Ståndens bifall, har Preste-Ståndet förklarat sig godkänna hvad Utskottet i ll:te punkten tillstyrkt; att Bort/are-Ståndet åt ifrågavarande punkt gifvit denna lydelse: ”För den eller dem, som under åren 1861, 1862 och 1863, på grund af §§ 54, 55 eller 57, morn. 1, kunna varda på pensions-stat förflyttade, utgår pensionen till belopp, motsvarande så väl hela lönen, som den derå beviljade tillfälliga förhöjning;” samt att Bonde-Ståndet afslagit förslaget i lide punkten; Och då frågan om de bestämmelser, som vid pensionering af Bankens embetsoch tjenstemän samt betjente böra iakttagas, är beroende deraf huruvida don vid sednaste riksdag dem beviljade tillfälliga löneförhöjning nu kommer att tilläggas egenskapen af fast lön, torde Utskottet, sedan Rikets Ständer härom fattat sitt beslut, jemväl beträffande förslaget i lide punkten få med vidare yttrande till Rikets Ständer inkomma. Stockholm den 14 Augusti 1860.
Om det tillätes illustrera denna sats med något exempel, hvilket mera märkligt sådant erbjuder sig för vår åtanka, än medelst hänvisande till det förträffliga, innehållsrika, med rätta beundrade tal, hvarmed Hr Frih. Hugo Hamilton, då i mannaålderns fulla blomma, varnande, och segerrikt varnande, afstyrkte Den ti December. 333 R. o. Åd. den 28 Augusti 1844 från att antaga ett då hvilande representations-förslag, som nied faror syntes hota den sanna folkfriheten och konungamaktens styrka, hvilka äro grundvilkor för Sveriges bestånd och välfärd! Tjuguett år hafva sedan dess förflutit, och nu, — R. o. Ad. får snart erfara det, ty Frih. Hamilton har ordet, om jag ej bedrager mig, näst efter mig — nu står vältalaren qvar, hans oratoriska talent är, såsom vi dessa dagar erfarit, säkerligen lika beundransvärd; — men åsigterna, betänkligheterna, de hafva bortblåst,— alla motvigter anses numera öfverflödiga; — och sjelfva rigtningen —»qvantum distat ab illo!» Jag återgår till min granskning • af det hvilande förslaget. Den deri uppgifna qvalifikationen af förmögenhet eller inkomster blefve stundom föga öfverensstämmande med verkliga tillståndet, då intecknad eller annan gäld afräknas, — och arfvodeslösheten blefve snart ersatt, utan ringaste ändring i nya grundlagen, blott genom ett beslut af landsting och stadsfullmäktige, som ju inom sina respektive områden ega beskattningsrätt; de skulle honorera första kammarens ledamöter för mödor och arbete; ingenting kan synas billigare; så lätt förfaller denna föreskrift, på hvars iakttagande dock så mycken vigt är lagd. Första kammaren kräfver, enligt min åsigt, en närmare anslutning till Riks-St:ns idé, låt vara, modifierad i nyare tiders anda; der kräfvas beståndsdelar, som verkligen betrygga det beståendes rätt — en fordran, som det hvilande förslaget äfven åsyltat, men, på sätt flera talare ådagalagt, det icke har lyckats motsvara. Mot andra kammaren har, med någon modifikation, jag mindre att anföra.
Dä granhkningen verkhtälleh rrk lien tili m v» diga är komne Dupillen, godkännah vanligen hädane utgifter oell l ättegang upphtär icke: men lien gode nimme» i,nr 8varare att lemNn obö8t) rlite utgifter utun anmärkningar, oell Domgren kommer, när atal 8ker, otta i nödvändigliet ntt ogilla en utgift, 8om verkligen egt rum oell afhett lien om>iltiig68 I>ä8ta. bäirehk ritter hakna.h i allinänket, i livall aii8var8-förl)iilllel86 en Revihor 8tär för hina åtgärder, oell hkall lien gode mannen hedermora kunna tilltaia8, för det lian underlåtit att göra anmärkningar, blifver det ännu mera afhkräekande att ätaga 8i'g en hädan iiefsttning. '1'vikvelaktigt torde det älven vara, Iluruvida en al god man verk8tä!!d grailhkning utehluter vidare anmärkningar af en hedermera liiifven förmyndare oell al Dupillen hjelt, dä Iian till myndige är kommer, elier om anmärkuinghrätten är öppen, ända till dess b^örni^iiderhkapet uppkörer. Itarkägsn att ak god man blifva be8värad med anmärkningar oek rättegång, torde oek atkälla mangen ifrån att ätaga 8ig förmynderskap.
Hr von Troils framställning, utgående alt bevisa anslagets nödvändighet, hvilken framställning helt och hållet saknas i Utsk:s Utlåt, ådagalägger aldra bäst, huru nödvändig en ytterligare utredning af frågan är, och jag för min del, som åtminstone icke kan kallas för någon jernvägshatare, skulle, då fråga uppstått om en jernvägs-anläggning i Skåne, finna det vara en ganska stor fördel om vägen finge sin ändpunkt i en stad med god hamn. En yngre ledamot af detta hus har tillåtit sig att beskylla några andra ledamöter, tillhörande, såsom han uttryckte sig, den liberala oppositionen, för att vilja drapera sig i kåpan af djup vördnad för konungamakten. Detta yttrande åsyftar tydligen att påpeka, det de ledamöter, som önska en fullständig utredning af saken, skulle vara ledda, icke af intresse för sjelfva saken, utan af begäret att göra sig behagliga för K. M. och hans Rådgifvare. I detta ligger väl ej något ondt, så vida det ej sker på sakens bekostnad, men jag åtminstone, ifall jag tillhör de åsyftade ledamöternas antal, får helt lugnt förklara att min mening endast varit, att Regeringen och dess underordnade skulle göra oss en tjenst dermed att de lemnade 522 Den 29 Juni f. m. oss en fullständig redogörelse för och jemförelse emellan de hamnanläggningar, kanaler m. m., hvilka vore angelägnast att utföra, och mest instämmande med Regeringens planer i det hela.
Riksdags-Ordningen meddelade stadganden, angående Konungens medverkan till Riksdags förlängning ifrån tre till fyra månader, böra från dessa §§. uteslutas, samt för sådant ändamål framställt följande förslag till Grundlags-förändring y nemligen: Rcgerings-Formen, §:n 109. ■eWP Ej må Riksdag längre räcka än fgra månader från den dag, då Konungen låtit om Stats-Verkets tillstånd och behof Riksens Ständer eller Constitutions-Utskottets Memorial, N.-o 28. II deras Stats-Utskott underrätta. Der så oförmodadt Lända skulle, att, vid denna lids utgång, Riksens Ständer Riksdags-Ordningen. §:n 80. Riksdag må ej räcka längre, än fyra månader från den dag, då Konungen låtit om Stats-Verkets tillstånd och behof Riksens Ständer eller deras Stats-Utskott underrätta. Händer sig, att, vid denna tids utgång, målen ändock icke blifvit afslutade, gånge som i Regerings-Formens 100 §. stadgadt är. Riksdag må äfven slutas innan fyra månader tilländagått, enär samtlige Riks-Stånden sådant begära. Till följe af samtlige Riks-Slåndens under den 8 och 11 i samma månad härå allåtne Remisser, får Constitutions-Utskottet anföra, att Utskottet finner det väsendtliga förslaget uti den Kongl. Propositionen, eller uteslutandet från 109 §. Regerings-Formen och 80 §. Riksdags-Ordningen af stadgandet rörande Riksdags förlängning från tre till fyra månader, vara på giltiga skäl grundadt, oell alltså skulle till Propositionen, om den ej innefattade annat ändrings-förslag än detta, tillstyrka Riksens Ständers bifall. Men Kongl. Maj: t bar tillika föreslagit, att Riksdag ej må räcka längre än fyra månaderj och i detta afseende kafva redan, uppå Utskottets förslag uti dess Memorial N:o 14, samtlige Riks-Stånden, för deras del, bestämdt en längre tid, än den nyssnämnde. Äfvenså föreslås i den Kongl. Propositionen en redaction af 80 §.
Hvad Idkarue af de 2:ne sistnämnde yrkena beträffar, äro Utskotten likväl icke af saloma tanke» i afseende på Sötarne särskildt, af det skäl, att Allmogen vanligen kjeif besörjer de göromål, sorn denna handtering tillhöra; men vidkommande åter Svarfvare och Målare, hvarå äfven för närvarande nästan öfver allt å Ländet finne* tillgång, kunna Utskotten ej annat än instämma i vitsordandet af Landtmannens behof af Idkare i desse handtverk; hvarföre ock Utskotten hemställa att så beskaffade Gerningsmän mä å Landet få bosätta sig och med arbete tillhandagå Allmogen. Vid denna §. har eljest den reflexion ock förekommit, huruledes genom obestämdheten af ordet flere Socknar, tillfälle skulle kunna öppnas för en Gerningsman, ätt utöfva sitt handtverk icke blott inom en hel Pro vines j utan ock ännu vidsträcktare; Och som Utskotten icke kunnat undgå att Inse, att missbruk af GerningsmänS Näringsfrihet på detta sätt skulle uppkomma, hafva Utskotten funnit sig böra för det irna jy6 Lagutskottets Betänkanden. märkte uttrycket föreslå mera bestämda ordalag. I förenämnde tvenne afseenden är det derföre, som Utskotten tillstyr ka att bör» jan af i §. må gifvas en sålunda förändrad lydelse: Landtman skall vara medgifvet att antingen Sockneeller Häradsvis j eller gemensamt /år flere Socknar inom ett och samma Häradj till Handtverkare eller Gerningsman antaga etc. samt att vid slutet af §. må tilläggas orden; Svarfvare och Målare_, då ock ordet samt framföre Krukoch Kakelugnsmakare bör borttagas. 2 §.
”Den hårda, kalla viljan har han efter sin mor, det barnsliga leendet – och när han har det bör man tro honom minst – har han efter sin far.” (Hon menar Brandes, den äldre.) ”Han säger sjelf att det veka har han på fädernet och att det är hans olycka. Modern älskar sina barn med en verldslig, ärelysten kärlek. Hon vill se dem som konungar och furstar i Andens rike, när de icke kunna bli det i den verldsliga maktens.” Det är ungefär 3 eller 3 1/2 år sedan L. Mohr första gången skref till G.B. Hon tackade honom för allt hvad hon fått genom hans böcker. Så sände han henne visst fler af sina arbeten, som hon icke läst. Han skref långa och öppenhjertiga bref till henne. Då hade de ännu icke sett hvarandra. Redan i Paris satt hon och sade: om han bara kunde få lifslust! Hvad han måste ha haft en hänförelse (Begejstring) när han var ung, en hänförelse som kunde rycka alla med. ”Men hvad är han nu hänförd öfver?” 1887 på våren berättade Laura Mohr om fru B.: Hon var 9 år när modern gifte om sig. Ledsamma familjeförhållanden. Fadern hade varit godsegare i närheten af Hannover. Hon hade ingifvit frk. Mohr den föreställningen att Strodtmann var 60 år när de gifte sig, att han var mycket sjuklig och att de icke lefvat äktenskapligt tillsamman. Jag har emellertid slagit upp i lexikonet: Strodtman var född 1829. Fru Brandes är född omkr. 1849 eller 50, låt oss antaga det sista, då skulle han endast varit 21 år äldre än hon. G.B. och hon gifte sig omkr. 1877. Hade varit gifta två år när Edith föddes (enligt Mohrs uppgift.) Då skulle Edith vara född 1879. (Jemför G.B.s egen uppgift om fru von Linde och att han sprang och underrättade henne när Edith var född.) De två åren de inga barn hade reste de i Italien, i Tyskland, öfverallt. En härlig tid hade de.
Öfverallt följde tantens forskande ögon henne med ett tankfullt, observerande uttryck, och ehuru det kändes litet plågsamt i början, vande den unga flickan sig snart dervid, och hon kunde ju ej neka för, att det egentligen var ganska naturligt, att tant Henrika först ville veta, hvem hon hade att göra med. Äfven om ingrid velat, skulle hon ej ha kunnat låta bli att visa sig alldeles sådan hon var; hon hade icke en tillstymmelse till slutenhet eller inbundenhet i sin karaktär, hade alltid varit van att få lägga i dagen allt hvad hon kände och tänkte och satte nästan en ära i att låta genomskåda sig kors och tvärs af hvem som intresserade sig derför; hon hade ju ingenting att dölja, och det hörde till den lilla snusförnuftiga varelsens sjelfgjorda maximer, att en menniska med rent samvete bör lefva liksom för vidöppna fönster och dörrar. Hon utgaf sig derför nu som alltid sådan hon var och tänkte: när tant studerat mig tillräckligt, kommer hon mig väl till mötes, om hon anser mig det värdig. Det, som mest förvånade henne hos Henrika, var hennes häftiga, nästan nervösa vägran att tala om hennes mor, förr än hon sjelf fann för godt. Ingrid kunde endast förklara detta hennes underliga beteende på ett sätt: hon hade blifvit sårad af, att hennes skyddsling så ifrigt och pockande fordrat att få höra modeoch mönstertidning. — Uppgif adress samt erlägg prenum.-afgiften. talas om sin mor, innan hon ännu hunnit visa den ringaste sympati eller tacksamhet för henne sjelf, som gjort så mycket för henne och nu skulle vara henne i mors ställe. Det var ett slags svartsjuka eller hvad hon skulle kalla det, visserligen litet besynnerlig hos en person, som tycktes vara så föga angelägen om att komma i något slags hjerteförhållande till henne, men kanske ändå på det hela taget ganska förklarlig. Hon visste af åtskilliga antydningar i tantens bref, att denna led af att känna sig förbisedd och behandlad med likgiltighet af alla, som kommo i beröring med henne; hennes missnöje redan den första qvällen öfver att, Erik för sina bestyr med Ingrids saker glömt visa henne tillräcklig uppmärksamhet, var ju också en yttring af samma känsla. Ja, så måste det vara.
Hvad beträffar mom. litt. a), så visar Utsk. deruti, att det utgått ifrån en alldeles motsatt princip emot den, hvarifrån R. St. vid förra riksdagen utgingo. Dan a8 A p r i 1 f. ra. 4«9 ntgingo. I den underd. skr ifve Isen till K. M, uttryckte R. St. då, alt de ansågo i allmänhet att härdantalet var för stort i förhållande till jerntillverkningen och att således deras sammanbyggande borde uppmuntras. Här har Utsk. deremot tvertorn medgifvit ända t. o. m. det minsta stnidesbelopp full frihet för alla de härdar, hvilka äro belägna utom de egentliga tackjernshergslagerna, samt för de härdar inom dessa bergslager, som 310 grundade på egna skogar. Jag anser detta vara en orättvisa, då det hittills endast är efter tillverkningen, som bruksägaren får vågföra sitt jern. Det finnes t. ex. bruk, med sex härdar, som hafva rättighet att tillverka 1800 Sk?s, och andra med endast tre härdar, sorn äga rätt att tillverka ett lika qvantum. Om nu detta förslag anloges, så skulle naturligtvis det bruk, som för närvar. har 6 härdar med 1800 Sk?6, kunna komma att tillverka dubbelt så mycket som det bruk, hvilket blott har 3 härdar med samma Ski&tal. Skulle man behandla denna fråga, såsom Utsk. föreslår, så tror jag att man åtminstone måste antaga smidet till grund. Detta har visserligen PresteSt. gjort, men jag anser att det Ilögvörd. Ståndet derutinnan gått alldeles för långt. K. M. bar redan genom den författning, som år j838 utgafs, medgifvit en tillökning af 33i proc. på allt existerande smide. Följden af denna författning på alla nya smidesanläggningar liar hufvudsakligen varit den, att sedan år 1838 Sveriges smide blifvit ökadt med nära 200,000 SkS".
Men deraf också behofvet af enklare törmer för afgörande af handelstvister och en snabbare lagtillämpning i dessa fall. Insigt af ett. sådant, behof framskymtar redan i en aflägsen forntid. Så fäster Montesquieu uppmärksamhet derå att, märkvärdigt nog, redan Xenophon uttalat den önskan att särskild vedergällning måtte tillerkännas de domare, som skyndsammast afgjorde handelstvister, oell att Plato anmärkt att i en stad, som icke drefve sjöfart och handel, endast hälften så många lagar behöfdes som i en annan stad. För egen del yttrar i detta ämne den berömde författaren till Esprit des Lois, bland annat: ”Formaliteter lämpa sig föga för kommerciela affärer: dessa äro handlingar af hvarje dag, som lör hvarje dag efterföljas af andra utaf samma natur: de böra ock derföre kunna afgöras hvarje dag. Annorlunda är förhållandet med de handlingar i lifvet, som väl utöfva ett vigtigt inflytande på framtiden, men hvilka sällan återkomma. Man gifter sig vanligen icke mer än en gäng: man gör icke alla dagar donationer och testamenten: man blir icke myndig mer än en gång.” Och på följande sätt yttrar sig härutinnan den kommission, som, af Förste Konsuln nedsatt, hade sig uppdraget att redigera den franska handelslagen: ”Kommerciela förhandlingar skilja sig genom sin natur och isynnerhet genom sina verkningar så väsendtligen frän civila, att det är allmänneligen erkändt, att äfven lagstiftningen bör grundas på skiljaktiga, utaf de olika förhållandena betingade, principer. Det är derföre nödvändigt, att lagens tillämpning ställes under särskilda former Huru kan man hoppas att domare, ovana vid handelsaffärer, skola vara skickliga att afdöma tvister, der beskaffenheten af ett tyg och de invecklade detaljerna af en mängd operationer, eller der granskningen af en räkning ofta utgöra tvistens grund? Domare, vande vid alla de former, som den civila lagskipningen fordrar, huru skulle de vexelvis kunna förändra system och dagligen öfvergå från de vanliga långsamma civilprocedurerna till skyndsamheten af de kommerciela?
Hvad salunda blifvit framställdt, hafva Utskotten tagit i öfvervägande; och då, jemlikt tid efter annan utkomne Förordningar och Instructioner, Öfver-Ståthållaren och Kongl. Majus Befallningshafvande samt Policekamrarne och Magistraterne åligger att vaka Öfver ordningens vidmagthållande 1 Städerne’; då de Författningar, sorn för delta ändamål pröfvas behöfliee Bill. till R. St. Brot. i834. 7'.de Sami. 2 AJdcln. i;a Häftet, 2 Las, samt Allm, Besv. och Oecon■ Utskottens Betänkande /V.o i. och utlärdas samt bestämma vitén eller annan påföljd utöfver det ans/ar, allmänna Lagen utsätter, redan äro control och granskning underkastade, enär, utom den utväg att hos högre Instans söka ändring, som för hvar och en sakfälld är öppen, dels Kongl.