Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Äfven inom literaturen och konstkritiken börja de farbroderliga råden på att anses som en öf-vervunnen ståndpunkt och den sak anses bäst, som har de bästa skälen att åberopa. Bäst och tydligast visar kanske den engelska pressens historia de olika stadierna på denna väg. Från början var området för tidningarnas verksamhet inskränkt till kungörelser och notiser, som meddelades utan alla kommentarier. Det nästa steget togs, när det engelska veckobladet Spectator företog sig att meddela sede • lärande berättelser i allmänt j^esonnerande form. Stilen var ännu opersonlig satir, och personligheterna, som gisslades, typiska, ungefär som när man i våra tidningar gör sig qvick på hr Stockholms bekostnad. Som en ännu större och mera genomgripande förändring måste det betraktas, när pressen började sysselsätta sig med parlamentets förhandlingar. Detta oerhörda tilltag väckte, som naturligt var, förtrytelse och harm hos de ledande männen på den lid, då det skedde, icke minst hos konungen sjelf. För den djerfve och mycket olika bedömde man, som gick i spetsen för denna reform, blef visserligen der} omedelbara följden af hans djerfhet förföljelser och fängelse, men han utgick icke desto mindre som segrare ur en strid, der han hade konungen och de mäktige till motståndare. Hans namn var Wilkes, och hans person och historia spelar en högst betydande roll bland de politiska tilldragelserna på Georg III: s tid.Det var äfven nu smakens fordringar, för hvilka man måste böja sig. Ehuru dessa referat af det engeléka parlamentets förhandlingar mestadels voro torra och icke så, litet missledande, var betydelsen af Wilkes seger derför icke mindre. Den politiska arenan var öppnad för pressens kämpar, och en politisk afdelning erkänd som en integrerande beståndsdel i en tidning med anseende. På grundvalen af dessa medgif-vanden växte pressens makt och inflytafide. Med hvarje dag tillväxte allmänhetens anspråk, och. de olika afdelningama i tidningen inskränkte sig icke mera blott till de nakna faktiska redogörelser, som hittills varit vanliga. Hvarje tidning började snart taga parti och uttala en åsigt, hafva som det nu heter en bestämd farg och dermed också adressera sig till en bestämd publik, antingen den nu sökte denna bland de fattigare klasserna eller bland de mera välmående.
Jag tror det, emedan de män, hvilka utarbetat detta förslag, ägt för mycken upplysning och för upphöjda tänkesätt, att hafva utsatt sig för den förebråelse att deri hafva sökt införa eller bibehålla grymma och öfverdrifna straffbestämmelser; jag tror det, emedan från de tider, då jernbörd och envig suppleerade lag, Svenska brottmålslagstiftningen utvecklat sig i bredd med upplysningen. Jag anhåller om proposition till återremiss af betänk. Frih. Cederström, Jac.: Utskottet anför såsom skäl till afslag å motionerna, att desamma inskränka sig till blott 44 Den 2 Maj e. m. det fall, då stöld blifvit föröfvad utur bref, som till enskilda personer blifvit öfverlemnade. Utsk. säger nemi.: "Då den nu stadgade påföljden för stöld utur bref, sorn ej 'aro inlemnade på posten, icke synes böra förändras utan i "sammanhang med straffbestämmelsen för de under postens ''vård lemnade bref, men motionerna ej föranleda till nå"gon Jagförändring i afseende å dessa sednare, hemställer "Utsk., att motionerna ej må bifallas.” Mig synes, att det varit Utsk. obetaget att föreslå den ändring i båda de omförmälda fallen, som Utsk. kunnat finna öfverensstämmande med ett förnuftigt afvägande af förhållandet emellan brott och straff. Jag kan icke neka, att jag anser de ifrågavar. brotten vara af svårare beskaffenhet än vanlig inbrottsstöld. Lättheten att begå dein och att dölja det tillgripna utgöra visserligen skäl för en hårdare straffbestämmelse. Principen för våra strafflagar emot tjufnadsbrott är också den, att ju Jättare brottet är utfördt, ju starkare binder har lagen veJat nedlägga i straffpåföljden. Sålunda är stöld ute på marken belagd med hårdare straff än vanlig stöld. Jag anser
Maj:t» I Riks-salen den 24 Prot.-Utdrag den 36 och 28 November 1853. 3 dennes upplästa Nådiga Berättelse om hvad i Riket och dess styrelse sig tilldragit sedan sista riksdag. Frän Hederv. Bonde-Ståndet. S. D. Föredrogs och lades till handlingarne Kongl. Maj:ts Nådiga Berättelse om hvad i Riket och dess styrelse sig tilldragit, sedan sistlidne riksdag. Den 26 November. Från Högv. Preste-Ståndet. S. D. Anmäldes hafva blifvit Ståndet delgifven Kongl. Maj:ts vid riksdagens öppnande å Riks-salen den 24 innevarande månad upplästa Nådiga Berättelse om hvad i Riket och dess styrelse sedan sista Riksdag sig tilldragit. Denna nådiga Berättelse skulle vid handlingarne förvaras. / » Utdrag af Protokollet, hållet hos Vällofl. Borgare-Ståndet vid Lagtima Riksdagen i Stockholm den 26 November 1853. S. D. Föredrogs och lades till handlingarne Kongl. Maj:ts den 24 dennes å Rikssalen gifna Nådiga Berättelse om hvad i Riket och dess styrelse sedan sista riksdag sig tilldragit. Som ofvan. Ex protocollo. E. G. Runeberg. Den 28 November. Från Hederv. Bonde-Ståndet. S. D. Föredrogs och upplästes ett hos Ståndets Elektorer vid sammanträde denna dag hållet protokoll rörande förrättadt val af Ledamöter för Bonde-Ståndet i de uti 28^36 §§ Riksdags-Ordningen föreskrifna Rikets Ständers Utskott'’, och inhemtades deraf, att följande blifvit till Ledamöter och Suppleanter uti nedannämnde Utskott utsedde nemligen: / KonstitutionsUtskottet, Ledamöter: Anders Andersson från Skaraborgs län, Pehr Sahlström från Stockholms län, Förre vice Talmannen Per Eriksson från Wermlands län, Carl Ersson från Westmanlands län, Johan Persson från Upsala län, och Pehr Bengtsson från Kalmar län. Suppleanter:
Men för sådana i Banco-Reglemenlet uppräknade actier, vid hvilkas belåning af Banco-Discont-verket serskild borgen derjemte skal! aflemnas, har det icke synts Utskottet lämpligt att medgifva belåningsrätt i Riksgälds-Contoiret; hvadan desamma icke blifvit uti bifogade § upptagna. Utskottet har ansett den Riksgälds-Contoiret tillkommande ränta för de lån, som, emot nu föreskrifna hypothek, varda meddelade, böra bestämmas till samma belopp, sorn den för dylika lån utaf Bankens medel fastställda ränta eller 5 procent årligen. Deremot har Utskottet trott det vara mest ändamålsenligt att Öfverlemna till Fullmägtige alt, med afseende å förekommande förhållanden, serskildt för hvarje år, bestämma så väl lane lid n, som lägsta lånebeloppet. Ståls-Utskottets Memorial, N:o 586. Genom det nu afgifna yttrandet och förslaget, anser sig Utskottet jemväl hafva besvarat en af Herr F. Schartau inom Borgare-Ståndet väckt och till Utskottet remitterad motion, angående uppgörandet af förslag, i afseende på sättet att göra de till nästa Rdisdag i Riksgälds-Contoiret reserverade medel fruktbara. Stockholm den io Juni 1841- (Fortsättning af förslaget lill reglementariska föreskrifter för RiksgäldsContoiret, i anledning af extra Statsregleringen.) §•
Förordningen den 10 April iffio, ansett det vara en otvifvelaktig följd, att straff, af beskaffenhet som det ifrågavarande, ej finge å qvinna verkställas förr, än ett år fölflutit ifrån det hon framfödt barn, som intill dess lefde och hon fortfor att vid eget bröst lifnära; att Konungens Befallningshafvande, innan straffet blifvit verkstäldt, icke ägt rättighet försätta Helena Petersson på fri fot, i synnerhet som hon under tiden icke kunnat förskaffa sig laga försvar, eller sitt barn omvårdnad, hvarom Konungens Befallningshafvande, innan hennes förflyttning till länshäcktet, fast utan framgång, (' J9 ) sökt foga anstalt; alt, vid sådant förhållande, hennes fängelsetid så mycket mindre blifvit förlängd, som hon i allt fall, såsom försvarslös, måst förblifva i häckte eller försändas till allmän arbetsinrättning; och att Provincial-Läkaren, derom tillspord, förklarat Helena Petersson icke, ulan fara för barnet, hafva kunnat till straffet befordras, hvilket förhållande, enligt Läkarens betyg, då ännu fortfore, men dock förmodades inom några veckor böra upphöra. Af de sedermera inkomna fånglistor inhämtades ock, att Helena Petersson den 3 derpåföljde December börjat och den 3o i samma månad slutat det henne ådömda kroppsstraff af Tjuguåtta dagars fängelse vid vatten och bröd, samt den i Januari i83o blifvit afförd till INoriköping, för att till kyrkoplicktens undergående befordras; hvarjemte Konungens Befallningshafvande, på ytterligare gjord förfrågan, upplyste, att Helena Petersson, återkommen till länshäcktet, den 8 i nyssnämnde månad blifvit lösgifven, med pass till anskaffande af laga försvar inom fjorton dagar, sedan någon utväg dertill inom häcktet icke kunnat för henne beredas. I anledning af hvad sålunda inlupit och da, efter min tanke, Lagens stadgande i 3 Kap. 6 § StraffBalken innefattade ett allmänt gällande bud, när fråga vore om häcktad person, hvaremot den af Konungens Befallningshafvande åberopade Kongl.
I allmänhet har såsom grundsats blifvit antaget, att den, som enkom skall öfvervaka en författnings efterlefnad, icke gärna kan tillåtas befatta sig med den näring, till hvars reglering och bevakning författningen är gifven; och sålunda kunde man väl t. ex. icke tillåta tullverkets tjenstemän, eller domare i tullmål, att drifva handel. I andra länder, hvaribland må nämnas Norrige, har också blifvit stadgadt, att vissa embetsman icke få befatta sig med bränvins-tillverkning; och förbudet har synts Utskottet vara väl grundadt. Huruvida det dock borde sträcka sig utöfver kretsen af dessa embetsoch tjenstemän, som äga omedelbar befattning med brån vins-författningarnas efterlefnad, är en fråga, som Utskottet allvarligen begrundat. Å ena sidan kan väl tyckas ligga en viss hårdhet uti att från ett nårings-fång utestänga en mängd personer, som visserligen af samhället lönas, men ofta knappt nog; likväl torde denna känsla böra i vissa fall vika för vigtigare betänklighets-grunder. Månge embetsoch tjenstemän finnas, som äga, om icke direkt och omedelbar befattning med lagens handhafvande, dock åtminstone ett medelbart inflytande därpå och en moralisk Särskilda Utskottets Betänkande N.o 8. •19 pligt att föregå med godt exempel i afhållelse från en handtering, som frambringar en vara, hvilken lätt föranleder samhälls-olyckor. Dit bör i första rummet räknas den ecklesiastike ernreisoch tjenstemannen, samt läraren vid folk-skola. Denna åsigt torde icke möta allvarlig motsägelse från någon, som gör sig reda för prestens och lärarens ställning till och inverkan på folket.
Den i5 December f. ni. i55 seende till deras mera sällsamt inträffande mölen, dels i anseende till den, i jemförelse med Styrelsen, lägre ståndpunkt inom Samhället, hvarå Representanten sig befinner, då han bjuder till att sluta till framtida följder af vid tagne eller vidtagande allmänna Hushålls-författningar. Ätt detta yttrande måtte få åtfölja Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse till vederbörligt Utskott, samt särskildt remitteras till Ekonomiutskottet, derom anhåller jag vördsammast. Herr Tham, Wollrath: Då Kongl. Maj:Is Nådiga Skrifvelse icke ingått uti de detaljer, hvilka höra till sjelfva utförandet, anser jag så mycket mera öfverflödigt afgifva något svaromål å de anmärkningar, hvilka blifvit gjorda mot detaljerna, som vederbörande Utskott, så vidt de godkänna förslaget lill någon del eller i sin helhet, säkert skola vela att framlägga de nödiga reglementariska detaljerna dervid. Man har yttrat, att man icke nu skulle vilja skuldsätta Staten. Jag instämmer äfven deruti; men är af den tanka, att här icke är fråga om Statens allmänna behof, i hvilket fall anstalten skulle gravera efterkommande, utan endast att genom Statens mellankomst i upplåningsoch utlåningsväg söka bereda landets innevånares fördel. Detta kan aldrig komma att gravera efterkommande, utan det skall tvertoni gagna dem, om den skuldsatte jordbruk^ Den 15 D e c e m b e r f. ni. jens hjelp derigenom erhålles. Man Har klandrat det yttrande i den Kongl. Skrif-L velsen, att Statens financer äro i ett blomstrande tillstånd; men man bär då förblandat Statens financer med de enskildtes. En Stat, som hvarken har någon utländsk eller inländsk skuld, och sorn icke för nya be-, hof be hofver utskrifva nya skatter, måtte kunna sägas hafva goda financer. Då 1 i ku val brist äger rum hos enskilde medborgare, bör man väl, långt ifrån att klandra, det ändamål, som sökes, derför vara Konungen tacksamhet skyldig.
Jag anhåller, att StatsUtsk. mätte nogare granska dessa förhållanden, på det ej för Statseont. må uppstå en brist, hvartill bifall å utlåt. N:o 4^o kommer att leda. På grund af hvad jag nu anfört anhåller jag om återremiss. Hr Stuart, Carl Gust.: Den fördelaktiga och lyckliga ställning, hvaruti Svenska statsverket under sednare lider befunnit sig, synes nu allt närmare och närmare nalkas sitt slut. K. M. har visserligen äfven vid denna riksdag, likasom vid den sistförflutna, helsat Rikets sammanträdande Ständar med den glädjande underrättelsen, att det löpande årets Statsutgifter kunde här i Riket bestridas ”utan de i andra länder brukliga kostsamma och besvärliga anticipationerna å de kommande årens inkomster.” Sådant oaktadt har beliofvet att begagna dylika anticipationer äfven för vårt statsverk numera inträdt. Man har allmänt, särdeles under denna riksdag, klandrat den af R. sist församlade St. uppgjorda Statsreglering, Hufvudsakliga grunden för detta offentligen Uttalade och j många fall välförtjenta klander har varit det af bemälda Ständer begångna misstag att anvisa bestämda årliga utgifter å Riksg.cont., utan att anslå några tillgångar till deras bestridande* Oansedt den vunna erfarenheten af de obehagliga och bekymmersamma följderna af ett sådant förfarande synas både R, nu församlade St. och deras StatsUtsk. under den sista perioden af denna riksdag, ådagalägga en synnerlig fallenhet att ådraga sig rättvisa förebråelser för alldeles enahanda misstag. Det nu framställda förslaget att, utan tillökning i de Riksg.cont. redan anslagna tillgångar? derå anvisa ett belopp af 570,000 r:dr, utgör ock-» Den 3o April e. ro. 357 så ett ytterligare ojäfaktigt bevis på den numera rådande benägenheten att, i detta fall. följa det vid sista riksdag lernnade föredöme.
— Nu skickar jag dig ungarne efter hand som de bli fullfjädrade, och det bli de fort, ty de härleda sig ju från ett slägte, som piper så fort det tittar ur ägget. Och kom nu ihåg hvad jag säger, ty det kommer att gälla om hela den närmaste tiden: – jag bara skrifver, raskt och omedelbart, har icke tid att vänta tills stämningen svalnat, så att jag sjelf kan kriticera. Det får du göra. — Hvad som inte duger lägger du helt lugnt åt sidan tills vi träffas – du hvarken släpper ut det i verlden eller skickar det åter till mig. Bara säger mig att det var odugligt, kort och godt. Ingen literär afhandling! Hvad som duger kan du ge en orlofssedel på tre ord, som vägledning för mig, hvart jag kan våga vända mig med det. Vill du sjelf placera det, så eger du naturligtvis full frihet. Men du förstår, att det är af ingen vigt för mig, ty jag kan ju alltid sjelf skrifva och skicka det. Men det är ditt omdöme jag måste ha, ty jag lefver i feber och är i arbetet som en blind häst i striden, jag hvarken hör eller ser, bara barkar i väg. Jag måste ut på ett eller annat sätt, och det gäller nu pengar, pengar! — Jag är nu så utpinad och så till den grad sammansnörpt af småstadsatmosferen, att, så fort jag kan ha ordentligt skodon på foten, ger jag mig af till Köpenhamn på ett par dagar, bara för att skaka på mig ett tag och ännu en gång känna den kära, salta sjöluften och lukten af tång – du vet att det der för mig bildar en idéassociation med frihet. Om man ändå hade några literära bekantskaper i Köpenhamn! Jag riktigt hungrar ibland efter ett godt literatursnack. Jag måtte inte vara fullt så mycket skapt till enstöring, som du. Hörby d. 13 April 85. — Trots de klena affärerna och de usla fortkomst-apparaterna är jag vid det briljantaste lynne. Det kommer sig af, att jag känner en sådan brinnande arbetsförmåga, och jag har en hel famn full med ämnen. De sticka upp ur jorden rundt omkring mig, tycker jag. Men så är det ju vår och solen skiner på mig så fort jag sticker näsan ut om dörren. Hej!
Men som han visste, att det skulle båta till intet att äska vidare upplysningar av Simon, och då han dessutom kände, att denne, så snart han fördjupat sig i sina älsklingspsalmer, icke ville störas, beslöt han att i tysthet avlägsna sig, så mycket mer som Klemens väntade honom vid stadsporten och natten var långt framskriden. Han vandrade med långsamma steg över slätten, på vilken hans skepnad, höljd i den vida kåpan, kastade en fantastisk jätteskugga. Det gick i Aten en sägen, att någon hade sett en skugga på marken såsom av en människa men utan att en sådan eller något annat rörligt föremål kunde upptäckas långsamt över fälten närma sig dubbelporten och där försvinna. Måhända hade berättarens inbillning skapat denna syn av ingenting annat än skuggan från ett förbi månen seglande moln; eller kanske hade den dova, obestämda, tryckande fruktan, som lik en tung luft vilade på befolkningen, givit sig uttryck i denna sägen. Men var och en, som i detta ögonblick sett den enslige vandraren skrida över det skydda pelarfältet, kunde gripits av en liknande aning och känt, att en olycksande, lekamliggjord i detta väsen, närmade sig den slumrande staden. Sången, cittraspelet och det muntra sorl, som nyss förnummits, hade överröstats av Simons starka, andaktsfulla sång och plötsligt tystnat, och endast de jämna årslagen hördes, medan båten gled fram på sin ljusa, lugna, slingrande bana mellan pilar och cypresser. Det glada lag, som var samlat inom relingen, hade upphört att skratta och sjunga och lyssnade nu för omväxlings skull till pelarmannens sång. Båtens förstäv var prydd med rosor, blomsterkedjor hängde kring hans sidor; två gossar, fagra som Hylas och Ganymedes, förde årorna, Praxinoa, den förtjusande hetären, satt som härskarinna över rodret. Olympiodoros, den gudomlige men av en otacksam eller minnesslö eftervärld förgätne skalden, låg vårdslöst utsträckt på svällande dynor med huvudet i Praxinoas knä och svärmade, småleende, lycklig och halvrusig, bland månen, stjärnorna och de vita strömolnen.
Denna farhåga är likväl alldeles ogrundad; ty för det första torde R. o. Ad. ihågkomma, att pii vi legi i frågor icke äro af den beskaffenhet att de kunna komma under förstärkt StatsUtsk:s omröstning, åtminstone icke utan någon särdeles advocatur. För det andra torde man erinra sig, att hvarje Stånd har sitt veto uti frågor om privilegier, och slutligen att sådana icke kunna förändras eller afskaffas utan Konungens nåd. samtycke. Konungen är, till följe af sin upphöjda ställning i samhället, den som oväldigast kan bedomina om någons rätt skulle blifva för nära trädd. Konungens eget väl är äfven så oskiljaktigt från hela landets, att man svårligen kan förutsätta det Han skulle tillåta något stort intresses förnärmande. Jag tror således, att i detta afseende är ali möjlig trygghet iakttagen. Men jag frågar eder, mine herrar! på samvetet, hvar finnes denna trygghet, om målens afgörande komme alt bero af en enda riksdagsmans godtfinnande, hvilken, ledd af egennytta eller parti-yror, skulle, efter slutadt riksdagsmannakall, draga sig undan till någon vrå af Riket, likgiltig för hvad som händer och strafflös för sina åtgärder? Jag slutar med hvad jag började. Jag beklagar att denna fråga tvingat sig på RiksSttn; men då hon en gång Den ii Maj. ■ 15 liar kommit öfver oss, så få vi ej blunda för framtiden, ulan måste gå honom till mötes på det säll, som närmast öfverensstämmer med grundlagens bokstafliga ordalydelse. Om ledamölerne inom det förstärkta Utsk. veta att målen kunna afgöras äfven om de icke alla äro tillstädes, så lära de blifva angelägnare än hittills alt inställa sig, då någon vigtig fråga förekommer. Är frågan åter likgilltig, så kan del också komma på ett ut om antalet af ledamöter är större eller mindre. Jag tillstyrker att R. o. Ad. ville göra med detta mern. likasom med alla öfriga berättelser om voteringar inom förstärkt StatslJtsk. — lägga det till handlingarna. Hr Rosenblad, Bernh.:
Voteringen börjades klockan half till jo, och slöts klockan half till 11 eftermid - i6o Den a3 September e. m. dagen, hvarvid, sedan en voteringssedel blifvit undantagen och förseglad, samt de öfrige voteringssedlarne öppnade, rösterne befunnos hafva utfallit, som följer: Ja — 90. Nej — 63. I följd hvaraf, och sedan det öfver voteringen särskilt förde protocoll blifvit uppläst, Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken förklarade, att Ridderskapet och Adeln således ansett lönen för Ledamöterne i Konungens Högsta Domstol böra bestämmas till Tre Tusende, och Taffelpenningarne till Ett Tusende, eller tillsammans till Fyra Tusende R:dr B:co för hvardera, årligen. Justerades 3 ProtocollsUtdrag, innehållande Ridderskapets och Adelns i Plena den 21 dennes föroch eftermiddagen fattade beslut. Upplästes följande från nedannämnde Utskott inkomne Memorial och Utlåtanden: Erån StatsBancooch LagUtskotten: Af den 19 dennes: N:o i5. Med förslag till Lag, angående Mvntbestämningen. N:o Den a3 September e. tn. Med förslag till Lag för Pakets Ständers Bank. Från BancoUtskotlet: Af den 9 dennes: N:o 77. I anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottets under N:o 65 förut meddeldte Betänkande, i fråga om belåning af Kobolt i Rikets Ständers Bank. Om vilkoren ocb sättet för beredande af nöjaktig säkerhet vid belåning af Jern och Effecter på Götheborgs Våg efter enahanda grunder, som gälla för belåning af de å Stockholms Jernvåg förvarade dylika elfe eler m. m. Från Bancooch LagUtskotlen: I anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottens under N:o 70 förut afgifne Betänkande, rörande förändring af liittils gällande Författningar oxn föryttrande af Bankens Fastighetspanter genom BancoAuction.
Såsom ränta och kapital-afbetalning å det, vid 1840 och 1841 års riksdag, staden Söderhamn beviljade lån af Adertontusen R:dr, för stadens nya reglering och uppförande af dess allmänna byggnader efter den år 1835 der inträffade elds - 24 Stats-Utskottels Memorial M 200. våda, erläggas, inom slutet af hvarje år, intilldess lånet är till fullo godtgjordt, Sju procent af det ursprungliga kapitalet; hvarvid, sedan räntan efter Fyra procent årligen för det återstående kapital-beloppet afgått, öfverskottet utgör afbetalning å lånesumman. § 42. Sedan ett belopp af 119,100 R:dr redan år 1843, genom utbekomna brandskade-ersättningsmedel, blifvit återbetaldt. utaf det, för staden Wexiös återuppbyggande efter 1838 års eldsvåda, af Kongl. Majit i nåder beviljade och till utgående utaf mindre kreditivet anvisade lån å Etthundrafemtio tusen R.dr; så bör den härefter återstående lånesumman, Tretiotusen niohundra R:dr, enligt de i högstberörda Kongl. Bref stadgade betalningsvilkor, liqvideras genom årlig inbetalning af Sex procent å detta belopp, intilldess bela lånet med ränta, efter Fyra för hundra om året, blifvit till fullo återbetaldt. § 43. Det, enligt Kongl, brefvet den 18 December 1843, staden Wexiös invånare ytterligare beviljade och till utbetalning af mindre kreditivet jemväl anvisade byggnadslån å Trehundrasextio tusen R:dr skall, i öfverensstämmelse med högstberörda nådiga Bref samt Rikets åren 1844 och 1843 församlade Ständers beslut, angående öfverflyItningen från Kongl. Stats-kon!oret till Riksgälds-kontorel af befattningen med lånehandlingarnes granskning och vårdande samt ränte och kapital—betalningarnes infordrande och uppbärande, återbetalas till sistnämnde Verk medelst erläggande af Sex för hundra årligen å ursprungliga lånesumman; dervid räntan beräknas efter