Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anmälte mig i anledn. af den utaf Hr Aminoff aflemnade promemoria öfver de länder der Decimal-systemet är antaget. Då uti denna promemoria finnes uptaget att uti åtskilliga kantoner i Schweitz förekommer de gamla Schweitziska Batzen och Rappen, så anser jag mig böra nämna, alt i Schweitz är Decimalsystemet numera i sin helhet ,infördt i alla kantoner. Det påböds ena året och trädde i verkställighet det andra. Jag var i Schweitz förl. sommar och fann att allmänheten var dermed särdeles belåten, ehuru förut i hvarenda kanton hade varit olika underafdelningar och i de flesta icke efter Decimal-systemet. Nu räknade man icke vidare i de gamla myntsorterna, utan man räknade 60, 70, 80 cenlimer o. s. v. Icke heller Den 22 Februari f. m. 193 heller biet det någon förändring uti mått, mål och vigt, utan der bibehöllos de gamla indelningarne. För min del är jag en stor vän af Decimal-systemet i myntet och förenar mig helt och hållet med Frih. Tersmeden i hvad han yttrat. Att vetenskapsmannen önskar Decimal-systemets införande äfven i mått, mål och vigt, finner jag naturligt, då en idée föresväfvar dem om ett universal-system för mått, mål och vigt, men för min del tror jag att frågan om en allmän fred är lika nära sin lösning, som frågan om ett sådant universal-system. För vetenskapsmannen är det gifvet att ett sådant universal-system skulle vara högst fördelaktigt i afseende på ihått, mål och vigt, men hvad deremot mynt beträffar torde det vara mera likgiltigt. Det var visserligen en ganska taktisk skicklighet af Hr von Hartmansdorff att vilja nu upskjuta afgörande! af denna fråga om Decimal-systemets införande i mynt, till dess det kunde införas i ett sammanhang äfven för mått, mål och vigt, men jag tror såsom en talare förut anmärkt, att det vore att undanskjuta frågan oni decimal-räkningens införande i myntet, om man ville införa den på samma gång äfven i mått, mål och vigt; ty det har man erfarenhet af ifrån andra länder att det icke så lätt låter sig göra.
Må emedlertid vara mig tillåten den erindran , att då lagar för ungefärligen ett secel sedan blifvit, stiftade i enlighet, med då för handen varande förhållanden, och dessa lagar, i följd af förändrade tiders skick, blifvit antingen tillökte, eller i vissa delar ändrade, eller ock igenom tid efter annan utkomna förklaringar, vid tillämpningen erhållit en riktning, som iner eller mindre afviker från den syftning, de 7^6 Den 13 Martti, ursprungligt ägt, torde en hvar, för hvilken dessa ämnen icke äro alldeles främmande, inse, huruledes försöket att på en gång visa, hvilka lagar antingen äro eller böra anses upphäfde; hvilka af dem må vara Öfverflödiga» eller icke lämpelige till den närarande tidens fordringar; komina att innefatta icke mindre än ett fullkornnadt systematiskt arbete af en aldeles ny Civil-, Criminaloch KyrkoLag, hvarifrån vidare borde ledas alla de föreskrifter, hvilka angingo sådane ämnen, de der t följd af de för den egenteliga Lagstiftningen lagda grunder, hade till föremål Ekonomi, Handel och Police. Huruvida Justitieombudsmannen må anses hafva åsidosatt de phgter honom enligt Instruction och bestämmelse, åligga, derföre att han afhåll it sig från ett dylikt försök, må den sakkunnige domina. Äfven hos oss har man å särskildte tider, med större eiler mindre framgång försökt att göra samlingar och sammandrag af tid efter annan utkomne Lagar och Författningar, ibland hvilka må nämnas Modées, Drangels, af Ugglass, Norells, Robsahms m. fl. särskilta •verk, samt Lagsainlingarne af 1807, och 1819; men ehuru rik vår tid än må vara på försök i allmänhet, saknas likväl ännu det af en samling eller sammandrag af Lagar och Författningar, hvilka å en tid stiftade, å en annan bordt anses till kraft och verkan förfallne. Det är vid fråga om tillämpningen afen ny lag, i synnerhet Grundlag,Isom verkan af en gammal, om han åberopas, egentligen Den 13 Martil. »näste bedömmas.
Borgare - Ståndets ofvanberörde önskan göra det afseende, sorn Grundlagarnes föreskrifter och sakens beskaffenhet kunna medgifva. Frän Vällofl. Borgare-Ständet. S. D. Vid förnyad föredragning af Statsutskottets den 13 uti innevarande månad afgi-fne och den 15 på bordet lagde utlåtande öfver gjorde motioner, om förändring i Beklädnadssättec för Indeldte Arméen, blef samma Utlåtande, i anseende till gjorde anmärkningar, till Stats-Utskottet återremitteradt. S. D. Med anledning af Höglofl. Stats-Utslottets under den 2 3 April meddeldte Memorialer, blef !N:o 179- Frågan, om Nurhmer-Lotteriets indragning. Frågan om Talmans-Taffiames indragning; och N:o 181. Frågan om Cantzli-Rådet Tannströms Pension, med godkännande af de uppgifne Voterings-Propositionerne, öfverlemnad till den åtgärd i förstärkta Stats-Utskottet, som med Riksdags-Ordningens föreskrifter, öfverensstämmer. S. D. Med anledning af Höglofl. Ridderskapets och Adelns uti nu ankommit ProtokollsUtdrag tilljtäunagifne Beslut, fann äfven Borga - 3 Prot. IJtdr. d. 25 April z81 S re-Ståndet godt anmoda Expeditions-Utskottet, att uppsätta en underdånig Skrifvelse till Kongl. Maj:t, med anmälan det Högste Domstolens samtlige Ledamöter blifvit i deras vigtiga kall bibehållne. S. D. Gillades, vid förnyad föredragning, följande från Utskotten inkomne och den 23 uti innevarande månad på bordet lagde Betänkanden och Utlåtanden, nemligen StatsUtskottets 1.
Men Joab vände sig ifrån Abner, och församlade hela folket; och der saknades af Davids tjenare nitton män, och Asahel. Och Davids tjenare hade slagit af BenJamin och Abners män, så att trehundrad och sextio män voro döde blefne. Och de togo Asahel upp, och begrofvo honom i hans faders graf i BethLehem. Och Joab med sina män gingo den hela nattena, och kommo i morgonlysningene till Hebron. Och det var ett långt örlig emellan Sauls hus och Davids hus; men David gick och förkofrades, och Sauls hus gick tillbaka och förminskades. Och David vordo födde bara i Hebron: hans förstfödde son Ammon, utaf Ahinoam den Jisreelitiskon; Den andre Chileab, utaf Abigail, Nabals hustru den Carmelitens; den tredje Absalom, Maachas son, Thalmai dotters, Konungens i Gesur; Den fjerde Adonia, Haggiths son; den femte SephatJa, Abitals son; Den sjette Jithream, utaf Egla, Davids hustru. Desse äro födde David i Hebron. Som nu örlig var emellan Sauls hus och Davids hus, förstärkte Abner Sauls hus. Och Saul hade ena frillo benämnd Rizpa, Aja dotter; och Isboseth sade till Abner: Hvi sofver du när mins faders frillo? Då vardt Abner ganska vred af denna Isboseths ord, och sade: Är jag då ett hundahufvud, jag som emot Juda gör barmhertighet på dins faders Sauls hus, och på hans bröder och vänner, och hafver icke gifvit dig i Davids händer; och du räknar mig i dag en ogerning till för en qvinnos skull? Gud göre med Abner det och det, om jag icke gör, såsom Herren David svorit hafver; Att riket skall tagas ifrån Sauls hus; och Davids stol skall uppsätter varda öfver Israel och Juda, ifrå Dan allt intill BerSaba. Och han kunde icke mer svara honom ett ord; ty han fruktade honom.
Om af den för Statens jernvägsbygg nader årligen behölliga, till omkring Tio Tusen man beräknade arbetsstyrka, hälften kan, enligt hvad Byggnads-chefen antagit, påräknas komma att bestå af privata arbetare, men dessa utgå från Stockholmstrakten, Upland, Södermanland, Westergöthland. Småland och Skåne, bör härigenom någon anmärkningsvärd minskning i den för de särskilta orterna behöfliga arbetarepersonal icke kunna åstadkommas, och en sådan olägenhet torde äfven, hvad kommenderingar ur arméen beträffar, kunna i sin mån förekommas derigenom, att icke ett alltför stort antal trupper kommenderas från någon särskild provins, och minst från en sådan, hvars private arbetare i större mängd låtit anställa sig vid jernvägsföretag i orten.» »Utmed och i närheten af städerna torde soldater böra uteslutande begagnas, emedan erfarenheten visat, att endast med svårighet ordning och arbetsamhet kunna vidmakthållas bland en större, i granskapet af städer förlagd styrka af private arbetare.» »Öfver inkomster och utgifter i och för den trafik, som på smärre delar af stambanorna redan öppnats, och hvilken före 4860 års slut bör hafva vunnit större utsträckning, tillstyrker jag att särskild redovisning mätte anbefallas, hvarvid jag anser lämpligt att, om någon nettobehållning af passagerareoch gods-trafiken å Statens jernbanor under tiden intill 1860 års slut uppslår, densamma får ingå till byggnads-fonden, men att således äfven, ifall någon brist skulle dervid uppkomma, den må af nämnde fond få bestridas.» »Som, Kongl. Maj:ts Nåd. Prop. 41 »Sorn, lill betäckande af de ulgifter Kommitléen nödgals i och för det åt densamma i nåder lemnade uppdrag bestrida, det af Rikets sednast församlade Ständer för sådant ändamål till Eders Kongl.
— stannar här, blir den, att poemet är ett hastverk, väl icke alldeles utan förtjenster, men säkert ieke till förökande af auktors ära utsläppt i offentligheten. » Prosten sköt upp glasögonen i pannan och såg sig belätet omkring. » Är det slut nu, stränge domare? » sporde fröken Angélique. Ja, min nådiga. » » Åh », inföll majoren, » när han väl kommit i farten, skonar han inga stora skalder för sin skolmästareferla. » Stora skalder! » utbrast prosten. » Hvilken jämföselse! Denne nyböijare! » &gt;Nyböijare! &gt; afbröt informatorn under de andras skallande skratt. » Vet prosten, hvem författaren är? » » Nej, min själ », svarade kritikern och kastade oroliga blickar på den vittra fröken Angélique. » Jag vill bara upplysa », sade majoren, som icke kunde hålla sig tyst längre, » att han af ridderskapet och adeln blifvit belönad med en guldmedalj af 745 kr. 91 öres värde ». » Det blir nära ett gram guld för raden &gt;, stack informatorn emellan. » Då », svarade prosten, ännu stridslysten, » kan han väl vara en förgyld poet, en potta auratus, men ingalunda blir han potta laureatus ». » Det är han redan », upplyste fröken spetsigt, » ty poemet härrör från sekreteraren i vår vittra areopag, doktor » Carl David af Wirstn? / » utropade prosten häpen. &gt;Just han! » skreko alla i korus. » Nå », sade prosten efter en stund reBigneradt, » man kan skrifva dålig vers och ändå bli en bra biskop. Min röst får han i alla händelser vid nästa ledighet ». Informator.Sten Sture den äldre. (En liten erinring &amp; propos Oxenstjerna-st&amp;tyn) Vi stoder rest åt män som gjort oss heder, som gagnat oss med vett och hjeltemod; * Herr Sten » står icke sist i deras leder, men ännu saknar han en ärestod.
»Men det är han rakt inte!» utbrast han med sjuklig häftighet, »egentligen har han bättre hufvud än jag. Och tänk er denna ihärdighet! Ni tror kanske inte att han har äregirighet? Jo. Men på ett så helt annat sätt än jag någonsin haft. Han vill inte skilja sig från massan. Tvärtom; hans plats är nere ibland de många. Han är ett af dessa dolda drifhjul, hvilkas vigt vi andra äro så böjda att ringakta, derför att de icke synas öfver det allmännas nivå. Jag tror inte att han sjelf insett det ännu. Det är alldeles omedvetet och af inneboende drift han sträfvar framåt. Men vänta bara, och ni skall få se hvad han blir för sin ort! Jag är uppfödd på landet och har öga för sådant. Karakterer, sådana som hans, kunna trycka sin prägel på en hel bygd. Märker ni inte redan nu, hur man söker upp honom?» »Hvad ni är förskräcklig med att öfverdrifva För det att några bondgubbar springa här och fråga efter honom! – Ha, ha, ha!» »Nej, fru Marianne, i det här fallet öfverdrifver jag inte. Jag vill inte säga att Börje skall lyfta sig till någon politisk betydelse, men att han blir en af dessa selvmade men, hvars ord väger tungt i vågskålen hvar gång det gäller åt hvilket håll massans sympatier skola falla, det kan ni vara säker om. Och man sköter inte en gård på femhundra tunnland af vår gräddfeta jord så, som Börje gör det, om man inte eger vissa administrativa anlag. Tänk på alla dessa menniskor, som bero af honom! Och allt går ju så jemt som ett urverk. Om jag vore qvinna skulle det vara mig en heder att stå vid sidan af en sådan man och att få följa hans utveckling.» Marianne såg modstulen ut. Det gjorde aldrig något godt intryck på henne, när Pål berömde Börje så öfvermåttan. Hon fattade det som en förebråelse mot henne sjelf. Pål såg det, men brydde sig icke derom; det gjorde honom ett nöje att tala. »Börje är inte just vänlig», fortsatte han och kastade sig tillbaka i stolen, »jag kan inte låta bli att skratta, när jag tänker på ...
Jag skall inte göra dig ondt mer. Nu är det slut. Aldrig, aldrig mer skall jag spela. Nej, aldrig. Kajsa grät högt. Som vid en graf. Hon kastade sig ned, på knäna, kysste åter snyftande hans bleka hand, som låg på täcket. Morgonskymningen vek för en gul solstråle, som matt bröt in genom fönstret och belyste scenen. Ja, snyftade modern, ja, det är slut nu. Allt är slut. Och presten säger, att Gud är med oss, sämre folk. Jag tror det inte. Jo, mor, förklarade barnet, jo, Gud är med oss. Var inte ledsen. Det blir nog bra. Jag får läsa. Jag kan bli klockare, för jag har ju rösten qvar. Eller också kan jag bli prest. Det skall du få se. Jag kan bli hvad som helst, en riktigt hög herre, jag vet det. Du får aldrig gråta mer. Mins inte mor hvad pastorn sade, att Gud agar den han älskar? Nog vet jag att Gud älskar mig, för det gjorde så ondt, så. Han vet nog hvad han gör. Mor, mor, ge Jaska kaffe, han gråter efter kaffe, och nu, se hur det lyser ute, det är visst sommar! Alla foglar sjunga, jag hör hur de sjunga, se! de flyga öfver rågåkern! Får jag gå ut, mor? Så yrade han ett par timmar. Kajsa slutade med att gråta. Hon visste nu allt. Det var skedt, det värsta. Hon beredde sig att se honom dö. Den unge studenten var der med sin medicinflaska och gaf patienten morfin. Han skulle ha gifvit morfin åt det blödande modershjertat. Men det behöfdes icke. De kunna bära allting, dessa »sämre folk». De äro af »den sorten». Andra dagen var hon uppe på herrgården för att hjelpa till med stortvätten. Man måste ju lefva. Och lefva ja, det gjorde de, men ett lif Weli dog icke. Åtminstone icke riktigt. Han halflefde i sin säng ända tills sommarvinden, som trängde in genom den öppnade stugudörren, förde in till hans bädd några lifgifvande fläktar. Till midsommar steg han upp och fick så långsamt igen krafterna. »Den nya rocken» var ihoplappad, ärmen fastsydd både upptill och nedtill.
Jag anser det nemligen varit Bevillnings-Utskottets pligt, att öppet erkänna det misstag, som Utskottet begått, då det i sitt nyssnämnde Betänkande ifrågasatt, att Kongl. Majit kunde ändra et t så bestämdt, lagligt och i alla afseenden rättvist beslut, i ett beskaltnings-ärende, som är Rikets Ständers ensak; och jag kan ej föreställa mig, att ett sådant handlingssätt kunnat ogillas eller förtydas af någon enda ibland våra medborgare, som, vid åskådandet af de våra långsamma och intrasslade former, hvarunder vi måste öfverlägga och besluta i flerfaldiga Utskott och Stånd, icke kunna för sig sjelfva fördölja alla de anledningar till misstag, som måste ifrågakomma, och som således göra ett och annat sådant ursägtligt. Jag vågar derföre enskildt fästa samtlige Riks-Ståndens uppmärksamhet på detta af mig nu omtalade förhållande, samt vördsamt erinra om nödvändigheten för de trevie Stånden att återkalla deras senare beslut, hvarigenom de skulle rubba eller upphäfva hvad alla fyra Stånden förut beslutat. Om ock öfvertygad, att rättskänslan skulle inom förstärkt Utskott gifva samma resultat, som Riks-Ståndens allmänna beslut, vågar jag dock underställa dessa Stånd, om det vore värdigt eller försigtigt, att, i ett fallsom detta, der Bonde-Ståndet eger den heligaste pligt att till det yttersta värna de ifrågavarande näringselassernas en gång af Rikets Ständer gemensamt i alla Riks-Stånd erkända rätt, att endast behöfva skatta i mon af den tid de sig af bränvinsbrännings-rättigheten begagna, att, säger jag, i ett sådant fall, låta denna rätt bero af en nämnds slutna voteringssecllar, sedan offentligt och enskildt inför hela allmänheten Riks-Ståndens enhälliga beslut blifvit bekantgjordt; och sedan, jag vågar påstå det, mången redan derefter rättat sin hushållning för denna vår och nästa vinter. Måtte derföre
Jag anser icke, att man precist bör klandra de personer, som när de sjelfva äro Ministrar, vilja införa en MinisterStyrelse, väl vetande, att från en Ministers ståndpunkt man kan vilja röra sig så fritt som möjligt, och — som ordspråket säger: »den som blir Kung, nog blir han royalist», och hvem älskar icke den ljufva makten; men det är en helt annan fråga om det också är skäl att tillfredsställa en sådan åtrå. I det fallet är jag af annan tanka. Jag har ansett det vara skäl att tillkännagifva denna min mening, nemi. att det hufvudsakliga hindret mot ärendernas snabbare gång onekligen ligger deruti, att Regeringen sjelf icke vill släppa ifrån sig en mängd af hvad en värd talare här kallade pelilesser; ty om den det ville, om de underordnade Verken finge tillfälle att afgöra en mängd sådana saker, utan afvaktan af den omgången, att man skulle först vända sig till Regeringen, så skulle största anledn:n till de klagomål, som nu förnimmas öfver långsamheten i Embetsverken, blifva undanröjd. Då nu öfverläggningen förklarades vara fulländad, framställde Hr Gr. o. Landtm, att under densamma blifvit yrkadt dels bifall till Utsk:s Betänk., dels af Gr. Anckarsvärd, att detsamma måtte bifallas med den förändring, att i st. f. orden: »det K. M. täcktes förordna en Komité af sakkunniga personer för att afgifva yttrande och förslag», infördes: »det K. M. täcktes låta utreda.» Propos. till bifall å förev:de Betänk, blef härefter framställd och besvarad med Ja. Föredrogs ånyo och bifölls StatsUtslcs d. 21 sist!. Mars och d. 1 dennes på bordet lagda Utlåt. N:o 44, i ani. af K. M:ts Nåd. Propos., ang:de uplåtelse af vissa delar af Jönköpings f. d. fästnings område till Jönköpings stads disposition för ny tomtreglering derstädes. Gr. Gyldenstolpe, Adolf Fredr. Nils:
N:o 65- 151 Balken serskildt utstakar; och att det således, vid detta förhållande, icke genom Högstberörde Nådiga Bref af år i8ot blifvit någon betaget, att lill Fullmägtig bruka sin skyldeman eller den i hans tjenst är, eller han eljest häfver förtroende till, utan att andra vilkor dervid äro fästade, än att Ombuden skola vara oberyktade, ärlige, redlige och förståndige män, och ingen till Fullmägtigskap må allmän ne liga brukas, som af Rätten, der sak drifves, ej godkänd är och lof dertill fått; hvadan och då all den frihet för rättsökande parter i valet af Rättegångsombud, som kan anses skälig och med god ordning förenlig, redan är vorden uti Lag och Författningar medgifven, Rikets Ständer väl icke eller funnit någon förändring erforderlig uti hvad härom för närvarande stadgadt finnes; men enär det visat sig, att vid åtskilliga Domstolar den origtiga tillämpning af Författningarne i denna del egt rum, att endast Krono-Betjenter, Landsoch Stads-Fiscaler och de, som aflagt Academiska specimina, blifvit ansedde berättigade att föra andras talan, så hafva Rikets Ständer, af sådan anledning, nu trott sig böra hos E. K. M. i underdånighet föreslå, att, i öfverensstämmelse med den af Rikets Ständer 1 förberörde måtto antagna tydning af i5 Cap. 2 §. Rättegångs-Baiken och Kongl. Brefvet den 27 Maji 1801, en förklaring må varda utfärdad, med tillkännagifvande, att, genom 1801 års Kongl. Bref, någon ändring af i5 Cap. 2 §. Rättegångs-Baiken ellrr någon inskränkning i de 1,52 Exp. Utsh. Förslag till lind. Slrifv. N:o 66- stadgande n, som devi finnas, angående rättigheten att föra andras talan, icke blifvit meddelad. Rikets Ständer framhärda etc.
Jo, mellan ett par höga snödrifvor hade hans skarpa öga upptäckt en manlig varelse, som bemödade sig om att så fort som möjligt fly undan. Väl kunde han icke upptäcka den flyendes anletsdrag, men en inre stämma sade honom, att det var Pekka, och han uppbjöd allt, hvad i hans förmåga stod, att följa hans spår. Äfven Pekka hade igenkänt finnarne. Hade det varit ryssar, skulle han icke ett enda ögonblick tvekat hvad han borde göra: bättre att öfverlemna sig åt fienden, än åt de förbittrade socknemännen, ty i senare fallet visste han nog, att hans död var gifven. Den starka kölden hade ännu icke förmått att stelna hans lemmar; det var den inre starka spänningen, som höll hans lifliga själ i en orolig verksamhet, som gjorde, att han icke så snart erfor köldens inverkan. Från drifva till drifva ilade han undan allt hvad han kunde, men finnarne voro honom städse i hälarne. Seg som en äkta österbottning, höll han ut i det längsta, men det var dock tydligt, att, huru härdade hans senor än voro, han ändtligen skulle duka under för tröttheten. Med förfäran tänkte Pekka på det ögonblick, då han måste gifva sig fången. Han gaf till ett ilsket vrålande och de senfulla händerna knöto sig konvulsiviskt om skaftet på en bredbladig, skarpslipad knif, hvilken han i brådskan icke glömt att taga med sig. Skulle han ännu göra ett försök att fly undan, eller skulle han försvara sig. Han var en stund riktigt obeslutsam om hvad han skulle företaga. Men då han ändtligen hade beslutat sig för något och skulle begifva sig af mellan ett par drifvor, hejdades han plötsligt af en person, som stängde hans väg. "Ha, fader Pekka", sade Rietu och uträckte sin hand, "ändtligen har jag funnit er. Nu skall ni icke irra omkring här längre. Döden skulle hinna er förr eller senare." "Låt mig gå, Rietu", bad Pirrtiainen med ångestfull stämma. "Nej, fader Pekka, ni måste stanna." "Du får alla mina egodelar, ja, du får Elli på köpet."
Landtbruks-akademien. Dess räkenskap har blifvit i Kongl. Kammar-rätten utan anmärkning granskad och visar följande förhållande i afseende å inkomster och utgifter: Debet. Uppbörd: Balans till år 1860: Credit. Balans från år 1858: Utgifter: Lönförhöjning åt experimentalfältets inspektor 1,500: — Fraktkostnader m. m 1,510: 92. Balans till år 1860: Kontant behållning Summa 469,536: 28. § 1- Efter det nya elementarskolan frånträdt den lokal i Akademiens hus, hvilken alltsedan år 1829 varit åt skolan upplåten, men för framtiden borde af Akademien för eget behof begagnas, befunnos vid hållen besigtning dels åtskilliga förändringar i lokalens inredning, dels ock reparationer å andra i nämnde egendom befintliga lägenheter vara af behofvet påkallade, hvarförutan det ansågs behöfligt att, i stället för det gamla, ytterst bristfälliga papperstaket å stora byggnaden vid experimentalfältet, ett nytt tak af engelsk skiffer å samma byggnad pålades; och beräknades kostnaden för samtliga dessa arbeten till omkring 4,200 R:dr utöfver den tillgång veparations-anslaget lemnade. Då emellertid behofvet af dessa utgifter icke var kändt när statsförslaget för revisionsåret upprättades, men dessa förbättringar ansågos icke kunna utan skada till ett annat år uppskjutas, har, uppå Akademiens derom gjorda hemställan, Kongl. Maj:t, jemlikt nådigt bref den 15 Juli 1859, täckts tillåta, att den härtill erforderliga summan finge anskaffas antingen genom upptagande af lån eller föryttrande af räntebärande obligationer, med förbehåll likväl, att till amortering deraf från och med år 1860 i de årliga statsförslagen afsattes så stort belopp, som tillgångarne, efter afdrag för öfriga utgifter, medgåfve intilldess hela kostnaden blifvit ersatt.