Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Go'a mamma, låt vara, låt vara! skyndade sig Hellu att bedja. Men lilla Anni vaknade plötsligt, och Hellu fick fullt upp att göra. Hon måste vagga med båda händerna och sjunga lika högt, som Petu tjöt. Lilla Anni lugnade sig så småningom för att höra på de andras röster, då hon ej lyckades göra sin egen gällande. Men hon somnade ej mer, utan vände ständigt på hufvudet, qvidde och såg oroligt omkring sig. Modren tog henne i sin famn och gaf henne bröstet. Riset var i väggspringan. Modrens blickar föllo först på det, och flyttade sig sedan till gossarne, hvilka åter stillsamt sutto vid spisen, och slutligen på den lilla stackaren på hennes arm. Der stannade de. Tunga tankar trängde sig in på henne. Hvad skulle blifva desse olyckliges lott i lifvet? Kanske skulle hon ännu få se dem som fångar och i jern. Bittra tårar flöto i strömmar ned och droppade på lilla Anni. Hon knöt åter näfven åt Petu och sade: Kom i håg, kom i håg! Om du ännu en gång går och rör vid någonting, som tillhör andra, så slår jag dig förderfvad. Petu sneglade rädd upp till riset och vände sedan ansigtet mot modren. Med stora ögon väntade han för att se, om faran redan i detta nu hotade, eller om han skulle få blifva i fred tills vidare. Modren påminte sig brödskalet och stack en stor bit deraf i handen på Hellu. Sjelf förmådde hon ej äta deraf, men Hellu tuggade och åt med stort välbehag. Det här är riktigt godt, mamma, sade hon. Det hade också gått flere veckor, sedan hon sist hade fått färskt bröd. De hade en lång tid lefvat på hoptigda brödkanter och kalla potäter. Derför smakade det nu så godt. Modren gaf henne ännu en bit till och bad ställa resten i skåpet för fadrens räkning. I det samma hördes steg ute i farstun. De trodde, att han redan kom hem. Dörren öppnades, men in steg Heikura, gårdens egare. Mari kände, hur blodet rusade upp i hennes kinder. Hon anade något ondt. God morgon! sade Heikura. God morgon! svarade Mari.
Af den erfarenhet, som sålunda blifvit vunnen, synes en tydlig anvisning vara ginen att för verkställandet af denna pensionering beträda en annan bana, med undvikande af de svårigheter, som hittills visat sig lägga hinder i vägen för uppnående af det åsyftade ändamålet. Den af Kongl. Maj:t förordnade komitéen har i detta hänseende i första rummet tillstyrkt, att den afsedda pensionsföreningen må omfatta hela riket och vara gemensam för alla ordinarie lärare och lärarinnor vid så väl högre som egentliga folkskolor. I följd af denna utsträckning måste beräkningarne blifva säkrare, äfvensom inrättningens soliditet mera betryggad; förvaltningskostnaderna tynga vida mindre och de kännbara olägenheter undvikas, som eljest städse skulle uppkomma, då folkskolelärare vunne befordran från ett stift till ett annat, (tvifvelaktigt är, att först genom en sådan omfattning inrättningen vinner den styrka, som för ändamålet erfordras. I afseende på skyldigheten att besörja folkskolelär arnes pensionering synes grundsatserna redan vara gifna genom folkskolestadgans föreskrifter. Denna skyldighet är grundad på folkskolelärarnes ställning såsom kommunernas tjenstemän och står i närmaste samband med åliggandet att aflöna dessa tjenstemän, hvilket åliggande jemväl i första rummet tillhör kommunerna. På samma sätt som Staten lemnat kommunerna understöd i fråga om lärarnes aflönande, synes likväl Staten böra äfven till pensioneringen bidraga. På dessa grunder stödde sig ock Kongl. Maj:ts framställning till Rikets Ständer af den 7 December 1847, och i enlighet med dem har det förslag blifvit uppgjord!, som komitéen nu framlagt. På sätt i dess Betänkande närmare finnes utveckladt, har komitéen ansett obestridligt, att då kommunen tillsätter och i första rummet aflönar skolläraren, af hvilkens arbete den ock drager största och närmaste fördelen, förpligtelsen att vårda denne lärares ålderdom, sedan han i dess tjenst offrat sin mannaålders krafter, likaledes bör i första rummet tillhöra kommunen. Denna pligt måste äfven, såvida pensionsväsendet skall kunna behörigen ordnas, vara uttryckt i en bestämd förbindelse för Bih. till B. St. Proposition N:o 49. kommunerna att i pensionsföreningen ingå.
Efter sedermera först till bifall å Utsk:s och derefter lill bifall å Hr von Harlraansdorffs förslag framställde propos-.r, som besvarades med blandade Ja och Nej, blefvo dessa propos:r förnyade och åter på samma sätt besvarade, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade, att han ansåg den sednast till bifall å den af Hr von Hartmansdorff föreslagna rubriken framställda proposm hafva blifvit besvarad med öfvervägande Ja. § 27. Gr. Sparre: Anledmn till den förändring, som i jemförelse med 2!):de §:o i Ulsk:s förra förslag blifvit vidtagen, är den, alt inom de öfriga Stånden den anmärkn. blifvit framställd, att de, som blifvit fällde till ansvar för första resan stöld, icke borde, genom insättande å Rikets fästning eller andra allmänna straffinråltningar, sammanblandas med andra förbrytare, genom hvars umgänge fara vore, att en större brottslighet i viljan kunde upkomma, samt återfall i brottet ega rum. Efter erhållen uplysning af Styrelsen för fängelser och arbetsinrättningar i Riket, att platserna å kronoeller länshäktena skulle medgifva, att de, som icke blifvit dömde till mer än 6 månaders fängelse, kunde i nyssnämnde straffinråltningar insättas, har Utsk., med afseende å den i de öfriga Stånden i delta hänseende uttryckta önskan, intagit det tillägg, att de, som icke blifvit dömde till straffarbete öfver 6 månader, skulle insättas i länseller krono-häklen. Hr Cederschiöld, Rob. Theophron: Det är endast i anledn. af Gr.
Riddarhus - Directionens disposition, på sätt, och under vilkor, som i Banco-Utskottets senaste Betänkande innefattas, röstar Ja} den det ej vill, röstar JVej; Yinner JVej, så är beslutadt, att medlen utbetalas till Herr Adlerstam sjelf. Till Rikets Ständers bepröfvande hemStälles allt detta vördsamligen, jemte åtföljande Reservation, Stockholm den 12 Febr, iS3o, Reservation: Herr Cancellie-Rådet af Wetterstedt har rerserverat sig, på grund af den framställda åsigt, att, utom inbjudningen till Höglofliga Ridderskapet och Adeln samt Vällofliga Borgare-Ståndet, alt förena sig med de öfriga Stånden, Utskottet borde, Banco-Utskottets Memorial N.o 723. 45 såsom jemknings - förslag, för det fall, att nämnda inbjudning icke antoges, hemställa till Rikets Ständer, att förena sig om den af Vällofl. Borgare-Ståndet bestämda summa, såsom utgörande ungefärligen ett medeltal af de belopp, sammanräknade, dem. Riks-Stånden hvart för sig anvisat, hvarförutan Herr Cancellie.Rådet ej ansåge Riksdags-Ordningens föreskrift, att meningarna så nära möjligt år, sammanjemka* vara af Utskottet iakttagen. Uti denna Reservation hafva instämt; Herr Friherre Reutersköld, Herr Hofmarskalken Hammarhjelm, Herr Kammarherren Rosenblad, Hr Domprosten Lidman, samt Hrr Prostarne Forslind och Elfström. 44 Banco-Uiikotlcts Memorial IV.-o 124, ]N’:o 12 4- Antom till Exp.-Utsk. d, 18 Febr. i83q.
Skrifvelse, N:o 186. 27 lärare vid Wexiö högre elementarläroverk erhållit afsked, å allmänna indragningsstaten uppföras till erhållande under sin återstående lifstid af en årlig pension, motsvarande tre fjerdedelar af den lön, adjunkter i lägsta lönegraden vid rikets elementarläroverk uppbära, eller 750 R:dr, att utgå från och med månaden näst efter den, uti hvilken afsked varder Sandberg meddeladt; och hafva Rikets Ständer, i betraktande af härvid förekommande förhållanden, bifallit hvad E. K. Maj:t i ofvannämnde hänseende behagat föreslå. 41:o
Det för Bokhandlare , Tidningsutdelare i allmänhet och Postförvaltare isynnerhet, dä de utlämna en ostämplad Tidning, uti i3 §. 6 Mom. stadgade ansvar af 3 Rdr 16 Sch:s Böter för hvarje sådant exemplar, har förekommit Utskottet , att vara mindre lämpligt , enär någon gång skulle kunna inträffa den händelse, att tillämpningen häraf blefve en långt hårdare bestraffning , än den , i andra fall, följer på verkliga brott af svårare beskaffenhet, ehuru brott och straff alltid böra stå uti ett visst förhållande till hvarandra. Till en nödig ansedd rättelse härutinnan har derföre Utskottet föreslagit den förändrade uppställningen af ofvan åberopade Moment; Och emot en utsatt högre Bötessumma i3 Rdr 16 Sch. för de i fråga varande förbrytelser, ansett desamma i hela dess vidd, eller utan beräkning af de utdelade exemplarens antal, vara försonade , dock med tillagd skyldighet för förbrytaren, att tillika godtgöra Staten den skada han förorsakat. Detta stadgande skulle blifva vådligt och leda till missbruk; ty det vore ett för litet vite för ett sådant brott. Vid Boktryckerierne linnes 56 Den i April f. m. ett dråpeligt tillfälle, att skylla på avbetarne, om man ej begagnat stämpladt papper. Boktryckarne kunde sjelfve föranstalta att så skedde, och kommo ej att betala mera än i3 Rdr 16 Sch., och det först, då det upptäcktes och lagligen anmältes. Vitet svarade föga mot den förlust Staten lidit. Nu är vitet så stort, att det icke gerna kan ske. Det finnes ett exempel på ett Boktryckeri i Götheborg der, mot kännedom af ägaren, arbetarne företogo sig att trycka Tidningar på ostämplad t papper. Det upptäcktes och kungjordes af honom sjelf, hvilket gjorde, att han undgick de stadgade Böterne, och arbetarne bestraffades.
på sin i hufvudsak sunda åsikt i ämnet, ämnar jag, i likhet med » gift kvinna » i n:r 47, bara Det är ju själfklart, att vårt system ej kan berätta, huru hushållspenningfrågan behandlats tillämpas på alla; och det var ej heller menini mitt eget äktenskap. Och det skulle glädja gen att i en så kinkig sak som makarnas pekumig hjärtligt, om den regiirie, som min aflidne niära förhållande sins emellan uppställa en norm. man uppställt, kunde lända till ett reformförsök Jag ville bara påpeka ett bepröfvadt sätt ATT i ett eller annat hem. ordna penningefrågan för sådana makar, hvilka Ifrån början sade min man, huru mycket han ej lefva i ekonomiska bekymmer, men ändock ansåg att vårt hushåll inklusive kalaser, belysäro på väg att besanna det ordspråk, som aldrig ning, jungfrulön m. m. ungefärligen borde gå till, borde förekomma inom äktenskpet: » In Geldsamen att han ville bespara mig den ledsamheten, chen hört die Gemutlichkeit auf », och därmed som ovillkorligen uppkommer, då penningarna undergräfva sin lycka, ty lyckan kan ju icke tänStenia lämnades mig månadsvis eller för veckan. Ty kas TITAN hemtrefnad. huru olika falla sig icke utgifterna, och huru ofta har man icke sett, att då den öfverenskomna staten en gång blifvit öfverskriden, det blir mycVII. ket svårt att begära tillägg af mannen, samt att sällan nog förhållandet jämkas under nästa må- lädpenningfrågan har utvecklat sig till en nad! Följden blir då, att hustrun börjar göra betydelsefullare fråga: till frågan om en egen skulder i butikerna eller hos goda vänner, utan kassa för hustrur. att mannen har en aning därom — och hvarthän Mig synes hustruns penningfråga endast vara detta förer till slut, säger sig själft. Eller ock en del af eller en exponent för en vida högre fråga lider hela familjen men af detta system, så att d. v. s. för frågan, i hvilken grad hustrun lyckats det de sista dagarna i veckan eller månaden vanunderordna sina egna intressen de högre gemenkas en öfvermåttan klen kost; ty hushållsportsamma familjeintressena.
Om för det första man wille antaga, at af Rikets nuwarande folknummer, beräknad til omkring twä millioner, ocksä 1,200,000 Mantalsskrifne personer af bäda konen, kunde Åläggas i frägawarande personele afgift för Bränrvins-consumtion; och samma afgift ölefwe stadgad - Den 51 Julik 62Z gad til 8 §- Banco för hwarje Mansperson, samt hälften mindre för Qwinkonet, hwarthera könet beräknadt til 601,000; sä erhälles icke efter en flik beffattningsgrund mera än 1^0,000 Rd; hwaremot Husbehofs - Bränningsafgiftsn, efter nuwararde förhällande pä 65,006 hela Hemman, nemligen 4 Rd. pä Hemmanet, utgör 260,000 Rd. Banco samt följakteligen 110,000 Rd. mera, än förflberörde consumtionSmfgift, hwartil jämwäl kommer, icke allenast winsten af Krono-Brännerierne i Stockholm och Götheborg, utan ock afgiften för Husbehofsbränningen r de öfrige Städerne, som tilfammansräknadt bör utgöra mindst 1.00,000 Rd.; och hwarigenom nyflberörde iio/xio Rd ökas til 210,000 Rd Och för det andra är ocksä anmärkningswärdt, at om, emot hwad jag förmodar, consumtions-afgiflen ffulle winna bifall; sä faller densamma ändock sjelfwa Husbehofs Brännaren sä mycket mera til last, som de fleste Husbönder betaladeras tjenstehjons utffylder, i hwrlket fall tjenstehjonen undgä samma afgift.
Herr Dm 21 Äpeik. 921 Herr Grefwen och Landt-Mtarskalken, uppäaf Nidderstapet och Adeln lemnadt bifall till Grefwe törners Motion, ätog sig att härom med de öfrige Ständens Taleman samräda, och sedermera aflemna deras swar. Justerades Pleni-Protocollcn för den 14 Mars föroch eftermiddagen. Höglofl. Nidderstapet och Adeln ätstiljdes klockan zr In llelem prvtocolli. (4., LIlvsrrtolp». Tisdagen den 24 April. Plenum kl. förtniddagen. Herr Grefwen och Landtmarstalken tillkännagaf, att Stats-Ministern för Utrikes Ärcndernc, Riddaren och Commcndeuren af Kongl. Majus Orden Herr Friherre illrrx von Lieström, enligt afgifmen underrättelse frän Nidoarhus-Utstottet, fullgjort alla för introduction erfordcrlige prästanda, samt inlemnat sitt Friherre-Diplom, hwilket ock nu företeddes; I anledning hwarafHerr LandtMarstalken proponerade, att bemälte Herr Stats-Minister mätte bewiljas Imroduetion under N:o zgZ bland Friherrarnc. Bifölls. Widare tillkännagaf Herr Grefwen och Landtmarstals ken, att i anledning af Ridderstavets och Adelns honom i sista Plenum gifne uppdrag, hade han manligen erin» drat de andre Ständens Talemän om afgörandct af Oecos nomie-lltssottets betänkande rörande fri Bictualic-handel och 922 Der» 2L Zlpril. och erhållit de underrättelser, att Bonde,Ständet detsam, ma lika med Nidderffapet och Adeln bifallit, samt att Preste - och Borgare-Stenten skulle detsamma innan kort företaga.
Börje kände att det, så länge de två gingo här ensamma, aldrig skulle komma lif i detta hem. De hade ingen förmåga att fylla upp i det. Men det skall bli bättre, tänkte han för sig sjelf och skådade med en viss otålighet fram i tiden. Och så höll han på att skratta. Det är precis som om jag ville barnen skulle stå högtidsklädda och ta emot mig på min bröllopsdag! – Men det kunde han inte säga till Marianne. Det skulle stöta henne, och hon skulle rodna så der som det var honom en pina att se. »Hvad går du och myser åt?» sade hon. »Jo, jag menar bara att det här duger inte, vi få det just så trefligt som vi göra det för oss sjelfva, och inte mer. Kom ut i förmaket, Marianne, och spela någonting rigtigt med kläm i! Och fast det annars inte kommer att drickas mycket vin i vårt hus, så kunna vi väl göra ett undantag på vår bröllopsdag.» Börje reqvirerade in vin och »studenthafre», och så slog man sig ned i förmaket. Börje kände att stämningen behöfde muntras upp och att Marianne hade fullgörandet af denna skyldighet på honom. Han slog an en forcerad munterhet och pratade jemt. I början koketterade Marianne med sin nedslagenhet som ett bortskämdt barn, men småningom rycktes hon med, och bådas munterhet blef naturlig i stället för spelad. Följande dag var söndag. Börje hade smugit sig i kläderna och vankat kring i stall och ladugård för att fördrifva morgonen, och Marianne sof ännu, fast klockan var nära nio. Han var så otålig att han icke visste någon råd, ty han hade ett alldeles förträffligt förslag att göra henne, något som hon bestämdt skulle ha nöje af, men han ville icke störa henne. Den sista halftimmen hade han bara gått fram och tillbaka i matrummet och längtat att hon skulle komma. Frukostbordet var det mest inbjudande man kunde tänka sig, och kaffet stod på glöder, doftande af värme. Det var ju högt upp på förmiddagen, det närmade sig middagen. Hur kunde hon sofva ännu! Börje kunde icke tygla sin otålighet längre. På tå smög han till sängkammardörren och gläntade på den, som han gjort flera gånger förut, men ännu sof Marianne.
Skrifvelse roed förslag till banklag borde remitteras, ånyo förekom. Jag har nu begärt ordet endast för att i korthet söka redogöra för motiverna till denna min motion. Till en början får jag förklara, att motionen ingalunda leder sitt ursprung från någon s. k. Riksdagstaktik för eller mot antagandet af 72 §■, utan från det förhållande, som jag ber att få i minnet återföra, att frågan, örn och hvart remiss af banklagen skulle ske, i sista plenum bordlädes på den grund, att stridiga meningar i detta afseende uppstodo, särdeles med afseende å det hinder, att förslaget till banklag icke öfvérensstämde med den hittills gällande redactionen af 72 §. Dessa hinder voro vid sista pleni slut lika litet som nu undanröjda, och i följd Den ii Mars f. m. IOI deraf, på det att samma hinder ej ännu ytterligare vid blifvande föredragning skulle framstå, föranleddes jag att väcka den nu ifrågavarande motionen, hälst sedan 72 §. blifvit afgjord. Remissfrågan synes mig ej i något afseende blifva för någon tvifvelaktig. Jag har ansett mig skyldig att nu yttra dessa ord om anledningen till min motion, emedan, då motionen gjordes, Ståndet var ganska fåtaligt sarnladt. Gr. Horn, Claes Fredr.: Då jag i sista plenum begärde bordläggning af frågan om remiss å den K. Propos. med förslag till banklag, erkänner jag, att delta skedde till följd af en verklig Riksdagstaktik, emedan jag, på grund af hvad Gr. af Wetterstedt då yttrade, att nemligen förslaget vore beroende af 72 §:s antagande, ansåg såsom en gifven följd af bordläggningen, att 72 §. skulle först till afgörande företagas, hvadan jag äfven ansåg öfverflödigt att härom göra den reservation, som Gr. v. Fersen genom sin motion tillvägabragt. Jag tror således, att vi utan svårighet skulle kunna komma till slut i den krångliga remissfrågan, om grundlagsfrågorna, rörande 63 och 72 §§. Reg.F , nu först företagas; och jag tillstyrker derföre bifall till Gr. v. Fersens motion. Gr. Cronhjelm, Otto Aug.:
Enka i underdånighet anhållit, att, då hennes man, som den 1 Januari innevarande år aflidit, icke eflerlemnat annan behållning, än ett ringa lösörebo, samt den af honom innehafde tjenstebefattning icke medfört delagtighet uti Pensionscassa, hvadan sökanden, sjelf sjuklig, saknade all tillgång för egen och 5 minderårige barns bergning, Kongl. Majit täcktes, med afseende å denna nödställda belägenhet, hugna henne med någon pension, i anledning hvaraf Kongl. Krigs-Collegium, under hvars lydno Assessor Widegren_, i egenskap af Redogörare för Carl Guslaf Stads Factori, i lifstiden varit ställd, jemte vitsordande af bans för ordning och nit utmärkta tjensteförhållande och att, vid hans frånfälle, både räkenskaperne voro i fullständigt skick och den om händer hafde uppbörden fullkomligt redovisad, yttrat, att till Collegii disposition icke funnes någre medel, som lill Widegrens Enkas pensionerande kunde användas; så har Kongl. Majit, i saknad af disponibel tillgång för detta behof, till Rikets Ständers Stats-Utskolt i Nåder öfverlemnat förrbemälda Enkas underdåniga ansökan, under yttrad Nådig önskan, att Rikets Ständer, vid densammas pröfning, ville fästa afseende så väl å den aflidnes oförvitligt tiliryggalagda tjenstemannabana, som å de för Enkan och barnen förekommande högst bevekande omständigheter. Af handlingarne inhemtas i öfrigt: att aflidne Assesoren Widegren ifrån år 1817 varit i Statens tjenst använd och dervid sedan år 1824 vid den tjenstebefattning, som han, på sätt förr nämndt är, vid dödstimman innehade; att, enligt ett af Bo-utredningsmannen, under edelig förpligtelse, utgifvet intyg, Bouppteckningen väl icke kunnat afslutas, i anseende dertill, alt Widegren innehaft Uppbördsmanna-befattning så väl för Kongl.
Man har sagt, att medlen ej räcka lill, och derföre bestämt hela summan lill 5o,ooo R:dr. Ej ett ögonblick skall jag tveka att tillstyrka upplåning af 5o,ooo R:dr årligen, om jag vore försäkrad, att dessa 50 H. i3* Den 8 Januari) f. m. 5o,ooo R:dr skola uteslutande komma de norra provinserne lill godo. Val har man lemnat dem apparencer att efter 5 år åter komma i åtanka, men sådant går sällan i fullbordan. Jag får tillika namna, att Utlåtandet, enligt hvad man sagt mig, hufvudsakligen på grund af min reservation, blifvit af Presteoch BorgareStånden återremitteradt, och anhåller jag att Ridderskapet och Adeln ville häruti instämma. Herr Lefren, Johan Pehr: Då första gången strömrensningsfrågor uppstodo, var det i följd af den yttrade önskan, att man måtte uttänka några medel, hvarigenom de förluster, som Sverige gjorde på Finska handeln, kunde minskas. Man ville finna, att de norra provinserne ej allenast kunde förse hufvudstaden med ved, utan äfven med victualier. Man anslog således för strömrensningar en årlig summa, och uttryckte detta syfte för anslaget. Styrelsen vidtog åtgärder, alla ledande derhän att den afsigt, som Rikets Ständer framställt, skulle vinnas, men Styrelsen hade den oturen, som vanligen äger rum i Sverige, att kommande Ständer yttrade andra önskningar. Anmärkningar uteblefvo ej heller Öfver åtgärderne, till den grad korsande hvarandra och osammanhängande, att de personer, som med delta anslags förvaltning hade omsorg, voro kastade från den ena sidan till den andra mellan de särskilta önskningarne. Om D e ii 8 J a n u a r i i f. m. '97 under ett sådant förhållande föga, eller blott eu liten del af ändamålet, vunnits, är det icke underligt. Det vore snarare ett mirakel, om Statsmedel, använde under ett sådant förhållande, kunde åstadkomma något godt. Vilja Rikets Ständer göra något för näringarne, så mäste de afsäga sig alt, då de anslå medlen, vara speciella förvaltare, det vill säga, alt bestämma, hvar medlen skola användas.
» Ack, » sade hon, » ack, hvad du är lycklig! » honom få veta ett ord af hvad vi sagt oss Agne3 såg förvånad på henne och kunde emellan. » ' Så sväfvade hon ut, den smärta, behagliga icke begripa, hvad det kom åt hennes annars så stela och tillbakadragna f. d. skolkamrat. gestalten och med den fina urskilning, som är så egen för en del qvinnor, hade hon med ett » Är du sjuk, Ellen? » » Ack, jag vet ej hurudan jag är, men när par ord, helt en passant kommit Eredrik att jag ser er båda, din man och dig, så blir jag hastigt lemna salen och försvinna i förmaket. När nästa dans, som var en polka, hade så besynnerlig till sinnes. Aldrig ser man en skugga på edra anleten och alltid äro ni slutat, begåfvo sig Gustaf och Agnes in i förmaket, men blefvo stående i dörren, ty värden lyckliga. » » Ar inte du också lycklig? Eredrik, som är och värdinnan hade tagit sig det orådet före, att hålla hvar andra så ömt och innerligt omså snäll. » » Ja, visst är han snäll; jag får allt hvad famnade, att de hade glömt både gästerna och jag vill, och ändå är det något, som jag saknar, hela verlden. något som beständigt plågar mig. » Agnes uppgaf ett klingande skratt, och Ellen, » Hvarför dansade du inte med honom nyss, som lugnt lyfte upp hufvudet från sin mans axel, log genom tårarne, tårar af öfversvallande, när han var och frågade dig? » » Hvarför — det vet jag inte, men, » sade stormande glädje. hon och torkade bort tårarne, som dallrade i » Ja, det tror jag, » sade Gustaf, » du öfverhennes långa, mörka ögonfransar, » hvarför kom gifver dina gäster och mankerar en utaf dina han inte och satte sig hos mig ett ögonblick charmantaste unga damer der inne till hela poloch kysste eller klappade mig eller brydde sig kan, bara för att. &gt;&gt; om mig det minsta. Det var, som om jag » Jag öfvergifver hela verlden, om det skulle varit en alldeles obekant dam.