Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Några nya bropenningar hafva icke under åren 1856—1860 blifvit fastställde. Endast två färjor öfver allmän landsväg finnas inom detta län, nemligen en vid det så kallade Mellansundet, som skiljer Nyckelön från Westmanlands fasta land, och hvarest färjan tillhörer och underhålles af Staten; den andra vid Kungsör, öfver Arboga å, der färjan tillhörer och underhålles af häradet. Westmanlands län. Grindar. Skjutsning. 39 Nedanstående tabell Litt. L. utvisar de väg-, brooch färjejpenningar, hvilka inom detta län utgö- Tab. Litt. Nyqvarns och Gysinge broar höra den förra till Upsala och den senare till Gefleborgs län, och Qvicksunds färja till Södermanlands län. På socknevägcn emellan Björksta och Ängsö socknar finnes en färja vid sundet som åtskiljer Ängsön från fasta landet. Derstädes inflytande färjepenningar, uppgående till omkring 20 R:dr per år, användas till färj karlens aflöning. Antalet af grindar å allmänna vägarne utgjorde år 1860: 1,361 stycken. Tabellen N:o 8 uppgifver antalet af hästar, som utgått till kungsoch kronoskjuts, samt till gästTab. N:o 8. gifven-, Kålloch reservskjuts, antalet af gästgifverier samt vid huru många af dem skjutsentreprenad blifvit införd. Deraf synes, att sådan blifvit tillvägabragt vid alla, utom fyra, nemligen Wånsjö, Karleby, Fornby och Granberga, der skjutsen utgår på gamla sättet. Vid Kolbäcks gästgifvaregård, på vägen emellan Westerås och Köping, har den åtgärd blifvit vidtagen, att skjutslaget inköpt sjelfva gästgifvaregården med tillhörande jordegendom, och betingar nu med entreprenörerne, att de, såsom hufvudsakligt arrende för egendomen, bestrida skjutsskyldigheten. Då skulden för inköpet af egendomen nu blifvit amorterad, hvilket skett utan högre årlig kostnad än hvad som förut måste utbetalas för skjutshållningen, hafva de skjutsskyldige der således de facto lyckats befria sig från bördan af skjutsen.
Hvar och en skulle beräkna sin enskilda fördel, och den som egde jord, men icke tillverkade tackjern, skulle motsätta sig hvarje utbyte af tackjernstionde emot något nytt onus på jorden, hvaremot den, som drefve stor tackjernstillverkning, men innehade ingen eller ringa bergslagsjord, utan tvifvel skulle vara beredvillig alt, emot befrielse från den honom hårdt tryckande tiondejernsskatten, åtaga sig hvarje rimlig förhöjning i jordens onera, såsom ordinarie rotering eller någon förändring i grundräntornas beräkning. Huruvida omröstning emellan de olika meningarne kunde ega rum, efter hvilken grund den i sådant fall skulle företagas, eller om den ene kunde få afsäga sig bergslagsprivilegierna och den andra inom samma ort bibehålla dem, vore svårt alt besvara. Klart vore det emellertid, att Jerntillverkarens billiga fordran på befrielse ej rättvisligen borde blifva beroende på jordegarens godtycke. Följakligen kunde frågan numera icke lösas på det sätt, Rikets Ständer förut antagit, utan nödigt blefve att skilja frågan om tackjernstionde från den om bergslagsjordens beskattning hvarvid först borde tillses, huruvida icke tackjernstillverkningen inom bergslag kunde berättigas till samma skatlelindring, som länge kommit den öfriga jerohandteringen 16 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 22. Bil■ Litt. A. tillgodo, samt sedermera, då den vidlyftiga undersökningen om bergstagsjordens friheter blifvit fullbordad, efter omständigheterna bestämmas om någon förändring si dess beskattning skulle ega rum. Önskligt hade val varit att den om bergslagens återstående privilegier nu pågående utredning hunnit fulländas, så att båda frågorna kunnat af Rikets Ständer i ett sammanhang bi handlas, men då så icke skett och utredningen sannolikt icke på länge vore från vederbörande embetsverk att förvänta, borde tiondejernsfrågans pröfning icke uppehållas af berörda utredning, hvilken icke derpå hade det ringaste inflytande. En snar befrielse från tiondetackjernets utgörande vore ock, enligt motionärens åsigt, nödvändig för att rädda jernhandteringen inom bergslagen från undergång i den täflan, den hade att uthärda.
I sammanhang härmed, hafva Utskotten till pröfning förehaft det af Herr Friherre Sprengtporten väckta förslag, angående upplåtelse till Stockholms stad af det såkallade Lilla Mynthusets tomt; och, enär denna tomt, hvilken blifvit tagen i beräkning för verkställighet af den utaf Stockholms 12 Stats-, Lagsamt Allm. Besv.- oeh Ekon.-Utskottens Betänkande, N:o 89. stads styrelse föreslagne fängelse-byggnad, sorn ansetts böra af Statsverket bekostas, icke är för Kongl. Maj:t och Kronan behöflig, vidare än till boställsrum för en del af de vid Myntet anställde tjenstemän och till upplag af ved, tillstyrka Utskotten» att Rikets Ständer» för deras del» måtte förklara» att intet hinder möter för denna tomts upplåtande till Stockholms stad, för att begagnas lill den föreslagne nya fängelse-byggnaden, emot det vilkor, att staden betalar nöjagtig byresersättning till dem, som nu innehafva boställen i Lilla Mynthuset, så länge de innehafva de tjenster, som berättigat dem till dessa boställs-förmoner, samt tillhandahåller Kongl. Maj:t och Kronan en för upplag af Myntets ved tjenlig plats, inhägnad, planerad och i fullt brukbar t skick, äfvensom att de nu å tomten varande byggnader, såsom Staten tillhöriga, rifvas för Statens räkning, och deraf inflytande behållning tillfaller Statsverket.
Ty hos alla, hos judar, kristna, turkar och hedningar, se vi dock alltid denna lag framträda, denna högre lag, som står öfver människornas vilja och gifver dem samvetet Det är samma lag, ehuru olika, mer och mindre ofullkomligt uppfattad och känd. Men öfver allt framträder den, öfver allt erkännes den, såväl dess tillvaro, som behofvet däraf. Det saknas visserligen icke exempel på att människor, ja, hela folk, förkastat denna lag oeh beslutit att antaga den falska själfständighet, som icke vill erkänna någon högre 1892 I DUN 253 vilja än sin egen vacklande, ostadiga, orena vilja. Men jag frågar om någon har panna att stiga fram och säga, att någon sådan människa skapat lyckan för sig eller andra, och att det finnes något folk, som icke gått under, när det förlorat tron på och uppsagt lydnaden för denna högre lag? leksrik fader, hvars lag är fullkomlighet och som själf är fullkomlighet. Och i jämförelse med det stora och härliga i att behaga Gud och hafva Gud till sin vän, bli människors domar och meningar af intet värde, eller i alla fall, af ringare värde, och hos det barnet får människofruktan intet insteg. Huru skola vi då bibringa våra barn denna sanna, stärkande själfständighet? Det första är att lära dem lyda. Det är ett gammalt ordspråk, att den, som ej lärt sig lyda, kan aldrig befalla. Men lika sannt är, att den, som ej lärt lyda andra, kan aldrig befalla sig själf. Och att hafva välde öfver sig själf, att äga själfbehärskning, det är första vilkoret för själfständighet. Sedan — det vill säga samtidigt, men i andra rummet • — får barnet lära sig att sköta sig själf. Detta måste begripligtvis ske helt småningom, med förstånd och försiktighet, men det måste ske. Ingen behöfver vara rädd att låta ett barn handtera sax och knif o. s. v. men man måste lära barnet att handskas praktiskt och försiktigt därmed. Ej häller behöfver någon frukta, alt hos barnet uppamma själfständighet; man skall blott tillse, att den blir af rätta slaget.
Te och kaffe, nej det får jag inte se åt, jag dricker ju brunn, jag får be om ett glas portvin och ett par kakor i stället. — Genast! Siri lilla, portvin och kakor. — Apropos hvar är Edla? Kom hon inte upp med? Jag tycker om att se er alla omkring mig, när jag engång är här. — Du får ursäkta Edla, hon har så mycket att göra, hon läser på studentexamen. — Hvad skall det nu tjäna till? — Edla har godt hufvud och önskar studera. — Studera! Studentflickor, det är en riktig styggelse. Gud bevare oss väl, pincenez och reformdräkt och stora skodon och nystafning och Verdandi och okvinlighet och — Edla behöfver inte bli okvinlig därför att hon vill arbeta och skaffa sig en värksamhet, tvärtom. Friherrinnan talade med eftertryck. Det var hon, som uppmuntrat Edla i sin föresats att vilja studera, fadren hade varit emot det. Han »hade Gudskelof tillräckligt för att kunna försörja sina döttrar och ett par mågar med, om det behöfdes.» Men hans hustru hade hållit i sig, och som han i viktiga fall alltid lät sig ledas af henne, hade hon och Edla slutligen fått sin vilja fram, och baron Svante rörde därför vid en ömtålig sträng, då han sade: — Jag skall tala ett förståndigt ord med flickan, så att hon låter de där befängda idéerna fara. — Bry sig inte om det, Svante, det tjänar ingenting till. Edla vet, hvad hon vill. — Åh, var inte rädd, kära Hedvig, jag skall nog göra det på ett fint sätt. Ska’ det vara en pris, fröken Ulla? Han tog långsamt fram den stora snusdosan och knäpte på locket. — Nej, jag tackar, jag snusar inte. — Inte, det är synd, det är en njutning mindre här i lifvet. Jaså, här ha vi vinet, nej Siri lilla, inte de där färska kakorna, har Siri inga gamla att bjuda på? — Jag tror inte, vi bakade igår. — Var snäll och se efter, jag får vara försiktig och sköta min diet. Lite, men ofta, säger doktorn. Jag äter fyra frukostar nu för tiden, fröken Holtenstern.
Jag säger, till skada för räntegifvaren. Hr Stuart har sagt, ali Sverige allt mer och mer blir ett spanmålsexporterande land, der priserne komma alt rälla sig efter priserne pä de stora verldsmarknaderne. Der komma vi således att täfla med Ryssar, Danskar och andra spanmålsproducenter, hvadan vära priser följaktligen mäste blifva snarare lägre än högre emot hvad de varit under de lie sisla åren, då ovanliga händelser hafva föranled! högre priser. Ar det dä icke sannolikt att ränlegifvarne skola förlora genom den fixa penuingeräntan. Kronan bör icke göra någon vinst i delta fall, utan bör man endast tillse att henne icke tillskyndas någon förlust. Och om Kronan någon gång bör göra uppoffringar för alt vinna ett önskadt högre ändamål, pä sätt jag förut omnämndt, sä bör dock dervid tillses att Kronan skyddas för möjligheten af förluster genom myntförsämring. Ehuru jag innerligen önskar och hoppas att vi icke under framliden skola spela om den roll, sorn i värt land förut så mänga gånger blifvit spelad, så kan det likväl icke nekas att det utgör ett farligt premium till myntförsämring, om man bestämmer de der milliouerne grundskatter, att utgå pä sådant sätt, att de sorn skola erlägga den, vinna betydligt pä hvarje myntförsämring. Ar 1800 kunde K. M. förklara för R. St. alt om statsverket endast befriades frän statsskulden, genom dess öfverflyttande på riksg:skont. saint myntvärdet derjemte blefve ordnadt, sä kunde det bestå ulan behof af tillskott af bevillning, för att fylla någon statsbrist. Men hvarföre kunna vi det icke nu? Jo derföre att de i penningar bestämda grundräntor efter 1809 ytterligare nedgått och förringats i värde. Ehuru, såsom jag förut yttrat, det är att hoppas, att någon sådan nedsättning hädanefter icke ifrågakommer, bör man dock icke på något sätt söka framkalla en dylik händelse.
(Stats-Utskoltels Utlåtande N:o 9.) S. A. K. Enligt hvad i nådig Skrifvelse af den 24 sistlidne Oktober blifvit Rikets Ständer meddeladt, har, uti en af E. K. Maj:ts Befallningshafvande i Kronobergs län och Domkapitlet i Wexiö stift till E. K. Maj:t insänd och förordad ansökning, Markaryds för - Expedilions-Utsko Itets Förslag lill unclerd.
Danko-Utskoltet, vid nästförflulna Riksdag, till ^Redovisning iakttagande från och med är 1852, lills vidare fastställt då framlagdt förvid Bruket. slag till förändrad bokföring och redovisning vid Tumba Bruk, med rättighet för Fullmäktige att deruti för ett påföljande år vidtaga de förändringar, hvartill omständigheterna kunde föranleda, har, vid tillämpning under nästlidet år af berörde bokföring och redovisning, densamma, såsom serdeles vidlyftig och tidsödande, befunnits påkalla åtskilliga till förenkling ledande ändringar, hvilka sålunda blifvit af Fullmäktige gillade och antagna att från och med innevarande års början, på försök, tjena till efterrättelse. §. 90. Sammandrag Af Brukets räkenskaper för åren 1851 och 1852 11 Revisorerne medräkeHnSkaper. de,a följande sammandrag: 7.3 l:o. Ingående Balans. Debet. Kapital-behållning B:dr Kredit. Kassa-behållning Fordringar bos Främmande Tumba Bruk med Jordegendom, åbyggnader och fasta inventarier Rudimatcrier, förråder och lösa inventarier . Brukets Bakning med LaneAfdelningen. JDebet. Värdet af under året lill Banken aflemnadt papper D:o af d:o till Främmande, mot lill Banken ingå- ende liqvid Kassa-bebållning hos Bruksförvaltaren vid årets slut Sto. Räkning öfter Pappersfillrerkningen. Debet, Papper under arbete från förra året 10,500 >- 1,083 i« Egentliga kostnaden för Papperstillverkningen: Aflönings-ulgifter: Ordinarie Värdet af färdiggjordt papper: För Bankens räkning, enligt specifikation Litt. a) » åtskilliga Verk och personer, enligt d:o Litt. b) » Brukets eget behof, enligt d:o Litt. c) . Papper under arbete till påföljande år Summa R:dr 4io. Räkning öfver HfjölijTariicn. Debet. Omkostnader: Aflöning . Öfverarbete . Influten Qvarntull 5:o. Räkning öfver Jordliriikct Debet. Omkostnader: Utsäde: Vinst af Jordbruket Summa Kredit. Årets skörd: Spanmål Hö och halm .
Jemtlands kommunikationsled redan vore öppnad för allmänna trafiken, återstode dock ännu mycket för dess fullständiga ordnande; och, enligt yttrande af de för granskning af bolagets räkenskaper utsedde revisorer, skulle nemligen 70,000 R:dr erfordras för betäckande af den brist, som för bolaget uppslode, derest kommunikationsleden skulle fullständigt ordnas. Det emellan Kongl. Maj:l och Kronan samt bolaget den 8 Maj 1858 angående kommunikationsleden alslutade kontrakt ålade visserligen bolaget skyldigheten att anskaffa de för trafiken behöfliga ångfartyg och segelbåtar, så all transporten företrädesvis på de större sjöarne må kunna bedrifvas med ångkraft; men bolaget hade dock ingen förpligtelse alt ombesörja trafiken öfver land mellan sjöarne, likasom bolaget borde anses hafva fullgjort sin förenämnda skyldighet, om det med ångbåtar försett de två större sjöarne å leden, nemligen Storsjön och Kallsjön. Då likväl bolaget insett, hvad erfarenheten, sedan trafiken öppnats, jemväl ådagalagt, att någon lifligare rörelse å leden icke vore möjlig, med mindre så ordnades, att passagerare och gods kunde öfver Anjansoch Refsunds-sjöarne på ångbåt och dessutom, genom bolagets försorg, öfver land mellan sjöarne befordras, emedan eljest väsendtliga olägenheter för trafiken måste inträffa; hade bolaget redan för sistnämnda sjöar anskaffat tre ångbåtar med en kostnad af .
För Idun af (Forts.) relton städer kan man härifrån räkna; kanske de dock äro flere; de ligga, som vanligt är i Italien, på hvar sin höjd, och emellan dem sträcka sig saftigt gröna åkrar, genomkorsade af landsvägar, hvilka te sig i den skarpa solen såsom hvita bandremsor. På den ena sidan blänker hafvet, på den andra torna väldiga bergskedjor sina toppar högt öfver hvarandra. Här uppe på den ensamma kullen, där cypresserna förefalla som tempelpelare, känner Bertarelli sig Gud långt närmare än i den rökelsefyltda kyrkan med all dess ståt, med de många sparbössorna och alla dessa prester, hvilka gå omkring för att värfva medlemmar till sitt förbund eller utkräfva penningar för sina messor. Och äfven den unge bajraren måste, ehuru han med katolikens beundran och förkärlek håller på en praktfull gudstjänst, medge, att ingen tempelkupol i världen kan mäta sig i skönhet med den höga azurblå himlen, hvilken i all sin oändliga utsträckning hvälfver sig sä klar öfver människorna. Vid stationen måste de nya vännerna säga hvarandra farväl. Ernst Geilinger far tillbaka till Ancona för att därifrån med ångbåt afsegla till Venedig, medan Bertarelli fortsätter vägen söderut för att ännu ett godt stycke följa Adriatiska hafvet, innan banan skär tvärs öfver det stöfvelformade landet, och för att uppnå Medelhafvets kust, vid hvars strand hans sköna födelsestad är belägen. Männens afsked är varmt och hjärtligt, ehuru deras bekantskap varit så kortl En varm sympati förbinder dessa två, hvilkas själar sträfva efter allt, som är godt och ädelt. Bajraren har måst lofva Bertarelli att söka upp h o n o m i Neapel, så snart han blifvit mätt på dogestaden med dess kanaler, dessgamla praktbyggnader och öronsmekande sång, uppstämd i Ijumrr » sommarnätter från de sakta, likt spöken framåtglidande gondolerna.
Revisorerne hafva i vanlig ordning anställt inventering af de i Kongl. Räntekammaren förvarade säkerhetshandlingar, emot hvilka de i 16:de § omförmälda kassors och fonders medel blifvit utlånade, äfvensom af de utaf Direktionen för jernvägsanläggningen emellan Köping och Hult å samma ställe^ deponerade räntebärande obligationer, till belopp af 50,000 R:dr B:ko; och befunnos samtlige dessa handlingar i fullkomligt god ordning. Under Kongl. Stats-kontorets inseende äro jemväl ställda K»rta-sigillata-verket, kronans magasiner samt krono-inspektionen i Avesta; och få PevisÖrerae nu äfven redogöra för förhållandet med dessa förvaltningsgrenar. A) ÄV» r t (t‘.viff i fitt ta-u p p bii r ti en. Den utaf Karta-sigillata-kassöien för revisions-året afgifna redovisning för det stämplade papperet har undergått granskning i Kongl. Kammar-rätten, utan att någon anmärkning deremot blifvit framställd, och vid densamma hafva Revisorerne ej heller haft något att erinra. Redogörelsen utvisar följande förhållande: l:o Stämplad t papper ä bankomynts-ralörer: Debet. Behållning från år 1857: Banko. Återleverering från försäljning smån: Leverering till försäljningsmån: Stämpladf papper å riksmynts-valftrer: Debet. Behållning från år 1857: Riksmynt. — Enkla biläggnings-kartor 6,095: — Dubbla dito 2,745: Vexel-blanketter 1,080: 23,420: — Leverering från Rikets Ständers Bank samt återleverering från för säljning smän: Enkla biläggnings-kartor 2,863,564: 50. Dubbla dito 3,097,750: Leverering till försäljningsman: — Enkla biläggnings-kartor 574,551: 25. Behållning till år 1859:
Ridderskapet och Adeln får jag ödmjukast hemställa, att Ridderskapet och Adeln täcki H. i3 Den 18 November e. m. tes besluta, att en underdånig anhållan må hos Kongl. Maj:t framställas, det Herrar Landshöfdingars Femårs-berättelser mätte skyndsamt tryckas och lill Ståndens Ledamöter utdelas, samt utgifterne dertill bestridas af de medel, som i och för Riksdagskostnaderna anslås, äfvensom att de öfrige MedStånden må inbjudas, att deruti deltaga, utan föregående Remiss till Utskott, hvilken omgång skulle orsaka längre tidsutdrägt, som man bör söka undvika, om ändamålet skall vinnas. Hvarefter Herr Tham mundlligen tilläde: Min mening, då jag här nämnt, hvad i Tidningen Riksdagsmannen funnits anfördt, har ej varit, att klandra denna Tidning. Jag anser hvarken mig, såsom Representant, eller detta ställe vara dertill väl passande. Men jag har velat visa, huru besynnerliga anföranden kunna blifva, då de stympade dragas ur sitt sammanhang. Delta utdrag af ÖfverStåthållarens berättelse rörande Stockholms Stad, börjar med att omtala den välmåga, som i Stockholm är rådande, folkmängdens förökning derstädes, samt lättheten för skatternas indrifvande; den luxe, som der finnes, och den tilltagande böjelsen för dryckenskap. Derefter säges, att Näringsidkarne blifvit hörde, och att alla, icke ens Win - Den 18 November e. m. skänkar och Källarmästare undantagne, fora klagan öfver en minskad och aftynande välmåga och rörelse. Detta tyckes dock vara i strid med det föregående yttrandet om en tilltagande böjelse för dryckenskap. Vidare anföres, alt CommerceCollegium meddelat en berättelse om Fabrikernes tillstånd. Denna innehåller, att deras antal ökats, och att fabriksvaror tilltagit i dyrhet, under det att de nödvändigaste lifsmedlen sjunkit i pris.
» Det får du, om du blir snäll och from, så att Gud kan vilja ha dig bland sin utvalda änglaskara. » Maja förstod ej, hvad den fina damen menade, men hon lugnade sig ändå, och i hennes lilla hjärna vaknade ett tyst hopp, när hon såg solen stråla oeh kände de ljumma vårfläktarne, och hon sade gladt: » Det är vår, då får Maja gå med mamma ut i det gröna. » Frun skakade missnöjd på hufvudet: » en sådan liten enfaldig stackare det barnet var. » » Se hit Maja! Ser du, i det där stora, fina huset ska ' du få bo och få många små lekkamrater, blir det inte roligt? » Maja såg på det ståtliga, röda huset med de spegelklara fönsterrutorna, såg på alla de små flickorna i klumpiga, blårandiga klädningar, som gingo in genom porten, oeh undrade, endast undrade, hvem döden egentligen var, oeh hvarför han inte kom igen med hennes mamma. Vagnarne stannade nu vid den s. k. fattiggropen. Presten kom fram, helsade oeh klappade lilla Maja på hufvudet, som om han tänkte skydda henne för alla lifvets faror. Men den omsorgen kastade han på Herren och nöjde sig med att göra sin plikt mot det liflösa stoftet. » Af jord är du kommen oeh till jord skall du åter varda », ljöd det högtidligt genom den ljumma, balsamiska vårluften. En liten fågel kvittrar i ett nyknoppadt träd o m vår o e h uppståndelse. Maja hade häpen blickat upp i den svarte mannens ansikte, tills hon invid grafven fick sikte på tvänne maskrosor, som snart sysselsatte hela hennes uppmärksamhet. När ceremonien var slut, tog frun henne vid handen och ledde henne upp till grafven. » Tag nu adjö af mamma. Hon ligger härnere. Du kan aldrig få se henne mera. » Maja började bittert gråta. Och den lilla handen slängde harmset ned blommorna i den djupa, mörka grafven, under det hon snyftade: » Maja — får aldrig — aldrig gå ut — med mamma — i det gröna. m " Tj ugonde århundradet ". Nyaste pariserchic.
Genom denna samhällsklassernas ouphörliga beröring afnöttes kantigheterna och ensidigheterna å ömse sidor, de aristokratiska idéerna lingö insteg hos de borgerliga klasserna, de demokratiska hos Adeln, en slags vexelundervisnings-skola upstod, hvarifrån medlemmarne af samtlige Englands samhällsklasser ända lill de alkira lägsta hemtade de sunda politiska åsigter, som utmärka dem; och dä man i det öfriga Europa vanligen endast behöfver känna en persons samhällsställning för att derigenom kunna bedomina hans politiska opinion, är sådant icke förhållandet i England, der man bland radikalerna träffar hertigar och millionärer äfvensom liggare bland Tory-partiet. De historiska exempel och belysningar, sorn här blifvit framdragna, hafva utgått på att visa luiru föga politisk nytta Adeln hemtat af sina undantagsrättigheter, huru de förbittrat den öfriga delen af nationen utan att gagna Adeln, och bör denna historiska erfarenhet lända till ledning vid behandlingen af förevar, diskussions-ämne, som lemnar Adeln tillfälle att visa, huru den upfattar så väl tidens anda som sitt eget verkliga intresse. Frågan är att borttaga en undantagslag, ett testamente från förflutna olikartade tider, och som numera förlorat det stöd, den hemtade af andra tidsförhållanden, och lärer dess bibehållande numera svårligen kunna försvaras; i de flesta och icke i alla Europeiska länder äro alla slags fora privilegiata afskaffade, och är detta afskaffande väl motiveradt i moraliskt, juridiskt äfvensom politiskt afseende. Ingenting är väl rättsenligare och billigare än att rättvisan skipas lika för alla utan afseende på person och samhällsställning, och ingenting lämpligare än att likartade mål behandlas af likartade instanser. Juristerna äro väl bekanta med de förvecklingar, som denna undantags-lagstiftning föranleder, då t. ex. en frälse och ofrälse äro parter i sammamål, hvilket förhållande ofta förekommer i konkursmål.