Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då man erinrar sig, att fögderier gifvas med 27, ja t. o. m. 33 socknar, och då häradsskrifvare:! således skall utskrifva lika mångå förteckningar, torde det vara lagstiftarens skyldighet att icke ålägga honom ett sådant onus, utan något betydligt ändamål. Jag ser icke något ändamål med dessa dubbla förteckningar, emedan förteckningen på dem, som anmält sig till utöfning af deras brännvinsbränningsrättighet, äfven utvisar, att alla öfriga, inom socknen boende, till brännvinsbränning berättigade icke anmält sig till begagnande af sin rättighet. Jag anhåller vördsamt om propos. på den utaf Hr af Billbergh föreslagna förändring. Uppå derefter framställd propos. biföll R. o. Åd., hvad Hr af Billbergh och Frih. Boye yrkat, i följd hvaraf ro § erhöll följande förändrade redaction: ”Mantalsoch skatt”skrifvare åligge det att inom Januari månads utgång, ensligt mantalsoch skattskrifningshandlingarna, sockenvis upptvätta förteckningar på alla dem, hvilka anmält sig till ”brännvinsbränning, upptagande såväl pannerymden sorn den ”class, hvartill redskapen hörer, äfvensom den tid, hvartill ”hvar och en anmält sig att bränna. Dessa förteckningar ”insändas till Konungens Bef:h:de, som äga att deraf lemna ”vederbörande del för controll och eftersyn; äfvensom ett ”exemplar af samma förteckningar skall anslås i församlin”gens sockenstuga eller å annat lämpligt ställe.” 11 och 12 §§ godkändes. >3 §. BondeSt. hade beslutat, att till sista punkten i denna §: ”lösa halsar må icke till någon redskap begagnas,” skulle tilläggas: ”och i följd deraf icke heller innehafyas.” Gr. Horn:
Hus fullgjort deras pligt, att rösta för ökade anslag åt andra förvaltningsgrenar, hvilka nu med rätta anses hafva uppslukat alla möjliga tillgångar. Jag lyckönskar den värde Ledamoten, om han verkligen kan tro, att han uppfyllt en medborgerlig pligt vid röstandet för nya Statsanslag uti närvarande förhållanden. Jag för min del skulle anse mig handla ganska illa, om jag satte mitt namn under ett Riksdagsbeslut, hvilket innehåller så många ökade Statsutgifter, soia det tillslundande, och har derföre gjort mig till en helig pligt, alt hvarken underskrifva det blifvande Riksdagsbeslutet, eller rösta annorlunda, än emot alla ökade Statsanslag. Jag anhåller om Herr Grefvens och LandtMarskalkens proposition i enlighet med hvad 44 H. ii Den 5 O e t o b e r f. m. Friherre Aneliarswärd och Herr Hjerta begärt. Herr Munck af Rosenschöld: Jag har alltid trott, och är ännu öfvertygad, att man behöfver en tillräcklig personal af KrigsBefäl äfven under fredstid, .emedan skickliga Officerare icke bildas så lätt, och kunna icke utan skada umbäras vid inträffande krigstillfällen, men jag tror tillika, att indragning af Manskap, särdeles Infanteri, kan under fredstid göras, emedan en Infanterist är snart och lätt danad, då deremot Cavalleristen och Artilleristen behöfver en längre tids öfning. Nationens förmåga, att utgöra de ökade skatter, som förmodas blifva en följd af den föreslagne Löneregleringen för Armeen, tilltror jag mig icke att bedöma, innan Ständerne afgjort Myntbestämningen, och en del vigtiga Ekonomiska frågor. Äfven jag vet, att Landtvärnets missöden vållades icke allenast af brist på dugligt Befäl, utan jemväl af då varande Styrelses oförmåga att organisera Arméen, och alltför stränga sparsamhet i nödiga omkostnader för truppens hälsovård. Det är likväl icke i sjelfva liufvudfrågan jag nu egenteligen vill yttra mig, utan i synnerhet angående ett yttrande af en värd Ledamot, som förmodligen sjelf anser sig vara en liberal NationalRepresentant, fastän hans ord ibland stå i mycken opposition deremot.
Om en obemärkt person egde en svaghet, myllades den i jorden med hans lik; men var det en beryktad man som egde samma svaghet, då glömdes den ej. Den blef en fläck på hans namn. Den satt som en missformad porträttbild på hans graf. Den lefde kvar i det menskliga medvetandet så länge skrift eller tryck bevarade hans namn. Liksom perlfiskare uppbryta musslor för att finna perlor, så öppnade de lärde boklårar och dokumentbuntar – också för att finna perlor, ehuru af oförgängligare slag. En hvar, som steg fram för offentligheten, om också endast för en enda dag, en enda gång, var så godt som odödlig. Han skulle granskas och vägas, och hade han ej betraktat sin ryktbarhet som ett ansvar och uppträdt och handlat derefter, skulle hans efterkommande en gång höra honom dömd. Under denna inre kamp, då hans kropp tycktes sammanfalla, växte hans ande. Den växte i höjden på en enda natt, liksom lotusblomman under den indiske taskspelarens besvärjelser. Likt Jerichorosen, som, ställd i ett glas vatten, uppsuger vattnet och sväller ut öfver glasets brädd, uppsög hans ande alla hans races stora egenskaper och utbredde sig öfver hela Damaskus och beherskade det. Hans anhängare omgåfvo honom såsom små dvergar, medan hans personlighet, personligheten Emin ibn el-Arabi, reste sig högt öfver dem som en oerhörd, öfverväldigande kolossalstaty, en vålnad från Islams stora forntid. Medan hans anhängare sutto i kontemplativ ro och rökte nargilé, väntande att segern plötsligt skulle falla från höjden, beslöt Emin att handla, att handla förslaget och djerft, och utan att hvila. Ensamt detta ställde honom öfver alla de andra. Långt i natten hördes entonigt sjungande röster. Det var böneroparne, som äfven nu under mörkrets timmar på gifna tider kallade de troende till andakt. Alla de närvarande, utom Emin, reste sig vid det bortdöende ljudet af dessa röster, hvilka tycktes ropa ur natthimmelens mörker, ur de stängda moskéerna, ur öknen, ur sjelfva Damaskus’ jord, ur källrar och grafkamrar.
Utskit bar nemi. föreslagit att jemte kyrkoherdar, som nu ensamt äro berättigade att sunda representanter från stiften, skola alla ordinarie prester ega samma rätt. Jag vill först anmärka att detta uttryck »ordinarie prester» är temligen obestämdt, ty man kan med skäl ifrågasätta om icke dermed menas alla som äro prestvigde och inom stiften anställde, således äfven pastorsadjunkter. Emellertid tror jag att Utskit med dessa ordalag menat att kyrkoherdar, komministrar, regementspastorer, sockenadjunkter m. fl., som innehafva ordinarie beställning, skulle i valet deltaga; men det faller sig temligen klart att PresteStit icke kan antaga en sådan förändring, derigenom kyrkoherdarne, som nu äro ensamt röstegande och hafva rätt att skicka representanter från stiften, skulle kunna helt och hållet öfverröstas af de nya valmännen. I flera stift är nemi. komministrarnes antal större än pastorernas. Jag tror dessutom icke att det är lämpligt att låta komministrarne, som i allmänhet icke innehafva den bildning som kyrkoherdarne och derjemte till största delen torde få anses såsom tjenstsökande d. v. s. såsom sökande till pastorater, bilda en majoritet. Inom Utskit yttrade jag den mening, att man borde föreslå sådane förändringar i nuvide valsätt för riksdagsmän inom PresteStit, att ordinarie lärare vid elementar-läroverken skulle med kyrkoherdarne bilda en valklass och gemensamt med dem välja, hvarigenom ett ganska nyttigt element skulle inympas på Ståndet och äfven någon utsigt förefinnas att PresteStit skulle antaga ett sådant förslag, emedan kyrkoherdarues antal är större inom hvarje stift än elementar-lärarnes. Jag hemställer derföre till R. o. Ad., Den 27 Juni e. m 345 huruvida icke Ståndet skulle vilja förkasta ifrågavide förslag, men deremot förklara såsom sin gemensamma tanke, att en sådan förändring i 13 <§:n R. O. borde vidtagas, att de ordinarie lärare vid rikets elementarläroverk, som ega presterlig befordringsrätt, må gemensamt med kyrkoberdarne i stiften välja riksdagsmän; och att komministrarnes valrätt må blifva oförändrad såsom den hittills varit.
Domstolens fleste ledamöter förmälte sig i underdånighet tillstyrka, att den föreslagna propositionen måtte till Rikets Ständer aflåtas. Justitierådet Grefve Snoilsky var skiljaktig i afseende på vissa delar af förslaget och yttrade: vid 2 §. ”Genom denna § åsyftas att meddela föreskrifter för tvänne särskilda händelser, den ena, då Enskild Bank utan Bik. till R. St. Proposition, N:o 11. konkurs upplöses, och den andra, när konkurs för dylik Bank inträffar. Redighet och tydlighet synes mig skulle mera befrämjas, derest föreskrifterna för dessa olika händelser delades i särskilda §§., helst af sakens beskaffenhet följer, att stadganden för båda fallen icke kunna blifva enahanda. Beträffande först när Enskild Bank utan konkurs upplöses eller när årsstämning begäres; så kan med säkerhet antagas, att de redan med förnyad oktroy försedde privatbanker hafva utelöpande i allmänna rörelsen kreditsedlar till ett belopp, öfverstigande 10 millioner R:dr banko, hvartill vidare böra läggas de kreditsedlar, hvilka af Götheborgs och Mälare-provinsernas nyligen inrättade banker komma att utgifvas, tilläfventyrs snart uppgående till flera millioner. Att denna stora sedelmassa, bestående till det mesta af sedlar på mindre valörer, redan hunnit att spridas nästan öfver hela riket, till alla klasser af medborgare, äfven till allmogen och de mindre bemedlade, torde icke kunna förnekas. Vid sådant förhållande torde innehafvare af dessa privatbankens kreditsedlar, nästan det enda bytesmedel i flera provinser, väl böra anses såsom privatbankernas förnämsta fordringsegare, hvilka äro förtjenta af att på allt möjligt sätt skyddas och förhjelpas till rätt i afseende på banken. Jag tror icke, alt en sådan billig fordran kan anses uppfylld genom det föreslagna stadgandet, dels att hvar och en, som innehar en privatbankssedel, skall, för att få den utbytt mot verkligt mynt, vara skyldig på 20 å 30 mils afstånd infinna sig dermed vid bankens hufvudkontor, och dels att han skall förlora all rätt till utbyte, om innehafvaren ej uppvisar sedeln inom tvänne år.
Och genom den djupa tystnaden hördes plötsligt ett kort, skarpt skall. Det kom ifrån byn och berättade, att det väntades främmande. Söderberg var så utmattad, att han ovilkorligen hade börjat en bön. Men det plötsliga ljudet, som påminde om, att människoboningar voro i närheten, väckte honom ur en domning, hvars fara han både kände och fruktade. Och med ansträngande af alla sina krafter kröp han opp på toppen af en drifva. Han stod ända till bröstet i snön och såg sig omkring. Då upptäckte han strax till höger uppåt backen en lång sträcka, där snön låg lägre än på andra ställen. Vinden hade rasande sopat ihop all den snö, den kunde föra med sig, stapplat upp den i hög på hög, men den hade därigenom också gjort höjderna lättare att passera. Och åsen, där snön var lägre, sträckte sig ända fram mot byn, där det fans väg. Inom en halftimma stod Söderberg på trappan, där rike Lars bodde och stampade af sig snön. När han trädde in, var det folk i stugan, och karlarna höllo på att stärka sig mot kylan genom att dricka gök. Lars själf satt öfverst vid bordet, röd i ansigtet och med fuktiga ögon, medan alla de andra skrattade åt någon rolighet, som blifvit sagd, innan Söderberg inträdde. Vid den nya gästens ankomst blef det tyst i stugan. Och Söderberg såg sig blygt omkring, förlägen öfver att komma och störa glädjen. Det hörde till hans religion att aldrig smaka starka varor, och på värdens uppmaning tog han därför endast en kopp kaffe, som han tömde i små klunkar, medan han hälde kaffet på téfatet och oupphörligt blåste på den heta drycken. När han druckit, tackade han allvarsamt, strök sig om munnen och stälde koppen ifrån sig. – Hur har Söderberg tagit sig hit i ett så’nt väder? sade värden till sist för att säga något. Söderberg såg sig omkring, hostade och sade slutligen: – Gumman är sjuk. Jag tror, det blir slut med henne innan kvällen. Det blef en ängslig tystnad i rummet, som räckte så länge, att bondhustrun kom in från kammaren och frågade, hvad det var. – Söderbergs kvinna håller på och dör, svarade Lars. – Jag tänkte fråga, om inte nå’n skall kunna komma med mig hem, så jag inte vore så ensam, sade Söderberg efteråt.
Ibland de omständigheter som föranledt återremissen har Utskottet ansett sig böra till besvarande först upptaga den hos Ridd. och Adeln af Hr Friherre Anckarsvärd^ Carl Henricj gjorda framställning, hvarom sig förenat Hr Rosenqvist af Akershult att en mera utvecklad anmälan af sjelfva liqviden med Ryska Regeringen bordt från Utskottets sida äga rum. Hr Friherren har anfört, att, då här vore fråga om fordringsanspråk, som blifvit anmälda till ett belopp af omkring En million R:dr eller något derutöfver, R. St:r icke fullgjorde deras åliggande, att hålla hand öfver iakttagandet af Rikets sannskyldiga nytta, med mindre de infordrade upplysning, huru desse fordringsanspråk kunnat nedsjunka till beloppet af i5o,ooo R:dr, — ett resultat, som ej annorlunda än i qvittningsväg kunnat uppkomma, ehuru det vore svårt att Unna, att molfordringar på Finska sidan till ett sådant 3<j6 Stats-Utskottets belopp kunnat äga ruin; livadan Utskottet borde noga utveckla grnnderne lör berörde qvittning oell skälen för fordringarnes så bclvdliga nedsättning. K. M:ts Nådiga Skrifvelse till R. St:r lili ifrågavarande ämne (serskildt tryckt i irsta Sami. al 'Hillänget till RiksSlåndens Protoeoller under N:o 16) hvilken upplager, sid. 35 med 5g, en specification på alla de å Svenska silian reclamerade fordringsposter jemte de Allm. Verk och Inrättningar, för hvilka anspråken blifvit väckta, upplyser äfvenledes förhållandet i afseende på de fordringar hos Svenska Kronan, sorn å Finska sidan blifvit anmäldte och till hvilkas utridande en serskild LiqvidationsrCommission i Åbo förordnades. Desse senare, i början framstäldta till ett vida större belopp, uppgåfvos sedermera till en Summa af 302,457 R:dr 12 sk. 1 r.
Landets rätta förswar borde bero eller bestå u i kärnArmLer midt uti Landet — i Gotha Rike, tvid Stockholm och Gefle, dä derifrån kunde detacheras efter behof. En sadan Arm^c anförd af tvär nädiga Kronprins och de Herrar Generaler och Militairer hwilka nu under kriget i synnerhet utmärkt sig. Detta fvrswaret häller jag före är det enda at,t pätänka, och borde nu ivid Riksdagens flut wär Nädiga Konung i underdånighet recomnicnderas. Herr d>vlll-n3tolye, /cnller5, utbad sig att till Proto« collet fä anföra följande: — Jag war sinnad att i dag yttra mina tankar om den af Hans Excellcnce Grefwe Duutll i Lördags wackte fräga om Säteriernas skyldighet, att dä Riket af fienden angripes upvsatta en karl för hwarje mantal; men dä nu Herr Grefwe kvubt sjelf begärt och Niddcrflapet och Adeln tillätit, att denria hara" proposition skulle nu företagas till discusion samt nngra af Ridderffapct och Adeln wolat gifwa ät Kongl. Majllv - rm ZS Den 3 April. iu upplästa Rädiga SwarangäendeWargeringarnesupphörande, den tournure, som flulle Konungen aflat en National - armering, nödgas jag gifwa wid handen» att jag pä intet wis kan af detta Konunge>-s swar hämta' annan mening, än att han welat erhindra SkiksStänLen att arrangera sä, att wid ctt infallande krig ätminstone sä mycket manskap som Wargcringen utgjorde^kunde wara att tillgä. Zag sär ock aran påminna Ridderflapet och Adeln, att dä Konungen icke gjort nägon directe proposition om Nativnal-armcring eller rattare benämdt cvnscrihering; sä hade 3>idde, flapet och Adeln icke bordt upptaga nägo» sädan proposition, emedan det strider emot ett redan fattadt beslut.
Jag önskar endast få fästa upmärksamheten derpå, att i den nästföljande punkten, som förekommer till öfverläggning och beslut, säges att ”de särskilda föreskrifter, som ”i Stadgan erfordras, beträffande sättet för varors mätning och ”vägning, jemte kontrollen derå, må blifva hufvudsakligen lika ”med hvad Vetenskaps-Akademiens förslag derom i §§:ne 9 och ”10 innehåller, med de undaptag, som förut blifvit antydda.” Går man nu till 9 § i Vetenskaps-Akademiens förslag, så finner man, att det der föreslagna mätningssättet på intet vis qvadrerar med det i den nu föredragna punkten antydda och förordade sättet, att vid mätning förekomma bedrägeri och oreda. Vetenskaps-Akademien föreslår der att ”vid mätning af sådana ”varor, som genom olika ifyllningssätt blifva mer eller mindre ”packade, såsom spanmål, salt, m. m., skall den, som förrättar ”ifyllningen, stå helt nära målkärlet, dock utan att under ifyll”ningen vidröra detsamma, och närmast öfver kärlets brädd in”ösa från skofvelbladels ända så mycket som skofvelp rymmer, ”utan någon slags kastning eller skofvelns högre uplyftande, samt ”utan att kärlet på något sätt skakas.” Det tyckes, med anledning häraf, vara gifvet att, om R. Stil’ Den S Juli e. m. 181 vilja lill förekommande af bedrägeri och oreda vid spanmålsmätning föreslå något annat sätt än det i K. Vetenskaps-Akademiens förslag framstälda, så borde den nu under öfverläggning varande punkten sålunda ändras ”att R. St:r, med uphäfvande af hvad Petenskaps-Akademiens förslag §. 9 mom. b i della hänseende innehåller, för sin del i anderd, anhålla” etc. Frih. Wrede: Den siste värde talaren har vid upläsande af nästföljande punkt helt lösligen öfverhalkat ett ord, som egentligen bort gifva honom svar på frågan.
Man kan se huru svärdsordens band på hans rock rodnar af vrede när han talar om Björnson, men källarmästaren ler, ty vid sådana tillfällen går alltid toddyn åt för att skölja ned förtreten. Men så kommer redaktören emellan. Han hör alltid lugnt på och sköter kantinen tills turen kom * mer till honom, och det är alltid sist, för han är ju endast en murfvel. Det är han som svärmar för Frankrike och nihilisterna. Han är sjelf ett stycke nihilist, ty han tror på intet sedan han ill år förgäfves sökt att » ta kandidaten ». Och det var Naturligtvis bara kabalers skull och hans snilles att han misslyckades. Ty snille hade han allt för mycket för akademien och derför blef han nihilist och publicist. Det är emellertid bara på afstånd han är frisinnad och på källaren. I våra inre förhållanden och i sin tidning är han moderatliberal. Men han har alltid lust att gnabbas med de tvänne andra, och det är denna olyckliga lust som grumlar friden och samlifvet mellan dessa våra tre förnämsta politiska ljus. Ty låi^ga majoren älskar hvarken franska republiken eller nihilisterna och Alagrecquen icke heller. Men på sista tiden har vår redaktör gifvit Gambetta och republiken på båten, ty sedan han en gång klippt en ståtlig artikel om deras herrlighet ur Dagens Nyheter blef han icke påtre dagar bjuden på toddy af Alagrecquen och majoren, och sedan dess klipper han endast de konservativas verop öfver dem. Men på nihilisterna håller han. Det hjelper hvarken böner eller toddar. Nihilisterna, de äro hans folk. Ryssland måste ha en konstitution och tyrannerna qväsas. Det var egerilligen härom striden knöt sig härom qvällen. Lilla konsuln var något trött efter simöfningarne och deltog icke i diskussionen, men så var redaktören desto piggare. Han hade nyss för ett-tusende och första gången gifvit långa majoren rätt i att Björnson borde » nackas », Handelstidningen indragas, Posse landsförvisas och bönderna lefvande begrafvas, och han tyckte derför att han en gång borde få medhåll.
Som Utskottets förslag angående Läns-bokhållarnes aflöning icke är af något Riks-slånd godkäridt, utan hos (vänne Stånd, nemligen Ridderskapet och Adeln samt Borgare-ståndet, den mening blifvit uttalad, alt nämnda aflöning ej borde för någon af ifrågavarande tjenstemän bestämmas lägre än till 1,000 R:dr, och eli Stånd, eller Bonde-ståndet, redan beslutat aflöningcns fastställande till della belopp, lika för alla Läns-bokbållarne, sä bar Ulskollet, i öfverensstämmelse med den inom tre Ständ sålunda uttryckta åsigt och med derjemte fästadt afseende å den omständigheten, att för Läns-nolarierna någon skillnad i aflönings-bt loppen icke ifrägakommit, funnit sig, med frånträdande af sitt förra yttrande, böra hemställa, att aflöningen för Läns-bokbållarne må fastställas lill lika belopp af 1,000 R:dr Runt för ulla. Samma punkt, mom. f. och m., angående dels löne-förbättring lör nuvarande Härads-skrifvare, dels ny lön för ytterligare en ilärads-skrifvare i Stora Kopparbergs län. Utskottet bade hemställt, alt, i enlighet med Kongl. Maj:ls Nådiga förslag, det vid förra regleringen för Härads-skrifvare bestämda aflöningsminimum af 1.500 R:dr malte förhöjas lill 2,000 R:dr samt alt byres-ersätlniug för dem af desse tjenstemän, hvilka icke äro med boställen lörsedde, skulle beviljas med 300 R:dr, i stället för 150 R:dr, som Kongl. Maj:t föreslagit.
Utan tvifvel kan praktisk erfarenhet så väl i ena, som andra hänseendet förvärfvas; men tillfälle att på förhand inhemta en praktisk kännedom om farvattnen i Nordsjön och kanalen, erbjuder sig ej för våra derifrån aflägse boende skärgårdsbönder; i hvilket fall åter Norrmännen hafva den fördelen, att Nordsjön är deras närmaste farvatten; och då, såsom bekant är, såval Nordsjön, sorn Engelska kanalen äro att räkna bland de förligare farvattnen, jemväl för de sjöfarande, sorn om dem och navigationen hafva kännedom; finna Utskotten sig böra afstyrka bifall til! ofvanberörde motion. Stockholm dea 28 Augusti 1851. Lag samiAllm. Besvärsoch Ehon.-Utskotlens Utlåtande, lS:o ål. 3 N:o 41. Ank. lill Exp.-Utsk. d. 26 Aug. ISSI, kl. ? e. M. Utlåtande, i anledning a( vackt motion om ändring i Kongl. Brefvet den 6 Februari ISOS, angående besittningsrätt å kronohemman. Berörde Kongl, bref, kungjordt genom Kongl. Kammar-kollegii kungörelse den 29 Februari 1808, skulle, enligt hvad riksdagsfullmåktigen L. G. Sandberg från Westerbottens Ian uti en inom Hedervärda Bonde-ständet väckt och derifrån till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-utskottet remitterad motion, förmenat, vara af beskaffenhet att i vissa delar påkalla ändring; i hvilket afseende motionären anmärkt: „»tt ifrågavarande författning, i fråga om börd, innehölle ett helt annat stadgande, än allmänna lagen, som fordrade bördeskiliings nedsättande, hvarifrån det Kongl, brefvet helt och hållet fritager; att ett af nyo upptaget kronohemman gjordes till ett slags fideikommiss åt äldste sonen, utan afseende på om denne vore alldeles oduglig att sköta detsamma; att fadren ej egde rättighet att öfverlemna hemmanet åt något annat af sina bani, än mindre åt en oskyld, genom hvilket stadgande det dermed af - 4 Lagtamif Ålim.
Ank. till Exp. Utsk. den 3 Juni, kl. 4 e. ra. Betänkande, i anledning af vackt motion, att befordringar till Embeten och 7jens ler icke måga hindra Embetsverk ens förändrade organisation. Genom elt från Vallon. Borgare-Ståndet remitteradt memorial, liar Herr Bagge föreslagit, att, som det icke sällan erfares, att hinder för reformer i Embelsverken möter derigenom, att embetsoell tjenstemän påyrka att blifva bibehållne vid deras embeten oell tjenster, så beskaffade, som de voro, då de dertill befordrades, det må genom allmän Författning stadgas, att skeende befordringar icke måga hindra de förändringar i Erabetsverkens organisation, som Konungen och Rikets Ständer kunna finna vara forén lige med Rikets väl. För det sålunda antydda ändamålet, har hittills, under det StyrelseVerkens förändrade organisation varit förberedd eller fortgått, vanligen varit iagttaget, att, vid inträffande ledigheter af embeten och tjenster, på hvilka förändringen ansetts kunna veika, de icke blifvit tillsatta annorlunda, än tills vidare, eller ock att i de derå utfärdade fullmagterne varit förbehållet, att löne-vilkoren skulle lämpas, efter hvad vid den skeende organisationen kunde bestämmas, och på sådant sätt synes det af motionären befarade hindret för organisationens fortgång, äfven framdeles kunna förebyggas; hvaremot det af motionären -föreslagna stadgandet skulle vara stridande emot 36 § Regerings-Formen, så vidt det vore fråga om embetsoch tjenstemän, som icke annorlunda, än efter ransakning och dom, kunna mot sin vilja från sina sysslor skiljas, och är öfverflödigt, med afseende å dein, som uppräknas i 35 § Regerings-Formen, då desse kunna entledigas, när Kongl. Maj:t pröfvar Rikets tjenst det fordra; hvarföre Utskottet måste tillstyrka, att förslaget lemnäs utan afseende. Stockholm den 2 Juni 184o. hillin. Besv.- och Ekon.-Ut shot tels Betänkande. Ank. lill Exp.