Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Två av sönerna stodo till sist inte ut; en tog tjänst, en gifte sig helt oförmodat. De andra höllo sig ute och borta, så mycket de kunde och mer. Så länge Enoch var i rummet, tog aldrig Lisa ögonen från honom: ett par gånger försökte hon skyggt ta’ hans hand, men då drog han undan den med sådan kraft, att hon höll på att falla. Han såg aldrig åt henne vidare. Vad det led tystnade också Lisas lilla röst Hon blev allt mera skygg och grät ofta. Men till skogen med vad däri fanns — sprang hon aldrig mer ... Gud hade givit mig kraft tala henne bort från den tanken. En dag fram på senvintern sa’ mor Brita helt kort till Enoch: »Jag tänker det är tider för mig och flickan att resa nu. Vi fara väl till mormor?» »Nej», svarade Enoch än kortare. »Menar du att flickan ska’ kämpa igenom sin skam här hemma hos oss?» »Så menar jag.» Äntligen och på en gång kände modern sig som mor — och det ända i botten. »Det sker inte, att hon ska’ lida slik smälek, så länge jag kan hindra det!» Enoch rätade ut de numera så ofta böjda axlarna: hustrun tyckte han växte, så han nästan rörde taket. Så kom det i dundrande ton: »I detta hus och i denna säng ska’ Älgö gårds första oäkting födas! Dold skam blir dubbel skam! Nu har ni hört mitt ord.» Det var sådan kraft i tagen, när dörren sedan slängdes igen, att huset skakade som intill märgen. Hustrun kämpade hårt, men var tystad. Själv av obygdssläkt förstod hon sådan art av obygdsheder. Men efter detta började hon att pyssla om Lisa — försökte tafatt visa henne alla de små omsorger, dem bara en mor kan hitta på för att trösta ett barn i nöd. Lisa såg på henne undrande — men hon tackade henne aldrig, närmade sig henne aldrig. När stunden var inne, ordnades allt på gården som när matmodern själv väntade sin svåra timme. Enoch for själv efter barnmorskan. Till och med bröllopslakanen befallde Enoch fram ur skåpen och att det skulle tändas i fönstren. Svår pina blev det, men hon teg, moderbarnet: hon var Enochs dotter efter allt!
Maj förberörde år, först på försök användas endast för fabrikanter i Stockholm, hvarefter lånerätten utsträcktes till Norrköpings och Götheborgs fabriksidkare samt slutligen år 1795 till Rikets yllefabrikanter i allmänhet. Understödd genom räntefria försträckningar från den under KommersKollegii förvaltning slående s. k. väfverifonden, hade Ull-Diskontens lånerörelse under derpå följda år betydligt utvidgat sig, och fonden medelst samlad räutevinst så ökat sitt kapital, att densamma vid 1827 års slut ägde en behållning i kontanta medel och säkra fordringar af öfver 100,000 R:dr Banko. När Kollegium påföljande året, 1828, till Kongl. Majit afgaf infordradt underdånigt utlåtande, angående anstalter till inhemska får-afvelns och ullproduktionens befrämjande, ansåg Kollegium likväl sig böra fästa Kongl. Majlis nådiga uppmärksamhet derpå, alt Ull-Diskontfonden, - 44 — så inrättad, som den då var, icke, i Kollegii tanke, fullständigt uppfyllde det dermed åsyftade ändamål, hufvudsakligen derföre, att ullproducenten vore utestängd från lånerättighet och att den fördel, som lånen tillskyndade fabrikanten, i allt för ringa mån delades af landtmannen, samt att genom lånerättens öfverflyttning på ullproducenten i lörsta rummet och dess utsträckning till alla ullsorter, den då varande fonden icke vore tillräcklig; i anledning hvaraf, och sedan Kongl. Majit vid 1828—-1830 års Riksdag till Rikets Ständer aflåtit nådig Proposition i ämnet, Rikets Ständer beslöto, att genom anvisande å RiksgäldsKontoret af 200,000 R:dr Banko, såsom tillökning af Ull-Diskonten, sätta Kongl. Majit i tillfälle att medelst inrättande af Ull-kontor öppna för ullproducenten eller landtmannen hittills saknade utvägar, att ej allenast erhålla sin vara sorterad och uppskattad, utan ock, vid bristande afsättning derå, få densamma belånad.
På Riksmarskalks-embetets vägnar: Maur. IiEWEXHAlPT. JT\ ron Sehoultz. 41. — 322 — Förste Hof-intendentens underdåniga utlåtande, i anledning af 1851 års Revisorers berättelse om granskningen af redogörelserna för slottsbyggnadsmedlen samt anslaget till brandväsendet och lyshållningen på Stockholms slott. Stormäktigste Allernådigste Konung! I anledning af Rikets Ständers sednast församlade Revisorers berättelse, i hvad densamma rörer verkställd granskning af 1848 och 1849 års redogörelser för Kongl, slottsbyggnadsmedlen samt öfver anslaget till brandväsendet och yttre lyshållningen på Kongl, slottet, får undertecknad, Förste Hof-intendent, till åtlydnad af Eders Kongl. Maj:ts nådiga remiss den 22 December sistlidet år, mig genom Riksmarskalks-embetet communicerad, underdånigst anföra följande: Enär de årliga statsanslagen för Kongl, slottets och hofstallets samt öfriga för de Kongl, hofvens behof härstädes afsedda byggnaders underhåll icke voro tillräckliga för de större reparationer, som åren 1845 och 1849 måste verkställas å Kongl, hofstallet och å Hans Kongl. Höghet Kronprinsens rum, behagade Eders Kongl. iMaj:t i nåder förordna, att de öfverskjutande kostnaderna borde af Eders Kongl." Maj:ts enskilda medel utbetalas.
Ständer för forsellön afsedda anslag; men Utsk. har, såsom motiv för sitt tillstyrkande, omnämnt, att om det skulle komma i fråga att utgifva 1,000 R:dr såsom ersättning för forsellön, så kunde detta tagas af det förut anvisade anslaget, och att således icke någon forsellön behöfde särskildt beräknas. Hr von Troil: Efter mitt förmenande är StatsUtsk:s yttrande i afseende på denna punkt i det sednare Betänk, fullkomligt felaktigt. Jag har i min Betänk, bifogade reservation Den 26 Juli. 421 tagit mig friheten påpeka denna omstärdighet och anhåller endast få uppläsa hvad jag derom anfört. Det lyder sålunda: ”Hvad särskildt beträffar frågan derom huruvida ersättning för förlorad forsellön skulle kunna erhållas från det vid sista Riksdag för enahanda ändamål anvisade förslagsanslag, ber jag endast få erinra, att nyssnämnde anslag beviljades till ersättning åt ”innehafvare af ränteoch tiondeanslag, för upphörandet så väl af deras hittills åtnjuta optionsrätt, att utfordra dessa anslag in natura, som af rättigheten att utaf räntegifvarne upbära forsellön”, samt alt detsamma således icke kan, i enlighet med Utsk:s tanka, anlitas för de tjenstemän, hvilkas indelta löner Utsk. önskar, emot kontant penninge-ersättning, indraga.” I sammanhang med skatteförenklingen beslöto nemi. R. St. vid sistlidne Riksdag att innehafvare af ränteoch tionde-anslag skulle, för det att uppsägningsrätten för dem gick förlorad, få ersättning genom Statsanslag. Nu har Utsk. i sitt förra Utlåt, för betäckande af (orsellönen föreslagit ”att R. St. må ytterligare i sådant afseende anvisa en rund summa af 1,000 R:dr, att, i mån af behof, användas och äfvenledes innefatta egenskapen af reservationsanslag, ” men det oaktadt trott det vara möjligt att af det förut beviljade anslaget lemna en dylik ersättning. Detta är aldeles omöjligt, ty om en sådan ersättning skulle lemnäs, så skulle denna ersättning ovilkorligen genom särskildt
I händelse brännvinsbränning, då densamma, enligt denna författning, icke är tilläten, verkställes af någon, envad han dertill eljest vore berättigad eller icke, bote ban fyra gånger beloppet af den afgift, som för den dervid nyttjade brännvinsbrännings-redskap, om den lofligen varit brukad, skolat erläggas, efter samma beräkningsgrund, som i nästföregående §. säges, likväl så att böterna icke må understiga 33 R:dr 16 sk. Den, som beträdes att tillverka brännvin under den tid, då brännvinsbrän ningen, för något serskildt fäll, blifvit af Kongl. Maj:t inställd, skall böta fem gånger beloppet af afgiften, enligt ofvan stadgade beräkningsgrund; dock att böterna icke må understiga 50 R:dr. Nyttjar någon till brännvinsbränning, då den inställd är, redskap af större rymd, än den högst tillåtna, straffas han serskildt derför, som i §. 34 säges. Beträdes någon att utöfva brännvinsbränning med ostämplad redskap, skall han derför, utom det ansvar, hvartill han, enligtdenna och nästföregående §., i öfrigt Ian hafva gjort sig skyldig, vara förfallen att böta 20 R:dr. Uti alla i denna och nästföljande §. omförmälda fall vare de vid förseelsen nyttjade redskap och det uti bränneriet samt dertill hörande förvaringsrum, vid beslagstillfallet befintliga brännvin, jemte de käril, hvari det förvaras, förbrutne; 656 Expedilions-Utskottets Förslag till und. Skrifvelse, N:o 199. gitter egaren styrka att någon del af det uti sådan lägenhet befintliga brännvin är lofligen tillverkadt, blilVe dock denna del från beslaget fritagen; vare ock den, soin tredje resan begår någon af dessa förbrytelser, derjemte för tvä år förlustig rättigheten att brännvin tillverka. §.
Solen strålade ned på de ströfvande. Vinden suckade af kärlek. Tvänne kommo efter de andra. En » han » och en » hon ». Hade de med afsikt skilt sig från de öfriga? O, n e j! Uppsökte de hvarandra? Hvem vet! Älskade de hvarandra? Måhända! De talade föga, tänkte ej mycket. Båda förnummo en främmande känsla, som de ej förstodo. Då deras ögon möttes, rodnade hon, han blef blek. De kände hvarandra först sedan få dagar, dock tycktes det dem vara mycket längre. De gingo sida vid sida, men gåfvo hvarandra icke armen. » I morgon lemnar jag staden och landet, » sade han efter en paus. » Det vet jag, » svarade hon sakta. Åter tego de. » I morgon tar jag mig plats, » sade hon. » Det vet jag, » svarade han. De tego och suckade omvexlande. * * * V i d denna samma strand — många stormar draga öfver den evigt unge gudens panna, som vi kalla jord; hafvets vågor äro hans hår, floderna hans fingrar, sjöarne hans ögon, bergen dana hans ben, i hans inelfvor finnas kostliga stenar, ur hvarje por i hans jättehud uppstiga underverk, med hvilka han söker locka sin älskade, den sköna Luna, att gifva honom en enda kyss, medan hon sväfvar med honom genom världsrymden och egnar honom en kärlek utan lidelse — vid denna samma strand sluta de sig till sina kamrater. Väl skämtade och skrattade de med, dock ej så högljudt. Väl talade de, men ej så mycket. Det drog ut så länge, tills den stora sollyktan togs ned och doppades i hafvet för att rengöras till följande dag, och himlahvalfvets små nattlampor vordo tända. Sällskapet gick par om par, sjungande, hemåt. Hon och han voro åter — tillfälligtvis? — de sista. # * * Hennes arm låg nu i hans, han lutade sin skuldra mot hennes. Medan de gingo där fram efter takten af den framför dem tonande sången, sade han med klappande hjärta: » Jag var så tyst i dag, då allt påminde mig om min förlorade lycka. Jag älskade en flicka, hon älskade mig. Jag svor henne trohet.
Sedelstocken skulle då ej ökas, ty obligationerne kunde i sådant fall minskas. Herr Munck af Rosenskjöld, Eberhard: Jag har ifrån början, och redan vid den sistförflutua Riksdagen, föreslagit den nu beslutade inyexlingen ?f silfver mot nya sedlar; men jag är Den 30 September f. ni. "417 är lilsa sa mycket emot det föreslagna uppkö' pet af silfver för Hankens behållne vinst, så väl på de grunder Friherre Björnstjerna anfört, som äfven emedan jag anser denna sist» nämnde mesure skadlig både för Capitalistec och Gäldskyldige: nemligen i början för de förre, genom coursens möjliga höjning deri* genom, att efterfrågan af Hamburger Banco blir större, och i längden för de senare, enie» dan silfverfonden derigenom i längden och. efterhand ökas, utan att sedelstocken derjemte tillvexer. Herr Stråle' Jag får fästa uppmärksamhet ten derå, att frenne Stånd redan beslutat, att Capital-afbetalning å StatsVerkets skuld till Banken skall äga rum. Denna fråga är således afgjord. Det återstår blott att bestämma,' huru medlen skola användas. De förenade Utskotten hafva föreslagit, alt de måtte disponeras till uppköp af silfver, derföre, att de annars icke skulle komma Banken till godo, och att sedlar såmedelst skulle för silfret utgå i rörelsen. Derigenom förenades Bankens consoliderande med afsigten, att bibehålla den nuvarande sedelmassan i rörelsen. Men skuls le åter de 150,000 R:dr, såsom BorgareStåndet beslutat, användas till allmänna arbeten och företag, blefve Banken i sjelfva verket i saknad af den beslutade Capital - afbetalningen* Jag tror likväl att de farhågor, Friherre Ridd. och Ad. Prat .VIII Band. ^i§ Hen 36 September f. m.
Utskottet deremot löreslår: att grundfonden skall till fulla beloppet vara i rikets gällande mynt inbetald samt den i 15 § bestämda andel deraf till grundlonds-hypothek förvandlad och i allmänt förvar nedsatt, inom elt nr, räknadt från den dag, banken för allmänheten öppnas (§ 10); att banken likväl må för allmänheten öppnas, utan förbehåll, att någon del af grundfonden då skall visas vara i allmänt torvar uedsatt (§ 25); och att banksedlar finge utgifvas, sedan visadt vore, att minst 25 procent al grundfonden blifvit i grundfonds-hypothek nedsatt (<§ 24). För min del anser jag Finans-komitéens förslog mera öfverensstämma med hvad allmänhetens säkerhet i dessa hänseenden erfordrar Dagen för begynnelsen af det prseclusiva året i afseende å oklrojens giltighet under förberedelsetiden är i Finanskomitéens förslag på förhand gifven och bestämd, då deremot terminus a quo, bestämd lill dagen för bankens öppnande, är en obestämd tidpunkt, som skulle kunna länge nog efter bolagets godtfinnande inskjutas på framtiden. — Att medgifva bankens öppnande till allmänhetens tjenst, innan någon del af grundfonden blifvit till grundfonds-hypotheker förvandlad och i allmänt förvar nedsatt, vore ock så mycket mindre följdrigtigt, som det väsendtligen ingår i systemet för hithörande genom lag fastställda garantier, att sådana grundfonds-hypothek under hela tiden för bankens verksamhet skola finnas nedsatta; och då så är, vöre det än mindre följdrigtigt, att medgifva banksedlars utfärdande, innan sådana garantier blifvit ställda. — Rättast torde ock vara, att lemna åt bolagets eget godtfinnande och bestämmande, huruvida grundfonden skall till fulla beloppet af bolagsmännen i kontant inbetalas och derefter af styrelsen till antagliga grundfonds-hypothek i proportionerlig del förvandlas, eller huruvida annan ordning för grundfonds-hypoihekens anskaffande må kunna medgifva». Ehuru Utskottets förslag i denna de! må vara godt, torde dock dithörande bestämmelser ej böra uppställas såsom ovilkorliga.
Under så i alla afseenden lika förhållanden kan, 3a Den ai Maji f. m. * ulan verklig mannamån, den af Kgl. Maj:t framställda ganska billiga önskan, att de på Stat blifvande g Generaler må anses berättigade till pension, icke afslås; en rättvisa, som föröfrigt blifver lika mycket fördelaktig för den vid Armeen tjenande personalen i allmänhet, som för den eller de individer, hvilka deraf directe komma i åtnjutande. Utskottet, som tillstyrkt det af Kongl. Majit önskade anslag för KrigsAcademiens Stat, bär dervid fästat det vilkor, att den uppförde summan endast må utgå, så länge KrigsAcademien till organisation oförändrad fortfar, och att hvad framdeles genom skeende reglering kan besparas, må blifva en tillökning i anslagen för Undervisningsverken. Jag instämmer fullkomligen i den öfvertygelse, som synes mig hafva legat till grund för denna Utskottets framställning, nemligen att förbättrade Undervisningsanstalter böra på allt möjligt sätt understödjas och beredas, såsom utgörande ett det kraftigaste medel till befordran af Nationens lycka, trefnad och framtida förkofran; men jag kan dock icke lemna mitt tillstyrkande till det föreslagne vilkoret, emedan en af Statsregleringens hufvudgrunder derigenom skulle rubbas, och anslagen å en HufvudTitel dragas till föremål, som tillhöra en annan, hvilket blefve händelsen, om Den 2i Maji f. m. 33 om ett anslag å 3:dje Titeln anvistes för Undervisningsverken i allmänhet, hvilka finnas uppförde under 4ide HufvudTiteln. För öfrigt, som Rikets Ständer hvart femte år reglera Statsanslagen, och då äro i tillfälle att återföra en genom ny reglering möjligen uppkommande besparing till den HufvudTitel, som deraf kan pröfvas vara i behof, tror jag den summa, som för ett eller .annat ar kunde blifva bespard, icke förtjena det afseende, att derföre
Då begynte han tro att han var ensam i verlden, och förtviflan intog hans själ, och han beslöt att äfven dö. Men då han var i begrepp att störta sig utföre ett fjell, hoppade hans trogna hund upp och smekte honom, och klagade i ångstens uttrycksfulla språk. Halgrim hejdade sig, och steg tillbaka från afgrundens rand; han omfamnade sin hund, hans tårar runno, och förtviflan vek från hans uppvekade hjerta. Och han började åter sin vandring. Kärlekens minne förde honom till Gravens socken, der han först hade sett och lärt älska Hildegunda. Det var afton, och solen var i nedgången, då Halgrim nedsteg i en dal, der allt var likaså tyst och dödt, som i dem han hittills genomvandrat. Dystra stodo furorna i bergsväggens svarta skugga, och tyst flöt elfven mellan de ödsliga stränderna. På andra sidan om elfven sköt ett litet näs med löfskog ut i de blå vågorna, och på de ljusgröna björktopparne spelade solens sista strålar. Plötsligt tycktes det Halgrim, som om en lätt rök skymtade fram öfver löfskogen. Men han trodde icke sina ögon; andlös stirrade han ditåt. Det dröjde blott en sekund, och en blåaktig rökpelare hvirflade sakta upp i den lugna aftonluften. Med ett rop af glädje störtade Halgrim framåt, vadade genom elfven och stod snart på dess andra strand. Skällande och hviftande sprang hunden framför honom till hyddan hvarifrån röken kom. På dess härd brann elden klar, och i dess dörr trädde en ung flicka, – ännu ett rop af outsäglig fröjd, och Halgrim och Hildegunda lågo i hvarandras armar. Äfven Hildegunda hade i sin dal ensam blifvit qvar efter «Stormannadauens» förskräckliga besök. Dagen derpå gingo de efter öfverenskommelse till kyrkan, och då ingen prest fanns för att viga dem, ej heller några menniskor att bevittna deras förening, trädde dessa båda ensamma fram för Guds altare och räckte hvarandra handen, i det Halgrim med högtidlig röst sade: i Guds Faders och Sons och den Heliga Andas namn!» Och Gud välsignade den i hans namn ingångna föreningen.
Hon blygdes, men hon kunde icke slita sig lös; hon hade vant sig vid hans smekningar. Max smekte mera civiliseradt numera; hans känsla hade funnit en mindre brutal uttrycksform, och sedan formen en gång var gifven, hade det gått upp för honom, att just detta var något, han länge drömt om: smyga sin arm kring en ung och smidig kvinnokropp, kyssa ett par friska läppar, ge sig hän i ett själarnes famntag, öga i öga, lägga sitt hufvud intill hennes barm och höra hennes hjerta slå. Men fastän hans dröm så till vida i allo realiserats, var han icke lycklig ändå. Det var åtminstone icke den stilla fröjd, som drömmen förespeglat. Det fans något inom honom, som sprängde och brottades, någonting oroligt och feberaktigt, han visste icke hvad det var. Eller han visste det mycket väl, men vågade knappast tillstå det för sig sjelf. Hans känsla var icke ren. Det var ingen eterisk längtan, den fordrade, den pockade, den slet i sina länkar, den stötte hufvudet mot skrankorna, den vred sig i förtviflan öfver halfheten i sin tillvaro. Han hade icke tänkt sig kärleken sådan; och han blygdes inför sig sjelf öfver sitt känslolifs låghet. Men det fans också ögonblick, då hans bättre jag dukade under, när fantasien i förbund med de sämre instinkterna reste sig i trots och bröto en lans för sin tillvaro. Detta inträffade i allmänhet så ofta han af en blick, en gest eller en nervös sprittning märkte, att hon blygdes öfver honom. Och det märkte han ofta nog. Dagen innan Max skulle resa var det blåsigt och regnigt; Ellen satt på sitt rum, i den stora länstolen med högt ryggstöd och smekande schaggöfverdrag, satt hopkrupen så långt inne som möjligt, med en bok i handen. Hon läste icke. Med fuktiga ögon stirrade hon framför sig, och färgen på hennes kinder var starkare än vanligt. Hon förstod sig icke sjelf, kunde omöjligt komma på det klara med sig sjelf. Det kändes som en tryckande nedstämdhet, men på samma gång som en lättnad att han skulle resa.
Revisions-Secreteraren Bergensköld uppläste härefter förslag till denna beslutade Skrifvelse, hvilket, sådant det vid Protokollet finnes bi lagdt, af Kongl. Majd godkändes, och skulle till Rikets Ständer skyndesammast expedieras. Ex ProtocoIIo Alex Thuring. Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse till Riksens Ständer, angående Dess Nådiga Proposition derr 21 sistledne Maj, ont Konungens Nåd. Propositioner'. en Lag, i afseende på vidtagande anstalter, för att anhålla och tilltala sådana personer, hvilka hega förbrytelser i ett af de förenade Riken, Sverige och Norrige, samt derefter afvika till det andra. Gifven Stockholms Slott den i8:de juni 1818. Under elen 21 sist!. Maij håfve WI till fider låiit afgå'Nådig Proposition omen Uag, angående vidtagande anstalter, för att anhålla och tilltala sädana Personer, hvilka begå förbrytelser, i ett, af de förenade Riken Sverige och Norrige* samt derefter afvika tili det andra, och WI håfve dervid gifvit lider tillkänna, att berörde Lag borde för häda P«iken vara gemensam, hvadan WI jemväl frira n st al tat, att samma Förslag blifver framiagdt för del nu i Norrige församlade Storling.
Brändes intager en af anförareplatserna. Genom hvad som skett har alltså ingenting väsentligt gått förloradt för frihetens och framstegets sak. Det är olyckligt, att en journalist af Hörups rang är utestängd från ett blad, som har honom att tacka för så mycket, mendet antages också att han icke inom synnerligen lång tid skall å nyo vara med i Morgenbladet. Till ersättning har nu en verklig fördel uppnåtts der-igenom, att den nya situationen åstadkommit en närmare sammanslutning mellan radikala och moderata. Dessa män hörde naturligt tillsammans och sluta sig alla till gemensamma demokratiska idéer, och blott personliga skäl, hvilka aldrig borde hafva åstadkommit en så långvarig skilsmessa * ha varit skuld till den ty värr alltför stora ifver, hvarmed radikala och moderata nu under en rad af år ha förföljt hvarandra. Samtidigt spridde sig i Köpenhamn de vildaste rykten om Bergs motiver. Berg hade varit på flere audienser hos konungen; vid dessa hade Hans Maj: t låtit förstå, $tt han i och för sig icke skulle hafva något emot ett venstérkabi-nett, så vida blott icke detta parti hade slutit sig till fri-tänkarne och visat obenägenhet att främja försvarssaken. Berg hade då lofvat att genast göra sig af med dessa och erbjudit sig att till försvarsväsendet lemna 50 millioner kronor, hvilket långt ifrån är så mycket som den nuvarande regeringen begär, men likväl alltid bättre än intet. Nu upp-fylde han första delen af löftet och skulle sedan bli minister for att uppfylla det andra. Dessa rykten hafva, lindrigast sagd t, varit icke obetydligt öfverdrifna. Sanningen är den, att enligt hvad flere tecken antyda, önskar man vid hofvet att komma i ett vänligt förhållande till Berg, som varit inbjuden till åtskilliga hoffester, liksom Hans Maj: t visat honom ovanlig artighet, när Berg i egenskap af Folketingets ordförande haft audiens. Det är antagligt, att detta kan tydas såsom ett tillkänna-gifvande af, att nu äfven konungahuset är uttröttadt af den nu varande sakernas ställning och vill bana vägen för en öfvergång. Till våren — så vida det icke på grund af en upplösning sker förut — skola nya allmänna val ega rum till Folketinget.