Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Utom Schröderheims eget hem, var det Stockholms förmögnaste borgarehem, i hvilka man råkades – hos den kuriösa rådman Dreyer, känd för sin rådbråkade franska, grosshandlarna Hasselgren, Lorichs, Hassel m. fl. Bland stamgästerna voro en del af Schröderheims ämbetsbröder, som Ulrich Franc, typen för en hvass, sarkastisk och retlig byråkrat, och vidare hans frus stab af beundrare, de båda stallmästarna, bröderna Bruse, den unge Mörner (sedermera generalmajor) Bungencrona, riddarhussekreterare, mycket olycklig på den erotiska tornérplatsen, om man får tro en annan af habituéerna, Haldin – Hallenstjerna, hvilkens otryckta lefnadsteckningar gifva en högst saftig skildring af de gustavianska ungherrarnas Lovelaces-bedrifter, som mindre föra i tankarna Armfelt eller Lauzun än de föga kräsna hjältarna hos Restif de la Bretonne. Kretsens sammanhållande element vid sidan af Schröderheim, dess rodocka och maitre de plaisir på samma gång, var den bekante Olle Malmgren, tjänsteman i Commercekollegium, men känd egentligen som ett af det borgerliga Stockholms original, uppvaktaren vid alla grosshandelsfruars toaletter, nyhetskrämaren vid alla middagar, lika gärna sedd i damernas budoarer som vid herrarnes trisettbord, förande de gustavianska traditionerna in i vårt eget sekel. Ännu en sedetecknare från 1800 talar om kamrer Malmgrens nya »Vallsquadrill», och friherrinnan Knorring har i sina »Illusioner» förevigat honom som prestafbärare i Amaranten den minnesrika afton, då Corinnes och Delphines författarinna intogs i denna orden. Man råkades hela vintrarna och på somrarna hemsöktes de af kretsens medlemmar, hvilka ägde sommarställen i Stockholmstrakten, gubben och gumman på Järfva, Schröderheims, herrskapet Hasselgren på Jacobsberg, Dreyer uti Canaans förlofvade land tätt intill Drottningholm. De hufvudsakliga nöjena voro främst improviserade sällskapsspektakel och kortspel.
Enär för erforderlig utredning af de egentliga religionsmålen, ej mindre än t afseende å öfriga åtal, som efter den föreslagna författningen kunna komma att anhängiggöras, undersökning alltid måste förrättas inför domstol i orten, der åtalade gerningen skett; samt enahande rättegångs-ordning i alla dessa mål desto hellre bör följas, som genom föreskriften i 2 punkten 2 morn., att der omförinälda åtal icke finge annorledes än efter Justitie-kanslerens förordnande anställas, synes vara förebygdt, att desamma företagas i oträngdt mål och af annan än tjenlig åklagare, anser jag mig ega anledning tillstyrka, att till förslaget måtte göras ett tillägg, deruti förklaras, att mål angående öfverträdelser af ifrågavarande författning, som åtalas mot annan än prest, hvilken hörer till Svenska kyrkan, skola upptagas och afdömas af allmän underdomstol, hvars beslut likväl bör i de fall, som 2 och 3 punkterna samt 4 punkten sista momentet afse, Hof-Rätts pröfning underställas. De ämnen och föreskrifter, som hitintills blifvit genomgångna, ega det sammanhang med allmän strafflag eller rättegångs-ordning, att de måhända rätteligen borde deruti inrymmas. Kongl. Majus Nåd. Prop. M 104. Hvad af förslaget vidare återstår eller föreskrifterna i 1 och 4 punkternå samt uti 5 punkten 1 momentet, angående dels tillåtelse att utträda ur Svenska kyrkan och sältet derför, dels uppfostran af barn, hvilkas föräldrar antingen begge eller endera till annan troslära öfvergått; dels fortfarande tillämpning af stadgarne rörande främmande trosförvandter, är deremot att hänföra till kyrkolag eller kyrkostadgar. Huru denna lagstiftning må kunna ändamålsenligt ordnas och hvad behofvet i sådant afseende kräfver, synes mig böra i främsta rummet bedömas af dem, å hvilkas ansvarsfulla kall ligger vårdnaden om kyrkans angelägenheter och om ordningen inom församlingen. Ehuru dessa sakkunnige mäns omdöme i ämnet ännu icke kunnat uttalas, har jag likväl, med ledning af den erfarenhet och de upplysningar, sorn eljest varit för mig att tillgå, sökt för mig reda den frågan, huruvida de i nämnde hänseende föreslagna stadganden må vara ändamålsenliga samt för Svenska kyrkan och samhället fullt betryggande.
Det återstår då att afgöra, huruvida R. o. Ad. anser nödvändigt att för ögonblicket gilla ett förslag, hvarom en ledamat af LagUtsk., som sjelf talat derför, likväl erkänt, att det vore till en del bristfälligt. För mitt omdöme har Ilr Lagerhjelms anförande varit tillräckligt alt grunda hemställan till R. o. Ad., att vid denna riksdag icke vidtages någon ytterligare åtgärd i förevar, hänseende, utan låta förslaget hvila. Om R. o. Ad. fattar ett sådant beslut, som Hr Nordenanckar föreslagit; hvad skulle väl följden deraf blifva? Utan tvifvel de olägenheter, som Hr Lagerhjelm framställt, och då har man, intill nästa riksdag åtminstone, fått genom sjelfva erfarenheten öfvertyga sig om oriktigheten af detta förslag. Bäst vore visserligen att slippa då upphäfva hvad man nu för tidigt beslutat. Derigenom undginge man äfven del äfventyr, för hvilket Hr Lagerhjelm varnat och hvilket jag anser så stort, att den möjliga vinsten af ett erfarenhetsrön derföre bör underlåtas, nemi. äfvenlyret att, genom eli sådant åliggande för sockennämnden, afskräcka något -hvar alt deri inträda. Den nya inrättningen, af hvilken 94 Den 5 Februari f. m. man hoppas åtskilligt godt, såsom jag tror med skäl, skulle kunna förqväfvas, så att säga, i sin linda, om man, innan hon kommit sig före, ålade henne befattningar, som hon icke kunde utföra. Då det är en allmän regel, att man i tvifvelaktig» fall icke bör företaga sig något nytt, så anser jag Ii. o. Ad. böra underlåta att i detta afseende fatta annat beslut än afslag, både på Utsk:s betänk. och på Hr Nordenanckar och reservanternas förslag. Man säger, att R. o. Ad. då skulle uppoffra sin röst, emedan två Stånd redan hafva beslut». Jag anser vida bättre att uppoffra sin stämma, än att bidraga lill ett förslag, som kan blifva skadligt.
Enligt Reglementet för Riksgälds-Kontoret, § 135, hafva Rikets Ständer till Kongl. Maj:ts Nådiga disposition, för anläggning af nya samt förbättring eller omläggning af backiga eller eljest mindre goda vägar, anvisat en årlig anslagssumma af 160,000 R:dr och således för åren 1831, 1862 och 1863 eli sammanlagdt belopp af 450,000 R:dr R:mt; varande härvid bland annat, bestämdt, att SO,000 R:dr årligen skall, utom den andel af hvarje års anslagssumma, som, enligt hittills följda fördelningsgrunder, belöper sig på Rikets fyra nordligaste län uteslutande lilldelas dessa län, nemligen Norrbotten, Vester botten, Vester-Norrland och Jemtland, för vägarbetens verkställande. Nämnde Reglemente, § 156 mom. 1, anvisar härutom, för anläggning af väg från Storbacken i Öfver-Luleå socken till sjön Waikijaur inom Jockmocks lappmark af Norrbottens län, ett särskildt anslag af 10,000 R:dr R:mt. Efter urval från den mängd arbetsplaner rörande vägars anläggning eller förbättrande, sorn hos Styrelsen för Allmänna Vägoch Vattenbyggnader befunnos !ivilande och uti generalförslaget till förra Riksdagen blifvit inför Kongl. Maj:t i underdånighet anmälde, har Kongl. Majit i Nåder anvisat understöd till efterföljande företag, hvilka skola i mer eller mindre mån vara påbörjade före 1862 års utgång. Härvid får tillika anmärkas, att åtskilliga vägförbättringar, hvartill Kongl. Majit under tiden i Nåder disponerat understöd att utgå från Riksstatens 6:te Hufvudlitels ordinarie tillgångar, äro här nedan äfven antecknade på resp. län, i ändamål att allt hvad som blifvit till vägbyggnader anslaget, sedan brätteisen, omfattande åren 1857—1839, till Rikets senast församlade Ständer afgafs rörande Allmänna Vägoch Vattenbyggnads-arbeten, måtte kunna återfinnas på ett ställe. 22 Beräknad kostnad Beviljadt stats i gilladt förslag. bidrag. Riksmynt. Norrbottens län.
Jag vill be den värde talaren, som yrkade detta, att gifva mig en uplysning, om hvad skillnaden är emellan en inrikes och en utrikes vexel. Om jag sjelf förbiuder mig att betala en summa i Hamburg, men ej gör det och vexeln dev protesteras, sä attackerar man mig här. Jag kan med tillhjelp af utlandet göra äfven inhemska papper till utrikes vexlar; med ett ord, denna skillnad är efter min öfvertygelse omöjlig att updraga. Hvad är det, som gör att en vexel betalas så punktligt? Jo, har man sagt, just bysättningstvång^! Jag tror det alldeles Jcke. Det må tillåtas mig, att, om man vill bestrida min åsigt i detta hänseende, få åberopa andra auktoriteter, som kunna gälla mera. Inom flere af Europas mest civiliserade samhällen har man föresiagit bysättningslagens uphäfvande, och om det på åtskilliga ställen icke vunnit framgång, så kommer det sig af den sega konser - Ds ii 8 Äng asti. vatism, sorn inom köpmannaståndet mera än inom lagstiftningen gör sig gällande. Jag ber att få uplysa, att år 1828 väcktes i Franska deputerade kammaren fråga om bysättningstvångets uphäfvande, och detta af en man, hvars rykte som affärsoch statsman icke skall kunna jäfvas, nemi. Lafitte. Då sådant kunde ske för så lång tid sedan, så tror jag, att derpå bör fästas mycket afs:de. Den siste värde talaren har redan nämnt, att han talat med affärsmän om denna sak. Vid frågans behandling inom LagUtsk:t tillfrågades den person, som här i Stockholm har de största vexelaffärer, »är det nödvändigt att bibehålla bysättningstvånget för utrikes vexlarP» Ilan svarade: »Finnes det bysättning för sådana vexlar?» Det måtte väl bevisa att ifrågav:de tvång inom affärslifvet försvunnit, då den största agent för vexelaffärer hade glömt att det fanns för utrikes vexlar. Det är också naturligt, att affärsmannen fäster sig vid hvad som brukas, och då han finner, att detta icke är händelsen med bysättning, så tviflar han på dess existens. Inom
Äfven beundransvärd en mellan snarkningarna, j a, h v e m vet, kanske m i d t uppi d e m, är A m a n d a D e t är j u ändå inte mer än 14 dagar sedan den fagraste så ofta det gällt att mot djärfva mor i inkräktare med flickaktigt de gamla gudarnas gamla platser. ungdomligt yra Några fläktar utifrån sin i Palmens och om de &gt;:kungliga » sedan Dock — i detta gande ingen Och nu regel utan när våra ögon falla på den intabild, s o m är afsedd i ordets fullaste innebörd porträttsidan i veckans är att pryda nummer af Idun, det just som en sådan där liten fläkt mötte om oss, en sådan där portförbjuden vårpust m e d några saltsjöstänk från Strömmen och kanske till och med en blåsippshälsning från Södra bergen. I n f ö r detta unga ansikte rinna oss i minnet — tilläts mademoiselle dygderika mer en men pensionat än mycket en månad odefinierbar verkligen, också m y c k e t intagande — dam att mottaga tillbedjares själfva föga Hjälm, » Blombehag aristokratiske frieri det vördnadsvärda dammet b a k - undantag! Clara bland drifbänk », ha i regel ej tillåtits pusta u p p suffiterna. det Janson. » sammanhållning, försvara » Vördnadsvärda D u har haft D i n lilla och den drömmens namn kunna vi i dag alla läsa här ofvan — öfriga hänseenden, ha visat Aktiebo ' ag Utgifningstid: HELLBERG. Träffas säkra st kl. 2 — 3. : J. Amanda ' Tryckeri Fredagen den 19 mars 1897. JXLan Iduns hon, annan ung gaf sitt hjärta åt en lika odefinierbar gentleman i en högst definierbar tysk lever de med det intressanta » Tu och fyrtiosex ». stora uppgifter just ej mäta kalla rideaux namnet Några kan man detta, väl något att o c h spänna unga krafter emot, där sådana verkligen finmen nas, de kunna vara stora nog s o m bevis på den goda v i l - jan hos den snälla direktionen.
Utdrag den 23 December i82.q. 56, afgifna och, den 11 derpåföljde e. m., på bördet lagda Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar vid Utskottets, under N:o 51, förut meddelade Betänkande, angående upphörande af Städernes Salu-accis; fann Ridderskapet och Adeln för godt gilla förstnämnde Utlåtande, tillika med det uti Herr af Billberghs, Johan Peter, vid berörde Utlåtande bifogade reservation föreslagna tillägg. S. D. Föredrogs å nyo och bifölls Statsoch Bevillnings-Utskottens, den Sä6 sistlidne November, under N.o 107, afgifna och, den al dennes e. m., på bordet lagda Utlåtande, i anledning af väckt motion, dels örn nedsättning i Bevillningen för Storfiskes-Idkare, samt dels om Statsanslag för Skärgårdsfiskets upphjelpande. S. D. Föredrogs å nyo och bifölls Statsutskottets, den 5 dennes, under N:o 347, af. gifna och, den al derpåföljde f. m., på bordet lagda Utlåtande, i fråga om förändrad reglering af Fjerdingsmännens löneanslag. S. D. Vid förnyad föredragning af StatsUtskottets, den 5 dennes, under N-'o 348 afgifna och, den 21 derpåföljde f. m., på bordet lagda Utlåtande, i anledning af väckt motion, att Fjerdingsmans-tjensten icke må Prat. Utdrag deri 20 December 1829. I05 af Frälset bestridas; fann Ridderskapet och Adeln, att berörde Utlåtande borde läggas till Handlingarne.
Med mberäkning af kostnaderna för reparationsarbeten å Rikets Ständers hus och underhållande samt kompletterande af dervarande möbler äfvensom andra utgifter för nämnda hus, hafva riksdag skostnaderna under åren 1862 -1864 bestigit sig till R:dr 671,376: 44. och således, om denna utgiftssumma fördelas på nyssnämnda tre år, utgjort i medeltal för hvarje år „ 223,792: 15. De af Riksgälds-kontorets medel betalda kostnaderna för 1862 års statsrevisioner uppgingo till » 11,155: 49. för 1863 års till * 11,106: 16. och för 1864 års till 12,847: 52. Riksgälds-kontorets inkomster och för dess utgifter anvisade tillgångar. (Reglementets §§ 195—217.) Under hänvisande till de i Fullmägtiges berättelse till Rikets Ständers Revisorer intagna och sedermera i revisionsberättelserna öfverflyttade uppgifter å Riksgälds-kontorets inom särskilda kategorier sammanförda inkomster under hvarje år, anse sig Fullmägtige nu endast böra uppgifva totalbeloppet af de medel, som till Riksgälds-kontoret influtit och blifvit på dess egentliga inkomstoch utgiftsräkning i Rikets Ständers Bank insatta, utom hvad som från Riksgäldskontorets öfriga bankoräkningar öfverflyttats till förstnämnda räkning och hvad som lyftats utaf Riksgäldskontorets å Banken egande kassakreditiv. Utan beräkning af sådana öfverflyttade eller utaf kreditivet lyftade summor, hafva Riksgälds-kontorets inkomster utgjort under år 1862 R:dr 11,453,634: 2. under år 1863 „ 14,778,931: 77. under år 1864 „ 23,099,668: 28. under förra hälften af år 1865 » 18,894,036: 93. Summa R:dr 68,226,271: — Bih. till R. St.
Circulär, i anledning af R. St:s vid sista Riksdag gjorda framställningar, af d. 28 Maj i83o åsyftar, har skett; icke heller i den nästgränsande, der, om än icke cession i sterbhuset, dock en grälig process emellan detsamma och församlingen pågår, 0111 församlingens eller sterbhusets skyldighet att bygga församlingens hus vid prestgården, och är förd afven af en bland de till denna Riksdag valda Riksdagsmän af BondeSt., som således kan vitsorda riktigheten af dessa uppgifter. Allt detta på en kort tid, inom en trakt af några mils omfång, äro händelser inom tvenne Stift, som dessutom kunna med rättegångshandlingar ådagaläggas. Står det så till annorstädes i Riket, och jag vet äfven att så är, huru vårda samhällsmagterna statskroppens sanna lif och förkofringsmedel, religion, undervisning och uppfostran, då de låta löningssättet för läraren vora en fortfarande stark frestare att bringa honom alt bryta sill embetsed, ”att icke genom olaga medel söka sin befordran," och för församlingen, att aflocka honom förbindelser, som icke lemna honom lifsuppehälle eller tak öfver hufvudet. Hvad under, att prestembetets förakt häraf blifvit följden! Om, ty värr, det icke lärer saknas exempel, att vid andra val afseende göres på en enda skillings besparing vid arfvodets bestämmande, så bör icke betviflas, att penningen vid prestval utöfvar sitt materialistiska inflytande, då presträltigheterna äro årliga och till och med jura stolas ofta flera gånger om året utgifvas. Häraf kan man äfven sluta till orsaken, hvarföre församlingsinvånarne, hellre än, som de borde efter sistnämnde K. Circulär, söka att en gång för alla eller åtminstone under femtio år bestämma vissa oeftergifliga lönevilkor, i stället sjelfve ingå underhandling med en af profpresterna och skamligen för hvarje nytt val göra nya inkräktningar på den rättsinnige själasörjarens enda timliga goda, antagande den brödhungrigaste af profpresterna. Tiden torde ännu icke vara inne för en allmän reform.
Så fort kamraterna, de forna supbröderna gingo ut från dörren, gick enrisröken ut från öppnade spjäll, så att det bolmade ur skorstenen, och skurvattensfloden torkade som genom ett underverk, tack vare viska och trasor. I stället kokade der snart en puttrande rågmjölsgröt i lilla jerngrytan, och Rellu fick en kyss af varma, fylliga läppar. I Kajsas ögon spelade vid dessa tillfällen ett lustigt, skälmskt uttryck men försvann fort igen. När sommaren led, började hon stundom se trött ut. Hon stred tappert lika fullt, stred med qvast, borste och viska, slet, stretade emot smuts och orenlighet, men det var ett drygt arbete. Han var van vid sitt, han var född i det, och det gick inte så lätt att ändra. Det var en hop med ungar i rummet bredvid, de andra familjerna voro af hans sort. Orenligheten stod henne upp öfver öronen, den kom utifrån, inifrån, trängde in öfverallt, bredde ut sig, förtärde och förstörde. Hon motade, kämpade, först i godo, med leenden, med skämt och med friskt mod. Men senare med tappadt kurage, tröttnad energi, allvarsamt sinne. Han var god emot henne och nöjd med henne. Det forna var slut för honom. Det nya var annorlunda, visserligen nytt, men ändå bättre. Det kom nu för tiden stundom en trötthet öfver honom vid arbetet. Han orkade icke, nu mindre än förr. Hon uppmuntrade och uppeggade honom, men det hjelpte icke. Hans armar slappnade, fingrarne slaknade af, prylen föll ur handen. Ögonen skymdes liksom af en dimma, han såg icke riktigt bra. Om en stund gick det öfver, och han kunde åter börja. Men det var bättre att se på Kajsa. Hon tvättade. Hennes hvita armar hade blifvit röda. Hennes röda kinder hade blifvit hvita. Och hennes friska fylliga läppar voro ej mer så blodfulla och strama. Lika fullt arbetade hon, hela dagen. Och halfva natten. Men ändå var der stor fattigdom. Icke nöd, nej, långt ifrån, bara fattigdom. Alltid snyggt och renligt. Men Rellu trifdes ändå icke. Hans själ trifdes, men kroppen ej.
Doktor Säve och Prosten Melén sig förenat, anmält, att förhållandet på Gottland vore enahanda med det, som för Upland blifvit uppgifvet, och att således den för denna provins föreslagna lindring i betalningsvilkoren jemväl behöfde medgifvas för de undsättningslån, hvilka blifvit Gottlands invånare meddelade; 2:o af Matts Persson från Stockholms län, hvilken äfvenledes anmält, hurusom menigheterne måst ikläda sig en gemensam ansvarighet för återbetalningen af de undsättningslån, som af allmänna medel utgifvits i anseende till sednare årens svåra missväxter och den deraf förorsakade nöd bland hela den jordbrukande och större delen af den öfriga arbetande befolkningen inom Stockholms, Upsala, Westmanlands, Södermanlands, en del af Calmar samt Blekinge och Hallands län. Till följd af detta betalningsansvar, hvilket en hvar, för att från hunger och nöd rädda sin omgifning, funnit sig nödsakad att ingå, vore den nu stundande återbelalningstiden destomera bekymmersam, som då måste återgäldas ej allenast de lån, man sjelf erhållit, utan äfven de understöd, hvilka blifvit tilldelade andra personer, och genom hvilka dessa visserli - Ståls-Utskottets Utlåtande, N:o 102. 11 gen blifvit räddade från hungersnöden, men icke lått sin medellösa belägenhet förbättrad. Då nu genom stränga utsökningsåtgärder den enskilda förmögenheten inom flera folkrika landsorter skulle undergräfvas, hvilket naturligtvis jemväl komme att menligt inverka på hela samhället, syntes de häraf motsedda svåra följder i tid böra förekommas. För sådant ändamål har motionären, med erinran om de uppoffringar, staten måst vidkännas, så vida icke den enskilda hjelpsamheten bisprungit de behöfvande, föreslagit, att vederbörande låntagares åligganden, till följd af ofvannämnda gemensamma ansvarighet, icke måtte utsträckas till skyldigheten att återgälda de lån, som blifvit tilldelade sådane personer, hvilka saknade all tillgång.
Kyrkoherden Otterström har uti en hos Preste-Ståndet väckt motion, tiri hvilken Doktorerna Säve, Nordlander och Carlander samt Prostarne Janzon och Sonden instämt, anfört, att den i denna § medgifna tillåtelse till utskänkning å passagerare-ångfartyg utgjorde ett stort hinder för de kommuners bemödanden, som genom att försvåra tillfället att erhålla bränvin ville befordra nykterhet och god ordning. Nämnda tillåtelse skulle nemligen så missbrukas, att passagerareångfartygen blifvit, hvad do ock med skäl kallades, ”flytande krogar”, som till men för landsbygdens befolkning i allmänhet och dess ungdom i synnerhet höllos öppna för en och hvar, som sönoller hvardag satte sin fot inom relingen, medan fartyget läge vid land. I anledning häraf har motionären till denna § föreslagit följande tillägg: ”Utskänkning å passagerarefartyg varö dock förbjuden den tid fartyget lägger till i hamn, vid strand eller kanalstation.” Emot antagande af detta motionärens förslag inöta emellertid så stora svårigheter, att förslaget synes Utskottet icke verkställ bart. Det inträffar nemligen ofta att ångfartyg för otjenlig väderlek måste ligga längre tid stilla i hamn eller vid strand. I sådana fall vore det hårdt för passagerare att nödgas umbära de förfriskningar, sorn vid sådana tillfällen kunde vara beliöfliga. Ännu mera påkostande skulle en sådan försakelse förekomma, då, t. ex., fartyget efter en lång och stormig resa, under hvilken passagerarne kunnat föga eller intet förtära, på några få timmar inlopp i en hamn, för att Straxt åter gå till sjös. I betraktande häraf hemställer Utskottet, att ifrågavarande motion icke måtte vinna Rikets Ständers bifall. § 24.
Likväl angår Capitlet, som öfverst riften utmärker, äfven försträckningav i varor. De fleste innehålla föreskrifter, Kongl Mnjzts Nådiga Proposition Nio 74. 3 sorn äro gemensamma för båda dessa arter af försträckning och till dessa §§. hörer jemväl den här ifrågavarande 1 i:te; dels att orden ”hos Domaren eller Konungens Befallningshafvande” äro, elter Högsta Domstolens fleste Ledamöters tanka, öfverflödiga. Hvarken det ena eller andra slaget af nämnde bedrägerier lärer kunna förr eller oftare bestraffas, än det ulöfvas inför någon Embetsmyndighet. Om de anmärkte orden skola bibehållas, så borde de så framflyttas, alt de omfatta båda de förhållanden, hvilka §:n komme att innehålla. Fordrar någon hos Domaren eller Konungens Befallningshafvande den gäld, han vet gulden vara, eller nekar någon der sin underskrift å skuldebref eller annat fordringsbevis; böle hälften af den sålunda, emot bättre vetande, fordrade eller förnekade summa, målsegandens ensak. I anledning häraf föreslås i underdånighet följande redaction: ”For drar någor then gäld, han vet gulden vara, eller nekar skuldenär sin hand och förskrifning och varder funnen med osanning; bote hälften af thel han fordrat eller vägrat alt gälda, målsegandens ensak.” Justihae-Rådet Grefve