Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvarken vänner eller fiender tycktes veta, huru skarpt en slik behandling stridde mot hennes innersta grundsatser, ja, hennes uttryckliga varningar. Mellertid var det endast i följd af den, som ett slags välbehag för Swedenborg banade sig – om än flygtigt – väg upp till Konungathronen och dess närmaste grannskap. Hvadan det ock ingalunda ökte förtroendet, att i det Swedenborgar-samfund, som kallade sig det ”Exegetiska och Philanthropiska Sällskapet”, Konungens egen Broder – Hertig Carl – ingick såsom ledamot och beskyddare. Ehrensvärd2 var Kellgrens samtiding. Honom ansåg man visserligen för ett snille. Men af hans lära förstod man ungefär lika mycket, som af Swedenborgs. I sjelfva verket afvek hennes naturphilosophiskt-artistiska lynne, med sin antik-artade höghet och stränghet, föga mindre från tidsandans tänkesätt och smak, än den theosophiskt-religiösa förkunnelsen om ett Nytt Jerusalem. Också lät hon – icke af försigtighet, utan af stolthet – hvila inom sig, tillslutet, obemärkt, hvad i henne var fiendtligt mot äfven de inhemska oraklerne af denna anda. Lyckligtvis kunde hon undgå, att för dem i något drag förråda lärarens egen traktan efter mystisk och magisk vishet; ehuru han redan under sin italienska resa, och likaså under de första åren efter sin hemkomst, var med dithörande studier ifrigt sysselsatt. Att genomtränga henne sjelf, att intränga till hennes egentliga väsen – dertill förslog ej en och annan enskild väns (t. ex. Adlerbeths) visserligen välvilliga omdömesgåfva. Bland då lefvande svenska författare fanns blott en, som uppfattade henne med hänryckning och helsade henne med offentligt aktningsbevis. Hans recension öfver ”de Fria Konsternas Philosophi” har samma egenskap, som den sjelf tillerkänner boken: ”den sätter i förundran och rörelse”. Märkvärdigt nog var denne ende man ock densamme, som först bland Sveriges snillen vågade nämna Swedenborg med vördnad, och i en särskildt deråt egnad skrift framställa grundbegreppen af hans theosophi. Och hvem var denne ende? – Thorild.
Under det å ena sidan klagan öfver brist på näringsufvägar alltmera höres, klagas ä den andra, med icke mindre skal, öfver fattigdomens tilltagande. Vid sådane förhållanden torde icke med likgiltighet böra åses, att utländingar från ett visst häll, nemi. Tyskland, hit öfverkomma och nästan uteslutande underslå sig vissa näringsgrenar, som företrädesvis äro lönande, såsom t. ex. sockerbruksrörelsen, under det att frän cl t annat häll, eller Finland, fattige och folk af arbclsclassen hit öfverflytta, och icke sä Ilan torde falla fattigförsörjningen till last. Då Sverige ännu ägde Finland äfvensom besittningar i Tyskland, knnde sådant skäligen opåtalt passera, men nu har en annan sakernas ordning inlrädt, hvarvid satsen ”hvar tiggare i sin socken” något mera noggrant torde böra tillämpas. Om Den 24 Augusti e. m. 419 fattige oell niiringslösa fran Sverige öfverkomma lill Finland, sa blifva de ålerskickade; men 0111 fattige från Finland öfverkomma till Slockholm, så behöfva de endast inflytta till någon landsman, slägting eller bekant oell der låta skattskrifva sig, under en eller annan benämning, för att vara naluraliserade; oell om någon från Tyskland fält höra att diverseeller modehandel eller något annat lätt och beqvämt yrke i Sverige skall vara lönande, lärer han, för att komma i utöfning deraf, i allmänhet icke söka Svensk medborgarerätt, utan belt enkelt, antingen såsom betjenande eller associerad deltaga i någon här förut varande Tysks rörelse, för att sedan, så snart sig göra låter, uppslå för egen räkning. Särskildt vid den af utländingar bär bedrifne handel, torde kunna anmärkas, att derigenom landet påföres en hop onödigt kram och liixartiklar, äfvensom att, genom utläudningarnes relationer på ulrikes ort och deras sammanhållning här, de näringsgrenar, som af dem bedrifvas, pä ett eller annat säll för infödingar blifva mindre tillgänglige och lönande.
Majit uppstå om tillämpning i dess allmänlighet af sednast fastställda riksstat jemväl för detta år, helst ordalagen i de af Rikets Ständer om hvarje hufvudtitel serskildt aflåtne underdåniga skrifvelser sådant bestämdt antyda; mert då, oaktadt i närvarande fall uttrycken ”till nästa riksdag” och ”till nästa statsreglering” sålunda i allmänhet mäste betraktas såsom liktydiga, ett skiljaktigt förhållande dock möjligen kan anses ega rum med ofvanomförraälda å 6:le, 7:de, 8:de och 9:de hufvudtitlarne uppförda anslagssummor, om hvilkas fortfarande framställning blifvit af Kongl. Maj:t vid innevarande riksdag gjord, under förutsättning, att, ehvad beslut i anledning häraf af Rikets Ständer meddelades, samma anslag dock skulle till nästblifvande statsreglering och således jemväl för innevarande år utgå, har Kongl. Majit, tili und - Kongl. Majsts Nådiga Skrifvelse N:o 7.?, 7 vikande af missförstånd och på det att ali osäkerhet i afseende på tillämpningen af Rikets Ständers om dessa anslag redan fattade och vidare i sammanhang med nu förestående statsreglering meddelande beslut må varda undanröjd, härigenom velat, för vidtagande af i detta hänseende nödiga åtgärder, lemna Rikets Ständers Stals-utskolt del af hvad sålunda hos Kongl. Maj:i i ämnet förekommit, under tillkännagifvande derjemte, att meranämnde serskilda anslagssummor väl äro uti den af Kongl. Majit nu gillade allmänna utgiftsstaten för innevarande år fortfarande upptagne , men att Kongl. Maj:t, vid meddelandet till behörig efterrättelse af samma stat, tillika förständigat Statskontoret, att någon utbetalning af berörda anslagssummor för detta år ej må ega rum, förrän Kongl. Maj:t derom vidare i nåder förordnar. Kongl. Maj:t förblifver Rikets Ständers Slats-utskott med all Kongl, nåd och ynnest städse välbevågen. Datum ut supra. OSCAR. *S. A. Munthe.
Utskottet har tagit i Öfvervägande hvad sålunda blifvit ej mindre af Kongl. Maj:t i Dess proposition i nåder framställdt, än äfven hvad herrar af Grubbens och Westin i deras motioner andragit; och ehuru, enligt hvad upplyst bill vit, Stockholms kurhus icke för närvarande häftar för någon egentlig eller stående skuld, likväl och då dess inkomster, serdeles under det sistförflutna året, skola varit i den mån otillräcklige för behofvet, att, på sätt i herr Westins motion uppgifvits, medel måst för betäckande af utgifterne under slutet af nämnde och de första måuaderne af innevarande år, tilldess uppbörden ingår, förskottsvis på detta års inkomster anskaffas till belopp af 4,000 r:dr, har Utskottet, med afseende härå, och enär tillika blifvit upplyst, att för hvarje skiliings förhöjning i kurhus-afgiften för Stockholms stad, kari i allmänhet påräknas en tillökning i hela inkomsten af 1,000 r:dr, ansett sig böra hos Rikets Ständer vördsamt föreslå, att, till veneriska smittans hämmande och botande, en kurhus-afgift må beviljas, att fortfarande till och med det år, då näsla riksdag slutas, årligen utgöras af hvarje mantalsskrifven person för Stockholms stad med högst 16 sk. och minst 1 sk., samt inom öfriga delar af riket med minst en skilling och högst 5 skillingar, hvilket sednare maximum dock inom de lazarettseller kurhus-distrikt, der lasa rettets och kurhusets bestånd det oundgängeligen fordrar, må kunna böjas till 6 sk., allt banko, lika för alla betalande inom hvarje kurhus-distrikt, efter dess behof, under enahanda villkor och stadganden i och för verkställigheten, som vid sistförflutne riksdag blefvo bestämda och uti Kongl, kungörelsen den 8 Maj 1845 innehållas.
Flottan, angående förhöjning af anslaget till gemenskapens vid Flottans korpser natura-underhåll; motion af Herr Fredrik Herman Didron: se Motioner. —, att det af Kongl. Majit äskade anslag till exercis af (lottans bemanning måtte odeladt ställas till Kongl. Maj:ts disposition; motion af Herr Carl Bertil Lilliehöök: se Motioner. —, i anledning af väckt motion angående förflyttning utom hufvudstaden af dess varf och dithörande materiel m. m., samt Skeppsholmens och Galer-varfvets upplåtande till Stockholms stad: B. VII. 9, 11, 16, A. 16. Flottans nybyggnad, angående förhöjning i det af Kongl. Maj:t för nämnde ändamål äskade anslag; motion af Friherre Johan Wilhelm Stjernstedt: se Motioner. Fock, Friherre Alexander Georg, dess yttranden: I. 543; III. 327; VI. 152. Fock, Johan Axel, dess yttrande: I. 237. Folkskole-afgiften, i anledning af väckt motion om närmare bestämmelser i afseende på dess utgörande: B. I. 180, 195, A. 195. —, i fråga om förhöjning deraf: B. VII. 97, 135, A. 135. 5 C 6 — F — Folkskole-inspektör, i anledning al väckt motion, att folkskoleinspektör måtte, dels för anställande af inspektions-resor berättigas till ledighet från annan ordinarie tjenst, dels förklaras för sjelfskrifven medlem och föredragande i Domkapitel vid behandling af folkskole-väsendet rörande mål, m. m.: B. VII. 253, 255', A. 255. Folkskole-lärare, i anledning af väckt motion angående deras användande i kyrkans tjenst: B. V. 610; VI. 4, A. 4. Folkskole-väsendet, angående behandlingen af frågor rörande: B. III. 506, 511, 512, A. 512. —, i anledning af väckta motioner till dess förbättrande: B. VII. 10, 12, A. 12.
En massa kopparoch bleckkärl stodo hopade i ett annat hörn af den väldiga spiseln; de skulle skuras blanka under natten, då äfven köksgolfvet skurades och spiseln hvitlimmades med färg, som en tredje jungfru nu rörde till i en balja och sedan satte undan. I en stor balja låg nu fläsket och köttet i vatten, för att saltet skulle urdragas, och i en kopparbunke syntes ett halftjog köttoch fiäskkorfvar, som skulle undergå samma process. Smörbyttor, mjölvackar och krukor stodo öfverallt, och de dagen förut bakade limporna lågo ännu nedbäddade i lakan och skinnfällar för att » slå sig », men det stora träget, hvari de skulle nedläggas, var inburet och stod på golfvet. » Ja, här ser vådligt ut, » medgaf den ena jungfrun och såg sig omkring, » men det ska ' nog bli ordning på alltihop till sist. » » Det skola vi väl hoppas, » svarade prostinnan. » Men nu, kära Stina, får du inte stå och plocka med det där längre, » tillade hon, vändande sig till flickan, som klippte papper; » lägg undan det så länge och gör i ordning brödplåtarne åt mamsellerna och kvicka dig, är du snäll, för vi få lof att sätta på skinkan — den hinner aldrig bli genomkokt i morgon. » » Är det inte bäst att vi steka oxharen och stora kalfsteken också? » frågade Klara. » Det är så bra att ha det undangjordt till helgen — vi kunna ju låta bli att fullsteka den, så blir den lika god. » » Ja, det förstås — den steka vi i ugnen, så kunna vi få rum med båda stekgrytorna på järnspiseln — harsteken skall också stekas på; vi skola ju hafva den till kvällen tredjedagen på kalaset. » » Skinkkitteln sätta vi på trefot öfver elden i stora spiseln, » åtgjorde mamsell Klara och trillade den sista bullen med kraft. Middagen var längesedan öfverstökad.
Horn för det värdiga sätt, hvarpå han tagit yttranderättens försvar, och jag kan, i hvad sådant rör mig personligen, ej underlåta offentligen erkänna, att jag deruti igenkänner den ädelhet i karakteren, hvarpå jag, under den längre tid, jag njutit äran och tillfredsställelsen af Hr Gr:s bekantskap, städse rönt prof. Beträffande Hr Gris yttrande i sjelfva saken, sy^ 20 H. 6 5S Den 3 Mars f. m. nes det vara anslaget i en alltför elegisk tonart. Vore Hr Gris förutsättningar i sjelfva verket sanna, då skulle jag verkligen misströsta, huruvida vi lefde i ett fritt samhälle, eller icke. Jag är likväl icke nog olycklig att hysa dessa sorgliga tankar, och jag tror ännu, att, äfven under våra närvar, former, det ytterst beror på Konungens rådgifvares personlighet, på måttet af deras insigter, fosterlandskärlek, redbarhet, sjelfständighet, kraft och karakter, huruvida deras meningar kunna göra sig gällande eller icke hos Konungen, — och jag skall aldrig upphöra att anse det såsom en brist på någon af dessa egenskaper, om Konungen icke öfvergifven en mening, som ingen af hans rådgifvare velat biträda eller ikläda sig ansvar för. Jag tror, att om Konungens rådgifvare verkligen ansett de nuvar. formerna hinderliga för fullgörandet af deras constitutionella pligt eller för utöfningen af deras constitutionella magt, det varit deras ovilkorliga skyldighet att åtminstone försöka få dessa former förändrade. Men i stället hafva de, t. o. m. sorn enskilda representanter, icke otydligt visat sin obenägenhet för hvarje förslag i denna riktning, hvilket synes visa, att de finna sig väl vid sådana former, under hvilka den ministeriella oförmågan — att ej säga det ministeriella lättsinnet — kan njuta en lugn och angenäm ansvarslöshet. Oförgripligen tror jag, att om vi ägt en ministere, der män med kraften och snillet af en Fox, en Canning, en Casimir Perrier, funnits, så hade långt för detta den tid varit inne, då det varit otänkbart, att ministeren vägrat redogöra för sina handlingar med undskyllan, att de endast vore att betrakta såsom riksdagsmän.
K. M-.s nådiga förordning om kommunalstyrelse i stad af den 12 Mais 1862 jemte predikat och ändringar m. m. utg. af H. E. Falhem. — Hedemora, A. F. Lidmans boktr. Kr. I religiösa och kyrkliga frågor, gammalt och nytt, inländskt och utländskt i evangelii tjänst, utg. af Fredrik Fehr. Om en kristen menniskas frihet af Dr Martin Luther, öfvers, af Fredrik Fehr. Den kristliga fullkomligheten af Albrecht Ritschl. Om den heliga nattvarden af Friedrich Spitta, öfvers, af Fredrik Fehr. — Stockholm, Z. Hæggström 1891. Kr. Studentföreningen Verdandis småskrifter. Församlingsrätten af Karl Staaff. Kr. Språket, dess lif och ursprung af Karl Ljungstedt. Kr. Likbränning eller begrafning af Per Lindell. Kr. Slumpen, något om sannolikhetsberäkning och dess tillämpning af Ivar damm. Kr. — Stockholm, Alb. Kärlekens triumf. Dramatisk legend af Guiseppe Giocosa. Öfvers, af Helmer Key. Stockholm, Alb. Kr. Tvenne föredrag i försvarsfrågan af A. T. — Stockholm, P. A. Norstedt &amp; Söner 1891. Kr. Ordbok öfver svenska språket, under medverkan utgifven af D. A. Sundén. - Stockholm, J. Beckman 1891. Det nittonde århundradets historia i öfversigtligt sammandrag af Otto Sjögren. H. Stockholm, C. E: Fritze 1891. Kr. Bref och Dagboksanteckningar af Adolf Törneros, utgifna af R. Bergström. H. — Stockholm, Fahlcrantz &amp; C: o 1891. Per häfte kr. 1, TJdviklingslærens moral. En fremstilling og kritik af Chr. A. Bugge. H. Kristiapia, Alb. Per häfte kr. Norsk Forfatter-lexikon 1814 — 1880 af J. B. Halvorsen. H. Klingenberg-Kraft. Kristiarna, Den norske forlagsforening 1890.
Om jag ej misstninner mig, afslogs ifrä* §av:de punkt af R. o. Ad., med föreläggande för {Jtsk;t att inkomma med nytt förslag ang:de användande af bankens odisponerade vinst» medel; Utslct har ej funnit skäl att fästa afseende vid detta föreläggande, utan bar ånyo framkommit med det förslaget, att af bankens sedan 1857 års början uplupna, hittills icke disponerade vinst en summa af 1,000,000 ndr må med l/3 vid slutet af hvardera åren 1860, fil, 6'2, från banken till Riksgäldskontoret öfverlemnas. Det förefaller mig ganska besynnerligt, att, under det man ser huru diskontverket upptager lån på flera millioner, för att sedan utlåna till allmänheten, BankoUtskit anser, att banken ej behöfver begagna sin egendom för att deraf hafva någon förtjenst, och att detsamma föreslår, alt banken gerna kan bortskänka sin egendom till staten. En sådan hushållning är för mig så besynnerlig, att jag alldeles ej förstår den. Jag för min del anhåller att R. o. Ad. täcktes, med afslag å CJtskits framställning, vidblifva sitt beslut att öfverlemnande! af bankovinsten till Riksg.- kontoret ej må ega rum. Gr. Mörner: 1 nu förevarande fråga måste jag vara af olika tanke med den siste värde talaren. Af den framställning, som en af StatsUtsk:ts medlemmar i ett föreg:de plenum gjort för Ståndet, har det, åtminstone enligt mitt förmenande, tydligen blifvit ådagalagdt, att statsverket verkligen är i behof af den ifrågav:de millionen, och då måste det väl ej vara för mycket, att banken med denna mindre betydliga andel af sina vinstmedel bidrager till statsbehofvens fyllande, helst man med säkerhet bör kunna antaga, att utgiftsbeloppet, fördeladt på 3:ne år, ej skall i ringaste mån utöfva något mehnligt inflytande på bankens fortfarande bestånd eller dess möjlighet att fullgöra sina förbindelser.
– Nådig herre, inföll Suenonius och lade sin hand på lagmannens arm, – stilla er vrede och kom ihåg, att herr Adolf ej är tillräknelig för sina ord och handlingar! Han är vansinnig, förhexad ... Kom ihåg, att han handlar under inflytelsen af en trolldryck! – Ni har rätt, och han skall ännu denna afton föras till dårkistan i Stockholm, fortfor lagmannen, darrande i alla lemmar. – Jag skall hitkalla mina drängar och låta slå honom i jern. Gårdsfogde, ryck hexan ur hans armar och piska henne i hans åsyn! Med dessa ord fattade lagmannen klocksträngen och drog så häftigt, att den brast. Länsmannen, som hört hvarje ord, visade i dörren sitt förskräckta ansigte och befalldes att anskaffa handboja och fotblack samt kalla upp drängarne. Emellertid hade gårdsfogden tvekande närmat sig Adolf med orden – Käre herre, det går väl icke an att streta mot nådig lagmannens befallning ... men Adolf, som krampaktigt omfattades af Ellens armar, stötte honom tillbaka. – Min far, ropade Adolf till lagmannen, som nu med rynkad panna och korslagda armar åter nalkades honom, – förnedra icke er sjelf och er son genom ett så ovärdigt beslut! Kunde ni skåda in i mitt hjerta, skulle ni finna, att jag för er hyser all den vördnad, en son är skyldig sitt lifs upphof. Men aldrig skall jag tillåta, att detta värnlösa barn misshandlas. Må lagen döma ... Må den fria eller fälla henne! Låt det vara nog för er, att den menskliga rättvisan, förblindad af de menskliga fördomarne, helt säkert skall befläcka sig med hennes blod, om hon än är oskyldig och ren som en engel! Är ej detta tillräckligt? Hvarför misshandla henne godtyckligt? O, min far, ni, som annars är så rättvis, så samvetsgrann, ni skulle ej göra er skyldig till ett dylikt öfvervåld, om ej denne ursinnige, blodtörstige prest, denne ovärdige tjenare åt kärlekens och barmhertighetens Gud, förledt er dertill! – Förlåt honom! Han är vansinnig.
Hedningarne utvälja sina sämsta att på skamligt sätt bringa dem om lifvet; vi vilja bland oss utvälja de bästa till värdiga offer.“ Hjalte och Gissro erbjödo sig för sydlandet, Hall på Sida och den förut omnämnde Thorleif christne för ostlandet, en Lenne och en Thorvard för nordlandet, men för vestlandet, der hedendomen ännu var mycket stark, blott en, Gest Uddleifsson. På förnyad fråga, om ingen annan från de bygderna vore villig till det äskade offret, framträdde Orm, Thorvald Vidfarnes broder, som vid fadrens dop ej velat antaga christendomen, och erbjöd sig, “ehuru“, sade han, “det kan synas öfvermodigt, då jag ännu ej är mer än korstecknad.“ Lagsagomannen Thorgeir hade icke skjutit ifrån sig förslaget att bringa ordning och lag under de ändrade förhållandena. Han gick till sin bod, lade sig der och drog täcket öfver hufvudet. I tvenne dygn låg han der, utan att yttra ett ord, försänkt i djupa, forskande, oroliga tankar. Man ser hur han kände sakens vigt och kämpade sig till en öfvertygelse. När han omsider var färdig sammankallade han alla de thingbesökande till lagberget och sedan det ånyo utbrytande tumultet stillat sig, framstälde han, under åberopande af förhållandena i Danmark och Norge, vådorna af laglösheten och erbjöd sig att framställa en lag, i hvilken man skulle göra eftergifter å ömse sidor. Allt folket gaf på förhand sitt bifall tillkänna och då redogjorde Thorgeir för sitt förslag. En hvar Isländing, gammal och ung, skulle blifva christen och döpas; alla tempel och gudabilder skulle förklaras oheliga och nedbrytas; den som i vitnens närvaro tillbeder beläten förvisas. Men å andra sidan skulle det stå enhvar fritt att äta hästkött, utsätta sina barn och offra, blott detta sista skedde i sådan hemlighet, att ingen blef det varse. Stadgandena voro väl något egna, men så afgjordt till de christnas förmon att man kan med fullkomlig rätt säga, att Island blef christet år 1000.
BorgareStåndet till Lagutskottet remitterat, andragit: huruledes icke sällan klagas öfver Lagars och Författningars olika tillämpning af Domstolarne; att sådant väl stundom föranledes af LngUtskotttti Betänkande»> Cj Domames olika äsigter och omdömes förmåga; men också af Lagarnes otydlighet: att, vid ny Lags stadgande, Lagstiftaren icke möjeligen kan förutse eller beräkna alla de händelser, hvilka sedermera uti tillämpningen kunna ingå : att, enär det otydliga och tvätydiga säkrast upptäckes af Domaren, sorn skall handhafva Lagen, det äfven är nödigt, att han vid slika upptäckter sättes i stånd att verka till snar förklaring öfver Lagens rätta mening, så väl för rättvisans jemna befordrande, som till eget fredande i rån ansvar och förebråelser; men att, efter hittills vidtagen ordning, vägen till sådan förkla. rings utverkande är nog otillgänglig, i synnerhet för UnderDomaren, heldst förfrågningar från honom ej blifva på högre ort besvarade; att ehuru otydlig den Författning kan vara, hvarefter skall dömas, UnderDomaren likväl måste fatta sitt Domslut, och om det sedermera passerar högre Instantierne igenom och sluteligen blifve» helt och hållet håfvet eller föräodradt, derom icke erhåller underrättelse till egen ledning vid andra förekommande mål af samma beskaffenhet, samt att dessutom Kongl. Maj;ts Kådiga Förklaringar öfver en otydlig Lag, följa sällan förr än skil jagtig tillämpning från flere håll hunnit der blifva känd till dess skadliga verkningar, hvar emedlertid månge parter kunnat få lida till deras rätt och flere Domare blifvit oförtjent tadlade. Af desse sammanlaggde anledningar har Herr Arvidsson hemställt: att hvarje Do - 7u '
Frih. Scbwerins motion är af så genomgripande beskaffenhet, att deröfver volymer kunde skrifvas, och jag beklagar, att den korta tiden icke medgifvit mig, att äfven uptaga några af de, efter mitt förmenande, goda tankar, som deri återfinnas. Jag skulle icke hafva uptagit lt. o. Ad:s tid med detta yttrande, såvida icke några och trettio års erfarenhet af det verk, motionen närmast rörer, gjort det till en pligt för mig. att icke med tystnad förbigå en motion, af för samma verk så vådlig natur som denna, och anhåller jag vördsamt om Ståndets undseende för den tid jag uptagit, och anhåller äfven att mitt anförande måtte få åtfölja motionen, hvarthelst den än tager vägen. Frih. Sprengtporten, Jacob Wilhelm: Under närv;de förhållanden, M. Hrr! då det är för en hvar en pligt och en oafvislig nödvändighet att sätta sig in i och klart upfatta landets verkliga ställning, hafva vi särskild anledning att vara tacksamma mot dem, hvilka till kännedomen derom lemna oss så rikhaltiga bidrag, som de af Frilnrne von Schwerin och Bonde här meddelade. Då det emellertid torde draga ganska långt ut på tiden, innan de upgifter Frih. Bonde lemnat i sitt mundtliga föredrag, blifva i R. o. Ad:s prot. skriftligen fattade och justerade, begagnar jag detta tillfälle att åtminstone enskildt till Frilnn framställa den önskan, att han ville, ju förr desto heldre, till allmänhetens kännedom genom trycket offentliggöra de värderika uplysningar, som nu blifvit R. o. Ad. meddelade. Hr Cederschiöld, Robert Theofron: Det kan icke falla mig in att, med den ringa sakkännedom som fallit på min lott, nu ingå i någon närmare diskussion öfver denna fråga, emedan jag anser att en utredning deraf först bör verkställas, och jag underlåter det så mycket heldre, sedan jag hört ett så sakrikt anförande af Frih. Bonde. Men jag anser mig dock böra fästa upmärksamheten derpå, att vissa delar af Frih. v. Schwerins motion äro af beskaffenhet att icke nu, i den form de förekommit, kunna blifva föremål för RiksStåndens beslut.