Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta exempel har jag blott velat anföra såsom en motsatts till det Grefve Björnstjerna anfört, och såsom ett bevis, huru liten tjenst och depence det nuvarande Generalitetet är underkastadt. Grefve Björnstjerna har anmärkt, alt i stället för det man bestridde Kongl. Majrts proposition, borde man tacka för densamma. Under erkännande deraf, att otacksambeten är den största börda jorden bär, kan jag dock ej inse, hvadan man här egenteligen har något alt tacka för, synnerligen som jag är öfvertygad, att, sedan man en gång olyckligtvis inkommit på denna organisationsbana, skola bekymren för densamma aldrig upphöra. Jag har derföre önskat, alt vi, med minsta möjliga rubbning skulle återgå till det gamla systemet, och jag tror, att den enda utväg, att kunna komma lill något resultat i detta afseende, är, att de gamla Öfverste-boställena återgå lill deras primitiva bestämmelse, och alt Regementschef erne blifva, hvad de fordom 43 II. 15 22Ö Den 3o September f. m. voro, de högsta Befälhafvarne hvar och en. inom sin Landsort. Man har äfven yttrat, att den högre rangen eller Generals-värdigheten skulle vara nödvändig inom Armeen, men det kan jag ej för min del medgifva, ty ehuruväl jag ser, att afskedade Lieutenanter nu för tiden hugnas med HofMarskalks och ÖfversteKammarjunkare-titlar, tror jag dock icke, att RegementsCheferne behöfva beklädas med någon högre rang, än deras Embete medförer, jag är öfvertygad, att Öfverstarne skola alldeles till räckligt genom sina personliga egenskaper och genom vigten af deras platser veta att uppehålla sin rang äfven i bredd med dessa höga Hoftitlar. Grefve Björnstjerna har hugnat oss med en jemförelse, huru det går till i andra länder och här. Detta kunde Herr Grefven gerna besparat oss, ty det ojemförliga är ej jemförbart, och vår organisation är helt och hållit olika alla andra länders i militäriskt hänseende.
Och så har han troligtvis i hast skrifvit månget stycke, som blott var beräknadt för tillfället, men som nu qvarstår i samlingen. Huru många underhaltiga visor kunna ej äfven stora författare i våra dagar hafva tillagat, men de förstöras sedan de roat för stunden. Och med huru stor försigtighet och sorgfällighet granska de ej sina dikter, förrän de lemna dem åt pressen och kritiken. Och likväl klagar man öfver för vidlyftiga upplagor af allmänt erkända skalder. Men på den tiden tryckte man genast hvarje tillfällighetsrim och utspridde det kring land och rike, glad öfver att se det motspänstiga svenska språket omformadt till någorlunda rim och meter. Och sedermera uppsöktes af en utgifvare efter författarens död alla dessa lappar och öfverlemnades såsom hans samlade skrifter åt efterverlden. De utgjordes då till största delen af bröllopsoch begrafningsverser, hvaremot kristningar ej ansågos af den betydelse, att de kunde fordra en poetisk utsmyckning. Och dessa tillfällighetsdikter förekomma ej mera hos Lucidor än hos andra författare från den tiden. Columbus, som säkerligen höll mycket på en skalds värde, har skrifvit sexton dylika, hans latinska verser till enskilda personer oberäknade. Nu skulle det anses som en skam för en verklig skald att förslösa sin talang på sådana stundens foster af för honom likgiltig anledning, och som ej mindre skam för en bildad person att göra sådana beställningar, ty man har insett poesins väsen. Men då var den ännu en tjenarinna åt andra intressen, och det föll aldrig hvarken riksråd eller enskilda in, att den unga skaldekonsten kunde förnedras och bringas på afvägar genom att fira deras glädje eller aflidna anhörigas värde. Tvärt om fördes dessa alster genast till pressen och lästes med förvåning och bifall af många, som hvarken känt eller vetat af de förevigade personerna. Dessutom måste vi besinna, hvilken omätligare betydelse ett bröllop och en begrafning då hade mot nu. Det var nästan hela omvexlingen i det af små förhållanden bundna lifvet. Allt skulle i evighet hafva förblifvit sig lika, om man ej egt bröllopsglädjen inom slägterna och liktågen på gatorna.
Emellertid märkes härvid, att under alla förhållanden Fichtes påstående, att i hvarje moment en viss naturdriftens fordran är med den rena driften öfverensstämmande, och att det gifves en möjlig serie af handlingar, bestämd af idéen om absolut själfständighet, är dogmatiskt, emedan det hvilar på det aprioriska antagandet, att naturdriften skulle objektive falla inom jagets själfbestämdhetssfer eller låta sig af det med frihet uppkastade ändamålsbegreppet bestämmas. Därjämte märkes, att den rena driftens fordran i afseende å naturdriften måste, om den öfverhufvud skall tänkas, tänkas såsom ovilkorlig och sålunda ej betingad af tillfälliga, med afseende å sin förefintlighet endast genom erfarenheten bestämbara omständigheter. Såsom resultat af den här förevarande undersökningen kan fixeras, att urdriften har karakter af sedlig drift eller kategoriskt imperativ endast på det subjektiva området för förnuftsväsendets verksamhet, inom hvilket den fordrar, att ett på naturobjekter riktadt ändamålsbegrepp uppkastas i öfverensstämmelse med idéen om absolut själfständighet. Däremot gäller icke den sedliga driften inom området för det objektiva handlandet, emedan naturdriftens bestämbarhet i förhållande till jagets subjektiva själfverksamhet och därmed också dess subordination under jagets väsen — urdriften — är problematisk. Men äfven på det subjektiva området lider giltigheten af det kategoriska imperativet en inskränkning. Det har förut uppvisats, att subjektet på detta område eger formell frihet endast med afseende å själfva väljandets akt, icke med afseende det beslut, som verkligen fattas. Då nu den sedliga driften är en drift till själfständighet i handlandet, och sålunda det kategoriska imperativet är en frihetslag, kan det senares giltighet ej sträcka sig längre än till det område, inom hvilket subjektet har frihet. Därför kan det tänkas såsom lag endast för väljandets akt, d. v. s. såsom bestämmande den sfer, inom hvilken väljandet får ske, men ej såsom fordrande ett visst bestämdt val såsom det rätta. Den nu gjorda kritiken af Fichtes lära om den sedliga driften såsom kategoriskt imperativ är en specifikation af den tredje delen af den allmänna kritiken.
Vid utdelningen af gevär åt beväringen på landsbygden, — med undantag af beväringen uti de norra gränsorterna mot Ryssland, hvarest det torde vara icke blott ändamålscnligast oell försigtigast, att hvarje beväringsskyldig sjelf förvarar sitt gevär, utan af stor vigt, att alla vapenföra erhålla gevär och att dessa trakter mot vissa förmåner förvandlas till en verklig militärcoloni sådan som de Östeirikiska mot Turkiet, då den synes med tillhjelp af den der förlagda indelta armcecorps, utan att vi behöfva göra långväga truppsändningar lill dess undsättning, böra kunna tillbakavisa de möjliga infall Ryssarne der kunna komma att göra, så framt desse icke välja denna gräns till en hufvudanfallspunkl, hvilket är mindre håde möjligt och troligt, om icke sådana omständigheter inträffa, som den under sista Ryska kriget, — bör fästas det villkor, att gevären, under fredstid och då de ej för manskapets öfnings skull äro uti bruk, förvaras uti dertill lämpligt, socken tillhörigt förvaringsrum eller rustkammare under dertill utsedde socknemäns vård och med skyldighet för närmast stationerade regementschef vid infanteri, att gevären årligen före och efter exercistiden låta besigtiga oell de bristfälliga på Statens bekostnad, efter skedd entreprenad, låta reparera. O111 någon beväringsskyldig under exercisen genom uppsåtlig vårdslöshet förstör sitt gevär, bör sådant af närvarande befäl antecknas och den beväringsskyIdige den derigenom uppkomna reparationskostnad ersätta. Med utdelningen af gevär åt städerna, hvilka gevär böra vara de bäst beskaffade, böra fästas följande villkor: att städerne emottaga gevären på vissa års brukningstid, med skyldighet att sjelfve bekosta holm, sorn fienden aldrig behöfver och aldrig lärer forcera. De anfall hvarmed våra fiender hotat Stockholm så viii i kriget efter Carl Xll:s död som 180g, bevisa, att de veta andra vägar dit än den man stängt med en fästning, hvilken troligen och kanske ej nian skäl hlefve den sista de valde. Forntidens
Stats-utskottet måtte få sig uppdraget att samfäldt med Ekonomi-utskottet behandla de för begge utskotten gemensamma frågor i förevarande ämne. Till besvarande af dessa anmärkningar lår utskottet till en början fästa uppmärksamhet derå, att, då utskottet uti sitt i frågan afgifna utlåtande uttryckligen yttrat den åsigt, att, derest en fullständigare undervisning vid elementar-läroverken skulle beredas, billigheten fordrade, att alla orter, så vidt görligt vöre, deraf erhölle lika fördelar, så lärer häraf följa, det utskottet icke ansett skäl vara för handen att Tor utvidgning och förbättrande af läroverket i Borås tillstyrka statsbidrags anvisande annorlunda an i sammanhang med reglering af elementar-läroverken i allmänhet, hvilken reglering, efter hvad jemväl blifvit af utskottet antydt, icke läte sig 6 Stats-Utskottels Utlåtande, N:o 207. verkställa medelst anlitande af den utaf Kongl. Maj:t äskade tillökning i nuvarande -statsanslag; vid hvilket förhållande utskottet ock lärer hafva varit befogadt att, på grund af herr Sundlers motion, tillstyrka denna reglerings skyndsamma tillvägabringande. Rikets Ständers rättighet att, vid beviljandet af stats-anslag, för desammas användande föreskrifva de vilkor, som finnas nödiga eller lämpliga, — en åtgärd, som egentligen icke innefattar annat, än ett närmare bestämmande af de föremål, hvartill anslaget bör utgå, och sättet för dess användande, — lärer, såsom stödd på grundlagens föreskrift, icke kunna ifrågasättas. Om äfven dessa vilkor skulle afse sådana åtgärder, hvilkas vidtagande ankommer ensamt på Kongl. Maj:ts nådiga beslut, kan likväl Kongl. Maj:ts pröfningsrätt destomindre anses härigenom förnärmad, som Kongl. Maj:t dock städse är obetaget att, i händelse sålunda sladgadt vilkor skulle i nåder pröfvas mindre tjenligt eller overkställbar!, inställa anslagets begagnande.
Det väcktes inom BancoUtsk. en motion om anslående af 200,000 r:dr utaf publika pappersbeläningen till förstärkande af disconl-låuefonden, och att, i händelse denna summa ej skulle vara tillräcklig alt fylla bristen, bankens andra tillgångar dertill skulle användas. Derpå fick Discont-direclm befallning från BancoUtsk. att yttra sig först om något hinder molte för öfverflytlandet af dessa 200,000 r:dr från nyssnämnda fond till allm. disconten, och sedan, huruvida den der uppstådda bristen med berörda summa vore afliulpen eller icke, samt desslikes, huruvida tillgångar af bankens öfriga medel funnos eller icke. I öfverensstämmelse med BancoUlsk:s befallning yttrade sig sanningsenligt Banco-discont-directm, att 220,000 r:dr funnos odisponerade på publika pappers-belåniugsfonden, och att, så mycket mindre, någon svårighet molte alt på denna fond anvisa 200,000 r:dr, som skilnaden i rörelsen på denna 358 D e ii i -j O c t o b o r f. m. fond lindel' årets lopp varit så ringa, ali den, från den första lånedagen lill den sista, endast utgjorde 16 r:dr. Dernäst upplyste Discont-direct:n också sanningsenligt, alt dessa 200,000 r:dr icke voro tillräckliga att fylla en bl ist af 458,ooo r:dr, samt att icke blott af bankens odisponerade medel, utan afven af discontens egna fonder på andra båll funnos dubbla denna summan, för att kunna betäcka samma brist, oell hemställde på sådan grund, att en rund summa af 460,000 r:dr skulle anslås.
Sedermera hafva också inga entreprenader kunnat komma till stånd, med undantag af de 2:ne, jag nyss nämnde; orsaken är lätt insedd. Kronobergs län är, till följe af sitt missgynnade läge, stängdt för lättade kommunikationer, och man har der sökt att genom skjutsningar och forsling af varor till närbelägne sjöstäder förtjena penningar, då man saknat tillfälle till annan penningeförtjenst. Detta är verkliga orsaken Den 28 Mars f. m. 369 orsaken hvarför man allmänt återgått till det gamla vanliga skjutsningssättct. Hvad sjelfva frågan beträffar, så anser jag, att då vid så många föreg:de riksdagar skjntsväsendets ordnande utgjort föremål för lagstiftningens omvårdande, man slädnät vid det bästa resultat, genom att skjutsningen skulle besörjas genom entreprenad, och_ då man nu äfven inrättat postvagnar för att derigenom lätta resandes förskaffande, så tror jag, att man bör låta bero tills vidare vid hvad det för närv:de är. Jag tror icke det vore välbetänkt atl, på sätt en talare yttrat, öfverlemna skjutsväsendets ordnande åt landstingen, af skäl, sorn redan blifvit anförda af flera andra. Likaledes skulle jag knappast anse att det vore så riktigt att derför anvisa ett förslagsanslag, ty detta kan stiga vida högre än man nu tror, och man vet således icke till hvad belopp statens medel slutligen kunna komma att anlitas. För min del anser jag att det beslut, som Preste-St. fattat i frågan, är det lämpligaste, och anhåller således att R. o. Ad. måtte, med afslag å Utskits Betänk., antaga ofvannämnde Stånds inbjudning. Hr De Maré, Baltzar: Efter de upplysande och sakrika anföranden, som blifvit afgifna af de Hrr, som erkännt att jordbruket bör befrias från en detsamma pålagd orättvis tunga, kan och bör jag vara ganska kort. Jag har icke förbisett de stora svårigheter, som skola möta vid skjutsskyldighetens förflyttande från jorden.
M. den upplysning, att Bevillnings-, Bankoch Statsregleringsärendena anses kunna blifva afslutade inom d. 24 Maj. Gr. Frölich, David: Jag begärde ordet för att tillkän nagifva, att jag uppfattat Frih. Cederströms svar, såsom alldeles icke gifvet på den fråga, som II. Ex. Hr Gr. o. Landtm. 350 Den 3 Maj. framställt. Frågan var alldeles icke, huruvida R. o. Ad. ville ifrågasätta Konungens rätt att låta afblåsa riksdagen, icke eller att gifva tillkänna, det ärendena nu voro afslutade, utan blott om R. o. Ad. hade någonting för sin del emot, alt riksdagen kunde afslutas d. 24 Maj innevarande månad, enär tvenne Utskotts arbeten, enligt hvad i Talmanaconclaven blifvit undersökt, äro af den beskaffenhet, att de kunde då vara fulländade. Pä en sådan fråga ser jag icke, att R. o. Ad. gerna kan svara något annat än ja, ty ingen måtte det vara bär, som har någon särdeles lust att fördröja riksdagen, utan när man är öfvertygad, att Ordföranderne hafva kunnat bedöinma den frågan, så skulle det endast bero på Ståndet, att vid förefallande öfverläggningar hädanefter upptaga tiden, så att till exempel ledamöter accaparera ordet och tala i runda tre timmar och derutöfver, såsom förut skett. Men om på förväg tillkännagåfves, att Konungen önskar sluta riksdagen den 24 Maj, så skulle det kanske anses vara mindre skickligt att sålunda bete sig, och då tycker jag, att hvar och en inom sig har tillräckligt motiv att, på en sådan fråga, som II. Ex. Hr Gr. o. Landtm, gjort, svara ja, hvilket jag för min del tillstyrker. Gr. Cronhjelm, Polycarpus Erik: Såsom jag uppfattat Hr Gr. o. Landtnäs anförande, så iuuehöll det ingenting annat än en citation af det K. M:s beslut, som förut blifvit
Hvad i öfrigt beträffar den siste värde talarens yttrande, så skulle jag tro att han i detta fall gått före sin tid, då han något för myckel ingått på punkten b. Vi få väl tala derom, då vi komma dit. lii' von Hartmansdorff: Jag börjar der den siste värde Ben (i Maje. m. talaren slutade. Det hörer ej lill detta mora., ali tala om desärskilda vilkor, som StatsUtsk. under litt. b) har uppgifvit. Hp Gr. o. Landtm, har från början fästat Ståndets uppmärksamhet derpå, och jag anhåller att ytterligare få göra del. Mom. säger ingenting annat än följande: ”alt del å riksstatens 8:de hufvudtitel uppförda anslaget lill elenientar-läroverken ökas med 90,000 r:dr.” Hufvudsakliga skälen för denna tillökning äro 2:neDet? ena, att kyrkan må befrias från den förhöjda tjensteårsberäkning, som skollärare åtnjuta, och hvarigenom de borttaga befordringarne till pastorat från dera som egentligen tjenslgöra inom kyrkan. Del andra ändamålet är alt, genom ökade anslag, bereda en sådan förbättring af läroverken att undervisningen må blifva fullständig ocb fri, ej mindre för dem som egna sig åt näringarne eller krigsväsendet, än för dem som gå till kyrkans tjenst o.ch statens, civile embeten eller åt vetenskapliga yrken. Der undervisning i de döda språken icke erfordras, der må lärjungarne slippa henne. Båda dessa omständigheter hafva blifvit af R. St. tillförene framställda; och ehuru PresteSl. afgifvit en särskild irad. skrifvelse i ämnet, sä har det dock hufvudsakligen gillat båda dessa punkter. Jag vill likväl, på det man ej må bestrida riktigheten af mina uppgifter, uppläsa hvad i saken blifvit yttradt. D. 15 Febr. 1845 framförde R. St. den önskan, alt K.
Ankom elen 4 Junii i8a3. Bilaga Litt. D. Utlåtande, i anledning af Riksens Högloft. Stånders Revisorers, åren 1820 och 1822, afgifne Berättelser, angående Allmänna MagazinsInrättningens utestående fordringar i Finnland. JVIed ofvannåmnde fordringar fortfar ånnu samma förhållande, som RevisionsBeråttelserne vid handen gifva. Indrifningen af desse medel, uppgående, enligt sist gjord utredning, till 133,079 R:dr 23 sk. 2 rst. Banco, beror på de åtgärder, som i följd af Kongl. Maj:ts Nådiga Bref d. 7 Februarii 1821 , redan blifvit, öler hädanefter blifva i ministeriel våg vidtagne. Stockholm den 26 Maji 1823. Ståts-Utskottets Betänkandetu io55 N:0 185* Ankom elen 4 Junii 1823, Bilaga Litt. E. Utlåtande, i anledning af Riksens Hoglofl. Stånders Revisorers, åren 1820 och 1822, försl agne ändringar uti den af Kongl. Allmänna MagazinsDirectionen hittills följde Bokföringsoch RedogörelseMethod, samt Krono-Fogdarnes åliggande att årligen gåra redo för utestående Spannmals-Undsåttnings-Medel. D en af Riksens Högloft Stånders Revisorers nödig ansedde förändring eller förbättring af Bokföringsoch Bokslutsmethoden för Allmänna Magazins-Inrättningens Räkenskaper, har i anseende till andre mångfalldige och angelägne göromål, som ålegat Kongl. Allmänna Magazins-Directionen ännu icke kunnat till verkställighet beredas, men skall Kongl. Directionen, enligt dess uppgift, vara sysselsattr-att till vinnande af sagde ändamål låta utarbeta nödige Formulairer, för att desamma sedermera till Kongl. Maj:ts Nådiga pröfning öfverlemna. i c>56 StatsUtskottets 13etänkanåen, Emedlertid anser Stats-Utskottet sig hos Riksens Hoglofl.
Uppå alla dessa skäl tillstyrker ja*:, att i händelse förändring i anslaget af BancoLånen, ifrån FastighetsLåH nu genast, till Discont förstärknitjg, att dermed inlösa åtmindstone hälften af 3 procentsedlarna, hvarigenom tillgång, gafs åt allmänheten till infriande af ett motsvarande belopp i DisnontLån, genom hvilkas inbetalning åter Disconterna satteä i belägenhet att inlösa dea andra hälften af 5 Den fp Juli f. m. 1557 ProCentssedlarna; om, säger jag, denna förändring skulle anses stridande emot de allmänna grunder till FinancePlanen, sorn redan äro af våra MedStänder fastställde; det åtmindstone all rättighet att, för 3 ProCent, Penningar i Disconterna insätta, måtte alldeles upphöra, utom för Allmänna Cassör af Radana medel, hvilka icke kunna till stående Lån mot inteckningar utletnnas, och alltså, till allmän nytta, men ingen skada, kunna periodiskt lemnäs till begagnande åt allmänna rörelsen; dock att icke heller 3 ProCentSsdlar må derföre uttagas. Och på det Götha Canal Discont icke må, igenom en sådan anstalt, blifva lidande, föreslår jag ätt i händelse Canal Bolaget icke skulle villja, med en sådan inskränkning, hädanefter af Disconten sig begagna, Banken då må tillösa sig Bolagets Disconträtt, emot erläggande derföre af de 12b,000 R:d. Banco årligen, hvartill, enligt Bolagets uppgift, Discontrevenuen hittills uppgått och nu påräknas. Den andra anmärkningen angår Discontrentan, hvilken jag anser vara allt för hög. Om det är sanning, att lindrig förlagsrenta uppmuntrar industrien, så måste deraf vara en följd, att hög penningerenta återhåller industrien. Om vi, med skäl, klaga öfver höga varupriser, så synes, att vi böra också vara angelägne, att lindra pro - '358 Den 2g Juli /. m. V ducfionskostnaden, såsom dep enda ntvåVen att billi”! vis.befordra pri«ernas nödsatt,inde.
Jag måste medgifva, att jag saknar erforderlig förmåga för att här på stående fot kunna gifva §:n den redaction, hvarigenom den lomme att innefatta tillräcklig trygghet mot den obillighet , som den möjligtvis i tillämpningen kunde komma att föranleda. Om, lill följd af den industri, som jag infört på mina egendomar, jag funne nödigt, att, i anseende till behofvet af ökadt antal arbetsfolk, intaga arbetare från andra församlingar, och någon af detta folk, som skiljdes ur min tjenst, och, efter sedermera i tjenst hos andra lillbragte 10, 12 å i5 år , folie fattigförsörjningen till last; så är jag icke säker, huruvida genom Frih. Sprengtporten förslag den obilligheten är undanröjd, att jag, derföre att en sådan arbetare blifvit af mig intagen från en annan församling, skulle vidkännas högre afgifter till hans försörjning, än öfrige församlingsboer, ehuru jag, under en högst obetydlig tidrymd af hans vistande inom församlingen, njutit fördelen af hans arbete. Delta förhållande öfverlemna!' jag till herrarnes eget begrundande. Hvar gränslinien skall uppdragas emellan den enes och andres billiga åliggande, så att någon orättvisa icke må vidlåda detta stadgande, derom kan jag nu icke i hast ingå uti nå - Den »3 Mars f. m. 425 någon detaljerad bestämmelse ; men endast i detta hänseende, och ingalunda hvad angår summan, hvarmed det ordinära faltigvåidshidraget skulle ökas för den, sorn enl. Frill.
På samma gång söktes äfven lån af ett par handelshus här i Stockholm, som drefvo importhandel med Niirnbergarekram och andra lika vigtiga saker, och hvilkas namn man hvarje vecka såg ibland deras, som togo ut vårt guld och vår metalliska valuta och afsönde den till Lybeck, något, som visserligen icke 6å mycket skrämde mig, som icke mera den stora allmänheten. Då hade Discontdirectionen, i händelse ordet företrädesvis funnits i reglementet, varit skyldig och tvungen att gifva åt de der handelshusen, importörerne af Niirnbergarekramet, på sådane der inrikes vexlar och accepterade invisningar, betalbara här, och ställda på 6 månader, våra bancosedlar, för att emot dem uttaga vårt guld och silfver och efter två dagar skicka det till Tyskland, under det ansökningar om lån ifrån landsorten pä de mest säkra, de bästa lån, ämnade till det vackra ändamålet, förlägenhetens afhjelpande, hade måst afslås, blott för detta ordet företrädesvis. Då det således ännu är öppet att borttaga det ordet, emedan PresteSt. ej infört detsamma i sitt beslut, för hvilket man i öfrigt kan vara litet rädd, emedan det ej är sä fullständigt; och då jag tror Frih. Palmstjerna borttagit samma ord ur sitt förslag, och om så ej är, jag hoppas att han häri gifvetefter, så tillstyrker jag antagande af sistnämnde förslag. Hvad endossement å reverser angår, så är det en irring, ett misstag af Frih. Palmstjerna att så uttrycka sig; meningen är, att reverser, försedde med borgen, äfven skulle kunna belånas. H. Ex. Hr Gr. Björnstjerna, Magnus: Vexel-affärer kunna realiseras på 2:ne sätt: det ena är när fordringsägaren drager vexel på gäldenären, det andra när gäldenären köper vexel, för att dermed betala fordringsägaren. I förra fallet är det fordringsägaren, som tager initiativet, i det sednare gäldenären.
Stånds mening i dylika frågor utgör Rikets Ständers Beslut, samt återremiss från endast ett Riks-Stånd i dessa mål ej betager samma beslut deras kraft och verkan till expedition; anse Utskotten, vid detta förhållande, något besvarande af de serskilda anmärkningarne icke erfordras ; hvilket Utskotten härmedelst få hos de Respective Riks-Stånd, som återremisserne meddelat, Vördsamt anmäla. Stockholm den a5 Junii 1829. Ankom Ull Exp, Utsk. den 3 Julli N:o 40. Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar vid Utskottens Betänkande, N:o 16, rörande väckt fråga, att alla hus och gärdar i Städerne skulle ovilkorligenvara underkastade Brandförsäkring.