Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Utaf 1858—1860 årens anslag, 390,000 K:dr, för uppförande af ny byggnad för Teknologiska institutet Anslag för nämnde instituts apteririq Utaf anslaget, 60,000 R:dr, för inköp af tomt för nyssnämnde nya byggnad » anslagen, 18,000 R:dr, till anskaffning af erforderIjga läro-apparater för tekniska skolorna i Malmö, Orebro, Norrköping och Borås » 1858—1860 årens anslag, 15,000 R:dr, för aflönande af lärare och underhåll af elever vid skepps byggeri-inslitutet i Carlskrona : Anslaget för slöjd-expositioners befrämjande 1859 och 1860 arens anslag, 1.000 R:dr årligen, för vetenskapliga undersökningar rörande fskerierna Utaf anslaget, 60,000 11 dr, till geologiska undersökningar samt derpå grundade kartors utgifning Anslaget till uppförande och inredning af ett boningshus på Landtbruks-akademiens experimental-fält Återstoden af anslaget, 9,000 R:dr, till utdelning af premier för djur, redskap och ladugårdsprodukter 1859 års anslag till arfvoden för lärare vid Mariebergs artilleri-läroverk i Civil-ingeniörer tillhörande kunskapsämnen Utaf anslaget, 244,500 R:dr, för ny kommunikations-led från de inre delarne af Jemtland till lämplig hamnplats vid Nordsjön » 1858—1860 årens anslag, 150.000
Län äger utan tvifvel ganska många hjelpkällor till välstånd och rörelse, ett med hvarje år alltmer framåtskridande, af en i allmänhet fruktbar jordmån gynnadt, åkerbruk och i förening dermed boskapsskötsel, åt hvilken förut vanvårdade näringsgren landtmannen börjat egna en mera förtjent omsorg; en icke obetydlig tillgång af skog, som, i den mån en mera ordnad skogshushållning hinner att blifva mera allmän, sannolikt medgifver en icke obetydlig afsättning på andre orter; bergsbruk, som dock icke kan anses vara af någon betydenhet i jemförelse med åkerbruket; ett ganska lönande saltsjöfiske och rika tillfällen till fiske i de mångå inre vattendragen, samt slutligen vidsträckta yttre sjökuster med segelbara vikar och sund, och synnerligen goda vägar för den inre kommunikationen, jemte möjliga ulviigar till framtida föreningsmedel af andre slag, hvartill Länets många insjöar, af hvilka de fleste med hvarandra äga samband, vid noggrannare undersökningar efter all anledning skola befinnas erbjuda gynnande tillfällen. Åkerbruket är den af Länets näringar, som frambringar de värderikaste alstren, lemnar sysselsättning och uppehälle åt det största antalet personer, och således utgör den egentliga källan lör Länets fortgående förkofran. Den gamla åkerjorden skötes väl fortfarande af allmogen på det sätt, att ena hälften ligger i träde och den andra hälften besås, hufvudsakligen med höstsäd, hvaremot å de större egendomarne ett mer eller mindre genomfördt cirkulationseller vexelbruk numera torde vara det rådande brukningssättet. Den i allmänhet ringa fodertillgången, jemte exemplet från herregårdarne, har dock medfört den verkan, alt äfven allmogen, sorn eljest icke gerna öfvergilver gamla vanor, börjat å gammal åker odla foderväxter, sä att en öfvergång till vexelbruk äfven hos dem kan anses hafva börjat. 1 jemnbredd härmed eller, måhända, såsom en verkande orsak till denna så småningom inträdande förändring, verkställas årligen uppodlingar å dertill tjenlige kärroch betesmarker 12 samt mindre gifvande ängar, hvarigenom en ej ringa tillökning i sädesproduktionen redan vunnits.
"Vacker är du. Utomordentligt vacker!" sade John. Men rösten var utan klang, ty han kom i detsamma att tänka på huru mycket denna drägt, som blott var ämnad till en enda aftons nöje, måtte ha kostat Alma. Den förra oron fick åter makt med honom. Alla de invecklade affärerna lade sig som en börda öfver hans skuldror. "Och du skrifver bara ständigt. När skall du få nog af det?" "När jag inte orkar mera." "Det lär redan vara tid för mig att gå," sade Alma, i det hon bemödade sig att knäppa de sista knapparna i handsken. "Hjelp mig, John, de äro så trånga." John gjorde som hon bad och följde henne sedan ut i tamburen. "Går du till fots?" frågade han. "Nej, jag åker. Hyrkusken väntar på gården." "Huru? Du tar bara en tunn regnkappa på dig? I den här kölden. Hvad tänker du på?" "På den här korta vägen hinner jag inte ens bli afkyld." "Men du kunde ju lika gerna taga en varmare kappa." "Som alldeles skulle platta ner min kostym. Tackar så mycket. Och adjö nu, John." Hon tänkte först blott räcka honom sin handskbeklädda hand, men sedan, likasom om en hastig sinnesförändring försiggått inom henne, slog hon båda armarna om Johns hals och kysste honom. "Adjö!" "Adjö! Förkyl dig inte!" Alma sprang redan utför trappan, och John återvände till sitt rum. Den oklara, hälft ångerfulla känsla, som så plötsligt bemäktigade sig Alma i tamburen, försvann snart i maskeradens yrande nöjen. "Natten" följde "dagen" som en skugga, och bakom masken hviskades ord, sådana som aldrig eljest. De dansade tillsammans, och efter dansen dracks champagne. Alma befann sig likasom i yrsel. Hon vågade knapt tänka på hvad allt Nymark hade hviskat till henne; men hon tänkte likafullt och kväfde den förebrående rösten i sitt bröst dermed, att detta allt ju endast var lek. Och Nymark behöfde ju inte veta, att hon hade hört något, fastän i sjelfva verket ej ett ord hade gått förloradt för henne.
«det var förträffligt!» ty han kunde ändå aldrig lära sig att tåla Lotta, visst icke för hennes vittnesmål, eller de vittnen som detta framkallat, utan just för att hon tålde honom så allt för mycket. (Sådana äro männerne!) Dessutom hade han flera gånger på dagen tänkt sig Lotta såsom en stötesten, ett hinder för att få sin önskan uppfylld att om aftonen få tala med Elin. Nu var just detta hinder borta, och i ett så mörkt sinne, som Gunnars närvarande, är hvarje, aldrig så svag, ljusstråle välkommen. Gunnar åt icke ens i afton, ej heller Elin, och minst mor Ingrid, men hon satte sig upp, drog bort gardinerne och mättade än en gång sin blick med denna åsyn af Gunnar, som på hela vida jorden var det enda och sista föremål, som hade värde för henne. Allt som hon betraktade honom, föllo sakta tårar nedför de fårade kinderne, men ingen såg dem, icke ens han, för hvilken de runno. De delade de mesta qvinnotårars öde, de voro osynliga, på samma gång som – oräkneliga. – Skall du intet lägga dig att sofva en stund först, innan du går? – frågade Lena, när det började draga ut på aftonen, utan att Gunnar hvarken tycktes vilja lägga sig eller begifva sig bort. – Nej – sade han hastigt, och bortjagade den här af djupa tankar, i hvilka han satt försjunken. – Nej, tvärtom! Jag skall väl taga farväl af eder alla, och sedan gå mina färde. Men han rörde sig dock icke från stället. – God natt! – sade Elin och skyndade ut i sin kammare. Hon tyckte att Gunnar såg så hemsk ut. Hon stod ej ut med denna anblick. Hon kände på sig att mycket ondt var i luften som skulle ned, ned och krossa dem alla; men hon kunde omöjligen reda, huru detta onda egentligen såg ut. När Elin var gången, uppstod ändteligen Gunnar och gick bort till moderns säng, slog alldeles undan gardinen, satte sig på sängkanten, och tog den gamlas utmärglade hand uti sina. – Farväl, mor! – sade han, och ögonen blefvo dock våta, fast han alldeles icke förändrade röst. – Farväl! — Jag reser nu bort. Gud vet när jag kommer åter.
Hvem har det icke händt, att han under sitt lif råkat i förhållanden, som till sina minsta omständigheter förefalla honom så bekanta, att han nästan är färdig att påstå, det han en gång förut varit i precis samma läge. Det inträffar till och med, att man stundom igenkänner nya lokaliteter såsom gamla bekanta. “En af mina ungdomsoch promotionskamrater“, berättar Ahnfelt i sina “Studentminnen“, “blef en gång nästan förskräckt öfver den slående likheten mellan ett rum på Trolleholm, dit jag fört honom, och mellan ett annat som han sett någonstädes, han visste icke hvar? Situationen var så fullkomligt densamma; samma rum, samma möbler, samma hvälfning på taket, samma fönsternischer, samma utsigt, allt hade han skådat en gång förr, men på detta rum hade han bestämdt aldrig varit, ty det var första gången han såg Trolleholm! Kandidaten blef vid detta tillfälle ganska hemsk till mods, kom bort och hviskade mig i örat: “Här har jag, som du bäst vet, aldrig varit förr, men allting, ända till den minsta småsak, känner jag igen.“ Slutligen störtade ynglingen, blek af häpnad, ur kammaren, och jag, som gick efter, kunde ej förmå honom att dit återvända. Och han var dock ingenting mindre än visionär eller vidskeplig, tvärtom en god förståndsmenniska, en säker matematikus och räknemästare.“ Lapparne hafva mycket att tala om sina englasyner, hvarigenom de förmena sig vara ett bättre och heligare folk än det svenska, som ej ser sådant. En lapp berättade för sin prest, att han en gång sett tvänne englar, som visade honom en vacker grön äng samt vid dess ända en skön byggning. När han af dessa två blef anmodad att följa dem dit, men af en annan varnad derför, gåfvo de honom hvardera en örfil, så att halfva hufvudet svullnade och han deraf en lång tid hade svår värk. Denna gång kom han på den tro, att det varit onda englar, i det han sade: “Nu kan jag se, att de icke äro goda.“ Utan tvifvel hade han ock tillförne sett dylika, men ansett dem för goda, emedan de ej förr lärt honom känna sig.
Efter matsalen komma i följd tre mindre rum, alla med grå väggar och nästan utan andra möbler än de enkla skåp och montrer, hvilka innesluta en del kuriosa, men framför allt de bronser, kaméer, medaljer, vaser, majolikatallrikar, plaketter m. m., hvilka beredde Goethe hans dagliga fröjder. Och dessa voro icke blott samlarens. Tacksamhet är ett adelsmärke och insikten häraf kom Goethe att tidigt odla den känslan hos sig själf och förbinda den med allt han ägde. Hvar gång han besåg sina skatter nämnde han t. ex. med tacksamhet deras gifvare. »Sålunda,» säger han, »erhåller det, som omger oss, ett lif. Vi se det i andlig, kärleksfull, genetisk förbindelse och genom att göra föregående tillstånd närvarande blir äfven det nuvarande ögonblicket högre och rikare.» Kring väggarna sitta de handteckningar, etsningar, gouacher, sepiaeller rödkritsbilder af tyska, franska och italienska konstnärer, hvilka föranledde de innehållsrika samtalen öfver konst med Eckermann. Det var som sagdt i Italien, Goethe fick klart för sig, att hans djupa kärlek till, hans utomordentliga fina förstående af konst icke inneburo en motsvarande framställningsförmåga; han envisades nu ej längre att spilla sin tid på ritning och målning, sedan han slutligen kommit på det klara med att han ej var ämnad till diktare. Goethes passion att rita hängde samman med hans behof att klart fasthålla dragen af de landskap, de ansikten han älskade, och när han ej längre tecknar själf, låter han andra på papperet fästa de anleten, som intressera honom. Ingen skulle mera skattat den fotografiska konsten än Goethe, och hade han ägt en fotografiapparat, skulle vi ägt minst ett band till af Goethes samlade skrifter! I de nämnda smårummen möta bilder af de flesta bland de kvinnor, som under olika lifsskeden varit betydelsefulla för Goethe. Här strålar Marianne von Willemer – »voll Locken kraus ein Kopf so rund», ett mjukt anlete med skälmska skrattgropar i kinderna och solvarma blickar. Här möter man bilden af den unga Bettina, en luftig, blankögd, svartlockig, trolsk tingest, halft Peri, halft ekorre.
Jag finner olämpligt, att man skall tvinga Stockholms och andra städers invånare att taga sina arbetare inom skrän och att icke den fattiga folkclassen får fritt skaffa sig arbete, då man är bunden att begagna mästarnes dyrlegda och ofta odugliga arbetare. Yi hafva många exempel på hus i hufvudstaden, som fallit omkull. Det är löjligt att se, huru rappningen på husen om ett halft år nedfaller, då man förr sett den stå i 3o år. Yi behöfva blott kasta ögonen på ett monument vid hegel ängsgatan, Fransyska värdshuset, som alltsedan jag först kom till Stockholm, eller under 35 års tid, stått oiepareradt, men hvarå likväl ingen rappning nedfallit. Det är repareradt under den tid, man ännu hade skickliga arbetare i Stockholm; men nu tror jag, det vore omöjligt att härstädes få sitt hus repareradt utan mer eller mindre slarf. Jag tillstyrker bifall å betänk, och tror, att någon gång måste något steg tagas för att lossa armarna på den inrikes industrien, och att man således måste afskaffa det tillstånd af halft slafveri i näringarna, som Gr. Cronhjelm omtalat. Frih. Sprengtporten, Jac. Willi.: Till hvad jag förut yttrat i denna fråga och Hr Lefren nu anfört har jag föga att tillägga. Jag tror mig ej misstaga mig, då jag anser den allmänna önskan fordra, att de författningar, som inskränka rättigheten att bygga, måtte undergå någon modification till större frihet. Sådant innebär visserligen icke, att byggnadsföretag skulle få utföras utan prof på någon skicklighet. Jag tror således icke, på sätt Hr v. Hartmansdorff hållit före, att det skulle kunna bero på hvar och en, äfven den okunnigaste, att i detta fall bedraga allmänheten. Jag får således tillstyrka bifall till betänk, och tror, att dessa skråförfattningars upphäfvande skulle för hufvudstaden med - 88 Dc n a J u ni e. m. föra mycken fördel och kunde leda till det mål, Hr Lefrdn framställde, en mera vidsträckt frihet för vår industri i allmänhet. Gr. Cronhjelm: Jag ber, att Hr v.
Då under sådana förhållanden en föregående fullständig utredning erfordras, för bestämmande af den ersättning, sorn bör tillkomma regementets löningsfond, i händelse allmogen från berörde skattskyldighet befrias, får Utskottet, i sakens nuvarande outredda skick, hemställa, att ifrågavarande framställning icke för närvarande må till någon Ri kets Ständers åtgärd föranleda. Jlih. till B. St. Enär den i detta moment behandlade fråga om förvandling af de uti åtskillige hemmans onera ingående dagsverksskyldigheter, anvisade dels att in natura till åtskilliga statens egendomar utgöras, dels uti annorlunda bestämda arbetsbiträden till dylika egendomar, är af beskaffenhet att icke kunna erhålla någon fullständig utredning, förr än vederbörande i orterne blifvit deröfver hörde, hemställer Utskottet, att denna fråga för närvarande icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. 5:o. 40 mom. Den uti Färentuna härad af Stockholms län, på grund af åt njutande roteringsfrihet, utgående så kallade drängespan, utgörande 2 tunnor spanmå! för hvarje helt hemman,’ hemstäiler Utskottet, måtte utgå efter samma grunder, som rörande hemmansräntor i allmänhet här ofvan blifvit föreslagne. 6:o. 14 mom. Då i sammanhang med beslutet om de nu utgående rän tornes förändring det blefve nödigt stadga, huru vid framdeles skeende skattläggningar bör i afseende å räntornes bestämmande tillgå, samt både rättvisa och billighet fordrade, att dervid icke förläres efter andra grunder, än att sådane räntor, som framgent åsätlas. öfverensstämma med dem, hvilka redan äro öfriga hemman ålagde, och, derest förvandling ej skett, skulle hafva ifrågakommit, hafva kommitterade ansett lämpligast, att då skattläggning framdeles erfordras, räntan först uträknas efter ortens hittills gällande method och det sålunda bestämda beloppet sedermera förvandlas till ny ränta efter samma beräkningsgrund och medelpris, som för de äldre räntornes förvandling varder fastställd.
Vid afgifvandet af det första betänk. ang:de silfverköpet i Hamburg, voro redan anbud frän Hamburg gjorde till Bancostyrelsen om en silfverleverans, och Utsk. skulle, i min tanke, hafva utsatt sig för ett rättvist klander, om det uraktlåtit att genast framställa denna fråga lill B. St:s pröfning. Jag yrkade äfven dä, Den 13 November f. m. 207 alt man åtminstone samtidigt borde söka afgifva betänk, om vex.elban.deIo, ansåg nödigt, att i ett så vigtig! ämne infordra Fullmäktiges utlåt, och en tid af 14 dagar skulle hafva gått förlorad genom detta ull a t: s afvaktaude. Detta var grunden, hvarföre det första betänk, isoleradt framställdes. Samma förhållande har föranledt Utsk. alt äfven nu inkomma med en isolerad del af hela financebetänk. Yexelcursen på börsen har undertiden hållit sig vid 12ö| å 127 sk. Den sena årstiden gaf auledn. till den fruktan alt cursen skulle stiga, och Utsk. ansåg således sin pligt vara, att så skyndsamt som möjligt bereda tillfälle för Banken alt inköpa de vexlar, som nu kunde till det lägre priset erbjudas. Detta till svar på den anmärkn., att Utsk. ingått med detta betänk, utan alt dermed förena förslag om Bankens reglering i det hela. Derefter återstår för mig enskildt att befria mig ifrån den af åtskilliga talare, i synnerhet af Gr. Frölich, framkastade tanken, att jag genom vexelhandel skulle åsyfta vidsträckta speculationcr, dä jag likväl i min motion tror mig tydligen hafva uttryckt, att jag ansåg vexelhandel böra i en inskränkt scala drifvas, nemi. endast för att förekomma silfverexport; men icke såsom någon särskildt speculalion för Banken, att derpå göra vinst, emedan jag erkänner att en sådan i större scala bedrifven handel kunde vara förenad med vådor för Banken. Hr Skogman har visserligen tydligare uttalat sin mening, att vexeldragning icke borde begagnas för annat ändamål, än för att indraga den silfverfond, som redan vore i Hamburg deponerad.
Den i förra berättelsen omnämnda föresats, att här upptaga de vigtigare af mina anmärkningar vid de delar af lagförslaget, hvilka genomgått Lagberedningen under den tid, jag Justitiä-Ombudsmans-embetet innehaft, har dessutom nu ej kunnat gå i fullbordan derföre, att jag öfver nyssnämnde förslag ej bordt yttra mig förr, än deras beskaffenhet blifvit genom tryckningen slutligen bestämd, hvilket först så nyligen inträffat. Den önskan, jag 14 R. St. Just. Ombudsm. Emb.-Berättelse för år J849. äfven yttrat, att med biträde af sakkunniga män kunna uppgöra ett förslag till ett sådant alternatif, sorn jag uti min bos Kongl. Maj:t gjorda underdåniga hemställan i lagrefonns-frågan antydt, emot hvad lagförslaget till Straffbalk i vissa delar innehåller, har hitintills ej heller kommit till verkställighet; och min förhoppning att se denna önskan uppfylld har dessutom nära nog försvunnit, i följd af omständigheter, dem det icke berott af mig att undanrödja. Imedlertid har jag på nyss omförmälte, i förra berättelsen intagna underdåniga hemställan i fråga om lagreformen, uti nådig skrifvelse af den 3 sistlidne Juli, erhållit det svar, att i hvad denna hemställan rörde åtgärders vidtagande, för att vid nästa riksdag måtte för Rikets Ständer kunna framläggas förslag till dels ett förändradt straffsystem och dels särskilda författningar rörande vissa brotts bestraffning, Kongl.
I visan »Kom, kiäre bröder, kom» hafva vi ju Lucidors originalitet ostörd en hel bacchiscen i deras anda framför oss. Skalden uppmanar sina kära bröder till ett gladt lag och att slå bort alla sorger. Han ropar åt drängen, att, om han vill undvika bas, skölja ett glas åt honom i baljan. Men i sällskapet kontrasterar mot de öfriga en »jungru gran» gosse, som ej är så van att dricka och sitter tyst. »Drick hin lilla flikkans skåhl, som boor i nästan gåhl» tillropar honom poeten, och sedan han enligt bruket i stående ställning druckit skålen och tryckt en kyss på glaset, utbrister ett ursinnigt jubel. Värden framsätter två a tre pipor tobak per man, och för att ölet bättre skall smaka lutar man sig åt väggen och bolmar, så att röken står som ett töcken upp i taket (de då varande källarrummen voro små). Sedan dobblas med tärning och kort (»trij på ra»). Poeten vinner. »Rundadinellula!» Allt ölet är nu utdrucket till sista droppan, men se, se, vinet spritter i stället upp och ner i bägaren. Den stackars ynglingen, som tycker att det kunde vara nog, får en ytterligare uppmaning att resa sig, säga »topp» och klinga laget rundt med glasen och stopen. Men han tömmer ej i botten som en ärlig svensk man. Skrif då upp din förtäring på räknebrädet och gå i säng, min herre, ty vår sed är, att den, som ej kan dricka, får bjuda god natt. Vi se ju det glada kroglifvet på 1600-talet i hela sin natursanning, med dess olika nöjen, öl och vin, tobaksrökning, kort och tärning samt en flickas skål. Man spelade öfver allt den tiden, från gallerierna i Versailles och Whitehall till den holländska bykrogen. En fulländad dandy måste vara stark spelare. Dock äfven här hafva vi ännu ingen Bellman. Den glada scenen är hvarken som hos honom satt i förbindelse med den sköna naturen utanför, hvad som förlänar hans baccanalier så mycket idylliskt behag.
Förste man är stadsfiskalen samt två polisgevaldiger. Dessutom tjugo uppsyningsmän eller polisbetjänter, vilkas antal kan förstärkas med flera extra polisbetjänter om så behövs. De både gevaldigerna arbetar så, att den ena har uppsikt i staden och den andra i omgivningarna. Uppsyningsmännen har sina stationer där de behövs. Poliserna skall vara kända för nykterhet, trovärdighet och skicklighet. Visar de motsatsen blir de suspenderade på viss tid, med förlust av lönen, eller utan vidare avsatta. Har någon uppgivit falsk och oriktig rapport för egen vinning eller till andras skada skall han sändas till kronans fästning att arbeta. Om polisens skydd. Poliskammaren och dess anställda tages under Vårt beskydd mot alla våldsamheter och oförrätter med ord eller gärning. För att poliserna i tjänst skall kännas igen och äga rättighet att åtlydas skall de bära synligt tecken som utmärker deras tjänst. Om poliskammarens jurisdiktion. Polisens tillsyn gäller utom staden utanför Karlsport, Östraoch Västra Haga samt Masthugget, Masthuggsbergen, Gamla amiralitetsvarvets grund, Hästhagen, Sågången och Majorna ända till den s k Klippan. Vidare till Getbergsled, Kallebecksbro och till Reberget. Innevånarna inom detta område skall infinna sig hos poliskammaren för svaromål. Om poliskammarens göromål. Det åligger poliskammaren att se till att alla excesser och missbruk blir avskaffade samt att god ordning och skick inrättas. Det tillkommer dem att vara underrättade om alla brott och förbrytelser och efter omständigheterna vidtaga mått och steg för de brottsligas straff, näpst och rättelse. Betjäningen skall underrätta poliskammaren om alla tillfällen där deras handräckning behövts. Vid s k lagbrott skall ärendet överlämnas till domstol. Dock skall poliskammaren anställa förhör och undersöka om flera varit delaktiga i brottet och insätta brottslingen i häkte. Protokoll lämnas till domstol. Innan underrättelse från underdomstolen får ingen häktad friges. De viktigaste områdena för tillsynen är de här: Ordning vid gudstjänsterna och stillhet i staden under den tiden. Bestraffning för sabbatsbrott genom buller eller oljud, handel eller dylikt. Uppsikt över brandsyn, stadens brandhus och eldsläckningsanstalter, men med biträde av magistraten, som fortfarande har tillsyn över sprutorna. Efterlevnad av byggnadsordningen tillsammans med byggningsrådmannen.