Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi önska oss den undersköna flickan, som ligger der i ett fönster – och måste sucka utan äfven en af de sämsta; jag ville ha denna värdigheten – en annan utesluter mig; denna måttliga rikedomen – och mig möta tusende hinder; en vagn kommer rullandes – och jag stötes i kull, eller mot väggen; alla mina begär, på något sätt, inskränkas, förkrossas, uppoffras. Ja: i denna (visserligen förbannade) samhällsverlden se vi tiotusende, för sin kroppsföda och några få usla nöjen, lida, förgås i de föraktligaste arbeten; och tio gånger så många, ehuru de ändock gerna ville åtminstone lifnära sig, omkomma i ett par fältslagtningar. Men, om nu detta så illa sedda Samhället är till för sitt egna, sitt helas bestånd: tillstå mig då, att din tanka har ingenting skönare. Se, huru förunderligen alla uppehållas, just af allas lidande; huru tusender förgås, på det att millioner måtte bevaras; huru hvar och en har sin fara – men för sin säkerhet; sin möda – men för sitt väl; huru just den mäktige i den rullande vagnen, som kullstötte mig, satt der i hufvudbry, i bekymmer för någon sitt ämbetes act, som åt mig, och min familj, och tio generationer efter mig, skaffar uppehälle och lugn! Men, ännu engång: Delens philosophi är vansinnighet; och Voltaires? på hans vanliga vis, en artig dårskap. Om jag frågar honom: vill ni åska och jordbäfningar, eller att jorden och luftkretsen är om tio år i allmän brand? ”Åska och jordbäfningar”, svarar han. Men det händer, att dessa föröda en hel skog och några tusen djur? ”Ja, det får gå”. Eller en hel landsträcka i Amerika med en stor hord Caraiber? ”Ack, det är skada; men det måste så vara”. Eller Lisabon? ”Gud! Gud!” Eller Geneve med Ferney? ”Nej, f–n heller”!
Utstottet egen ttligen - Den »4 Julik. id keligen utgöra föremal för Grundlagen ar jemte den vfwannämnde grundsatsen att Konungen matte omgifwas af alla möjliga upplysningar afwen de, att Konungens rädgifware malte wara ffyldige att fine meningar till Protocollet yttra, akt de matte hafwa rättighet göra föreställningar och att i följe af beha pligter och rättigheter be marke wara alagde en mott svarande answarighet. Utstottet har med lika mycken tillfredsställelse som wördnad erkänt, att intet af dessa sednare förhallanden war uti Konungens Nådiga Proposition till någon hufwudsakelig del förändradt, och har derföre l anseende till ;z, lo6vch 107 §. §:§ stadganden, endast funnit sig föranlatik iakttaga den ordställning som möjligheten af wissa Statö-Secreterares bibehållande gjorde oundwikelig. Om emedlertid Utstottet trott sig böra till oförändradt bibehållande förestå Z8 §. i Regerings-Formen har detta stett icke i förmodan att fraga någonsin stuve uppkomma om behoswet af en Stats, Secreterare^ wägran af sin kontrasignation men för alt icke kort efter en tidepunct da Embeksmäns answarighet utgjort ett mål för allman önstan och uppmärksamhet igenom uteslutande af nyssnämnde stadgande möjligtwis »väcka den misstanka, att något af en sadan answarighet stulle blifwa.sörminstadk. Uti de tillägg till zs §. Regerings-Formen, hwilka uti den af Konungen föreslagna nya redaclion af §m innefattas, har Utstottet »visserligen igenkänt afsigten acl igenom en strängare subordination gifwa at Ärendernas gang mera enhet och en snabbare »verkställighet, men i anseende till wissa af de bland förtroende - sysslor uppförde Embetsmän Har lsistottet dels icke kunnat medgifwa nödwandighetm af ett sadant beroende, dels i ben föxestagva ordBihsnZ.
Under åberopande, hurusom lärjungarnas antal vid Halmstads lägre elemenAnslag till tarläroverk på de sednare åren så betydligen tillvext, att detsamma under sist^efjjneniarlidne vårtermin uppgått till 112, att inom hela Halland icke funnes något högre läroverket i eller fullständigt läroverk, att det stora afståndet från ett sådant äfvensom de a ms a med ynglingarnas afsändande till och uppehälle på aflägsna orter förenade kostnader i väsentlig mån lägga hinder i vägen för elementar-undervisningens fort O OO O ^ satta begagnande, samt att endast ett på reallinien fullständigt läroverk kunde uppfylla det behof, som förefunnes icke allenast för den studerande ungdomen från Halmstad och närmast kringliggande orter, utan äfven för den vidsträcktare del af Halland och dertill angränsande delar af Småland, hvarifrån ett ej obetydligt antal ynglingar vid ifrågavarande läroverk sökt och söka sin bildning, hafva be - 28 Bil. M 7 d) lill Kongl. May.ts Nåd. Prop. 1, om Statsverket 1862. mälde stads innevånare, genom utsedde kommitterade, underdånigst anhållit, bland annat, att Eders Kongl. Maj:t täcktes till Rikets Ständer aflåta nådig proposition om utvidgande af Halmstads lägre elementar-läroverk till ett på reallinien fullständigt samt om anvisande af löner åt de lärare, som i följd af denna utvidgning blifva behöfliga, till hvilken anhållan ej mindre Landshöfdinge-embetet i Hallands län än ock Konsistorium i Göteborgs stift i underdånighet tillstyrkt nådigt bifall.
Det ryckte i mungiporna på Krycke, och Villy såg ut som om jag gifvit honom en kall dusch. Förfärligt svår människa att göra till lags! »Kom nu, så går vi och tittar på skulpturerna», föreslog Ester. »Tant Lova måste se Linné.» »Tack du», sa jag, »men det är så godt jag håller mig till ärterna, det tycks vara det enda jag begriper.» »Se så, tant Lova», sa Villy och stack sin hand under min arm, »inte ska vi vara knarriga nu! Tant Lova förstår fan ta mig konst lika mycket som de flesta.» Krycke fick sig en utmanande blick, men den tycktes inte bekomma honom en smul. »Bra saker en del, utmärkta några få», sa han lugnt när vi gick. »Det bästa är ändå att där finns så mycket som är dåligt.» »Dåligt!» Villy borstade tvärt upp sig. »Hvad falls.» »Ja, jag antar, att det är genom sina misstag, inte genom sina segrar, artisterna lika väl som författarna ska komma framåt.» »Söta du, slipper jag Linné», sa jag åt Ester. »Jag är värkligen trött, och jag kan inte säga, att jag är värst förtjust i honom där han står i Humlegården. Han har så förfärligt korta ben och en så förfärligt lång kappa. Hur han ska kunna plocka blommor med den, begriper jag inte.» »Titta!» sa Ester. »Åh, min je!» ropade jag. Det var Linné lifslefvande, fast han var alldeles hvit och satt fast med ryggen i väggen. Knäppt rock, käpp, hatt, och det där blida, goda ansiktet, som man får så klart för sig i »Fältskärens Berättelser», när Erika kokar äggen stenhårda och morbrodern får skämmas för henne på latin. »Du», sa jag förtjust, »han har bestämdt nyss upptäckt Linnean!» Krycke och Ester log båda två och såg så innerligt älskligt på mig, att mitt lilla misshumör från nyss alldeles försvann. Jag tycker om de barnen, ja, det gör jag!
– Du har i fyra månader varit hans gunstling; jag vet att ingenting blef dig förnekadt, och hvad har nu din far, hvad har nu du sjelf deraf? – Öfvertygelsen att hafva handlat redligt. Min far, jag har redan ofta sagt dig mina tänkesätt i denna väg. – Är icke jag också en redlig man; men jag vet icke hvilket betänkande jag skulle haft att emottaga välgerningar af min konung, min beherrskare. – Jag ej heller, men jag har aldrig bedt honom derom, och han har visat mig nog aktning att aldrig tillbjuda mig några. – Underbara grundsatser i sanning! I ju större nåd man alltså står hos en furste, ju mindre skall man deraf njuta i verkligheten! Men det är icke underligt, att du med så sträfva tänkesätt ej kunnat bibehålla konunga-ynnesten. – Hvem vet, om den ej kan återkomma; sade jag skämtande. – Ack nej, ack nej! Kärleken kan upplåga: men en kallnad vänskap tändes aldrig mera. Dock säg huru förlorade du den, olycklige? – Schahen, min far, hade gifvit sig sjelf ett heligt löfte att göra sina undersåtare lycklige, och på sätt och vis satt mig till sitt samvetsråd. Han glömde sitt löfte och då jag sista gången såg honom, förebrådde jag honom det. Då min far hörde huru denna förebråelse lydde, blef han nästan förstenad af fasa. Fly! Fly, min son! ropade han, då han änteligen kunde tala. Det är obegripligt att du ej redan erhållit halsen full af smält bly, – eller blifvit inmurad i osläckt kalk, eller kastad i en brinnande ugn. Hvilken oerhörd djerfhet, Rustan! Du säger uppenbart, hvad jag knappast vågar tänka. Hvad dock vår furste är för en mild och ädelmodig herre! Men straffet torde komma: kanske besinnar han sig blott på valet af de rysligaste dödssätt åt dig. – Gif dig tillfreds, fader! Ännu äro Schahen och jag mer vänner, än att det skulle komma till sådana ytterligheter. Med möda öfvertygade jag min far att han åtminstone i detta afseende borde vara lugn.
Bland dessa tvänne läroverk har det i Jönköping ett lärjunge antal, som under de sednaste åren va rit i ett jemnt stigande samt för närvarande uppgår till 200, och får Utskottet derföre, då erfarenheten i afseende å lärjunge-antalet vid denna skola ännu är så ny, att man icke kan derpå grunda tillstyrkandet af ett högre lärare-antal, föreslå, att för detta läroverk uppföres samma stat, sorn för del högre elemenlar-läroverket i Wisby. För läroverket i Östersund, hvilket under sistförfluten läseåret hade 134 lärjungar, åter föreslås samma antal Adjunkter, men 1 Lektor mindre, och hemställer Utskottet alltså, alt för ett högre elementar-läroverk i Jönköping måtte på stat uppföras 1 Bektor, 4 Lektorer och 8 Adjunkter samt för ett högre elementar-läroverk i Östersund 1 Bektor, 3 Lektorer och 8 Adjunkter. I afseende på den frågan, hvilka läroverk för öfrigt böra jemförelsevis först komma i ordningen att utvidgas till högre läroanstalter, har Utskottet bland städerna i södra delen af riket ansett Carlskrona vara den, i hvilken upprättandet af ett högre elementar-läroverk företrädesvis borde ifrågakomma. Staden har 14,000 innevånare: i densamma hor, i följd af tjensteförhållanden, en mängd personer, hvilkas barn eglia sig åt embetsmannabanan; intet högre läroverk finnes i provinsen, hviken har 110,000 innevånare, och skolan, som befinner sig pä ett afstånd af 20 mil från^sliftsstaden Lund, är redan för närvarande besökt af 124 lärjungar. Då detta lärjunge-antal är nära lika stort med det, som besöker läroverket i Östersund, och då detta antal, i en starkt befolkad landsort, sannolikt kommer alt vinna en fiastig tillökning, tillstyrker Utskottet, att för ett högre läroverk i Carlskrona måtte uppföras på stat 1 Rektor, 3 Lektorer och 8 Adjunkter.
Under tiden kan det vara nyttigt, att industriens behof fy lies genom lån från fremmande land, men dervid bör städse såsom ögonmärke bibehållas, att, så fort ske kan, förvärfva detta lånta kapital, och böra derföre de allmänna låne-inrättningarne all - Kongl. Maj:ls Nåd. Skrifvelse, N:o 10. 115 tid ordnas med afseende på de dubbla föremålen, att tillhandahålla industrien nödiga förlag, och att befordra ,den allmänna sparsamheten genom tillfälle att när som helst göra alla små eller stora besparingar räntebärande med fullkomlig trygghet för förlust. Det är i sistnämnde afseende som våra Banker och Hypotheks-Föreningar äro mest bristfälliga. Det torde härvid ej skada, att erinra om en visserligen länge känd sak, som man dock allt för ofta finner glömd, nemligen skilnaden emellan rörelsekapital (mynt) och förlagskapital, hvilket sednare måste vara mångfaldiga gånger större än det förstnämnde och utgöres af nästan allt, som inom landet finnes genom arbete frambragdt, såsom jordens odling, hus, materialier till förarbetning, machiner, redskap, förråd af förnödenheter för menniskor och husdjur, sjelfva dessa djur m. m. m. m. Det är detta ojemn förligt större kapital, som jemte sjelfva jorden och arbetet är det verkligen producerande. Rörelsekapitalet producerar egentligen ingenting, men det befrämjar på verksamt sätt produktionen derigenom att det lättar utbytet, alldeles på samma sätt ^ som en väg, hvilken, sjelf fullkomligt ofruktbar, likväl höjer bytesvärdet af de vid densamma befintliga alster. Förlagskapitälet kan sannolikt aldrig inom ett land blifva för stort, åtminstone har jag mig ej något sådant exempel bekant, hvaremot rörelsekapitalets ökande öfver måttan, enligt hvad redan nämndt är, föranleder detsammas till en del utgående ur landet, eller, om sådant ej kan ske, ett minskadt myntvärde.
– Så länge den förmådde, gaf den foder åt kon, ett ruggigt, eländigt djur, som de svultit fram sedan hon var kalf. – Men numera, efter som allting skulle ’oturas’, så hade de så knappt med foder, att de alltid måste köpa frampå våren. Två barn hade de, två gossar, som utsvultna och förvildade lupo i bärgen, stulo rofvor, vitjade andras refvar och voro byns plågoris för resten. Så dog mannen helt plötsligt. Att det läkte in genom torftaket, när det regnade, var nu så gammalt och vant, att det fäste de sig inte vid. Men en dag kände mannen sig så genomuttröttad af att ha varit på fäbovandring med en af grannarna, att han inte orkade rulla sig under sängen – hans vanliga tilllflyktsort, när det regnade för stridt, utan låg stilla i bädden och blef genomvåt, så varm och svettig som han var. Så började han att hosta, och en vecka senare var han död. Fattigvården hjälpte Lisa att få honom i jorden – det var nu ett år sedan, och som litet hvar tyckte det var synd om henne, fick hon löfte om arbete både här och där – men hon ’orkade’ ingenting. Mannens lätja hade smittat henne intill benen. – Det enda hon ’orkade’ var att dricka kaffe. Det gjorde hon också från morgon till kväll, och det hände allt, att grannhustrurna höllo till godo med en tår, de med, fast de sins emellan kommo öfverens om, ’att det var ett elände med Lisa Lena, som inte kunde hållas från kaffedricka’t!’ Sista året hade det börjat gå bakut allt mer. Kon gjorde uppror och dog – bara för att det skulle oturas, som det då alltjämt gjorde för henne, sa Lisa. Köttet, hvar enda bit, ja, till och med huden, måste hon sälja, för att betala af i boden, där de nekade att längre ge henne kredit. Vid samma tid höll en af gossarna på att bli fast för tjuf-fiske, och hon visste inte mer än den dag hon skulle dö, hvarifrån hon skulle få ett mjöldoft till vintern.
Mars pa borver lagda, yttrande. Hwar - Den 27 Mars.' nzr Hwarefterafwenuplastes Stats-Utskottets ame Betänkanden, det ena lagdt pä bordet den io Januarii, der andra den 6 Februarii, rörande de medel, hwilka för Brandförsäkrings-Lontoirsts rakning i Riksgalds-coiitoiret aro cleponeracle. Grefwe lVlörner, AZolk 6öran. Höglofl. Ridderskapet och Adeln torde tackas tillåta mig, ar i korthet fa anföra det enkla förhållande! af denna fak. Altsedan ar 1782, da BrandförsäkringsLontoiret stiftades, hafwa detz medel med Kongl. Majsts tillätelfe warit clsponer»6e, först hos dä svarande Riksgälds-OirecHonen, och derefter i det sedermera inrättade Riksgalds-Lomou-et, emot 5 procents ränta. Riksgälds-Lontoiret ägde ratt at til sina opergtioner begagna dessa medel, allenast wid sig yppande behof Brandförsäkrings-vlrEion kunde lyfta erforderlig? medel. Inbördes förmäner stadgade detta förhällande, dä Ronsten astid war sä betydlig , at ehuru Niksgälds-contolret altid borde wara beredt at utbetala nägon del deraf^detsamma likwäl kunde begagna det mästa. Ar 1807 widtog Brandförsäkrings-vireLion en ny anstalt med sina penningar. vireQionen wille neml. i stället för 5 procent förskaffa sig 6, och urwerkade sig derföre Nädigt tilständ utläna dem einor inteckning, samt al i Riksgälds-contoiret endast qwarlemna et sä stort LspitLl som den trodde sig i hast kunna behöfwa röra, och hwilker c»pstgl Niksgaldscontoirei förpliktades at wid anfordran kunna Utbetala. Pä detta sätt har handt, ar i stället för sörmäner, som
M. har endast framställt behofvet af ett anslag utaf 11,000 r:dr till ersättning åt löntagare, hvilka skulle gå i mistning af deras löneinkomster, om den ifrågavar:de skatten beräknades efter kronovärdi i st. f. förvandling efter årlig markegång. Denna K. M:s hemställan till R. St. är serdeles obestämd, enär K. M, begärt 10 å 11,000 r:dr utan alt upgifvit är, hvilka löntagare eller korpser eller landtstats tjenstemän, hörande lill det eller det länet, skulle åtnjuta denna ersättning. Således är det uppenbart, att frågan inför Konungen icke varit utredd. Utsk. har icke varit i tillfälle att åstadkomma en sä beskaffad utredning, enär densamma skall verkställas i orterne och icke genom de för Utsk. tillgängliga handlingar. Dessutom, huru skulle R. St. kunna bevilja eli anslag förr, än sjelfva hufvudfrågan blifvit afgjord eller utredd, nemi. beloppet som tillkommer hvarje löntagande korps? Denna fråga måste afgöras antingen i administrativ väg genom ett Konungens beslut eller ock i juridisk kameralistisk väg, d. v. s. af Kammar-rätten, emot hvars beslut besvär anföras hos Konungen. Då blir frågan i laga ordning afgjord. Ingendera af dessa åtgärder har lemnats frågan, och i dess närvar:de outredda skick har Utsk. icke heller kunnat tillstyrka något anslag, hvarföre jag anser Utsk:s betänk, böra bifallas. Frih. Stjernstedt, Äng. Willi.: Lika med Frih. Palm stjerna anser jag nödigt att serskilja, huruvida denna fråga bör betraktas ur rent kameralistisk-juridisk synpunkt eller anses såsom en fråga hvilken endast bordt i administrativ väg afgöras. Rättast hade väl varit, att den K. proposm omfattat frågan i dess helhet, så att R. St. kunnat komma i tillfälle att se den från båda sidorna. Såsom stöd för denna åsigt åberopar jag
Dör eljest någon knekt i fredstid, lemnäs högst 3 månaders tid innan ny bör i N:r insättas. Sammaledes om gemen till Corporal avancerar.” ”11:0 Om någon rote vore så olycklig, att ofta dess knekt afginge, lemnäs hvar socken frihet att sig emellan öfverenskomma om, huru vid slikt tillfälle de böra hvarannan understödja.” ”12:0 Ätt allmogen, ej besväras med Underofficerare, sorn serskilda hemman fått sig tilldelade, utan allenast med Corporalerne, sorn ega samma lön och vilkor, som gemen åtnjuter.” ”i 3:o Garanteras allmogen, att de uti allo måtto verkligen skola njuta tillgodo livad contractet innehåller.” Öfver dessa punkter och vilkor yttrar sig Konung Carl XI i Dess Confirmatibn: ”Alltså bafve Wi, besinnandes hvad som således med ofvanbemälde provincer afhandladt och stadgadt är, lända till War tjenst och Wårt Rikes samt trogna undersåtares välfärd, tryggoch säkerhet, nådeligen velat confirmera och stadfästa; eftersom Wi ock härmed i förmågo af detta Wårt öppna Bref detsamma uti alla sina clausuler confirmera och stadfästa, samt på det kraftigaste i Nåder försäkra Wäre trogne undersåtare, menige allmogen uti ofvanbemälde provincer, att de dervid nu och i tillkommande tider i allo må.tto skola obrottsligen handhafde och beskyddade blifva, och ingen, som i kraft af merbemälde afhandling förslås bör, skall vara tillåtet detta vissa knektehåll till andras gravaLion och förfång sig att undanbedja eller draga.” ”Wi bjude och befålle fördenskull härmed alle vederbörande, att de häremot hvarken sjelfve något göra, eller tillåta af androm något att ske eller förfaras, utan deröfver alfvarlig hand hålla, att sådant allt oryggligt må blifva observeradt och iakttaget.” Dessa och inga andra förbindelser ålades och åtog sig allmogen vid knekteliållels inrättande, och hvad derutöfver tillkommit är, enligt Grefve v.
Det är ju ändock klart, att på sådane ställen konrne hägnaderna alt qvarsta, enär det ju der vore å ömse sidor fördelaktigare alt medelst inhägnad hindra kreaturen från att beträda otillåten mark, äu medelst vallning eller ljudring. Skillnaden blefve blott, att, med antagande af den nya räftsenliga grundsatsen, del blefve hvars och ens eget intresse att grannens 11 H. 17 258 Den 6 September f. m. hägnad stöde uppe, i st. f. att det nu är hans intresse atl den ligger omkull — enär så,dant ger honora laglig räll alt heta sina kreatur på grannens mark. Hvad åter vidkommer den invändningen, alt ifrågavartde grundsats ”ännu saknar del stöd i allmänna tänkesättet, som är elt vilkor för hvarje förändring utaf stadganden, hvilka allmänt och djupt inverka på medborgares ekonomiska ställning, ” så vågar jag, med stöd af flera allmänna Svenska landlbruksroöiens, och åtskilliga bland länens Hushållnings-sällskapers utlåten i ämnet, påstå alt, såvida ”allmänna tänkesättet” beräknas efter de tänkande, och ej efter de icke tänkande, så har detta redan erkänt, önskat och påyrkat, antagandet af förr nämnde enda rältsenliga grundsats för egofrids vinnande.” ”Hvad vidare beträffar den ”tillåtelse, som genom K. Kungörelsen af den 23 Okl. 1850 blifvit lemnad ”åt delegare i hemman eller byalag, ett eller flera, alt, om de enhälligt så vilja, sig emellan, för alla sina egor eller för en del deraf, öfverenskomma om afsägelsen af stängsel-vitsord, med den verkan, att hvar och en af dem ovilkorligen ansvarar för vården af sina kreatur och den skada, som, å de under öfverenskommelsen inbegripna egor, af kreaturen göras:” så paralyseras ju tydligen denna ”tillåtelse,” i de allra flesta fall, jusi deraf alt öfverenskommelsen skall vara ”enhällig Hvar månde det slängsel-lag finnas, som ej inom sig hyser åtminstone en af dessa, som emolsätta sig alla förärtdringar?
Konsistorium anhålla om förordnande af predikant för arhetsmanskapet: d) att, derest, efter sålunda framställd begäran, predikant icke af Konsistorium förordnas kan, det skall åligga arbets-chefen att härom hos pastor i socken göra anmälan samt med honom träffa aftal om ofvanberörde predikants-göromåls bestridande; och e) att, i läll så erfordras, arbets-chefen äger bos Konsistorium förnya sin begäran om förordnande af predikant för arbetare-personalen. Uti detta anförande hafva åtskilliga ledamöter af Högvördiga Preste-ståndet in stämt. 2:o. Riksdagsmannen Efraim Larsson: att, i betraktande af den, för dem af Ståndets ledamöter, som bodde i grannskapet af den utstakade jernvägs-linien, säkerligen icke obekanta beskaffenheten af de vid jernvägs-arbetet anställde arbetarnes moraliska lif, samt huruledes detta alltmera utvecklade sig till olycka för samhället och menskligheten, det ingalunda vore opåkalladt att länka på medel lill förekommande al det ondas öfverhandtagande. De lill berörde arbeten använde personer kunde, åtminstone i motionärens hemort, till största delen hänföras till den lägsta moraliska ståndpunkt och voro samlade från nästan alla provinser i riket, och, ehuru uppsigt visserligen hölles öfver arbetets fortgång och drift, vore likväl, efter slutadt arbete för dagen, arbetaren sig sjelf lemnad, då bans vanliga tillflykt biefve bränvinsflaskan och kortleken, som beröfvade honom icke allenast dagens ulan ofta veckans, kanske lill och med månadens arbetsförtjenst. Men icke blott arbetsdagarnas lediga stunder, utan äfven, och kanhända synnerligast, söndagen användes tili dessa olyckliga tidsfördrif, hvarigenom arbetaren dels sjelf förderfvades, dels ock i sin hemort samt å den ort, der han hade sitt arbete, spridde en moralisk pestsmitta genom sina förderfliga exempel.