Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Riksdagen 1789 och dess statshvälfning är den närmaste följden af denna tilldragelse i konungens lif. Han genomdref, som en utländsk historiker skrifvit, i själfva verket »en militärdiktatur, som motsvarade landets nationella intressen». Detta får man dock icke glömma. Det gällde fosterlandets väl eller ve – det gällde, om han skulle se upprifvet sitt lifsverk, allt det, som han drömt som ung och utfört och sökt befästa under sina mannaår. I sina anteckningar öfver 1789 års riksdag citerar Adlerbeth en följd af samtal mellan honom och konungen. Af dessa får man icke blott intryck af det formellt riktiga i oppositionens åtgärder som fastmer af det nödtvungna i konungens. För hans milda natur lågo våldsgärningar icke nära till hands, och han var, som han uttrycker sig, icke »couleur de rose» öfver att nödgas taga dem. »Men för honom var annars ingenting visst utom fasan af allt och nödvändigheten att bryta sig igenom med starka medel.» Efter 1789 följer ett mörkt skifte i Gustafs lif. Brytningen med adeln hade genom riksdagshändelserna fullständigats, och hans slottsrum stodo tysta, öfvergifna af den lysande krets af kavaljerer och damer, i hvilkas midt han älskade att lefva. Från sin egen familj var han i det närmaste skild. Hans »lever» besöktes blott af »ämbetsmän, partigängare och lycksökare». Courer kunde icke gifvas, ty inga damer skulle infinna sig, och på börsassembléerna funnos »endast fruntimmer till två kadriljer». Och de litterära vännerna voro också de afvogt stämda, doktrinärt frihetskära, som de voro på 1700-talets vis. Hur djupt denna hatfullhet särskildt hos adelns damer – det femte ståndet, som han kallade dem – sårade konungens stolthet och sällskapsmannens fåfänga, visa många bref af Gustaf III:s hand.
Under erinran derom, att en ibland de största tyngder, som hvila på Komministraturerna och försvåra utvägarne för innehafvarnes sorgfria bergning, vore den skyldighet, som ålåge dem, att sjelfve bygga och underhålla sina boställen, och då de flera förslag, som till afhjelpande eller lindring af denna svårighet, blifvit väckta, hvarken vunnit understöd eller framgång, såsom hufvudsakligen åsyftande att öfverflytta en del af församlingarnes byggnadsoch underhålls-skyldighet vid pastorsboställena till komministrarnes boställen, bar lektor Wallman, uti en inom Högv. Preste-ståndet väckt och till Stats-utskottet remitterad motion, enär det icke vore att hoppas, att församlingarne skulle ytterligare vilja åtaga sig någon sådan skyldighet, såsom den enda utväg, hvilken för närvarande syntes erbjuda sig att åtminstone till någon del vinna ändamålet, föreslagit: l:o att inom hvarje stift måtte bildas en byggnadsfond, hvaraf årliga räntan borde användas till byggnadshjelp vid de mindre komministralurerna; och 2:o att, då den behållna inkomsten vid lediga komministers-tjenster vanligen är ganska ringa, Rikets Ständer måtte anvisa ett årligt statsbidrag af 1000 rdr banko för hvarje stift lill denna fond. Stats-Ut^kottets Utlåtande, N:o 138. 3 Lika med motionären finner Utskottet den för de i allmänhet svagt aflönade komministrarne nu gällande förbindelsen, att sjelfve bygga och underhålla deras boställen, vara för de fleste af dem serdeles betungande; men då Utskottet anser statsverket icke böra betungas med sådan utgift, som har blifvit ifrågaställd, hemställes att motionärens framställning icke må föranleda till någon Rikets Ständers ålgård.* Stockholm den 25 April 1851. Ank. till Exp.-Utsk. d. 30 April 1851, kl. 10 f. m.
Man har sagt att förtroende i sådana transaktioner icke kan upstå utan fullkomlig frihet. Enl. min tanke grundar sig förtroende i penningeförhållanden icke på räntefoten, utan på säkerheten. Man har vidare sagt, att penningen endast är en vara. Denna sats har blifvit biträdd af många statsekonomer, som betraktat denna fråga, och visserligen är penningen en vara, men den är något annat derjemte, den är det allmänna bytesmedlet man och man emellan, och mätaren af alla varors pris. Det har förut blifvit anmärkt, att ka - 272 Den 4 Febmari f. m. pilalenie utgöra näringarnes drifkraft, och dertill kommer att lagstiftningen bör gå ut på att så mycket som möjligt sprida allmän välmåga och allmän trefnad. Alltså, om det är nödvändigt att penningen cirkulerar, och för näringarne, att icke sakna kapitaler, hvarförutan de skulle aftyna eller dö bort, så skulle jag derifrån vilja härleda statens rätt att stifta lagar för räntefoten, genom att icke medgifva penningen, sorn har en viss tendens. att samlas på få händer, en obegränsad frihet. Vi veta dessutom, att kapitalerna icke kunna beskattas och att näringarne få framstå som förläggare af de skatter, som borde drabba kapitalerna. Förhållandet må nu betraktas huru sorn helst, men det känna vi, mine Hrr! att kapitalerna i liela verlden växt till en oerhörd makt. För att öfvertyga oss derom behöfva vi blott kasta en blink på penningemarknaden i Europa, och då se vi, att kapitalerna förvärfvat sig ett välde, som reser i många delar sitt hufvud högre än furstarne och folken. Då en makt kommit till delta välde är det ganska naturligt att den skall söka utsträcka detsamma ännu längre. Att försök i denna riktning, ge nom räntans frigörande, först upstått i de länder, der industrien samlat de största kapitaler, och der äfven faran af penningens inflytande minst kännes, såsom i England och i de större handelsstäderna, på kontinenten, det är också, som mig synes, en ganska klar följd af förhållandena.
Det ar af Utsk. man fordrar redogörelse för deras åtgöranden, ja man instämmer t. o. m. i den hätskhet som mot dem rigtas af förklaranderna, så att de enfaldige i landet skulle kunna tro, att de vore orsaken till all oreda och allt detta myckna talande och skrifvande. För min del måste jag dock säga, att Const.- Utsk. svårligen kunna handla annorlunda än de gjort. Med begrepp om sin skyldighet att lyda lagen, som ålägger dem att i Rådsprot. eftersöka det, som är orätt, så vet jag i sanning icke, huru de kunna med godt samvete undgå att anmärka hvad de, hvar efter sin öfvertygelse, finna klandervärdt. Hr Dalman har sagt, att Const.- Utsk. borde framlägga en tablå öfver Rikets styrelse; men om man äfven skulle kunna föreställa sig att, med den sammansättning Utsk. eger, det vore möjligt att åstadkomma en dylik tablå, bekänner jag, att jag icke skulle sätta större värde på den. än om t. ex. den stöde att läsa i Aftonbladet. Icke kan en af sådant fåtal, som en Const.Utsk:s majoritet, uttryckt opinion medföra någon inflytelse på den allmänna. Det är endast RiksStms debatter derom som kunde anses af vigt, och just derföre kanske afböjer man dem på sätt som nu skett i dag. Jag är icke bland dem, som ämna kasta sig öfver Const.Utsk., emedan jag icke anser det hafva förtjent alla emot detsamma gjorda anmärkmr. Sedan jag sagt detta, är det endast i en punkt, händelsevis den, som Hr Dalman äfven ansåg vara den aldra vigtigaste, som jag ämnar vidröra detaljerna, men jag råkar vara af en alldeles motsatt tanka med Hr Dalman i principen. Frih. Lagerheim, vår nuv:de Utrikes Statsminister, har redan yttrat sig derom, så att jag tror att de fleste, som hafva något begrepp om hvad det vill säga, eller som något så när såsom statsmän tänkt på betydelsen af en Regents verksamhet i afs. på den yttre politiken, skola finna att han haft rätt.
Systéme ofta mera befrämjat den utrikes än inrikes Handeln, mern fruktat en fri utförsel af egna Varor, än fri införsel af utländska, samt att man ofta mera älskat konstiga än naturliga medel till Näringarnes och den inre Hmdelns trefnad och flor. Följderna af detta Systune, hafva icke eller uteblifvit. En Ledamot i Oeconomi* Utskottet Herr Borgmästaren Hök har i dess nu upplästa serskildta yttrande, afstyrkt den yrkade Seglations friheten för Blekinge och Skåne. Han har ansett den vådlig pa den grund, att genom denna frihet kunde icke allenast ved och andra Skogs-Producter fot3S till den midtöfver liggande Danska Öcn Bornholm, i stället för till Skåne, utan ock förbudna varor derifrån insmygas till Sverige; han befarar äfven derigenom ett för högt pris på ved för Invånarne i Städerne i Blekinge. Sådana skäl skulle kunna anföras emot tillåtelsen för nästan hvad slags Export som hellst. Jag kan icke heller inse af hvad skäl ägare af Skog i Blekinge ej skola fä sälja till det möjligen högsta pris, som de kunna få för sin vara. Det vore till och med för Riket i det hela nyttigt om Blekinge fick till Utlänningen fritt exportera Skogs-Effecter, för att derigenom till någon del godtgöra skadan af att Finland får till Sverige fritt importera dem. Det basta correctiv emot en för stor Import är Export, hvilken, i stället för att befaras och hindras , bör uppmuntras och befrämjas. Utomdess' är priset på ved i Städerne af Blekinge icke högre än att det Ben 4 April. knappt ersätter arbetet vid upphuggningen och transport-kostnaden. Och sjelfva förbudet mot utförsel till Skåne (så när som från den enda Hamnen Pukavik) har så mycket mindre uppfyllt ändamålet, att bespara Skog, som det mera föranledt till Skogarnes förödande. Ty just för det den ej fått fritt afsätta sin ved, har Allmogen varit nödsakad bränna sin ved till aska, hvilken den fritt fält exportera och till en tunna aska, som betalas blott med 3 R:dr Banco, åtgå 7 å 8 famnar ved.
Doek beläggas lysnings-sedlar för allmogens söner eller ■drängar, hvilka veterligen icke hafva last egendom, endast med tolfskillings karta, utan att sådan debetsedel eller bevis behöfver anskaffas; äfvensom lysningssedlar för alla sådane personer, som ej betala bevillning efter 2ldra art., hvaraf följer, att vid intet tillfälle må karta-beloppet beräknas till mindre än tolf skilling. 3:o Sker lysning för utländsk man, som ej är skattskrifven i Sverige, må kartan i inlet fall understiga en riksdaler. Erlägges frivilligt högre belopp, bör det af mannen, sorn askar lysningen, på lysningssedel antecknas. 4:o Lysnings-kat le-beloppet må erläggas i kontant eller med aflemnande af slämpladt papper, hvarmed vidare förfa res, på sätt följande 20 § 2 mom. härom förordnar. 5:o För öfrigt gäller, i afseende på efterlefnaden af detta stadgande, hvad i3 § samt 20 Cgs 2 morn. föreskrifva; och ansvare den, sorn på flere ställen taxerad är, men ej samtlige debet sed larne vid lysnings-kartans beräkning framvisar, enligt 14 § 1 morn., och fylle bristen, samt vare pastor du från allt tilltal fri. § ro Om stämpling af tidningar. i;o Hvarje utkommande tidnings-nummer, tryckt på halft ark eller derunder, förses med en röd stämpel till ett runstyckes belopp, från ett halft till och med ett helt ark med en stämpel till 14 r st; derutöfver, till och med 1 ark, t1 r:st. o. s. v.; och skall med halft ark förstås papper, hvars yta innehållet en och en half qvadrat-fot, eller l5o qvadrat-decirnaltum. Tidningar, med sådan stämpel försedde, äro från postporto-afgift frie. 2:0
Majus stadfästelse å samma Riddarhusordning. Stockholm den 4 December 1823. På RiddarhusUtskottets vägnar Eric Sparre; N. Snoilsky. Riddetkapets och Adelns underdåniga skrifvelse till Kongl. Maj:t, med anhållan om stsdfästelse å en ny Riddarhusordning. 6 Ven é December c. m. Stormägtigsta Allernådigste Konung! Sedan Ridderskapet och Adeln ansett RiddarhusOrdningen af den 16 Julii 1818 bora i å skilliga delar ändras och förbättras, samt derföre, i den ordning 52 §. af samma Riddarhusordning föreskrifver, för sin del antagit den förändrade Redaction af berörde Författning, som härjemte underdånigst bifogas; får hos Eder Kongl. Majrt Ridderskapet och Adeln i underdånighet anhålla, det Eder Kongl. Maj:t i Nåder täcktes derå meddela Dess Nådiga stadt fästelse, så alt samma Författning må i händelse af Eder Kongl. Maj:ts Nådiga bifall, blifva till efterlefnad gällande, från den tid, då detta Riksmöte 6lut»s. Ridderskapet och Adeln framhärdar &c. R i d d a r h u s O r d ni n g. §. t. På Riddarhuset äge hvar och en introducerad ätt, efter den vid 1809 års Riksdag stadgade Nummerföljd, Säte och Stämma, på sätt denna Riddarhusordning föreskrifver. $. 2. De personer^hvilka af Kongl. Majit blifvit till^Greflig eller Friherrlig värdighet upphöjde, eller med Adelskap benådade, men inom tvenne år efter utnämnandet icke hafva sig t>en 4 Btftmber c. m. 1 till mält, hafva all vidare rätt dertill, enligt Kongl. Förordningen den 8 Maji 1775 och Kongl. Brefvet den it Februarii 18oo förlorat, så framt ej Kongl.
Emot förslaget har jag blott att anmärka en omständighet, som förut är angifven af Hr von Hohenhausen och Hr Rosenblad, nemi. att StatsUtsk. icke gifvit något särskildt tillnamn åt den r:dr, som skulle utgöra myntenheten, hvilket jag dock anser af behofvet högt påkalladt, för att skilja den ifrån de annorlunda validerande riksdalrar, som ännu äro gällande, b:co-r:drn och silfver-r:drn. Jag ber blott att få åberopa, hvad de nämnde ledamöterne i delta afseende yttrat, hvaruti jag hufvudsakligen instämmer, med yrkande afbetänk:s återremitterande. Öfverläggningen förklarades härmed vara fulländad, hvarefter Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. ansåge de emot Eanko-Utsk:s nu föredragna utlåt. N:o 24 gjorde anmärkmr föranleda till detsannnas återremitterande. Ropades starka Ja, blandade med Nej. Gr. Cronhjelm: Då flere ledamöter af Ståndet yrkat bifall ä betänk., hemställer jag vördsamt, huruvida icke Hr Gr. o. Landtm, skulle läckas i vanlig ordning derå göra propos. Hr von Hartmansdorff, Aug.: Sedan en så stor del af denna dag blifvit inom detta Stånd använd, till att afhöra särdeles stridiga meningar, och då de 3 öfriga Stånden redan lära hafva återremitterat betänk., så kan jag, för min del, icke finna annat än att rätta sättet för oss att behandla frågan, är att återremittera betänk. Derpå har Hr Gr. o Landtm, gjort propos. Den har redan blifvit besvarad med ja, hvadan jag hoppas att R. o. Ad. låter dervid bero. Man skulle genom votering derom troligen uträtta ingenting; ty äfven om R. o. Ad. bifölle betänk., så gjorde det intet till saken, enär de 3 öfriga Ståndens återremiss likväl föranledde frågans upptagande ånyo.
Nordligast ligga de anspråkslösa ställena. Genom ett idylliskt läge och vackra omgifningar ersätta de saknaden af konstlade förströelser. Här bada för moderat pris inackorderade köpen * hamnska hustrur, hvilka likt Psyke se sin Amor endast pä natten. Skådespelare i Jägers normalkostym träna sig på velociped och anlägga skägg. Unga målare uppträda i fantastiska hufvnd-bonader och iakttaga märkvärdiga soluppgångar. Strängt moderna skalder samla lokalstudier till sorgesamma noveller om hur det ursprungliga naturtillståndets snaskighet dukar under i kampen mot den framvältrande förfiningen. Halfvägs mellan dessa poler, der, hvarest idyll och kultur räcka hvarandra handen, der en gammal hedervärd krog, omskuggad af lummiga kastaqjer, på sina knöliga skuldror bär en lätt schweitzervåning med balkong af flätverk och » Hôtel » med guldbokstäfver på gafveln, der den företagsamme värden ute på sin strand har bygt sex badhus, som likna lusthus och uppe på sin backe fyra lusthus, som likna badhus — i klart väder kan man stirra öfver till fönstren i Landskrona — der posten medför tidningarne morgon och afton och eftermiddags-ångaren kommer lämpligt till mattimmen — der är platsen, das ist Tyrol, den äkta köpenhamnska badorten, der några af jordens lyckligaste ligga på landet eller ligga i vattnet. Naturligtvis fins det grader i lyckan. De, som bo på de kringliggande stora landtställena, hvilka bakom ogenomtringligahäckar af avenbok och vildrosor omge sig med parkanläggningar, drifhus, sportsplaner, stallar, familjegrafvar och mångahanda annan jordisk härlighet, dessa sybariter som till p&amp; köpet äta middag klockan åtta efter att ha druckit té klockan fem — hvil-ket väl nästan är det förnämsta man kan företaga sig der på orten, näst det att ställa till parforcejagter — dessa m&amp;ste naturligtvis känna sig på herrskapsvis upphöjda öfver dem som bo på sommarnöjen med öppna trädgårdar utåt Strandveien och som äta middag klockan fem och dricka té klockan åtta. Till gengäld kunna dessa se ned på innehafvarne af de trädlösa villorna vid grusade sidovägar.
Nu har man icke dragit i betänkande att hufvudlöst kasta sig in i en skuldsättning, som kommer att för fäderneslandet medföra de betänkligaste följder. Alla dessa skäl äro för mig mera än lillräcklige, för att instämma uti Utsk:s förslag i denna punkt. Ett enda af de framställda momme kan jag icke understödja, nemi. det l.-sta, hvaruti stadgas såsom vilkor för kreditiv-rätts åtnjutande, att hypotheksföreningarna skulle förbinda sig att nedsätta minsta utlåningsbelopp lill 400 r:dr b:co. Jag anser för min del att en sådan inskränkning icke är lämplig, derföre att, då man vill lemna understöd, hvilket är min afsigt, bör man icke meddela föreskrifter, som medföra tvång och motarbeta inrättningarna sådane de grundat sig till följe af gällande reglementen. Jag tror alt man bör låta bero vid de stadganden, som för de respektive inrällningarne i detta afseende redan äro bestämde, och derföre önskar jag att antingen betänkandet till den diskuterade punkten måtte återremitteras, eller ock med uteslutande af Irsta mom. af samma punkt, af 11. o. Ad. bifallas. Frih. Palmstjerna, Carl Otto: Af de föregående talar nes yttranden kan jag sluta, dertill, att Utsk:s förslag i denna punkt blir återremilteradt. Afven jag anser att så bör ske, dels pä grund af några skäl, sora förut äro anförda, dels derföre att sjelfva förslaget är af den beskaffenhet, att det icke kan af någon hypoteksförening antagas. Om äfven Ständerna skulle antaga förslaget, sä ser jag icke möjligheten af att hypotheksföreningarne kunna underkasta sig sådana vilkor, som att nedsätta minsta utlåningsbelopp till det för dem besvärliga af 400 r:dr b:ko, och i och med detsamma äfventyra att kreditivet blefve vid tillfälle upsagdt, hvarigenom all den fördel, som liypolheksföreningarna skulle ega af denna kreditiv-rätt, kunna genom tillämpning af 6:te punkten helt hastigt af Bankofullmägtige borttagas, utan någon mot 25* - 388 Den 14 April. svarande ersättning.
Han är min far, men jag älskar honom ej, och har icke heller gett honom mera makt öfver mig, än jag när som helst Ja, han är en grym och våldsam menniska, hvars Så länge ni vistas i er ogudaktige fars grannskap, men det är dåraktigt att våga hoppas något sådant Inte mina böner Kanske kunde jag än blif kan göra mig oberoende af honom. Min styfmor, 13 som var en god men svag qvinna, behandlade han som en barbar, och det är endast ert ädla mod och tills skyddat er, för hans orättvisa. Erika. huru förhärdad han än må vara, tyckes likväl hans sednaste uppförande mot sin hustru vara ett bevis på hans hjertas ånger, alldenstund han ville godtgöra henne hvad han brutit. Birger (med bittert leende). lugna alfvar, samt er omsorg om Gabriela, som hit Mig, skall och kan han inte misshandla. Men skall göra er bekant med sjelfva grunddragen af hans inre. Han hade med den olyckliga makan, inte varit gift längre, än i några månader, förr än han fann henne för svag, och, efter hans egna ord, för Ah, ni känner honom inte rätt,... men jag pjunkig och gråtmild för skärgårdslifvet, som vexelsidigt gjorde honom butter och trätgirig, och öfveratt hon snart skulle blifva mor. gick slutligen till misshandlingar, oaktadt han visste Erika. stund ville hon fullständigt anförtro mig sina olycutföra detta beslut. Arma, beklagansvärda qvinna I sin döds kor, men hon beröfvades målet, innan hon medhann Birger. I sin svåra belägenhet öfvergaf hon oss en dag och flydde till ett ställe några mil bortom Götheborg, der hon kort derefter födde Gabriela. Allt detta tycktes inte bekymra min hårdhjertade far; Han gladdes tvärtom, att ha blifvit henne qvitt, 14 men var likväl mensklig nog, att skicka henne det underhåll hon behöfde. Erika. hennes återkomst Nå hvilka orsaker kunde sedan föranleda Birger. barn in till Götheborg. Der hörde gubben händelsevis omtalas, flickans ovanliga egenskaper, såsom alldeles underbara vid hennes år. Då väcktes äreHon hade, några år derefter, flyttat med sitt
Han förklarade, att han icke föreslagit den i hans ögon så orättvis antastade tidningen, endast därför att han sympatiserade med den, utan af helt andra orsaker. Han ansåg nämligen, att universitetet framför alt vore till för att dana dugliga och insigtsfulla människor. För att blifva detta borde man lära känna den tid, i hvilken man själf lefde. Men man lärde ej känna sin tid genom att ensidigt hämta upplysningar endast från ett håll, och detta blefve följden, när man hade endast konservativa tidningar. Han trodde därför, att alla partier borde kunna vara eniga om, att antaga åtminstore en liberal tidning såsom ett slags motvigt. Härefter uppträdde ett rödhårigt skollärarämne, som såg ut att bära nationens väl och ve på sina breda skuldror, och som ständigt uttalade ordet »nationen» med en tonvigt, som om han stått i riksdagens första Kammare och talat om fosterlandet, och förklarade, att Upsala universitet städse fördelaktigt utmärkt sig för att ej befatta sig med »Dämagogische Umtriebe». Han ansåg, att denna tidnings anskaffande vore ett steg, som i detta fall kunde medföra oberäkneliga – han lade särskild vigt vid oberäkneliga – följder, och han bad nationen betänka sig noga, innan den beslöte sig för detta steg. – Herr Grane har ordet. Grane reste sig förvirrad upp. Han hade glömt, att han begärt att få yttra sig, och stod en stund tyst. Det kändes, som om alt hvad han tänkt under hela öfverläggningen funnes rundt omkring honom i en rök, hvilken han blott behöfde blåsa på, för att den skulle försvinna, och alt bli klart. Men han kunde icke röra läpparna. I det samma mötte han Lings ögon, som belåtet betraktade honom, uttryckande njutning öfver hans förlägenhet, och han tyckte sig höra ett »Häm!» på hans läppar. Ansträngande hela sin kraft fick han slutligen fram de få orden: – Jag har blifvit förekommen af hr Hultin och ber blott att få instämma med honom. När han satte sig ned, susade det för hans öron, och han tyckte, att allas blickar hvilade på honom. – Fiasko, sade Ling och ruskade honom vänskapligt. Häm! Fiasko. Men hvad fan gör det? Klubban föll, och öfverläggningen var slut.
På grund af hvad jag sålunda anfört, begär jag bifall till betänk, och vill ej yrka återremiss, oaktadt jag anser den föreslagna skrifvelsen obehöflig. Men om återremiss skulle beslutas, anhåller jag, att Utsk. måtte frångå förslaget om denna skrifvelse, enär en författning, som uppfyller ändamålet, redan är utfärdad under d. i3 Sept. r83o. Hr von Troil, Emil: De 4 sednaste talarne äro rätt lyckliga, då de i afseende på denna fråga äro i den alltid angenäma ställningen, att deras begrepp om rättvisa, och billighet öfverensstämmer med känslan för den lidande. Jag är icke i samma ställning, ty jag kan ej medgifva, att Friherrinnan Eneskjöld iråkat sin förlust utan eget förvållande, då hon underlåtit, hvad erfarenheten bort lära henne vara nödigt vid all publik uppbörd, att nemi. skaffa annotation å qvittenserna. Vi veta alla, att detta gäller ej blott för publika cassör, utan äfven för hela kronouppbörden; och om en fogde förvärfvade sig sådant förtroende, att de skattskyldiga försummade taga häradsskrifvarens annotation å fogdens qvittenser, men denne sedermera rymde med penningarna, skulle en hel landsort, med lika skäl som Friherrinnan Eneskjöld, kunna inkomma med klagomål Öfver det missbrukade förtroendet af en embetsman) och jag hemställer, om R. St. då skulle kunna vägra en mängd fattiga bönder samma förmån, som man nu vill gifva friherrinnan. Någon okunnighet om hvad som borde iakttagas kan dessutom så mycket mindre förebäras, som skuldsedeln innehöll, att medlen borde insättas i R. St:s Bank. Man har väl sagt, att här endast är en formalitet, som blifvit underlåten; men sådana fall inträffa ofta, der underlåtenheten af blott en formalitet kan medföra betydlig förlust, såsom vid en bevakning i en proclama och dylikt.