Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Man har efter honom många sådana, dels på Svenska, dels på Tyska. Några kunna jemväl inför nutidens smak ganska väl bestå. T. ex. dessa bägge: Doctor Faustus. Hvad hulpe mig, om ock jag Doctor Faustus vore, Om jag, till ett beslut, dock sist till Fanders fore? Man och Hustru, ett. Att man och fru är’ ett, det tros; förutan då, När de sins mellan slåss: då känns, de äro två. Han har ock både i svenska och tyska verser besungit sin mästare Stjernhjelm; med rättmätig försäkran, att denne varit en man, ”den aldrig döden blir mäktig att plåna ur faderlandets minne, så länge verlden ser solen upplysa sina dagar och månan sina nätter”. Öfverhufvud skref han den tidens Tyska så, att få infödde Tyskar skrefvo den bättre eller jemngod. Bland de många qväden, som i hans samling finnas diktade på tyskt mål, träffa vi ett och annat af hans mest poetiska. Här angår oss dock endast hans förhållande till det svenska. Lustvins dans med de fem Sinnena möter oss i både svensk och tysk skepnad. Onekligt är, att i den sednare rör sig hans sångmö till och med ledigare och sirligare. Detta kan förklaras blott af det främmande språkets då redan uppnådda högre odling. Columbus tillhörde en ästhetisk slägt. Brodern Johan, som – enligt titeln på trenne ’”herde-visor”, dem vår skald insände till hans bröllopp – var ”Professor uthi Poeterij vidh den Kongl. Academien i Vpsala”, högaktades allmänt såsom latinsk poet; förenade, med förtrolig kännedom af Grekiska, Hebräiska och Arabiska litteraturen, en stor beläsenhet i den Tyska, Fransyska, Italienska, hvilkas tungomål han ock talade med mycken färdighet; samt var derjemte en varm musik-älskare. Fadern Jonas, likaledes latinsk poet, hade någon tid i Upsala innehaft samma Professors-befattning, sedan han förut varit anställd vid Vesterås Gymnasium såsom på samma gång Lector i Grekiskan och Musik-Directör. Såsom Poeseos Professor höll han tillika föreläsningar öfver Musik.
Af samma skäl som jag motsatte mig det nyss afgjorda förslaget, motsätter jag mig äfven detta, och anhåller om afslag på Utsk:s Betänk. Hr Carleson, Ed v. Henr.: Såsom R. o. Ad. torde finna, föreslås genom detta Betänk, en lag, hvarigenom testamentsrätten i afseende å ärfd egendom skulle utvidgas, men i afseende å förvärfd åter inskränkas. Enl. den åsigt jag förut uttalat, är den grund, hvarpå Utsk. vid framställande af detta förslag stödt sig, alldeles oriktig. I ett samhälle som är under utveckling måste egendomen vara rörlig, och den förvärfda egendomen öfverstiga den ärfda. En lag sådan som den nu föreslagna skulle innefatta ett gående tillbaka i st. f. framåt. Det är mig icke obekant att flertalet härstädes anser fördelarne af en dylik lag öfverväga olägenheterne och följaktligen lärer lemna sitt bifall till Betänk:t; men, då jag på förut vid särskilda tillfällen utvecklade skäl är af motsatt mening, så nödgas jag anhålla om afslag å Utsk:ts nu gjorda framställning. Hr Dalman: I anledn. af den föreg:de talarens anmärkn., får jag fästa upmärksamheten på, att den inskränkning han omnämnt, gäller endast för det fall, att bröstarfvingar finnas. Då denna lagstiftning är antagen i alla öfriga Europas länder, kunde deraf den slutsats dragas, att den icke innebär ett tillbakagåénde, utan tvärtom ett framåtskridande. Jag tillstyrker bifall till Utsk:s förslag på de grunder, som såväl af Utsk. som af Lagberedningen blifvit framställda. Hr Carleson: I anledn. af den siste talarens yttrande må erinras, hurusom en af de nationer som stå i spetsen för nutidens bildning, nemi. den Engelska, hvars lagstiftning eljest ofta åberopas såsom mönster, har antagit en oinskränkt testamentsfrihet och att icke ens den ringaste anledn. är för handen att en sådan lag som den ifrågavande, hvarigenom testamentsrätten i afseende å förvärfd egendom inskränkes, skulle vinna något bifall i händelse den i England föreslogs. Gr. Sparre:
Jag erinrar mig mycket väl hurusom, då Bevilln.Utsk:ts Betänk, rörande de olika besluten i afseende å tullbeviliningen förevar, och då det var fråga om antagande af inbjudningar, som Utsk:t gjort i afseende å åtskilliga beslut R. o. Ad. fattat i olikhet med de andra Stånden, Hr GeneraiTulldirektören uppträdde och föreläde Ståndet ej mindre, huru R. o. Ad. hade i frågan, der inbjudning skett, efter skedd votering fattat sitt 4S Den 1 Angn s ti e. m. beslut, utan Sfven huru vigtigt det var, att R. o. Ad. vidblefve sitt en gång fattade beslut. lag för min del skulle äfven tro, att ett Stånd värdigast uppfyller sin bestämmelse derigenom, att det ådagalägger prof på ett konseqvent handlingssätt, och fördenskull tillstyrker jag R. o. Ad. att vidblifva sitt i frågan fattade beslut och afslå den ifråga vide inbjudningen. Hr von Ehrenheim: Ehuru jag väl i allmänhet gillar den grundsatsen, att Ståndet skall vidblifva sina en gång fattade beslut, tror jag likväl fall kunna förekomma, då det kan vara skäl att frångå desamma, synnerligast vid de tillfällen, då beslutet beror på omröstning inom förstärkt Utsk. För öfrigt har det icke varit utan exempel, att R. o. Ad. någon gång afvikit från denna grundsats och antagit gjorda inbjudningar, hvarföre ett frångående af beslutet denna gång ej vöre att betrakta såsom någon inkonseqvens. Jag fortfar i mitt yrkande om bifall till Utskrts inbjudning. Hr Ca r 1 be i m-G y 11 en sk jö 1 d, Henrik Adolf Oscar:
I anledning deraf, och enär det fanns vara med naturlig billighet och en fri medborgares rätt öfverensstämmande att ega en ovilkorlig förvaltning öfver det gods man sig lofligen förvärfvat,’ meddelade Kongl. Maj:t, uppå Rikets Ständers underdåniga tillstyrkande, genom Kongl. Förordningen den 19 Aug. 1762, den förklaring öfver 5 §. i 17 Cap. Arfda-Balken om testamenten i Staderne, att det, efter Stadsrätt, skulle vara Lag samma, som i 4:de 14 Lag'Utskottets Betänkande N.o 73; §. af nämnde Capitel sagdf ar, sa att man lunde bortgifva ali aflinge-jord och. ärfda eller förvärfda lösören till hvem man vill, skyld eller oskyld: dock sorn både Guds och naturlig Lag fordrade, att föräldrar böra draga ali möjlig försorg för sina barn och bröstarfvingar och lemna dem i allt det välstånd de kunna åstadkomma; så borde de händelser härvid undantagas> då den aflidne har lifs» och bröstarfvingar, i hvilket fall det vid allmänna Lagen förblefve, såsom ock ingen ändring härmed åsyftades i hvad Lagen om giftorätt i allmänhet stadgat och för" ordnat. Nu, ehuru erfarenheten någon gång visat, hvad dock i allmänhet icke bör befaras, att föräldrar uteslutit sina barn från delaktighet i sin qvarlåtenskap, eller utan skäl gynnat det ena barnet framför det andra, så enär dock den i 4 §• af 17 Gap; Arfda-Balken åt Domaren uppdragna magt, att för barns föda och uppfostran afsätta hvad han pröfvar nödigt, funnits tillräcklig att förekomma menliga följder af den större testamentsfrihet, som efter Landsrätt är tilllåten; synes enahanda stadgande i afseende på testamentsfrihet efter
Månen sken så blank, att mördarens anletsdrag stodo tydligen målade för bondens ögon. Som han vid denna åsyn blef särdeles förskräckt, kallade han kamraterna till sig; de sågo samma syn och blefvo ännu mera förfärade än han. Genast satte sig åter hästarnes fötter i rörelse; men innan bönderna hunno till det ställe, der missgerningen bedrefs, voro både gumman och drängen försvunna. Intet tecken till blod, ej till menniskofjät syntes på den hvita, friska, nyfallna snön. “Hu!“ sade den främsta bonden, Anders Larsson benämnd. “Det här är riktigt anstyggt. Jag tror vi taga in ju förr dess hellre öfver natten, och det i närmaste by.“ Hans följeslagare, vana att rätta sig efter honom i allt hvad han sade och gjorde, emedan han gemenligen sade och gjorde hvad sannt och rätt var, biföllo genast. Det töfvade också icke länge, förrän de anlände till en stor och treflig by. Slädar och hästar hejdades i farten och Anders Larsson trädde in i en stor rödfärgad stuga, ur hvars fönster en eldbrasa utsände sitt vänliga sken. De öfriga bönderna följde honom, och efter en kort underhandling med husfadern erhöllo de – som voro fem till antalet – lätteligen tillåtelse att få hvila i det huset öfver natten. Hästarne inqvarterades i ett godt vagnslider, öfverhöljdes med täcken och bekommo sitt vederbörliga foder. Sedan allt detta var besörjdt, samlades alla resenärerna i husbondens stuga. De ämnade icke lägga sig, kunde det icke heller, utan togo plats på en dem anvisad bänk, framletade ur sin matsäck den erforderliga aftonvarden och började äta, hvar och en ur sitt skrin eller knyte. En silfvertumlare, tid efter annan påfylld ur en stor tennflaska, vandrade ur hand i hand; ty de frusna gubbarne behöfde stärka sig med en sup. Som de nu sutto der och åto, begynte Anders Larsson att se sig något litet omkring. Vid spiseln såg han tvänne husets döttrar, unga, rätt vackra flickor, sitta och spinna. På något afstånd från dem satt en dräng, sysselsatt med att tälja skopinnar.
Hvad sålunda blifvit emot Betänkandet anmärkt, har Lagutskottet öfvervägat; och inser nogsamt de till utseende obilliga följder, som stadgandet om Borgesmans Bysättning för ProprieBorgen, redan i flere fall medfört och ännu kan medföra; men Utskottet tror att en nödig omsorg om upprätthållande af den enskilda Crediten fordrar bibehållande af detta Stadgande, ty det är alldeles onekligt, att en ProprieBorgen i många fall medforer en Credit, som en Borgen utan proprie-ansvar skulle sakna, ehuru utgifven af samma man. Under nu varande penningeförhåjlande synes åtminstone fråga mindst böra uppstå om inskränkande af denna Credit, genom förbjudande af det medel, hvarigenom densamma ernås. Det finnes dessutom sätt att teckna Borgen, utan att ikläda sig Ersättningsansvar, och på hvars och ens fria vilja beror det, att begagna det ena eller det andra af dessa sätt. Tillgripes det, som jnedforer det strängare ansvaret, för» 1174 LagUtskottiu Betånkandtn, utsätter detta, att penningar på en annor* lunda tecknad Borgen icke erhållits; oell om vid hvarje sådan händelse icke funnes en Lag, som tillät tecknande af ProprieänsVar, så vöre ju all elen credit och deraf följande pehningerörelse om intet, sorn tillvarelsen af samma Lag nu medförer. På dessa grunder, och då jemn välbor* komma i betra k tande, att Långifvare of* ta utlemna penningar mera i förtroende till Borgesmannen än till Gäldenären, i förlitande på dell Säkerhet de nu hafva att emot den förre kunna använda enahanda tvångsmedel, sora emot den sednare, Samt det i Utskottets tanka vore både olämpligt och emot rättsbegrepp stridande, att så länge Lagen tillåter en Gäldenär, att för skuld Satta sin person i ansvar, förbjuda någon att åtaga sig denna personliga ansvarighet för annans skuld; finnér Utskottet icke skäl att förändra dess förra af Väliofh Borgare och IlederV.
Derföre anser jag att detta försök alt utsträcka Const.Utsk:s maktfullkomlighet är ett ingrepp emot grundlagens både anda och bokstaf och tillstyrker således att dessa punkter mätte läggas till handlingarne såsom omöjliga att hvarken bifalla eller afslå, enär jag förmenar att Landtm, lärer vara förhindrad att någon annan propos. medgifva. Frih. Cederström: Const.Utsk. har vid detta tillfälle, på sätt jag äfven i början anlydt, i mig blott en tveksam försvarare af sin behörighet till de i denna punkt framställda förslag, och, 364 Den iO Maj i. tm på satt jag äfven ifrån början antydde, en, enl. eget medgifvande, underlägsen domare i jemförelse med de ledamöter, som i frågan ega mera kompetens att sig yttra, och hvilka sig yttrat. När nu dessa ledamöter tillhöra de inflytelserikaste och mest utmärkta inom Ståndet, så är det gifvet att de böra ega mera vigt i vågskålen genom sina framställningar i detta afseende. Jag hade ämnat fästa mig vid innehållet af isynnerhet den X:a punkten i det framställda förslaget, i hvilken punkt min öfvertygelse alldeles icke är tveksam, äfven synas mig de 2:ne sednare punkterne ega en betydenhet, som bordt göra dem förtjenta af pröfning och upmärksamhet; men jag skall, då mitt yttrande icke vunnit något instämmande, icke vidhålla mitt i början framställda förslag, att hvarje punkt måtte komma under serskild öfverläggning, enär detta förslag naturligtvis grundade sig på den förutsättning, alt någon annan talare, skickligare i dessa frågor än jag, må.tte uptaga saken och bevisa Coust.Utsk:s lagenliga behörighet att göra dessa framställningar.
Lån på så kallade kopparsedlar till belopp af ... 46,396: 34. 9. Tillökning . 227,003: 13.3. Maximum för Kassa-Kreditiv till Hypotheks-Föreningar och Pri vat-banker 1,500,000: Nu utgående sådane kreditiv . 600,000: Tillökning 900,000: Summa tillökning B:ko R:dr 2,232,959: 24. 9- Herr Banco-Utskottsts Betänkande, N:o 29. 49 Ilerv C. Berglund liar, såsom högst nyttigt och nödvändigt för landels välstånd, dess näringars förkofran och vidare tillväxt, hemställt, att Banken mätte, i likhet med Prival-bankerne, öppna en kreditiv-rörelse, hvarigenom näringsidkare må kunna erhålla Kassa-Kreditiv från 1000 till högst 10,000 R;dr B:ko, emot full säkerhet och borgen, sorn hvarje halft år lörnyas; hvarjemte Bengt Gudmundsson från Hallands Län föreslagit, att Kassa-Kreditiv borde kunna beviljas enskildte personer och bolag, sorn ställa säkerhet för hela det beviljade kreditivet. Enär dylika kreditiv icke egentligen skulle kunna begagnas af andre än de som äro bosatte i hufvudstaden eller dess granskap, och följaktligen ej blifva för den större allmänheten tillgänglige, utan att antaga naturen af stående lån; så och med alseeude på omöjligheten för BankoStyrelsen, att kunna utöfva den noggrannare kontroll öfver begagnandet af sådane kreditiv, hvarigenom missbruk må kunna förebyggas, i förening med svårigheten alt pröfva den erbjudna säkerheten, föranlåtes Utskottet att tillstyrka, 37:o. det ifrågavarande förslag må lemnäs ulan allt afseende. 3:dje Afdelningen. Angående sedel-utgifningen samt Bankens metalliska Kassa.
Riksdagsordningen, väl icke kunde betaga Respective MedStåndens sammanstämmande besluts kraft och verkan, till Expedi. tion, ansåg dock, likmätigt berörde /. det hafva varit Utskottens pligt att återremisserne besvara ; men då sådant icke skedt, och StatsUtskottet särskildte gånger förut, vid enahanda förhållande uti andre mål, på lika sätt förfarit; Alltså, och under förnyad erindran om Ståndets d~ 2 dennes fattade enahände beslut i afseende å frågan om Hjelmare Canal och Slussverk, fann BondeStåndet lör godt anmoda Utskotten att med Motiveradt svar å föirenämde återremisser till Ståndet inkomma; derefter BondeStåndet vill de emedlertid härstädes hvilande ifrågavarande ärender tili slutligt afgjörande företaga. S. D. Föredrogs ånyo Allmänna Besvärsoch Ekonomiutskottets, under N:o 156, afgifne och nästlidne gårdag på bordet lagde, anmälan, rörande de till Utskottet, remitte - Trot. Ut dr. d. ii Aug. 1823. 68 i remitterade, motioner om inköp för Stattens räkning af ett utaf Herr CanzeliRådet m. m. Schoerbing utgifvet arbete, angående Skogshushållningen; och fann Bonde Ståndet berörde anmälan icke fordra annan åtgärd än att läggas till handlingarne. S. D. Allmänna Besvärsoch Ekonomi Utskottets nestlidne gårdag på bordet lagde, utlåtande N:o 154, i anledning af gjorde anmärkningar vid dess betänkande N:o 58, om förändring i skyldigheten, att utgöra afradsoch Kronotionde spannmål samt andre på hemmannen indedlte räntor, Föredrogs nu å nyo och lades till handlingarne, enär sistnämde betänkande förut blifvit af BondeStåndet bifallit. Den II Augusti 1823. Från Högt. Ridderskap et och Adeln. S. D. f. m. Wid förnyad föredragning af Bikung till M. & Frat. yde Sami, 45* 68 4 Pr»t, Ut Jr. J. ii Aug. I8«3.
Om planen går till fullbordan, att genom en canal skära af Americas continent, så är det otvifvelakligt, att verldshandeln i dessa delar får en helt annan riktning. Våra exportartiklar uppsökas icke numera i våra hamnar; vi måste stundom vara betänkta på ganska kostsamma utvägar, för att vinna afsättning för vårt jern och andra producter. Med afseende härå synes det mig besynnerligt, om en coloni, som, efter hvad jag har anlcdn. alt tro, äger en hamn, som genom uppmuddring och anläggning af quaier och beqväma upplagsmagasiner, skulle kunna förvandlas till en af de bättre i Vestindien, hvarest säkra skydd mot stormarne i allmänhet saknas, icke skulle lemna tillfälle till handelsspeculationer, derigenom att den användes till nederlag för laster, som sedermera, i för handeln lämpade qvantiteler, kunde afsätlas till den stora continent och den mängd öar, som omgifva densamma. Det har visserligen icke af mig blifvit förbisedt, att reservanten sjelf icke synes påräkna stora fördelar för moderlandet af coloniens bibehållande; men för min del tillåter jag mig antaga såsom grund för det omdöme, K. M. i denna del behagat framställa, att Iv. M. mera afsett den likgiltighet, som It. St. hittills visat för coloniens intressen och mindre möjligheten af de förhållanden, som i framtiden kunna uppkomma, i händelse en gynnsammare ställning för colonien hos R. St. gjorde sig gällande, så alt något kunde företagas för att upphjelpa den ur sitt förfall. För en stat, mine Hrr, som har hamnar, kuster, sjöfolk och handel, och som naturen sjelf tyckes hafva ämnat att utbilda till 3 H. 20 154 Deri 17 Octo lier f. m. sjömakt, äger (let en egen betydelse att vara coloniulslat. Denna egenskap allena kan, vid Iraclalers afslulande med andra Stater, i reciprocitelsväg medföra fördelar och beviljande af förmåner, som icke skulle tillerkännas en makt, som icke ägde colonier. Jag vet, att inom vårt land den lanken är nog allmän, alt Sverige hvarken bör äga eller förvärfva colonier.
I likhet med den siste värde talaren tror jag icke att någon större olägenhet genom detta stadgande kan förorsakas; men då stadgandet, enl. hvad Hr von Hartmansdorff sjelf uplyst och en hvar lätteligen kan inse, är af den beskaffenhet, att det lärer blifva en gifven följd att en hvar då anledning inträffar, bryter emot detsamma, så tror jag, då man dertill lägger att en annan Förordn. är inom en del af riket gällande, alt Ekon.Utsk. haft ganska goda skäl för sitt tillstyrkande, och jag anhåller derföre vördsamt alt R. o. Ad. måtte bifalla ifrågavande Betänk. Uppå härvid af Hr von Hartmansdorff gjord förfrågan, upivste lindert. Riddarh.-Sekret., att enl. ankomne prot.-utdr. PresteSt. bifallit förevaride Betänk., BorgareSt. låtit vid Utsk:s första hemställan bero och godkändt den senare, samt BondeSt. godkäudt ötskis Betänk. Första punkten af Utsk:s Betänk., innehållande att något yttrande i anledn. af Lars Gustaf Sandbergs med fleres motion icke erfordrades, blef uppå härefter framställd serskild propos. bifallen, och då sedermera Hr Gr. o Landtm, hemställde om R. o. Ad. behagade bifalla Ulskis å sednare punkten gjorda hemställan, ”att 15. St:r må i anderd, skrifvelse anhålla, det K. M. ”täcktes i Nåder uphäfva 25 §:n i Fiskeri-Stadgan d. 29 Juni ”1852, i hvilket fall den i 39 §:n af samma K. Stadga förekommande ansvars-bestämmelse, såvidt den afser förstnämnde §, ”jemväl torde böra nphäfvas”, ropades starka Ja, blandade med Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade det han trott sig finna att Ja öfverröstat Nej. Föredrogs Allm. Besv. o. Ekon.Utskis d. 1 och 4 dennes på hordet lagda Betänk.
N:o 523. de ulaf mig vid föregående riksmöte, i då ingifven motion, anförda motiver för indragning af nio biskopsembeten, hvilken motion linnes intagen i Hedervärda BondeStåndets Protokoll för den 25 November 4859, sidorna 449 och 450, under 2:dra punkten, härmedelst föreslå: att, med bibehållande af biskopsembetena i Upsala, Lund och Hernösand, öfriga biskopsembeten i .liket, nemligen i Westerås, Strengnäs, Carlstad, Göteborg, Skara, Linköping, Wexiö, Calmar och Wisby, vid nuvarande innehafvares afgång, indragas och att lönerna anslås till fattiga studerandes understöd eller ingå till Statsverket, för atl till nyttigare ändamål användas. Härigenom skulle Statsverket erhålla en årlig inkomst af öfver 400,000 R:dr R.mt, beräknadt efter den reglering, som biskopslönerna skola undergå. Om remiss lill vederbörligt Utskott af denna motion anhålles. Stockholm den 17 December 1862. Roberl F. Gross, från Calmar län. Dessutom halva följande ledamöter af Ståndet såsom egna upptagit i andra Riks-Slånd väckta motioner, nemligen: Guslaf Bjerkander från Skaraborgs län, Grefve C. H. Anckarsvärds, angående reorganisation af Landtmäteri-staten samt ändringar i Skiftes-stadgan ra. m., tryckt ibland Ridderskapet och Adelns motioner under N:o 22; och Carl Anders Larsson från Östergötlands län, Herr Muréns, i fråga om medgifvande af en i möjligaste målto oinskränkt näringsfrihet, tryckt ibland BorgareStåndets motioner under N:o 55. Stockholm. Tryckte hos N. Marcus. 1865. Motioner i Bonde-Ståndet 1862. Af Johannes Svensson från Skaraborgs lån, angående förhöjd pension för Kronofogden C. M. Hasselström. Kronofogden oell Riddaren af Kongl. Wasa-Orden Carl Magnus Hasselström, född den 18 Mar3 1796, blef, efter studier vid
Vidare säger oss all noggrann eftertanka, att ren Sjelfnödvändighet kan endast finnas såsom Personlighet; hvaraf följer, att Lifvet, i sin ursprungliga och egentligaste gestalt, är från evighet till evighet ett Personligt. Häri, att Gud, såsom det ursprungliga Lifvet, äfven är den ursprungliga Kärleken, och att han såsom den ursprungliga Kärleken är den ursprungliga Personligheten, ligger orsaken till Guds Mensklighet. Drifven af sin kärlek, att fylla dess åtrå med en verklighet ej mindre gränslös än den, kan han ej sätta sitt Goda i annat, än i att vara en allt-lifgifvande Godhet; och detta kan han blott så till vida vara, som han träffar lefvande motbilder af sin egen varelse. Derföre sammanfattar han i oändlighet sitt allväsende till en särskillnad, en begränsning, medelst hvilken han ur sitt Gudomsdjup framgår såsom ett personligt Individuum, som derutur, i och med sitt eget tillvarande, äfven i oändlighet hämtar tillvarandet af andra liknande, – eller skapar motbildliga väsenden, tillika med verlds-omgifningår, lämpade till dem och tjenliga för deras bestämmelser. Dymedelst åter är han sjelf Menniska – i Urbild, eller Menniskan i sin (absoluta) fullkomlighet: man kunde i strängaste mening säga, den enda verkliga Menniska som gifves; ty från denna undfå alla de andra sin verklighet till låns. Personlighetens form är nämligen identisk med Mensklighetens; och hurudana än dess åtskillnader i större eller mindre förträfflighet må vara, – alltefter dess ståndpunkt, såsom en materiellt naturlig, en andlig eller en rentaf himmelsk, – så är den likväl, i sjelfva de allmänna grunddragen, sig öfverallt lik och oföränderlig. Detta är det allmänliga af sättet, huru Gud, i ett Helt af Verldar, är den alltlifvande medelpunkten såsom i ett lefvande system af Motsvarigheter, hvilka samtligen häntyda på Honom. Och så genomgripande går igenom alla dessa (högre och lägre) motsvarigheter det Menskliga såsom gemensam Princip och Form, att de tillsammans, eller såsom Universum, föreställa en enda, alla andra gestalter inom sig slutande, Menniskogestalt.