Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Liingtande, anaiide tappat vi skiida, bidande fecknen frin IZerrans Lins, triingtande, spanande, om de ej brida andarnas dop i eld och ljus! Men den religiösa tro, som har fatt. ett så vackert uttryck, är emellanåt SA nppblandad nied ekon af andra röster i tideii eller rättare står så oförmedlad bredvid dem, att dikten gös intryck af &amp; got halft, nhgot ofullbordadt. 88dant ar förh&amp;llandet med t. ex., Ny tids. Alfaros framtidsideal, sådarit det frarngar nr hennes diktning, är för litet fnllödigt, för abstrakt annu, det drmikniar alltför. lätt i ord. Högre än flertalet af de d i n g e r och drömmar &gt;;, som inleda saii ?- lingen, st&amp; de ballader, som i stainningsfnll folkviseton beiiaridla ilbinen ur medeltidens historia. Eögre andi sta nhgm af ~esehilderna och de öfriga beskrifvande dikterna. Det vill synas soiu lage författarinnans styrka ännu hufvudsaklige~i i skildring af det direkt iakttagna. Mycket inklande ar t. ex. hennas beskrifning af en järnvägsfärd i Spanien: Genom Aragouiens dalar tiget iiar, fram emellan branta, röda kalkstensberg; öfver oss en djiipbla aftonhimmel hvilar, skiftande i rester nti piirpurfiirg. Slingrande i djupet ses J a l h oss föl&amp; ilande som vi mot Jlectelhnfvet han. P&amp; de gröns striinder, som dess vagos skölja, stii i fager blomning, hvita iippletriin. Nu en plötslig kurva. Se - iir det en hagring? Mot en rosig himmel torn och spiror stii, och en stad ses skynita. uti drömlik fiigring p5 en höjd, halft dold af 1Bttn töcken hl&amp;. O Öfver nejden bredes kv5illens skymningsdager.
I ekonomiskt afseende betragtat är ett FideiCommiss ej annorlunda att anse, än som ett boställe, ehuru anordnadt pä lifstid. Och när en afliden Cmbctsmans anhörige wid ett Krona - Boställes afträdande njuta laga fardag, tyckes mig wid Fidei - Commisset samma Lag ej wara orättwis. För en Fjdci-Cpmmissarie kan det stundom innebära en phystsk omöjlighet, att tillträda och sköta ett Fidei-Commiss genast wid förra ägarens död. Detta dödsfall kunde ske oförmodadt; Efterträdarens aflägsenhet torde hindra honom frän Nödig befattning med Egendomen, ofta kanske i en angelägen Bergnings, Skörde - eller Sanings-iid. Sterbhuset, som till äf, wcntyrs ägde Egendomens Inventarier, skulle utan fbxehräclse eller answar kunna lämna ät ödet hwad det af Den 6 September. 183 af ingen Lag, ingen egen fördel, olades att besörja och följden blcfwe den, att Fider - Commistaricn deraf fick lida wida mer, än om han more förbunden, att med sina Syskon dela inkomsten af ett Fardags-är.' För dem af könet, som med en lysande härkomst frän wärt Stund, dock icke förena en motswarande eller tilräcklig förmögenhet och ej med sina lyckligare systar fä bära namnet af maka, äga wi wäl inom wärt Land stiftelser, hwilkas ändamäl likwäl blifwit ofullkomljgt upfyldt, dels, genom tidernas tillagande dyrhet och dels genom dcsta Stiftelsers inskränkta antal i jcmnförrlse med de bchbswandcs. En falsk Opinion och mängden af äfwcn sä behöfwande likar i andra Ständ, har stundom afhällit de förra att jemte de sednare söka sin utkomst genom biträde i andras hus.
Hos Kongl. Maj:t har Landsfiskalen i södra distriktet af Hallands län, Isak Ulrik Motander, i underdånighet anhållit, alt, då han, hvilken tjenstgjort 19J år såsom Länsman i Faurås härad af Warbergs fögderi i nämnde län, och derefter 26?^ år såsom Landsfiskal dels i Stockholms och dels i förstnämnde län, nu mera vid 70 års ålder saknade förmåga att med vederbörlig drift skola sin befattning och således vore nödsakad alt inom kort tid från tjensten begära afsked, samt Motander under sin tjenstetid, i egenskap af Landsfiskal, icke åtnjutit någon derför af Staten anslagen lön och af de derunder honom beredda tillfälliga inkomster, hvilka åtgått för uppehälle ål honom och hans hustru samt åtta barn, deraf sju numera aflidit, icke kunnat bespara något till egen och hustruns samt en oförsörjd, vanför dotters framtida bergning, — Kongl. Maj:t, enär Landsfiskaler icke äro på pensions-stat uppförda, täcktes, vid afskedstagande!, i Nåder bevilja honom pension på Allmänna Indragnings-staten till det belopp, Kongl. Maj:t behagade bestämma. Efter det Justitie-Kansleren samt Kongl. Maj:ts och Rikets Slats-kontor med underdåniga utlåtanden i ämnet inkommit, har Kongl. Maj:t låtit Sig ärendet föredragas, och vill härmedelst hos Rikets Ständer göra Nådig framställning derom, att Motander, hvilken ej är berättigad till pension å Allmänna indragnings-staten, må, med afseende derå, att han varit anställd i Statens tjenst den långa tiden af 46 år, hvarunder han i 19| år innehaft sådan befattning, som af pensions-rätt åtföljes, vid afskedstagande! från Landsfiskafstjensien, å nämnde s?at uppföras till erhållande under sin återstående lifstid af en oafkortad årlig pension till det belopp, länsmän för närvarande åtnjuta, eller Tvåhundra Riksdaler Banko, att utgå från och med månaden näst efter den, uti hvilken afsked af Motander erhålles. Kongl. Mapts Nådiga Proposition Nio 64.
Salunda bör det endast tilhöra Stånden, at afgöra denna fra, ga, hwilken med sa mycket mindre skal kan remitteras til Hemliga Utskottets rådplägning, som Hans Kongl. Maj:c i Nader äskat et sädant Utskott, för at med det rådgöra, om de angelägenheter, Hanö Kongl. Maj:t i Näder förestår, och ej för at detta Utskott, genom Riksens Ständer anlitades med göromål; men för at häruti winna afgörande pä en gang, som den om Lmczuen i samma afseende wäckta fraga, anhäller jag at Herr blolsts och Friherre b^errss lVl-morialsr, i det som denna del rörer, tils widare hwila. Friherre kckjerta, kckans. Som jag berättelsewis fakt höra at fraga mojeligen kunde upsta om det af Herr iVl-jor kkolst först wäckta och sedermera af mig understödda ämne, rörande publicitet af RiksgäldsLcmrorsis förwaltning, hwilken fraga jag ock werkcligen nu finner hafwa upstäct, fa har jag til motande af de inkast som gjortö och widare kunna göras, försaktat följande, som jag utbeder mig at fa til krmocollsk uplafa:
Vid allmänna landtbrukseller dylika möten, der från ett helt län eller ännu mera skiljda orter en mängd folk för en eller annan dag lagligen sammankommer, gälle tillståndsbevis, utfärdadt antingen af Konungens Befallningshafvande eller af kommunalmyndigheten i orten. 4:o Angående rörelsens inställande på sönoch helgedagar, gälle detsamma, som om utskänkning af bränvin stadgadt är. 5:o. För utöfningen af ifrågavarande rörelse erlägges ingen särskild skatt utöfver den, som enligt allmänna författningar bör till Staten eller kommunen för inkomsten erläggas. Den, som utan vederbörligt tillstånd sådan rörelse idkar, böte första gången 5—20 R:dr, andra gången 20—40 R:dr, tredje gången eller oftare 40 -80 R:dr. (Angående sådana böters förvandling torde Utskottet göra behöfligt tillägg.) 7:o. Beträdes idkare af ifrågavarande rörelse med oloflig bränvinsförsäljning, vare, utom ansvar efter lag, sin rättighet förlustig. 8:o. Rättighet kan ock fråntagas idkare af sådan rörelse af den myndighet, som tillståndsbevis utfärdar, då den finuer att rättigheten så missbrukas, att deraf uppkommer oordningar eller utsväfningar. Öfver g äng sstadgande. Så snart denna författning utkommit, åligge det i staden magistrat och å landet kommunalnämnd att draga försorg derom, att de, som dylik försäljning begynt att veterligen utöfva, derom erhålla nödig kännedom, med antydan till dem, som icke finnas tjenlige att med densamma fortfara, att dermed upphöra. Den som, oaktadt sådan tillsägelse, dermed fortfar, vare förfallen till det i § 6 stadgade ansvar. Af ofvannämnda förslag lärer till fullo kunna skönjas, att meningen dermed icke är “att betunga rörelsens idkare med kostnader för anskaffande och förnyande af tillståndsresolutioner, hvarigenom en oskälig beskattning kunde tillskapas*'. Ehuru direkt dertill uppmanad af en ganska aktningsvärd nitälskare för ordning och sedlighet, har jag icke, för att förhindra rörelsens missbruk, vågat föreslå någon särskild beskattning af densamma.
På grund af dessa skäl anhåller jag om bifall till Utsktns förslag Hr Tham, Casper Wollrath: Nyttan och fördelen af alt indela fattigvärdssamhällena i kretsar eller rotar, är så påfallande att derom icke något ytterligare torde vara att säga. I alla faltigvårdssamhällen, hvarest en sådan fördelning lyckats göra sig gällande, har så rika frukter deraf uppstått, att nästgränsande församlingar skyndat sig göra på samma sätt. Det har likväl härvid inträffat, att en och annan medlem af församlingen, i stöd af föreskriften uti 2:dra §. 1 morn.; motarbetat och förekommit en så beskaffad fördelning. Alt något nu å R. St:s sida företages för alt underlätta denna fördelnings införande i de särskilda fattigvärdssamhällena, anser jag helt naturligt, och jag skall deråt gerna skänka min röst. Men jag kan dock icke bifalla Utsk.-ns förslag. Jag tror deremot att om ur den nu gällande förfailmn det enkla ordet '"samfäldt''' borttoges, så skulle derigenom en betydlig fördel uppkomma, och jag tror alt delta ord ganska väl kan utgå utan att träda tydligheten för nära. Visserligen är det sannt, som flere talare och företrädesvis Frih. Alströmer uppgifvit, att vid indelning i rotar den ena roten kan blifva mera betungad än den andra; men detta torde dock enl. min öfvertygelse vara ganska lätt att förekomma derigenom, alt man gjorde lill en gällande lag, alt sockenstämmans beslut i berörde afseende ovilkorligen skulle underställas Landshöfd.-embel:s pröfning, som dervid egde tillse att icke indelningen blifvit obillig eller betungande. Jag anser fördenskull både nyttigast och lämpligast alt R. o. Ad. förenar sig om en återremiss, hvarigenom det sammansatta Utsk. kunde komma i tillfälle att på ett enklare sätt uppställa sitt förslag. 174 Den 30 Augusti. Hr Gripenstedt: Utsk:n hafva föreslagit den ändring i nu gällande faltigvårdsstadga att hvarje fattigvårdssamhälle, eller kommun, skall genom majoriteten af röslegande kunna besluta en fördelning af faltigwkclsbestyret i kretsar eller rotar.
Men n u! P å frågan, hvad skola vi l e k a? — om man ens frågar — blir svaret: » spela kula. » H ö r ni: ej leka, utan spela kula. ställeD, föredrag fängslar åhöraren på ovanligt sätt genom det känsliga, hjärtliga själslifvet, genom den verkligt mästerliga behandlingen af uttalet i förbindelse m e d tonen. D e t är ej blott det rent musikaliska uttrycket, hvilket sålunda hänför, det är hela personen m e d sin högst individuella prägel, som oemotståndligt meddelar sig åt åhöraren. H u r sällan talar ej en verkligt utpräglad individualitet till oss pä konserterna, hur ofta får man ej vara nöjd med m ö d o s a m t instuderade lexorl Visserligen har fru Sanderson också studerat m y c k e t, men hon har ej blott lärt, utan det hon ger, har hon förvärfvat så- som andlig egendom o c h sjunger ur sitt eget hjärtas djup såsom fågeln uti s k o g e n. » M e d detta n u m m e r följer till Iduns samtliga postprenumeranter 1 Sverige ett prof nummer af Iduns Modetidning jämte den densamma åtföljande Handarbets-Basaren. Denna modejournal, s o m onekligen är den största, eleganlaste o c h rikhaltigaste i Skandinavien, är på samma gång äfven den billigaste. Från den 1 april till årets slut kostar Iduns Modetidning nämligen endast 2 kr. 25 öre, befordringsafgiften inberäknad. Aprilnumret, s o m är fylldt med våroch försommarstoaletter, är redan färdigt. Skäl torde sålunda vara att genast skynda åstad o c h prenumerera vid närmaste postanstalt. Ingen annan modetidning i Skandinavien har nått en så vidsträckt spridning som denna. D e fria, glada lekarne, som förr skänkte rosor på kinderna, hafva urartat till spel — och hvilket spel sedan! Se er omkring, hvart I gån, där sandgångar finnas, är marken betäckt med ritsar ooh figurer, mest trianglar o c h cirklar m. fl. besynnerliga tecken. » men j a g vill hoppas, att så ej är fallet, men här måste snart o c h kraftigt gripas in, för att det ej skall blifva det.
Genom Wrangels och Parrys nästan samtidigt utförda försök att, den ene från Sibiriens och den andre från Spetsbergens nordkuster, framtränga öfver isen vidare norr ut fingo dessutom polarfararne för första gången fullt begrepp om, huru ojemn och »oframkommelig» isen på ett fruset haf är, huru litet vägen der liknar den jemna glatta ytan af en frusen sjö, öfver hvilken vi nordbor äro vana att ila fram nästan med vindens fart. Derjemte bildar Wrangels reseberättelse en vigtig källskrift för kännedomen om så väl föregående resor, som nuvarande naturförhållanden vid Asiens nordkust, såsom allt för väl synes af de många gånger jag anfört hans arbete i min skildring af Vegas färd. Det återstår mig ännu att uppräkna några sjöfärder från Beringssund vester ut till det sibiriska Ishafvet. Under den tredje af sina berömda jordomseglingar trängde James Cook genom Beringssund in i Ishafvet och sedermera längs Asiens nordostkust vester ut till Irkaipij, som af honom kallades Nordkap. Äfven äran att hafva fört det första sjögående fartyg till detta haf tillkommer således den store sjöfararen. För öfrigt bekräftade han Berings bestämning af Asiens Ostkap och bestämde sjelf den motsatta amerikanska kustens läge82. Ungefär samma färd upprepades året efter Cooks död af hans efterföljare Charles Clarke, men utan att nya upptäckter gjordes i den trakt, hvarom här är fråga. Den framgång Cook haft på sina upptäcktsresor likasom de äfven för ryska regeringen oväntade upplysningar, som Coxes arbete lemnade om de ryska fångstmännens färder i norra delen af Stilla hafvet, föranledde utrustandet af en ny storartad expedition med uppgift att vidare undersöka de haf, som i norr och öster omgifva det stora ryska riket. Planen uppgjordes af Pallas och Coxe, och utförandet anförtroddes åt en engelsk sjöofficer i rysk tjenst, J. Billings, deltagare i Cooks sista resa. Bland de många andra, som togo del i företaget, må nämnas dr Merk, dr Robeck, sekreteraren Martin Sauer och kaptenerna Hall, Sarytschew och Bering d. y., inalles öfver hundra personer.
Derefter flydde han sin kos, och kom aldrig mer igen; men prinsen var glad, och kunde icke fyllest prisa den väna jungfrun för allt hennes bistånd. Konunga-sonen trädde nu inför sin matmoder, och sade att han fullgjort hennes begäran, som hon hade tillsagt. Då blef Hafs-frun öfvermåttan vred, och tänkte att hon väl skulle fresta hvem som var starkare, hennes list eller svennens lycka. Hon lät så icke märka sig med någonting; men om morgonen, när sol rann upp, ropade hon ungersvennen, och sade att han skulle fara till hennes syster efter brud-saker. Hon gaf honom tillika en ask att lägga sakerna i, och tyckte prinsen sig väl kunna märka af hennes uppsyn, att hon icke väntade honom oskadd tillbaka ifrån den resan. När det så led på tiden att svennen skulle gifva sig bort, kom den fagra Singorra gåendes till honom. Hon sade: »jag har sport att du skall fara till Hafs-fruns syster, och lära vi aldrig mer råkas, om du inte gör såsom jag nu vill säga dig. Här har du tvänne jern-knifvar, tvänne jern-yxor, tvänne ylle-mössor, och tvänne kakor. Dem skall du taga med dig, och skänka bort under vägen, hvar helst du kan finna rådligt. Men när du kommer fram, skall du noga akta hvar du sätter dig. I trollets sal äro fem stolar af olika färg. Om du sätter dig på den hvita stolen, sjunker du, och sjunker ända ned i hafsens grund, och kommer aldrig upp igen. Om du sitter på den röda, brinner du och brinner, och blir aldrig kall igen. Om du sitter på den blåa stolen, får du slag och brådöd, och vi ses aldrig mer igen. Om du sitter på den gula, får du tvinsot, och täres, och trånar, och blir aldrig frisk igen. Men på den svarta stolen kan du sitta, ty der blir du oskadd.» Hon tillade: »här är ett silkes-hyende, det skall du lägga under ormen, som ringlar på sals-golfvet. Men framför allt ät icke af maten, ty då blir du död, och jag får aldrig se dig mera.»
Hvad först angår de utfall, som blifvit riktade mot en ledamot af delta Stånd, för del alt han under diskussionen framställt åtskilliga anmärkn:r mot StatsUtsk:s nu under öfverläggning varande förslag, så mäste jag äfven med anledn. af en ledamots uttryckta förundran öfver det exempellösa tålamod hvarmed R. o. Ad. skulle hafva athört dessa anmärkn:r, för min del förklara, att jag finnér det förtjenst full t alt, i en sak af den vigt sorn den nu ifrågavar:de, man med noggrannhet granskar de vilkor, hvarunder Staten beslutar en utgift af 5,000,000, och det vore illa om ett RiksSlånd saknade tålamod att afhöra de invändningar, som göras i fråga om Statens garanti för upfyllandet af de villkor under hvilka den beslutat en sådan utgift. Beträffande resonnemenlerna öfver motiverna, har den siste talaren redan svarat derpå. Jag finner alla sådana insinuationer icke vara på sin plats, aldraminst då del är fråga om Statens säkerhet. Då jag således gillar den omsorg med hvilken den siste värde talaren nagelfarit det ifrågavande förslaget, så har jag dermed icke sagt alt jag biträder hans förslag i alla delar, ty jag har i de flesta voterat emot honom; men det hindrar mig icke att gilla den omsorg hvarmed han fästat R. o. Ad:s upmärksamhet på hvad han funnit bristfälligt i förslaget. Finner icke R. o. Ad. denna farhåga grundad, så går del ju an ali afslå Gr. Lagerbjelkes förslag. Hvad slutligen vidkommer det nu framställda förslaget sä skulle jag för min del så tillvida gilla den första punkten deraf som jag skulle anse ali man borde i villkoren intaga att om bolaget brister uti upfyllandet af sina åligganden eller åtagna förbindelser, Staten äfven vore fri fransina och att bolaget i sådant fall skall vara pligtigt att återställa den jord, som det af Kronan utan ersättning erhållit. Tillägget derom att bolaget skulle vara skyldigt alt på grund af expropriationslagen tillåta sig afhändande af den jord det tillvunnit sig under ägande rätt, finner jag obehöflig!, ty finner K.
E\nb.-Berättelse för är 1848. 39 icke vöre för hand, men också icke längre. På ingen annan tjensteman kunde deremot denna befrielsegrund lämpas, utan vore alltid hvarje sådan tjensteman jäfvad, så snart en enskild man, som hans tjensteutöfning träffade, ville tilltala honom (i och för sjelfva denna tjensteutöfning). Äfven för domaren vöre dock den i fråga ställda distinktionen alltför ofullständigt skyddande. Yore domaren jäfvig derföre, alt han under en hos honom anhängig rättegång, på någondera partens angifvelse, blefve tilltalad och ansedd för denna parts vederdeloman; så kunde han ej vara mindre jäfvig, om han af samma part stämdes i tvistemål eller för brott utom embetet, Ostridigt är, alt domaren derigenom blefve hans vederdeloman; och skulle detta gälla såsom jäf, änskönt den rättegång, hvari det såsom sådant åberopades, varit anhängig före den, hvarifrån jäfvel hämtades; då läge det i hvarje illvillig sakägares välbehag att göra sin domare jäfvig i hvarje fall, der rättegången blott så länge kunde uppehållas, att råderum vore för stämnings utverkande. Af de sålunda framställda anmärkningar har jag ansett följa, att för domareembetets ej mindre, än för all annan tjeustebefattnings möjliga utöfvande måste antagas såsom vilkor ogillandet af sådant jäf, som enligt 17 ixap. 15 § Rättegångsbalken icke gäller mot vittne, nemligen jäf af den anledning, att sakägare under rättegången eller tjensteförrältningen söker sak med domaren eller Ijenstemannen. Denna sanning har jag dock icke antagit, utan att derjemte söka göra mig reda för hela vigten af ett inkast, som i första påseendet torde förefalla rätt betänkligt. Sådana fel och olagligheter af domare och tjenstemän kunna nemligen förekomma, hvilkas angifvande äfven under påstående rättegång eller förrättning måste erkännas för ganska befogadt, eller ej ens bör underlåtas.
— På sådan grund, och jemte det Herr Doctorn anmärkt, det, i hans tanka, stötande och obehöriga vid verkställighet af uppenbar Kyrkoplikt, att en brottsling framfördes i Kyrkan, bevakad af straffets tjenare, för att uppbära offentlig nesa och vanära, att den skedde på ett rum, der den eviga kärleken dyrkas, dess löften förkunnas och dess nådemedel utdelas, på en dag, egnad åt andakten, lofsången och bönen, samt bland en menighet, som till desse öfningar sig församlat, och att Straffet utfördes af Presten, hvilken icke, såsom fordom, kom i egenskap af tröstare och vän att , efter bepröfvad bot och bättring, tillsäga syndaren försoning, utan att, såsom en straffbetjent, tvinga honom att erkänna en synd, hvars våda han ej förstår, en aldrig rönt ånger och en till dess värde gäckad tro, samt att derefter högtideligen försäkra honom om syndens förlåtelse och nådens delaktighet, har Herr Doctorn föreslagit, att det verldsligt straffet, som np utgör Kyrkopliktens hufyudsakliga och nästan enda del, må i så måtto förändras, att det icke verkställes i Kyrkan, el - 3i 8 Lag-Utskottets Betänkanden. ler i form af absolution, samt ej eller af Församlingens Lärare; Hvaremot Herr Doctorn tillstyrkt, dels att Kyrkoplikt kunde i vissa förut ■vanliga fall uteblifva, der det i Allmänna Lagen stadgade öfriga straff kunde finnas för ändamålet tillräckligt, dels ensam ådömas i de händelser, der den ansågs kunna göra tillfyllest, dels ock i synnerhet verkställas i likhet med stockstraff, med någon lämplig skärpning i den dermed förenade vanheder; Men på det likväl
Ehuruväl medgifvas mäste, att de göromål, som åtfölja ett Hof-RätlsRåds-embete äro af lika, om ej större vigt, än dem, en Banco-Commissarie har att utöfva, följer icke deraf, att de af Utskottet för Commissarierne tillstyrkta lönebelopp äro för höga; och då derjemte i öfvervägande tages, Banco-Utskottets Utlåtande, N-o 79. 7 att ett Hof-Rätts-Råd icke, såsom en Bankens Commissarie är förbjudet att, jemte sitt berörde embete, innehafva annan Ijenstebefattning; att Commissarierne ej åtnjuta några ferier, och att det ansvar, som åtföljer vården af Bankens redbarheter, är ganska betydligt, finner Utskottet billigheten tala för det lönebelopp, Utskottet för Bankens Commissarier föreslagit, eller 1,600 R:dr för de yngre och 2,000 R:dr för de 10 äldste i tjenst varande Commissarierne, af hvilken förhöjning desse senare desto heldre torde vara berättigade, som detta är det högsta mål, hvartill någon tjensteman inom Bauco-Verket kan hinna. Uppå dessa med de flere skäl, som för ifrågavarande förslag i denna del blifvit uti Betänkandet N:o 44 anförde, samt enär inom de öfriga 2:ne Riks-Slånd, som nämnde Betänkande återremitterat, flere Ledamöter väl yttrat, att de mot den föreslagna förhöjningen ingenting hade att invända, ulan fast mera ansåge i sin ordning, att löneförmonerne motsvarade den möda och det ansvar, som vore med tjensterne förenade, men icke någon Ledamot förklarat, att dessa löner blifvit för högt tilltagna; kan Utskottet ej frångå dess förslag i omförmälda del. Hos Idöglofl.
Ledamöter inom de respective RiksStånden gjorda förklarande, att de af Utskotten hittillsföreslagne 1,200 Rulr årligen ärooti 11- ;äckligej trott sig finna en nog allmänt delad 28 Stats samtAllm.KtM.o.Oec.Utsk.Utl.N-.Q 6o, önskan, alt summjn måtte till ett mot behofvet närmare afpassadt belopp förhöjas, ansett sig, med frångående af deras i förut afgifvet Betänkande gjorda hemställan , vördsamt böra tillstyrka, att en summa af Två Tusende Riksdaler årligen må till Provincial - Läkarevårdens förbättrande inom Riket, intill nästa Riksdag, uppå RiksStatena andra HufvudTitel anvisas. Beträffande slutligen ordningen för detta anslags fördelning, förmoda Utskotten en redan tillstyrkt undersökning af behofvea inom hvarje serskild Province böra densamma föregå, och hemställa således, med förnyande af sitt redan förut gjorda tillstyrkande, alf medlen må ställas till Kongl, Maj:ts Nådiga disposition, att för ändamålet användas, der brislen $ Läkarevård pröfva» störst och angelägnast att afhjelpa, En Ledamois serskilda tanka varder här» hos bifogad. Stockholm den 22 Julii i 8 3Q. jBil.t.StatS-s. Allm.Besw.Oec, Z-sk.Utl-N.o 6o. 29 Reservation af Riksdags-Fullmägtigen Nils Mänsson från Malmöhus Län. Då Malmöhus Län, ehuru det folkrikaste i Sverige, för närvarande eger blott en Provincial-Läkare, under det nästan alla öfriga Län hafva två eller tre sådane uppå Stat aflönade, föranlåtes j3g reservera mig emot Utskottens ogillande af Beredningens Förslag, att i första rummet anmäla Malmöhus Län, såsom mest af alla i behof af till* ökadt Läkare.biträde, med vördsam anhållan, att Rikets Högloflige Ständer behagade tillåta, det en så beskaffad anmälan till förmon för Malmöhus