Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ständer ett lagförslag, hvarigenom det borgerliga eller civil-äktenskapet blir infördt äfven i vårt land; och, att detta lagförslag måtte utgå derpå, att äktenskapets legitimitet måtte grundas endast och uteslutande på en frivillig öfverenskommelse och kontrakt, inför Notarius publicus eller annan verldslig och juridisk auktoritet, med frihet för kontrahenterna, att först derefter, om de sådant åstunda, få begagna sig af andeliga och kyrkliga välsignelser och äfven vigsel, men att ingen kyrklig åtgärd må få vidtagas, med mindre kontrahenterna för prest eller församlingsföreståndare vid ansvar, styrkt äktenskapets konfirmation inför juridisk auktoritet; och, att äktenskapskontraktet ingenting annat får innehålla, än kontrahenternas ömsesidiga öfverenskommelse om ett hela lif - 512 Motioner hos Riddershapet och Adeln 18(12. N:o 200. vets obrottsliga sammanlefnad i kärlek och trohet, dä öfriga äktenskapsförord höra till andra juridiska områden; och, att, der hemligt äktenskap varit, det på samma sätt må legitimeras, samt med barnen. Stockholm den 29 November 1862. S. Creutz. Af Friherre Sprengtporten, Jako!» Willie!»»», om upphä/- vande af 3 mom i 47 § af Kongl. Förordningen om Landsting. Förslagen till våra nya kommunal-författningar blefvo vid förra riksdagen ganska sent lagda på Riks-Ståndens bord. Det har sålunda kunnat inträffa, att vid granskningen af dessa, i enskild, häfdvunnen rätt, djupt ingripande lagförslag, ett eller annat förbiseende kunnat ega rum, hvilket det är magtpåliggande att få rättadt, innan lagen träder i verkställighet, på det densamma, vid tillämpningen, må framkalla den belåtenhet och medföra de välgörande följder, som med denna lagstiftning äro afsedda. Mina anmärkningar röra emellertid endast 3:dje momentet i 47:de § af Kongl. Maj:ts nådiga Förordning af den 21 Mars 1862 om Landsting.
Ehuru jag begärt ordet egentligen för att endast yttra mig i en detaljfråga, utbeder jag mig likväl att få förutskicka några ord i afseende på sjelfva principen. Jag anser mig destomera upmanad härtill, som jag vid 3ine föregide Riksdagar varit ledamot af BevillmsUtsk. och i denna min egenskap haft till pligt att tänka mig in i dessa frågor. Jag anhåller vördsamt att få förklara, det jag allt mera och mera blifvit befästad i den öfvertygelse, att frihet i handel likasom i alta andra näringar är det mål man bör eftersträfva. Härmed vill jag dock icke blifva så förstådd, som vore jag en handelsfrihelshjelte, såsom man säger, ty villigt erkänner jag tullens stora betydelse såsom en inkomstkälla för Staten, och såsom ett skydd för vära näringar. Jag erkänner äfven, att stadga i näringsförfattningarna är för näringarne af högsta vigt. Om jag således icke vill tillåta mig att skarpt klandra det grunddrag af varsamhet, som röjer sig i den K. Proposin, kan jag likväl icke förneka, att jag i den önskat finna mera öfverensstämmelse Ben II Januari. 103 nied de åsigter, hvilka uttalades i K. M:s Propos., ang:de förändringar i Tulltaxan vid 1847 års Riksdag, och att K. M. skulle vid denna Riksdag föreslå R. St:r nedsättning i tullen å åtskilliga artiklar, hvilka, såsom vi känna, nu införas till landet emot lurendrejeri-praemier, de der icke komma Statskassan till godo. Jag hade föreställt mig, alt tiden nu vore inne, alt lossa på förhuden mot införsel af varor, men hvilka, oaktadt dessa förbud, likväl hållas dagligen till salu i våra handelsbodar. Men jag vili icke uppehålla mig vid detta. Min tid har icke tillåtit mig att genomgå alla dessa serskilda artiklar, för att vid hvardera af dem göra mina anmärkmr. Ofvertygad, som jag är, att sådana nog blifva framställda af andra representanter, vill jag endast hålla mig vid den artikel, som utgjorde föremål för den siste talarens framställning; jag vill yttra mina åsigter om det utförselsförbud, som förekommer i den K. Proposm.
När man af dem behöfver upplysas ej blott om sjelfva den åtalade handlingens verklighet, direct bevisad, utan ock om alla dess omständigheter, om alla de sannolikheter, som i stället för directa bevis kunna antagas, och om hvilka man svårligen kan veta huruvida de ej skulle kunnat upptagas ännu fullständigare; och ömkligen om de personliga och andra omständigheter, af hvilka handlingens karakter beror; (Ty det är pä alla dessa omständigheter, som domaren skall grunda sitt arbitrerande:) då måste skillnaden emellan den fulländade domaren och den mindre skicklige, mindre trovärdige, också komma att framträda i samma mån mera kännbar.” ”Med all skyldig benägenhet att tänka godt om likar i allmänhet, och således äfven om domare, måste man dock troligen alltid medgifva, att förträffligheten hos dem såsom sådana är ungefär lika sällsynt, som hos andra menniskor. Man kan då ej eller vänta, att förökade anspråk på dem kunna hafva annan följd, än att desto flera skola befinnas ur stånd att motsvara dessa anspråk. Antalet af ransakningar, som uppfylla ändamålet, skall minskas i den mån ändamålet blir svårare att uppfylla; och minsta delen skall kunna utan skada för rättvisan tagas till rättesnöre för den läsandes omdöme. Ej ens förmågan att muntligen hålla dessa ransakningar skall hos de fleste domare blifva tillförlitlig, än mindre förmågan att föra dem på papperet. I de flesta målen skola öfverdomare finna sig illa betjente med de af underdomare anskaffade malerialier för arbilrerandet, och illa försedde med upplysningar, för att controllera deras arbilrerande.” ”Korteligen: godtycke är godtycke. Och för öfrigt, hvad båtar det, om god domare är bättre än god lag, i fall man dock ej linner goda domare, utan alt äga god lag? Just för att erhålla goda domare, är det, bland annat, som lagarne måste förbättras; och ett folk, som företager sig denna förbättring, får ej tro sitt ändamål vunnet genom alt öfverlemna sig på discretion åt sina domare. Ty en bland de närmaste vcrkningarne häraf måste blifva att förderfva sjelfva domstolarne.
Huru stor lön är det du ger din husa? » » Etthundrasjuttiofem — och tio till jul och midsommar, utom alla presenter. » » Och kokerskan då? » » Kära du, hon har tvåhundra! Och likväl hotar hon mig litet emellanåt med att flytta till en minister, som bjudit henne tvåhundrafemtio. Och så det där pockandet till jul och midsommar och frihet och kapriser i o ä n d l i g h e t. Ja — jag säger då, att det där jungfruväsendet kan göra en människa galen, » fortfor fru Ida med en tung suck. » Gör dig oberoende af dem. » » Ja, kan du säga mig sättet, förtjänar du i sanning medalj. » » Flickorna — dina egna flickor ha j u nu sökt platser i — ja, som de själfva nyss sade, under många år — alltid förgäfves! Nå, men så lyd då försynens vink, och skaffa dem själf plats » att gå frun tillhanda »! » P a n o p t i k o n, Stockholm. 391 » Snälla tant Ingeborg, hvad tror tant väl att Fina och Selma då skulle säga. ? » » De skulle inte få tillfälle att säga nå- got, ty de skulle bort och flickorna hvar och en göra nytta för sig i hemmet. » En graflik tystnad blef tant Ingeborgs svar. » Dela sönder den lön, I gen åt edra tjä- nare, och gif den åt döttrarna! Låt dem arbeta och göra rätt därför, Ida, och jag är viss på, att din man ej mera skall brumma öfver de allt för stora utgifterna och flickornas gagnlösa lif. Han skall inse, att äfven de anse sig ha plikter att fylla. » Fru Ida såg drömmande på sina döttrar. » Glansen i blicken, rosen på kinden skall återkomma, flickor, lika säkert som välståndet i hemmet » — fortfor fru Ingeborg med öfvertygelsens värma. » Men, kära Ingeborg, skulle våra flickor, med den uppfostran vi gifvit dem, skulle de helt simpelt gå som pigor? » » Den praktiska lärdomen lär väl ej vara tung att bära. Bli de därunder gifta, b e - höfva de helt säkert ett par läroår under ea kärleksfull mors ledning. Platsansökningarna ligga ju ändå där de ligga!
Men jag har trott att en sådan pension endast uti två fall kunde komma i fråga, antingen då personen vöre fattig och orkeslös, eller ock då han visat en sådan medborgerlig dygd, *tt han derigenom gjort sig värdig belöning af Staten. Då i öfrigt Riksens Ständer vid en Konungs dödsfall sammanträda, kan jag icKe eller tro det vara någon rsque underkastadt, att åt dem öfverlemna, art lör hvarje fall bestämma, huru förhållas bör. Jag förmodar också icke det skola hända, att en Thronföljare lemnar Sin Faders Tjenare utan bröd, intill den kommande Riksdagen, och när dea inträffar, är jag förvissad, att Riksens Sänder väl skola sörja föj dem af den aflidne Konungens Betjening, som äro i behof och förtjena understöd. Men deremot om Riksens Ständer nu för detta fall in. å uti någon åtgärd på förhand, skall detta blifva en ordnings anstalt, som kommer att kosta Staten drygt, och som afviker från den rätta principen, stt nämnde personer äro Konungens enskilde tjenare. J»g kan således ick* föreställa mig annat, än att, om man gör något härvid, utom att »Islå motionen, 6kall sådant leda till en ökad utgift-, och man kan dessutom, sorn jag i Reservationen yttrat, ompjcligen bestämm • gr.underne till er; pcnsions-stat för Hofman. Den v September e, ni. Herr von Hartmansdorff: Min afsigt har ingalunda varit att tillstyrka en begäran hos Kongl. Maj:t om ett PensionsReglemente för HofStaten, men blott att Riksens Ständer skulle besluta, och hos Kongl. Maj:t i underdånighet anmäla, att Hofbetjente hädanefter icke må erhålla pension, utan sä vida de bevisa sig vara i behof deraf) eller andra särskildta omständigheter skulle tala derför. Derigenom borde man åtminstone förekomma, att hofbetjtnter, gamle och unge, förmögne och behöfvande utan urskilning, ej vidare hugnades med stora pensioner, hvartill följakteligen icka deras egen förtjenst, utan sorgen och saknaden efter en älskad Furste måtte vara orsaken
Jag gör mig icke heller några illusioner om en hastigare framgång af de åtgärder, som ifrågakommit till beredande af ett gemensamt myntsystem för de Skandinaviska rikena; men saken är allt för vigtig för att icke åtminstone försöka en inledning till underhandlingar derom, hvilka, såsom jag hoppas, i en närmare eller afiägsnare framtid torde kunna leda till ordnande af ett fullständigare, för verldshandel gagneligare myntsystem. Beträdande den föreslagna återremissen af Banko-Utsk:ts Betänk., kunna visserligen de af Frih. Gripenstedt framställda erinringar gifva skälig anledning att påkalla närmare utredning af ämnet; men enär, om ärendet öfverlemnas till K. M., sådan utredning lika val kan på administrativ väg åstadkommas, anser jag Utsk:ts förnyade behandling af ärendet icke ovilkorligen nödig. Dock vill jag ej heller motsätta mig återremiss. Frih. Gripenstedt: För uppnående af det ändamål, som af mig åsyftas, har Hr Nordenfelt föreslagit att Banko-Utsk:ts Betänk, måtte återremitteras. För min del tror jag äfven att detta ändamål kanske lämpligast vinnes genom en sådan åtgärd, och jag får derföre förklara att jag biträder detta förslag. 484 Den 4 April. Hr von Koch: Sedan nu de flesta talare förenat sig om återremiss af Banko-Utsk:ts Betänk., får äfven jag förklara att icke heller jag vill framställa annat yrkande. Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att i afseende å Allm. Besv.-o. Ekon.-Utsle.ts Utlåt. N:o 109 något annat yrkande än å bifall dertill ej blifvit framställdt, samt att, hvad åter beträffade Banko-Utsk:ts Utlåt. N:o 25, dels hade yrkats, af Gr. Hamilton, att R. o. Ad, skulle biträda det beslut, som Borgare-St. derom fattat, och dels af flere ledamöter, att Utlåt:t skulle till Banko-Utsk:t återremitteras; och skulle särskilda propos:r å de båda Utlåtme komma att framställas.
Under här tid dylikt för värsta aldrig arbete; lexpluggeri hela en menniskas minst tre, ända till uppfattningen Sedermera ger nog » realistiska » undervisläsa, o c h då framför blir allt inte säga: » d u är för ung » den passar ei för d i g »; ty då först bli de riktigt n y - fikna på hvad der kunna stå för märkliga ting, o c h vid första tillfälle läsa de den o c h ta mera Det sig är otroligt påverkas om lektyr. ket vårt dock sin fullständiga hvad en ungdom kan låta skada deraf, a f sin omgifnings smak i fråga A t t läsa högt en o c h annan roman af värde i familjekretsen » Icke hela deras tid? » kräfdes att hennes renhet i får allt för stort afbräck. det blir en affär för egaren, medan illa aflö- unga, utan Det fördelaktigt samt för alla är derför säkert mycWiek, bästa, V i d sådana tillb ö r man o c k läsa högt några romaner af g o d beskaffenhet, t. e x. P i c k - för de unga, så väl som nöjmedlemmarne. än de eljes skulle ha gjort. V i d denna tidpunkt och D a v i d Copperfield o c h någon af Scotts för att ge den unga flickan smak för g o d gedigen literatur. Sällan äro ungdomar fällen är det lätt för en äldre person att göra roade af dessa böcker på egen hand, o m de ej ungdomen uppmärksam på detta sätt få smak för d e m. Flere af mina på det följdriktiga i den fyra månader på året voro fria, och som jag eller den karaktärsutvecklingen eller qvickheten bekanta, som först äfven sagt, då hunno barnen glömma. » eller ledigheten, i den eller den dialogen o. s. v. kantskap med t. e x. D i c k e n s, hvad som kan förekomma under läsningens fortvisserligen läst något af denne författare skräcklig menniska till att komma med obegång. tidigare ungdom, hagliga saker!) ganska lätt skiljer en väl skrifven b o k från en så tarfligare, de nu finna det han skrifvit vara sant, qvickt » Ja, ja, ni sade det!
Med de högst betydliga inkomster, vårt statsverk redan nu eger, och hvilka årligen tillvexa, synes det. nemligen mig åtminstone, som om det hädanefter icke borde vara alldeles omöjligt, att ordna våra blifvande statsregleringar så, att årligen en summa af tre, ja måhända fem millioner deraf må kunna anslås till byggnad af dessa vägar. Dertill erfordras nemligen blott, att man ej i och för Statens öfriga utgifter påräknar Bankovinsten, och jernvägarnes behållna afkastning, och detta kunde med någon hushållning ej vara overkställbar!. Deu 17 Maj f. m. 359 Om dermed fortsattes allt framgent, skall man ändå kunna bygga fyra eller fem mil om året, hvilket på tio år gör en ej så obetydlig sträcka. Det säger sig sjelf, att det vore önskligt, att Statens tillgångar medgåfvo ett ändå skyndsammare fullbordande af det föreslagna jernvägsnätet, men så vigtigt synes detta ändå ej vara, att man derföre bör uppoffra återstoden af vårt lands kredit, ej heller derigenom undandraga rörelsen de tillfällen till förlagslån, som den så val behöfver. Vi böra akta oss för att gå så tillväga, att vi i en framtid allt för mycket få att ångra vårt sätt att hushålla. Jag har ansett detta tillfälle vara det rätta, för att öppet uttala dessa mina åsigter, och för att i enlighet dermed på samma gång förklara, att jag anser mig vara af mitt samvete nödsakad, att under sådana omständigheter rösta emot alla anslag till nya jernvägsföretag vid denna riksdag. Jag hoppas likväl, att den tid snart skall komma, då vi åter kunna fortsätta dessa för öfrigt så nyttiga arbeten, men småningom och med egna medel. Jag anhåller således om bifall till den nu föredragna punkten, icke derföre att jag.ej är fullt så öfvertygad om nyttan af en jernbana genom Östergötland som detta läns aktade höfding, utan derföre att jag anser nationen för närvarande icke hafva råd till en så stor utgift. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m. Gr. Posse, Arvid:
På grund häraf hade E. K. M:ts Befallningshafvande tillika i underdånighet hemställt, att tvenne Afvittrings-landtmätare, nemligen Andre Landtmätaren i förenämnde län Erik Hollström och Kommissions-landtmätaren derstädes Jonas Lundberg, hvilka med nit och drift fullgjort sina åligganden under den längre tid de varit vid afvittringen i länet anställde, måtte, uppå derom jemväl gjorda särskilda underdåniga ansökningar, förklaras berättigade att, efter afskedstagande^ den förre, som numera uppnått 76 års ålder, uppbära, jemte den för Andre Landtmätare bestämda pension af 600 R:dr, ett årligt belopp af 200 R:dr, och den sednare, hvilken vore 66 år gammal, åtnjuta, utöfver den honom såsom Kommissions-Iandtmätare tillkommande pension af 336 R.dr 45 sk. 4 rst., så stort belopp årligen, att hans inkomst motsvarade det nuvarande afvittrings-landtmätare-arfvodet 600 R:dr. Öfver de underdåniga ansökningarne hörda, hade E. K.
Armfelt tyckes hafva förespeglat Konungen (och troligen sig sjelf), att de missnöjde skulle blidkas, ja vinnas, om han aflägsnade Toll från sin person. Då således Toll vid denna tidpunkt, och alltsedan, ej längre var invigd i Konungens närmaste förtroende, synes det påstående175 desto mera grundlöst, att Konungen skulle på hans inrådan låtit det rykte utgå bland de sammansvurne, ”att han ej ogerna såge förbundets fredsproposition hos Kejsarinnan, hvarför det borde bli talrikt”. Gafs och följdes verkligen ett sådant råd, så kom det väl snarare från Armfelt; och var då en nödutväg, att för ögonblicket rädda sig ur deras klor och insöfva dem i säkerhet. En bland de många Gustaf III:s planer, af hvilka Toll dessförinnan hade förtroende, var ock den, att göra Prinsessan Sophia Albertina till Drottning i Pohlen, genom förmälning med Stanislaus Poniatowsky. Härifrån faller ett ljus på de af mig i fjerde delen (sid. 354, noten) anförda hemlighetsfulla orden ur ett bref till Armfelt; der Konungen, efter en sidoblick på ”les affaires de Pologne”, tillägger: ”le temps n’est pas encore arrivé ou l’on se battra pour cette nouvelle Hélène, qui apporte une couronne (d. v. s. betryggandet af Pohlens krona genom svågern Gustaf) en dote à son époux”. Ganska riktigt säger författaren till Tolls biographi: ”Det hade nästan varit ett underverk, om den såkallade Arronderings-politiken, eller att utan vidare afseende på folkrätt och rättvisa taga ifrån sina grannar hvad som låg väl och beqvämt till, att införlifvas med hvad man redan egde, ej slagit rötter i ett sinne, så känsligt för allt som syntes stort och lysande, som Gustaf III:s. Och hvad har väl längre synts stort och lysande, än segrar och landvinningar!
Polisen har emellertid anställt visitation så väl i hr P:s hemvist som å lians kontor, men dervid endast kunnat fästa sig vid en enda sak af någon större vigt, nämligen att å kontoret fans en bundt bindgarn, hvilket, enligt repslagares intyg, är af alldeles samma slag, som den segelgarnsstump, hvarmed Dahlberg blifvit strypt. Hörda fackmän kunna likväl icke vara förvissade om, att det bindgarn, hvarmed Dahlberg blifvit strypt, tillhört samma stycke, som å kontoret påträffats, då bindgarn af samma slag ofta begagnas. (Här bör tilläggas ytterligare, att ej minsta misstanke mot hr Perrault uppstått eller vunnit stöd af någon hittills känd omständighet.) Af hittills hållna undersökningar framgår i öfrigt, att den, som begått mordet, åtnjutit den mördades förtroende, alldenstund han kunnat inkomma i rummet — efter all sannolikhet med hennes begifvande — och att han, såsom det vill synas, begått mordet under det Dahlberg sof. När mordet upptäcktes, var yttre dörren låst och nyckeln fans ej i rummen, hvarför man måste antaga, att mördaren låst dörren och medtagit nyckeln för att fördröja upptäckten. Af besigtningen å den mördades kropp framgår, att strypning först verkställts, samt att derefter blifvit henne tillfogadt ett krossår vid tinningen. Herr Perrault, som, efter hvad vi ofvan nämnt, synes hafva i alla afseenden velat lemna så tillfredsställande upplysningar, som han kunnat, har efter egen, af andra bestyrkt, uppgift, allt sedan sistlidne maj månad lidit af någon virrighet och är nu sängliggande sjuk, så illa, att hans läkare förklarat, att han för närvarande ej kan i denna sak vidare höras. På denna punkt står saken för närvarande. Polismyndigheten saknar hvarje ledtråd för sina spaningar. Det skulle nästan kunna anses som en lyckträff, om man komme mördaren på spåren. Häraf framgår, att det är af största vigt att få närmare reda på hvarje den minsta omständighet och följaktligen äfven på hvem det kunde vara, som kl. ¾ 10 gick upp för trapporna i Södra teaterhuset.
År 1817 den 3o Sept. inställde sig undertecknad, biträdd af Härads-Domaren Nils Hansson i Buar och Nämdémannen Olof Hansson i Folkestad, vid Norrkärr beläget i Skée Socken och Wette Härad af BohnsLän för att, enligt Konungens Höga Befallningshafvandes ordres af den 28 sisth Augustii, verkställa utmätning bos Hr GrossHandlaren Christoffer Norberg Junior, fölen Summa stor Fvra tusende två hundrade «/ sjuttiosju Riksdaler 43 sk. 7 rist. Banco, sorn han, enligt Högbemälte Befallningshafvandes Resol. afdon 18 Augustii 1817, blifvit dömd alt enligt dess utgifne Revers betala till Handelshuset Malm & Söner i Götheborg, jemte Ränta från d. a3 Januarii 1817, samt dessutom 14 R:dr 8 sk. Banco i Rättegångskostnad. Herr Norberg, nyligen hemkommen ifrån Norrige, var nu sjelf vid tillfället närvarande, men kunde icke utan mistning af sine oumbärligaste behof, uppgifva så mycket af dess Lösa Egendom, som kunde svara emot det 1111 ifrågavarande Penningebelopp, hvarföre han till gäldande deraf i stället uppger sine i WeLLe Härad ägande fastigheter, nemligen Norrkärr ett helt Mantal frälse, samt Norra Kjeball ett Mantal skatte, förmedladt till halft, hvilka begge Egendomar, såsom under ett köp af nuvarande ägaren erhållne, och under samma Gårdsbruk nyttjade, nu ansågos oskiljaktige, tij allenast 1 De n 3 F e b v u a r i i f. m. anseende titl afkastningens beräknande och bristande byggnad å det sistnämnde stället, hvars både skog oell inägor linnas vara under samma hägn och bruk med Norrkärr, ulan äfven i anseende till desse Hemmans förut ägande gemensamma
Ständer blifvit gjord om angelägenheten att i detta förhållande tillvägabringa ändring, hvarvid Rikets Ständer inhemtat, bland annat, att öfver de flera tid efter annan till Kongl. Majit inkomna underdåniga hemställanden och förslag i ämnet, Sundhets-kollegium, på Kongl. Majits nådiga befallning, den 17 Oktober 1845 afgifvit Sammans. Statssamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 44. 3 här förut omförmälda yttrande, deruti, Kollegium, på anförda skäl, ansett att uti hvad redan om apotheksprivilegiers öfverlätande är stadgadt, ingen förändring borde ifrågakomma, men att en Kollegii ledamot, Herr General-Direktören Ekströmer, härutinnan varit af skiljaktig mening, samt hufvudsakligen anfört, att om än apothekareyrket vore till en viss grad att anse såsom ett merkantilt näringsfång, sa vore det derjemte ett vetenskapligt yrke, af den vigt för menskligheten, att dess utöfning icke anförtroddes åt någon annan än den, som deri förvärfvat och ådagalagt behöriga kunskaper och skicklighet, hvaraf äfven syntes böra följa, att den som genom högre kunskaper och större skicklighet gjort sig bäst qvalificerad till samma yrkes utöfning, företrädesvis borde blifva dertill använd, hvilket dock, så länge rättigheten att drifva apotheksrörelse endast genom inköp af företrädarens privilegium kunde förvärfvas, icke alltid lät sig verkställa, då det vore icke skickligheten, utan bästa tillgången på penningar eller största krediten och i sammanhang dermed mången gång minsta betänksamhet i kalkyl, som bestämde, hvilken som blefve egare af ett ledigt eller till salu utbjudet apothek, så att