Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag hinner ej längre än till Hamburg, förrän du går och bär dig åt som en komplett galning. » Och häradshöfding Robert Falk, bäst känd under namnet Bob, stötte askan af sin cigarr och spottade ursinnigt för att ge luft åt sitt raseri. » På min heder, Bob, » mumlade Nils snopen, » jag är förskräckligt ledsen, men jag tror ändå, att när du får se A d a » » Se A d a, » härmade Bob, » tackar så mycket! En vanlig docka, förmodar jag. Gyllene lockar — som hängas på en spik om kvällarne; rosenhy ur sminkburken; ett getinglif, skapadt af snörlifssömmerskan och ett hufvud fullproppadt med Ohnets romaner. Och för detta krimskrams vill du, min käre Nisse, afstå från både frihet och portnyckel, bo i en modern hyreskasern och lefva på slarfsylta och vidbränd välling! D u vill, med ett ord, utbyta ditt sorgfria ungkarlslif mot det äkta ståndets vedervärdigheter; en spoling som du till på köpet, som knappast ännu behöfver rakknif. » » Men, käre Bob, jag lofvar jag lofvar att aldrig göra så mer. » » Äh, hvad det beträffar, så litar jag inte på dig längre. En människa, som har både ögon och öron i behåll och ändå går och förlofvar sig, den kan man tro om hvad för galenskaper som helst. » Nils retirerade, figurligt taladt, bakom sin cigarr och var klok nog att tiga. De båda vännerna hade ätit middag till sammans på » Sällskapet », och Nils, som ansett ögonblicket gynsarot, hade just för sin vän och mentor omtalat sin förlofuing. Sättet, hvarpå denna underrättelse mottogs, gjorde Nils betydligt lång i synen, » men, » tänkte han, » den stackars människan har väl ännu ej hämtat sig från sjösjukan; när han får tänka på saken och får se A d a » och den unge fästmannens tankar flögo i säll förtjusning hän till det dyrkade föremålet. Under tiden satt Bob och rökte i dyster tystnad.
Utskottet har icke heller kunnat förbise att, ehuru, enligt hvad Utskottet inlvemtat, svenska skeppare ganska ofta, genom konsulernas nitiska bemödanden och myndigbeternes å stället beredvilliga medverkan, lyckats att få i tjenst å fartyget återställda derifrån bortrymde sjömän, likväl i allmänhet svårighet för desse tjenstemän måste möta att, å utrikes ort, der den förrymde sjömannen icke uti ifiågavarande fall är ställd under det främmande landets lagar, och följaktligen nödig handräckning och biträde för konsuln af vederbörande myndigheter icke alltid är alt påräkna, kunna på något verksammare sätt bidraga till rymmarens återskaffande och dennes återinsättande i tjenst, samt att alltså någre förändrade föreskrifter för konsulerne i deita afseende icke kunna till O # ändamålets vinnande föranleda. Då deremot, enligt Utskottets åsigt, förnämligaste grunden lill svenske sjömäns så ofta förekommande rymningar måste hemtas dels, någon gång, från en hårdare behandling af besättningen från befälhaIvares sida, dels ock uti en åt besättningen å svenska fartyg, i förhållande till hvad i allmänhet uti tjenst å främmande fartyg bestås, tilldelad sämre kost och lägre aflöning, och desse rymningar fördenskull böra i samma mon upphöra, som ett bättre förhållande emellan befälhafvare och besättning å svenska fartyg inträder samt sjöfolkets underhåll och hyror närma sig till likhet med hvad i tjenst å andra nationers fartyg i sådant afseende erbjudes, men ändamålsenliga förfoganden uti nu omfömälde hänseenden - Allm. Desv.- och Elion -Utskottets Betänkande, N:o 50. enden måste vara beroende på rederiernas enskilda omtanka och icke lämpligen kunna genom ett allmänt stadgande påbjudas, får Utskoitet af sådan anledning och med hemladt stöd i öfrigt af hvad bär ofvan i ämnet blifvit a n förd t, vördsamt tillstyrka, alt motionen icke heller i denna del må lill någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Stockholm den 9 Maj 1843. Aok. till F,xp. Ulsk. den tl Maj, kl. iö f. m.
GiftermålsBalken, skedde detta ingalunda i afsigt att, på sätt Lag-Utskottets betänkande N:o 26 för samma riksdag gifver vid handen, “snarare göra ett steg tillbaka än framåt", utan var och är anledningen, dels den att, på sätt jag i min motion vid sistlidne riksdag sökt tydliggöra, förekomma split och tvister inom familjen, hvilka oftast ej lemna annat resultat än att familjens bästa egendom, dess endrägt och inbördes kärlek, skamlöst sköflas, dels ock trodde jag, och vågar till och med ännu tro, att en förändring i ofvanberörda kapitel skulle vara af behofvet, högt påkallad. Att tidsandan — jag ber om förlåtelse att jag kommit att begagna detta ord — härutinnan icke delar min åsigt, är icke endast möjligt utan till och med troligt, hvadan jag således bort nöja mig med det svar, hvarmed Lag-Utskottet vid sistlidne riksdag affärdade min motion i samma fråga; men äfven med antagande att denna min motion skulle komma att dela samma öde som dess föregångare, hoppas jag, dels att Utskottet närmare redogör för de i Betänkandet N:o 26 under sistlidne riksdag anförda orden: “det synes nemligen som om vid en i framtiden möjligtvis skeende förändring i ifrågavarande stadgande lagstiftningen komme att gå i en rigtning, alldeles motsatt den, som motionärens förslag utvisar11, dels ock att, om mitt förslag äfven nu skulle underkännas, det likväl, som många af dess föregångare, med hvilka det har en ej ringa slägtskap, slutligen skall vinna representationens bifall. På ofvan anförda skäl och med åberopande af dem, som finnas andragna uti den af mig vid sistlidne riksdag under N:o 370 till Hedervärda Bonde-Ståndet, ingifna och till Lag-Utskottet remitterade motion, får jag föreslå, att, med upphäfvande af öfrige stadganden i 10 kap. Giftermåls-Balken 1 § af samma kap. hädanefter måtte erhålla följande förändrade ordalydelse: när man och hustru äro sammanvigda, då eger hvardera giftorätt till hälften i såväl den lösa som fasta egendomen i boot.
Huruvida medlen äro behöfliga för banken, derom har Utsk. redan yttrat sig, och den fruktan, som Grefven uttryckt, att riksg.-kont. icke skulle kunna använda de obligationer, hvaruti bankovinsten till större delen består, kan jag icke dela; ty med de rika penningetillgångar, som nu finnas cirkulerande, blifver det visserligen icke någon svårighet för banken att realisera dessa obligationer när som helst. Jag motsätter mig alltså en återremiss och tillstyrker bifall lill förslaget, att Utskis betänk, må förändras sålunda, att bankovinsten skall öfverlemnas till riksg.-kont. med 4 genast och sedermera med 4 vid början af hvartdera åren 1849 och 1850. Hr von Troil: I anledn. af det yttrande, som af en ibland riksg.-kontis fullmäktige blifvit afgifvet, att den öfversigt, jag framlagt af riksg.-kontis nuvar. penningeförhållande, icke skulle vara fullt enlig med verkliga förhållandet, derföre att icke den för året inflytande bevillningssumman och öfrige tillgångar, som den värde talaren omnämnt, deruti blifvit inberäknade, anhåller jag endast få nämna, att den tablå jag framlaggt visar riksg.-kontis ställning d. 1 Januari 1848; att således några inkomster, som under året inflyta, icke kunde deruti upptagas. Afven jag vet att kontoret har inkomster, som under årets lopp inflyta; men jag tror att då det är fråga om att framlägga kontis ställning, bör man visa huru dermed förhåller sig en viss bestämd dag. Jag ber att fä tillägga, att jag ingalunda anser riksg.-kontis ställning vådlig, utan tror tvertom att riksg.-kont. kan komma att under loppet af de blifvande 3 åren öfverlemna icke så obetydligt af sina tillgångar till statsverkets behof. Derjemte får jag nämna, att uti riksg.-kontis skuld upptages för närvar, en summa af öfver 3 millioner, jag minnes icke bestämdt beloppet, som 414' Den 12 Februari f. m. utgör riksg.-kont:s skuld till banken och som endast med 88,000 r:dr om arel inbetalas.
Hon lyste artigt sin nya rumkamrat uppför trappan, bad henne akta sig för lå- » Nå ja, det gör det samma, om inf ' du är rarne till venster, och när de kommit in, börså ung, jade hon hjelpa henne att packa upp sakerna. Sedan de också hängt in klädningarna i Du blir ändå min drottning, då jag en gång garderoben, blefvo de helt hastigt du, det vill blir kung. säga, sjelfva ordet » du » kunde Beda ännu » Då skall du få en klädning, som lyser inte riktigt få fram, men hon sade » Emy » i stället för » fröken », och det lifvade upp samhimmelsblå, språket betydligt. De pratade väl en qvart, Med vackra silfverstjernor, som glindra der sedan de lagt sig, men så släckte Emy ljuset, och det blef tyst. uppå. Beda kunde inte somna. Det var så underligt att inte ligga ensam, och hon låg och lyddes efter Emys andedrägt. Plötsligt tyckte hon sig höra en snyftning från andra sängen. Hou lyddes ännu uppmärksammare än förut och undrade, om hon misstagit sig. Men så hörde hon samma ljud igen, och så ett rassel med lakanet, som om den gråtande torkat sina ögon. Låg hon verkligen och grät! Beda satte sig upp i sängen. Hon ville så gerna försöka trösta, men var rädd att synas ogrannlaga. Nu kommo flere snyftningar på hvar andra. De skuro Beda i hjertat. » Emy », sade hon sakta, » Emy. ! » Det blef alldeles tyst. Endast tunga andetag förnummos från sängen midt emot. Den stackars gråtande lilla främlingen ville troligen inbilla sin kamrat, att hon hört orätt. Emys beherskningsförmåga var emellertid inte stor. Efter ett par ögonblick bröto snyftningarna fram på nytt i fördubblad styrka, ty hon gjorde icke längre några försök att hålla dem till baka. » Emy, » upprepade Beda, » är Emy sjuk? » Det var mera grannlaga att fråga så, än att fråga, om hon var ledsen. » Nej, » ljöd det halfqväfda svaret under täcket.
Jag fruktar dcrifrän, att för längre tid tillbaka sädant kanske händt, och att Riksgälds-Kontoret förledit är, dä Riket, i brist af tillgängar för dagen, efter min tanka, kunnat komma närmare sin undcrgäng, än det ännu sig lyckligtwis befinner, blstod Statswerkct med län; men om man ivid granskningen af ätgärder, wid bedömmandet af Handlingar icke fäster sig wid dek endast mekaniska,.om man äfwen gör ett billigt afseende pä afsigterna, pä följderna i motsätta händelser, pä "lyckan som händt, och vlyckan som nied mer än sannolikhet skolatinträffa, Hä hwad wär och Rikets förlust och wäder säkerligen Den 2 October. 1179 blifwit och hwad de nu äro; om ninn med en sann kärlek till Fäderneslandet, med wälwilja för rättfinte medbrödcr; ined känsla af dygd inom eget bröst, bedöm, mer hwad man endast klandrar, torde man icke alltid skjuta skulden till olyckan pä dem, sorn, utan att kunna förekomma henne, ätminstone lindrat betz pläga, lättat dess bördor, ja efter mera än sannolikhet, afwäijt dest förkrossande fläg. Mätte af alla dem, som billiga dessa mina fritt yttrade tänkesätt, jag crhälla ett skäl till ursäkt för' mitt afwikning frän ämnet, af den öfwcrtygelse jag hyser, att hwar och en förtrytelse bör öppet framställas, dä man bör, utan wälbctänkt öfwcrläggiiing, äfwen deras rykten bcsiäckas, deras heder siras, som jemte andra
S. D. Föredroga ånyo Stats-Utskottets Utlåtande N:0 5a3, i anledning af återremiss och meddeldta beslut å Memorialet Nro 483, angående Handelsoch Sjöfarts-fonden. Prot. Utdr. den 17 Maj i84n. 447 Härvid förekommo: i:sta punkten, litt. a. Yotenngs-propositionen, pag. 2, godkändes. Samma punkt, litt. b. Yttrandet, pag. 4> i afseende på Bonde-Ståndets beslut om anvisandet af vissa anslags-belopp, godkändes,' äfvensom voterings-propositionen, samma pagina, med det, å början af pag. 5, föreslagna utbytet af orden: ifrån uppbär ds-männen till dessa ifrån tull-verket, gillades. Andra punkten. Yttrandet, pag. 5, lades till handlingarne. S. D. Föredrogs Conslitulions-Utskottets Memorial N:o 107, i anledning af återremiss å Constitutions-Utskottets Memorial ]N:o 63. Härvid förekommo: 1:0 det, pag. 6 af Memorialet N:o 107,"upptagna alternativ; Godkändes. 2:0 det, efter berörde alternativ, pag. 6 och 7 af Memorialet N:o 107, framstälda serskildta förslag. Gillades. och 3;o det andra alternativ,'hvarom å pag. 7 af Memorialet för mäles; ansågs, i följd af det föregående, förfalla. S. D. Efter ånyo skedd föredragning af Banco-Utskottets Memorial N;o 174» innefattande förslag till åtskilliga förändrade stadganden för Banco-verkets styrelse och förvaltning, blef omföimäldta Memorial återremitteradt. S. D. Föredrogos å nyo följande Stals-Utskotlels Memorial och Utlåtanden: ]NT:o 507, med förslag till reglementariska föreskrifter, motsvarande åttonde Afdelningen af i835 års Reglemente för Riksgälds-Conloret. Gillades.
Maj:ls Befallningshafvande i Elfsborgs län, i början af år 1856 ingått till E. K. Maj:t med underdånig framställning om låneunderstöds beviljande för anläggningen af en sådan jernväg, hvilken ansågs böra i närheten af Wårgårda förena sig med stambanan, oell E. K. Majit i anledning deraf förklarat sig vilja, efter det vederbörande afgifvit fullständig plan äfvensom kostnadsförslag i alseende på detta företags utförande, taga i öfvervägande, huruvida nådig Proposition angående ett lån af allmänna medel för detsaminas understödjande i större eller mindre mån, borde till Rikets Ständer aflålas, blefvo, under Chefens för Statens jernvägsbyggnader Öfversten m. m.
Under den 26 sistlidne Februarii hafva samtlige RiksStånden remitterat till Constitutions-Utskottet en, uti Memorial den 22 i samma månad, af Stats-Utskottet framstäld Anmärknings-anledning mot föredraganden af Krigsärenden, och hvilken anledning, enligt meddeldt Protocolls-Utdrag, hemtats från 1820 och 1822 årens Bihang till R, S. Vrot. 5:djc Sami. 15 114- CanstitutionsUtskottets Betänhnndert. Revisorers erinran, vid dispositionen af de, för åtskilliga från Kronans Förråd till Utrikes ort exporterade krutpartier, influtna medel, så vidt sorn dessa, utan att i Ordentlig våg till Statsverket ingå, blifvit, jemlikt aflåtna Nådiga befallningar, reserverade för Tredje Hufvudtitelns förstärkning eller af KrigsCollegium använda för särskildta behof; förmälandes StatslJtskottet hufvudsakligen att, ehuru Stats-Ulskottets vid sista Riksdag gillade förslag till Inkomsttitlarnas beräkning, innehöll att deribland till 50,000 R:dr upptagna krut och salpeter-försäljningsmedel skulle uppkomma, genom tillverkningarnas afyttrande inom Riket, häraf likväl desto mindre bort dragas den följd, att hvad medelst afsättning å Utrikes Ort inflöt, kunde från Inkomsten, under den generela benämningen : Krut och Salpeters -försäljnings medel uteslutas, som all export af berörda Artiklar den tiden var förbjuden: hvadan ock, efter Stats Utskottets tanka, rättast förfarits om varan, såsom i alla händelser en Statens tillhörighet, blifvit Staten tillhandahållen och, lika med andra intrader, behörigen redovisad. Constifutions-Utskottet delar visserligen den af Stats Utskottet framlagda åsigt att, i fall Kongl. Maj.t täckes, efter Eget 'ompröfvande, anbefalla försäljning af stör - Constitutions-Utskottets Betänkanden. 115 re eller mindre, FörsvarsVerkets behof öfverstigande Krutqvantiteter, Kongl.
För bibehållande af Enkors och ogifta kvinnors rätt att ingå i handtverk, enär* de dertill visa säg ega skicklighet och i öfrigt fullgöra, hvad uti 5. föreskrifveS, tro Utskotten de i motiverne härföre anförde skäl vara tillräckligt talande; äfvensom be* stänimelserne i §. rörande det vitsord, sorn erfordras till bestyrkande deraf, att det prof, en sådan person företer å sin skicklighet i Höjden, blifvit tF henne sjelf föifärdigadf j Lagutskottets Betänkandet!; l63 feämt den garantie, sorn, genom vilkoret äf Förmyndares ansvarighet, kommer att beredas för uppfyllandet tf de förbindelser, sorn i handtverk deltagande omyndig Qvinna kan idgå, torde anses emot alla missbruk och olägenheter fullkomligt tillfyllestgörande. Vidkommande yrkandet, ätt ogift Qvini ha må, sedan hon tiädt i gifte, icke fä det handtverk, hvarå hon erhållit burskap, fortsätta, så lärer härvid böra ihågkommasi ätt enär rättigheten till håndiverkets drifvande blifvit af henne sjelf förvärfvad, billigheten icke kan medgifva förlusten deraf, blott derföre att bon i agtenskap ingår; kunnande för öfrigt destomindre higot äfventyr af Afhandlingars ingående med sådan person inträffa, isom, utom det att föreskrifvet är, det Mannen jämväl skall ansvara för de förbindelseri hans Hustru kati iafsluta, Kongl. Förordningen den 28 Junii 1798 i 5 §• berättigar Borgenär att söka bysättning å Hustru* som efter särskildt tillhand idkar köpenskap eller annan loflig Näring.
Som han nu fick spörja, huru den elaka drottningen farit fram medan han var borta, och allt hvad ondt hon hade tillernat sin styf-dotter, blef han öfvermåttan vred, och ställde henne inför rätta, och lät afkunna den domen att hon skulle sitta all sin tid i tornet. Den domen fick hon ock undergå, ehuru prinsessan bad för henne. Sedan lät konungen kalla sin svärson, den unge prinsen, och gaf honom halfva sitt land och rike, och den andra hälften skulle han få när konungen blef död. Sålunda kommo prinsen och hans gemål till stor makt och ära, och lefde sedan många, många år tillsammans i all sämja och kärlek. Men de begge äldste prinsarne och deras afundsjuka prinsessor fingo till straff, att aldrig höra annat än sina fränders lycka. Och så var sagan all. Anmärkningar. I en uppteckning från ~Wermland~ förtäljes, huru prinsarne fingo hvar sitt gull-äple och foro bort till att fria. Den äldste prinsen red till en grefve-gård, och fäste sig grefvens dotter. Den andre red till en herre-gård, och fäste herre-mannens dotter; men den tredje prinsens gull-äple rullade inåt skogen, och stadnade slutligen under en stor ene-buske. Vid nu konunga-sonen gaf sig till att leta, fann han en liten jord-koja; men i kojan syntes ingen lefvande varelse, utan allenast en liten fager ~råtta~, som satt på bordet. Prinsen gaf sig i samtal med den lilla råttan, och slutet blef, att han fäste henne till sin käresta. Någon tid derefter bad konungen sina söner fara bort, och hemta ett skjort-lärft som deras kärestor hade väfvit. Bröderna foro, och den yngste prinsen kom till jord-kojan. Som han nu förtäljde sin faders ärende, lopp den lilla råttan upp på bordet och ropade: »Upp mina tärnor, och spinn och väf!»
– Den tiden kommer snart – jag vet det nog. Då blir det svårt för mig att lefva. – Så – så, mitt älskade barn. – Hvad framtiden bär i sitt sköte, vet ingen. Men nuet är vårt! Lys upp nu! – Jag är ju glad! säger hon, och hennes ansikte strålar, medan tårarna rinna. Han sitter och ser på henne med blicken tindrande af ömhet och vemod. Stackars barn. Alltid har hon en förkänsla af, att lyckan måste få ett slut, så visst som straffet följer på synden. Och han vågar icke motsäga henne, ty han vågar icke tro på beständigheten af sin lidelse. Dock förefaller det honom, som om han aldrig förr känt någonting ens tillnärmelsevis liknande den hjärtats ömhet och alla sinnens lycka, han erfar i detta barns närhet. Medvetslös af kampen mellan blod och själ föll hon i hans armar, och nu tillhör hon honom med själ och blod, med alla tankar och alla sinnen. Uttrycket i hennes ansikte, när hon ser upp till honom under de skuggande ögonhåren, klangen i hennes smeksamt mjuka röst, när hon talar till honom, det lyckliga leendet och de rinnande tårarna – allt i hennes väsen andas undergifven känsla och skygg dyrkan, ett barns tacksamhet och en hunds trohet. – Vet du, att jag drömde om dig i natt? säger han, och hans småleende faller som solljus öfver hennes drag. – Mina tankar lämna dig aldrig riktigt ur sikte, ser du. Om dagen syssla de med, hur jag skall ställa det väl för dig på alla sätt – jag vill bara bädda dig i dun och kläda dig i siden som en liten furstinna. – Men i natt drömde jag, att jag bar dig bort till ett fjärran land – en solbelyst ö midt i det blåa världshafvet – långt ifrån människor och där lefde vi för hvarandra, du och jag Hon ligger med ögonen slutna och hviskar stilla: – Å Gud! Om jag någonsin drömde så – skulle jag aldrig vilja vakna mer! Som det i nåder behagar HANS KUNGLIGA MAJESTÄT att nästkommande 22 April på Christiansborgs slott låta afhålla maskerad – – så strålar nu riddaresalen af ljus, gnistrande från kristallkronornas millioner fasetter.
– Hålla käften? inföll Rask, som tillät sig stor frispråkighet mot sin gamle vän och kamrat från Tysklands, Polens och Danmarks slagfält och bivuaker; – nej, se det är då för mycket begärdt, helst som jag just nu lade in en ny tuggbuss, och huru kan den valkas, om jag skall hålla käften Vill sergeanten smaka på min tobak? – Gif hit! svarade sergeanten, halft förargad, halft blidkad, och bet af ett godt stycke af den tobaksrulle, som räcktes honom. – Men tycker icke sergeanten, fortfor Rask, – att vi borde rida fram emot kapellet och se, om den unge herrn ämnat sig dit eller annorstädes. Det vore allt klokast, tycker jag ... De öfrige ryttarne instämde i Rasks förslag. – Nej, pass, inföll sergeanten, – deraf blir ingenting. Vi hålla oss inom våra gränser. Det är bara nyfikenhet, som drifver er, karlar ... Hör du, Gåsfjun, tillade han, idet han vände sig till en af ryttarne, – hvar har du bränvinsflaskan? Dethär kalla regnet piskar till slut genom kläderna och fordrar varmare väta invändigt. Nå, Gåsfjun, fram med flaskan och låt den gå laget omkring! Den så kallade Gåsfjun bar ett annat namn i regementsrullan, men kallades så af sina äldre kamrater för sin ungdoms och oerfarenhets skull. Gåsfjun hade visserligen mustascher, som han kunde vrida kring sina fingrar ... men, se, han hade endast varit med i två bataljer och fyra eller fem träffningar (för att icke tala om skärmytslingar och dylika småsaker), och han hade dessutom blott ett skottsår i axeln och ett sabelhugg i armen att skryta af ... han hade med ett ord luktat allt för litet krutrök för att hedras med annat vedernamn, än det, hvarmed han nu kallades. Gåsfjun räckte sergeanten flaskan, sedan han först, gynnad af mörkret, smugit sig till en styrkeklunk för egen räkning. Han fruktade nämligen med skäl, att flaskan skulle vara tom, innan den, avancerande efter ancienniteten från mun till mun, återvändt till honom, den siste och yngste i laget.
De nygifta hade på ett par månader galopperat igenom Europas stora städer, beskådat museer och vaxkabinett och köpt fotografier i massa, af hvad de både sett och icke sett, och hade nu för fem, sex veckor sedaa återkommit hem för att inträda i den eleganta bostad, den hans mor och hennes mor, hans och hennes systrar och bröder, tanter och » öfriga anförvandter » bemödat sig att fylla med allt, som kunde upptänkas af lyx och komfort. Hvart fru Elly — hon var döpt till Eleonora efter farmor, men namnet förkortades naturligtvis efter engelskt mönster — hvart hon än vände sina blickar, kunde hon ej upptäcka ens en tom plats och ännu mindre en brist i det utsökta, stilenliga möblemanget. Kabinettet var möbleradt i rococo, salongen i renässans, matsalen i gammaltysk stil, rökrummet i mohrisk stil o. s. v. Och alltsammans så fullständigt och genomfördt, att ej ens minsta grand fanns att lägga till. Hon gick ut i salen och slog upp dörrarna till det antika linneskåpet, fyldt från öfverst till nederst med finaste liDnevaror af alla slag, hvart och ett mönster ombundet med broderade band — äfven här allt så fullständigt som möjligt. Missnöjd slog hon igen skåpdörrarna och gick bort till buffeten; redan första blicken på de mot den mörkblå sammetsväggen innanför de blanka rutorna uppradade silfverpjäserna sade henne, att här var också öfverfullt, och hon gick tillbaka in i salongen, där hon med en suck kastade sig ned i ett soffhörn och med trött min slöt ögonen. Det är en helt annan sak att gå och beskåda fyllda skåp och visthus, när vi veta, att det är vår egen flit och omtanke som fyllt våra förrådskamrar, än när andra händer proppat och stoppat dem fulla. Det är också med en annan känsla man på äldre dagar går och beser det man under sin arbetstid och i sin krafts dagar församlat i ladorna, än när man finner hvarje yttring af verksamhet på den tid, då man ännu kan verka, stängd genom att allt, hvad som skulle kunna göras, redan är undangjordt. Icke bättre var det ställdt med köksdepartementet.