Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Den mängd utflykter, picknicks, m. m. som egde rum förlidet år, var fast otrolig, och detta kunde ej underlåta att verka skadligt på elevernas arbete, kanske icke på klass-läxorna, men på deras tankeverksamhet och privata studium. Vi hoppas att i år kunna bättre tygla förlustelsebegäret, men faran för öfverdrifter i denna riktning är oskiljaktig från samskolan. Det påstås slutligen, att de unga damernas väsen och hållning lida men af det förtroliga, dagliga umgänget med de manliga kamraterna. J a g kan ej säga i hvad mån detta klagomål är grundadt. Utan tvifvel fästes mycket litet afseende vid konventionela bruk och etikettens gamla fordringar. Men jag är icke i stånd att upptäcka, att våra unga flickor äro ‘ mindre ladylika än deras jämnåriga af samma lefnadsställning. ’ ’ g n m Maria Lenngren. Ett bidrag till Sveriges literatiirhistoria af Karl Warburg. Stockholm, Adolf Bonnier, 1887. Pris: 4 kronor. Våra yppersta literära biografier återfinnas, som bekant, i Svenska akademiens handlingar. Der har äfveii d r Wmbiirgs skrift om Dalin, hans lif och gärning sin plats, såsom belönad med stora priset, och dit hör efter hela dess anläggning och utförande äfven hans nu föreliggande arbete om fru Lenngren. Det ä r utmärkt genom samvetsgrann forskning, billighet i omdömen samt en vårdad och behaglig stil, allt egenskaper som äro egnade att tillvinna denna afhandling ett varaktigt värde, och i själfva verket torde icke mycket återstå för en framtida axplockare pii det fält, der dr Warburg nu insamlat en så rik skörd. Förf. har behandlat sitt ämne under sex titlar: 1) föräldrahemmet och iingdomstiden: 2) Anna Maria Malmstedts författarskap; 3) fru Lenngrens skriftställeri 1780-92, öfvergångstiden; 4) Anna Maria Lenngrens skriftställarskap 1793- 1800, glansperioden; 5) efterblomstringen 1801-17; fru Lenngrens hem och personlighet; samt 6) fru Lenngrens eftermäle.
Utskottets Betänkande, VIII s 178 — 182, bif. af Adeln, IX s 183, af PresteStåndet, IX s 189, af BorgareStåndet, IX s 206, af BondeStåndet, IX s 209. Hagelskada. Se Fond. Halloch ManufaclurRätt, om indragning af Stockholms; Ekon. Utskottets Memorial, med frågans bänskjutaiide till Särsk. Utskottet, VIII s 3oi, 302, bif. af BorgareStåndet, IX s 133. — Ordningen, om yrkad ändring af 1 Art. 4 §. af Kongl. LagUtskottets Betänkande, VII 3. 2. s 19 — 23, bif. af BondeSfåndet, IX 3. s *57, af Adeln, IX 3. s 182, af BorgareStåndet, IX 3. s 230. 118 Hallands län, om ändring af de i, hittills följde grunder för Skattelösen af Kronohemman; StatsUtskottets Betänkande, IV i. s 916 — 919, hif. af Adeln, IX s 259, af BorgareStåndet, IX s 265, af PresteStåndet, IX s 274, återrem. af BondeStåndet, IX s 278. Ytterligare Utlåtande, IV 2. s 169», 1692, bif. af BondeStåndet, så till vida, att målet må expedieras, likväl under afvaktan af ett motiveradt yttrande deröfver, IX s 497- Memorial, med svar pä denna fordran, IV 3. s 353 — 355, förkast, af BondeStåndet, IX s 675. Halmstad, om upphörande af Tulltägt af den ved som införes till.
Hofjaktvarfvet lyder) och Rikets Ständer vid föregående Riksdag i underdånighet anhållit om en fullständig plan för detta försvarsverks ordnande, anser jag det vara ganska olämpligt att nu i närvarande tidpunkt gå Kongl. Maj:ts höga beslut i förväg, och anhålla om förändringar af mindre betydenhet, som den ifrågavarande; hvarföre jag emot detta beslut, som endast med tvenne rösters pluralitet blifvit fattadt inom de sammansatte Utskotten, anmäler min reservation.” Af Herr Doctor Wallin, Herr Doctor Hallbeck, Herr Prosten Odelberg, Herr Professor Grafström och Herr Lector Ahlstrand. Statssamt Allm, Bcsv. o. Ekon.-Ulskoltens Utlåtande, N:o 100. Atik. till Exp.-Utsk., den 5 April kl. 6 e. m. Utlåtandej angående föreslagen åtgärd till lindring i tiondeoch räntegifvares sk)iiligheter. Utskotten hafva lill gemensam behandling fått emottaga ett lill Flederv. Bonde-Ståndet af Riksdags-Fullmäktigen Pehr Jonsson från Christianstads Län ingifvet Memorial deruti han fäslat uppmärksamheten på ålskil1 ige olägenheter, som tiondegifvare vore vid utgörandet af tionde underkastade. Det funnes nemligen smärre socknar, hvilka n åste erlägga tionde sä väl till Kronan och Kyrkan, som lill 6 u ) löntagare. Desse gåfvo anvisningar till tionde-spanmålens levererande åt olika håll och man hade exempel på, att den, sorn fått sig både Kronooch Kyrko-tionde anslagen, anordnat hvartdera slaget till leverering på serskilda ställen. Tiondegifvare!! blef af sådan orsak nödgad antingen att med några kappar spanmål färdas flera mil eller ock lösa sin tionde till betydligt högre pris an markegången, hvilket sednare alternativ han gemenligen valde.
Lika med den siste talaren har jag dock ingenting emot att i ställe, föreslå, del R. o. Ad. ville besluta, att, i enlighet med lii Åhlmans förslag, ”ett prsemium af 4,000 r:dr b:co utsattes för den, 5 H. 53 418 Den 16 December. sorn inom 1845 ärs slut förelägger en sudan plan till Bancoverkets reorganisation, alt den af nästsammanträdande Ständer lill efterföljd godkännes.” Detta förutsätter nemi. en Rikets näst sammanträdande Ständers pröfning, som måste blifva sä allvarlig, att man icke kan fä ett odugligt förslag till iakttagande af Banken, och är vådan af en sådan åtgärd således, enligt min förmening, ingen. Det är icke så oriktigt sedt, hvad Frih. Raab yttrat, ang:de den besparing, sora skulle göras, genom en inskränkning lili det antal tjenstemän, som för närvar, äro i Banken sysselsatte; men jag lemnar dock detta derhän. Det är klart, att om det ifrågasatta praemium af R. ö. Ad. oell de öfrige RiksStra bifalles, så kan ingen annan, än en i Bankens räkenskaper fullt initierad person concurrera i ämnet, och bör denna sålunda kunna undvika att förgäta någon äfven den ringaste detalj i afseende på controllen af de räkenskaper, som lian i förenklad form har att upprätta. Jag nbegär således afslag å Utsk:s förslag och bifall till det sorn af Hr Akerman, i den af honom afgifne reservation, blifvit framsläldt. Hr Akerman Fredr.: För min del instämmer jag fullkomligen med de talare, som, lika med Hr von Hohenhausen, anse, ali tillsättandet af en comité' för det afsedda ändamålet icke skulle leda lill annat, än en utgift af 7,000 r:dr.
Jag föistår väl, att Utskottet icke i sitt Betänkande upp tällt den, såsom eit lagbud till skydd för hvarje samhällsmedlems rätt, utan blott råtom en theorctisk princip, från hvilken Utskottet harleder de stadganden söm det föreslår; tr.en äfven såsom theoretisk, måste jag, elter mih åsigt al Statslifvet, ogilla den. Än mera likväl mäste jag ogilla sila utfärdade Förbud för sysselsättningar och njutningar, när de i afseende på tiden äro obegränsade. Hvarje sund individ ogillar hos en annan en sådan Viljans träldom under hans så kallade förstånd; det finnes intet samhälle som icke mer eller mindra högljudt ogillar sin lag* stiftare, när han underkastar detsamma sådana begränsningar som skola räcka evigt, eller dem förståndet i andra afseenden icke kan godkänna* Jag ogillar det nu rådande Systemet* men jag önskar en försigtig och långsam öfvergång till ett friare och bättreförsigtig och långsam icke derföre att jsg, med en annan värd Ledamot anser tillvarelsen af konstflit, af näringsfrihet och af stadga i myntväsendet vara *tt vilkor för möjligheten af denna öf-; vergina; utan derföre att det ligger i mänskliga naturen, och således äfven i samhällets natur, att gränser skola långsamt utflyttas: att brist på försigtighet skulls kunna förråda blist på ledande förmåga, och brist äfven pa välvilja och billighet, der, såsom här förhåle Ben 38 Juni i e. m. landet varit, onödigt strängt begränsande lagar funnite, på hvilkas tillvarelse likväl mången grundat Isina beräkningar och sina bemödanden att komma till välstånd* Den andra satsen som Utskottet uppställt, att nemligen landets local, Sjöstädernas stora afstånd från hvarandra och deras ringa befolkning göra det omöjligt att här införa en så hög införsel, elier skyddande tull, som i andra länder kan äga rum, emedan, såsom erfarenheten visat, förlust för Staten och immoralitet hos Folket deraf är en följd, synes mig vara den uppå hvilket det nya Systemet bör byggas.
Han måste åter telegrafera, denna gång att hon strax skulle komma tillbaka, ”for at gaa op og ned ad Östergade tre Gange om Dagen” för att visa det ryktet talat osanning och att hon hade sin vanliga figur. Han säger att man måste då inse hur de riktigt drifvits ihop, tvingats att hålla af hvarandra, just derför att de lidit så mycket gemensamt. Hennes hår har blifvit gråsprängdt, bröderna ha förskjutit henne, hennes qvinliga bekanta neka att taga emot inbjudning till hennes mor. Hon är utstött. Den enda hon fått behålla är systern, som varit henne trofast. Innan detta hade hustrun en dag kommit och visat honom ett telefontelegram, hvilket hon nyss erhållit, och som hade följande lydelse: ”Georg och Berta voro tillhopa den 9de och sist på Lördag.” På danska heter det ”i Lördags”. – Den tyska vändningen sade honom genast att hustrun sjelf låtit afsända telegrammet. Fru Knudtzon hade erhållit ett precis lika lydande, och kaptenen kom upp till B. för att begära förklaring. Då B. icke ville gifva den begärda försäkringen att icke vidare träffa fröken K. hotade man honom dels med öfverfall, dels med att offentliggöra brefvet. Hvad den första hotelsen beträffar gjorde den blott att han alltid gick med en laddad revolver i fickan. Den andra brydde han sig icke om; man kunde ej säga mer än att hon var förälskad i honom, och man sade ju redan mer än det. Han säger att han ingick sitt äktenskap af ridderlighet, ”jeg elskede hende ikke længer da vi giftede os.” Men han tyckte att han var skyldig henne denna upprättelse. ”Hvem kunde också tro att hon skulle blifva sådan! Hon var ett barn, – ett komplett barn.” ”Men det är just det farliga med barn, att man vet aldrig hvad de kunna bli till.” ”Just så!” Första gången han sett hennes lynne skymta fram var i början af deras bekantskap. Han, hon och en fru af deras bekanta voro ute på promenad, den främmande frun frågade om B. på aftonen skulle gå på teatern och han tycktes hågad.
Tusen gånger, när jag i sommarvärmen satt der inne med den oändliga svarta schalen framför mig eller de masklupna strumporna i mitt knä, utan att våga resa mig från stolen eller lemna rummet, under det att sol och luft och fågelsång lockade mig der utanför, kände jag en vild åtrå att springa min väg, trotsande allt, eller att öppna fönstret bredvid mig och kasta mig ned utför den höga muren, men fegheten tog öfver hand. Jag trodde mig nära att uppgifva andan af trötthet och ledsnad, blodet brände i mina ådror, men jag satt likväl qvar, i hvarje sekund rådfrågande den gamla pendylen, hvars utsirade messingsvisare tycktes mig lika obarmhertigt orörlig som mormor sjelf. Aldrig har tiden synts så lång för någon mensklig varelse som för mig. Jag har lefvat öfver hundra år efter min egen tidräkning, och mitt ansigtes djupa fåror säga äfven detsamma. Imellertid egde jag likväl frihet att helt tidigt om morgnarne gå ut i parken, för att göra en promenad före frukosten. O, hvad dessa timmar voro mig dyrbara! Det var då Percy och jag råkades och vandrade tillsammans under de gamla almarne. Huru herrliga syntes mig icke dessa korta stunder! Om någonsin ett paradis funnits på jorden, så borde det i min tanke hafva varit i denna skuggiga park med dess fuktiga sandgångar, dess melodiska sus — ofta öfverröstadt af hafvets dån, som hördes öfver klipporna — dess mörka dammar och blomstergrupper, dess qvittrande fåglar och skygga rådjur. Och här skulle jag stanna, här skulle Percy och jag framlefva vårt lif som makar i en oafbruten lycka, så försäkrade han mig tusen gånger i sin barnsligt förrädiska föreställning om sig sjelf och verlden, och jag lyssnade till hans ord och insöfdes deraf som af en trollsång. Senare, då jag fattade hela oböjligheten af hans farmors vilja, förundrade det mig, att hon icke helt och hållet förbjöd mig att tala med hennes sonson, ett förbud, som ingen af oss, unga och oerfarna som vi voro, skulle vågat trotsa, men troligen föraktade hon vår ömsesidiga böjelse såsom endast en barnslighet, hvilken hon i hvilket ögonblick som helst kunde krossa.
905 att vara allmänt fattligt, och tillika på det närmasje intressera hvar medborgare, försäkrar sig sjelft om att finna ett grundelig!; bedömande, då tiden medgifver den lugna granskning, som nödvändigt förutsätter ett mer än flyktigt genomögnande. Att det förvånat Utskottet att finna de till indragning föreslagna Collegier och Verk beskrifva* såsomdyrbara värn emot despotisrnoch förtryck, torde ej finnas underligt, när man erinrar sig, att Sverige, lid efter eiman, fått vidkännas flere brådstörtade ombvälfningar i sitt Regeringssätt, ifrån souveraine monarki till så godt som anarki, och derifrån till ett nästan lika tillstånd tillbaka, utan att Collegierna, såsom med allt detta icke ägande något rakt sammanhang, försport deraf någon skakning inom sig, eller förlorat någon del af den lugna fattning, hvarmed de varit vane att uträtta gina dagliga sysslor, utan att de ens haft någon aning om dessa hastiga öfvergångar, mycket mindre fått tid att öfverlägga om fleremot vidtagande medel; ja utan att de hvarken tyckts ingjuta hos de souveraina Regeringarne någon synnerlig betänklighet, eller hos de så kallade fria någon utmärkt tillgifvenhet, hvadan de ock af bägge delarne, med kallsinnighet, blifvit lemnade i ro på sina gamla ställen, utan att man ansett flem hafva något med tidens händelseratt skaffa. Både Collegierna och Beredningen äro dessutom inrättade af Regenterne sjelfva, och det i tider då dessas makt var temligen oinskränkt, således föraödeligen icke i än - 90Ö Serskildta Utskottets Betänkanden. danill att skapa motvigter mot maktens ina flytelse.
Slormågtigste, Allernådigste Konung! nr* M lill lindel dånig allydnad af Eder Kongl. Majrts lili Remiss den 2 nästlitine manad, meddelade nådiga befallning, får Stuteri-Öfver-Styrelsen härmed afgifva dess underdåniga utlåtande, i anledning af hvad Rikets Ständers sednast församlade Revisorer, uti deras Berättelse, hvaraf Utdrag blifvit den nådiga Remissen bilagde, yttrat rörande så väl Suiteri-Öfver-Styrelsens sorn Rikets Stuteriers Räkenskaper för åren 1834 och i835. Rikets Ständers Revisorer hafva anmärkt, att Sluteri-Öfver-Stjrelsens Räkenskaper sakna balance af oliqviderade skulder och utestående fordringar ehuru Redogörelsen för år 1834 utvisade alt så väl fordringar från föregående år uppburils som ock alt skulder från samma år blifvit betald te. Härvid tmde böra i underdånighet anföras, alt endast en post förekommer i Redogöielsen som kan hänföras under rubrik: ”Fordring” och är förhållandet dermed följande: I sammanhang med Armeens nya Löne-reglering indrogos år 1833 Irenne Squadronshingslar, hvilka ditintills på Hingstmedels-Cassans bekostnad varit underhållna vid LifRegemenlets Hussar-Coj ps, och försåldes om hösten samma år å Häst - — 17 — gen äfven genom Stuteri-Öfver-Styrelsen för hvarje år som föregått det sistförflutna, men som denna liqvid, hvartill Eder Kongl. Maj:t för hvarje gång läckts anvisa erforderlige summor, således icke bestrides med de under Öfver-Styrelsens disposition ställda medel, har ÖfverStyrelsen jemväl saknat anledning att på något sätt uppföra dessa poster i dess Redogörelse förrän beloppen blifvit af Kongl. Stats-Contoret utanordnade. De här ofvan uppgifne poster äro de enda, hvilka möjligen kunna komma under benämning af fordringar och skulder.
Och ändtligen — om något alldeles oförutsedt skulle inträffa, hvarför icke då så godt först som sist skicka till försäljningslokalen efter det som behöfs i stället för att uttrötta grannar och vänner med att låna likt och olikt, hvilket ju ändock skall betalas. Lita på, att den som sköter sitt hus så oordentligt, att till och med matlagningen skall ske med lånta ingredienser, den är heller icke så nogräknad med att betala igen det, som lånats. Husmödrar på landet, som hafva grannar, göra ofta alldeles på samma sätt, hvilket i någon mån dock kan ursäktas, ty de kunna komma i bryderi; men en husmoder i staden, som har så att säga allt inpå näsan — aldrig! Vanligen äro dock husmödrar på landet mycket mera förtänksamma än husmödrar i staden, som ha så lätt att kunna anskaffa allting, ty denna lätthet släppar deras eftertänksamhet och kommer mycken förargelse åstad. Hvad kan exempelvis vålla mera förtret, än att maten, såvida husets herre är punktlig och fordrar, att den skall vara färdig på bestämdt klockslag, i brist på t. ex. en oundgänglig krydda ej kommer på bordet i rattan tid. Jungfrun skickas naturligtvis i första rummet in till grannfrun, som blir hindrad i sina göromål, bringas ur » humör » och kanske får söka i sina förråd för att slutligen lämna besked om, att hon ej f. n. har det som åstundas. Så i flygande fläng ut i staden, under det frun orolig, röd och varm, står där och väntar med slefven i hand. Stackars den man, som under dessa kritiska ögonblick vågar sticka sin näsa ut i köket med en billig förfrågan, » om maten ej snart är färdig »; han får kanske veta, » hvar David köpte ölet ». Och dock är han i sin fulla rätt och borde gifva sin fru en allvarlig läxa för hennes slarf och glömska — om det hjälpte. Ofta när något fattas i hushållet, skjuter en sådan fru skulden från sig på » Kristin » eller » Augusta »; men icke åligger det, i rättvisans namn, tjänarinnorna att se efter förråden, om man icke, för att söka vänja dem till eftertanke, möjligen vill anförtro dem något visst, såsom koksalt, grötmjöl eller något annat.
I fråga derom innehölle dock §, att dessa föräldrar ”skola, enär de hafva 4 barn och derutöfver, att ett eller flere giften, under femton år, i den ålagde bevillningen njuta ett afdrag af 4 sk. för hvarje barn , hvarjemte föräldrarne för mantalspenningar äro frikallade”; och meningen dermed vore väl den, att de skola åtnjuta befrielsen för mantalspenningarne så länge de hafva fyra barn eller derutöfver och så länge dessa - Den i December f. m. 81 sa äro under 15 år; vid hvilket förhållande H. Ex. finge fråga, om Frih. Ridderstolpe ansåg någon annan tidsbestämmelse nödig. Frih. Ridderstolpe: När det är fråga om mening, så hör man uttrycka den mycket tydligt, isynnerhet när man talar vid Svenska allmogen. Denna nation har nemi. den egenskap, att när den blifver väl instruerad, så lyder den ock; men då dertill behöfves att man mycket tydligt uttalar hvad man vill, så önskade jag, alt denna § matté blifva så tydlig, att icke blott vi förslå densamma, utan sä att äfven de, för hvilka vi skipa lag, måtte vara innerligt öfvertygade, att dem sker rätt. I anlcdn. häraf frågade H. Ex. Hr Gr. o. Lan dm. hvilket förtydligande Friherren önskade få i 147 § infördt, hvarpå Frih. Ridderstolpe iippgaf sin afsigt vara, att i § skulle bestämmas, att ifrågavar. befrielse skulle åtnjutas af föräldrarne årligen, så länge de hade det utsatte antalet barn. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, uppläste nu ånyo de af honom nyss citerade orden i denna §, samt framställde derefter den förfrågan, om det vore Friherrens mening att der nästefter orden ”hvarjemte föräldrarne” skulle upprepas: ”när de hafva 4 barn och derutöfver under 15 år.” Frih. Ridderstolpe förklarade, att hans mening var att få veta Ulsk:s mening.
— Det frågar man inte en person, som rider danska vägen hvar morgon klockan sju. — Nå, då äro vi öfverens. Tack! — Men ni glömmer det viktigaste. Du får hålla det här hemligt för din fru. Hon skall bli öfverraskad, annars är det ingen idé. — Det är inte så lätt, men jag får försöka. — Du skyller på affärer, om hon frågar. Det är det bästa. — Det är bra att veta, sade Wanda skrattande. När man har något att dölja för sin hustru, skyller Säfve, Kurt & comp. på affärer. Därefter rätter och packer eder! — Det är ju ni, som narrat mig ut på det sluttande planet. Öfver ert hufvud komme följderna. — Öfver mig komme de. Nå, om ni aldrig har något farligare att dölja! Skall ni redan gå? — Ja, men vill ni, kommer jag igen om onsdag. Det dröjer väl ännu en tid, innan ni reser till Paris. Det hade varit meningen, att Kurts skulle stanna utrikes hela sommaren och först komma igen på hösten. Men när Kurt varit fjorton dagar i Paris och det blef tal om, att svågerns familj och de själfva med en del af den nordiska konstnärskolonien skulle slå sig ner i Grez, började han känna, hur omöjligt det var för honom att lämna affären på så lång tid. För hvarje post, han mottog från hemmet, fick han ett längre och betänkligare ansikte, han längtade till den grad efter kontoret och affärerna, att han formligen magrade af vantrefnad. Slutligen föreslog han Wanda, att hon skulle stanna kvar och han komma och hämta henne »längre fram». I början ville hon ej gå in härpå. Hon tyckte, att det var ovänligt att låta honom resa hem ensam, men han öfvertalade henne. Hon trifdes så väl, och han skulle nog reda sig, om han blott fick komma hem. Det var en stor frestelse för Wanda att ännu någon tid få stanna kvar i de gamla omgifningarne, bland människor, hvilka lefde i samma idévärld som hon, med samma intressen, samma sträfvanden, till samma oupphinneliga mål — isynnerhet att få stanna kvar ensam. Hon kunde ej dölja för sig, att här i Paris visade sig hennes man förvånande litet till sin fördel, isynnerhet när han var tillsammans med hennes och brodrens vänner.
Visserligen kan det vara billigt att den rike ådömes större ersättning ån den mindre bemedlade, hvilket säkerligen kommer att af lagski paren iakttagas, äfven om det ej uttryckligen stadgas i lag; men icke utgör den brottsliges förmögenhetsvilkor en så vigtig och hufvudsaklig omständighet, att den ensam framför alla andra bör i lagen nämnas. Större afseende synes mig böra fästas på dt n öccsöc i a hållsstållning och deraf beroende förmåga att bidraga till sin makas och sin barns försörjning samt den förlust, dessa således genom hans död i ekonomiskt hänseende lidit. Jag föreslår: att orden: “med afseende å så vål den brottsliges tillgångar som andra omständigheter“ i denna § uttagas, och att §:n, i följd deraf, erhåller följande lydelse: Komma maka eller barn efter den, som dödad blifvit, att genom hans frånfälle sakna nödigt underhåll; då skall dem, efter ty skäligt pröfvas, tilläggas såsom skadestånd hvad för dem tarfvas till dess de sig eljest försörja kunna; och må det skadestånd efter omständigheterna sättas att utgå på en gång eller å särskilda tider. I 7 Kap. 3 § har Utskottet föreslagit endast den förändring, att böterna skulle bestämmas till högst 20 K:dr och att framför ordet “bod“ skulle insättas ordet “dylik. “ Onödigt arbete, likasom alla verldsliga nöjen och förströelser, å helgedag år stridande mot vår religionslåras bud och således orått. Det utgör en syndig hand - 94 LagUtskottets Betänkande N:o 35. ling, men bör icke af Staten betraktas såsom ett brott, hvilket skall beläggas med verldsligt straff, så framt icke derigenom allman förargelse åstadkommes eller andras frid störes.