Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
R:dr till uppbyggande af Stadens afbrände, allmänna byggnader, hvilka böra vara fullbordade sednast ar i8j4> och under följande vilkor: ( 35 ) j:o Lånesumman ställes under förvaltning af Stadens Äldste, på hvilkas Reqvisitioner och Fullmakter, penningarne komma att från RiksgäldsContoiret utgifvas; Börande Reqvisitioner och fullmakter varda undefskrifne af minst en öfver halfva antalet af Stadens äldste, så framt de såsom gällande skola kunna antagas; 2:0 Hvad som utaf lånebiträdet icke är lyftadt inom 1831 års slut, får icke derefter från Riksgäldskontoret utgifvas. 3:o Innan några penningar från RiksgäldsContoiret utbetalas, hör till Contoiret vara aflemnad en af Stadens Äldste, efter uppdrag af Borgerskapet, undertecknad Förskrifning å länesumman, hvarigenom de, i Stadens namn och på dess vägnar, förbinda sig, en för alla och alla för én, ansvara för lånets återbetalning, jemte Fem (5) procents löpande årlig ränta, på sätt nästföljande moment närmare innehåller; 4-'o A hvarje serskild post, som i afräkning uttages, beräknas räntan från den dag, under hvilken penningarne utassigneras i RrgsContoiret, och kommer all sålanda upplupen ränta att på en gång liqvideras ett år efter den dag, då hela länesumman blifvit lyftad. — De derefter förfallande räntor betalas inom hvarje års slut; och kommer på enahanda sätt, som nyss nämndt är, att förhållas med Capital-afbetalningar, när tiden för deras erläggande inträffar; 5:o Under de första Tio åren, att räkna från och med i83o till och med i83g, göres icke någon afbetalning å Capitalet, men inom 1840 års slut och allt sedermera å samma tid de påföljande Tio åren, inbeta - ( 36 ) Jas årligen å primitiva Capitalet Tio procent, så att hela Capitalet inom 1849 års slut är inbetaldt; 6:0
Maj:ts beslut i frågan af den 11 Februari 1848 upplyser att Kongl. Maj:t icke funnit skäl å den underdåniga ansökningen fästa vidare afseende, än att tomtöreafgifterna tills vidare finge blifva oförändrade under förbehåll af de jemkningar husegare emellan, som kunde föranledas af då pågående uppmätning och reglering af tomterna, dock skulle i utfärdade kontrakten införas förbehållet om rättighet för Kronan att vid påkommande behof, utan någon ersättning, genast återtaga de tomter som kunna finnas behöfliga, och ville Kongl. Maj:t, hvad för öfrigt anginge större stenhusbyggnader, om hvilkas uppförande i Waxholm eller på Waxön fråga kunde komma att uppstå, derom, uppå skeende underdånig anmälan, hvarje gång särskildt i nåder besluta. Till följd af detta Kongl, beslut, och genom föreskriften i de tomtörebref, som tomtinnehafvarne erhålla, äro husegarne förbundna ”att så snart tomten för Kronans eller annat allmänt behof erfordras, skall densamma genast till Kronans, eller hennes ombuds, fria disposition, utan ersättning återlemnas, samt derå befintliga byggnader och hägnader på innehafvarens bekostnad borttagas och platsen jernnäs.” Vid 1844 års riksdag väcktes visserligen motion om ändring i detta hårda stadgande och föreslogs på framställda motiver, det Rikets Ständer ville bos Kongl. Majit, i underdånighet begära, att, efter 1848 års utgång, Waxholms stads innevånare måtte varda försäkrade om everldelig besittningsrätt till deras då innehafvande tomter och lägenheter mot erläggande af den tomtöresafgift, som, enligt då gällande tomtöresbref derutaf utgår med rättighet för innevånarne att, utan Kongl. Krigs-kollegii hörande, dessa tomter förvärfva, abalienera, lagfara, inteckna och förpanta, 350 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
Ärenden finnas af beskaffenhet, att meddelandet af ett derom fattadt beslut lämpligast sker genom ett bref, en skrifvelse, hvars expedition de beslutande kunna uppdraga, allt efter omständigheterna, än åt Ordföranden, än åt en Ledamot, ja, än till och med ät Sekreteraren allena. Det är i hvarje särskildt fall sakförhållandet, hvarefter former, för beslutets expedition bestämmes, och i fråga om en korrespondens, föranledd af de ärenden, hvilkas handläggning tillhör de beslutande, skulle någon af de soilennare expeditionsformerna måhända oftast befinnas vara de minst lämpliga. Hvad Herrar Revisorer anmärkt om fördröjd protokollsjustering böra Fullmäktige till sin faktiska riktighet erkänna, utan att de likväl anse sig vid detta tillfälle kunna derom ingå i närmare förklaring. Man har sökt förekomma det för framtiden. Fullmäktige hafva här till bemötande upptagit hvarje anmärkning af något positivt innehåll. På granskning af Herrar Revisorers många reflexioner och konklusioner hafva de ej kunnat inlåta sig, men anhålla dock få tillägga några ord i allmänhet. Fullmäktige emottogo uppdraget om lånets anskaffande under förhållanden, som särdeles tryckande inverkade på penningemarknaden i Europa. Allmänt kända, som de äro, behöfva de ej här närmare framställas; och Fullmäktige kunde ej mer, än andra, vid sina finansiela operationer undgå följderna deraf. Att söka mildra dem, såvidt det stod i deras makt, bo de derföre hos dem utgöra den ständigt ledande tanken vid hvarje för ändamålet afsedd åtgärd, eller beslut; men der en uppgörelse eller öfverenskommelse om pris och vilkor mellan två af motsatta intressen bestämda skall träffas, måste jemkningar från hvardera sidan ega rum, som sällan äro ögonblickets verk, isynnerhet om haf och långa afstånd skilja de kontraheraude. Att likväl Fullmäktige, under tryckningen af den svåra tiden icke gått för långt i eftergifter, derpå torde, bland annat, den i sig sjelf för öfrigt mindre fördelaktiga omständigheten, att låneobligationerna icke med sina 150 vilkor lockat köpare, och till och med ännu föga noteras, kunna få anföras som bevis. För gången af negociationerna har i det föregående redogörelse blifvit afgifven, och inför Rikets högloflige
N:o 61. tersinnar, huru litet en Nämndeman gäller vid ett domslut, hvarest elfva röster utaf Nämnden icke förmå uppväga två af Domaren och en Nämndeman. Detta missförhållande måste leda sitt ursprung från en aflägsnare tid, då allmogen ansågs så obildad, all den icke ens förstod att tillämpa en tydlig lag. linder en sednare tid hafva sundare åsigter gjort sig gällande. Så stadgade redan 1827 års Kongl. Skiftesstadga, alt två gode män ega besluta i tvister under laga skiften samt tre ledamöter kunna öfverrösta Domaren i Egodeluings-råltsmål. Då del icke torde vara lämpligt att minska antalet ledamöter i Häradsnäinnden, anser jag dock med närvarande tids kraf förenligt, att ål desse tillägges en högre rösträtt vid ulöfvandet af deras befattning; och får jag fördenskull föreslå den förändring i allmänna lagen: alt två tredjedelar af de i besluten deltagande Nämndemän må ega öfverrösta Domaren och den återstående tredjedelen af Nämnden. Ehuru en slik rösträtt sällan blelve begagnad, är jag dock förvissad att aktningen för Nämndemanna-befattningen skulle stiga derigenom, alt desse icke ansågos såsom helt och hållet viljelösa redskap i en Domstol. Om remiss till vederbörligt Utskott anhålles. Stockholm den 15 November 1862. 0. Olsson, från Slängserud af Wermlands län. Motionen afgifven den 15 November 1862, men af motionären återtagen samma dag. Motioner i Bonde-Ståndet 1862. Af Olof Olsson från Slängserud af Wermlands län, om hela skyddsafgiftens användande till förbättring af folkskolelär arnes lönevilkor. Genom Kongl. Kungörelsen al den 29 December 1860 bar väl blifvit föreskrifvet att folkskolelärare-lönen skulle årligen utgå med minst 16 tunnor spannmål, hvaraf hälften borde erläggas in natura och den andra hälften alltid betalas med penningar efter länets markegångspris, dock ej under 6 R:dr 52 sk.
Då, i händelse af underlåten kallelse af Regenten eller Rege ringen de i 10 § nämnde vederbörande till Riksdag kalla, äge Ridderskapet och Adeln att nämua Landtmarskalk, och Borgareoch Bondeståndet, hvart för sig, sina Talmän. (2 och 3 mom. oförändrade.) § 26. Konungen, eller, i de fall 4, 5, 6 och 7 §§ omröra, Regenten eller Regeringen, läte genom en Härold afträda. § 41- Stats-Rådets och Högste Domstolens samtlige Ledamöter, äfvensom JustitieKansleren och Justitie-Ombudsmannen kunna ej säte och stämma i sitt Stånds plena förnekas, enär de, enligt hvad hvarje Stånds särskilda ordningar stadga, dertill berättigade äro; dock för Stats-Råds Ledamot det fall undantaget, då honom enligt Regerings-Formen uppdraget är, att vara medlem af Regering. I Utskott . § 61. Då val till Konung eller Thronföljare skall förrättas, äge Riksens Ständer, att dagen före den, som, enligt Riks-akten blifvit till valdag bestämd, i Ståndens särskilda Plena, genom allmän omröstning välja, till en Nämnd, Sexton personer för hvarje Stånd, med uppdrag att, vid förefallande skiljaktigheter emellan Riksstånden, bestämma valet. Å den utsatte valdagen, skride hvarje Stånd särskildt till val af Konung eller Thronföljare. Förena sig alla Stånden om en och samma person, Kongl. Moj:ts Nåd. Proposition, JM 94. 9 person, vare Ilan ansedd såsom af Sveriges Rikes Ständer ulkorad. Äro Ståndens röster delade emellan flera, afgöre Nämnden; dock må ej lios densamma komma under omröstning andre, än de, som flesta rösterna i hvarje Stånd erhållit; och må ej något Stånd flera än en kandidat framställa. Ledamöter af Nämnden må ej uteslutas från utöfniugen af deras Riksdagsmannarätt i Stånden, men träde tillsammans dagen efter den, då valet i Stånden förrättadt är, och skiljes ej at förr än de flesta rösterna om en person sig förenat. Omröstningen ibland
Det var också slut med fiolspelet, dalkarlen hade väl gått sin väg. Mor Anna Stina var ej kommen än. Hon ämnade visst stanna borta hela natten. Det gjorde ej flickan något, hon hade ej lust för något annat än att lägga sig ned och sofva igen. Hon var rädd för all den sorg och förtviflan, som föll öfver henne så fort hon vaknade. Men så fick hon en ny sak att fundera på. Hvem hade stängt dörren, hvem hade bredt öfver henne mor Anna Stinas stora schal och hvem hade lagt ett stycke hårdt bröd bredvid henne på soffan? Hade han gjort allt detta för henne, han Getabocken? Ett ögonblick tyckte hon sig se dröm och lif stå bredvid hvarandra och täfla om att trösta henne. Och drömmen stod solig och leende och öste ut öfver henne kärlekens lycksalighet för att uppmuntra henne. Men också det fattiga, sträfva, hårda lifvet kom med en liten skärf af vänlighet för att visa, att det ej menade så illa med henne, som det nyss sett ut. Ingrid och mor Anna Stina kommo gående genom mörka skogen. De hade vandrat i fyra dagar och sofvit tre nätter i säterstugor. Ingrid var trött och förbi, ansiktet var genomskinligt blekt, ögonen voro insjunkna och glänste af feber. Gumman Anna Stina kastade då och då i smyg en orolig blick på henne och bad Gud, att han skulle hålla uppe flickans krafter, så att hon ej måtte sjunka ned och dö på en mosstufva. Stundom kunde ej gumman låta bli att se sig tillbaka med en skygg blick. Hon hade en otrygg förnimmelse af att gamle far Död kom smygande efter dem genom skogen för att taga igen henne, som både med gudsord och mullkastning blifvit förmäld med honom. Gumman Anna Stina var liten och bred med ett stort, fyrkantigt ansikte, som såg så klokt ut, att det blef vackert af det. Hon var inte vidskeplig, hon bodde ensam midt i skogen utan att frukta hvarken troll eller rå, men där hon gick bredvid Ingrid, kände hon, så visst som hade någon sagt henne det, att hon gick bredvid en, som inte hörde denna världen till. Det hade hon fått för sig genast hon funnit henne i sin stuga på måndagsmorgonen.
Sågoch mjölqvarnar, i anledning af väckt motion om utredning och ett närmare bestämmande af den rustnings-skyldighet, som må åligga dylika qvarnar, hvilka, i förening med jordegendom, en sådan skyldighet utgjort, men blifvit derifrån befriade: B. lil. 93, 475, 485, A, 485. Sångoch Musik-lärare vid elementar-läroverken, angående deras lönevilkor och pensionering; motion af Herr Adolf Fred rik Hugo Nisbeth: se Motioner. Saf, M. Ch., Båtsmansenka, i fråga om afstående åt henne af ett efter hennes aflidne man Kronan tillfallet dana-arf: se Dana-arf. Södermanlands Regemente, i anledning af Kongl. Majds Nådiga Proposition angående upplåtelse af f. d. Pipare-bostället Bränn Ärby vid nämnde Regemente för uppförande af skolhus åt Wansö församling: B. II. 91, 108, 150, A. 150, E. 299. Sölvesborg och Kristianstad, om beviljande al ett låneunderstöd å 933,000 Riksdaler för anläggning af en jernväg emellan nämnda städer; motion af Herr Enar Wilhelm Nordenfelt: se Motioner. T. Tackjerns-lionde, i anledning af väckt motion om upphörande deraf inom bergslag: B. II. 164, 203, 206, A. 215; B. IV. 399; V. 41, 48, A. 48, E. 547. Tal, Landtmarskalkens till Ridderskapet och Adeln vid Riksdagens början: I.
Jakob Judén (k. 1855) och Abraham Poppius (k. 1866). Men i allmänhet rådde brist på form i det lilla, som diktades. För att i någon mån upphjelpa denna brist meddelade Lönnrot i tidskriften "Suomi" för år 1845 i finsk öfversättning femton dikter, för det mesta af Runeberg och företrädesvis sådana, som med musik af Ehrström vid den tiden så gerna sjöngos i våra bildade hem. Dessa öfversättningar åtföljdes af en prosodisk ordförteckning och af en förklaring öfver deras versmått, hvilken är det första försöket till en metrik på finska språket. Från poesin i godtköpsvisorna skilja sig dessa öfversättningar skarpt deri, att orden ej äro stympade, att rimmen äro någorlunda goda och att versmåttet grundar sig på qvantiteten. Sistnämda omständighet var i synnerhet ny och ovanlig. Att Lönnrot skulle grunda versmåttet på qvantiteten var emellertid helt naturligt, ty såväl i runorna som i de klassiska språkens poesi utgjorde ju qvantiteten grunden för versmåttet. Med ännu större stränghet än i dessa versförsök hade Lönnrot redan tidigare tillämpat qvantiteten i de hexametriska stycken ur Homerus, han i finsk öfversättning meddelat uti "Muistelmia". I dem förefans väl till qvantitetens tillämpande kanske större skäl, då denna redan tillhörde originalets versform. Men i ett sångstycke! "När i ett sådant accenten åsidosattes", sade qvantitetens motståndare, "få orden ett alldeles onaturligt uttal och blifva obegripliga." "Men så är det ju äfven i den gamla runan", sade Lönnrots anhängare, som voro många; "accentens åsidosättande är ej ett fel, utan tvärtom en oundviklig fordran, och dessa runors såväl sångare som åhörare har det beredt en stor njutning." Detta var obestridligt, men likaså obestridligt var äfven, att alla moderna folks versmått är baseradt på accenten, ej på qvantiteten, och att äfven det finska örat tycktes, åtminstone i dikter af modern form, begynna fordra accentens, om också icke uteslutande herravälde, så åtminstone fridlysning.
Hr Sandels, Ulrik Fabian, med 59 röster; N:n 391. Frih. Hochschild, fulIm. Gr. von Rosen, Gustaf Fredrik, med 61 röster; N:o 1,600. Hr Braunerhjelm, Ferdinand, med 61 röster; N:o 2,183. Hr Gripensvärd, Jakob Olof, med 55 röster; N:o 2,275. Hr Lefrén, Johan Pehr, med 59 röster; N:o 2,320. Hr Akerman, Fredrik, med 60 röster. Suppleanter: Frih. Mörner, fullm. Gr. Mörner, Carl Göran Detlof, med 53 röster; N:o 2,017. Hr Björnstjerna, Oscar Magnus, med 53 röster; N:o 1. Hr Lilliehöök, Johan, med 50 röster; N:o 1,378. Hr Lagerbjelke. Carl Oscar, med 47 röster; sedan genom lottning emellan dem, som erhållit 53 röster, blifvit bestämd den ordning, i hvilken de skulle som Suppleanter inträda. Föredrogs ånyo BankoUtskits den 21 och 25 dennes bordlagde Utlåt. N:o 10, i ani. af väckt fråga om prägling af guldmynt å 10 och 20 Kdr Kunts valör under benämning af enkla och <lubbla Caroliner. Frih. Schultzenheim. David: Oaktadt jag på intet vis anser mig ega rätt att göra anmärkningar öfver BankoLRsk:ts Utlåtrde i afseende på den motion, jag tagit mig friheten väcka och som blifvit till nämnde Utsk. remitterad, synnerligast som jag vet, att dess tid kanske varit alltför mycket uptagen för att någon upmärksamhet kunnat egnas detta ämne, hvilket säkerligen, enligt dess förmenande, saknar betydelse, så tror jag mig dock ega befogenhet att föreslå det Högloft. Ståndet att återremittera frågan, aldenstund jag anser det vara -af högsta behof påkalladt, att i allmänna rörelsen få ett lätthandterligare klingande mynt, än det nuv:de.
Vår Tryckfrihets-föronining innehåller icke någon föreskrift om arkiv-exemplarens beskaffenhet. Dä det nu visat sig, att åtskilliga Boktryckare deraf tagit sig anledning att gäcka lagens stadgande, genom att aflemna exemplar, sorn varit i sådant skick, att de icke lämpligen kunnat i offentliga bibliothek förvaras, torde en bestämmelse om dessa exemplars fullständighet och felfrihet vara af förhållandena påkallad. Sedan Utskottet sålunda genomgått de hufvudsakligaste anmärkningar, sorn blifvit framställda emot Tryckfrihets-förordningens bestämmelser om skyldigheten att aflemna exemplar af tryckta arbeten till vissa uppräknade institutioner, och Utskottet derunder funnit skäl att föreslå denna skyldighets utsträckning i vissa hänseenden, har Utkottet jemväl trott sig böra tillse om icke någon inskränkning i det nu bestämda antalet exemplar skäligen må kunna ske, samt vederbörande förläggare beredas en lindring, sorn i någon man motsvarade förökningen i skyldigheter. Härvid har det icke undfallit Utskottet, att föremålet flir Riks-arkiveis och Vetenskaps-akademiens verksamhet icke fordrar bibliothek, som omfattar aila litteraturens grenar, utan är deras behof i detta afseende inskränkt till sådana arbeten, som afhandla eller beröra vissa särskilda vetenskaper. Fråga har sålunda framställt sig huruvida icke nämnde institutioner tillskyndas större skada och besvär, än verkligt gagn genom den rätt, sorn blifvit dem tillerkänd, att erhålla exemplar af allt hvad inom riket tryckes och utgifves. Då nu i allmänhet med hvarje rättighet måste vara förenad motsvarande skyldighet, hafva ock nämnde institutioner ansett sig vara, till följd af berörda dem i lag tilldelade rättighet, pligtige att bevara och ordna de tryckta arbeten, som till dem »Hemnäs. För detta ändamål erfordras likväl icke blott utrymme till biblioteksrum, utan äfven arbete för böckernas förtecknande, ordnande och bevarande; men i begge dessa hänseende eger hvarken Riks-arkivet eller Vetenskaps-akademien till sin disposition mer, än*hvad ernåendet af egentliga målet för deras verksamhet klafver.
– Har han en rang, som berättigar honom att visa sig här? Hvasa? Men Struensee småler frankt och svarar med utsökt förbindlighet: – Jag är här som följd af H. M. konungens befallning. Jag förmodar att det är tillräckligt. – Så-å? Därtill är verkligen ingenting att säga, och den bredbringade bitvargen kan endast tillkännagifva sitt missnöje genom en grymtning, i det han med förkrossande värdighet vänder sig bort från myggan, som han behagat hedra med en oförtjänt uppmärksamhet. Det är icke första gången denne medikaster väckt hans eget och hans gemåls misshag. Senast i morgse mötte de honom till häst, då de kommo åkande genom alléen utanför Vesterport – och han satt där så fast i sadeln, som skulle han aldrig kunna skiljas från gångarens rygg. – Du borde skaffa kungen den där individen från halsen, Detlev! sade Margarethe. Hm! Den tiden är förbi, då Detlev Reventlow var envåldshärskarens envåldshärskare! Han tänker med vemod på de sköna fack, han en gång lät anskaffa för att däri förvara alla statshandlingar af vikt. De kommo aldrig till användning, hans docka tog själf hand om papperen, icke för att läsa dem, men för att lämna dem åt andra. Sedan dess har den gamle mentorn haft en obehaglig förnimmelse af alltings föränderlighet. Han hade ju under hela fjorton dagar varit afskedad i onåd från alla sina ämbeten, därför att han råkat stöta sig med den mäktige ryske ambassadören. Då han, tack vare Schimmelmann, åter kom till makten, lofvade han sig själf, att för framtiden iakttaga större försiktighet. Hans uppsyn är allt annat än bister, då han åter närmar sig sin gemål för att aflämna rapport om sin misslyckade mission. Han vet, att hårda ord vänta honom, ty Margarethe är icke att leka med, det känner han af många föregående erfarenheter. Men nu blir det plötsligt rörelse i salen, sorlet dämpas till hviskningar: Kungen! Kungen kommer! och allas ögon riktas mot en enda punkt. Kristian VII visar sig i salen, följd af geheimekonferensrådet Lühe, den unge grefve Holck, general Gæhler och kammarpagen Warnstedt.
Kanske skall man då icke mer mötas i kyrkan, för att af presten höra Guds ord förkunnas, utan för att höra Gustaf och Lars Hjertas, Edvard och Franz Sjöbergs, Demokratens och Rätt och Sannings, den röda republikens och socialismens sublima sanningar, och för att gemensamt discutera menniskans oförytterliga rättigheter, insurrectionens heliga rätt, menniskoslägtets förlyckligande, och samhällets omskapande från roten. Med ett ord: tidningarna hafva blifvit allas andeliga brödföda och vederqvickande manna i denna lifvets Sinai-öcken: – blifvit en förbunds-ark, ett tabernakel, hvars rök och eldflamma man med långt mera tillförsigt och tro än fordom Israels barn följer under den långsamma vandringen till det svårfinnliga Kanaans land, der mjölk och honing sägas flyta, – blifvit en ledande och skyddande Försyn, af hvars mirakler man väntar sin enda frälsning och sin framkomst till det Förlofvade Landet, det nya Jerusalem. Ja, tidningsskrifvarne ha i våra dagar blifvit nationernas egentliga öfverhet, publicismen en månghöfdad despotism, fastän under de mest lena och folkbehagliga former. Hvarje despotism har i andligt hänseende det onda med sig, att den qväfver all pröfning, all tankens sjelfständighet, all själens spänstighet, och derföre har vårt tidehvarfs halfbildade allmänhet förlorat allt eget omdöme, all instinktens ledning, blifvit politiska papister, som med den blindaste andakts vidskepelse mechaniskt och tanklöst upprepa sina illa förstådda, af våra nya capucinare, barfota och byxlösa (sansculottiska) munkar inpreglade lexor. I lekamligt hänseende kan publicismen, liksom all annan despotism, vara god och välgörande, eller alldeles tvertom. Detta beror på de allenastyrandes charakter; först derpå, om de på allvar vilja folkets sanna väl, dernäst derpå, om de ega insigt nog att befrämja det. Välan! Hvad är i Sverige våra publicisters afsigter och insigter? Arbeta de för sina egna eller nationens fördelar? Hvad godt hafva de uträttat?
Derjemte bar Exped.- Utsk. upptagit ett mom. om tillägg vid 1 § 12 mom. och 4 § 4 morn. i Tryckfr.förordn., rör:de ansvar för vissa skrifters föryttrande, samt hänvisat endast till Constit.Utsk:s memor. N:o 112; men som redactionen af detta förslag enl. metpor. N:o 119 ännu beror på votering i förstärkt Constit.Utsk., synes äfven detta memor. böra åberopas samt, efter tillsats af ett "och,” rum lemnäs för ett N:o på det memor, hvarigenom berättelse aftemnas om voteringens förlopp. I händelse återremiss beviljas, anhåller jag, att äfven dessa anmärkntr måtte få åtfölja. Det afgifna förslaget till § i riksd beslutet återremitterades. Lades till handkna. Upplästes och lades på bordet nedannämnda inkomna memor. och utlåttn från StatsUtskottet: N:o 464- i anledn. af verkställd omröstning i frågan om det sätt, på hvilket upplåning för Riksg.cont:s behof skall verkställas; N:o 465. i anledn. af verkställd omröstning i frågan Du 11 9 Ma j. 109 om en nådegåfva till förre t. f. Öfvercommissarien P. J. Åhman; jV:o 466; i anledn. af verkställd omröstning öfver frågan om medels anvisande å 8:de hufvudtiteln såväl för underhållet af arbetscompagnierna på Kungsholmen, som för dessas sysselsättande med fästningsbyggnadsarbetet vid Carlskrona ; N:o 467. i frågan om förändringar i 1 och 1 art:na af bevilln.förordn.; N:o 468. i anledn. af erhållen återremiss å Utsk:s utlåt. N:o 45o; W:o 469- med öfverlemnande af den upprättade Riksstaten; BancoUtskottet: N:o i43. i anledn. af Hr Rosenblads, B., motion om underd. skrifvelse från R. St., med anhållan om K.