Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ehuru långt Upsala LitteraturTidning ännu är ifrån att kunna kallas iullkomlig, tror jag dock, att, om man genom Svenska Tidningars spridande i Norrige vill gifva Norrska Nationen begrepp om Svenska Nationens odling, borde Upsala LitteraturTidning icke sakna en ära, som tillerkännes Dagligt Allehanda och Allmänna Journalen. Uppmärksamhet skulle det kunna väcka hos Norrska Nationen, om Sveriges enda LitteraturTidning skulle behöfva på privatas bekostnad dit försändas, då andra Tidningar ditförsändas på Statens bekostnad. Grefve Schwerins anförande skulle tillika med Herr Hammarskölds Dictamen blifva hvilande på bordet. Friherre Strokirch, Henning Adolph, hade inlemnat följande, som upplästes: Det är öfverflödigt, att för ett så upplyst Samfund framföra skälen dertill, att en god Lagskipning är ibland de större förmåner en Nation har i beräkningen uti en lyckligare Samhälls-inrättning, och att bristen leder till de svåraste följder. Htifvudändamålet för Folkslagens särskildta förening uti ett samband ligger öppet der - \ Den 19 April. 487 uti, att bereda inbördes försvar och en säker vård om sina uti Lagarna bestämda rättigheter: Enär det sednare saknas, blifver det för ra matt uti sina verkningar, och de oordningar, som häraf flyta, hafva häfdatecknarne förvarat såsom varnande exemp§J. Då Rikets Höglofl. Ständer kanske aldrig ägt så mycken anledning till inbördes glädje och hugnad vid något Riksmötes början, som detta, vore det väl nästan en pligt att undanhålla alla ämnen, hvilka blandade denna högtidliga fröjd med några deremot stridande fö* reställningarj men enär den tiden ej synes på långt afstånd, då Lagskipningen icke blifver verkställbar, skulle jag vid mitt annalkande lefnadsmåls slut draga med mig i grafven en smältande förebråelse, om jag undanhölle Rikets Höglofl. Ständer en fullständig upplysning om tillståndet med den Embetsmannacorps, hvaröfver Konungen behagat mig inseendet anbefalla.
På Wisborgs Kungs-ladugård är ett Krono-schäferi som ursprungligen varit af Strelitzer-race, då det inrättades 1781, men bade genom fårsjuka och andra missgynsamma förhållanden så försämrats, att det pröfvades nödigt låta Schäferiet från nämnde race småningom förändras till Soutdowns-racen, hvarföre genom f. d. Herr Stats-Rådet och Presidenten Poppius år 1837 ett kontrakt härom blef uppgjordt med arrendatorn af Kungsgården och honom tilldelad en del af de 50 får af denna race, som Eders Kongl. Maj:t låtit direkte från England komma till Gottland, de öfrige tilldelades enligt kontrakter 2:ne hemmansägare och hafva från dessa 3:ne Schäferier alltsedan, dels vid de årliga auktionerne och dels under hand, ett betydligt antal Soutdowns-får blifvit försålde, de fleste köparne hafva dock varit från fasta landet. Allmogen på Gottland har ännu icke blifvit rätt benägen för denna får-race, den aniörer såsom skäl dertill att Soutdowns-fåren växa långsammare än de Gottländska, hvilka de förmena äro lika ullrika med Soutdownska fåren, ehuru ullen ej är af så god beskaffenhet. Skogar: Tillgången deraf är, utom på sydligaste delen af ön, ännu icke allenast tillräcklig för landets behof, utan deras afkastning utgör äfven landets förnämsta export. Egentlig ordning vid hygget eller omtänksam vård dermed iagttages ännu icke. Största delen af skogarne består af furu; dess växtlighet och mognad äro genom den starkt drifvande kalkjorden hastigare än i andra Rikets provinser, samt träden fasta och goda. Som bevis derpå må anföras, att i Holstein, som förses med trädvaror så väl från Finland som från flere Svenska provinser, de Gottländska bräderna företrädesvis begagnas lill plank och taktäckning. På ek och flere andra ädla löfträd är betydlig tillgång, dock skall eken till skeppsvirke icke vara så god som den i Tyskland.
De mot densamma gjorda inkast hafva hufvudsakligen varit grundade derpå, att den befattning landssekret:ne komma att taga med promotorialmålen, skulle få egenskap af enskildta uppdrag, ooch att landssekrettne såmedelst göras till enskilta ombud. Hr Akerman har afgifvit en slags definition på hvad som dermed menas, men med anledning af hvad han anfört, tyckes det, som skulle man likaväl kunna säga, att landssekretme blifva ombud i alla utsökningsmål, oaktadt hvar man vet att så icke är förhållandet. Då landssekret:ne kunna ombesörja vanliga utsökningsmål i eget län, så måste de väl ock, utan att derigenom mera göras till enskilta ombud, kunna uti promotorialmål öfversända handlingarna till K:s Bef:de i ett annat län, om så i lag föreskrifves. Det vigtigaste hindret deremot Den 4 December. 12>> deremot, som hitintills förefunnits, tror jag ligga deruti, ali icke någon bestämd ersättning åt landssekret:ne för deras befattning med promotorialmålen varit föreskrifven, hvilket dock vore ganska lätt att åstadkomma; och om dessa tjenstemän fingo en tillbörlig förhöjning i deras inkomster, för deras ökade besvär och ansvar, så är jag öfvertygad att de äfven i allmänhet skola vara rätt belåtna med ett sådant stadgande. Jag tillstyrker bifall ät Hr Hammarbergs ifrågavar. motion. Ilr von Hohenhausen: Här har blifvit yttradt, att orsaken till bestridande af den ifrågavar. motionen skulle vara en viss ogenhet hos vederbör, länsstyrelser och, om jag icke misstager mig, begagnade Frih. Cederström uttrycket: ”ogenhet mot länets innevånare. ” Jag kan icke förstå meningen med detta uttryck, ty en lill befordran mottagen lagsökning i promotorialmål verkstäiles ju icke inom det län, der ansökningen blifvit lill K:s Bef:de inlemnad, utan i ett annat, emot hvars innevånare ansökningen alltså mäste vara rigtad och rörer följaktligen icke det förra länets innevånare.
Efter granskning af de upprättade förslagen till reglementen för innehafvare af de ej mindre å Adliga Kadettskole-fonden, än å Bergenstjernska fonden anslagna stipendier samt enär beträffande den föreslagna förändringen i reglementet för näringsstipendiaterna, det synes göra tillfyllest att, för behörigheten att erhålla ett näringsstipendium bestämma samma kunskapsmått som erfordras för vinnande af inträde i de serskilda läroanstalter, hvilka blifvit inrättade för meddelande af undervisning åt ynglingar som vilja egna sig åt industriella yrken såsom Teknologiska Institutet, Bergsskolan i Fahlun, Chalmerska slöjdskolan i Götheborg, Tekniska Elementar-, eller högre Landtbruksskolorna m. fl., har Utskottet trott sig böra tillstyrka Bil. till Högloft. Ridd. o. Ad:s prot. vid 1862 års Riksdag. 3 18 Kiddarhas-Utskotteta Utlåtande JO 5. att Ridd. o. Adeln måtte fastställa de för innehafvare af stipendier å Adliga Kadettskole-fonden samt Bergenstjernska fonden, af Directionen föreslagna nya reglementen sådana de finnas i bilagorne Litt. E. F. G. och H. till Direktionens riksdagsberättelse uppfattade, samt att dessa nya reglementen måtte lända till efterrättelse från och med 1864 års början. § 8. (pag. 25 i Dir. Berättelse). I afseende å Riddarhusets lånerörelse, har Direktionen omförmält, att någon förlust derå, i följd af låntagares obestånd icke träffat Riddarhusets fonder samt att, enligt sednaste bokslutet af samtlige kassor och fonder för år 186 1, räntebärande beloppet af de under Direktionens förvaltning ställda medel, uppgick till en summa af 1,244,949 R:dr 17 öre. Deraf vore utlånta: 1:0 emot inteckningar i fast egendom 703,249: 17. hvaraf 137,850 R:dr löpande med 6 proc.; 563,091 R:dr 67 öre med 5 proc. och 2,307
De våra äro blandade i massan, och det kan ej fela, att hon snart tågar tillbaka till staden. Krysanteus är i sitt hus, som han öppnat till fristad för en mängd atanasianer. Detta blir en ny orsak till vad som i alla händelser skall ske.» Dessa ord voro, som nämnt, lugnande för Annжus Domitius. Men han fruktade ännu, att det förberedda slaget skulle måttas för sent, och för sent vore det, när Petros efter gudstjänsten finge lediga händer och kunde utskicka sina präster som självskrivna ledare av hopen. Dessa skulle otvivelaktigt avvärja faran från Krysanteus och rikta pöbelns raseri åt andra håll. Efter dansens nöjen kommo bordets. Villans arkimagirus1 hade utvecklat en förmåga, som bidrog att hålla sällskapets stämning på höjdpunkten. Själva tärningarna, som under desserten framhades, slogos ur brädet av det ystra glammet. Gästerna betjänades av utvalda slavgossar, vilkas långa lockar Olympiodoros föredrog framför servetten, när han mellan rätterna torkade sina med parfymerat vatten övergjutna händer. Konversationen var icke blott yster utan gudlös. Förgäves påminde Annжus Domitius med en anstrykning av allvar, att han var katekumen, att man borde skona hans religiösa känsla och teologiska övertygelse; man skrattade åt kristianernas trehövdade gud, liksom åt den gamle giktbrutne Zeus. Det var ett hån utan gränser, och hade Olympen ännu ägt en ljungeld, måste de vilda hädelserna nedkallat honom över sällskapets huvuden. Man grinade åt den dumma tron på själens odödlighet och prisade den visa lära, som bjuder att leva, så länge man lever. Man var nio vid bordet; man ropade på den tionde, på benrangelsmannen. Och benrangelsmannen, som var redo, emedan han, där gästerna så fordrade, aldrig borde saknas i ett välförsett och gästfritt hus, benrangelsmannen infördes och fick säte mellan gästerna, på en av de svällande vilosofforna kring bordet. Man kransade honom, man förde bägaren till hans mun och hånade honom, emedan han icke kunde dricka. Härunder inträdde taffeltäckaren, viskade något i sin herres öra och gick.
Men äfven Axel Fersen den äldre sjelf hade en dotter, mindre ryktbar för sina behag, än hennes begge syskonbarn, men deras vederlike i tjusningskraft, och öfver dem i själsegenskaper och öden, både lysande – och rysliga. Sophie Fersen var hennes namn och hennes ålder sex år yngre, än prins Fredrik. Det kan ej väcka någon undran, att han förälskade sig i henne; men väl, att hon motstod både kärlekens och ärelystnadens frestelser. Det var i dessas besegrande hon satte sin ära. Hertigens första hyllning åt fröken Fersen gjorde föga uppseende. Riksrådet hennes far var en af förra tiders mäktige, rike och stolte aristokrater, som fann afståndet mätbart mellan sitt hus och det regerande, och som hvarken öfverraskades eller hänfördes af den uppmärksamhet, konungens bror egnade hans dotter. Riksrådet och hans grefvinna togo endast så sina mått och steg, att utmärkelsen ej måtte förvandlas i en fläck. «Du vet sjelf huru dyrbar du är mig, mitt älskade barn« – yttrade fadern till sin dotter –; men just derföre vill jag ej i dig se hvarken en Ebba Brahe, en Aurora Königsmarck, eller en Hedvig Taube. Om du liknade någondera, skulle jag ej längre erkänna dig för mitt barn.« Modern tillade: «var på din vakt mot ditt eget hjerta; ty han är älskvärd: om ditt rykte; ty han är prins. Bemöt honom i öfrigt artigt; ty han förtjenar det; men icke hjertligt; ty han är lättsinnig. Med hvem du än må gifta dig inom ditt stånd, kommer alltid din man att finna sig hedrad af förbindelsen. Äfven förmäld med en prins, och en prins utan din förmögenhet, skulle de högdragna furstehusen i dig snarare se en underordnad, än en like.« Fröken Sophie Fersen var ett af dessa starka skaplynnen, som kunna hvad de vilja och som ville med eftertryck och ihärdighet. Hertigens fjäs, smicker och suckar upptogos af henne med den artighet, som höfdes hans rang, men utan ringaste tecken till ömhet. Tvertom ökades hennes köld i samma mån som hans enträgenhet.
Utskottet icke nöjaktigt vederlaggt anmärkningen mot mängden af läroämnen, hvilka endast förmenas åstadkomma oreda i barnens hufvud, samt icke heller hvad som blifvit erinradt mot det missförhållande, som eger rum mellan den tid, som är egnad åt Historien, och den, som vore anordnad för Matbemaliken, samt att Utskottet, ehuru icke instämmande i alla Uppfostrings Committéens omdömen öfver Historiens studium, likväl icke, i anledning deraf, uppgifvit något förslag, utan öfver - 3i<>8 B«sr. och Ekon. Utsk. Betaiikanäeit. lörnnat frågan åt en blifvande Revision: att grundlagen, i anseende till sitt mindre omfång och bokstafliga tydning, vore mycket lämpligare undervisningsämne för gossen i scholan och på gymnasium, än fäderneslandets statistik och lag, hvilkas studium vore oändligt vidlyftigare än det förras hvarförutan blifvit upprepadt, ej mindre de anmärkningar, som uti den ifrån BondeStåndet remitterade motion anförts emot det godtyckliga, sorn skall finnas i Scholordningens befordringslag, Biskopens i schöl* ordningen gifna rättighet, att först afgifva sitt Utlåtande, än ock den hemställan, att Uppfostringscommittéen måtte upplösas jtx förr desto heldre, samt att den nya Scholordningen måtte underkastas en snar Revision, oberoende af den föreskrift, som derföre blifvit derstcädes stadgad. Enär endast trerrne Riksstånd remitterat de inom Stånden gjorda motioner till Allmänna Besvärsoch Ekonomiutskottet, hade detsamma endast att utlåta sig öfver dessa. Äfven med anvisning af Herr Hammarsköld, hade det icke trott sig tillständigt, att affordra Högv. PresteStåndet del af de discussioner, som blifvit tili Ståndets enskiidta Utskott öfverlemnade, och fortfar Allmänna Besvärs, och Ekonomiutskottet att anse sig obefogadt, att öfver så väl de sistnämnda sorn deras behandling fälla något omdöme. Tyesv. och Ekon.
Biljetterna slutsåldes genast i tisdags morgon, sedan köbildning egt rum redan tidigt på natten. K. Dramatiska teatern gaf den 9 dennes för första gången Echegarays 3-akts-drama » Bernardo Montilla ». Stycket, bekant från Svenska teatern, där det för ungefär ett år sedan uppfördes, erhöll ett på det hela taget förträffligt utförande. Särskildt förtjänar hr Elmlund loford för sitt måttfulla och väl genomtänkta utförande af den hederlige uppkomlingen» realisten » Montillas roll. Då det ju allt för sällan inträffar, att man får tillfälle se hr E. i någon mera betydande uppgift, var det ej att undra på att den fulltaliga publiken denna gång med stigande intresse följde den aktade skådespelarens framställning och vid upprepade tillfällen egnade honom det lifligaste bifall. Öfriga roiler sköttes förtjänstfullt af fruarna Bceckström o c h Rundberg samt hrr Palme, Hillberg och Hartman. Iscensättningen af stycket var ytterst elegant o c h väl gjord af hr Hillberg. Till efterpjäs gafs Turgenjevs 1-akts-lustspel » Arfskiftet », som framkallade stormande munterhet. Bland de spelande böra särskildt nämnas fröken Åhlander samt hrr Bceckström, Personne och Hamrin. Svenska teatern är nu färdig med ett nytt program, nämligen » Varulfven », skådespel i 7 tablåer af Jules de Marthold. Stycket, till hvilket vi i nästa nummer återkomma, skulle gifvas första gången i går o c h sedan alla dagar tills vidare. När månne uppstod den märkliga förändring, som nu tydligt skönjes i Ereole del Grosses hållning gentemot husets damer? I början hade han så jämnt fördelat sina gracer emellan båda, nu blef han allt mera kallsinnig emot Lizzi, hvilken j u redan betraktades för Vasateatern, som rönte mycken framgång med hans brud. sin repris af » Öregrund o c h Östhammar », har äfDäremot tyckes allt hans intresse koncentrera ven med sitt senaste program, » Sodom o c h Gosig vid den äldre systern. Henne följa hans varmorra », fortsatt på samma v ä g: att på nytt föra ma, glödande blickar, till henne riktar han merfram 70 talets favorit-lustspel, gamla kära bekanta, ändels sitt tal.
Det måste lemnäs till Regeringens bedömmande att afgöra , huruvida en sådan bank kan vara behöflig för en provins eller icke, äfvensom att granska det särskilda reglemente, som för denna bank kan föreslås, hvilket måste vara i öfverensstämmelse med den lag, som af Konung och Ständer gemensamt stiftad blifvit. Dernäst får jag anmärka och fästa uppmärksamheten på vigten att bestämma den lägsta sedelvalören så hög, att det icke blir möjligt, att genom privatbankens sedlar ur någon provins utdrifva Rikets Jagliga mynt, och att således minimum för privalbankernes sedlar bör vara högre]än för statsbankens. Vid sista riksdag bestämde Ständerne i r:dr species eller 4 r;dr r:gs till privatbankernes lägsta valör. Jag yrkar att den åtminstone icke måtte få vara derunder, — snarare något deröfver. Orsaken, hvarföre minimum vid sista riksdagen bestämdes så lågt, var, att man ville befordra uppkomsten af dessa nyttiga inrättningar, för deltagande hvari mången ännu då hyste farhågor; men dessa förhållanden äro alldeles förändrade, och allmänheten känner hvilka rika utdelningar delägarne deraf erhålla; och om deras lägsta sedelvalör bestämdes till 5 r:dr r:gs, är jag öfvertygad att ingen svårighet skall finnas att erhålla personer, som vilja insätta sina capitaler i en sådan bank. Slutligen ber jag, att Utsk. ville fästa sin synnerliga uppmärksamhet på behofvet af sedelstockens begränsande inom grundfondens säkerhets-handlingar, jemte dencontanta behållningen i cassan. Då detta öfverensstämmer, så viii nied de reglementen, som sedan sista riksdag blifvit utfärda - Dea i8 Mars e. m. de för nu existerande privatbanker, som med livad motionärerne åsyftat, föreställer jag mig att det icke kan möta betydligt motstånd; men saken är af den vigt, att jag velat särskildt derom påminna. I afseende på frågans behandling, finner jag lämpligt vara, att den öfverlämnäs till Lagoch BancoUtsktn gemensamt.
Det kan visserligen hända, att det blir obetydligt, som denna skuld minskas, men den kommer åtminstone icke att ökas, hvilket f. n. kan ske till obegränsadt belopp, och, såsom jag fruktar, till foga fromma för Riket. Det andra vilkoret, som jag önskade föreslå, och som jag gör med anledn. af Gr. Gyldeustolpes yttrande, åsyftar, alt vid räkenskapernas årliga upgörande. malle af ett omhud från Banken och ett från Hypotheksföreningarne sjelfve tillses, att de föreskrift stadganderne verkligen varda iakttagne. Vissa inrättningar äro f. n. ulan all kontroll, och att de nu från Staten få en sådan, vore, efter min öfvertygelse, för dem sjelfva ganska gagueligt. För min del vill jag icke medgifva, att R. St. lemna understöd åt inrättningar, som ständigt skuldsätta fäderneslandets jord, och det är derföre, som jag gjort dessa anmärkmr, hvilka jag anhåller måtte få åtfölja till Utsk. Hr von Hartmansdorff: Sedan Frih. Tersmeden upgifvit, hvar penningar för det ifrågaställda ändamålet skola tagas, anhåller jag, att för R. o. Ad. få upläsa det stycke nr 71 punkten, som Den 17 Juni e. m. 271 afhandlar detta ämne, på det att Ståndet mätte veta, hvarom fråga är. Jag skulle tro det vara lämpligt, att denna punkt behandlades gemensamt med den nu förevar:de, så att man icke mätte fatta föregripande beslut. Men då Hypotheksföreningarnes förespråkare äro så ifriga, att nu genast få sin vilja fram, befarar jag, att vi få en lika lång öfverläggning om 71 punkten, som vi haft om den nu föredragna.
— 327 heller arbetstiden hittills gifvit anledning till någon verklig brytning. Ännu finner tjänarinnan sin alltför långa arbetstid endast obehaglig. En obehaglighet bekämpar man emellertid icke, man finner sig i den, om man är nödd därtill, eller undviker den, o m man kan. Det är efter denna regel våra tjänarinnor den dag i dag är handla, och efter hvilken de skola fortfara att handla, ända tills de — snart nog — tydligt och klart inse, hur orättvist betungade af arbete de äro, och utefter hela linien icke blott neka att finna sig däri, utan fordra rättvisa. De flesta husmödrar förstå icke, att man kan fästa så mycken vikt vid arbetstidens längd. Vanligen af den orsak, att de icke af egen erfarenhet veta hvad det vill säga att arbeta åt andra, att tjäna. Man kan offra all sin tid, när det sker till egen fördel, men för en annans — knappast. Det är dock detta man begär af tjänarinnan. Man ger henne just jämt så mycket, som hon för sitt uppehälle behof ver, och fordrar, att hon för denna jämförelsevis ringa godtgörelse skall arbeta från morgon till kväll och icke — » springa ute om natten ». Man lägger, som vore det den naturligaste sak i världen, beslag på alla hennes timmar dygnet rundt, vecka efter vecka, år efter år. Och dock är tjänstflickan en människa med samma stora behof som hvarje annan att i någon mån få lefva sitt eget lif. Hon har anförvanter, vänner, hvilka hon önskar vara samman med. Hon är medlem af föreningar, religiösa eller världsliga, hvilkas sammanträden hon vill bevista, hon har behof af nöjen, förströelser o. s. v. men — när skall hon få tillfälle till allt detta, bunden som hon är? Det klagas allmänt öfver att den kvinnliga arbetskraften allt mer afledes från hemmen till fabrikerna, och att det på grund häraf yppar sig svårighet för de förra att erhålla tjänarinnor. För att råda bot på detta onda har man tillgripit det enda medel, man ansett verksamt, och höjt tjänarinnelönerna, höjt dem från förut vanliga 70 å 80 kr. till 120 å 150 kr. och därutöfver. Följden — ja, någon följd har det egentligen icke haft.
Små 9t:br för Btvarje Sttfettbe af bet u^ffattabe tvärhet, od) i fatnttta förBållanbe för tvärbe beritrtber. 28 Stor)) od) lägenheter, font pä längre eder fortare tib äro affötibrabe frän ftu rätta SSoffiab, od) fäbaite, font från älbre tiber Bttfmit upptagne å allmänningar, äfmeitfont tilt cnffitbeS nöje cd) Bcqmämtigfjct ttppförbe äBpgguaber ä uppfätne platfer, märberaS od) utgöra Söcmiftuing lifa mcb annan jörb pä fanbet famt faftigfjeter i ©täberna. Sitta öfrige torp ocfj lägenheter tnBegrtpaS itnber hemmanen? märbe od) forn* ma fåtebcö t cfc att färfftlbt tareraö. Utjorbar od) urfjatlar, font ef äro t IjcmuianSioärbct tttBegrtpne, attfe?, efter bera? Bcffaffcitfjct, lifa tuch annan jörb. §• 20. 8'ör Äronohemman famt atta anbra hemman cd) lägenheter, hmiffa inne* hafmaö nteb äBo St Boer, font Befttta henman mcb tifötibS Utom benita ©emtllntng efter egenbomörnärbet, femma nebannämttbe förut ertagbc utffptber, fäfont af gruubffattS natur, att för rättte-cgaren fortfara, nemligen: Siv Svalf&egen&omav: Sto ©fittiugar för fjmarjc ritfttjeuft
Han var stor och väl vext; och hans ansigte hade någonting nobelt och intagande; hans ögon hade ett godt uttryck och kring munnen spelade ett vemodigt leende, då den ej uttryckte förakt eller vrede. Vid en flyktig bekantskap kunde man känna sig frestad att anse honom för en särdeles god och hederlig menniska, ehuru något inskränkt på förståndets vägnar. Men ju längre man såg och ju mera man var tillsammans med honom, desto mera klart framstod hans dubbla karakter, hvilken var en blandning af de mest låga känslor i förening med en vana att uttala upphöjdare grundsatser. Sjelf ansåg han sig för en framstående man, men hans handlingar bildade en skarp motsats härtill. Han lefde med sin mor i Sussexshire; tidigt hade han förlorat sin fader, som fallit ett offer för en okänd mördares hand, hvarefter han uppvext, vårdad af en alltför svag och olycklig moder, utan att några band lades på hans sinnes vildhet. Redan för halftannat år sedan hade lord Suffridge lofvat honom sin dotter Lucys hand, ehuru han mer än väl visste, att hon icke hyste någon ömhet för denne sin blifvande make. Men i denna fråga skulle inga böner förmå lorden till eftergift, dessutom hade Lucy ett för stolt sinne för att knäböja ens för sin fader. Med ett utseende af liflig glädje kastade sig sir Edvard uti sin tillkommande svärfars armar och utropade "Jag kan ej säga, huru glad jag känner mig att få återse eder, mylord, och huru högt jag uppskattar lyckan att ha rönt ett sådant emottagande från eder sida. Men jag erfor nyligen den smärtsamma nyheten att min dyra fästmö ännu ej återkommit; när väntar ni henne, mylord? Innan jag svarar, måste jag bedja dig, min bäste Edvard, taga plats, svarade lorden som var blek och darrande. Sedan de båda männen satt sig ned, fortfor han: Jag kan icke med säkerhet bestämma, när min Lucy återkommer, emedan hennes hemresa är beroende af många omständigheter, framför allt af passande ressällskap, men längre än en månad torde vi ej behöfva vänta på henne.