Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Tom af den nu föreflagne fördelning af den Lagftiftande Magten fkulle kunna befaras, vöre kan hända, att de båda Corpferne kunde förena fig. den ena för att föreflå, den andra för att befluta författningar, forn fkulle infkränka eller till intet göra den verkftällande Magten» rättigheter eller verknings - förmåga. Ehuru föga fannolik en fådan förening ockfå kan lynäs, bör likväl ett medel deremot gifvas, och detta fkall lätteligen finnas uti det uppehållande veto, forn fkulle vara det enda hvilket fkulle tillkomma den verkftällande Magten, I kraft af detfamma fkulle denna gren af Samhällsmagten hafva rättigheten att göra föreftällningar emot ett den Lagftiftande Corpfens beflut och att uppfkjuta verkftäliigheten deraf, till defs den talrikafte delen af Lagftiftningen blifvit till två tredjedelar och den Lagftiftande Corpfen till 3 femtedelar eller 4 fjettedelar förnyad. Detta vore ett fatt att vädja till Nationens röft, utan att förändra hvarken den Lagftiftande magtens rättigheter eller förhållanden. Men vid frågan om Samhällets allmänna behof, är det ej blott folket forn känner dem, forn har fordringar att anföra eller olägenheter att begära afhulpne, det är kan hända ännu oftare och fäkeriigen med mera kännedom forn deffa behof eller olägenheter infes och bedömmas af den Magt, fora har den dagliga vården af Samhällets allmänna ärender. Det bör derföre vara denfamma tillåtit, att till antagande * framftälla Lagar och Författningar, att meddela dem åt den del af Lagfliftningen forn annars hade rättigheten att föreflå dem och forn, vi för ett ögonblik vilje kalla Andra Kammaren, farot att fedan, i fall de ej af denfamma gillades, låta genom Deputerade både ifrån Regeringen och Andra Kammaren, fkäien å örofe fidor inför Öfre Kammaren anfö. ras, hvilken i följe deraf, och fedan en enlkildt öfverläggning inom denfamma föregått , fkulle äga att affäga bet]utet.
Danska Regeringen, angående framställning hos, lill utbekommande af uti Ränle-kammar-archivet i Köpenhamn förvarade handlingar rörande Sveriges conqueterade provincer. I. 11. 447. De Geer, Friherre Gustaf, yttrande. I. 492. De Geer, H. Ex. Herr Grefve Carl, yttranden. I. 6. VI. 36. Depositioner, penninge-, i stället för caulioner vid tjenster och arrenden, angående införande af. Se Penninge-depositioner. Depositions-medel, äldre, angående användandet af de under Kongl. Stats-Contorets förvaltning varande. V. E. 116. Deputation, helsnings-, om anteckning till den, som komrne alt afgå för att helsa de öfriga Riks-Ständen. I. 5. — om anteckning till den, som komrne all afgå till Hans Maj:t Konungen och de öfriga Kongl. Personerne. I. 7. — afskeds, om anteckning tillden, som komrne att afgå till de öfriga Riks-Stånden. Deputationer, Bonde-Ståndets. I. 7. IX, 613. — Borgare-Ståndets. I. 8. IX. 614. — Preste-Slåndets. I. 9. — Ridderskapets och Adelns. I. 10. IX. 616. — Rikets Ständers till Kongl. Majit, vid Riksdagens början. I. 12. — till Hans Majit Konungen i anledning af i hufvudsladen inträffade oroligheter. III. 330. — till Deras Majestäter efter deras återkomst till hufvudsladen. IX. 333, 351. — till Kongl. Majit och del Kongl. Huset, vid Riksdagens slut. Diarii-bevis, angående befrielse för den med underrätts utslag missnöjde att lösa flere än ett sådant bevis. VIII. B. 168. A. 174.
— Då en sådan afgift ej finnes i någon af de Bevillnings-grunder Ständerna antagit, anser jag Utskottet ej haft rätt vika från dessa grunder, utan borde sökt fylla den efter de antagna, hvartill ett förslag att öka per milleafgilten med 16 sk. varit under votering inom Utskottet. Genom én sådan afgift af 16 sk. per 36o millioner fastighets-värde, som finnes, hade uppkommit en summa af 120,000 R:dr, hvilken mera närmat sig den felande, än den Utskottet föreslagit.” ”3:o I 108 §. (Gamla Förordningens 3 Art §. 2, 20 Morn. p. 58) hafva Utskotten föreslagit det tillägg, att Jordegaren endast är befriad att ansvara för Krono-utlagorna för Inhyseshjon utan jord - Bil. till Bevilhungs-Utsk. Bet. N.o 5j. 6? bruk, hvarpå kreatur kan födas. — Då ett Inhyseshjon ofta skulle önska så mycket jord, att han derpå kan loda en Ko för sig och famille, men en Jordegare finna betänklighet att bevilja en sådan förmon, då han med detsamma åtager sig ansvara för Inhyseshjonets skatt, så skall detta stadgande förhindra sådana personer att söka sig en bostad och att gifta sig, samt således menligt verka på folkökningen. Jag anser derföre §:n böra oförändrad bibehållas sådan som den i nu gällande Bevillnings-Förordning finnes.” Emot Utskottets beslut att föreslå samma fördelning af Bevillning å Löner, som i den nu gällande Bevillnings-Sladgan, reserverade sig Herrar Oxehufvud3 af Wingård/i j Prostarne Gumelius _, Nibelius3 Kjellströmj, Wahlström} Sifvertsson _, Grenander och Svedelius , samt Herrar Sandblad> Donner j Rydström j Alund, Cron och Bergelin. Herr Cron trodde den afgift Utskottet föreslagit för Billarder, på inrättade Sällskap och Klubbar, icke ivara lämplig, och ville att för dessa Billarder skulle erläggas samma bevillning sorn i allmänhet för dy - 68 Bil. till Bevillnings-Utsk.
Intetdera har skett, och då Vällofliga BorgareStåndet utan anmärkning remitterat Motionen, hade Ekonomiutskottet bordt deraf upptaga, hvad Utskottet tillhörde, såsom frågan om bestämmande af vissa examina för Embetsmän etc., på sätt jag under discussionen yttrat och nu reservationsvis åberopar. Allm, Besv.- och Ekon.-Utskottets Memorial, l\':o 2. 7 Herr Biskopen m. m. Jgardk reserverade sig emot Beslutet, enär uti Motionen ämnen förekomma och förslag framställas, t. ex. om förändring i de fordringar, som göras för Embetsmäns befordran, hvilka i Herr Biskopens tanka otvifvelaktigt höra lill Utskottets handläggning. Häruti instämde Herr Friherre von Kraemer; Herr Professoren m. m. Doctor Retzius samt Herr ConlractsProsten Gumcelius. Af Herr Prosten Bergc/vist. Uti hvarje sträfvande lill något annat, något bättre, om det ock är ett förment bättre, ligger nödvändigt ett klander, ett ogillande af hvad som varit, det relatift sämre. Uttrycket af detta ogillande lånar färg af den individuella känslan och åsigten, som uttalar sig i mer eller mindre stränga ordalag. Och då ingen Grundlags-§, är föreslagen till förändring eller tolkning, ingen bestämd anmärkningsanledning mot någon af StalsRådets ledamöter förklarad, synes Motionen, i min tanke, icke kunna hänvisas till Högloft. Constitutions-Utskottet, såsom utgörande föremål för dess behandling. Den innehåller, såsom mig synes, icke mera än en sak, det som skall afhjelpas och sättet, huru det i Motionärens tanke lämpligast skulle ske, ehuru blott såsom en underdånig önskan, och synes således, enligt 34 §. 2 mom. Riksdagsordningen, af Ekonomioch BesvärsUtskottet böra upptagas. Af Herr Levin. Mot Utskottets Beslut, att icke upptaga Herrar Ekholms och Bagges motioner, får jag afgifva min reservation.
Nu är såsom allmänt vilkor för sliflandet af enskilda bankbolag uti Kongl, kungörelsen af den 14 Januari 1824 fastsläldt, och derpå i Kongl, kungörelsen af den 9 Januari 1846 upprepadt, att endast samma öfverränta, som för riksbanko-diskonlen stadgad är, af enskild bank får beräknas, med förbehåll derjemte, att lagsökning anställes sednast två månader efter förfallodagen; men ehuru, enligt Rikets Sländers beslut vid riksdagen 1823, den först till 12 procent beräknade öfverränlan för riksbanko-diskonten nédsalles till 8 procent från förfallotill betalningsdagen, har derefter, enligt beslut vid sednaste riksdag, samt 202 § af de då för riksbanken gifna instruktioner, ytterligare en nedsättning deraf egt rum sålunda, att ränta efter tvåtredjedels procent i månaden å förfallna lån erlägges endast för den Lid, som under de Irenne första månaderna från förfallodagen kan förflyta, innan betalning sker, och efter femtal[tedels procent i månaden för den tid, sorn betalningen derefter kan uteblifva; och följer alltså häraf, att den rätt till öfver-eller straffräntas beräknande, som uti ifrågavarande tvänne bankc-oktrover blifvit Stora Kopparbergs Jäns och Smålands enskilda Jjanker beviljad, i anseende till tiden för beräkningen, slår i strid med de allmänna organiska statuterna, rörande enskilda bankstiftelser, och tillägger sålunda nämnda banker en olaglig förmån framför andra. Konstitutions-ulskollel har, förthy, ansett skäl lill anmärkning i anledning häraf förevara emot föredragande Stals-rådet och chefen för Finans-departementet, herr Mimilie, och får densamma nu till Rikets höglofl. Ständers ytterligare pröfning härmedelst vördsamt anmäla. III KonstiUtions-Ulshottets Memorial, N-.o 4. 9 III. Angående ett, för beklädnaden vid lifgardet till häst, regementet gifvet och. derefter af skrif vet penningejör skott.
Han har icke varit vaken; och då ni vet att doktorn försäkrat, att det i natt icke blir någon fara, är det obeskedligt af mamsell Carolina, att ni icke tager er någon hvila,” bannades den gamle. ”Ack, det är mig omöjligt att sofva! Gud ske lof, tant Lisa Greta har lutat sitt hufvud ned! För hennes ålder blir det tröttsamt att försaka sin nattro; men den goda gumman är så envis, att det ej varit möjligt att få henne härifrån. Men hvad är klockan?” ”Elfva,” svarade inspektoren. ”O, min Gud,” suckade flickan, ”hvad Waldemar dröjer länge! Tycker ni ej, att han redan borde vara här?” ”Ni är för otålig, mamsell Lina. Man reser ej emellan W– och Brunkenäs på mindre än ett dygn. Innan kl. 1 är han troligtvis anländ.” Carolina gick nu tyst och försigtigt fram till sängen, och drog litet på sparlakanen; men då fadern oafbrutet slumrade, satte hon sig bredvid inspektoren, och tog en på bordet liggande del af Andaktsstunderna. ”Vet ni, mamsell Lina, efter ni ändå icke kan sofva,” sade den gamle, ”så låt oss rätt så gerna samtala litet med hvarandra. Hvad tänker ni, eller fastmera om ni vet det, så säg mig hvad anledningen var till gamle brukspatron St–hals och hans dotters ankomst i går afton? Brukspatronen kan jag icke så mycket undra på; ty, Gud vet, det kan allt behöfvas ett dugtigt tag i affärerna här; men flickan, hon förekom mig så stolt, när jag hjelpte henne ur slädan, liksom ville hon hafva sagt: se här din herrskarinna!” ”Ja, ja!” suckade Carolina, ”Gud vet bäst hvad som skall ske. Alltsedan barndomen har ni, herr Lindman, i månget litet bekymmer varit min förtrogne; jag vill äfven nu tala öppet med er. Ni vet, att familjerna Klein och St–hal, sedan en mängd af år tillbaka, lefvat på en utmärkt vänskapsfull fot med hvarandra. Pappas och brukspatronens vänskap har varat från ungdomstiden, då deras fäder lefde på samma sätt.
St. alt dervid laga icke den med svårighet utredbara stränga rätten, ulan fastmera endast, eller hufvudsakligen billigheten till ledning: förmenande talaren för öfrigt, att dä en på billighetsskäl grundad eller åtminstone af dem inverkad lösning af frågan vid sista riksdag verkligen beramades, så borde man dervid förblifva. Jag medgifver visserligen att en i viss mån af berörda hänseenden modifierad lösning ägde rum; men, efter liflig» meningsstrider och efter det ärendet undergått de mest skiljaktiga åsigters inverkan förmedelst återremisser och olika beslut, kom denna lösning afl, efter som mig synes, blifva något ta/i/er r/valiler. Den torde väl tåla någon ytterligare jemnkning; och längre sträcka sig icke heller numera mina förhoppningar. Hr von Hartmansdorff har aktat nödigt låta upläsa sitt anförande i detta ämne frän sista riksdagen; men del skulle äfven kunna förmodas att R. o. Ad. icke underlåter att göra sig reda för hvad som derå svarades, nemi. af Frih. Palmstjerna, om jag minnes rätt: att, då Hr von Hartmansdorff hade citerat 8 § af R. o. Ad:s privilegier af år 1723, så vore man äfven skyldig taga i betraktande den 10 § af samma privilegier, som uttryckligen säger att "utsockne frälse-hemman icke skola något påläggas, utan menige R. o. Ad:s, som sjelfve landtgods äga, goda ja och samtycke”. Jag tror icke alt med menige Adeln härvid lämpligen bör förslås annat än de Halländske utsockne frälsehemmanens ägare, hvilka förutsättes endast kunna vara adlige, enl. den tidens lagliga bruk. Men ett sådant ja och samtycke felas än i dag. Visserligen upgifves till styrka för berörde hemmans skyldighet att vara underkastade ordinarie rotering, den omständighet, att de ej varit speciellt undantagne derifrån i 1064 och 1683 årens riksdagsbeslut; äfvensom att orden: ”ordinarie rotering” icke äro begagnade i den ofvan citerade 10 § af 1723 års previlegier.
Då det synes angeläget att denna vigtiga materiel, i den mån tillgångarne medgifva, kompletteras, hemställer Utskottet, att Rikets Ständer måtte till ett krigsbrygge-eqvipage å Riksgälds-kontoret anvisa ett anslag för en gång af 60,000 R:dr. c) För den vid Ingeniörkorpsen anställde vaktmästaren har Kongl. Maj:t föreslagit en aflöningsförhöjning af 50 R:dr; och då denne vaktmästare under sed - 16 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 51. nare åren fått betydligt ökad tjenstgöringsskyldighet samt hans lön, som för närvarande utgör 450 Ridr årligen, genom den föreslagna förhöjningen komme att motsvara den åtskilliga likartade betjente vid sistlidna riksdag tillagda aflöning, hemställer Utskottet, att ifrågavarande löneförhöjning, 50 R:dr årligen, måtte af Rikets Ständer beviljas. Blifvande, i händelse Rikets Ständer godkänna hvad Utskottet under mom. a) och c) härolvan tillstyrkt, Ingeniörkorpsens anslag, nu utgörande, naturaspanmålen inberäknad, 139,085 R:dr 17 öre, förhöjdt till 169,985 R:dr 51 öre. 14:o. Lega för hästar till Artilleriets exercis. Till lega m. m. för ytterligare behöfliga exercishästar vid pontonierbataljonen, har Kongl. Majit begärt i ofvannämnda anslag en tillökning af 3,064 R:dr 6 öre; och får, under förutsättning af Rikets Ständers bifall till uppsättning af ett tredje kompani ingeniörtrupper, Utskottet tillstyrka, att den äskade anslagstillökningen måtte af Rikets Ständer beviljas. 15:o. Fouragering af Artilleriets och värfvade Kavalleriets hästar.
Ibland väckta frågor af annan beskaffenhet förekommer aldraförst den, som en värd Ledamot af Höglofl. Ridderskapet och Adeln framställt, huruvida nemligen Filial - Disconternes utredning genom Statens Försorg, såsom ett ämne rörande enskildta Corporationers förhållanden, emot stadgandet uti 90 §. af 1809 års Regeringsform, skulle kunna komma under Rikets Höglofl. Ständers öfverläggning. Till svar härå, få förenade Utskotten erinra, att, ehuru Filial-Disconterne äro inrättningar som tillhöra enskildte Bolag, och uti hvilka Banken icke varit delägare, hafva desse Inrättningar likväl städse stått uti sådan förbindelse med Banken , att den , i grund af sjelfva pripilegierne, yarit berättigad, att, genom utsedde Statsoch Råneo-Utskottens Retänkanderil 2169 Ombud vid Revisionerne, låta controllera förenämndé Inrättningars förvaltning; vid hvilket förhållande det åberopade stadgandet uti go §. af Regeringsformen icke lärer kunna vara til' lämpligt pä ifrågavarande Discont-Rolag. En annan värd Uedamot af Högloll. Ridderskapet och Adeln har, med åberopande af 56 §. i Regeringsformen, satt i fråga förenade Utskottens behörighet, att inkomma med förslag till Filial-Disconternes utredande. Men härvid anse förenade Utskotten sig endast behöfva ärindra, att Kongl. Majtts Nådiga Propo.] sition om allmänna penninge-rörelsen och mynt-, värdets upprätthållande, hvilken afven innefattar framställning om Filial-Disconternes utredning, blifvit, tillika med flere hos Riks-Stånden i detta ämne ingifne Memorial och Anföranden, till förenade Utskottens behandling öfverlämnad. Efter det förenade Utskotten nu utlåtit sig öfver dessa priliminaira frågor, gå Utskotten att till besvarande upptaga de uti sjelfva saken, gjprda anmärkningar, nemligen: 1:0
Vid detta tillfälle var det just som Gertrud grälat, ty för den rika, med så många tjenstehjon signade värdinnan på Stånga passade sig ingalunda, att sjelf gå, och icke allenast ta order af Grefvens underhafvande, utan äfven fram ur skåpen allt hvad i hast kunde åtkommas att stoppa karlens fickor fulla med – och när den rika Frun till på köpet sade, att hon väl måtte kunna för sitt eget nöje göra hvad hon en gång nödgadts för ringa årslön verkställa – hade Gertrud högtidligt förklarat att sådana ting, som årslön, uppassning m. m. för den rika Frun icke passade att ens tala om eller tänka på, utan kanske om Söndagarna i kyrkan inför Gud, som ändå visste allt – hvarvid Frun gjorde en något häftig anmärkning om att alltid blifva mästrad, uppå hvilken Gertrud med allra största lugn i verlden svarade, det hon ingenting högre önskade än att en mästarinna ej mer vore af nöden – Troligtvis skulle hon tillaggt att hon under hela sin lefnad arbetat för detta mål – om ej Wahls röst hade hörts i rummet utanföre – hvarföre hon utan vidare förklaringar afträdde. Ehuru Patron visst aldrig sagt Gertrud ett ondt ord, hyste hon mycken ”rispäkt” för honom, och han måste nog ändå haft någonting ”rispäktabelt”, efter alla, ej blott af hans eget kön, utan äfven af det andra, ända ifrån den stolta Grefvinnan Ringschöld till och med den sträfva Gertrud Börjesdotter, litet djupare nego för honom, än för hvilken annan som helst. En glädjestråle ljungade ur Göstas ögon, hans hand darrade, när Fru Wahl gaf honom Elins bref – Strax gick han ut, och i dörren såg Frun hur han tryckte det stora med en silkesända omknutna plakatet, hvarpå med tumslånga bokstäfver hans namn stod skrifvet, till sina läppar. Han blef länge borta, var vid återkomsten ovanligt tankspridd och gick genast på qvällsvarden upp till sitt rum. Fru Wahl frågade hur han mådde, efter han så tidigt lemnade dem.
Och så fick mamsell Klara ändå julklapp. Och så föga romantiskt kunde dylika saker uppgöras för fyrtio år sedan. Mathilda Lang / et. 3fc Glömmen ej att i tid förnya prenumerationen på Idun och Iduns Modeoeh Mönstertidning. Prenumerationspriset återfinnes fullständigt på sista sidan i detta nummer. Medföljande blanketter kunna lämpligast användas. För hennes inre blick i brokig tropp Den lofvar dig, när du ser ut i natten, dé stiga vackra, ljusa bilder opp. en dans på bonadt golf, på frusna Musiken tonar, gyllne kronor brinna, vatten. teckDing af och i kristallglas ädla viner rinna. Den bjuder dig, när balens fröjd är slut, Själf i en vals hon bärs, liksom i dröm, en dunmjuk bädd att riktigt sofva ut ... till ett förtrolladt land på toners ström. Men hon, som framför isad ruta står med glanslös blick, iförtid grånadt hår, Ack, skönhet, rikedom och lycka — allt hon hviskar, när hon första snön ser i hennes ungdom tagit ljuf gestalt, falla, och därför slår af längtan hennes hjärta med bleka läppar: » ve oss — ve oss, till denna värld af färger glada, bjärta. alla! » Hon anar ej den sorg och bittra nöd, För henne vintern är ej lek och skratt — som ser i första snön blott köld och död! nej, den är köld och hunger, död och natt. Nej, hon vill skratta, vill ha sång och ljus, fönstret vid bjällerklangen höra skogens sus. Och därför, barn, när du vid står Och när kring viken festmarschaller och första snön mot glaset sakta slår, blänka hör det ej liksom en festsång klinga — och högt mot nattens skyar guldregn så nej hellre som begrafningsklockor ringa. stänka, Betänk, för fattigfolk går solen ner, hon flyger sorglöst glad på stålsmidd och många, många få ej se den mer! fot Vid fönstret hon i vakna drömmar står och blickar ut i kvällen öfver parken. sin kavaljer från balerna emot. Daniel Fallström. Det börjar sakta snöa. Hvit blir marken, på trädens grenar, som hvart blad ha mist, Ja, du är lycklig, barn! En flinga snö i snöhvit fägring lyser minsta kvist.
Besinnade sig så Generalen annorlunda, men blefvo vi dock alla, emot hvad öfverenskommet var, till Rysland släpade, dit jag sålunda, liksom ock fallet var med Commendanten sjelf, nu för andra gången fördes. Denna gången bar det dock långt in i Rysland, 30 mil bortom Moskva, och hade vi der stort elände, ägande intet annat att lefva af, än hvad vi med våra händer förtjena kunde, och lärde vi oss af Majorens fru att sticka strumpor och vantar, hvarmed vi mesta förtjensten hade. Blef oss tiden dock sålunda för lång, och fastän vi hörde huru olyckligen många af de våra blifvit ertappade och med bojor och hiskeligt fängelse straffade för det att de sökt att med flykten eschappera, så kunde vi dock icke emotstå frestelsen att vår lycka försöka, fästandes vårt hopp vid Herren, att han oss nådeligen ur detta eländet och fångenskapen förlossa ville. Ställde vi nu så till att vi allt småningom bytte med bönderna, som till staden kommo, och fingo emot våra vantar, som vi med granna färger utsirade, än en bit tyg, än en kjortel, än en tröja och så vidare, fastän det måste ske försigtigt och småningom, för att icke uppmärksamhet väcka. Så jemkade och ändrade Majorens fru, att alltsammans passade oss, och vi fingo småningom fullständiga kläder, Majoren som en rysk bonde, frun som en bondeqvinna och jag som en något långlagd bondefänta, den der skulle bära och sköta barnet. Sedan vi oss ock med litet matsäck försett hade, lyckades vi oss på flykten begifva en dag, då folket i nejden hade prasnick, och talade vi nu alla så skäligen ryska, att oss denna kunskapen ur många frestelser förhjelpte, och gick allt väl så länge vi oss på smärre vägar fortskaffa kunde. Men nu skulle vi en flod öfvergå och passera, och der fanns på flere mil endast en bro, och på denna bron var en vakt. Hoppades vi dock förbi denna postkarlen komma kunna, och gingo dristeliga på, förmenandes reda oss nu som förr. Ropade han oss dock an, frågandes hvadan vi kommo och hvart vi skulle, och tycktes han draga misstanke på oss.
Men det syntes inte en skymt af dem, och det var alldeles tyst rundt omkring. Han gnäggade, men fick inte något svar. B å d e folk o c h kreatur voro redan långt borta. D e voro midt på stora ängen, midt ibland de andra bästarne. O c h där gingo Karin o c h stalldrängen o c h pojkarne, o c h de k o m m o allihop omkring henne, men de sågo inte alls uppskrämda ut, som o m de sett något eldtroll. O c b inte fanns det något där nu häller. D å satte han nosen i luften O c h så bar det af. o c h vädrade. Så fort hade Palle aldrig rört på sig förr, och Stella var öfvertygad o m, att han skenade. T å - rarne torkade af förskräckelse, och hon höll sig krampaktigt fäst i Pålles man, men ruskaHon slog upp ögonen. » J a g tror, lilla fröken b l e f efter, jag », sade stalldrängen, i det han bjälpte ner henne. En kvart! O c h hon hade trott, att Palle skenat med henne en hel timma. D e t var besynnerligt. Karin hade varit utåt vägen o c h tittat efter henne, och nu g a f hon Palle ett rapp, för att han varit så lat. D e hade sin hemlighet tillsammans, de. U n d e r hela hemvägen gick hon tyst, höll sig tätt intill Karin o c h kastade skygga blickar inåt skogen o c h ibland b a k o m sig. Men om att eldtrollet varit efter henne, vågade hon inte nämna ett ord, ty hon visste, att det inte var bra att nämna troll vid namn. D å kunde de dyka upp rätt framför en. När hon kommit hem och låg i sin lilla säng o c h hennes mamma stod bredvid och stoppade täcket o m henne för att sedan gå sin väg o c h lemna henne ensam i det m ö r k a rummet, b l e f likväl ängslan för svår att bära. - H o n reste sig moderns hals. upp » M a m m a, gä inte! har sett eldtrollet! » och slog armarne J a g är så rädd.