Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
St:r, att, då utväg till ersättnings vinnande blifvit beredd, dels genom försäljning af tomten till förra Biskopshuset dels ock genom den inkomst, som vore att förvänta af Säteriet Sannegården, sedan Biskop Lambergs Arfvingars besittningsrätt derå ginge till ända, summan emedlertid borde balanceras. Derefter har, under loppet af år 1825, berörde tomt blifvit föryttrad för 3675 R:dr; hvarigenom, efter afdrag af så väl Brandförsäkrings-afgiften för det nya Biskopshuset q53: 6. 8. som 3o:de Penningen till Stadens Cassa för inköpet 45o R:dr, StatsVerket tillflutit en ersättning af R:dr 2271: 4*. 4- Och som upplyst blifvit, att för det återstående beloppet Säteriet Sannegården lemnar full tillgång, när detsamma blifver disponibelt, tillstyrker Utskottet, att återstående förskottet till inköp af Boställshus för Biskopen i Götheborg, utgörande 3728: 6. 8. må än vidare i Räkenskaperne balanceras. Till uppförande af en Stallbyggnad för Veterinärinrättningen här i Hufvudstaden hafva, af Öfverskottsmedlen, emqt ersättning af MedicinalFonden, så fort dess fordringar hos LänsLazaretterne hunno inflyta, utgått: År 1821 .. Uti vid denna Riksdag aflåten Nådig Proposition» ang:de Curbus-afgiftens fortfarande, har K. M:t i Nåder älven föreslagit afskrifvandet af LänsLazaretternes S t a t s - U t s k o 11 e t s skulder till nämnde Fond med ett belopp af 11,457: 3t. 2.; men sorn Utskottet, vid förehafvande! af Högstberörde Nåd. Proposition, enär i de
Brefvet den 5 December 1827, kungjordt genom Commerce-Collegii kungörelse den 3i December 1827, uti Slitö, Katthammarsviks, Rone, Kapelshamns och Klinte landthamnar finge tillsvidare alla varor, som efter förfättningarne vöre 1 allmänhet till irrförset lofgifne, ej allenast i öppna bodar till salu hållas, utan äfven importeras och förtullas, under vilkor, att likväl ingen linge i berörde landthamnar idka sådan handel, utan att tillika vara borgaire i Wisby; och skulle, såsom en följd deraf, i stället för de i nämnde fem landthamnar anställde strandbevaknings-uppsyningsmän, Inspectorer derstädes tillsättas; hvarjemte Kongl. Maj:t förordnat, att den vid ifrågavarande
Jag kan sålunda ej anse nämnde vilkor för annat än ett hinder, sorn man vill uppkasta mot möjligheten för bergsmännen att någonsin komma i åtnjutande af någon utvidgning i deras genom skrå-tvånget inskränkta näringsfrihet, I öfrigt åberopar jag, så val i detta sorn öfriga hänseenden, min emot Betänkandet N:o 109 afgifna reservation. På nu angifne grunder yrkar jag följande ändringan i Utskottets Bitänkande ; irsta punkten: 1 mom. erhåller följande lydelse: a) medgifves full och obegränsad vågforings-rätt för allt det stångoek manufactur-jern, som kan tillverkas vid nu tillåtne härdar inom både landslag och bergslag,; 3 mom. förändras sålunda? b') nya stångjernshärdar få med oinskränkt spidesrätt anläggas., med d®t vilkor att1 i hyttelag, sorn vill af denna frihet sig begagna, minst trefjerdedélar bland delegarne sig derom förena; 2:dra punkten; i litt. n) bortgå orden; "utom ofvannä.nanåe Täckjerns-bergdag”; Litt b utgår; 3:dje punkten Borttages alldeles. Hvad beträffar Utskottets yttrande angående frågan om rättighet till fri tackjernsutförsel, lärer densamma, då Bonde-Ståndet tillstyrkt, men öfrige Stånden afslagit en sådan rättighet, ej, på sätt Utskottet yttrar, vara afgjortl, innan den blifvit, i likhet ined öfriga frågor' af beviilningsnatur, angående hvilka Stånden fattat olika beslut, i Förstärkt Utskott behandlad^ N:# i4r - Allm. Besv.- och Ekon.-VLskoltets Utlåtande, N.-o iJfn. 41 N:o 141. Ank. till Exp. Utsk. den i4 Mars i84r, kl. i e. i®. Utlåtande j i anledning af åter remiss å Betänkandet N:o 116.
Då Constitutions-Utskotlet följaktligen anser sig böra understödja det förnyade förslaget om valbarhetens utsträckning till samtlige fjerdepartsegare, och derjemte finner skäligt tillstyrka undanrödjandet af den uppgifna tvätyd ig heten , i fråga om valets förrättande inför Magistrateu eller vid Grufve-Rätten, har Utskottet trott sig böra begagna tillfället att tillvägabringa en mera systematisk uppställning af de i Riksdags-Ordningens i4 § förekommande stadiganden, derigenom att föreskrifterne om Fahlu bergslags representationsrätt, hvilka nu äro inblandade i 2, 3, 4 oc'1 5 momentena med hvad om representationsrätten förstäderna utom Stockholm är stadgadt, varda sammanförda att utgöra ett serskildt moment, likasom redan för de öfriga bergsbruken är iagttaget, och att de uppräknade momentenas återstående innehåll jemväl varder i någon mån omfiyttadt, så alt efter i momentet, hvilket fortfarande bestämmer antalet och hufvudqvalificationen af Riksdagsmän för Stockholm och deras valmän, — 2 momentet skulle upptaga de nu på i och 4 momentena fördelade bestämmelserna om antalet och hufvudqvalificationen af Riksdagsmän för Rikets öfrige städer, — uti 3 momentet skulle bibehållas de der redan intagne föreskrifter, rörande valsättet för städerna i allmänhet, — till 4 momentet uppflyttas föreskriften i det 5:te om valbarhetens inskränkning i Städerna till dem, som minst 3 år varit Magistratspersoner eller Borgare, — och 5 momentet deremot uteslutande omhandla representations-rättigheten för Fahlu Bergslag, likasom 6 momentet oförändradt komme att upptaga föreskrifterna, angående representations-rätten för de öfriga bergsbruken. Constitutions-Utskottet får alltså, till den behandling, hvarom 56 % R.gerings-formen stadgar, vördsamligen föreslå följande förändrade redaction: RiksdagsOrdningen § >4- i:o Hufvudstaden Stockholm årliga utskylder. 2:0 De öfriga Rikets städer ege jemväl att sända Fullmägtige af stadens Borgare eller Magistratspersoner.
» Jag undrar, om det finnes flere sådana modedockor här. » Hennes blick flög sökande genom rummet, men undersökningen måtte ha tillfredställt henne, ty hon drog ett lätt andetag och vände sig med älskligt deltagande till sin granne, en ung qvinna af arbetsklassen med ett litet gulblekt barn i sitt knä. » A r du sjuk, liten », frågade hon och strök smeksamt barnets kind Den lilla gömde sig under moderns arm, men tittade då och då fram med ett par runda, förvånade ögon. » Ja, vi ha gått hos doktorn i en månad nu », sade modern klagande. » Inte ska ' du vara blyg din stackare », tillade hon. Ingrid försökte locka fram den lilla genom att visa henne klockan, och snart var barnets blyghet öfver, och det satt nöjdt och lyckligt i moderns knä, med små smala fingrar utpekande visarnes gång på Ingrids dyrbara guldur. » Hur gammal är hon », frågade Ingrid. » Tre år, men det ser hon förstås inte ut för. Hon har alltid varit så klen, stackars Anna ». » Lilla Anna skulle vara på landet nu under sommaren. Det skulle vara stärkande », sade Ingrid. » Bommer », yttrade Anna lakoniskt. Det var allt hvad hon visste om landet. » Herre Gud, kära fröken, inte ha vi råd med det. V i hade väl fått låtit bli några dyra läkemedel också, om inte doktorn hade varit så välsignadt snäll och hjelpt oss allt emellanåt ». » Så, ni tycker om honom. » Ingrids hjärta klappade häftigt. » Fabo ' doktoj tnäll, mamma », jollrade lilla Anna. » Ja det är han visst det, hjertegryn. » Modern ordnade den lillas tarfliga drägt; nu var det hennes tur att gå in. Ingrid satt lugnt qvar. Hon mindes glada solljusa sommardagar sådana som nu; och ifrån minnena kom hon till drömmar. Hon skulle sjelf känt sig mycket förlägen, om hennes tankar sammanflutit till ett klart, ordnadt begrepp, men nu sväfvade de förbi som lätta sommarskyar. Hon var icke långt borta. Kanske blott något längre in i denna samma våning, ordnande ett litet inbjudande frukostbord med blommor och grönt. Grönt, stpropos: det borde allt vara litet mera blommor här också!
Sifafå bäfme ^H5t pröfmat fFäfigt tillåta, tet må 'SBeneröborgö ©tatö mit fifilitet åré flut marante fFult till ©taten, för ett erbållet (ånunterflöt efter ten ©taten år 1834 öfmergångna eltémåta, betalaö met 6 procent årligen å tet primitiva Fapitalet, af bmilFa 6 procent 4 procent utgöra ränta od) 2 procent Fapitalafbetalning; hvarförutan 5Bi bifallit, att ten mit fetnafle SviFötagen till ten 1 3uli näfllitet år t»e Uppå Derom af görroaltarne utaf Den för Sjenjtemännené od) <3BaFtbetje» tringenö miD mått 9UFögä(D&£ontot enFor odj tarn (FiftaDe ^enftoné^afa gjorD anhållan, odj meD affeenDe å Den beFpmmerfamma {Fällning, Ijmaruti Denna i^afa, oanfeDt Delägarneö ovanligt ljöga biDrag, ftg befinner, äfroenfom å t öfrigt föreFomna f!äl odj omfFänDigljeter; Ijafroc ^Bi goDtfunnit befluta odj för or Dna: l:o Sitt alla f. D. ©eneral SlöftjFan&QEontoretö <SnFe* od) $j3uptll^ajjaö utefFåenDe forDringar odj öfriga tillgångar, meD Detta åré början, öfmerlemnaä tiU odj förenaé tueD Den wiD 9uFögälDö-€ontoret inrättaDe <£nFe* odj pupill* i?afa, till IjmtlFen De för
Städerna hafva just erhållit sin lifliga rörelse genom vexelverkan emellan slättbygden och bergslagerna; de äro icke heller så lält flyttade som man någon gång under Utskottets öfverläggningar antagit; och deras tillvaro äfvensom deras läge i Mälaredalen synes utgöra en tydlig anvisning att i dessa trakter en jernvägsstamled icke bör saknas. Det var ock på väl grundade skäl, som Rikets Ständer i sin underdåniga skrifvelse till Kongl. Maj:t angående statens medverkan för jernvägars anläggning vid sistlidne Riksdag, yttrade, att den vestra stambanan skulle öppna förbindelse mellan de provinser, från hvilka landets hufvudsakligaste bergsprodukter hemtas 22 Bil. lill Stats-Utskottels Utlåtande M 62. och hvarest bergsbruksrörelsen förnämligast idkas, samt bereda den inre delen af de landskap, densamma komme att genomgå, förmånen af ömsesidiga förbindelser med landets på bergsoch andra naturalster mera rika provinser. Det är denna lilliga rörelse mellan det ofvanför liggande, vidsträckta landets och den sädesrika slättbygdens produkter och behof, sorn grundlagt den starka trafiken å vägarne genom norra Mälaredalen, och hvilken tydligen anvisar behofvet af en jernbana, som lämpas efter det naturliga lägets och handelsrörelsens fordringar, samt icke afskär de aflägsnare trakterna från deras naturliga medelpunkter, städerna, ej heller dessa i deras ordning från rikets förnämsta exportoch importorter. Utskottet har väl förklarat sig missnöjdt med iandsvägarnes sträckning, såsom varande en otillförlitlig anvisning i afseende på rörelsens behof och gång, och inom detsamma har anförts, att man måste lägga jernvägar icke efter som rörelsen nu är, utan efter hvad den borde vara, att städer lätt uppstå på nya lokaler, samt att helt andra medelpunkter för rörelsen skola i en framtid uppkomma. Dessa helt och hållet nya grundsatser för jernvägars anläggning synas likväl vara vådliga att antaga, så länge icke erfarenheten mera än hittills jäfvat dem, hvilka i andra länder öfverallt blifvit lagda till grund för dylika planers uppgörande. I Tyskland finner man de stora jernvägarne nästan öfverallt öfverensstämma med de gamla handelsvägar nes sträckning.
Efter min egen erfarenhet utgöra dessa domstolar icke något särdeles skydd för rättvisan, eller fördel för de rättsökande parterne. Jag tror, att man vid en högre domstol måste fästa begreppet om en högre upplysning, och en annan sammansättning, än vid den underordnade domstolen. Jag vädjar, i afseende på förhållandet vid LagmansRätterne i denna del, till historien, och man skall säkerligen finna dessa Rätters organisation helt annorlunda förr, än nu. Med all aktning för våra nuvarande Lagmän, tror jag, att Lagmännen fordom voro af 33o D f o 23 OcyHober e. rn. helt annan beskaffenhet relativt till Häradshöfdingarne. För min egen personlighet mäste jag säga, att, då jag i första instantien dömes af min Häradshöfding, som äfven heter Lagman, och jag då vädjar till dén andre Lagmannen med samma slags bisittare i domstolen, vet jag verkligen icke hvad tanka jag skall fästa vid den högre grad af lagkunskap hos denna Lagman, framför HäradsRättens Lagman. Då dertill kommer den omständighet , att LagmansRälten blott lemnar tillfälle till en vidsträckt juridisk chican derigenom, att den blott en gång om året sammanträder, och . ett mål sålunda genom ena partens uteblifvande kan minst i arne år utdragas, innan dom faller, så tror jag sjelfva domstolen innefatta en stor oformlighet, och att det af BondeStåndet varit väl insedt, då det önskat LagmansRätternes upphörande. Jag kan sålunda icke annat än, på grund af min egen erfarenhét, tillstyrka bifall å Utskottets Betänkande. Hvad KämnersRätterna beträffar, så inskränker jag mitt omdöme derom, och öfverlemnar afgörandet tilt Stadsboarne, som bättre känna förhållandet. Hvad åter angår den af Herr Tham framställde önskan, att Ridderskapet och Adeln skulle förblifva vid sin förmonsrätt, att blifva dömd af HofRälterne, anser jag mig böra förklara, att jag för min del ej känt någon fördel af detta privilegium, utan afsäger mig det allt för gerna.
Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 30 September 184-0. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 3o Sept. i84o. Preste-Ståndet den 3o Borgare-Ståndet den 3 Oct. — Bonde-Ståndet den 3 —• — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, angående Kronohemmanet Kar• lebys anslående till boställe för Kronofogden i Wadsbo Fögderi. (Slals-Ulsk. Uti. N:o 228.) S. A K. Sedan hos E. K. M. Dess Befallningshafvande i Skaraborgs Län, jemlikt Kronofogdens i Wadsbo fögderi ansökning, på anförde skäl, i underdånighet hemställt, att, i stället för dennes innehafvande bohemman, | mantal Krono, N:o 7 Esbjörnstorp, i Fägreds socken, måtte till boställe för bemälde KronoBih. lill R. St. Prot. 1840. 10 Sami. 1 Åfd. 22 Eocpeditions-Uts kottets Förslag till und. Skrifvelse., N.o tio. fogde anslås det till Kronan indragne förra Löjlnants-bostället vid Lif-Regementets Hussar-Corps N:o 3 om i och N:o 6 om 1 mantal Kron», Karleby i Lexbergs socken af Wadsbo härad, har E. K. M., uti till Rikets Ständer ander den 27 sistlidne Januari aflåten Nådig Proposition, behagat föreslå, alt hemmanet Karleby, 1 i mantal, med inberäkning i Kronofogdens lönevilkor, efter hemmanets nuvarande arrende, 42 tunnor 24 kappar säd, och 166
Det var nog troligt, att baron Svante vetat af det och sagt det med afsikt för att komma fram med en förtäckt artighet, ty i sådana fall var han värkligen hofman och han kunde adelskalendern på sina fem fingrar. — Så nu får jag gå upp på mitt rum och göra lite toalett, jag kommer snart ner igen. Dörren stängdes. — Nu börjar det! Hvad säger du Elisabeth? Elisabeth satt helt slagen med skorpkorgen i knäet. Ja, det blir allt svårt, om det skall räcka länge. Det värsta är, att han vill kyssas. — Nå dieten då och alla hans idéer och hans anmärkningar. Hvad pappa har det skönt och bra! utbrast Siri. — Han tog pappas frånvaro ganska lugnt, men det var väl därför, att han blef alldeles betagen i Elisabeth. — Åh Herre Gud! Tant Hedvig, jag vill inte kyssa honom. — Det behöfver du inte, han kysser dig. — Men det vill jag häller inte. Och inte behöfva vi alla uppoffra oss samtidigt. Kunna vi inte ta honom turvis? — Jaså, du har uppgifvit den där vackra tanken, prinsessan med lindormen? — Ja, det kan man inte stå ut med. Vi kunna ju egna oss åt honom en timme hvar, utom vid måltiderna, då vi ju alla äro samlade. Jag skall spela bräde med honom i afton, så kan du Siri ta honom i morgon bittida, då jag målar. Tror tant att vi kunna räkna på Edla? — Nej för all del. Hon och Svante drabba alltid tillsammans. — Jag kan också ta honom ett par timmar, sade moster Ulla högtidligt. — Ack kära du, det är onödigt besvär att försöka arrangera något, det åtager sig Svante själf. Tyst, jag hör honom i trappan! — Det var en kort toalett, utbrast Elisabeth med en tragikomisk suck. Jag som trodde, att han var fåfäng! Friherrinnan hade haft fullkomligt rätt i att gästen skulle arrangera allt själf. — Jag ser att det är dukadt på verandan, äta vi middag där, sade han, då han kom in. — Ja, om sommaren intaga vi alla måltider i fria luften. — Kära Hedvig! Det får du allt vara snäll och ändra, medan jag är här. Jag tål inte att sitta ute, det blåser så kallt från sjön.
Herr Montgommerie, Guftaf: Oberedd att nu svara på, och än mer att vederlägga alla de invändningar jag mot all förmodan, hört framställas vid den af mig väckta motion, emedan jag trodde att hvarje mensklighetens vän , icke annat kunde än med mig dela lika tänkesätt, bör jag inskränka mig till några få anmärkningar, och i öfrigt helt och hållit instämma med hvad den sista värda Ledamoten både sakrikt och väl i ämnet yttrat, så att jag till och med anser mina motståndare deraf vara vederlagde. För min person får jag förklara, att jag häldre vill svälta än grunda mitt lifsuppehälle och än mindre min förmögenhet på sådana actier. Hvad Friherre Nauckhoff* anmärkning vidkommer, att jag med för svarta färgor skall afmålat min tafla, får jag försäkra att jag tror mig aldrig kunna med nog svarta färgar afmåla hvad som Hr stridande mot mensklighet och samvete. På lika skäl anser jag den tid af 60 timmar, som Friherre Lagerbjelke behagat medgifva de strandade till användande, för att hjelpa sig sjelfva, för mycket otiliräckelige, äfven Den 17 Februnrii. 55i om denne tid skulle fördubblas. Jag tror deremot att det både vore rättvist och billigt att, om octroyen skall qvarstå, de olycklige må; äga rättighet att, så lange de kunna och vilja, sörja för sin bergning, och först sedan de uppgifvit allt hopp, borde Dykeriets åtgärder och dyrköpte hjelp-anstalt vidtaga. Om något vidare anmärkningsvärdt skulle mot min motion anföras, skall jag framdeles hafva äran grundligare derå svara. Herr Mannerhjerta, Ulric Emanuel, uppi läste följande: (Se Bilagan N:o 11.) ^ Grefve Lövenhjelm, Carl Axeli En af de sista talarne Herr von Hartmansdorff har yrkat att om någon inkomst af Dykeri-Intättningen kunde dragas, den, efter octroyens slut, ostridigt borde tillhöra det allmänna eller Staten.
Ad. kunde hindra ett beslut, som de öfriga Stånden fattat: men då detta icke är en grundlagsfråga, som i förstärkt Const.Utsk. kunde blifva afgjord, att hvila till framdeles beslut, eller, der slutligt afgörande vore i fråga, det ena Ståndets röst gör, att hela frågan faller emot de 3 andra Ståndens beslut, så kan jag icke instämma med de värde talarne. Det passar sig så besynnerligt, att här är ett misstag begånget af R. o. Ad. R. o. Ad. har velat göra till personligt privilegium hvad som är ett jordprivilegium. Det är visserligen sannt, att R. o. Ad. fordom har fått frihet från fjerdingsmansbestyrens och många andra pålagors utgörande af sätesgårdarne, men dessa rättigheter, har icke R. o. Ad. för sina kronooch kronoskatte-hemman, hvilka de innehafva, de förra såsom åboer och de sednare såsom skattemän. Der få de utgöra dessa onera. Om nu R. o. Ad. har trott sig kunna förklara att 8 § i adliga privilegierna gör att säterier icke kunna, genom 3 Stånds beslut och Konungens beslut, åläggas ifrågavar. bestyr, så följer det likväl klart af sig sjelf, att, om K. M. lemnar sitt bifall, det icke fordras mer, än att de tre Stånden säga, att säterierne hädanefter måste deltaga i fjerdingsmansbestyret, likväl efter hvad jag förmodar endast lill hälften efter de allmänna besvären, enligt concessionen för säterierne, endast skulle ega rum till hälften, så att de deltaga till |:tcn skjuts, till 2:ten inqvartering och rotering. Jag skulle förmoda, att när man närmare kommer att betänka frågan, sådan den verkligen är, och sådan den af R. o.
Men jag vill icke bäimed trötta R. o. Ad. utan anhåller endast alt R. o. Ad. ville afgöra frågan om denna orts befriande från intägts-skutten, i öfverensstämmelse med det beslut R. o. Ad. lättat i ett alldeles likartadt ämne med del ifrågavar., nemi. frågan om Öländningarnes befrielse från den s. k. ulmarks-skatten, — d. v. s. alt R. o. Ad. mätte besluta, att förhållandet med skattläggningen af allmänningen Stöpen må på Statens bekostnad noga undersökas, och om det dervid befinnes alt den skett mot gällande metod oell undervisning, befrielse från skatten skall medgifvas och restitution erhållas af hvad sorn utgått från och med den i Januari 1841. Sådant var det beslut R. o. Ad. fattade i afseendepå utmarks-skatten på Öland. Men innan R. o. Ad. slutligen afgör frågan , torde det tillåtas mig alt i afseende på allmänningen Stöpen blott erinra följande omständigheter, nemi. ali äfven innan allmänningens natur blef utredd och äganderättan del till socknen tillerkänd, ägde hemmansägarne skattefri ratt till mulbete och skogsfång derå och att den verkställda skattläggningen å inlägterna derstädes härledt sig från ett oriktigt begrepp om Kronans äganderätt till allmänningen. Hade socknens äganderätt icke fallit i glömska utan alltid varit känd, så hade K. M. och Kionan icke kunnat bevilja några intägter derå eller dessa någon skatt åsätta. Således hade berörde misstag om äganderätten icke ägt rum, vore allmänningen i närvar, stund skattefri, och socknen hade då också sluppit atl, såsom 11.11 efter allmänningens delning isynnerhet varit händelsen, underhålla en stor del af de tiggare från andra socknar, som erhållit en fristad på denna allmänning. Dessutom får jag fasta uppmärksamheten på den orimliga omständigheten, att socknemännen, ehuru rätte ägare till hela allmänningen, nu utgöra lika stora skatter för densamma, sorn förre intägtsinnehafvare, hvilka ej haft mer än blott besittningseller åborätt, eller med ett ord, hvilka varit arrendatorer af vissa delar deraf.
Man har sett, huru ofta afskrifningar ske; och jag tror, att afskrifningar äro följder af för hårda vilkor. Hvad åter angår vilkoret i afseende på tiden, som man skulle få behålla lånet utan ränta, har Utsk. i detta fall, enligt min öfvertygelse, begått ett misstag; ty då Utsk. säger i premisserna, att lånet skall få stå i 5 år utan ränta, och i slutmeningen säger, att räntefriheten skall beräknas från d. i Jan. innevar. år, och vi nu skrifva d. 8 Jan., så blifver det följaktligen icke fulla 5 år, som låntagarne få åtnjuta räntefriheten, äfven om lånen nu genast, efter Ständernas beslut i ämnet, kunde uttagas. Jag skulle derföre föreslå, att räntefriheten må beräknas från den dag lånet uttages, synnerligast som lånesumman troligen icke lärer kunna utgå pä mindre än i ä 2 år. På dessa grunder anhåller jag om återrerniss. Frih Boye: Sedan jag verkligen icke varit den ende, sorn vågat rikta tankarna annorlunda, än Hr v. Troil tillåter, vore det kanhända icke öfverflödigt att erinra något om den skarphet, han så ofta lägger i sina yttranden. Jag fritager honom likväl från all afsigt att vilja komma till något välde, äfven derföre, att det vore bra löjligt att tro det kunna lyckas. Hvad hufvudsaken angår, får jag erinra, att jag icke tillstyrker lånet såsom almosa, utan att jag dermed afser samma ändamål som Hr von Troil, nemi. att staden må blifva uppbyggd. Den statsceconomiska afsigt, han åberopar, är således afven min afsigt; men jag brukar mitt förnuft i slutföljderna, och så rätt Hr v. Troil har att säga, att för dem, som kunna åstadkomma borgen, räntefrihetens beräknande från den af Utsk. föreslagna tiden blir en pådrifvande kraft, så orätt har han att glömma, att Wenersborg kan hafva tomtägare, hvilka icke kunna förmå åstadkomma denna borgen. För stadens snara uppbyggande ligger således i förnuftets slutföljd, att detta ändamål förr skall vinnas, om en större begärlighet finnes vid inköpet af tomterna.