Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Pojkarne hade nemligen sprungit ner till statfolket, men der fingo de ej vistas för åns skull, som rann der förbi. Han lefde i en evig oro för att något skulle vara i olag. Han var ansvarig för fyra personers uppförande: sitt eget och tre pojkars. Hvarje anmärkning på dem föll på honom. Ingen jemnårig att tala med, ingen ungdom. Inspektoren var i arbete hela dagen och syntes aldrig till. Men det fans två saker, som gåfvo ersättning: naturen, Södertörnsnaturen, och friheten från hemmet. Friherrinnan behandlade honom mera förtroligt, nästan moderligt, och roade sig att konversera om literatur med honom. Då hade han stunder, då han kände sig som vederlike och öfverlägsen genom sin beläsenhet, men bara sektern kom hem var han barnpiga. Skärgårdslandskapet hade för honom större behag än Mälarens stränder, och de trolska minnena af Drottningholm och Vibyholm bleknade. Året förut hade han på en tiraljering med skarpskyttarne vid Tyresö kommit upp på en höjd. Der var djup granskog. De kröpo mellan blåbärsris och enbuskar, tills de kommo ut på en brant klipphäll. Der öppnade sig plötsligt en tafla, som kom honom att frysa af förtjusning. Fjärdar och holmar, fjärdar och holmar, långt, långt ut i det oändliga. Han hade, fastän stockholmare, aldrig sett skärgården förr och visste ej hvar han var. Den taflan gjorde ett sådant intryck som om han återfunnit ett land, han sett i vackra drömmar, eller i en föregående existens, som han trodde på, men ej visste något om. Jägarkedjan drog sig åt sidan in i skogen, men Johan satt qvar på branten och tillbad, det är ordet. Den fientliga kedjan hade nalkats och gaf eld; det susade om öronen; han gömde sig; han kunde icke gå derifrån. Detta var hans landskap, hans naturs sanna miliö; idyller, fattiga, knaggliga gråstensholmar med granskog, kastade ut på stora, stormiga fjärdar och med det oändliga hafvet som bakgrund, på vederbörligt afstånd.
Uppskattningen af godt och ondt, måttet på dygd och last, blef således helt och hållet omvändt: hvad vanliga menniskor kalla kättja och sedeslöshet, kallades af honom andlig kärlek; hvad vi kalla trohet mot löften, eder, fördrag, kallades af honom falsk convention, som under vissa omständigheter godtyckligt kunna brytas; hvad vi kalla lågt, gement, skändligt, kallades af honom hvithet, skönhet, himmelskt tycke; hvad vi anse för djurisk råhet, brutalism, ansågs af honom för „menniskans sanna bana„ , „ren natur„; hvad vi anse för heliga pligter, bannlystes af honom såsom „fördomar, uråldrig vidskepelse, intrång i de oafytterliga rättigheterna„; hvad vi anse för brott, betraktades af honom som tillåtligt, när förbrytaren behagade anse sig begåfvad med „cœlest sentiment.„ Hela detta system är ej annat än den rena satanismen, och kunde ej sluta, så i lära som lefverne, med annat än normen: „Två ting äro hvita : oskuld och – arsenik.„ Der ha vi systemets slutsten. Bläddrande i Tintomara, stöta vi på följande betraktelse öfver Ankarström: „Rättframhet i charakteren får ej nekas honom. En viss rättlinighet i allt hvad han gör och säger, som är mig olidlig. Han går aldrig annars (annorlunda) än i raka streck på gatorna, och för armarne som alnar. – Orimlighet! liflöshet! Hvar finns i naturen och verkligheten sådan rakhet? Det blott och bart räta är ypperligt i Mathematiken, men duger ej i Musiken, och i menskliga lifvet förer det till – döden. Jag försäkrar dig, jag tror att han af någon inbillad grundsats om det Rätta gjort denna förskräckliga gerning.„ – Ankarströms lönnmord framställes alltså som en handling, hvilken härledde sig från hans alltför stora rättframhet i charakteren, hans vurm för den raka linien, för det Räta och Rätta. Detta var en honom egen, orimlig fantasi – men också ingenting vidare. Redan i Sv. Litt. Fören.
R:dr, och derjemte, såsom förberedande åtgärder, för att en så beskaffad passagerareoch godstrafik öiver land, som bär ofvan nämnts, må kunna af bolaget ordnas, vid stationerna Melen. Upland, Sundet och Qvitsle, eller jusi de stationer, der bristen på främmande dragare är störst, inköpt jordegendom till indelning åt forman för sammanlagd?' 25,829 „ Derförutan har bolaget dets i afsigt att underlätta möjligheten af tullkammarens inrättande vid Melen inom den tid, som varit afsedd för kommunikationsledens öppnande, låtit derstädes uppföra byggnader af den storlek att, enligt med Kongl. General-Tullstyrelsen uppgjord! kontrakt, ej mindre tullkammarelokal än bostäder för tullförvaltare och underbetjeniag i dera blifvit inrymda, hvilket föranledt bolaget en, utöfver hva l eljest varit behöfligt, ökad utgift af ^ t 8,500 „ dels för ändamål att framdeles kunna förbinda kommunikationsleden med Skalstugan medelst upptagande af någon ny väg från lämplig punkt å denna led och såmedelst ej mindre göra den äldre nuvarande 1| mil långa, särdeles backiga vågen emellan Suni och Skalstugan obehöflig, än äfven bereda provinsen Jemtland en lättare vinterväg och två, afsides från leden liggande socknar, Åhre och Undersåker, lättnad jemväl i sommartrafiken med Norge — uppå der om af Norska Departementet för det inre gjord framställning —• medgifvit en förändrad riktning i den fastställda vågplanen närmast gränsen, som föranledt bolaget cirka 3,000 fot längre väg att bygga i ogynnsammare trakt med en tillökning i kostnad af 4,000 „ Transport 100,819 R:dr, MotitHWe ?' tiondfi-Ståttäd 1882. Transport 400,819 K.dr. M*..ock slutligen byggt och bekostat i det af kongl. Maj:t fastställda förslaget icke.. upptagna, men af behofvet påkallade, utfartsvägar vid Storviken och Bonäset för sammaulagde , 3,200 , Summa R-.mt 104,019 R:dr.
Att det likväl ej var det * enda eller ens förnämsta, vare sig till hans afskeds-tagande eller, flyttning från universitetet, derom lemnas en antydan i ett utdrag ur en anteckningsbok, som finnes tryckt i 8: de bandet af hans samlade skrifter (nya uppl. sid. 701), och hvilket vi ej kunna neka oss nöjet att här anföra. “ Den 3 okt. Beslutit att, så snart jag blir emeritus (hvilket jag i år är) och kan få en emeritilön, flytta från Upsala. Orsaken: jag har i 30 år vid akademien lef-vat och verkat såsom lärare, väckande, li / vande^ stimulerande. Jag har gjort det ända hittills — och genom det universala i mina tendenser. Med åldern måste jag allt mer draga mig inom mitt speciela fack — med åldern och hVi-lan blir man en auktoritet — en blott auktoritet. — Jag är det ännu ej här, men jag skulle blifva det — och vill ej bli det. Derför bort! “ Det är en egen tillfällighet, att detta för Gei jer så karakteristiska uttalande, otvetydigt vittnande om, att den store mannens sjelfkänsla icke kom honom att öfverskatta måt' tet af sina krafter eller glömma deras naturliga begränsning — alldeles tyckes ha undfallit hans senaste minnestecknare. — t. \ Är fattigdomen i våra dagar en följd af öfver-befolkning? * Af A. F. Åkerberg. Framåtskridandet och fattigdomen. Af Henry George. Öfver sättning af C. Löfving och H. Wenner ström. Upsala. Sociala spörsmål. Af Henry George. Öfvers. af H. T. Frölander. Stockholm. Josef Seligmann &amp; Gomp. Ett för den uppmärksamme betraktaren oemotsägligt och för menniskovännen djupt nedslående faktum är, att de civiliserade nationernas i våra dagar rastlösa framåtskridande. i odling och rikedom åtföljes af en allt större olikhet i egen-doaiens fördelning och en allt större fattigdom hos ett växande flertal af befolkningen, en fattigdom, som mångenstädes och i synnerhet i civilisationens brännpunkter, de stora städerna, stegras till étt elände, som trotsar all be-skrifning.
Det lärer vara antaget, att emot ordalydelsen af 17 § Reg.-F. strider, att förordnande för Just.-Råd kan meddelas Således, om ett Just.Råd, till följd af försvagad hälsa, ser sig urståndsatt atl upfylla sitt kall innan han är berättigad, att blifva upförd på indragningsstat, — och detta mäste förutsättas såsom ej sällan sannolikt, enär i allmänhet man väl icke hinner till en bland de högsta platserne inom lagskipningen förr än vid en mera framskriden ålder — återstår för honom icke annat val, än att antingen afgå med den otillräckliga pensionen från Civil-Statens pensions-inrältning och såmedelst blottställa sig för nöd och fattigdom, helst lönen förut icke kunnat lemna öfverskott att bespara till hjelp på ålderdomen, eller ock qvarstadna i tjenslen med den för en redlig man smältande känslan, att icke förmå fullgöra hvad honom åligger. Antalet af Högste Domstolens Ledamöter är visserligen större, än att alla behöfva eller ens, enl. Reg:s-F:ns 22 § få på en gång vara tjenstgörande, och häri ligger ett medel till alt i nyssnämnde fall bereda tjenstledighet åt ledamot, som deraf är i behof, äfven för längre tid. Detta medför då en tillökning i tjenstgöringsskyldigheten för de öfrige, utöfver hvad dem annars åligger. Det bör dock icke förbises, att eftersom Högste Domstolens sessioner fortfara oafbrutet under hela året, så hafva dess ledamöter icke att påräkna till granskningen af handlingarne i vidlyftigare och cirkulerande saker, till vården om enskilte angelägenheter, samt till en, för bibehållandet af hälsa och arbetsförmåga nödig hvila från trägna och maktpåliggande göromål, annan ledighet, än den som kan ernås derigenom, att vissa ledamöter äro, hvar i sin ordning, befriade från tjenstgöringen i Domstolen, hvilken ledighet infaller lill en del under vintermånaderne. Efter hvad kändt är, har ock nu mera inom Högste Domstolen, genom öfverenskommelse dess ledamöter emellan, blifvit bestämdt, att under de 7 månaderne från och med Maj t. o. m.
Gederström, Jacob: Jag instämmer med Hr von Hartmansdorff i otiliböilighelen af en redaction, som i 7 punkten förekommer och hvarigenom Konungen är satt till rådgifvare åt fullmäktige i Banken och Riksg.cont.; men jag instämmer icke deruti att redactionen bör jemkns, ty den bör försvinna tillika med all annan redaction i denna instruetion, som innefattar utdrag af grundlagarna, emedan grundlagarna skola eflerlefvas af fullmäktige, oberoende af den instruetion R. St. bestämma. Allt fusk med att göra utdrag af grundlagarna uti en instruetion för bancofullmäktige skall leda till missförstånd, som kan medföra svåra följder både för fullmäktige sjelfve och för samhället. Jag instämmer i anhållan om återremiss, på det att BancoUtsk, mätte tillse, att alla sådana stadgande», hemtade från grundlagarna, som finnas uti gamla instruetionen och som influtit i den nya, måtte uteslutas. Gr. Horn, Claes Fredr.: Jag kan icke annat än fullkomligen instämma i Hr von Hartmansdorffs anmärkntr vid ifrågavar. betänkande. Del förefaller mig verkligen säll - D e n 19 Maj c. m. 235 samt, alt BancoUtsk., som haft att granska banCoreglemenlet, borttagit den gemensamma ansvarigheten hos understyrelsen, en styrelse, soin likväl kan göras ansvarig för hankens dagliga göromål, men deremot bibehållit den hos en öfverstyrelse, hvilkens sammansättning måste göra det till en löjlighet alt af densamma begära en sådan ansvarighet, som i allt fall med afseende på detaljföremål är ett oting och orimligt alt fordra af en styrande chefspersonal. Jag anser alt BancoUtsk. hör taga reglementet i denna del i närmare öfvervägande och instämmer derför i anhållan om återremiss. Hr von Hohenhausen, Michael Silvius: Hr von Hartmansdorffs anmärkn. i afseende på den punkt, hvarest om tal as att annan riksdagsort än hufvudstaden utsattes af fullmäktige i Banken och Riksg.cont. i samråd med Konungen, är ganska riktig.
Kamererare förhöja lönen till sammanlaggdt 699 R:dr jemte derunder till 6 R:dr Tunnan beräknade 66 T:r Sp:l, med föreskrift, att den sålunda tillkom' mande tillökningen skulle tills vidare utgå af de under Collegii disposition varande besparde medel, Både för år 1828 och detta år skulle ock desse medel för samma lönförhöjning lemna tillgång; men enär derefter alla besparingar på MedicinalFonden åtgingo till betäckande af den brist, hvilken de senare åren uppkommit å Anslaget till smittosamma sjukdomars och Farsoters hämmande, och framdeles dylika besparingar ej voro att förvänta, så att meranämnde löne-förhöjning kunde af dem hädanefter utgå; har Collegium i nnderd. skrifvelse den 24 Sept. 1828 hos JC. M;t i uoderd;het anhållit, det Kamererarens lön, Betänka nden, N:o 128. 85 sådan den uti K. Brefvet den 22 December 1824 blifvit fastställd, kunde ifrån och med år i83o på MedicinalStaten uppföras. I anseende härtill och då, såsom här nedan vidare upplyses, några besparingar på nyssnämnde Anslag ej kunna med säkerhet påräknas, har Utskottet skolat tillstyrka: att ofvanberörde 3o3 R:dr 24 sk, med derunder begripne 29 T:r Spdmåga, såsom Iönefyllnad åt SundhetsCollegii Kamererare, beviljas att på Stat uppföras. b) I afseende på de såsom fyllnad i de begärda 453: 24 öfrige i5oB:dr förekommer, att, sedan R.
Då föreskrift i bevillnings-förordningen saknades, om och efter hvilken grund de i 43, 57, 58 och 64 §§ stadgade böter skulle, vid bristande tillgång till deras gäldande, till motsvarande kroppsstraff förvandlas, har herr Tham, S. M., hemställt, att erforderligt stadgande i berörda afseende måtte i bevillnings-förordningen intagas; men enär allmänna lagen uti 10 kap. utsökningsbalken, jemförd med Kongl, förklaringen den 23 Mars 1807, bestämmer, huru vitesböter, dertill de, sorn i ofvanberörda paragrafer finnas utsatta, äro att hänföra, skola förvandlas, sä anser Utskottet något serskildt stadgande härom icke vara af behofvet påkalladt. §§ 43 och 46. Af den anledning, att, genom Kongl, förordningen af den 25 Maj nästlidna år angående fattigvården i riket, Kongl, kungörelsen den 5 December 1788 angående skyldigheten att underhålla sådane från en till annan församling inflyttade personer, som icke kunna sig sjelfva försörja, blifvit upphäfven och friare val af vistelseort i allmänhet medgifvits, har herr von Post, Ernst Jakob, uti väckt motion, föreslagit ett tillägg i 43 § samt förändrad lydelse af l:a momentet i 46 §; och som Utskottet funnit sådana jemkningar, som motionären åsyftat, vara af de förändrade föreskrifterna i omförmäldta hänseende påkallade, har Utskottet, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med motionärens förslag, vidtagit och får Rikets Sländers pröfning underställa de tillägg och förändringar, sorn 43 § och 46 § lia mom. af det bifogade förslaget utvisa.
På grund af hvad jag sålunda haft äran anföra, får jag hos Rikets Ständer vördsamt föreslå, det behagade Rikets Ständer pä det sätt bifalla Riksdagsman Sven Rosenbergs motion, att Rikets Ständer för sin del besluta och sedermera till godkännande af Konungen öfverlemna en författning af följande lydelse: Med uppliäfvande för en tid af tio år af allt hvad Strafflagen af den 16 Februari 1864 innehåller angående dödsstraff, förordnas som följer: För brott, sorn. enligt strafflagen, med dödsstraff belagdt är, skall till straffarbete på lifstid dömas”. Hvarjemte Riksdagsfullmäktige Josef Smedberg frän Elfsborgs län och Pehr Tjernlund frän Wester-Norrlands län begärt att få antecknadt, att de ej deltagit i ärendets behandling hos Utskottet. lith. till R. St. 7 Sami 1 Afd. 10 Haft. 2 6 Lag-V tittets Betänkande N:o 26. \ \ V.o Alik. till Exp.-Utsk. den 23 Febr. 1666, kl. 11 i', m. Betänkande, A anledning af väckt motion om dödsstraffs verkställande medelst fallbila Genom remiss frän Höglofliga Ridderskapet och Adein har Lag-Utskottets utlåtande blifvit infordradt öfver en motion (N:o 107), hvari Herr Treffenberg, Gurry, föreslagit att lörsta punkten af 2 g i 2 Kapitlet Strafflagen skall erhålla följande förändrade lydelse: ”Dödsstraff skall offentligen verkställas genom halshuggning medelst fallbila eller sä kallad guillotine”. Då nämnda lagrum i afseende på sättet för dödsstraffs verkställande endast stadgar, att det skall ske offentligen och genom halshuggning; så erfordras ingen lagförändring, för att s. k. guillotine skall kunna dertill användas, hvarom alltså beslut kan i administrativ väg meddelas; och då, till följd af den nya strafflagens tillämpning, dödsstraffs verkställande torde blifva alltmera sällsynt, så lärer ej anledning vara för handen att Rikets Ständer nu skulle medelst underdånig framställning till Kongl. Maj:t vidtaga någon åtgärd i den af motionären angifna syftningen.
Om remiss af denna min motion till vederbörligt Utskott får jag vöidsamt anhålla. Stockholm den 30 November 1862. Claes M. Lewenhawpt. urno 21». Af Friherre Hermelin^ Fredrik^ angående anvisande af medel till byggande af en jernbana från den af Kongl. Maj:t föreslagna norra stambanan till Upsala, öster om Sigtuna-fjärden. Enär vid sistlidne riksdag framställning om räntegaranti för ett enskildt bolag för byggandet af jernväg emellan Stockholm och Upsala, — dels af brist på erforderliga - Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862. 553 derliga medel härtill, — dels af betänklighet, huruvida, då Regeringen sjelf föreslagit en sådan banas utförande såsom stambana, och då densamma efter ali anledning skulle blifva den mest vinstgifvande i riket, samt måhända betäcka möjliga förluster på andra håll — icke af Rikets Ständer bifölls, — men då nu Kongl. Majit föreslagit, att, utan afseende på det af redan tillförene af Regeringen och flera föregående Kommittéer tillstyrkta förslaget om en norra stambanas dragande direkte till Upsala, — norra stambanan skulle i dess ställe dragas öfver Almare Stäk och Örsunds-bro, — torde ej vidare hinder möta för medgifvande för enskildt bolag att öfvertaga byggandet a( en jernväg öster om Sigtuna-fjärden. Rikets Ständer och Regeringen har vid framställde förslag till rikets jernvägar, tillförene ansett, ock hittills vidmagthållit den grundsatsen, att Staten borde bygga endast stambanorna — icke bibanorna, hvilka borde öfverlemnus till enskild företagsamhet, samt har denna åsigt fortfarande blifvit uttalad och förordad. Den nu föreslagna jernbanan emellan Orsunds-bro och Upsala är en sådan bibana, som af ofvananförda skäl, således af Staten icke borde byggas.
Ibland tycker jag det käns som skulle den komma, ifall lifvet en gång satte mig knifven för strupen och tvang mig att spänna alla nerver an. Men ibland förefaller det mig som om det inte skulle nytta. Jag skulle inte anse det mödan värdt, jag skulle böja hufvudet tillbaka med ett smil – och sjunka.» »Menar du att du icke kan arbeta?» Hennes ton var sträf och hård af bemödandet att maskera den ångest, som smög sig öfver henne vid hans ord. »Ja», sade han. »Vänta bara. Låt bara lifvet gripa riktigt hårdt tag i dig.» Han smålog åt den ifver med hvilken hon försökte öfvertyga honom – och sig sjelf. »Jag fruktar att lifvet inte kan gripa tag i mig. Jag är lam invärtes. Jag känner aldrig någonting aldrig någonting.» Hon såg på honom med sina allvarliga ögon; och i dessa ögon med deras grundton af samlad lifsintensitet kom der nu också ett annat uttryck till. Den klang så ödslig och förtviflad, denna bekännelse framsagd i en lätt och skenbart sorglös ton. Det klämde henne för bröstet denna unga menniska, som sade sig vara förlamad invärtes, var blott 25 år och han var hennes son. »Jag ville hellre lida», fortfor han, »hellre hvad helst, bara jag verkligen kunde känna något.» Det blef ett ögonblicks tystnad. Hon satt och plockade bland papperen i sin skrifbordslåda och han följde i början rent mekaniskt hennes förehafvande med ögonen. Men till sist greps han af ett oemotståndligt intresse för dessa papperslappar. Han böjde sig fram med det vänliga uttryck som hans ansigte ibland kunde få, tog pröfvande en af lapparne mellan sina fingrar och såg upp på henne med ett leende. »Får jag lof att titta? Hon blef så glad för detta närmande och för detta vackra uttryck i hans ansigte, som hon aldrig förr sett. Det kostade henne en förfärlig ansträngning att öfvervinna sin lust att stryka med sin hand öfver hans svarta kortklippta hår, men hon hade en instinktlik känsla af att detta åter skulle mana fram hans skygghet. »Du är nyfiken?» sade hon blott.
Utom de redan föreskrifna verifikationerna skola redogörelsen bifogas: a) Regementets stat efter den nya löneregleringen, åtföljd af utredning rörande skiljaktigheten mellan denna stat och de redovisade tillgångarne för året, innan samma stat kunnat till fullo genomföras, eller specifik uppgift om hvad regementet har att framdeles antingen förvänta eller frånträda enligt den nya löneregleringen; b) vederbörande löntagares bevis ”att lön för året af dem till fullo uppburits.” 63 Bil. H. Förslag till normalstat för indelda arméens aflöning. Infanteriet Kavalleriet Hust2 %' Staben medel. ?.?b r Ofverste, Regementschef Lön Rdr Regementsstallmästare 1,025 700 1,725 { o. m. 1,000 —- 1,000 » läkare, lön å Fältläkarecorpsens stal, vid bägge vapnen Rdr 2,500 förste Bataljonsläkare, lön å Fältläkarecorpsens stat, vid bägge vapnen . „ 1,500 Andre » lön å Fältläkarecorpsens stat, vid bägge vapnen . „ 1,000 Bataljonsadjutant Lön Rdr Arvode 250 — 250 Mönsterskrifvare Lön 700 — 700 700 — 700 Regementstrumslagare och förste hornblå- sare (regeimtstrumpetare vid kavalleriet) 600 — 600 700 — 700 oct en nummerlön. Gevärshandverkare 150 — 150 och en nmnmerlön. Kompanieller Sqvadronschef Lön Rdr Rmt 3,000 — 3,000 3,000 1.000 4,000 Andre Kapiten eller Ryttmästare Tredje » — 350 50 400 och en nummerlön. en nummerlön 300 — 300 och en nummerlön. Spel, Nummer och Trumslagare (andre trumpetare vid kavalleriet) en nummerlön en nummerlön. För musikens underhållande, för bataljon 2,750 2,500 64 Litt I.
Förordningen den 20 November 1845 afsågs hufvudsakligen, dels att den förhöjning af 50 procent utöfver verkliga värdet för egaren, som för närvarande utgår till den, hvilken lider skada af jords eller lägenhets afstående till allmänt behof, skulle upphöra, dels ock att, i händelse endast del af jord eller lägenhet afträdes och för återstoden uppkommer synnerlig vinst i följd af den afsedda anläggningen, sådant skulle vid ersättningens bestämmande tagas i beräkning. Enligt hvad Utskottet inhemtat af den nu framlagda nådiga Propositionen och Kongl. Majits nådiga Skrifvelse till Rikets nu församlade Ständer den 31 sistlidne Oktober, har förstberörda grundsats äfven vunnit Kongl. Majits nådiga bifall, hvaremot, beträffande den sednare, anmärkningar blifvit framställda, som hindrat Kongl. Majit att i detta afseende godkänna Rikets sednast församlade Ständers mening. Det mindre bestämda i ett stadgande af denna syftning kunde nemligen lätt föranleda en mera vidsträckt tillämpning deraf än som åsyftades, hvarjemte alla garantier saknades derför, att den vinst, hvarför afdrag å ersättningsbeloppet skulle ske, sedermera verkligen komme ersättningstagaren tillgodo; och då det kunde förutsättas, att företag, för hvilket expropriation skett, sedermera aldrig eller åtminstone ej förrän efter en längre tid komme till fullbordan och att mången gång de deraf väntade förmånerna ej i verkligheten inträffade, skulle således, om med afseende just å dessa förmåner nedsättning i ersättningssumman egt rum, den, som fått afstå sin jord, komma att utan eget förvållande få vidkännas ett kanske ganska kännbart lidande, som hvarken med billighet eller rättvisa läte sig förena.