Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Att jag Emilia, således ej så ofta, och så obehindradt som hitintills skett, kommer att sysselsätta min tanke och min penna med dig, finner du i anledning häraf; likvist må Rosa af mig ej fordra förmycket, det vill säga, hon får ej yrka ett fullkomligt försakande af detta för mig så alltför kära nöje, då jag medgörligt nog, oafkortadt till henne vill afstå hvarje möjlig timme af dagen. Ack Emilia! huru oförtänkt kommer mig nu denna resa före; fyra veckor, hvilken mängd af dagar, skiljd ifrån henne, som för mitt nöjes befrämjande aldrig afser egen fördel. Det är med verkeligt tvång jag söker undandölja de tårar, hvilka (barnsligt nog, jag medgifver det) vid tanken härpå minutligen framtränga i mina ögon. Hvad som vid detta plötsliga aflägsnande ensamt förmår lugna mig, är det säkra hopp, jag ännu i dag af Friherrinnan erhöll, att nemligen hon redan om sex, högst åtta dagar otvifvelakligt skall blifva i tillfälle njuta sällheten af sin efterlängtades ankomst. På det min Emilia, intet må kunna hindra morgondagens, den enda som mer återstår, fullkomligt ostörda åtnjutande tillsammans med Friherrinnan, går jag nu att, enligt Rosas önskan uträtta de uppdrag hon i sitt bref lemnade mig. Lef väl! Natt hvilar öfver hela jorden, likvisst vill, innan äfven jag går att njuta af hvilans hägn, min tanke och penna sysselsätta sig med dig, ännu en stund. Emilia! Emilia! jag är ej mera så glad, så lycklig, som ännu för några få timmar sedan jag var det; spöklikt och hånande framställer sig för min själ, mitt härda, ovänliga öde, hotande att vilja mörda det lugn, hvilket redan så välgörande spridt sig inom min varelse. Du ler törhända, åt hvad jag nu går att säga dig, men nej, Emilia! du ler ej, du kan ej le åt ett ädelt hjertas rena lågande känslor, hvilket hjerta finner sin innerliga ömhet, fullkomligt, ja fullkomligt obesvarad. Nå väl Emilia! C. älskar mig; Der har du i få ord hela den smärtande hemligheten, hvars upptäckt kostat mig lika mänga upprigtiga tårar, som den mer än förskräckt mig.
Enär i Kongl, förordningen af den 13 December 1834, om hvad iakttagas hör för erhållande och utfärdande af tillståndsbref å rättighet att, med andras uteslutande, under bestämd tid utöfva och begagna nya uppfinningar i slöjd och konst eller förbättringar å redan gjorda, blifvit i 3 § 3 mom. stadgadt, att sådant tillståndsbref, i allmänhet benämndt patent, må kunna erhållas jemväl för införande af i andra länder kända, men här i riket förut ej verkställda uppfinningar i samma väg, så vida uppfinningen icke är af den enkla beskaffenhet, att den kan, efter en genom tryck förut allmängjord beskrifning, af hvilken som helst eftergöras, har hos Rikets Ständer fråga blifvit väckt derom, att ofvanberörda stadgande, såsom olämpligt, måtte upphöra att vara gällande. Under handläggning af detta ärende hafva Rikets Ständer inhemtat, att, .sedan E. K. M., vid den granskning af förenämnda Kongl, patent-förordning, sorn Kommers-kollegii afgifna förslag till ändringar deri påkallat, samt då, vid tid efter annan hos E. K. M. ifrågakommen tillämpning deraf, flera anledningar visat sig dertill, att, utom i de de delar, samma förslag omfattade, äfven andra stadganden i nämnda förordning erfordrade rättelser eller förtydli gand en, så har E. K. M., genom nådigt bref den 27 Mars 1844, anbefallt bemäldte Kollegium att i ett sammanhang till granskning företaga den nu gällande patent-förordningen samt, med ledning af den ökade erfarenhet, som i sådant afseende vunnits under den tid, densamma varit gällande, upprätta och till E. K. M. inkomma med underdånigt förslag till ny förordning i detta ämne; och utgör detta ärende för närvarande föremål för Kollegii behandling. I afseende å förevarande framställning, så och då, på grund af den lifligare kommunikation, som numera eger rum emellan sverige och utrikes orter, 120 Expeditions-Utskottets Förslag till und.
Nu får jag också i likstämmighet härmed äran förklara, att ett af de goda resultaten af en sådan åsigt är, att vi här fått höra af Hr Lefrén en utveckling af de båda frågorna, nemi. census i allmänhet, och hvad som han kallade en dogm, att en riksförsamling hör vara bestående af 2:ne afdelningar utaf olika karakterer, hvilka båda satser äro af högsta vigt, och således torde vara förtjente af någon särskild betraktelse. Hvad den frågan om census beträffar, så har Hr Lefrén ansett det vara en fördel, tillkommande såväl den nuvarande ståndsindelningen, som för det af Utsk. föreslagne 5:te Ståndet, att ingen census äger runi, och jag kan icke annat än med honom instämma deruti, såvida man i öfrigt afskiljer de öfriga olikheterna mellan ståndsindelningen och Utsk:s förslag; men jag vill blott fästa uppmärksamheten på att samma fördel tillkommer det Anckavsvärd-Richertska förslaget och det nya, som Den 13 Mars f. m. 247 ännu ligger på bordet. Jag vill nu icke längre ingå på den speciella sidan af frågan om census, utan mera hålla mig till den generella; och då man menar med census en bestämmelse i afseende på förmögenhet, eller beskattning, som afskiljer vissa personer, födda med medborgerliga rättigheter, från deltagande deruti, då endast kan en census vara, i den mening som Hr Lefrén uppfattat den, oriktig och förhatlig; men om deremot census blott tages på det sältet, att alla äga samma rätt att vara activa medborgare, men att de få genom flere slag af census indelas i speciella classer, inom hvilka det beror på hvar och en dass att få utesluta så många ledamöter, som de anse icke kunna lagligen deltaga i samma dass, då blifver census icke någon himmelskriande sak, som kan föranleda de olägenheter, som nu äga rum, t. ex. i Frankrike. Då jag icke vill vara vidlyftig, utan endast följa discussionen sådan som den nu bör vara, så lemnar jag den frågan här.
Jordnaturens förändring kan verkställas på det sätt jag omnämnt, att man påförer hvarje hemman lika grundskatt, enl. länets undervisning. Men då man företager sig en fråga så ömtålig som denna, bör man tillse, att man icke lofvar mera än man kan hålla. Motionären har sagt: ”den betydliga del af Svenska jorden, som ej drager någon eller endast en obetydlig grundskatt, synes mig erbjuda en utväg alt åstadkomma en nedsättning i den skattlagdtt jordens grundränta, förutsatt att medel kunna beredas att lemna den oskaltlagda jordens egare full ersättning för den minskning i kapitalvärde dess egendom genom skattläggning måste undergå.” Huru skall detta tillgå? Om ingen jordegare betalar större skatteförhöjning, än räntan på den kapitalersättning, Staten honom lemnar, så är det klart, att, så att säga, hvarje hemmansegare upgör sjelf liqviden till kronan. Hau betalar lill henne räntan på den köpeskilling, kronan lemnar honom i obligationer. Gifver hon något mera, sker det på det allmännas bekostnad. Man bör således icke smickra honom med att få hvad han icke kan erhålla, nemi. lindring i skatten. De gamla utskyldernas belopp behöfvas till de gamla statsutgifterna, och den ökade skatten till ränta på den kapitalskuld, sora Staten måste ikläda sig för alt godtgöra jordegaren för hemmansnaturens försämring. Hr Sandströmer har, i fråga om de med detta förslag förknippade vådor, omnämnt dess verkan på penningeväsendet, och denna omständighet är så vigtig, att den fordrar serskild upmärksamhet. När, under sistlidne höst, ersättning beslöts icke allenast åt Ungrarne, utan äfven åt andra jordegare, som fåll sina hemmans natur försämrad i Österrikes kronländer och denna ersättning skulle utgå, ehuru vederbör, för fingo intet, så blef summan så stor, att den väckte allmän förskräckelse på börsen i Wien och sänkte i allmänhet statspapperens värde. Hvad frågans behandling i Utsk. beträffar, så (ror jag det vara fruktlöst för R. St. att hoppas, del något sådant kan i ett så inveckladt och vidlyftigt mål som delta medhinna npgöra knappast grnnderne, än mindre ett fullständigt förslag.
Biksdagsmannen Anders Danielsson anhåller att Riksens Ständers vid 1810 års Riksdag gflåtna underdåniga skrifvelse, rörande Skogarna i.Bitet, såsom ganska väl grundad, måtte snart sättas 1 verkställighet, samt att Allmänningarne måtte i vederbörlig ordning försäljas, ehuru d© beslutade undersökningarne ej på alla orter blifvit verkställde. Biksdagsmannen Daniel Andersson från Upland önskar att Allmänningarne måtte Socknevis försäljas samt Jägeri Staten desto hel 're indragas , sorn dess tillsyn vid Boställs skogarna äfven Den 20 Juli. 1865 äfven skall vara öfverflödig, enär de af Boställs* innehafvarne vårdas, hvilke afven, i händelse å£ obehörigt hygge , böra ersätta skadan. Hvarmed Riksdagsmannen Anders Pehrsson från Stockholms Län sig ,förenat. Riksdagsmannen Pehr Johansson och öfrige Fullraäguge från Kronobergs Län begära att Allmogen derstädes ml fritt disponera öfver sina Skattehemmans-skogar. Riksdagsmannen Nils Månsson åb ropar sitt särskildta yttrande, hvilket åtföljt Utskottets Betänkande, anser samma Betänkande rakt stridande emot Riksens Ständers vid 1812 års Riksdag tagne Beslut; och yrkar att Ek skogen å Skattehemmans ägor obehindrad må af Jordägaren disponeras och Jägeri-Betjeningens inseende deröfver upphöra; samt att äganderätten til de Skogsplanteringar i Malmöhus-Län, som , till följe af 3£ongl. Majus år 1812 aflåtna Nådiga Skrifvelse, blifvit Jordägaren tillerkänd, må förblifva orubbad1 och Jägeri-Betjeningen ej äga att på något sätt dermed sig befatta. Deruti samtlige Fullmägtige frän Skane och Halland instämt. Riksdagsmannen Anders Joachimsson från Östergöthland begär, att hvad i förenämnde ämne blifvit vid tSio års Riksdag besiutadt måtte, så fort möjligt, sättas i verkställighet, samt öfverklaga)' de missbruk , som vid utsyning vid Allmänningarna skola äga rum; hvarvid Kronooch Skatte-Allmogen ofta skal! erhålla ingen skog, utan nödgas köpa af dem som erhållit utsyning.
Stamholländeri-styrelsen ansåg sig alltså hafva, för vinnandet af ett vigtigt mål, tillvägagått med den största hushållning, som möjligen stod att förena med god beräkning; och vågar Styrelsen på sådan grund tro, att det af Rikets Ständers Revisorer anmärkta förhållandet må finnas härigenom nöjaktigt förklaradt. Stockholm den II Januari 1865. Den af Eders Kongl. Majtt i nåder tillförordnade Styrelsen för Stamholländerierna i riket: O. ÅKERHJELM. Styrelsens för Ultuna Landtbruksinstitut underdåniga utlåtande öfver de af Rikets Ständers Revisorer framställda anmärkningar vid Institutets räkenskaper för år 1862. Stormäktigste, Allernådigste Konung! Till följd af erhållen nådig remiss få undertecknade, Ordförande och Ledamöter i Styrelsen öfver Ultuna Landtbruksinstitut under den tid, eller år 1862, som Rikets — 324 — Ständers Revisorers sednast afgifna berättelse omfattar, i underdånighet afgifva förklaring öfver hvad deri blifvit anmärkt, i afseende å Institutets räkenskaper m. m. Hvad först beträffar den i § I gjorda anmärkning mot uppställningen af Institutets räkenskaper, får Styrelsen i underdånighet anföra, att, med anledning af Rikets Ständers Revisorers framställning vid granskningen af 1861 års räkenskaper, har Styrelsen gått i författning om att införa ett enklare bokföringssätt, men denna förändring har dock icke kunnat tillämpas på 186: års räkenskaper, dels emedan desse redan voro afslutade vid den tid, då anmärkningen lorn Styrelsen till handa, dels derföre att åtskilliga förberedande åtgärder måste vidtagas vid förändring af formuläret för en så vidt omfattande redogörelse, som vid Ultuna Landtbruks-institut, med sin betydliga jordareal och spridda farmer, är oundviklig
Till slut kommer man med den invändningen, att det skulle vara ett ingrepp i eganderätten att göra några rättelser i olagliga pålagor och våldsamma påbud, derföre att man har köpt desamma. En sådan tankegång framkastas endast då, när man vill bevisa att man har rätt att qvarhålla alla do gamla på skattejorden stående skatter. Det erkännes att dess tillkomst varit en tillfällig bevillning; men är det fråga om att bibehålla en rättighet, hvilken i urminnes tider tillhört skattejorden, så erfordras endast några penndrag, för att fråntaga jorden dessa rättigheter. Flera tusende jordegare hafva köpt sina hemman med beräkning att få bränna bränvin, för att betala de onaturliga skatter, som äro pålagda deras 4 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 45. jord; denna rättighet har blifvit deni våldsamt beröfvad, och är en af de största ingrepp uti eganderätten. Kan man tänka, att man icke fritt får förvandla sin vara till den största inkomst, till hvilken man efter naturens ordning har rätt att förvandla den? En annan sak kommer under Ständernas pröfning, der man icke synes vara så noga om eganderättens helgd, der man ser förslag uppgjordt att 53,617 hemman skulle betala 14 It:dr per hemman till den resandes fortkomst, men 12,608 hemman, hvilkas innehafvare måst begagna denna fortkomst, skulle vara alldeles fria från all betalning. Af hvad nu visadt är, synes att den privilegierade jordegaren ämnar i ali evighet lefva på skattejordens bekostnad. Hvad Landttogsgärden vidkommer, är den beviljad för ett tillfälligt behof att föra krig mot konung Sigismund och konungariket Polen. Finnes detta behof ännu, eller skall skattejorden i all evighet föra krig mot Sigismund? Det egna i denna beviljade gärd är att frälsehemman åtogo sig att betala hälften mot skatteoch kronohemman, samt Presterskapet sin vanliga taxa, samt 16 daler penningar för hvarje 64 bönder de hade i sina gäll; men så väl Frälset som Presterskapet hafva långt före detta fritagit sig från dessa bevillningar.
Deremot visa flera af Fr. Floris (de Vriendt) och Octav. van Veen (Ottovenius) ett uppenbart konstens förfall. Fjerde salen upptages äfven af en mängd målningar från 18:de seklet, hvilka tillsamman med den stora samling af måleriets nyaste alster, som finnas till venster i samma våning, bilda en skala för den nyaste Tyska konstens utveckling, som icke igenfinnes i Tysklands öfriga gallerier. Utrymmet förbjuder oss, att bland dessa utmärka de många utmärkta och förtjenstfulla. I allmänhet är man fallen att i de nyares arbeten låta sig mutas af färgens friskhet och glans, af det skarpa afbrottet mellan ljus och skugga, som ger utförandet ett sken af kraft och karakter. Förf., som förde en ung dam ikring i detta galleri, hade yttersta möda att förmå henne öfvertyga sig om de äldre mästarenas företräde. Framoch åter-vandringar, från de nya till de gamla och tvertom, tjenade till intet. Först sedan hon någon tid i ro fått betrakta de nyares arbeten, sade hon: «dessa äro dock alla lika; jag tror, att de gamla göra mig mera glädje». Hennes naturligt goda omdöme hade träffat rätta punkten. Endast det inre, djupet, förmår alltid med ny tjusning fängsla blicken och sinnet. Esterhazy’ska galleriet, uti det furstliga sommarpalatset i förstaden Mariahilf, eger arbeten af stort värde. Främst stå en »Maria med barnet och tvenne qvinnliga helgon» (Museum 36,22 nu i 11:te rummet), under Leonardo da Vincis namn, samt den berömda «handtvagningen» (2:dra rummet, 58), af Rembrandt. Den förra taflan hafva kännare velat tillskrifva B. Luini. Har man af båda mästarena ej sett annat, än af Vinci »den H. Cecilia», och af Luini »madonnan med barnet» i München, så finner man hos den ifrågavarande taflan påtaglig likhet i maneret med det förra af dessa arbeten. Den skall här ej vara den enda af da Vinci, utan har trenne föregifna medsyskon, af hvilka dock intet har syskontycke.
Denna min motion, föranledd af de under riksdagen fattade besluten, anhåller jag mätte få remitteras till Stalsoch BancoUtskotten. 6 Dt n i December. Hr Frih. o. Lamllm. yttrade, a 11 Hr Stråle vål föreslagit att dess motion måtte remitteras till Statsoch BancoUlsk-. ri, men att Hr Landtm, icke knnde inse skälet hvarföre den borde till LiancoCJtsk:n remitteras, nian föreslog han n« remiss al densamma endast till StatsUtskottet. bifölls. Frih. Boye, Ludv.: Jag anhåller vördsamt alt få i Ståndets prot. nedliigga min reservation icke allenast emot det beslut 11. o. Ad. fattade genom votering sista plenidag, i fråga om intradernas öfverflyttning lill en del ifrån Statscont. till Lliksg.cont., utan äfven emot det behandlingssätt, som delta ämne liek, och hvaraf det synes mig ganska möjligt att det på en omröstning i förstärkt StatsUtsk. skulle kunna komma att bero, huruvida 64 §:n Reg.Ftn skall betyda något eller intet, hvilket åter jag icke kan öfvertyga 111ig vara fullkomligen rätt. Hr von Hartmansdorff, Äng.: Då jag i förra plenum yttrade mig om extra-slatsreglenn, erinrade jag icke att anmärka det jag instämmer med llr Nordensköld deruti, att jag anser den summa, hvilken Konungen aska! för Kodjupets upprensning, böra beviljas, utan den afprutning, som StatsUtsk. velat göra. Denna uppgår till i9,5oo r:dr. Om nu för konunga-grafvarne i Warnhem skulle beviljas samma summa, som för dem i Wreta kloster, så tillkommo derigenom 5oo r:dr, således tillsammans 20,000 r:dr.
Härjemte bör den omständigheten tagas i beräkning, att frakt och assurance, åtminstone från vissa orter i Finland , torde blifva lägre, än från andra mera aflägsna platser vid Östersjön, samt att, under namn af Finsk Spannmål, Säd från andra orter kunde öfver Finland möjligen blifva införd. Emot förslagets antagande och verkställande i och för Rikets vestra kust synes förekomma : att tvänne olika tull-systemer i samma land icke kunna tillämpas utan märkliga olägenheter i verkställigheten; att serskildt i denna fråga skulle mota svårigheter vid de i förslaget förutsatta medelprisens bestämmande, emedan prisen på hela Östersjö-kusten dervid icke kunde komma i beräkning. Spannmål från Finland torde dess - Bevillnings-Utshottets Utlåtande ]V:o 4-5. ii utom äfven tomma att. importeras på vestra kusten, och för sådan finge alltid, åtnjutas en, i jemförelse med Spannmål från andra länder, betydlig och för landets egne producenter ofördelaktig lindring i tullen. Utskottet tror sig derföre icke, under närvarande förhållanden, kunna tillstyrka förslagets ovilkorliga antagande och tillämpande för Rikets vestra kust; men då det visserligen vore önskvärdt, att en fördelaktig export-handel på England från Götheborg kunde till vägabringas, hvilken hufvudsakligen skulle komma att ske med hvete; då detta sädes-slag i senare tider mera allmänt, än tillförne, och utöfver landets egna behof i Sverige produceras, och deremot i ringare mon odlas i Finland, hvaraf följer, att någon egentlig farhåga knappt bör ega rum i afseende derpå, att detta för våra egna behof mindre nödiga sädes-slag skulle från Finland inkomma i någon betydlig mängd; så hemtar Utskottet af dessa omständigheter skäl för sin tanka och härmed gjorda hemställan, att de i Herr af IVingår ds Motion bestämda grunder för Spannmåls-tullen måtte godkännas och till Kongl. Maj:ts Nådiga antagande framställas i och för handeln med hvete. Då Utskottet icke eger giltiga skäl att, under närvarande handels-förhållanden, till - 12 Bevilliiings-Utskottets'
Så kom den litterära frun, som skref tillfällighetsstycken och anonyma noveller i platstidningen och som klagade öfver ortens små förhållanden och helst umgicks med utländingar. Så kom hennes dotter, kantonens ros, som genast, då hon märkte, att det fans ett stafli och litet färg der uppe på Brunegg, önskade bli afmålad i sin elegantaste promenaddrägt. Fåfängt sökte jag öfvertala henne att taga en annan enklare, men mera fördelaktig drägt. Hon gaf icke vika, och porträttet börjades. Då fick jag helt oförmodadt det infallet, att det fattades färg i porträttet. Der behöfdes ovilkorligen något lysande, något djuprödt till venster på duken. Jag målade sans façon en stor, blank kopparkastrull i hennes hand. Hon blef både ond och ledsen och bad så att hon kunnat röra stenar, att kastrullen skulle målas öfver. Omöjligt! Nu var det min tur att vara omedgörlig. Förgäfves kom hon med en körsbärsfärgad parasoll och med en purpurröd solfjäder. Då inga böner hjelpte, fann hon sig slutligen leende i sitt öde, och detta hennes vansinniga porträtt af »obekant mästare» blef införlifvadt med familjens galleri. Der står hon nu i sin strålande promenaddrägt med parasoll, solfjäder och kopparkastrull, en allegorisk bild af detta husmoderliga, beskedliga, anspråkslösa Schweiz. Barnen bildade alltid grundtemat för de schweiziska fruarnas konversation. Ibland var det den litterära fruns lilla Fanny, som föregående dagen hade slagit ut soppan öfver sin bästa klädning. Naturligtvis var det en mycket fet soppa, eftersom föräldrarna hade en mycket fet börs. Det hade derför varit mycket svårt att få ut fläckarna. Först hade frun låtit sin man suga på dem, men han hade endast gjort sin sak illa. Han hade blifvit anelinfärgad om skägget och munnen samt fått en sådan besk smak, att han brummande måste gå ned på Krone på blanka förmiddagen och skölja strupen med litet öl. Då hade frun vändt sig till apotekaren, som hade gifvit henne något f–nstyg, hvilket visserligen tog ut fläckarna, men äfven färgen, så att det blef en stor, hvit plätt med mörka kanter midt på den kulörta klädningen.
Rikets Ständers Banco-Deputerade (serskilde Ombud, hvilka, enligt Ständernas beslut, efter 1697 ^rs Riksdag, voro tillförordnade att vid vissa tider öfverse BancoVerket emellan Riksdagarne, samt då äfven utöfvade en beslutande rätt) snmmankommo år 1701 och utfärdade den 5 Junii nämnde år en underrättelse öfver några ärenden, som Vexeloch Låne-Banken anginge, uti hvars 4 §• förordnas: '’Det i Vexel-Banken en serdeles Räkning skall bållås, under namn af Transport-räkning, uppå hvilken hvar och en, efter behag, skall stå fritt, reda medel att insätta, till livad summa som han vill, dock icke under 100 D:r S:mt, med sådana vilkor, att honom på den insatta summan en Attest, under Bankens sigill samt Commissariernes och Betjenternes namn, skall blifva Bih. till Riks. St. Prot. 1828, 1829. 6:te Sami. 3 B. 2 lista Häftet. Ean*o-Utskottets Memorial N:o qo. meddeld, hvilken Attest skall sedan uti handel eller lill hvarjehanda andra betalningar kunna brukas och transporteras ifrån den ena till den andra, som hvarjes lägenhet det medgifver , allenast att alla sådana transporter, så ofta de ske, måge på sjelfva Attesten antecknade blifva, under vederbörandes egenhändiga namn, till dess bättre säkerhet; men den, som afen sådan Attest eller Transportsedel är egande, honom skall alltid tillåtet vara, förmedelst dess inlevererande' i Banken, sjelfva penningarne efter sitt godtfinnande att commendera , och dem antingen uttaga eller ock för sin egen räkning afskrifva låta.