Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Man hade tre helgdagar nu å rad, och han var minsann ej den, som brukade arbeta om söndagarne; dertill var han alltför ung och yster, hennes man. Det var icke att han ville hålla sabbatens frid, nej, alls icke, men han hade ett annat sinne. Då man arbetat sex dagar å rad, menade han, kunde man gerna bestå sig en hvilodag en glad dag, rättare sagt. Der var i rummet ännu någonting, som borde roa honom, tänkte hon. Han var naturligtvis icke i den åldern, då man egentligen kan glädja sig åt ett julträd, men hon, hon, som var ännu äldre, hon hade så hjertligt gladt sig deråt. Han hade aldrig haft ett hem förut, stackars gosse. Hans mor, tvätterskan, hade bott i barackerna med flere andra familjer inom samma väggar, och hvad hem var kunde Erik icke veta; det skulle blifva hennes sak att lära honom det. Hon tänkte på allting som varit, nu der hon satt trött och utarbetad, urståndsatt att röra sig. Julaftonens timme var redan slagen, och han kom icke. Det förflutna steg fram och påminte henne om ett och annat ... det var så sällsamt, hon hade ju knapt haft tid att tänka under de elfva månader de nu varit gifta. Ett jägtande från morgon till qväll; arbete från kl. half 5, tungt, hårdt arbete, tvätt och strykning, skurning och bråk hela förmiddagen, på middagen hemmet och maten, den tarfliga, hårdt förtjenade maten, så utarbetet igen för andra, så qvällsvarden och slutligen natten, den ofta ångestfulla natten, då han, den unge mannen kom hem drucken, visserligen glad och lustig, men retlig, så att hon ibland till och med fruktade för sitt lif. Allt detta kom för henne nu. De hade varit långa dessa elfva månader, sträfsamma, glädjelösa, så annorlunda mot det hon förestält sig. Hon var egentligen icke lycklig, det liksom formulerade sig för hennes tanke, det som hon känt som ett obestämdt, plågsamt tryck, någonting som hon förskylt, men omedvetet, någonting som var ett straff, hon visste ej hvarför. Men nu just kom hon på det. Det slog henne som en blixt. Det upplyste detta dunkel af aningar, af oklara känslor och halftänkta tankar.
Bank eller bolaget i ett eller annat hänseende afvikit ifrån de föreskrifter, som uti lagen för enskilde Banker och denna Förordning äro gifne, eller genom fastställda bolagsreglor bestämde, åligge det Wår Befallningshafvande alt sådant hos Oss ofördröjligen anmäla, dä Wi vilje, till rättelses vinnande, vidtaga erforderliga åtgärder, i öfverensstämmelse med 13 § i ofvanåberopade lag. I ' < • §. 19. Utgifning af enskilda Bankers sedlar, i kraft af denna Förordning, må ej tills vidare öfverstiga en sammanlagd summa af 10,000,000 R:dr Bauko, fördelad dem emellan, på sätt Wi finne godt i Nåder besluta; kommande följaktligen maximum för hvarje enskild Banks sedel-utgifning att i dess oktroy utsättas.» Herr Bankooch Lag-UtskoUens Betänkande, N:o 1. 9 Herr Stuart, sora uti sin motion jrkat, att, i den ordning 53 och 87 §§ i Regerings-Formen stadga, en fullständig lag för enskilda Bankers bildande och rörelse måtte vid innevarande Riksdag varda stiftad, har, i fråga om de bestämmelser och sladganden samma lag borde innehålla, hufvudsakligen hänvisat till nyssnämnda, af kommitterade afgifna förslag, men påyrkat följande förändringar och tillägg deruti, nemligen: »f Bank-lagförslaget: §. 1. Omredigeras så, att den jemväl kommer att motsvara 1 § i den af Kommittéen föreslagna särskilda förordning. §• 2. I denna § införes den bestämmelse i afseende på tecknings-summans minimibelopp, som 2 § af nämnde förordning innehåller, dock med uteslutande af orden: reda penningar. ^ *• 3* Stadgandet i samma förordnings 3 § bör här tilläggas. §. 10. Föreskriften om rättigheten för sedel-innehafvaren att erhålla qvarstad å direktions-ledamöternes egendom utgår. §. 15.
Maj:ls Befallningshafvandes i Norrbottens Län pröfning. Bevakade i Magasinsförvaltaren Gerdzlovii konkursmassa, som är under utredning. Oredovisade inventarier, hvarom anmärkning är utfärdad. Härutaf äro 12 R:dr 13 sk. redovisade i 1846 års räkning. Aterstoden, 869 R:dr 47 sk. 11 rst., utgör FältKamreraren Zetterströms balans, som blifvit bevakad i aflidne Zetterströms konkurs. 38 R:dr 40 sk. 4 rst. bero på indrifriing af Magistraten i Wisby. 115 K:dr 34 sk. utgöra utbetald skyfflings-kostuad för Wisby Hospitals spanmål och bör af Hospitals-fonden ersättas. Brist enligt spanmålsräkningen. Godtgjord 1846. af Allmänna Magasins-Kontoret den 20 Januari 1848. J. S. Nordendahl. 320 — Kongl. Sundhets-Kollegii underdåniga Utlåtande, i anledning af Rikets Ständers Revisorers Berättelse om den år 1847 förrättade granskning af Stats-verkets räkenskaper. Stormäktigste Allernådigste Konung! Med öfverlemnande af transumt af Rikets Ständers Revisorers år 1847 afgifna Berättelse, angående verkställd granskning af Stats-verkets samt andra af allmänna medel bestående fonders tillstånd, styrelse och förvaltning åren 1844 och 1845, har, under den 30 sistlidne December, Eders Kongl. Maj:t i nåder anbefallt Dess Sundhets-Kollegium att, i anledning af denna Berättelse, inkomma med underdånigt utlåtande.
Att inom ett Riks-Stånd sätta denna rätt i fråga.', vore en motion, hvaröfver, efter Utskottets tanka, proposition icke af Ståndets Ordförande, enligt Grundlagen, kan göras; och, när i ofvan anförde 81 § uttrycket: först å nästföljande Riksdag, förekommer, innebär detta uttryck icke en tvetydighet i afseende på Riksens Ständers rätt att målen upptaga, utan endast en öppnad möjlighet att än ytterligare med dess afgörande kunna uppskjuta. Det är således Riksens Ständers rätt att fatta antingen ett bestämdt beslut till Grundlagsfrågornas afgörande, eller ett beslut till deras uppskjutande och ytterligare hvila. Ett sådant beslut till uppskof anser Constitutions-Utskottet bero af Konungens och Riksens Ständers frivilliga afstående af deras gemensamma i Grundlagen förvarade rätt att på den deri medgifna tiden besluta. Till inskränkning i utöfningen af denna rätt tror Constitutions - 804 Riksdagen 1815. Utskottet ej någon motion inom ett Riks-Stånd kunna väckas, än mindre ett genom vanlig pluralitet bestämdt beslut fattas. Allt hvilande af en rättighet beror, enligt Utskottets tanka, af innehafvarens frivilliga medgifvande, och pluralitetens beslut bör aldrig kunna upphäfva ett Constitutionelt prerogativ. I följe af denna tankeledning är Constitutions-Utskottet af den öfvertygelse, att, då å ena sidan alla fyra Ståndens enstämmiga beslut ej kan gälla till dessa frågors uppskjutande, i det fall Kongl. Maj:t dertill skulle vägra sin sanction och deras upptagande yrka, icke heller å den andra tre Stånds beslut till deras hvilande kan inskränka ett fjerde Stånds rätt att dem upptaga, enär detsamma ej frivilligt derifrån velat afstå. Grundlagen föreskrifver, att till förklaring, ändring eller tillägg i något Constitutionelt stadgande fordras, att förslaget dertill enstämmigt bifalles af alla fyra Riks-Stånden och derjemte erhåller Konungens sanction.
alt, ulan alltför stor kostnad, drifva sin rörelse, det ej må åläggas blifvande BankBolag att sina förbindelser med silfver inlösa; men alt, så väl lill stadgande af desse Bolags egen credit, sorn till allmänhetens fredande från förluster, hvarje innehafvare af Bank-Bolags credit-sedel bör vara försäkrad att af executiva magten åtnjuta skyndsam handräckning til! utbekommande af sin Bancooch Lag-Utskottens Bet. N.o t. ig rätt, i händelse Bolags-Bank någonsin skulle vägra att en förevisad creditsedel inlösa, efter lydelse, med Rikets gångbara mynt; att, i anseende till de högst betydliga olägenheter och möjliga förluster, sorn för allmänheten kunde uppstå, derest innehafvare af Bank-Bolags credil-sedlar skulle vid möjligen inträffande concurs nödsakas desamma bevaka, eller för desse sedlar blefve gällande den för skuldfordringar i allmänhet bestämde praescriplionstid, undantag i dettaj hänseende bör ske för BankBolags credit-sedlar; att, i afseende å sådan Bank-inrättuings Låne-rörelse, väl några visse allmän ne bestämmelser må meddelas, men på Kongl. Majit ankomma, att, före beviljandet af privilegium, under granskning taga det för hvarje Bank serskildt uppgjorde Utlånings-reglemente; samt att i öfrigt Lag-stadgandena för ifrågavarande Banker, såsom nästan hittills okände inrättningar, böra vara så specifika, som lämpligen ske kan, utan att träda för nära hvarje Bank-Bolags rätt, att efter serskilde localförhållanden afpassa sina Bolags-reglor. ' Enär offentligheten utgör en af de förnämste garantier, hvilka, enligt förestående grundsatser, böra iakttagas vid inrättandet af Bolag till
3 roäff månbe anbra sjunga! f m page, bu stämmer så ofta talabe © m färieferts iycfa od? s o e f? " " UTtn page, " tio " långsamt, " Den färlef, bu sjunger om, Du själf bar täubt i mitt sinne; 3ag car ett barn, bå bu fom. S å talte ben gamle fursten, VlXen Qlitt färlef bin strängalef! fjoab farmer t&gt;äl bu af lifoet, JTTen soennen steg fram till sin fung: " OTin tjärsfare! Hatt bu sabe, ©pröfoab är jag od) ung. (Dd) intet fänner jag lifoet (Di) satte " ITTin fouung! Itu fänner jag lifoet • färlefens od; soef! ^örbi äro mina brömmar; ^örstummab min strängalef! fjoab anbra om färlef ' biftat, 3ag foäber ur sorgfritt bröst, (Dd) brömmens flabbraube syner Dib lutan få orb od) röst! " ITTen scennen föll neb od] fysste prinsessans pärlsybba s f o: " DTin brottning, bår, utan eber, 3ag soär big mitt bjärtas tro! UTen fonungens unga botter log så osfylbigt glab: " Sjung mera om bina brommar, " ITteb smefanbe röst t; on bab. 3ag fänner bitt carma oasen, Din anbe är Ijuflig ocb (Dd) starf är min unga färlef! 3ag älsfar big som musif! ITten färlefens alla stämmor fjan grep om sin gulbprybba luta ben fjårbt mot fnät, Det sprang s o m ett sfrif öfoer strängarne, Det brast, bet buftabe trä ' t! lifoet inom mig oaffiat! Din stämma mitt bjärta banb! 3ag bars af bin lutas toner Cill lycfans od? färlefens !anb!
Eller har du månne icke någon gång längtat att genom ett under kunna förflyttas tillbaka i tiden och en solig morgon själf stå lifslefvande på det gamla torget i Atén? Och dock skulle du där se djuren misshandlas, höra trälar och tiggare ropa efter en allmosa. Du skulle ängslas af en allmän politisk osäkerhet, och om du råkade att uttala en misshaglig tanke eller hopsätta ett musikstycke efter ditt eget gehör eller pryda en gudinnas sköld med bilder efter ditt eget tycke, kunde du bereda dig på döden. Glädjekänslan står långt mer på teoretiska fötter än på praktiska, och dikten och filosofien äga i sin makt att kläda hela tidehvarf i svart eller skarlakan eller i stoicismens mer neutralt hvita toga. Ovillkorligen rinner mig det talesätt i minnet, som under sjuttonhundratalets senare hälft så ofta bröt udden af ett vidrigt öde: Än sen, jag har ju min filosofi! Äfven den konstens renässans, om hvilken vi för några år sedan samtalade och spådde, har blifvit en verklighet. Litet vet jag om jag är någon god sångare eller icke, men jag vet med bestämdhet, att jag är en rätt god spåman. Det är också lättare att spå än mången tror, och det tarfvar hvarken kaffesump eller kort. Spåkonsten är en ej alltför sällsynt tankens förmåga att plötsligt och oafsiktligt omskapa sig till en objektiv räknemaskin, som med ofattbar snabbhet kastar om siffrorna och slår upp summan. De flesta människor lamslå denna förmåga genom att hellre lyssna utåt. Spåkonstens hemlighet ligger däri, att man tidvis kan fullstoppa öronen med skepsis och trycka sina bästa vänners hand utan att höra hvad de säga. Vädja till spåkonsten, med hvilken du säkert själf är förtrogen, och du skall icke kunna tillbakavisa den aningen, att äfven våra dagars rop på det nationella är en tidens röst, som har sin uppgift – och som äfven kommer att fylla den. Vi mena att vi tänka och tala så mycket af oss själfva.
Kammar-Collegium, uppå Nådig befallning, i ämnet afgifvit sine underdånige utlåtanden, deruti Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, under åberopande af Grosshandlaren Weners ingångne alltför dryga Arrende, och hans å Egendomen nedlagde betydliga kostnader, med flere omständigheter, i allo understödt omformåldte ansökning, men Kongl. KammarCollegium endast i så måtto, att nedsättning af Arrendet till 450 Tunnor Spannmål årligen, måtte honom på 10 års tid* beviljas; Kongl Maj:t behagat i Nåder öfverlemna handlingarne till Stats Utskottet, i afseende på den af Wener sökte nedsåttningen, nåstlidet och följande år. Af handlingarne inhemtas, att Egofne till Svartsjö Kongsgård, enligt den deröfver af vederbörande Landtmätare upprättade Charta, bestå af 313 Tunneland, 124 Kappland Åker, samt af 233 Tunneland 2 Kappland Ång, inberåknadt 24 Torp, upptagne att hvardera utgöra 2:ne dagsverken i veckan. Sami. Antages nu, att hälften af denna åkerjord, utgörande 156 Tunnland 28 Kappland, efter beräkning af £ Tunna på Tunnlandet, årligen besås med 117 Tunnor 21 Kappar, och medel-afkastningen anses utgöra 6:te kornet, hvarutöfver, på sått Kongl. Maj:ts Befallningshafvande upplyst, något der i orten vanligen icke påräknas, blir Kongsgårdens hela Span^ nemåls revenue endast 775 Tunnor 10 Kappar, som, efter afdrag af utsädet och det utfåste arrende-beloppet, ej lemnar större Öfverskott ån 57 Tunnor 21 Kappar.
Jag liar sagt, att om man helt enkelt kallar vexelstadga!! för en lag om invisningar, så har man vunnit samma ändamål; och nu kommer Grefven fram med den undervisning, alt invisningar ej medföra ansvar för den, sorn endossera!' dem. Det var i sanning längesedan jag lärde det. — Hr v. Troil har sagt, att jag alltid försvarade Regeringen. Åh ja! då Regeringen har rätt; men jag försvarar ock folkets rätt, då den är i fråga. Jag vill åberopa mitt yttrande i den så utmärkt vigtiga häktningsJVågan i majestätsbrott. Då teg Hr v. Troil; men jag har aldrig nffecterat att tillhöra denna riksdags politiska jonglörer, som tala stort i Stånden, men i Ulsk;n hjelpa Regeringen igenom dea ena frågan efter den andra. Gr. Frölich: Jag begärde ytterligare ordet, emedan jag hörde Hr v, Troil ingå med sitt yttrande på området af en i går af mig väckt och då remitterad motion, och hvilken han synts vilja till dess verkan tillintetgöra. Han har nemi, talat om den kinkiga frågan att i detta ämne bestämma, hvad som är af civillags natur eller icke, och han vill altså icke erkänna den distinction, jag i detta afseende uti mitt skriftliga anförande uppställt. Möjligen har jag icke gjort det så fullkomligt redigt, som vederbort; men alltid var min framställning bättre än Hr v, Troils åberopade exempel af brännvinsbränningsförfattningarna o. s. v. Om ock skäl förefunnits ti|l det 1816 utfärdade förbud emot vexlars dragning på vissa orter med alltför kort sigt, så finnes det likväl icke nu, sedan vi fått ett bestämdt mynt, Föiut hade något sådant likväl aldrig ägt rum, och deraf Den 18 Maj. ai3 lorrie bevisas, att äfven denna omständighet tillhörde civillagen. Helt annat är förhållandet med brännvinsbränningsrällen.
Frih. Raab, Hugo: Jag hade ej tänkt taga R. o. Ad:s uppmärksamhet i anspråk med ytterligare ett anförande efter de många, som här blifvit hållna, om ej en talare i gårdagens plenum framkastat den beskyllningen emot de med mig liktänkande, att de fleste af dem ej utaf frimodig öfvertygelse afgåfvo sin röst till förslagets antagande. En sådan beskyllning måste jag på det bestämdaste tillbakavisa. Den värde talaren måtte ej kunna skilja mellan hvad det vill säga att göra åtskilliga detaljanmärkningar mot ett förslag och att af varm och innerlig öfvertygelse antaga detsamma, emedan det är bygdt på de grunder, som icke allenast vi, utan flere af förslagets motståndare, anse såsom de enda riktiga, och emedan vi ej anse dessa anmärkningar af den vigt, att de böra föranleda till för - 382 Den 7 December. slagets förkastande, .lag för min del förklarar, att jag af bestämd öfvertygelse om den nya representations-förändringens nytta och gagn för fosterlandet röstar för detsamma. — En annan talare från första grefvebänken har för ett par dagar sedan yttrat, att af de 25 år, representationsfrågan stått på dagordningen, 10 år kunna utstrvkas, såsom endast upptagna af jernvägsstrider. Emot detta yttrande måste jag på det bestämdaste protestera, och jag är öfvertygad, att hela Svenska folket protesterar emot att 10 år hafva varit så likgiltigt för sin vigtigaste fråga, som Hr Gr:n vill göra troligt. Ej kan det vara honom, och ej kan det vara någon af oss, Mina Hrr! obekant, att just dessa 10 år bragt representationsförändringen till en nödvändighet och till en möjlighet. Till en nödvändighet, emedan under dessa år Borgareoch Bonde-Stånden erhållit sådana förstärkningar i sina led, att de för hvarje dag allt mer och mer få öfvervigt i representationen. Och huru kan väl den byggnad bestå, hvars gaflar man oupphörligen reparerar och påbygger, så att de till slut skjuta högt öfver hela byggnaden, under det man låter långsidorna förfalla, endast af vördnad för deras ornamenter.
Carolina nappast har ekot af de festtoner och det jubel förklingat, hvaraf Förenta Staternas stora och mäktiga republik genljudit från Atlantens strand till Stilla hafvets kuster vid firandet af Columbi minne, förrän ett dödsbud kommer, som försänker dess nyss så glädjedruekna folk i tårar och sorg. » Mrs Harrison, ' the first Lady of the Land ', är död, » lyder budskapet, som i dag fyller hvarje hjärta med sorg hos de millioner medborgare, hvilka i henne funnit idealet af den sanna amerikanska kvinnan. Carolina Scott Harrison föddes för femtiosju år sedan i Oxford, Ohio. Hennes fader, doktor J. Witherspom Scott, var föreståndare för dåvarande » Oxford kvinnliga seminarium ». Den unga Carrie, såsom hon oftast kallades, uppväxte och fostrades i ett hem, där hon frän spädaste ålder lärde att akta och älska sanningen, och den stränga disciplin, som härskade i detta gammalmodiga hem med dess rena moraliska atmosfär, gjorde henne fullt vuxen att i senare ålder med värdigutgifvare: HELLBERG. Utgifningstid: hvarje helgfri fredag Lösnummorspris 1 5 öra (vid kompletteringar). Qerncmdts Boktr.-Aktitb. - r a d. Harrison. het fylla den ansvarsfulla och upphöjda plats i samhället, hvilken skulle falla på henne3 lott. Så gingo åren, och den vackra mörkögda Carrie med sitt glada skämtsamma lynne och sin naturliga älskvärdhet vann hjärtan och sympati bland alla, som hon kom i beröring med. I samma stad, där hon och hennes föräldrar bodde, vistades en yngling, Benjamin Harrison, så- som studerande vid universitetet. Ehuru tillhö- rande en af landets mest aktade familjer var Benjamin Harrison fattig och hade ingenting i världen att förlita sig på mer än sin egen förmåga och sin orubbliga viljekraft. Tidigt hade en ömsesidig böjelse uppstått mellan dessa båda unga människor, så synbart olika i många afseenden. H o n liflig, vacker och blixtrande kvick, han allvarlig, tillbakadragen och af ett oansenligt yttre.
Jag skulle tro, alt detta är rätta sättet att förekomma en ensidig bildning och hvad man velat kalla Bureaucratie, som utbildas just derigenom, att vägarna äro stängda och tillfällen ej erbjuda sig att utveckla sina intellectuelia förmögenheter på mera än ett sätt, och i följd hvaraf jag fruktar att i framliden en högst ensidig embetsmanna-bildning skulle uppkomma, hvarmed följer skefhet i omdömet, då deremot embetsmannabildningen, ju mera mångsidig den är, blir mera ändamålsenlig, såvida den icke är för ytlig, utan slödes på grundliga kunskaper. I delta fall förenar jag mig med Frih. Gederström, och på grund af hvad jag anfört, får jag afstyika betänkts antagande, i öfverensstämmelse med hvad jag i Utsk. gjort. Hr Ribbing, Bengt: Det är visst beklagligt att icke Staten har tillfälle att su aflöna sina embetsman, att de kunna berga sig, och detta är isynnerhet förhållandet med embetsman i de lägre classerna. Jag får dock lof att säga, det mig är bekant, att flera exempel finnas på, att flera tjenster med stora löner äro förenade hos en person, och om det icke vore mig förbjudet att här vidröra personliga förhål landen, kunde jag anföra flera sådana exempel. Många finnas, hvilka förena löner, som kunde vara tillräckliga för 2 a 3 hushålls bergning. Detta tyckes dock vara högst orätt Här gå många, sorn äro i behof af högre löner i både högre och lägre tjenstebefattninrgar. Att då på en hand hopa så stora inkomster, att de utgöra mer än som fordras för att lefva t. o. m. i öfverflöd, synes vara orätt. Jag skulle derföre önska, att detta betänk, måtte återremitteras, för alt fä någon större bestämdhet, emedan jag anser detsamma i sitt närvar, skick leda till ingenting. Hvar och en menniska har olika begrepp om hvad den ene eller andre behöfver för sin bergning. En kan anse 5oo, en annan 1000 och den Jtdje 2000 r:dr o. s. v. dertill behöfliga.
Ridderskapet och Adeln, Presteoell) Borgare-stånden hafva åter godkänt Utskottets förslag, enligt hvilket denna, ej från förmögenhetsvilkor utan endast från stånds-skillnad hemtade, grund för algifts befrielse borde upphöra; och Utskottet inbjuder derföre Bonde-ståndet, att, med frånträdande af sitt skiljaktiga beslut, antaga Utskottets af öfriga Stånden godkända förslag. Vidare har] Bonde-ståndet beslutat, alt Förmyndare-förordnanden icke skola å stämpladt papper utskrifvas eller med karla sigillata förses, då bouppteckningen efter den aflidne^icke bör med stämpladt papper beläggas. Bevillnings-Utskottets Utlåtande N:o 15. 5 Någon framställning i detta syfte har tillförene under riksdagen icke blifvit gjord; och då de öfrige Stånden bifallit Utskottets förslag, hvari någon särskild föreskrift angående förmyndare-förordnandens karlering icke förekommer, torde Bonde-ståndet finna skäligt alt låta sitt från Utskottets förslag afvikande beslut förfalla. Utskottets hemställan att äfven oberned/ade personer mätte förunnas den afgifts Jrihet, som i denna § hittills endast för fattiga varit medgifven, hafva Presteoch Bonde-stånden bifallit, men Ridderskapet och Adelli samt Borgare-ståndet ogillat. Della Utskottets förslag framställdes i sammanhang med det här förut omhandlade, af 3 Stånd godkända, förslaget, att den tillförene för vissa fall allmogen medgilna befrielse och lindring skulle hell och hållet upphöra. 1 stället för ständsskillnadens grund för afgilts-friheten satte Utskottet den bevisliga fattigdomen och medellösheten ; och till förslaget att jemte 'fattiga'’ äfven upptaga ”obemedlade” hemtade Utskottet jemväl anledning från det missförstånd, som vid tillämpningen gjort sig gällande, angående betydelsen af ordet fattiga.
De trolska trådarne ådrogo sig tvärt om hennes lifliga intresse och uppmärksamhet, och hur det nu var, lyckades hon omsider, ehuru efter åtskilliga svårigheter, att bli antagen till elev vid telegrafverket, med placering vid Kalmar station. Detta skedde 1863 och » eleven » hade så- lunda redan nått sitt trettioåttonde år. Men läraktigheten var icke mindre för det. Hon tycktes liksom född att telegrafera och skötte sig snart så flinkt och bra samt visade sådan stadga och pålitlighet i utöfvandet af sin tjänst, att hon fick ordinarie anställning i verket. Snart nog, eller 1865, bereddes henne tillfälle att återvända till födelsestaden, Vimmerby, som föreståndare för dess telegrafstation. På denna post stannade hon i 23 år — öfver 8,000 dagar, under hvilka alla hon utförde samma arbete, utan att tröttna, utan att längta efter något annat, utan att bli » nervös ». Hon lefde sig under tiden så in i sin verksamhet, att densamma fyllde hela hennes lif. Telegrafen i Vimmerby — det var hon. Hennes person drog rent af » kunder » till densamma. Och - vänner fick hon i hundratal — vänner för lifvet — bland höga och låga. Lugn såg hon därför tiden gå och åren samlas öfver hennes hjässa. Hon hade ju sin lifsräkning så klar. Arbete, vänskap, ett dagligt bröd Ville Skaparn ställa, att o s s göra sälla, Glädjen i en trogen makas val. B. H. Alstermark. och ett förnöjdt sinne — livad behöfde hon mer? Denna stilla och lyckliga tillvaro skulle emellertid och omsider rubbas af yttre förhållanden: stationen » bar » sig icke; den måste indragas. Telegraffröken fick år 1888 ordres att packa in och flytta sina penater till Söderköping. Då blef det sorg i det lilla Vimmerby. • Genom sin okonstlade rättframhet, sin originella humor och sin trygga torrolighet hade hon där vunnit många vänner, som nu alls icke ville släppa henne. Men plikten manade och hon följde dess bud. Firad blef hon emellertid, så väl enskildt som offentligt, och aldrig går det smärtsamt glädjande afskedet ur den gamlas minne. Därför tåras hennes ögon ännu i dag, då hon talar därom.