Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag yrkar, att StatsUlskottet, med stöd af 29 §. i Riksdagsordningen, måtte göra StatsVerkets och Nationens rätt gällande på ett sätt, som det förras behof och den sednares värdighet kräfver, och till laga ansvarighet befordra den eller dem, som haft del i det svekfulla uppgörandet af 2:ne olika Contracter om en och samma affaire, tydligt ämnade att paralysera hvarandra, hvilket förhållande icke kunnat inträffa, om vederbörande Embetsverk, enligt gällande författningar, handlagt denna angelägenhet. Utskottet har deremot tillstyrkt Ständerna, att afskrifva en del af förlusten och bortblanda den andra. E11 afskrifning af denna Slatsförlust, Den t4 Maji. med förklarande att utredningen af målet vore nöjaktig, skulle äfven innebära en decharge, som gjorde liela den behöriga handläggning öfverflödig, hvilken StatsUtskottet redan öfverlemnat åt ConstitutionsUtskottet. De summor, som enligt min öfvertygelse böra StätsYerket godtgöras, bestå af följande poster: Hela förlusten genom de 3:ne Fartygens återgång 4*6,35^: 21. 9. Återstående Köpeskilling för Tapperheten gooo fi:dr Hamb. B:co enligt cours 24,000. D:o för Fregatten af Chapman £ Sterling 1000 11,583: 16. 3. S:a 45i,93o: 38.— Utskottet torde äfven böra anmärka det missförhållande, att, ehuru Kongl. Maj:t med försäljningen af endast gamla Krigsskepp afsett möjligheten att med vinsten, utöfver verkliga värdet af sådana äldre skepp, kunna nybygga ett motsvarande antal; hafva likväl Fartyg, tagne ur Dockorna åren 1819 och 1824 efter nära total förbyggnad, blifvit försålda; Skeppet, Gustaf den store, kalladt det vackra och goda, skulle i värde kunnat anses alldeles lika med ett nytt.
Såsom exempel derå, hvad särskildt fabriksrörelsen angår, torde Komiterade här få anföra det af kronoräkenskaperna inhemtade förhållande, att af Lindholmens skeppsvarf (mekaniska verkstad) i Lundby socken af Göteborgs och Bohus län bevillning år 1857 utgick för behållen inkomst med 250 rdr och utgjordes särskild bevillningsafgift för fast egendom med 100 rör, hvaremot samma år af Motala mekaniska verkstad endast erlades fastighetsbevillning med 300 rdr, allt banko, men icke någon afgift för inkomsten af den stora rörelsen vid denna verkstad. Att den anmärkta ojemnheten i beskattningen egt rum äfven i rikets städer, visar sig af efterföljande, på generalsammandraget öfver 1857 års bevillning grundade tabell: 78 Städer. Folkmängd vid 185 5 års slut. Taxerad bevillning 1857. Banko. För handel, sjöfart, handtverk, fabriker och annan rörelse. För handels-, handtverksoch fabriksbetjening. Folkmängd vid 1855 års slut. Taxerad bevillning 1857. Banko. För handel, sjöfart, handtverk, fabriker och annan rörelse. För handels-, handtverksoch fabriksbetjening. Folkmängd vid 1855 års slut. | Taxerad bevillning 1857. Banko. Falkenberg Waxholm . Nora . Lindesberg Marstrand Hjo Kongelf . Falköping. Skanör Falsterbo . Thorshälla Borgholm . Oregrund . Mariefred . Östhammar Kungsbacka Säter . Två millioner riksdaler, ansett sig böra föreslå, är En procent. Härmed öfverensstämmer ock den åsigt, som vid sistlidna riksdag af de fleste motionärer och talare i ämnet omfattades. En särskild omständighet, som äfven talar för detta förslag, är, att bevillningen af embetsoch tjenstemän nyligen blifvit bestämd till nämnda procent, hvilken bevillning det af många anledningar blefve svårt och dessutom, efter hvad Komiterade hoppas, ingalunda är behöfligt att under vanliga förhållanden a. Komiterade hafva ansett sig böra försöka att beräkna hvad i bevillning enligt nu föreslagna grunder skulle inflyta.
Lika med Hr von Troil får jag erkänna alt viii behandlingen af delta ärende i StalsUtsk. salle jag mig emot del tillstyrkande, som StalsUtsk. här afgifvit. Detta gjorde jag då icke, emedan jag ansåg frågan dä egentligen vara, huruvida det löfte som Konung Carl XI gifvit rust hällarne inom Kungsörs län, genom resolutionen af d. 16 December 16S0 om lindring i deras dagsverken vore uppfyldt eller icke. Sedan har jag varit i tillfälle att taga särskilt kännedom om sjelfva indelningsverket för Westmanlands län. Jag linner deraf, hvad sorn här äfven är uppgifvet, alt dessa dagsverken, såväl jordeboks, som hemmantals^ dagsverkena, icke äro beräknade för ifrägavar. rusthåll inom Åkerbo härad, hvaremot dessa dagsverken äro beräknade för de öfriga häraderne. Eli gifven följd är således all dessa rusthåll hafva fått en större augmentsränta, än de hade fått om dessa dagsverken hade varit räknade dem lill last. Man har såsom hufvudsakligt skäl, hvarföre dessa rusthäll borde få denna lindring, anfört, att rustningen, är strängare för dem, än för öfriga hemman inom länet, d. v. s. att ett mindre antal daler här vore beräknadt på hvarje rusthåll, än för de öfriga hemmannen; men sådana olikheter Anner man nästan öfverallt. Det finnes säkert icke 2 kompanier i hela Sveriges rike, som har lika stor rotering, och om det verkligen varit förhållandet, att dessa blifvit strängare roterade, så har det härledi sig deraf, att dessa hemman varit mera värde i förhållande lill hvad de skattade, än öf riga hemman i Westmanlands län. Hvad beträffar de 13 tunnor, som äro lemnade lill ersättning för dagsverken som man säger, till 13 hemman inom Kungsboskärs socken, så visar det sig att dessa 13 hemman, som får hvar sin tunna kronotionde i ersättning, icke derigenom äro i bättre ställning, än de andra och att de äfven med denna tunna förvandlad icke utgöra mera än de hemman utgöra, hvilka icke hafva detta kronotionde.
Sedan numera dessa upplysningar hunnit inkomma, öfverlemnar Kongl. Majit härmedelst till Rikets Ständers pröfning detta ärende, jemte de särskilda framställningar, som tid efter annan inkommit angående dels löneförhöjning till vissa klasser, af landsstats-tjenstemännen, dels ock, inom vissa län, tillökning i deras antal. Yid 1856—1858 års riksdag uttalade Rikets Ständer den åsigt, att vid en blifvande definitiv reglering af lands-statens löner, borde de nu i lönerne ingående extra inkomsterne, bestående af provisioner m. m., icke i beräkningen intagas, äfvensom en efter samma method och samma grunder verkställd noggrann uppskattning af kronofogdars, häradsskrifvares och länsmäns boställen föregå. Sedan det, enligt Kongl. Maj:ts meddelade nådiga befallning, af Kammar-kollegium och Statskontoret afgifna underdåniga förslag till gemensamma grunder för en slik uppskattning, hvilket icke till sistlidno riksdags början hunnit afgifvas, sedermera inkommit, men Kongl. Majit af skäl, som finnas närmare utvecklade i bilagda Stats-Rådsprotokoll, med anledning af de under tiden inträffade nya förhållanden, genom Rikets Ständers vid sednaste riksdag, — då lönerne för lands-staten fortfarande endast provisoriskt uppfördes, — jemväl fattade beslut om nya grunder för fast egendoms taxering till bevillning, ansett ifrågavarande uppskattning på enklare och mindre kostsamt sätt, än det af Kollegierna föreslagna, kunna ske genom antagande af det värde, som af Pröfnings-kommittéerna blefve boställena åsatt, och beräkning af deras afkastning efter den i Bevillnings-förordningen i allmänhet för jordbruksfastighet antagne grund till tre procent af värdet, hafva uppBih. till li. St. Proposition Nio 76. lysningar till detta förhållandes utredande blifvit infordrade.
Såsom kännare å ena sidan af Gottländska Nationens ädla böjelse och önskan, samt nödvändigheten håde för dem sjelfve och Moderlandet, att denna Ö måtte fredas för dylika surpriser i en framtid, hvilket icke annorlunda kan ske, än genom militairiskt försvar på sjelfva stället; men ock å den andra, att förläggande af erforderlig Garnizon därstädes skulle för Staten medföra alltför dryg kostnad och för Gottlands Innebyggare hvarjehanda betungande och svåra olägenheter; äfvensom att enär Svea Rike varder inveckladt i krig, det behöfver till utförande all sin egen militairiska Styrka, utan att kunna dela deraf till beskydd för ofvanberörde, så tillsäga ndes ultramarinska, högst vigtiga och i alla afseende gagneliga Besittning, hellst under hvarje krig emellan Sverige och dess Grannar, Gottland alltid måste anses såsom i våda, och dess försvar desto nödvändigare, som, enligt Svea Rikes nu, efter erhållen fred stadgade gräns, Gottland bör betragtas såsom en vigtig förmur, i synnerhet för Rikets Södra del, gjorde jag, som icke ansåg hvarken mig såsom Riksdagsman tillständigt på eget bevåg föreslå, eller ens Konung och Riksens Ständer efter Constitutionen äga den makt att befalla, det emot Nationens fria vilja, tvångsmedel borde vidtagas till allmän Enrollering af Gottlands vapenföra Innevånare, vid 1809 års Riksdag den Motion, om icke Kongl. Maj:t skulle täckas till Gottland affärda någon högre pålitelig Embetsman, att samråda med Nationen, huruvida den icke vore hugad att sjelf efter yttersta för - 408 Den 16 Maji. måga medverka till nödigt försvar af deras egen, i anseende till äfventyrliga belägenheten, blottställde Fosterbygd. Konungen öf» versände i detta afseende år 1810 då varande vice Amiralen, iru mera StatsRådet m. m.
Då nedsättningen för Commendanten i Marstrand, ifrån 700 till 6ooR:dr, af Utskottet skett på den grund, att bemälte Comraendant, jemte förut åtnjutne 600 R:dr, å Allmänna IndragningsStaten uppbär till hushyra, intilldess Boningsrum i Kronans hus för honom blifva att tillgå, 100 R:dr årligen, om hvilkas upphörande fråga icke blifvit väckt, anser Utskottet sig böra härpå fästa Ridd. och Adelns uppmärksamhet, med 5o2 Stats-Ut skottets hemställan, huruvida icke Ridd. och Adeln, i följd deiaf, vill frånträda dess ofvanberörde beslut och instämma med H. PrästeStdndet och V, BorgareStdndet. Men skulle Radd. och Adeln härtill icke vilja lemna bifall, utan vid sitt redan meddelade Utlåtande i detta ämne förblifva; anser Utskottet Förstärkta StatsUtskottet böra rösta öfver den Proposition: 7:0 Den, som bifaller, att arfvodet för Commendanten å Marstrands Fästning bestämmes till 600 R:dr, voterar Ja. Den det ej vill, voterar Nej. Vinner Nej: fastställes samma arfvode till 700 R:dr. Enligt hvad sorn blifvit anfördt i io:de Puncten af Betänkandet N:o iÖ2 samt, med ändring i åtskillige delar deraf, ytterligare i io:de Puncten af Utlåtandet N:o 23g, innefattar Utskottets sluteliga Förslag till R. St:r, i afseende på Indelta Arméens Befäls loner.- Att regleringen af Befälets löner må blifva verkställd, på det sätt Utlåtandet N:o 23g sid. 117, 118 ng jemte åtföljande Tabellen innehålla; nemligen med 1823 års Statsanslag, Chefsindelningen vid f. d.
Underligt kan väl synas, att en præses vid ett prestmöte afslutat mötet med en af honom sjelf författad komedi öfver ett så profant ämne, som Paris’ kärlek och Trojas förstöring; men att detta utan anstöt kunde ske, bevisar ock, med hvilken förkärlek vid denna tid de verldsliga komedierna omfattades. I öfrigt är ju ämnet som klassiskt en skolrektor värdigt. Likvisst får man ej taga det så noga med ämnets klassicitet; det hade redan för länge sedan blifvit romantiskt uppstufvadt. De under medeltiden högt skattade beskrifningar om Trojanska kriget, hvilka tillskrefvos Dares Phryx och Dictys Cretensis, bildade grundlaget för flera behandlingar af den gamla sagan, hvarvid dock allt, som rörde mytologien och gudastriderna, uttogs, och tomrummet fylldes med romantiska uppfinningar. Redan under Henrik II:s regering i England (1154—89) erhöll detta ämne en metrisk bearbetning af en anglonormannisk skald, Benoit de S:t More, och denna ligger till grund för en prosaisk krönika: Historia de bello Trojano af Guido de Colonna år 1287, hvilken under medeltiden åtnjöt stort anseende. Här äro Achilles och Hector fullkomliga riddare, Ilions murar af marmor och Priami palats ett trollslott, så godt som något i riddarromanerna. I 14:de århundradet skrefs Les cent Histoires de Troye en Rime, och i medlet af 15:de århundradet skref Raoul le Fevre en Recueil des Histoires de Troye. Dramatiseradt finna vi detta ämne af en juris studiosus i Orleans 1450—1459353. Catonius har visserligen icke behandlat sitt ämne på medeltidsromantikens fantastiska sätt; men, om man undantager, att han användt den gamla mytologien och begagnat de vanliga från den antika komedien lånade grupper, såsom drömmar m. m., så har han i allt annat hämtat mönstret för sin sedeskildring från sin egen tid och icke från antiken. Messenii inflytande är omisskänneligt.
Men när damerna kacklat slut — och det hade de strax efter ingeniörens bedröfliga reträtt — fördelade de sig hastigt och lustigt i arbetslag af tre och tre, och se ' n gick fransmakeriet som en dans. Tofs efter tofs i regnbågens gladaste färger radade konstmässigt upp sig längs den på förhand färdigvirkade bården, som tack vare dessa fylliga bihang snart rundade sig till broH U L T M A N S CACAO Redan 1 8 8 8 intygade prof. Joh. Lang i Lund, att Hultmans Cacao var fullt lika med v a n Houtens Cacao. Hultmans Cacao kan således varmt rekommenderas till hvarje husmoder. IDUN 1897 kiga kullar, hvilka under aftonens lopp svällde ut till hela skimrande berg. Och stämningen var hög. Ingen satt surmulen och knåpade för sig själf, inga drogo sig tisslande och tasslande tillbaka i vrårna. Det gemensamma arbetet utöfvade en underbart sammanhållande verkan. De muntraste skärmytslingar om hvem som var skickligast utkämpades mellan de olika arbetslagen och mellan dessas medlemmar inbördes. Gulli Öster, som i det maktpåliggande värfvet att » fästa ändan » nått en efter hennes eget förmenande häpnadsväckande färdighet, skröt så hejdlöst, att hon väckte allmän förargelse, men på samma gång som en synnerligen upppiggande och värdefull ackvisition till hö- ger och vänster tingades på för stundande Arbetsbin. Och öfverallt var värdinnan till hands med gladlynta, spelande infall, m e d fyllda vinglas, m e d sockrade apelsiner, konfekt och marmelad. När Gulli vid 9-tiden under allmänt jubel afslutat sista tofsen, drogo sig gästerna in i salongen, där de, i afvaktan på supén, under stilla samspråk hvilade på sina lagrar, i det glada och angenäma medvetandet att hvar i sin mån ha bidragit till prydandet af det trefna och gästvänliga lilla, hemmet. Torkel Berg. Små utställningsfunderingar och litet annat smått oeh g-odt. För Idun af Lovisa Petterkvist. B r e f XIII. M e t kan man kalla grufdrift med besked! Det är alldeles otroligt! En gruf va midt uppe på torra landet!
Då stammer och hacker han änna som ett stampverk. – Men hvarför har du inte gått in i körkan? Anders. Nej, jag är inte ve tåcket sinnelag nu, att jag kan höre en predikning med riktig andakt, och då är det bäst te vare ur körkan. Bengt. Hvad är det fatt med dej då? Du är inte så lustig och glad nu som förr. Hvarför var du inte med oss 8 dar i dag se’n om midsommersnatta, då vi gått ifrå Nämndemans? Vi höll på och dansa’ ända te körkdags. Anders. Åjo, jag ska säje dej, Bengt, att jag börjer allt på och inte vare så begifven efter dans, som i forntiden. Förr kunne jag springe, om det varet två mil, för te få mej en Jösshäring; men nu går lusten bort allt mer och mer, och jag börjer riktigt bli stel i benen. Bengt. Jag vill inte höre tåcke tal åf dej, Anders. Förr bruka’ du allti vare den duktigeste hemme i sockna, när det ble fråge om Jösshärskast, och den som skulle se efter Anders ve Sjön, han feck allt titte opp efter takåsera. Anders. Ja, det var den tiden, det; men nu, vet du, är det allt bra tungsamt te lefve, tycker jag. Bengt. Kors, så du taler underligt ändå. Vore jag så der vän och däjlig i syna som du, så skull’ jag leke hej i sockna, sa’n. Jag kommer nock ihåg, hur blidt och kärvänligt Kammar-Ingrid på herrgåln jemt smila’ åt dej, när ni råktes på körkbacken. Men det var besynnerligt, du låddes aldrig se’t. Anders. Käre Bengt, tal’ inte mer om tåcke der. Jag har nu anne te tänke på, än kärlek för egen del. – Har du hört nå’nting om Erik i Hult? Bengt. Nej, ingenting ann’ än godt och väl, utom det att di vill truge på honom det der rifjerne Britta i Gyllby. Anders. Ja, ser du, det är just saken, det.
Knektarne spridde sig derför åt alla håll och började leta utmed dikeskanten, lysande omkring sig med facklorna, för att efterse om något vapen eller något annat lemnats qvar, som det kunde vara skäl att taga vara på. Det dröjde icke länge förr än de upptäckte grefven, liggande på rygg, med hufvudet nedan för vägkanten. Knekten, som stod närmast, sökte resa honom upp. Hans anlete var blekt. Genom det hvita spetskråset framsipprade blodet ymnigt. De rosslande andetagen och ryckningarna kring munnen gåfvo likväl till känna, att lifvet ännu icke flytt helt och hållet. Men knekten ansåg troligen, då hans försök att få honom att stå misslyckades, att föga hopp fanns om dess återvändande. Han släppte honom derför handlöst till baka i diket och sade, vänd till de andre: — Den der kan ligga tryggt tills i morgon, utan att någon stjäl bort honom. Derpå stack han grefvens värja i sitt bälte. Under skratt och glam marscherade patrullen vidare. Följande dag var mönstring med borgerskapet på Barnhusgården. Denna aflopp icke utan mycket stoj och långa deliberationer, tack vare den hetsige mäster Jonas Värme. Orsaken var följande. Sagde skråhöfvidsman hade nämligen någre qvällar förut anfört en patrull af borgarvakten. I den patrullen voro äfven Olof Abrahamsson, stockmakaren, Olof Fibiger, bagaren, Magnus Grå, karduansmakaren, jemte flere mindre betydande. Det var redan nedmörkt då de lemnade Söderport och mäster Fibiger föreslog derför facklor. Men, som ofta händer när rådet kommer från en underordnad, lemnades det utan afseende. Visserligen tyckte Jonas Värme att han var mager och tunn som ett gorån, då Fibiger deremot var däst och uppblåst som en skånsk smörlimpa, men hvad kuraget vidkom ville han icke byta. Mången grofväxt gesäll hade fått plikta för sin ringaktning rörande hans armstyrka, och äfven om spökena voro af kött och blod, tyckte han, behöfde han icke låta lysa för sig som giftaslystna baljäntor. Alltjemt ordväxlande härom, hade de kommit ett stycke uppför Hornsgatan, då de plötsligt fingo höra gälla rop om hjelp.
Till förekommande af de flere olägenheter, som skola tillskyndas Skeppare och Allmoge inom Råneå Socken, derigenom att de, till erhållande af förpassning tor sine resor till Finland,. nödgas förut besöka Haparanda Sjötullskarumare, dit de hafva en väg af 12 till '14 mil, har Herr Beniamin Hahn, uti ett till Wällöf!, Borgare-Ståndet ingifvet memorial, föreslagit att Råneå Socken, med dess lastageplats Brandholmen vid Råneå elfs utlopp i hafvet, måtte återläggas under Luleå Sjötullskammaredistrict, hvarunder densamma lydt före den reglering, som i afseende å de Norra Tullstationerne år 1828 verkställdes. Efter erhållen remiss af förenämnde memorial, får Utskottet vördsamt anföra, att, ehuru den föreslagne förändringen synes kunna för Råneå Sockens invånare medföra någon fördel, samt det, i hänseende till tullbevakningen, lärer vara likgiltigt om samma Socken lyder under Luleå eller Haparanda Tulikammare-district, finnér likväl Utskottet, att, då frågan om berörde förflyttning lätteligen hör anses såsom en Råneå Sockens invånare enskildt rörande angelägenhet, hvarom de ega att sjelfve i vederbörlig ordning anmälan göra, motionen alltså icke bör utgöra föremål för någon åtgärd å Rikets Högloft. Ständers sida; hvilket dock vördsamt underställes, Rikets Högloft. Ständers egen pröfning, Slockholm den 3r Maji i834- N:o 71. Ank. lill Exp. Utsk. d. 3i Maji, Utlåtande■ x i anledning af vackt motion om förklaring af 1 :sta punkten uti Kongl, Kun örelsen den 27 Augusti 1828 angående afgift till Sjömanshusen. Med anförande hurusom , vid tillämpningen af det i första punkten 'Allni. Besv. och Oecon. Utsk. Utlåtande
Värdet af dels nedrifna, dels försålda fastigheter till de belopp, hvartill de bland stadens tillgångar varit bokförde . 30,016 32 Pensionsocl^ indragningsstat för embetsoch tjenstemän vid stadens verk 9,882 8 Afgift för utskänkning och minutering af bränvin — Inköpte fastigheter, nemligen är 1851: egendomen JVs 4 i qvarteret Icarus 4,000 R:dr, år 1854: för bytet af tomter i qvarteret Styrpinn 500 R:dr; år 1855: egendomen 5 i qvarteret Icarus 11,500 R:dr, 144 qvadratalnar af egendomen M 2, qvarteret Caron i Nikolai församling 2,000 R:dr 4,000 Summa 432,121 9 8 1852. 1853. 1854. 1855. Vid jemförelse emellan stadskassans inkomster och utgifter, visar sig för år 1851 brist 17,439 8 7 » 1852 öfverskott 83,239 17 11 » 1853 öfverskott 88,046 46 — » 1854 öfverskott 96,816 38 8 » 1855 öfverskott 125,340 25 9 eller, då medeltal räknas för dessa fem år, ett årligt öfverskott af 75,196j43 2 Stadskassans skuld, efter afdrag af fordringar, hvilken vid 1851 års början utajärde 272,576 R:dr 2 sk. 2 rst., har under dessa fem år blifvit minskad med omkring 100,000 R:dr, approximativt beräknade, enär 1855 års hufvudbok vid uppgiftens aflemnande icke hunnit afslutas, så alt den vid 1855 års slut utgjorde cirka 172,000 R:dr, häribland inberäknade å ena sidan alla stadens skulder, således ej blott de reverserade och med ränta löpande, utan äfven sådana utgiftsmedel, som
Hvad nu först angår Herr von Ehrenheims förslag, att bränvinsförsäljningsafgifterna å landet skulle helt och hållet tillfalla hushållnings-sällskaperna, så utgör den omständigheten att de ifrågavarande afgifternas belopp lyckligtvis icke är betydligt, ej något skäl att afvika från den grundsats, hvarpå det nu gällande stadgandet i detta afseende hvilar, nemligen att någon del af de penningar, som från en församling utgått för köp af bränvin, må elit återkomma, för att användas till behof, hvartill medel eljest mäste af församlingens invånare omedelbart sammanskjutas. Måhända vore det ock mindre rådligt att beröfva landsförsamlingarne denna, om än obetydliga, fördel, hvilken dock ostridigt bidrager att göra dem angelägna om lönkrögeriets utrotande, hvadan Utskottet tillstyrker, att Herr von Ehrenheims förslag, att bränvinsförsäljnings afgifterna å landet skola helt och hållet tillfalla hushållnings sällskaperna, icke må vinna Rikets Ständers bifall. Hvad derefter angår motionärernes förslag till ändring i stadgandet rörande fördelningen af de afgifter, som inflyta för bränvins minutering och utskänkning i stad, så var denna fråga äfven vid sista riksdag föremål för sammansatta Utskottets pröfning. Det erinrades då, att den olika fördelningen af ifrågavarande afgifter i stad och på landet grundade sig på den olika ställning, hvaruti städernas styrelse och förvaltning befinner sig emot landtkommunernas, samt den vana och häfdvunna rätt, som städerna hafva att hvar för sig omedelbart draga inkomst af starka dryckers försäljning. I förlitande på bibehållandet af denna häfdvunna rätt hafva ock flerestädes icke blott påbörjats större anläggningar till städernas förskönande, utan äfven åtgärder vidtagits till förbättrande af fattigvård, folkundervisning, polis, med flera kommunala inrättningar. Att nu fråntaga städerna någon betydligare del af dessa afgifter och att, sedan de genom Statens uppbörds - Sammans. Sevillu.-, Lagsamt Allim Bes v - och Ekon.-Utskottets Bet. 13 män ingått till Statsverket, fördela dem på kommunerna efter folkmängd, skulle derför vara mindre välbetänkt.