Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men dertill behöfvas endast sådana lagar, som stadga straff för vissa, bestämda handlingar eller uppmaningar, och sådana hade vi redan, innan vi lyckliggjordes med någon munkorgslag. En betänklig sida vid denna lag är äfven det hot den innebär mot vår bestående samhällsordning, för så vidt denna har ett uttryck i den grundlag, som år 1812 stiftades till skydd för det tryckta ordets frihet. Här talas visserligen om straff för uppmaningar » till andra brott » och för förledande till » ohörsamhet » både i tal och tryck; men i regeringens motivering anmärkes, att denna lag, för så vidt den gäller det tryckta ordet, först genom en motsvarande förändring af tryckfrihetslagen kan blifva tillämplig. Ännu föreligger således blott ett hot mot det tryckta ordets frihet (för såvidt den skall skyddas genom tryckfrihetslagen sådan den nu är), attentatet mot denna frihet återstår ännu. För att förekomma det, gäller det för svenska folket (eller rättare sagdt för den röstberättigade delen af detsamma) att se upp vid valen till Andra kammaren hösten 1890, så att vi ej då få en » laglig » majoritet sådan som den närvarande. Lyckligtvis är tryckfrihetslagen ännu grundlag och kan derför ej ändras annat än genom samstämmande riksdagsbeslut under två på hvarandra följande valperioder. Hvarför ha vi råkat ut för sådana äfventyr? Hvarför har en frihetsfientlig reaktion småningom smugit sig öfver oss och slutligen lagt beslag på regering, riksdag och en stor del af pressen? Orsakerna äro många och invecklade, och vi vilja ej försöka att här utreda dem. Men en vigtig faktor i denna reaktion är det, att vi kommit in i den preussiska junker-byråkratoch Gudsnådes-politikens kölvatten. Denna politik — som äfven är och under åratal varit vårt junkerdömes politik — har länge gått och skrockat och spökat hos oss innan den kom till makten — med stora ord och åthäfvor om fosterländskhet, medan den medfrenetiskt raseri sökt isolera oss från och väcka hat till våra nordiska stamfränder i vester och söder, med ständig lystnad efter att imitera det bismarckska tullskyddet för spanmål och andra nödvändighetsvaror så väl som tullskyddet för förlegade åsigter mot nya och reformatoriska idéer. Slutligen — närmast genom valkrånglet i Stockholm 1887
Sådan granskning, hvars föremål är att undersöka, huruvida fullmakterna blifvit utfärdade i den form, som nästföljande § föreskrifver, skall sist inom fyra dagar derefter vara fulländad; hvarje Stånd dess pröfnings-rätt förbehållen, så väl i afseende på sådana medlemmar, hvilkas fullmakter ej blifvit godkända, som dem emot hvilka, till följe af 13, 14, 15 och 18 §§, någon anmärkning förekommer; ägande Ståndet, sä vida frågan är klar och tydlig samt icke förut blifvit, i den ordning 19 § bestämmer, afgjord eller är beroende på pröfning af någon utaf de i samma § omförmälda myndigheter, att densamma afgöra; men, om nödiga upplysningar saknas, till laglig åtgärd förvisa; och bibehålle emellertid den under ytterligare pröfning ställde Ledamoten sin Riksdagsmannarätt. Vid anteckningen och Konstilulions-VlskoUets Memorial JVs 3. 23 då inlrädespolett erhålles, tilldeles äfven hvarje Ledamot ett exemplar af Rikets Grundlagar, på det ingen rnä, till sin undskyllan, okunnighet derom förebära. Obs. Se anm. 2, vid förslaget ll:o här ofvan. 22:0. Om ändring i 23 § 1 mom. Riksdags-Ordningen. Riks dagsOrdning en. § 23. l:o. Samma dag, då Riksdagens öppl:o. nande kungöres, utnämne Konungen Landtmarskalk för Ridderskapet och Adeln, samt till Talman för Preste-Ståndet ÄrkeBiskopen, eller, om han är sjuk eller frånvarande, eller hans embete ledigt, någon annan af Biskoparne. Sedan Borgareoch Bonde-Stånden, hvart för sig, på behörigt sätt blifvit konstituerade, begäre de hos Konungen, medelst deputationer, deras Talmän, hvilka Konungen då förordne. 24 KortsMutions-Utskottets Memorial JVi 3. Enär Landtmarskalk eller Talmän under
vet man, att nervströmmen i ryggmärgen vanligen går i oregelbundna riktningar, men under vissa experimentella eller sjukliga förhållanden den väljer andra vägar, o c h det är dessa, s o m suggestionen finner o c h begagnar sig af, på samma gång som den väcker till lifligare verksamhet de centrala partier, hvilkas funktioner förut voro försvagade eller rubbade. Slutligen finnes det en annan klass sf sjukliga rubbningar, s o m v i d första åsynen ej tyckas kunna vara åtkomliga f ö r suggestionen, nämligen sådana, som bero p å förändringar i väfnadernas näring. D i t höra lokala cirkulationsrubbningar, sjukliga afsöndringar, rubbningar i seo c h exkretionerna. H u r u kan man förklara eller vilja medgifva till o c h med, att några ord, uttalade till en i hypnotiskt tillstånd försatt människa, skulle kunna vara i stånd att frambringa förändringar i sekretionerna eller De högre själsförmögenheterna äro bundna vid hjärnan, s o m allbekant är. D e t är därför möjligt att m e d suggestionen h ä m m a den eller den intelligenta yttringen. D e t är i allmänhet lätt att framkalla en sömn utan drömmar hos en orolig människa eller hindra gåendet i sömnen, att hos en person borttaga minnet a f ett ord, en person eller en handling o c h hindra fantasien från att skapa nya bilder. M e n här som öfverallt är inhibitionen mera verksam än dynamogenesen, man lyckas nämligen oftare o c h lättare att h ä m m a än att nyskapa. Man kan lättare hämma än utveckla minnet, lättare m o - dificera fantasiens verksamhet än utveckla intelligensen. M e n o m v i kunna återställa jämnvikten i själslifvet hos dem, som lida af tvångsföreställningar, o m vi kunna utveckla arbetshågen hos den late o c h försumlige, o m v i kunna undertrycka dåliga instinkter o c h vanor, så är ju redan härigenom m y c k e t vunnet, o c h suggestionens användning i pedagogiskt syfte har redan åstadkommit goda resultat.
Denna deras egenhet sätter dem i ett helt annat förhållande till andra nationer, än alla avdra främlingar, och man bör icke på dem använda allmänna grundsatser i berörde hänseende utan åtminstone med yttersta varsamhet. Väl har det, såsom skäl för meddelande af fulla medborgerliga rättigheter åt judar, blifvit anfördt. att de hafva alldeles samma pligtlära som de kristne. Detta påstående hvilar likväl på en alltför ytlig uppfattning af skillnaden emellan nuvarande judendomen och christendomen. Det är nemligen sannt, att den kristna sedoläran finnes i alla sina hufvudpunkter uttalad i det Gamla Allm. Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande, N:o 107. 9 Gamla Testamentets heliga skrifter, — att den är genom vår Frälsare ej upplossad, utan fullkomnad, — men det är tillika oförnekligt, att den bokstafsuppfaltning af dessa skrifter, som förhindrar juden ifrån alt i Jesus igenkänna den utlofvade frälsaren, tillika döljer hvad dessa skrifter antyda om försoning och helgelse; således måste dessa begrepp, i kristlig mening, blifva honom en förargelse, då de tvertom utgöra sjelfva grundvalen för den. uppriktige kristnes sedoiära. 1 ett kristligt samhälle är det af vigt, att åtminstone den offentliga lagstiftningen icke gifver anledning till förhållanden, som skulle befrämja religiös indifferentism. Sådant skulle likväl inträffa, serdeles på landet, om frihetmedgåfves judar till bosättning hvar som helst, och med detsamma tillfälle bereddes dem att förvärfva sig eli vidsträcktare husbondevälde, hvilket tvifvelsutan komme att ega rum med deras företagsamhet och redan förvärfvade kapitalförmögenhet. Äfven i bästa fall måste den judiske husbonden vara indifferent för sina underhafvandes religiösa bildning, om än icke för deras moraliska grundsatser; men dessa måste blifva lösa der deu förra saknas, hvilket en alltför allmän erfarenhet säkrast bevittnar. Uti de fyra städer, der judar nu hafva rättighet att vara bosatta, finnes en större rörelse och större folkmängd, följaktligen en mera kosmopolisk anda, som ej så lätt såras af deras tvåfaldiga nationalitet och öfriga egenheter.
Utskottet, som, vid öfvervägande af de serskilda anmärkningarne, ansett en närmare utveckling af denna preliminair-fråga ej erfordras för hufvudsakens bedömmande, har tillika haft för ögonmärke, att, då den väckte motionen innefattar ett ämne af verklig vigt i afseende på Banko-Verkets Styrelse och förvaltning, den oväldiga pröfningen af saken ej. måtte lida genom, någon slags hänsigt till det Stånd eller den person, hvarifrån samma motion hämtat sin upprinnelse. Hvad först angår den af en värd Ledamot (Herr Friherre Anckarsvärd) inom Höglofl. Ridr 420 Banko-Utskottets Betänkanden. derskapet och Adeln yttrade tanka, att Bankens Cominissariat, såsom utgörande en Autoritet hvilIten i visst afseende motväger Banko - Fullmägtiges Autoritet, borde på sådan grund vara efter en lika princip organiseradt; så tror BankoUtskottet sig iiga skälig anledning till den förmodan, att Riksens Höglofl. Ständer af deras Full magt i ge ej böra befara sådane missbruk af detta vigtiga förtroende, att en dylik för Bankens styrelse högst menlig strid eller motvigt emellan befallande och lydande någonsin skulle påtänkas eller åsyftas. Den, som äger att af en högre Autoritet till verkställighet emottaga Bud och Befallningar, bör väl icke i ett välbestäldt Verk, om ärenderne skola hafva sin behöriga gång, kunna antaga egenskapen afen motvägande kraft, eller, med andra ord sagdt, vägra lydnad. Annat är, att enligt utstakade grunder besörja visse delar af den inre Administrationen, att afgifva utlåtanden öfver förekommande ämnen da sådant äskas, och annat att motväga. Fulmägtige eller Banko-Styrelsen organiseras med rätta efter Stånds-Representation i Staten ; men Bankens Tjenstemanna-Corps äger härmed ej någon gemenskap: helst Verkets båtnad synes vana alldeles oberoende af Tjenstemannens börd.
Betänkandet angående inqvarteringen i Malmö innehåller, såsom ett tillägg, den declaration, att något annat sätt icke insågs till inqvarteringsbesvärets lindrande. Nu kan jag icke finna något rättare, än de hufvudgrunder Utskotten uppställt, hvaruti erkänues den princip, att städerna icke kunna befrias från inqvartering, dock emot den rättighet, att sjelfve slippa bygga Casserner och Stallar. Jag har granskat äldre författningar i detta ämne, och har funnit, det en sådan byggnadsskyldighet icke tillhör städerna. Då nu Utskotten föreslagit, att allt må blifva i sitt gamla skick, till dess undersökningen är fuländad om de villkor, på hvilka denna inqvarlerings-skyldighet hvilar, skulle jag tro, att ingen ting dervid är att klandra. Jag tror. dessutom detta skall hafva goda följder med sig i ekonomiskt afseende, då Styrelsen, af omtanka för hushållning och sparsamhet, skall mera förlägga trupperne till fastningsorterne, hvarest Staten redan äger tillräckliga byggnader. Herr Tham .Wollrath: Ridderskapets och Adelns tid skall icke af mig upptagas, hvarken med någon analys af 1720 eller 1809 års Författning i detta mål. Jag är ense med Utskotten om den undersökning de tillstyrkt; men i den del, som begynner pag. 3a, kan JL) e n 15 Januari! e. m. jag icke i allo nied Utskotten öfverensstämma. Jag bestrider att antaga såsom en gifven princip, att Staten skalle ingå i dessa byggnadsskyldigheter, hvilka skulle kosta öfver en half million R:dr. Jag ber härvid få erindra, huru det tillgått med andra publika byggnader på Statens bekostnad: det nya Bancohuset, hvilket med sina ofantliga ln stil ader är på vägen att ramla; det dyrbara Posthuset, samt det nya Hospitalet på Kungsholmen. Jag frågar oro, med denna erfarenhet, det väl är försigtigt att försäkra städerna , det Staten skall belasta sig med uppbyggande af sådane hus. Derföre anhåller jag, att dessa puncter må utgå, och intet afseende derå göras.
Statsbidraget till beklädnadens underhållande, att till Beklädnads direktionerna utgå 221,923: 47. ersättning åt innehafvarne af indragna rotar för beklädnadsbidragets alkortande å vakansafgifterna 6,740: 44. beklädnads-slitningsersättning för kommenderingar, som af Fjerde Huf vudtiteln underhållas, hvartill eljest saknas tillgång, förslagsvis 3,336: 9. tillhopa R:dr 232,000: — hvadan skillnaden mellan denna summa och det nuvarande anslaget 208,200 R:dr, utgjorde hvad som nu behöfde fyllas; — och då den sålunda ifrågaställa förhöjningen i anslaget påkallades af ökade pris på beklädsmaterialier och arbeten, samt någon nedsättning uti de till regementenas och korpsernas beklädnadsfonder, enligt gällande författning utgående beklädnadsanslag desto mindre kunde ifrågakomma, sorn munderingarne, i anseende till de utsträckta vapenöfningarne, nu äro underkastade vida större slitning än tillförene, har E. K. Maj:t föreslagit, dels att anslaget till lifoch släpmunderingar vid rotehålisregementena måtte förhöjas med 23,800 R:dr, och dels att de besparingar, som å det sålunda förhöjda anslaget kunde uppkomma, finge användas till bestridande af slitningsersättning för garnisonskommenderingar, hvilka af Fjerde Hufvudtilelns anslag underhållas. Till hvad sålunda blifvit i nåder föreslagit hafva Rikets Ständer lemnat bifall. 23:o. Salpeter-uppköp.
Det är således en absolut nödvändighet att vidtaga en förändring, hvarigenom man vinner en säkerhet, att chartor verkligen anskaffas för de penningar, som i sådant ändamål till domaren lemnäs. Att icke publiciteten i detta fall förmår åstadkomma någon verksammare controll, lärer man nogsamt kunna inse. — Den ökade contanta penningetillgång, som kronofogden genom ch. sigill, uppbördens öfverflytt ning på honom erhölle, skulle jemväl ofelbart öka osäkerheten för Kronan, emedan, på sätt Gr. Cronhjelm erinrat, kronofogden icke ställer någon betydligare borgen för de medel han har om händer, då deremot, såsom förhållandet nu är, någon förlust för Kronan på ch.sigill.inlraden, genom försäljningsmännen, aldrig kan uppkomma. Det är således af vigt, all R. o. Ad. icke biträder BorgareSt;s beslut. Gr, Mörner: Jag skall icke länge upptaga R. o. Ad:s tid, men jag mäste med några ord besvara Gr. Cronhjelms anförande. Grefven har anmärkt, att kronofogdarne icke borde inblandas i chartee-uppbörden, emedan Kronan redan får vidkännas förluster för deras balancer. Då kronofogdarne äro af Slaten antagne till uppbördsman, skulle jag tro, att den uppbörd, som anförtros dem, icke kan anses vara lemnad i oriktiga bänder, vare sig att den är större eller mindre. Icke eller kan jag finna, att det skulle blifva svårt eller vidlyftigt alt skilja denna uppbörd från den andra. Gr. Cronhjelm har vidare anmärkt, alt genom Borgai eSl:s förslag skulle ingen controll erhållas på domaren. Jag tror, alt hittills har icke någon controll behöfts. Deruti alt förteckningarne öfver de afgifter, som erläggas till Wadstena Krigsmanshus, uppläsas från predikstolarne, ligger en sådan grad af offentlighet, att något uteslutande icke bör kunna äga rum. Man kan icke eller hafva någon anledn. alt tro, att en person, som sjelf icke kan hafva den minsta fördel af att från förteckningen utesluta något, skulle ändå göra det, om icke möjligen af förbiseende. 388 Den 15 Mars.
Banco, hvilka, inom 1817 års utgång, från Norrbottens Län. bordt vara lefvererade, må anstå till nästkommande Februarii månads slut; Dock torde uti Rikets Höglofl. Ständers härom afgående under-, dåniga skrifvelse tillika böra anhållas, det Konungens Befallningshafvande-i Norrbottens Län måtte undfå Nådig befallning, att, derest, efter, hvad Konungens Befallningshafvandes unders dåniga skrifvelse tyckes utmärka, några medel, i afräkning på berörde Summa, redan skulle vara upburne, de samma genast till RiksgäldsContoiret insända, och på lika sätt förfara med dem, som ytterligare inflyta; Hvilket Rikets Höglofl. Ständers närmare bepröfyande vördsamligen undeställas. Beträffande åter Liqviden af den på Westerbottens Län belöpande andel i Lånet; så har, vid närvarande granskning häraf, förekommit, att 1:0 §nligt hvad Konungens jBefall - 54 StatsUtsk. B et'dukander!. oingshafvandes till Commissarierne under deti 28 Februavii 2817 aflåtne Memorial synes an. tyda, Ordres aldraförst omkring den tiden blifvit utfärdade om författande af UpbördsKängder till indrifvande, äfven af den Summa, som redan inom 1817 års slut bordt vara lefvererad. 2:0 Att ehuru Comrmissarierné uti deras skrifvelse af den 1 sistl.edne September, såsom anledning till deras då gjorde förnyade erinran om lefvejering af den Summa som år 1816 bordt erläggas, åberopat den omständighet, att uti Riks* gäldsContoiret saknades all underrättelse om Kongl. Maj:ts vidtagne Nådiga åtgärd, i anledning af Konungens Refallningshafvandes redan i Februarii månad gjorde underdåniga anmälan om anstånd till nastderpåföljando September månad med Fånemedlens infordrande, Konungens ^Befallningshafvande likväl icke lämnat något svar eller yttrande om förhållandet härmed, po
Härförutan får Utskottet föreslå, att Taxerings-Comiteerne vid Academi-Staterne i Upsala och Lund måtte, efter den sålunda antagna grund, och på sätt 118 §. innehåller, erhålla en häremot svarande organisation; äfvensom att de två Ledamöter i Academi-Staterne, som väljas att deltaga i dessa Städers Comite'er, samt de 2tne Borgare, som deltaga i Academiska Taxeringarna, skola, såsom Ledamöter, öfvervara hägge dessa Taxeringar, jemlikt 119 §. Äfvenså får Utskottet, med ledning af erfarenheten, uti den nu föreslagna 121 §., framställa det Bevilbuvgs-UtskoUets betänkande N.-o 57. förslag, att Suppleanter må vid samma tillfälle utväljas som Ledämöterne, tiil minst en tredjedel af hvarje Taxerings-månna-class; hvarjemte det i 123 intagna något förändrade stadgandet, om Ledamöters afgående m. m., underställes Rikets Höglofl. Sländers bepröfvande. O L).
Prof. 1856 & 1857. 9 Sami. 7 50 Pr ot.-Utdrag den 22 November - 1856. 2:o Af Per Sahlström från Stockholms län, om förhöjning i ersättningen för kost och inqvartering åt soldat eller båtsman under tåg, m. m.; 3:o Af Per Nilsson i Ahlestad, Malmöhus län, om upphörande af dagsverksskyldigheten till Kungsgårdar och boställen i Skåne; 4:o Af Måns Persson från Malmöhus län, om anslag lill upprättande af ett Lagsammandrag alt begagnas i skolorna, och allmänheten mot billigt pris tillhandahållas ; 5:o Af Erik Mallmin från Westmanlands län, om upphörande af Tross passevolans-afgilten vid Indelta Kavalleriet; 6:o Af Gustaf Bjerkander från Skaraborgs län, om åtskilliga lindringar i rustningsbesväret; 7:o Af J. P. Wallmark från Westerbottens län, om anslag till sjösänkningar och odlingsförelag inom Westeroch Norrbottens län; 8:o Af Erik Carlsson från Stockholms län, om ersättning åt Kronofogdar för tillsyn å Kungsgårdar och Kronohemman; 9;o Af samtlige Riksdagsfullmäktige från Blekinge län, om befrielse för Blekingska båtsmanshållet från skyldigheten att bidraga till båtsmansbeklädnad; 10:o Af Tobias Lind från Götheborgs och Bohus län, angående båtsmans beklädnadens öfvertagande af staten; i l:o Af Per Erik Andersson från Westmanlands län, om statsanslag till befordrande af stenhusbyggnaders uppförande å landet; 12:o Af Erik Christensson från Götheborgs och Bohus län, om afskrifning af f. d. Kronofogden Christian Öhboms iråkade balans; 15:o Af Per Matisson från Wester-Norrlands län, om anslag till lön åt en veterinärläkare i Norra Ångermanland; 14:o Af Erik Andersson från Kopparbergs län, om anslag till utgräfning af den s. k.
Summa 8,735,840: 9. 6. hVar» fjgoS Dfitl 2° Juth Transport 2,735,840: 9. 6. hvarifrån af« går dels hvad för Maj månad blifvit an ordnadt - 300,000 : dels förslagsvis beräknad extra ordinarie ,f Uppbörd genom liqvideroch anmärkningar 35,840: 9. 6. 235,840: 9. 6. återstår i rutid Summa 2,500,000: R'dr Och har från Kongl. Krigs-Comitéen sedermera, under den 20 sistlidne Juni, blifvit meddelad en summarisk Classification utaf skulderna, utvisande hvilka som i synnerhet fordra skyndesam liqvid med Contanta medel, samt hvad sorn genom Obligationer med renta skulle kunna liqvideras; hvilken förteckning upptager de förra till belopp af 942,800 R:dr, bestående uti Regementets och Coipsers med fleras innestående tractamenten och hemfärds-penningar , Sjukhuskostnader och Medicamenter, frakter för 1812, 1813 och 1814, Allmoges i Bobus, Elfsborgs och Carlstads Eän ersättning för skjutsningar in uti Norrige m. m. , ^ samt en del af Handlande i Götheborg och Amål gjorda försträckningar. De Den 2 o Juli. De öfriga skulderna åter, sorn med Obligationer kunna liqvideras, utgöra: Deverenteurers fordringar för proviant och diverse persedlar, hvaraf en stor del löpa med 6 procents renta, resten af ett år 1813 i (lötheborg upptaget Dån, samt ersättning till Eandt-Renterierna för förskutne durchtogs-medel. Kongl. Maj:t har och vidare, genom till Stats-Utskottet den 12 i denna månad aflåten Nådig Proposition , som redan uti särskildt Be» tänkande af den 15 dennes, rörande för detta Kongl. Famillens arf eft r Högstsalig Hennes Maj:t Enke-Drottningen , blifvit uti bestyrkt afskrift in extenso Riksens Höglofl.
Han var redan halfvägs uppför trappan, då morfar gaf tillåtelsen. — Rummet åt floden, inte sant, morfar? — Jo. Han knackade på dörren till det stora rummet och inbillade sig, att någon därinne sade »entrez». Så öppnade han dörren. Hon var ensam. Hon hade ej bytt om dräkt, inte ens tagit af sig hatten. Hon satt och såg ut öfver floden. Då hon ej rörde sig vid det lätta buller René gjorde, gick han fram till henne och lade sin hand på hennes arm. — Pardon madame, ni har glömt den här i vagnen. Nu vände hon sig om mot honom. »Hon är lik Sainte Marthe», tänkte René. Den främmande damens ögon hade samma högtidligt hemlighetsfulla, ljufva uttryck som Tarascons skyddshelgon. Denna likhet på samma gång skrämde och lockade René. Det var som om han känt henne alltid. Han glömde morfars förbud och började ögonblickligen: — Jag heter René. Jag bor i Tarascon om vintern, men om sommaren är jag här för att hjälpa morfar, som äger värdshuset. Jag skall också bli hotellvärd, när jag blir stor. Jag skall köpa det stora hotellet i Tarascon, och så skall jag gifta mig med Yvonne. Yvonne är min fästmö. Är det något madame önskar och som jag kan hjälpa madame med? Hon smålog. Det var ett egendomligt småleende. Det gjorde inte ansiktet gladare, endast mildare, mer likt Sainte Marthe. Barnet kunde icke taga sina ögon från henne. — Nej, ingenting som du kan hjälpa mig med, lille René. Jo, det är sant, hör pergolan vid floden till hotellet? — Ja visst, madame. — Då kan jag få sitta där nere. Vill du visa mig dit? Han nickade, öppnade dörren för henne och lät henne gå framför sig utför trappan. Sedan tog han ledningen. — René, låt damen vara i fred, hör du! — ljöd morfars röst — hör du det! — Jag skall bara följa henne till pergolan. Hon har bedt mig. Inte sant, madame? — Jo. — Här kan madame sitta alldeles ostörd, sade den lille, i det han visade henne en bänk. Jag har inte tid längre, jag skall ned till stallet och hjälpa Gaspard, men om madame vill mig något och ropar på mig, så hör jag det. — Tack, René!