Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Zuleima deremot hade blifvit mager, väl mager och såg ut som ett gammalt, ovanligt uthungradt får. Men så visade sig den älskade Gitta i ett dess mera blomstrande tillstånd, omringad af en talrik barnskara, och bredvid dem hängde Alfhild i konfirmationsdrägt och Hulda i hvitt med ett kors i svart sammetsband kring halsen. De verkliga unga damerna sutto vid bordet med den tända lampan, på hvar sin sida om modern, sysselsatta med handarbeten. Midt emot befann sig den unge kandidat Eslev, den fruktade qvinnoröfvaren —, en ung man med ett blekt ansigte, lingult hår, en stor mun med ett vänligt leende, der tandköttet syntes öfver hela tandraden, och en lång, något tafatt figur, som han aldrig riktigt visste hur han skulle placera. Han satt nu med händerna klämda om stolsätet och vaggade fram och tillbaka. »Damerna äro så flitiga. Är det redan julklappar?» frågade han och böjde sig öfver Alfhilds broderi, en lilasfärgad rosenbukett, sydd i perlor på guldbotten. »Mina döttrar äro alltid flitiga, bäste kandidat», svarade fru Fransson, »och deras princip är att alltid vara färdiga i god tid, så att när andra skola börja sina julklappar och tala om, att de ha en sådan brådska och ett sådant besvär, — ja, då äro mina färdiga med sina.» »Det är en utmärkt princip», svarade kandidaten, »jag skulle önska, att vi alla skulle kunna förstå att använda den, så skulle verlden snart se annorlundå ut.» »Ja, inte sant», nickade frun. »Det är ju — det är ju — penséer fröken syr», frågade han och rörde vördnadsfullt vid en flik af Alfhilds broderi. »Ack, nej! Det är ju rosor; — kan ni inte se, att det är rosor!» svarade Alfhild helt förnärmad. »Men äro inte rosor — ja — äro inte rosor röda eller hvita?» frågade han anspråkslöst. »Jo, i verkligheten», upplyste Alfhild, »men detta är ett konstverk, — ett stiliseradt konstverk, förstår kandidaten, och då följer man inte samma lagar som i naturen.» »Nej, jag förstår, jag förstår», mumlade den unge mannen.
Offenbachs operett har spelat samma rol som Aristofanes' komedi, varit ett liknande symptom vid slutet af en kulturperiod och derför har den fyllt en uppgift. Den var skämtsam, men skämt är vanligen maskeradt allvar. Efter skrattet kom det rena allvaret, och der äro vi nu. Judarne logo vid tidehvarfvets utgång åt dessa kristna, som i två årtusenden sökt göra ett helvete af det glada jordelifvet och som nu först insågo att Kristi lära var en subjektiv, för upphofsmannens och hans under romarväldet suckande samtidas andliga behof lämpad sådan, som måste modifieras efter nya förhållanden. De som af naturen voro positivister och lefvat fram hela epoker utan delaktighet i Kristo, sågo nu de kristna vräka kristendomen, och de logo. Det var judens hämd och hans mission i Europa. Ynglingen af 1865, ännu skälfvande af stigmatiseringen, utmärglad af kampen mot köttet och djefvulen, med öronen pinade af klockringning och psalmsång, kom in i den upplysta teatersalongen, i sällskap med djerfva ynglingar af börd och god ställning, och från första radens fond ser han nu dessa taflor från den glada hedendomen rullas upp och hör en musik, ursprunglig, med ett visst gemüth, ty Offenbach var germaniserad, sångfull, yster. Sjelfva musiken i ouvertyren kom honom att le, och sedan! Tempeltjensten bakom förlåten kom honom att minnas brödbakningen i klockarens kök; åskan befans vara en oförtent jernplåt; gudarne, som spisade offren, Carl Johan Uddman; gudinnorna, tre sköna aktriser; gudarne, osynliga regissörer. Men här strök också hela den antika verlden. Dessa gudar, gudinnor, hjeltar, som genom läroböckerna fått en anstrykning af helgd, störtades ner; Grekland och Rom, som alltid åberopades såsom urkällan till allt bildadt, afslöjades och röckos ner i nivån. Det var demokratiskt, ty nu kände han en press mindre, och fruktan för att icke kunna höja sig dit »upp» var borttagen. Men så kom kapitlet om lifsglädjen.
Med afseende ä sä be kaffade tydeliga stadgauden, wägade Herr Dottern ej tillegna sig någon flagg bedömmngs^ätt öfwer Ba-co Utskottets i Reglementet meddelte töeeskrifter, dem han ansäg sig förbunden, att e ligt ordalvdelfeit iakttaga. Nägon egentlig förlust för Werket, ansäg Herr Doctvrn härwid icke wara i fräga, dä del endast angär uppstof med inberalningarne ä sädane Bankens förskott, som ännu icke utgätt, och ej före 1812 ärs flut, till deras fulla belopp fa utgifwas; och ä hwil. ka, en nu genast anticiperad inbetalning af Ränta, och Capital Procent, swärligen med or. dalydelsen äfwen ull Riksdags-Beflutet, kan förenas, der Räntan efter 2 procent och 5 procents ärlig afbetalning pä Bankens werkeliqa förskott, omförmäles. Ett prejudicat till större eller mindre afwikelse ifrän den allmänna grundsats Herr Doctvrn äberopat, ansäg han i en framtid kunna för Werket blifwa wädeligt. Det af Herrar Commcharierne, i likstämmighet med Reglementets föreskrift författade Form», lair till ifrägawarandc Förskrifning, borde sälebes, enligt Herr Dotterns öfwertygelse, för, blifwa oförändradt.
Jag skulle yrkat bifall, om icke fråga redan uppstått derom att gifva punkten en vidsträcktare omfattning; men i sakens nnv:de ställning förenar jag mig med Hr von Koch i hans yrkande om återremiss. Frih. Cederström, Rudolf: Jag anhåller att Ståndet behagade afslå detta Betänk. Förslaget är håde öfverflödigt och otjenligt. På sätt en aktad reservant. Hr Ros, redan vial, borde nemi. Förordningen af den 11 Juli 1862 gifva stöd Den 24 Januari. 217 åt den mening, att all åt presterskapet anslagen jord, som icke utan olägenhet kan i förening med bosladsboställe brukas, och hvilken jord alltså, för så vidt inkomsten deraf ej är erforderlig för den beställning, hvarmed jorden hittills varit förenad, skall utarrenderas för löneförmåners beredande åt andra prester. Om detta antages, anser jag det föreslagna tillägget öfverflödigt. — Otjenligt synes mig förslaget i (lera hänseenden. Reservanten har anfört, hurusom det skulle medföra ett ökadt skogslörbruk Utsk:t säger härom, att »hvad angår den farhåga, som torde hos någon yppas, alt nemi. boställets skog härigenom skulle komma att nog hårdt anlitas, torde samma inkast befinnas mindre giltigt, enär skogen på ett hemman ej lärer hafva annan bestämmelse, än att tjena lill hjelp och gagn åt den, som odlar jorden å detsamma.» Ja! Mine Hrr, skogen tjenar till sådan hjelp, så länge den räcker; men utsträcker man öfver (löfvan dess användande, tager den snart slut, till skada för bo ställshavare i kommande lider. Slutligen har reservanten vidrört frågan om jordbruket och dess stora utveckling på sednare tider, samt visat gagnet deraf, att aflägsnare delar af boställsjorden kunna anslås lill anläggande af dagsverkstorp Häraf anser jag för min del Utsk:ts i motsatt rigtning gående försök lill bevisning i frågan på ett slående sätt vederlagdt.
Hr von Heyne, Georg: Ingen lärer bestrida, att den längre tid, som förflutit emellan denna riksdag och den nästföreglde, utmärkt sig för en otrefnad, sorn genomträngt nationen. Denna otrefnad har ej kunnat verkas af några yttre orsaker; vi hade fred och lugn, och inga andra händelser hade stört vår lycka. Det var således en obelåtenhet med styrelse-åtgärder i många fall, ehuru dessa visst icke kunna sägas hafva beredt några olyckor af betydenhet för landet , men de hafva icke beredt den lycka, soin landet kan fordra D e n 3 J u I i c ni. 2.33 af sin Styrelse. Man har hort påstås, och äfven jag tror, att ilenna otrefnad, sorn finnes i landet, inycket härrört derifrån alt K. M:s rådgifvare sökte hvalfva skulden ifrån sig och sade att Konungen äger allena slyra Riket. Om de deraf draga den slutsats, som jag äfven i dag här hört yttras; lill hvem skulle nationen då vända sina blickar med önskan efter något bättre? Jag vill icke nämna det; jag är för mycket trogen undersåte för att vilja vara annorlunda, än Svenska nationen alllid varit; den har alllid varit lif vad af kärlek till sin Regent. Jag vill således icke i dessa åtgärder se något annat, än en önskan för allt som kan bidraga till landets välstånd och välfärd. Om det således är något, som bedröfva'!' nationen, så skall det sökas uti Konungens rådgifvares antingen felaktiga eller bristande råd eller uti deras bristande upplysning. Coust Utsk. har med aktningsvärd arbetsamhet, skicklighet, nit och drift sökt att utreda förhållandet. Det är sannt — vi hafva endast fått hvad jag vill kalla ett register öfver en mängd af, såsom det vill synas, mindre väl betänkta åtgärder; men inånga upplysningar konna likväl deraf inhemtas, och det kan tjena till en ledning för ett beslut af RiksSttn, äfven utan någon sådan conclusion å Utsk:s sida, som jag för min del skulle hafva önskat finna tili dess betänkande.
Då skull' jag ta yxa mi ' på armen och g å f ram te Majestäte och löfte på hatten och be så här: "nådi' herr Kong" skull' jag säj e "får j ag gå med yxa framför Majestäte mot fiendera?" Och om h an l åt mej få't, då skull' jag, ta mej satingen, klyfve skalln på hvar enda käft, som ville åt'en. Så tänkt' j ag. Ja, vi går man ur huse, om ovännen noser att kike in i l annet. Hurra för Kongen och Sverg es rike! Hurra! hurra! hurra! Bondfolket. (De klinga och dricka) En ting, som jag undra' myck e på, det var, att Kongen inte var grannere klädd. J ag hade tänkt, att han skull' komme i gulloch selfvertyg, med stjerner på, och e gullkrone på hufve och en selfverk äpp eller spire, so m det kalles, i hanna. Nej , då var den herrn, som s att fram på kuskbocken, mycke rarere. Han hade liksom en oppoch nedvänd båt på hufve och selfverränner på k ragen och u tefter bena, och var så fin, så fin, att jag inte kund' ta ögena i från'en. Herre jesta, den som hade en tåcken fästman ändå! Du har då aldri varet anne än trinn i skallen, Stina. Det skull' vare ett tåcke der hönshufve, som den gången kund' ha ögen för någ e anne, än Kongen. Per. Stina. Tyst med erat pladder! Herrskape k an annars blankt förlo re matlusta. Jag läste i tidning arne uppe i Stockholm, att, när Drottningen reste här igenom, fick Jan Hanssons Anna ge unga Prinsess an en sådan der fin halmhatt, som hon är s å händig att g öra. Är detta sannt, månne? Ja, det har nock sin rektighet, Mamsell. Anna är inte h eller lite s tyf öfver det, ho. Nånå, det är också någ ot som förtjenar att vara styf öfver, tycker jag.
Statsoch Lag-Utskottets "Betänkande N:o 35. 3 göra anmälan derom hos Kongl. Majit, som då bland stiftets presterskap eller lärarne vid stifts—stadens läroverk komme att förordna dem, som i de af jäf eller förfall hindrades ställe skulle vara ledamöter af Domkapitlet; dock alt om under tiden förekomme ärende, som ej tålde uppskof, intilldess Kongl. Majit meddelat förordnande, finge, för handläggning af det ärende, den eller de ojäfviga ledamöter, som när vore, bland de män, hvilka vore behöriga att i Domkapitlet sitta, tillkalla så många, som fordrades alt domfört antal fylla; hvarförutan föreslogs, att alla från Domkapitlet ut gående expeditioner skulle uuderskrifvas endast af ordföranden och kontrasigneras af konsistoriinotarien. Lag—Utskottet, till hvilket den Kongl. Propositionen remitterades, och som, enär fråga ej vore om förändring i Konsistorii förhållande lill kyrkan eller skolan, i följd hvaraf ledamöterna jemväl ansågos böra, såsom hittills, tillhöra preste och skollärareståndet, då deremot en möjligen förestående förändring i Konsistorii verksamhet tilläfventyrs kunde påkalla en annan sammansättning, hufvudsakligen biträdde hvad den nådiga Propositionen innehöll angående Konsistorii sammansättning, framställde, å sin sida, tilt Rikets Ständers pröfning ett annat från den Kongl. Propositionen något afvikanöe förslag, hvari, bland annat, hemställdes, dels, huruvida icke, i öfverensstämmelse med hvad jemväl Högsta Domstolen tillstyrkt, Domkapitlet borde få vpprälta förslag till de ledamöter, hvilka komme att af Kongl. Majit förordnas, — hvilken här för första gången framträdande grundsats, under sednare förhandlingar i ämnet fått benämning af ”cooptationsprincipen” — dels att för Konsistorii domförhet skulle gälla samma regel, som sedermera genom Kongl. Förordningen den 23 Augusti 1851 blifvit stadgad för Rikets Hof-Rätter.
Väl äro de få, hvilka liksom han valt historiska ämnen för sina skådespel; men efter honom skönjer man dock hos våra dramatiska författare ett bemödande att gifva skådespelen en svensk nationel ton, och äfven om till grund för några stycken ligga utländska originaler, så ombildas de, få en viss lokalfärg, och svenska seder och bruk framträda uti den annorstädes ifrån lånade handlingen. Redan Rondeletius, hvars Judas Redivivus är skrifven samma år som Messenius med sin ”Blancka Märeta” tog afsked från scenen, visar lika starkt inflytande af Messenius som af ”Tisbe,” och styckets hela ton och hållning är vida mera nationel än ”Tisbes.” Det blef efter Messenius en regel, att, hvad ämnen dramerna än behandlade, skulle de dock alltid på något sätt låta åskådaren känna igen sin egen omgifning. Messenii dramer beteckna vidare en vändning i allmänna uppfattningssättet af ungdomens komedispelande. Messenius hade gått en medelväg emellan den äldre skoldramatikens stränga moraliskt-religiösa syfte och ”Tisbes” fullkomliga frigörelse från alla didaktiska elementer; så långt i frihet som Messenius vågade sig dock icke efterföljarne, men de betraktade likväl dramat ur en mindre inskränkt synpunkt, än den man förut intagit, och lemnade allt större utrymme åt det i skoldramat ingående underhållande elementet. Skolkomedien hade blifvit införd som språköfning och blef sedan ett medel för spridande af kristlig kunskap och goda lärdomar, framställande för ungdomen varnande eller uppmuntrande exempel ur lifvet. Väl höll man ännu på denna förtjenst, men man lade dertill ytterligare en annan; man ansåg nemligen komedispelandet i väsentlig mån bidraga till ungdomens yttre bildning och hyfsning.
Under byggnads-åren skall bolagets Direktion, inom den tid och till den embetsmyndighet, K. M:t behagar i nåder föreskrifva, årligen afgifva berättelse om väganläggnings-arbetets fortgång under det nästföregångna året; börande ej mindre förvaltningen af bolagets angelägenheter, än de afslutade räkenskaperna, vid årligen anställda revisioner, granskas; uti hvilka revisioner Staten bör ega att genom ett af K. M:t utsedt ombud deltaga, intilldess det af allmänna medel erhållna låne-understödet blifvit återbetaldt. 624 Expeditions-Utskottets Förslag till underd. I den mån jernvägen varder fullbordad och till allmänt begagnande upplåten, skall bolaget varda skyldigt att, emot den ersättning, som K. M:t, efter vederbörandes hörande, pröfvar skäligt bestämma, pä densamma fortskaffa trupper och allmänna posten samt besörja alla andra för Kronans eller det allmännas räkning ifrågakommande personaloch varu-transporter. Derjemte skall det åligga bolaget, att, utan ersättning, medgifva anbringandet längs efter jernvägen af elektriska telegraf-linier med hvad dertill hörer. lO.o. Afgifterne för passagerareoch varu-trafiken skola utgå enligt gällande, af K. M:t, efter dertill utaf bolaget afgifvet förslag, i nåder fastställd taxa, hvilken i allmänhet synes hvart femte år böra lämpas efter sig då företeende förhållanden. liro. Skulle behållna inkomsten af jernvägen, efter afdrag af den årliga inbetalningen å det af Staten erhållna lån, öfverstiga sex procent å det belopp aktie-egarne tillskjutit, ankommer på K. M:t att, utom begagnandet af den i näst ofvanstående punkt K. M:t förbehållna rätt att pröfva och bestämma de enligt taxor utgående afgifter, föreskrifva, huru stor del af detta öfverskott skall afsättas, för att framdeles användas till jernvägens förbättring eller vidare utsträckning. Uppgår den årliga behållningen ändock till åtta procent å aktie-egarnes tillskott, eger K. M:t bestämma om och med hvad belopp den stadgade amorteringen å sagde lån bör ökas. 12:o.
Simtuna socken i ecklesiastikt afseende, men genom en af Kongl. Maj:t för omkring ett halft sekel sedan fastställd öfverenskommelse blef lagd i ecklesiastikt afseende till den närbelägna, Upsala Län tillhörande, Breds församling, under detta qvinqvennium, till följd af derom gjord ansökning och Bider Kongl. Maj:ts deröfver ejfne nådiga utslag, åter blifvit uti ecklesiastikt afseende förenad med Simtuna församling. Hvad Länets naturliga förhållande angår, har detsamma under ifrågavarande qvinqvennium undergått den förbättring, som kan anses vara en följd af fortsatta eller vidtagh'e nya vatten-aftappningar och odlingar å kärr och mossar samt annan oländig mark. De med lånebidrag af statsmedel företagne kostsamma utdikningar af Hägervalls och Skarfsta mossar med flera sanka ägor, hörande till Skultuna Bruks egendom, blefvo år 1851 afsynade och godkända, men om mossarnes tjenlighet för gräs och sädesodling kan något bestämdt omdöme ännu icke fällas. De i sista berättelsen omförmälda vattenaftappnings-arbeten inom Hvittinge och Hernevi socknar hafva numera blifvit fullbordade, och har derigenom en ägovidd af omkring 500 tunnland odlingsbar mark vunnits, som till en del redan blifvit odlad. Skensta byamän i Thorstuna socken hafva företagit odling af en förut ofruktbar mosse, benämnd Ahlmossen, hvarigenom 60 tunnland blifvit fruktbärande. Vid Lisjö egendom i Munktorps socken har vattenytan i en sjö, benämnd Södra Lisjön, blifvit sänkt genom upptagande af en graf af omkring 3,000 alnars längd; och på sådant sätt har en mosse om vid pass H0 tunnland kunnat odlas, hvilken nu bär rikliga skördar. Vid sjöns stränder hafva derjemte landvinningar uppkommit, hvilka äro afsedda dels till framtida odlingar och dels till betesmark eller slag. Den i förening med Bredmossen uttappade Harmsjön, på Asby ägor i Bergs socken, är nu gräsbärande med frodig växt å cirka 70 tunnland.
Efter att således hafva fullgjort alla dessa prestanda, ansåg jag mig fullt berättigad erhålla det Köpebref jag redan betalt, oell att återfå mina till Herrar Banko-Cominissarier inlemnade Originalband lingar, då, till min högsta förvåning, Herrar Commissarier åtta månader derefter genom Resolution af den 3o November förklarade köpet ogildlj samt pliktfälde mig till 3 procents böter af köpesummanj och anslog Egendomen till ny Auction med stadgadt förbud för oss att dervid få göra anbud_, och delta allt, emedan jag 1:0 ej anställt liqvid hos Konungens Befallningshafvande i Länet, och företedt dess laga kraftvunna Utslag_, som visade för huru stor del jag kunde få njuta minskning i köpeskillingens erläggande; och 2:0 enär Herr Klases medgifvande att icke äska liqvid ej vore teknadt å Skuldsedeln, icke i Banken nedsatt det reverserade beloppet inom ^5 dagar efter Auctionen. Hvad det förra beträffar, ansåg jag mig hvarken böra eller kunna producera ett så beskaffadt Utslag af ett mycket naturligt och ganska giltigt skäl, det nemligen att jag hvarken ägde tvist eller lagsökning hos Konungens Befallningshafvande; hvilket dock både jag och de flera i orten boende kunnige personer, med hvilka jag rådförde mig, ansågo vpra ett oefter - 4 Den 14 S e p t e m b c r f. m. 17g gifveligt villkor för att fordra och erhålla ett Utslag, hvilket dertill efter Förfaltningarnes ordalydelse borde vara laga kraftvunnit j sorn åter förutsätter, att det roåsle existera en part, mot hvilken det kan vinna egenskap af laga kraft. Någon ytterligare liqvid inför Konungens Befallningshafvande fann jag icke åligga mig, enär jag redan i Banken betalt allt livad mig blifvit affordradt. Den sednare anmärkte underlåtenhet rörande Hr Klases fordran är redan, såsom jag tror, nöjaktigt besvarad.
Mälare-banan äfven kunde gå på andra sidan Mälaren och medtaga i beräkningen norra delen af Södermanland och de stora och folkrika öar, som ligga i Mälaren, derigenom skulle han hafva kommit till helt annat resultat i fråga om den befolkning, som skulle draga nytta af nämnde bana. Det aldra förnämsta och vigtigaste skälet, som blifvit anfördt mot Mälare-banan, är att Westmanland och södra Upland redan hafva förmånen af en vattenkommunikation; jag för min del anser den omständigheten, att banan på vissa punkter berör Mälaren långt ifrån att vara en olämplighet, tvärtom vara en af banans största förtjenster. Med kommunikationer förhåller det sig i allmänhet så, att ju mera de förbättras, ju mera de underlättas, desto mera otillräckliga blifva de, och isynnerhet förhåller det sig så med vatten-och jernvägs-kommunikationer. Dessa kommunikationsmedel utesluta hvarandra alldeles icke; ty de tunga varorna föras egentligen på vattnet; och hvad serskildt Westmanland angår, så har jag sagt, att de måste föras ned till sjön på kortaste vägen. Men mine Hrr! der hvarest tunga varor finnas och der sådana produceras och omsättas, der måste äfven finnas konsumenter af lätta varor, der finnes menniskor, hvilka alltid välja det hastigaste kommunikations-medlet. I fullkomlig motsats mot hvad Hr Ericsson i går yttrade, är jag fullkomligt öfvertygad derom, att om en jernväg underhöll kommunikationen mellan Westerås och Stockholm och om man på denna väg kunde färdas på två timmar, så skulle ingen, som kunde undvika det, resa sjöledes på 4 timmar eller Den 6 December f. m. 405 ännu längre tid: ty tiden blir med tilltagande industriel utveckling så dyrbar, att man kan vara fullt förvissad om, att de resande alltid skola välja det. skyndsammaste kommunikations-medlet, nemi. jernvägarne. En del af de tyngre varorna komma väl att gå sjöledes, men just den omständigheten att desse varor finnas, alstrar bebofvet af de lättare varorna; hvilka bära transport-kostnaden på jernvägen.
Da erfarenheten tillräckligen ådagalagt, att Statens inblandande i sådana företag, hvilka helst böra åt deli enskilda omtankan öfve rletnnas, icke blott varit förlustgifvande, utan ock understundom motverkat de sökta ändamålen, anser jag rriig så mycket mera förbunden att reservera mig emot det af de förenade Statsoch Oecpnomie-Utskotten, för UU-Discontfondens förstärkning samt UilsorteringSoch BelåningsContoirs inrättande i flere af Rikets Städer, tillstyrkta Creditiv af 200,000 Rdr, sorn denna Summa ej annorledes kan anskaffas, ärt genom räntebärande låns upptagande af Riksgälds-Co'ntoiret, en utväg, den jag anser blott för utomordentliga och högst vigtiga behof böra anlitas. Jag tillstyrker, uppå sådana skäl, vördsamt, att Rikets Högloflige Ständer behagade bifalla de förenade Utskottens i detta ämne först afgifna Betänkande, N:o iog, hvarigenom ifrågavarande Creditiv blifvit afstyrkt. I denna Reservation instämde RiksdagsFullmägtige Pehr Pehrsson från Orebro Län och Olof Nilsson från Vermlands Län. STOCKHOLM, hos Cari. A b. Pihi, i83o. fStatso. B ev'. Utskottets Utlåtande N:o 195. l! N:o 125. Ankom till Exped, Utskottet den 7 Februarii »830,’ Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar vid Utskottens Betänkande N:o 87» om Curhus-afgiften, m. m. Då ofvanhämnde Betänkande ho» respecti^ ye Riks-Stånden förevarit, har detsamma bilf-; jvit bifallet af Högvördige Preste-Ståndet samt Hedervärda Bonde-Ståndet; men , till följd a£ åtskilliga Ledamöters anmärkningar, återremitteradt från Höglofl. Ridderskapet och As deln samt Vällofl. Borgare-Ståndet, Så väl de hos Höglofl.