Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror det vara lika olämpeligt att anse denna plikt såsom ett borgerligt straff, som jag anser det vara, att de, som icke vilja undergå den, skola dertill tvingas genom fängelse vid vatten och bröd, Jag skulle således hålla före, att det rätta vore icke som Lagutskottet föreslagit, att förbrytaren, botfärdig eller ej, borde, i hopp om förbättring, upptagas i församlingens gemenskap, . men att han skulle framställas för församlingen, af Prosten allvarligen förmanas till ånger och ett bättradt lefverne, och sedermera, då han visat sig verkeligen vara botfärdig, i församlingen upptagas. I alla fall anser jag för min del de nuvarande straffen för visad motvilja mot kyrkopliktens undergående böra afskaffas, emedan de äro utan ändamål; men bättre vore, att den sorn lidit det Den 25 Augusti /, m. 41 verldsliga straffet, och nekade att undergå kyrkoplikten, icke sattes på fri fot förr än han dertill visat benägenhet, utan tills vidare och till dess han blifvit förbättrad, förvarades å Correctionshus. Om han blifvit dömd till lifstidsfängelse, och skickades till fästning, borde följakteligen icke eller aflösning honom meddelas, innan han visat sig botfärdig. Uti LagUtskottets Betänkande förekomma ock tvänne alternativa företag, som kunde fordra någon jemkning. Det ena innefattar frågan, huruvida bekännelse utom Domstol kan anses tillräckeligt bindande. Det är visserligen gifvit, att bevisningen i tjufnadsmål behöfver något lättas. Nu fordras i dylika mål enahanda bevisning, som t. ex, i testamentsfrågor. Det tyckes dock som någon skillnad emellan dessa båda fall kunde äga rum. Jag finner val det vara betänkeligt, att stadga det en person kunde efter bekännelse inför tvänne personer utom Domstolen, fällas; men jag skulle tro, att om bekännelsen aflades inför Konungens Befallnings, hafvande eller annan Embetsman eller Auctoritet, oell i närvaro af två ojäfagtiga vittnen, denna bekännelse vore tillfjdlest görande. Det andra alternativa förslaget handlar om frågan, huruvida en för stöld dömd och afstraffad person sedermera kan få taga tjenst hos en annan person, som för lika brott undergått straff.
Äfen ehuru vid 1727 års riksdag Juslitie-depulationen, i sitt utlåtande öfver handlande borgerskapets i Stockholm memorial angående inteckningar och vigilancer å lös egendom, tillstyrkte, att sådana inteckningar måtte derefter som dittills tillåtas, så förklarades likväl, genom Kongl. Förordningen den 11 November 1750, alt inteckningar, som derefter skedde, icke skulle medföra någon förmånsrätt utom i debitorens [asla egendom. i)å frågan ånyo förekom i sammanhang med laggranskningen vid 1751 och 1754 årens riksdagar, vidhöll Justitie-deputationen sitt omförmälda tillstyrkande; hvaremot Rorgare-Ståndet yrkade, att 1750 års Förordning skulle blifva oförändrad, och detta blef äfven af Ständerna bifallet. Vid närmare granskning af den lidens handlingar synes det dock, som orsaken till Borgare-Ståndets motvilja mot inteckning i lös egendom endast varit den, att genom omlörmäide »vigilancer» en sådan inteckning kunnat vinnas äfven emot gäldenärens vilja oell utan att egendomen varit pantförskrifva!!, — alldeles som enligt nu gällande inteckningslag en borgenär eger tilltvinga sig inteckning i giildenärens Fastighet, hvilken rättighet dock torde vid en blifvande revision af iuteckningslagen varda helt och hållet upphiild. Och anser sig Lisk ttet böra erinra, alt, enligt det af Utskottet framlagda förslag till förordning om underpant, sådan icke kan vinnas utan att egendomen är af egaren pantförskrifven. Ifrågavarande institution blef således upphäfd år 1750, och rika anledningar hafva sedan dess funnits att ångra detta steg. Utan lära för misstag torde kunna antagas, att i händelse denna utväg att anlita krediten för den mindre bemedlade funnits, hvarken det olycksbringande borgcns-systeinet eller de förhatliga lösöreköpen skulle tagit den utsträckning, de beklagligen hos oss vunnit. Detta antagande vinner äfven stöd af förhållandena hos våra grannstater Norrige och Danmark.
December månad efter framdeles företeende räkningar; till följd hvaraf Kongl. Hofrätten, med undanrödjande af Rådstufvurättens öfrige, efter det sistnämnda, dels under den 23 December 1854, och dels sedermera fattade beslut jemte Juryns utlåtande och det understälda utslaget, visade målet åter till Rådstufvurätten, som hade att detsamma ånyo företaga, och, sedan vederbörande deruti blifvit hörde och fått lagliga rättegångsförmoner tillgodonjuta, nytt laglikmätigt utlåtande meddela utan hinder af de undanröjda besluten. Detta utslag fattades dock icke enhälligt, utan en af Kongl. Hofrättens ledamöter var i hufvudfrågan skiljaktig och yttrade, att han funnit Skantz, hvilken återkallat sin uppgift, att vara författare till ifrågavarande skrift, under förklarande, att han endast till följd af Munck af Rosenschölds löfte om belöning författare-ansvaret sig åtagit, icke kunna, då, af hvad i målet förekommit, uppenbart vore, att Skantz’s omförmälda uppgift varit falsk, emot sitt bestridande såsom förlattare anses; vid hvilket förhållande och då Munck af Rosenschöld icke haft antaglig namnsedel att förete, och följaktligen sjelf måste stå författareansvar för den åtalade skriften, som från hans tryckeri utkommit, reservanten för sin del aktade skäligt att, med godkännande af Rådstufvurättens beslut den 23 December 1854, 23 hvarigenom Skantz blifvit från målet skild och berörde ansvar ålagts Munck af Rosenschöld, fastställa det understälda utslaget, samt ogilla den sistnämndes yrkande att varda å fri fot sotäld. Utslaget öfverklagades äfven i underdånighet hos Kongl. Majit så väl af allmänna Åklagaren som af Rosenschöld; men Kongl. Majit förklarade, i utslag af den 25 Augusti 1856, att klaganderne icke å någondera sidan anfört skäl, sorn i Hofrättens öfverklagade utslag kunde verka ändring.
Af tillförordnade Stats-Sekreteraren erinrades 1 underdånighet, att, enligt hvad Krigs.Expeditionens Pioiokoll af den 17 December igx6 utvisar, Kongl. Maj:t beslutat, att till Riksens Ständer öfverlemna en da. i underdånighet anmäld fråga, angående befrielse för framlidne landshöfdingen von Echstedts Sterbhus fran en ersättning till Kongl. Maj:t och Kronan; och har fördenskull underdånigt Förslag till Kongl. Majus Nådiga Proposition härom blifvit författad, hvilket af tillförordnade Stats-Sekreteraren till justering upplästes. Kongl. Majit täcktes, uppå enhällig tillstyrkan utaf Stats Rådets närvarande Ledamöter, ifrågavarande Förslag i Nåder gilla, med befallning, att Dess bilagde likalydande Nådiga Proposition skulle utskrifvas och i vanlig ordning till Riksens Ständer öfverlemnas. Ex Protocollo C. Dahlgren. Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition till Riksens Stunder, angående den af framlid - Konungens Naii. Propositioner. 14 3 Hellie Landshöfdingen m. m. von Echstedt s Enka f.M. Lövenhjelm för Sterbhuset sökte befrielse frän en ersättning till Kronan; Gifven Stockholms Slott den S> December 1817. Sedan Kongl. Maj.-ts och Rikets Krigs-Colle* giurn uti framledne Landshöfdingen i Carlstad von Echstedts Sterbhus gjort gällande ett fordringsanspråk å 5,564 Ridr 46 sk. 8 r:st.
En föreg:de talare har yttrat, att consistorii-notariernes sportler ej vore så små. Det beror derpå med hvilken löntagares sportler, deras jemföras. Med alla sportler, (undantagande landssekreterares och häradshöfdingars, hvilka tagas ut enligt taxa, samt handlingarnes mängd och längd), börjar förhållandet blifva, att dylika inkomster äro obetydliga. Det bör man anse med glädje, ty derigenom upphöra ju äfven de missbruk, som genom sportel-gifning och sporteltagning kunna åstadkommas. När ett tillfälle att dem förminska är förhanden så bör man väl ej låta det gå sig ur händerna. Hvad beträffar jemförelsen emellan landssekreterarens göromål och consistorii-notariens, så är det visserligen ganska riktigt, att den förres äro mycket flera än den sednares; men då den förres^lön är så betydligt större än den sednares (ty i somliga län har väl Den 29 Juni landssekreteraren 7,000 r:dr, lika lön med landshöfdingen, eller mera), så har ock landssekreteraren större tillgång än consistorii-notarier alt aflöna sitt biträde. Då man nu vet, att denne sednares lön, hvilken kan, pä lofligt sätt, förökas; så bör man väl tillse, att, då han omöjligen kan på lönen allena, både lefva sjelf och aflöna sitt biträde, att han får ett sådant aflönadt af staten, serdeles då aflöningen ej skalle blifva större än 180 r:dr, icke fullt så mycket som en vaktmästare i kollegierna åtnjuter. Man har omförmält huruledes consistorii-notarierne ega presterlig tjensteårsberäkning. Men då StatsUtsk. på ett berömvärdt sätt velat afskaffa all sådan i afseende pä läroverket; hvarföre skulle samma Utsk. vilja bibehålla den för tjenstemän, som egentligen hafva en civil befattning, på sätt förhållandet är med consistorii-notarierue? Jag kan åtminstone ej finna något skäl till en sådan stridighet. En talare har föreslagit en rund summas öfverlemnande till Konungens disposition, för att utdelas efter omständigheterna och stiftens storlek.
Under 2:ne föreg:de riksdagar, då jag varit hedrad med R. o. Ad:s förtroende alt vara medlem af BancoUtsk., har jag af skyldig omvårdnad om landets näringslif och under hopp om bättre tider ansett mig böra yrka, att så länge bankens säkerhet ej fordrade annorlunda, borde sedelstocken hållas uti oförminskadt omlopp sålunda, alt hvad som i annan väg än silfvervexling lill hanken ingick, äfven borde lill allmänna rörelsen äler ulgifvas; men till förekommande af en i min tanka obehöllig och skadlig ökning i hankens utlåning, har jag alltid ansett, att bancovinsten hellre borde utgå till produetiva anslag. Huruvida sådane grunder vid reglering af hankens rörelse äfven nu kunna följas, heror af de åtgärder till realisationens betryggande, som R. St. i annan väg eller utom bancoregleringen nu gå att vidtaga. Vid bristande tillgång på egna produeter, är det alltid i första rummet de ädla metallerne, som för exporten tillgripas; i samma mån försvinner äfven creditmyntet och inbördes förtroendet; rörelsen lider. Handelsvågen skall visserligen, såsom man säger, återtaga sin jemnvigt, men det är consumtionens aflagande och varuprisens fall, häda delarne en följd af nöden, som, dä öfriga förhållanden äro lika, utgöra villkoret för melallernes återkomst. I st. f. alt Iikgi11 tigt åse dessa naturliga följder af missförhållandet i nationens inre hushållning, är det således i min tanka lagstiftande makternes pligt och statskonstens problem att förekomma den nödens svältkur, som återställer handelns jemnvigt, och att genom användandet af alla de medel, som erbjuda sig, söka återföra till landet den ström af ädla metaller, som utgör håde medlet och tecknet till stigande välstånd och trefnad. Slatshushållningsläran är, i min öfvertygelse, vida enklare än man vill fatta den, och deruti gälla enahanda reglor, som för individen; att omtänksamt arbeta och spara är enda medlet till enskildt välstånd och summan af individernas årliga behållning utgör ju Statens i det hela.
Då här sammanverkade, för det första, hans egen theatraliskt rika och glänsande fantasi; för det andra, Kellgrens musikaliska språk och verskonst; för det tredje, bägges gemensamma brinnande fosterlandskänsla och nit för all svensk ära: så skulle nödvändigt ur allt detta någonting framstå, som allsmäktigt hänryckte sin tid och ännu i vår gör ett skönt intryck på poetiska och patriotiska sinnen. Såsom ett helt, är af dessa stycken ”Gustaf Vasa” det fullkomligaste. Tvifvelsutan var det ett misstag, att inom Tragediens rymd förlägga Operan; hvars egna och rätta område är det rent Romantiska (Armides, Trollflöjtens, Don Juans, Undines region). Konungen sjelf befarade förebrås, att hafva ”gjort en opera af ett sådant ämne och skrifvit en opera utan kärlek”. Man ser det af företalet till hans egenhändiga utkast. Men han svarar: ”Hvarför skulle man ej använda föreningen af alla sinnenas nöjen, för att fira nationens hjeltar och låta dem så, till ny förtjusning, ånyo framgå för folkets ögon”? Svaret är karakteristiskt. Och visst är, att denna såkallade ”lyriska tragedi” förblifver, ehvad än den ästhetiska kritiken må i våra dagar påminna, likafullt ett alltid för svenska hjertan kärt national-skådespel. – I ”Gustaf Adolf och Ebba Brahe” är motsatsen mellan hofvets och landsbygdens förhållanden, mellan kärlekens lidanden inom det förras krets och hans glada fortgående inom allmogens kojor till sitt oskyldiga mål, ganska väl hoplänkad och utvecklad. Hvad der mest anslår våra sympathier, är dock de idylliska dragen och taflorna ur svenska folklifvet, hvilkas behag vunnit oförgänglig ungdomsfriskhet genom Kellgrens naiva och ömma lyrik. – Vers skref Konungen sjelf någongång: dock, såsom det synes, blott under sin första ungdomstid; och endast på Fransyska133. Rigtigt anmärker Hammarsköld om hans ”stil”, att ”den har i hans dramatiska dialog en mera familjär färg, men bibehåller eljest ännu mångfaldiga erinringar af den Höpken-Tessinska prosans värdighet, så väl i ordval, som böjningar och periodställningar.
Många små agremanger uppväger inte en stor glädje — det har jag lärt mig nu, om man också tror så först. Ruffen och jag hade nog stannat längre på platån, om inte moster Saras jungfru kommit springande med andan i halsen och bedt mig för Guds skull titta in genast: »Patron höll på att ta lifvet af sig nu igen!» »Hå hå», sa jag skrattande, »hvad har ni nu hittat på att roa er med?» Ja, så pass rädd blef jag, men så är jag också härdad med sådana där budskickningar minst en gång i veckan och »ta lifvet af sig» betyder vanligen bara, att patron, eller farbror Janne, som hela stan kallar honom, vill ett och Sara, hans gamla slägting, vill ett annat. Redan utanför grinden till den stora trädgården, där farbror Janne har sitt trefliga envåningshus, hördes farbrors och moster Saras röster i full duett. Först borde jag likväl kanske säga, att fast farbror Janne inte alls är hvad man kallar besynnerlig, så är han allt litet egen och måste behandlas därefter. Framför allt tål han inte att bli vaktad som en barnunge, och det är just hvad Sara gör sig skyldig till ständigt. Hon följer honom som skuggan, och att hon jämt låtsar vara ute och gå för sig själf, bara retar honom än värre. I dag tycktes det vara en hetare debatt än vanligt. Farbror Janne stod midt i en tämligen djup vattenpöl och stampade så vatten och lerklumpar yrde, hvilket för en några och sextio års man kan vara lifsfarligt nog, minsann, när man är i början af October. Det lilla rödskrumpna ansiktet med de korta, tofsiga ögonbrynen, som sitter högt i pannan, var alldeles gråhvitt, så ond var han, och ur den infallna munnen, som ännu tycks ha alla mjölk-tänderna i behåll, droppade orden så fort som när ett slagrägn störtar ned. Moster Sara, som numera ser ut som en ande efter sig själf, sprang rundt kring pölen, bra nog lik en förtviflad höna. »Det vore alldeles rätt åt dig, om jag drunknade!» pep farbror Janne i sin värsta falsett.
Förslaget Lil. R, vore, enligt Kongl. Kammar-kollegii utlåtande, overkstäilbart, alldenstund man saknade grund för nämnda förslag, som gick derpå ut att hemmansräntorna skulle reduceras lika med den minsta skatt, som på något hemman funnes; ty frålsesäterierna drogo ingen grundränta och följaktligen voro desse minst onererade. Förslagen under Lit. C. och D. skulle leda dertill, att jorden måste utgöra den mindre ränta till Kronan, som ålåge frälse, äfvensom kronotionden, och härigenom finge man bibehålla det gamla jordeboksoch räkenskaps-besväret; hvadan Kongl. Kollegium, på, som mig synes, giltiga skäl, ogillat nämnda förslag. Bih. till B. St. Emot frågan i sin helhet har Kongl. Kollegium för öfrigt erinrat: Att den, som har grundränta till Slaten, har mindre köpeskilling att bertola, likasom att bevillning å skattehemman vore mindre än å andra hemman; — dessa omständigheter äro visserligen sanningsenliga, men böra icke öfva något inflytande på frågans lösning. Att der räntan är obillig, man har den utväg att genom förmedling vinna behöflig rättelse. —Huru kan ett sådant skäl på fullt allvar i närvarande tid åberopas? Såvida förmedlings-förfaltningarne icke undergått någon mig okänd förändring, kan nedsättning i hennnansräntan, genom förmedling, vinnas endast på det sätt att åborätten lill ett sådant hemman offentligen ulbjudes åt den, som erbjuder sig ali mottaga samma hemman ulan annan köpeskilling, än förbindelsen alt till Kongl. Majit och Kronan utgöra den vid skattläggning åsätta räntan. Skulle det vara tänkbart att egaren till det hårdast onererade hemman kunde våga ett försök, derpå han riskerade gå förlustig hela sin eganderält? Visst icke. De tider äro numera förbi, då det på sådan väg gick an alt få skatter minskade. Alt en hvar eger förvärfva Svensk jord; likasom Att missnöjet med grundskatterna härflöte af brist på insigt om verkliga förlandet. Desse skäl äro af en mera underordnad vigt, men Kongl. Kollegium er inrar vidare:
I händelse af bifall härtil amer jag den, som 1R0 föreslogs, äftven nu wara til ändanEet tjenlig, samt förbehäller mig i sädant fall at fä densamma upläsa. Häruppå begärdes af mänga tlloxo^uon. Grefwe I)e la 6aräie, ^acod, yttrade sig, at ehuru grundligt han funné Grefwe illamilcons i)ictLlNl?ll författadt, wägade han dock hemställa, om det ej kunde fä hwila pä bordet intil desi at Lon5titutlon8 Utskottet med sit arbete inksmrnit. Grefwe kllamilton förklarade sin mening icke hafwa warit annan, an at Bewillnings Utflottet sjelf endast mätte til Riksens Ständers illena upgifwa grunderna til Bewillningens fördelning. Herr Laron och Landt marskalken erindrade, at frägan wore begärd pä bordet. Grefwe Hamilton utbad sig i sädant fall allenast fä upläsa följande uti hans victamHir omnämnde Illo^ect til en Instruction: ? ro iec t til Instruction för Bewillnings-Ut skottek wid 1809 ärs Riksdag. 1 §. 174 Der, 18 Maj. i §- Intil dest Riksens Stander ester erhållen kunskap om Riksgälds Werkets närwarande tilständ och Riksstuldens belopp, i olena faststalt den summa de wilja bewilja
»Med nutidens lätta samfärdsel kan ni på ett par timmar velocipedera er till vestkusten och hit återvända hvarje dag. Kroppsrörelsen i luften skall göra er godt. Under vägen tänker ni kanske ut något nytt odorat. I Göteborg deltager ni i riksdagsbestyren. Här sysselsätter ni er med eder konst, en förtjänstfull verksamhet för fosterlandet och mänskligheten. Och ni skall likväl hafva rätt mycken ledighet. Det går ej till nu som i forntiden vid våra riksmöten. Ni vet ju, att mekanikens ständigt nya uppfinningar i hög grad förenklat och underlättat det stora riksdagsmaskineriet. Tänk blott på voteringsmaskinerne! Huru ofantligt mycket snabbare och säkrare arbeta de ej i vår tid mot under förra århundraden!» »Ni har rätt,» inföll Aromasia. »Men det är ju icke afgjordt att jag väljes. Jag har väl medtäflare.» »Visserligen, och det af båda könen, men man behöfver en ung och framstående konstnär, ty det är just de som bäst förstå sig på de högre finansberäkningarne. Det är själfva Majorna – tänk er, de sköna och ansedda Majorna, detta urgamla rikedomssäte, som önska välja er. Det är en ära för en ung luktist, en heder som ...» »Ack, kära Apollonides,» afbröt Aromasia det svällande ordflödet. »Ni är skald och låter eder lifliga inbillningskraft förleda er till öfverdrifter.» »Fröken Aromasia,» svarade den unge mannen. »Det gör mig stolt, att ni anser mig för skald, men i främsta rummet är jag eder vän, eder uppriktige och varmt tillgifne vän. Hvarför får jag icke utbyta vänskapen mot något ännu ljufvare? Hvarför är ni ständigt samma obevekliga, samma ...» »Se så, lugna er, min vän,» utbrast Aromasia. »Nu faller ni i gamla århundradenas känslosamma slentrian. Kan icke vänskapen vara er nog? Vänskap räcker till för många, men kärleken är en och odelbar.» »Skänk mig då denna ena och odelbara!» utropade skalden med ett uttryck af stark lidelse. »Nej, ni vet, att jag redan gifvit bort min kärlek. Han äges af Oxygen.»
Sjö vore sänkt 2 fot och den blifvande vattenytan i Canalcn uppnådd, en Baraque, Kokhus, Smedja och Slöjdbod vid Canalcn uppförde och utur densamma uppgräfde 3413 Gulrik famnar jord samt genom Muddring upptagne 135 Cubik famnar, hvarförutan sten blifvit sprängd till den Bro som skall uppföras öfver Canalen; och för den till denna Canal afträdde jord, ersättningssummorne enligt Kongl, Maj:ls Kådiga Befallning, efter gode Mäns uppskatt - Revisorers Berättelse. joi ning öfverlemnade till Landshöfdingen i Stock-, holms Län, för att vederbörande tillställas. Strömrensningarne uti Ljunga Elf hade år 1821 haft till egentligt föremål upprensningen af de svåra Strömfallen vid Motforssen och Skallböle Forssen, men i anseende till det ymniga regnet och vattnets höjd icke kunnat fullbordas med det dertill cominenderade manskap. Aulägguingarne vid Svartvikens Lastageplats voro fortsatte med Arbetsmanskap af Helsinge Regemente, Boningshusen i det närmaste färdige, platsen jemnad och den ena af Bryggor ne fullbordad, så att flera iooo:de famnar Ved kunde der uppläggas. Till 2:ne andra Bryggor hade pålningar blifvit verkställde, ett Magazin upptiinradt och det vigtigaste af denna anläggning således utfördt. Inom Njurunda Station voro åtskillige rensningsai beten företagne för att gora flottningen desto säkrare och flotLningsförsök gjorde, som visat verkslällbarheten. Vid Stöde Station hade Morgonoch Ede-Forssen blifvit upprensade och gjorde farbare med Båt; men den till denna Station hörande Hemgrafs-Forssen måst lemnäs utan åtgärd, i anseende till det höga vattnet.
Uti den reservation jag emot behandlingen af mitt förslag vördsamt nedlade, yttrade jag min fasta öfvertygelse, att sädane kommunal-Inrätlningar, långt ifrån att såsom eli uplösande clement verka uti samhället, voro ett af dess fastaste stöd; och min lifliga önskan vore, alt hos Eder, Mine Hrr, kunna ingjuta samma öfvertygelse. Man får ej blunda för tidens skaplynne. Med lika fast öga som oförskräckt sinne mäste man betrakta och söka upfatta dess anda, för alt åt dennes bildning gifva en riglning, som på samhällenas framtid välgörande kan inflyta, en ledning hvarförutan denne framlid åt slumpens, ofta våldsamma, kastningar öfverlämnäs. Den oro hvars häftiga och förfärade utbrott vi för några år sedan bevittnat, och hvilken, hämmad men icke qväfd, Europas flesta stater, mer eller mindre djupt, bära tili deras sköte, är af den art, alt den icke genom våldsamt tvingande, utan genom skapande och ordnande krafter kan häfvas. En Nemisis Divina synes ligga uti densamma. Hotfullt upträdande emot konungamakten, emot de högre samhällsklasserne, och ännu hotfullare kanhända emot medelklassens peuningearistokrati, är den genom alla dessa samhällsklassers felsteg, att icke säga synder, fostrad och framkallad. Från samhällets höjder nedsteg det sedeförderf, som undergräfvande Religionens fridfulla läror, beredde ett okufvadt välde åt afundsfull passioner, och banade väg för materialismen, hvilken, uti det stilla arbetets lugna förnöjsamhet, satte njutningslustans pantheism. Så tilldanad upkallades massan af folket af medelklassen till bundsförvandt uti den strid den vid slutet af förra seklet öpnade, för alt inkräkta de samhällsrättigheter till hvilkas åtnjutande den kände sig myndig.