Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
För den händelse, att skatten skulle vara påbuden efter afbränningsapparatens rymdinnehåll, måste densamma, apparaten, för hvarje gång den upplåtes till verksamhet, oafbrutet vara i gång minst -10 dagar, räknadt från förseglingens brytande till pannans återförsegling, och derest sådant ej sker, betalas afgiften likafullt för så lång tid, så framt icke olycksfall inträffar, hvarigenom minst 2:ne dagars stillestånd föranledes. Norska Kommiss. Betänk, ang. Bränvinsbränning en. 59 l 29. Skatten för bränvinsbränning är förfallen sista dagen i månaderna December och Februari samt i medio af April. Derest afgiften icke inom en månad är betald, får bränvinstillverkningen i det bränneri, ifrån hvilket den ej blifvit inbetald, icke fortfara, utan skall apparaten förseglas och sålunda stå tills afgiften är gulden, om än full valuta för densamma är lemnad i annan egendom. Denna förseglings förrättande betalas af vederbörande. Till säkerhet för skalte-afgiften skall staten hafva första prioritet i samtlige bränvinsrcdskapcn, nemligen hvart och ett i bänneriet befintligt redskap för kokning, mäskning, jäsning och afverkning, äfvensom den i bränneriet eller dess jnagasiner befintliga qvantitet bränvin, samt do kärl, hvaruti det bcfinnes. § 50. Politimästaren och politiets betjente i städerne, samt fogden och länsmannen på landet åligger den speciella tillsynen öfver denna lags vidmakthållande, liksom de, när helst det begärcs, måste vara kontrollörerne behjclpliga med eftersynen; hvarjemte politiets betjente och länsmännen, eller de; som i dessas ställe dertill förordnas, äro skyldige att infinna sig i vederbörande bränneri en bestämd timma hvarje dag, för att deltaga vid bränvinets uppmätning och profning, hvarvid de erhålla 56 sk. för hvarje förrättning. Politiets betjente samt länsmännen åligger det tillika att så snart som möjligt, och senast inom 2i timmar i stad och 8 dagar på landet, göra anmälan om hvarje öfver trädelse, hvarom de kunna erhålla någon kunskap. § 5i.
St:r måtte göras: om vidtagande af någon sådan förminskning, der den lämpligen kan äga rum; att Subalterner och de till vissa Stationer ej inskränkte Tjenstemän, der tillgången sådant medgifver, må på lön få sig anviste visse andelar af iioställs-arrenden, att i lika ordning med annan löneinkomst tillträdas; att för upprätthållandet af en allmän Cassa, till jemkning af Accorderne inom Indelta Aromens Befäl, anvisning på RiksgäldsContoiret må gifvas å erhållan4 B. 33 : ' \ 5o4 Ståts-Utskottets de Förskott, dock. ej utöfver en .Summa af 100,000 Rtdr, och emot skyldighet till återbetalning så fort någre medel inflyta; börande, vid hvarje serskild lyftning, den inträffande Tjenste-Successionen för R. St:rs Fullmäktige uppgifvas och alla nödige handlingar för dem vara tillgänglige samt vederbörande CassaStyrelse afgifva ansvarsförbindelse för medlens återbetalning; samt slutligen att R. St:r hos K. M:t göra underd. hemställan , att Indelta Armeens Officerare ej mindre må erhålla tillstånd att, efter undergången behörig examen, idka Landtmäteri, än äfven dertill uppmuntras, dock utan alt sådant må, i befordringsväg, leda till förfång för LandtmäteriStatens Tjenstemän. De, i anledning häraf, af de respective RiksStånden fatlade Beslut innehålla! II. Riehl, odi Ali elli.1;: "Att Slandet Junnit flir godt, att i och för Löneregleringen för Indelta Arméens Befäl bestämma ett anslag af 66 ,ooo R.clr Banco, med förklarande derjemte, att underd. anhållan borde göras hos K. Alt, det K. M:t täcktes med de sålunda beviljade anslagen för Indelta Arméens Befäl, låta på sätt K.
På sätt ej mindre uti Kongl. Majrts ofvanintagne Nådiga Skrifvelse finnes antydt, än ock af de vid föregående Riksdagar till Stats-Utskottet i Nåder afgifne berättelser inhemtas, hafva under en längre följd af år, i anseende till missgynnande conjuncturer, Colonien S:t Barthelemys handel och rörelse befunnit sig uti en serdeles ofördelaktig ställning, såsom följd hvaraf jemväl inkomsterrie af ön, hvilka helt och hållet härflyta af handeln och rörelsen, vida understigit och fortfarande understiga det för utgifternes bestridande erforderliga belopp. Räkenskaperne utvisa ock, att, alltsedan år i83o, någon inkomst från ön S:t Barthelemy icke till Colonial-Departementet influtit. Då nu föga anledning synes vara för handen att emotse en förbättring uti nu rådande conjuncturer samt Colonien för öfrigt hvarken i sednare tider utöfvat eiler, under vanliga förhållanden, torde komma att utöfva en synnerligen verksam inflytelse på moderlandets handel och konstflit, har, på grund häraf, Utskottet funnit sig böra tillstyrka, det Rikets Ständer måtte, i öfverensstämmelse med hvad Kongl. Majrt i Nåder föreslagit, i underdånighet uppdraga åt Kongl. Maj:t att, så snart tillfälle dertill kan sig yppa, till någon främmande Magt afträda Colonien S:t Barthelemy på de för Svenska Statsverket mest förmonliga vilkor, som stå att erhålla.
Hos Rikets Ständer lior framställning blifvit gjord derom, alt, sedan Rikets Ständer såsom livilande till slutligt afgörande vid nästa Riksdag antagit det gruudlagsändrings-förslag, att, i stället för Slats-rädet, skall, då Konungen är sjuk eller vistas utrikes, Thronföljaren, om lian uppnått IS år, lora Riks-styrelsen, samt, då Tlironföljaren är omyndig ejler hindrad, eller då Thronföljare ej finnes, Inlerims-regering, så sammansatt, sorn i Riks-akten till bestämmande af de genom föreningen mellan Sverige oell Norrige uppkomna konstilutionela förhållanden är stadgadt, styra Riket vid de tillfällen, då mellantids-styrelse måste finnas; så borde, i sammanhang med detta grundlagsändrings-förslag, antagas en ändring uti 7 § af nämnde Riks-akt, så att sista inom. af denna § komme att erhålla följande lydelse: ”Vid alla de tillfällen då, efter Sveriges och Norriges Grundlagar, Rikets styrelse föres af Inlerims-regering, skola begge Rikenas Stals-råd, till lika antal och efter ofvan anförda grunder, sammanträda”, samt tillika i Norrige åt Thronföljaren tilldelas samma åliggande, sorn i Sverige. Det hade visserligen varit önskvärdi, att i sammanhang härmed kunnat beredas en vidsträcktare förändring i Riks-akten, omfattande en förbättrad organisation af Interims-regeriogen; men Rikets Ständer hafva ansett denna sednare fråga icke böra med den förevarande sättas i oskiljaktigt samband, helst frågan om Interims-regeringens organisation är af vida mera invecklad beskaffenhet och derföre underkastad äfveulyret alt genom uppkommande menings-skiljaktigbeter lätteligen förfalla. Behofvet af Interimsregeringens verksamhet blifver ock genom denna hvilaude grundlags-ändringen mera Expeditions-Utskottets Förslag till underd. Skrifvelse N.-o 90. 191 sällan förekommande; oell afhjelpandet af bristfälligheterne uli Inlerims-regeringens sammansättning upphör derigenom att vara af sä stor vigt som förut.
Gäl denär kan för öfrigt rädda sig från äfventyr af bysättning, derigenom att lian , innan bysättningen gatt i fullbordan, afträder sin ependorn till borgenärers förnöjande, hvartill han ej kan sakna nödigt rådrum, helst om, såsom Utskottet föreslagit, bysättningsutslag, på grund af löpande skuldebref, som är ställdt att betalas vid anfordran , eller hvari viss förfallotid ej är utsatt, icke får gå i verkställ LagVlskoltets lTtlätarnle N.o iGo, ligliet förr, än åtta dagarjefter Jen Jag, dl gäldenären bevisligen erhållit del af lagsökningen , så att lian ej kan af bysättningsutslaget oförmodadt öfverrumplas. Någon för personliga friheten vådlig olägenhet kan således, efter Utskottets omdöme , icke härflyta från öfrige om bysältning nu gällande stadganden , till hvilkas förbättrande Utskottet funnit de till dess granskning hänvisade fÖr: slag ej skola bidraga. Hvad angår den föreslagna Juryn eller Nämnden, samt yrkandet om skyldighet för borgenär att förse den bysatte gäldenären med Läkarevård, i händelse af sjukdom, att bestå honom ett större underhåll , och att betala slitningspenningar m. rn. till Staten ; så får Utskottet till hvad i dessa hänseenden blifvit i Betänkandet yttradt endast lägga: att, då ingen annan, än gäldenären sjelf, kan anses ega tillförlitlig kännedom om hans tillgångar och oeconomiska ställning, eller bedöma , huruvida hans underlåtenhet att betala härflyter af oförmögenhet eller tredskande, ett opinionsyttrande derom måste sakna all grund och blifva helt och hållet godtyckligt ; — att, enär borgenärer böra nju-i ta lika rätt , och den enas icke mer än den andras må bero af gäldenär» helsotillstånd.
Det finns uti vårt land ett embete, det vigtigaste och måhända ansvarsfullaste af dem alla, hvars medlemmar fått på sin lott att bibringa samhället den nödvändigaste af all kunskap, nemi. den religiösa, samt vidare erhållit det ej mindre hedrande updraget att predika frid på jorden. Det skulle med all billighet kunna tyckas, som representanterne af ett så mödosamt och storartadt kall, och sedan deras krafter blifvit utnötta i Statens tjenst, borde, om ej företrädesvis, dock med samma rätt, som andra tjenstemän, kunna emotse en någorlunda tryggad och lugn ålderdom. Ty värr är icke så fallet. Presten är nära nog den enda Statens tjensteman, som hela lifvet igenom måste träla, äfveu sedan han af år blifvit urståndsatt att fullgöra sitt maktpåliggande värf. Huru åter det sednare menligt inverkar på ställningen inom det honom aulörtrodda fögderiet, det, mine Hrr! veta vi en och hvar. Ar det nyttigt och behöfligt, att ålderstigne prester pensioneras, är en fråga, som framkallat följande svar. Yi skulle blifva vidlyftigare, om icke inom andra embetsmanna-korpser, än den presterliga, den åsigten hade gjort sig gällande såsom elt axiom, att, då embetsmannen upuått en viss ålder, han skulle ega rätt, att i ostördt lugn tillbringa sina återstående dagar, underhållen af Staten. Nu skall vid jemförelsen ett jakande svar lätteligen framgå. Eller om det anses nyttigt och behöfligt, att en Kamrer eller Arkivarie på ålderdomen befrias ifrån en tjenstebefattning, som genom mångårig vana betydligt underlättas och ofta öfvergått till en mekanisk färdighet, kan man väl med någon billighet påstå, att en prestman på ålderdomen skall fortfara med ett embete, som kanske mer än något annat fordrar ett oafbrutet fortfarande af icke blott själens, utan äfven kroppens alla krafter.
I anledning af det jag nu haft äran anföra angående nödvändigheten och billigheten att nedsätta postportot till 10 öre, i enlighet med Utskottets fattade beslut om vigtnedsättning för enkla bref från 1863 års början; så får jag vördsamt tillstyrka, att den af Herr Palander väckta motion att nedsätta postportot för enkla bref till 10 öre, från 1863 års början må af Rikets Ständer bifallas.» Af Herr von Kramer, A. B.: »I Utskottets förslag att minska den nu tillåtna vigten för enkelt bref, men deremot afstyrka den föreslagna nedsättningen i den nuvarande portosatsen, har jag icke kunnat instämma. Jag tror, att dessa båda för slag hade bort betraktas i sammanhang med hvarandra och antingen båda tillstyrkas eller båda för närvarande afstyrkas. Den vigt, hvartill ett enkelt bref nu får uppgå, utan att för detsamma behöfver erläggas mer än enkelt porto eller 12 öre, är 1£ lod, som, förvandladt till det motsvarande i den nya decimala vigträkningen, utgör 3 ort 90§ korn. Enligt Utskottets förslag skulle denna vigt nedsättas till endast 3 ort. — 1 lod är lika med 3^ ort eller 3 ort 121 korn. D. v. s. Utskottet tillstyrker den enkla brefvigtens nedsättande från, som den nu är, lod till blott §*:dels lod. Men denna af Ut - lievillnings-Utskottets betänkande N:o 18. 7 skottet föreslagna nedsättning drabbar i sina följder ännu märkbarare, då fråga blir om något tyngre bref. Ett dubbelt bref, eller ett, för hvilket erlägges 24 öre, får nu väga 2} lod eller 7312 ort, då ett dubbelt bref efter Utskottets förslag blott skulle få väga 6 ort. Ett tredubbelt bref får nu väga lod eller iO^ ort; efter Utskottets förslag endast 9 ort. Efter Utskottets förslag blefve således vigten ned satt under det nu gällande: för enkelt bref, med 90J korn, för dubbelt bref med 13’2. ort, för tredubbelt bref med 1352 ort o. s. v.
Hos Banko Utskottet har, vid öfvervägande af detta ämne , förekommit hvad uti 8 §• af Kongl. Majas Nådiga Kungörelse under den 29 Maji 1739, angående renovation af Läne-BankoAttester och Banko Transport-Sedlar finnes stadgadt , att nemligen : ”Eho som helst äger någre 5’Uäne-Banko-Atte3ter eller Vexel-Ranko-Trans”port Sedlar , bör åtminstone en gång hvart Tioliad e år , uti Banken framte de förre , och inom ”samma tid låta omsätta de senare, att räkna i”från den dag de utur Banken utgått; dröjer han ”längre och hans Sedlar emedlertid blifva efterlyste, saint andre nye i fleras ställe efter tlen”na Förordning , af Banken gifne , åge ingen ”rättighet att fordra betalning af Banken , utan ”hålle sig til! den, soro de nye Sedlarne bekom”mit, och skylle sin egen försummelse om han ^dervid kommer twit lida. I denna händelse skall Bihang tili Riks^Si, Prot, 1817 — 1818. 6'. te Sami, N:r 87, 88. 682 B'ankoUtsh&ttels B elmlund enl ”ingen ursägt af laga förfall , okunhoghet eller ”hvad det helst vara må , för honom emot Ban”ten gälla. Men om hans Sedlar icke hro efter-* ”lyste , då skall han hafva att njuta för dem sin ”fulla betalning ehuru lang tid de ock uteblifva kunna.” Allmänheten har sig således härigenom redan ålagdt att, för egen säkerhet , hvarje Banko-’ Sedel inom Tio års förlopp, till omsättning eller inlösen presentera; ehuru inlösnings-rättighetett genom underlåtenhet deraf ej förvärkas i annat fall , än om någon äldre innehafvare derå tilläfventyrs begärt, och mot behörig säkerhet und fått renovation. Till ledning för Banko-Utskottets omdöme? huruvida nyssbemälde ännu gällande författning
Ridderskapets och Adelns samt Preste-Ståndets inbjudningar blefvo icke antagna. 2 Cap. 5 §. Ridderskapets och Adelns inbjudning antogs. 3 Cap. 7 §. 1 mom. Ridderskapets och Adelns inbjudning blef icke antagen. Jf Ridderskapet och Adeln föreslaget tillägg efter i3 $. af 3 Cap. Följande moment af berörde tillägg antogs af Borgare-Ståndet, nemligen: 'Hvad i förestående 13 §. rörande undersökning, stadgadt är, må ej tillämpas i frågor om på lifstid eller vissa år redan afsöndrad lägenhet af mindre jordrymd och beskaffenhet, än som i denna eller 1827 års Författning om afsöndring af jord från hemman tillåten är, så vida afhandlingen om öfverlåtelsen blifvit intagen uti Härads-Rätts Protocoll, utan må egarne af lägenheten densamma behålla till besiltnings-tidens slut;” hvaremot den senare delen af det föreslagna tillägget, eller denna mening: ”Mot denna Författning siri - Troi. Utdr. d. i’] Fehr. 1841- 137 stridande afhandling om upplåtelse af jord må icke af Domaren till Protocollet i Domboken intagas eller betyg om dess uppvisande vid Tinget meddelas, ” icke blef af Borgare-Ståndet antagen.
Lag kan blifva föiemål för olika tydnings sätt, i så måtto, Sorn en del Domare ansett ett ingånget Arrende aftal ovilkorligen böra intecknas, för att gälla emot Jordegarens m jligen vidtagande försäljning af en på Arrende upplåtne Egendom ; så lar Utskottet, till förekommande af slik misstydning, vördsamt tillstyrka utfårdandet af den Förklaring öfver Kongl. Förordningen, den 13 Junii 1800, angående städsel och lego af jord på landet: Att den deruti jöreskrifne Inteckjjings-åtgärd endast af ser Arrendators förhållande till Jordegarens Borgenären, och att följaktligen underlåtandet dera} i annat afseende icke inverkar på af talet emellan Arrendator och Jordegare. Utskottet anser det jemväl vara en tydlig följd af 15 §, i 16 Cap. Jord.Ballcen i den delen oförändrade stadgande, att i de fall då Arrendatoriakttagit hvad ofvan åberopad» Kongl. Förordning föreskrifter, men, i den händelse Vederbörande Intecknicgshafvare göra derss rått till betalning utur Egendomen gällande, nödgas Arrendet frånträda, Arrendatorn bör af Jordegaren njuta ersättning för bevislig skada, som utan haas eget förvållande salunda kan hafva tillkommit, och Utskottet Raner i denna del nå« Lagutskottets Betånkandtn. 39 gon förklaring icke af nöden. Icke eller kan Utskottet annat fiona, än att orden ”bevislig skada” ej mindre uti nu anförda, ån de flere Lagrum der de förekomma, äro till deras råtta mening så bestämdt framställde, att de icke rimligen kunna tydas derhän, att afse de af Motionairen si kallade Probabihtets beräkningar på maj hg vinst, eller att ersättningen skulle efter dem bestämmas. Det år dessutom gifvit, att, i detta som andra fall, bestämmandet af Arrendators större eller mindre ersättningorätt ankommer på olika oinståndigheter och förhållanden, hvilka för alla möjliga fall, icke kunna af Lagstiftaren föreses eller utstakas, utan följaktligen måste öfverlemnas till
Sid. 21 yttra Utskotten på nytt sin ovilja mot Fastighets Lånen , och söka bevisa deras ringa nytta. Att Räntan varit för låg, medgifves, men att anse Fastighets-Lån som artificiell a Medel, torde vara mindre val grundadt. För Landtmannen fordras hufvudsakeligen stående Län , och den lifligare omsättning af LdneCapitalerna, som Utskotten vilja tillvägabringa, hgr hittills just varit vår olycka, hvilket Den 75 April. äfven å Sid. 4 medgifves. Att Fastighet är godt Hypotbeqoe, kan ej best-idas, och ett Mynt som representerar fordran icke på en hel Nations Fastighers-Massa, utan på vissa pantsatta Fastigheter, hvilka kunna sättas under AuctionsKiubban , får helt säkert mera förtroende, än det, hvarföre Nation n ansvarar, men hvilken ansvarighet icke executift kan behandlas. Ännu sämre Hypotheqne äro blotta Namn, hvilkas vederhäftighet afgöres på en slump, stundom af blotta infall och nycker Att Räntan på Fastighets-Lånen utgöres i Silfver , är deremot ett ganska rigtigt project. Derigenom afläggs-s en sparpenning, som icke minskar Rörelse-Capitalet och gör en framtida Realisation möjlig. Den betänklighet, att Silfret ligger ofrugtsamt i Banquens hvalf, är i min tanka af föga vigt, när detta Silfver bar sin Representant, Papperet i Circulation, och kanske är denna Räntebetalning i Silfver den enda solida utväg att öka Banquens SilfverFond utan stor känning för Nationen. Den som har ett Penninge-Lån bör väl anses derpå förtjena, och när Nationen genom sin Banque lemnar honom detta understöd, är det billigt, att han i sin ordning understödjer Nationen till Stadgande af detta samma Mynt, han i sin rörelse användt. Inbetalnirgen bör ej vara högre än 2 proCent, och under hvad Cours-förhållande som helst anses sorn Ränta , men deremot Capital-afbetalmngarne , som böra ökas några proCent , utgöras i Sedlar. Sid. 23 iofvas ett särskilt Betänkande om 526 Den 15 A'frit* Odlings
Jag skulle derföre vilja tillstyrka, icke såsom Utsk., att stanna vid 3 rtdrs böter, ty i det fallet är det ännu skäl för dem, hvilkas skatter äro höga, att icke betala vid uppbördsslämman; utan, hållande tnig ungefär vid samma proportion, som Utsk. antagit, föreslår jag, alt för till och med 1 2 r:dr skattsedlar må betalas 12 sk. böter, och för hvarje full r:dr, hvarmed skattsedeln öfverstege 12 r:dr, tillädes en sk. banco. Jag går nu att ivara på åtskilliga anmärkntr, som blifvit gjorda till förmån för Utskrs betänk. Man säger, att det är olagligt att begagna fjerdingsman till restantiernas indrifvande. Det må vara, ifall det kan bevisas; men efter den erfarenhet, jag förvärfva! under ulöfningen af ett Landsh.-embete, kan jag säga, och troligen skall hvarje landshöfding deruti instämma med mig, att derest icke kronobetjeningen får begagna fjerdingsmännens biträde till dylika uppbörder, så är deras verkställighet i rällan tid omöjlig. — Här säges likaledes, att kionofogdarne icke hafva något besvär med restanlierna. Andre talare hafva redan utredt, huru sig dermed förhåller. Om stämmoböterna bibehållas, och fördelningen deraf förblifver sådan hon är, nemi. att hälften skall tillfalla de fattiga och hälften uppbördsmannen; så kan det bero af landshöfdingen att tilldela sednare hälften åt den eller dem, som verkligen haft besvär med utskyldernas indrifning; ty uti författningen står, alt fördelningen skall ske emellan de fattiga och uppbördsmannen, men icke speciel! hvarken kronofogden eller länsmannen. Man har äfven sagt, att det skulle vara obehagligt för fjerdingsmännen att erhålla en andel i böter, uttagna af fattiga grannar. Jag tror mig hafva märkt, att det är dem obehagligare att uttaga resterna för intet. Sällan finner man någon tjensteman, som icke finner skäligt att erhålla lön för sin moda.
I första § af Riksgäldskontorets 54 Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 78. nu gällande reglemente antydas föremålen för kontorets verksamhet, utöfver hvad ofvanomförmäldte § i regeringsformen innehåller, bestå deruti: l:o att verkställa alla de utbetalningar, som af Rikets Ständer blifvit å detta verk anvisade; 2:o att emottaga, förvalta och redovisa alla härtill af Rikets Ständer anslagne tillgångar och inkomster samt hålla Rikets Ständer uppkommande öfverskott och behållningar tillhanda; 3:o att, i saknad af annan tillgång för bestridandet af beviljade och å Riksgäldskontoret anvisade utgifter, upplåna dertill oundgängligen erforderliga medel; och 4:o att utföra alla de uppdrag och åligganden, som kontoret för öfrigt af Rikets Ständer erhållit. Om nu, bland dessa föremål för kontorets verksamhet, på andra redan befintliga verk öfverflyttades den del, som från Riksgäldskontoret lämpligen kunde skiljas, tror jag de göromål, som derefter återstodo, borde blifva så enkla och litet tidsödande, att de skulle kunna, utan större tjenstemannapersonal, bestridas af ett lämpligt antal fullmäktige, biträdde af en sekreterare, samt att för kontoret icke behöfdes någon serskild lokal, utan att herrar fullmäktige alltför väl kunde inrymmas i Rikets Ständers hus, helst fullmäktiges sammankomster icke behöfde inträffa mer, än några få gånger om året. Den fördel, som härigenom skulle uppkomma, inskränkte sig icke blott till en besparing af hvad Riksgäldskontoret nu årligen kostar, och hvilket, efter afdrag af fullmäktiges honorarier 8,000 r:dr, kan skattas till minst 30,000 r:dr banko ärligen, utan den väsendtligaste nyttan deraf bestode deruti, att, då alla statens inkomster ingingo till, och alla dess utgifter bestriddes af ett enda embetsverk, enkelhet och redighet vunnes så väl i beräkningen, som redovisningen af statens inkomster, hvilka dessutom, samlade på ett ställe, blefvo för behofvet mera tillräcklige, än nu, då de äro delade emellan tvänne verk, som båda måste hålla nödig kassa till statsutgifternas bestridande.
Af Jonas Jonasson från Kronobergs län, angående, ändring i 2 och 5 §§ af Kongl. Förordningen den 24 September 1861 om vård af död mans bo Kongl. Maj:ts nådiga Förordning af den 21 September 1861, angående vård af död mans bo, är både nyttig och välgörande, men den del deraf i 2 och 3 §§, som innehåller att bouppteckning ej må förrättas, förrän domaren förordnat god man för fjerran eller på okänd ort vistande sterbhusdelegare, och god man eller förmyndare för omyndig person, är förenadt med icke så obetydlig kostnad, synnerligast för dem, som bo långt ifrån tingsstället, och dessutom många svårigheter uppstå, såsom t. ex. då dödsfallet skedt, måste sterbhusdelegare göra ansökan hos domaren om godmans förordnande, derpå kommer att lösas ett protokoll af sterbhusdelegare och ett eller 2:ne god-manslörordnanden' för en eller 2:ne förordnade gode män, utom, mången gång, en lång resa, och derefter kommer Rätten att utfärda särskilda förmyndareförordnanden. För att dervid göra så ringa kostnad som möjligt, önska vanligen de som äro fattiga att få låta uppteckna egendomen genast, dagen efter den dödas begrafning, då sterbhusdelegarne vanligen äro tillsammans, och redan då derföre mången gånggjort en lång resa; men, efter nuvarande stadgande, äro de dertill förhindrade; men åtminstone då någon af sterbhusdelegarne har vård om boet, bör detta förhållande utan någons olägenhet kunna afhjelpas. Långt ifrån att vilja på något sätt förminska vården af den frånvarandes eller omyndiges egendom, anser jag deras rätt’ lika säkert förvarad, om det tillätes sterbhusdelegare låta uppteckna egendomen, då de kallat behörige personer att vara närvarande, och de infinna sig vid bouppteckningsförrättningen, och åtaga sig att bevaka de frånvarandes eller omyndiges rätt; och hvilka, då de finnas vederhäftiga och dertill skickliga, vanligen sedermera på näst infallande ting af Rätten blifva förordnade till gode män eller förmyndare.