Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Directionen icke fått sig anbefaldt att till efterrättelse iakttaga hvad Stats-Utskottets berörde förslag innehöll, hvadan ock detsamma icke heller kunnat tillämpas vid de af Kongl. Directionen för anskaffandet af erforderlige bus och byggnader tagne åtgärder. Häraf synes alltså, att StatsUtskottets af Riksens Höglofl. Ständer gillade, mer omförmälte förslag, sorn bestämt yttrar i hvad ordning Magaziner bort anskaffas, ej ännu blifvit till efterlefnad för Allmänna Magazins-Directionen af Kongl. Majit i Nåder meddeladt. Uti Nådigt Bref af den j4 sisth Junii har Kongl. Majit anbefallt Dess Allmänna MagazinsDirection, att för Allmänna Magazins-Inrättningens räkning afsluta köp, om den här i Hufvudstaden på Kungsholmen belägna Eldqvarnen med tillhörande Torkinrättning för en 602 Riksens Ständers köpesumma af 40,000 R:dr Banco. Sedan Kgl. Directionen, uti afgifvet underdånigt utlåtande den i5 April detta år öfver Eldqvarns-Intressenternas försäljningsanbud, vitsordat den nytta och fördel som inköpet af samma qvarn otvifvelaktig! skulle tillvägabringa, men derhos äfven i underdånighet framställt Directionens penningbrist och dermed förenade brydsamma ställning, har Kongl. Maj:t genom ofvannämde Nådiga Bref förordnat, att Magazins-Inrättningens umbärlige byggnader och fastigheter borde till bestridande af de utgifter Eldqvarnsköpet medförde, försäljas, till underdånig följd hvaraf Kongl. Directionen redan i sådant ändamål träffat nödiga och förberedande anstalter. Om Eldqvarnen i enskilda händer ej kunnat lemna en emot dess åsätta värde och dryga underhållskostnad svarande afkastning, så torde besittningen af densamma äfven ådraga Magazins-Inrättningen förlust.
Nu är att märka, att denna 1691 års författning aldrig blifvit upphäfven, utan ännu i denna stund är gällande, och deraf följer, att någon öfverenskommelse icke kan i laga ordning vara ingången emellan soldater och kyrkoherdar, emedan sjelfva tillvaron af en sådan öfverenskommelse vore en olaglighet. 3 år efter Carl Xlts död, år 1700, uppbröt Svenska armeen för att följa Carl XII, och derefter fanns under 21 års tid ingen Svensk soldat på roten. Efter Nystedtska freden inträdde ett annat förhållande; rotarnas recruteringsskyldighet vidtog och arméen blef åter complett. Då tyckte presterna det vara tid att passa på. De trodde kanhända, att ingen mer skulle ihågkomma dessa gamla författningar, och den, sorn önskar en fullständig kännedom om stridigheterna mellan presterna och soldaterna efter 1721, hänvisar jag Den 16 Augusti c. m. till de besvär i ämnet, sorn ingåfvos af det år 1723 församlade krigsbefälet. Öfver dessa krigsbefälets besvär resolverade Konungen i 4o § af resolutionen på samma krigsbefäls allmänna besvär, ”det upplifvades 1687 och 1688 årens resolutioner med det tillägg, att när ryttare, knekt eller båtsman gifver 12 öre s:mt, skall han icke vidare betungas med påsk, vigsel, dop, hustruns kyrkogångs och begrafningspengar, eller något annat dylikt.” K. Gustaf lil bekräftade denna resolution d. i4 Febi-. 1789. Men, torde någon tänka, detta bevisar ingenting annat, än att presterna äro berättigade att få 3 dagsverken eller 12 öre stint. Den tiden voro 12 öre stint motsvarande värdet af 3tne dagsverken, och således skulle kanske någon förmoda, att då en sådan motsvarighet nu icke finnes, bör soldaten betala värdet af 3tne dagsverken. Detta utgör också innehållet af de anmärkningar, som på detta rum gjordes, då Utskts Usta betänk, i ämnet förevar.
Bedömandet af två personers lämplighet till enahanda uppdrag, och innefattar följaktligen ett dubbelt val i stället för enkelt, — och erfarenheten liar dessutom tillräckligt vitsordat, att Suppleant-val, långt ifrån att bereda säker tillgång på Ledamöter, fast hellre verkat till motsatt förhållande, i illy att tilliten till Suppleanternes närvaro förringar den ständige Ledamotens uppmärksamhet piå tiderne tili de beramade sam mankomster lie. Hvad åter beträffar Utskottets förslag, att förrättningen skulle gå i verkställighet, utan afseende'på någon eller några Ledamöters eller Suppleanters frånvaro, anser jag ett sådant stadgande destoraera öfverflödigt, som jag tror denna mening vara redan tillfyllest uttryckt uti Grundlagarnes nu varande text. Dessa föreskrifva ingalunda bär, såsom uti andra representationer, att Riks-Stånden skola bestå af ett bestämdt antal Ledamöter, för att fatta beslut; ett dylikt stadgande finnes heller icke i afseende på Utskott, för annat än Banco-Ulskottet i 36 §. Riksdags-Ordningen, när det med Riksens Ständers rätt beslutar; Utskottet har nu föreslagit ett dylikt förhållande för Conslitutions-Utskottet för enahanda fall, ■— utan att likväl utsträcka det till de öfriga Utskotten, elier lill Riks-Stånden; och det vill deraf synas mig tydligt, att Utskottet dermed erkänt den princip, att hvarken Riks-Stånd eller andre Utskott, än Constitutionsoch Baneo-Utskotten behöfva vara fulltaliga för att fatta beslut; och då det, som gäller om sjelfva .Utskotten, jemväl läier böra gälla, när dessa äro förstärkta, finner jag något serskildt stadgande härom öfverflödigt. Qrdsiällningen i 69 §. Regerings-Forraen antyder dessutom denna ■8 Cunstitutions-Ucskotlets Memorial IV.o fd.
Det gamla minnet har tagit makten och sugit den nuvarande verkligheten upp i sig. Och något, som aldrig helt försvunnit ur honom, utan alltid legat der i honom som ett sår midt i hans själ, hvilket ständigt bryter upp igen, och som en ömmande svulst i hans väsen, hvilken aldrig helt kan mogna, — ett gammalt styng, som under alla dessa år sutit der i honom, som han långa tider icke förnummit men som han visste hvilket ögonblick som helst kunna fara igenom honom igen, — detta styng, som han icke förstod, men som var precis som om han gjort något orätt, — det blir nu sittande derinne i sjelfva hans väsens hjertpunkt, blir sittande der och försvinner icke igen, medan minnesbilden väfver sig in genom allt utom och inom honom. Och med något okändt inom sig, djupt och osvikligt som djurets instinkt, känner han, att taggen inom honom — det är en annan varelse, som lider och som befinner sig helt nära honom, helt helt nära, och att han måste vallfärda till en villa i Vevey för att bli kvitt sin fridlösa oro. En dag, då hans hustru med hela pensionatet far på utflygt till Glion och Mont Caux, tager han en förevändning och blir hemma. Så snart alla äro borta, går han ut i motsatta riktningen och stiger ombord på ångbåten. Den är nästan tom; säsongen är förbi, det är redan sent på året. Det är en vacker senhöstdag, lugn, klar, frisk, som då snön snart skall komma. Sjön är helt grön; och den hvita Dent du Midi står der i fonden med skarpa, stränga linier som en köldtagg upp i solljuset och den blå himlen. Villan dyker upp och försvinner igen för hans blick. Det var allt som förr, blott hade trädgården blifvit yppigare. Huset var nästan gömdt i den rika växtligheten; och båten har skjutit förbi derute på sjön, utan att han varsnat någon mensklig varelse inne i trädgården. Han stiger, helt allena, i land på den konstgjorda lilla ön med det enstaka trädet, samt styr långsamt kosan ut mot La Tour, skrider fram mellan de små fattiga husen och fortsätter sin väg ut till villorna.
Det är likväl ganska tvifvelaktigt, om en tillökning af regementet genom värfning af ytterligare 200, eller med spelet 240 man, skulle med lätthet kunna ske, då fordringarna på manskapets tjenstgöring äfven ökades, utan att villkoren alltför mycket måste stegras. Regementets förändrade organisation i öfrigt skulle äfven förorsaka en betydlig kostnad. Det synes snarare vara riktigt att något minska värfningen, men med ökade fordringar på manskapet och dess bofasthet, helst inom landskapet. Då dertill kommer, att regementet inom dess nuvarande anslag kan, på sätt de vid värfvade arméens lönereglering fogade stater utvisa, förändras till en corps med fulltaligt befäl och förbättrad aflöning för såväl befäl, som manskap, anse kommitterade detta fördelaktigare, än att tillöka regementet och föreslå derföre: att Wermlands fältjägareregemente sättes på en bataljon eller förändras till en corps på 4 kompanier med tillsammans 520 man, inberäknadt spelet. För att i sig upptaga beväringsmanskap blir den nya corpsen i det närmaste lika tillräcklig som regementet med dess nuvarande mindre fullständiga organisation. Genom den nu föreslagna förändringen skulle visseidigen stambataljonernas antal minskas med en, men om deremot Vesternorrlands beväringsoch Hallands infanteri-bataljoner erhålla stamtrupp och fulltaligt befäl skulle två bataljoner tillkomma. Den år 1861 förordnade sjöförsvars-komité har, i sitt underdåniga betänkande (sid 37), förklarat Vesternorrlands båtsmän vara bland dem, som lättast skulle till landförsvaret kunna afstås; och ehuru intet blifvit förhandladt rörande Hallands båtsmanskompanier, torde dock kunna antagas att äfven dessa kompanier, tillika med 35 till 36 rotar af 2:dra Bohusläns-kompaniet skulle utan olägenhet kunna för sjöförsvaret undvaras. Genom öfverflyttning af dessa delar af båtsmanshållet till arméen, skulle en väsendtlig lucka i dess organisation fyllas, infanteriet vinna en behöflig förstärkning och tvenne af dess corpser få en hittills saknad stamtrupp.
Tull-verkets omkostnadsstat för år 1863, så blef densamma af Eders Kongl. Maj:t i nåder fastställd till 1,837,848 R;dr 55 öre; och är anledningen dertill, att densamma med 16,839 R:dr 52 öre öfverskridits, att söka dels uti den ansenliga tillväxt, den till åtskilliga tulltjensteman och betjente utgående uppbördsprovision under året vunnit genom en betydligt ökad tullinkomst, och dels uti den förhöjning, sorn förorsakats pensionsstaten derigenom, att flere tjenstemän under året blifvit på denna stat förflyttade, härledande sig tillökningen sålunda i ena fallet från en ökad statsinkomst, i hvilket afseeude den följaktligen angifver en vinst för staten, i stället för att utmärka en förlust för densamma, i andra fallet från en omständighet, hvilken ej lärer utgöra skälig anledning till anmärkning, eller att tjenstemän, som genom särskildt nådigt beslut fått sig tillförsäkrad rättigheten att, efter viss tid väl vitsordad tjenstgöring, vid afskedstagandet undfå pension och, när sådan tid förlupit, vilkoren i öfrigt befunnits uppfyllda samt afskedet begärts, blifvit satta i åtnjutande af den dem härutinnan tillerkända förmån Då Revisorerne, på sätt som skett, särskildt uppmärksammat den omständigheten, att i aflöningen till General-tullstyrelsen under de revisionsåret nästföregående tio år en förhöjning egt rum från 53,078 R:dr till 77,550 Rrdr, torde deraf böra dragas den slutsatsen, att de funnit denna omständighet särskildt anmärkningsvärd. Såsom en enstaka — 303 — företeelse skulle den tilläfventyrs ock kunnat så anses.
Beträffande åter Hr Hjärnes anmärkn. emot ordställningen, tror jag Utsk:s mening kunna inses, om man jemför sjelfva förslaget med följande å sidan 12 bland motiverna förekommande mening: ”hvad åter vidkommer den lämpligaste utgångspunkten för påbörjandet af den stambana, som, fullbordad, skulle komma att förena Götheborg med hufvudstaden, har Utsk., i öfverensstämmelse med hvad som vid återremisserna inom RiksShn blifvit yrkadt, ansett, att den bör väljas så, att den delen af merauämnde stambana, som nu skall anläggas, så vidt möjligt är, blifver för den allmänna rörelsen mest fördelaktig, och kommer att utgöra någonting helt för sig. Rörelsens riktning utåt från öster till vester och tvertom inåt, jemte Götheborgs redan vunna stora betydelse såsom handelsstad, h3r, i förening med önskan, att kunna upfylla ofvan^ nämnda ändamål, hos Utsk. stadgat öfverlygelsen om denna stads synnerliga lämplighet såsom utgångspunkt.” Sedan jag likväl hört Hr Gripenstedt till en del förena sig roed Hr Hjärne, vill jag ej bestrida, att ordalagen i förslaget måhända borde ändras på följande sätt: ”4 milhr R:dr för en del af den stambana, som, med Götheborg till utgångspunkt" etc. Ty det har otvifvelaktig! varit, icke, såsom Hr Hjärne tyckes förmena, några enskilde ledamöters,- utan majoritetens inom RiksStm me ning, alt jernvägen skulle börja vid Götheborg, på sätt af återremisserna synes. Man har nemi. ansett, alt början borde göras med den del af stambanan, som blefve för rörelsen mest fördelaktig, och denna del är onekligen den, som sträcker sig från Götheborg inåt Westergöthland. Ty om en jernväg sträckes från Götheborg till Alingsås, så är det klart, att hela trakten kring sistnämnde stad blifver, så till sägandes, förflyttad närmare fället för den allmänna verldshandeln; men om man bygger en jern vägssträcka inne i landet, t. ex. emellan Alingsås och Sköfde, komma dessa städer icke i beröring med den stad, som står i direkt gemenskap med verldshandeln, eller Götheborg.
Jag anser mig så mycket häldre böra instämma i Herr RiddarhusSecreterarens framställning, som jag, i egenskap af tjensteman vid Riddarhuset, kan upplysa, att, sedan deså kallade SeeretaUtskottsrummen äro upplåtne åt BevillningsUtskottet, finnes i Riddarhuset intet utrymme till förvarandet af de tryckte Protocolls-exemplaren, och alt, om deras emottagande härstädes det oaktadt förordnades, ett verkligt äfventyr för RiddarhusSecreteraren och Canzli-betjeningen derigenom skulle uppstå. Uppå derefter af Hans ExceUence Herr Grefven och ' Landt Marskalken gjord Proposition, blef StatsUtskottets Utlåtande, i anledning af de dervid gjorde anmärkningar, till Utskottet återförvisadt. Den 3o Januari!. 4o3 Föredrogs å nyo StatsUtskottets dea 16 dennes under N:o 26 aflåtne och den 2i derpåföljde på bordet lagde, Memorial, innefattande anmälan, att någre, i afseende å Statsregleringen, i RiksStånden gjorde Motioner och afgifne Anföranden ännu icke till Utskottet ankommit. Grefve von SchwerinFredrik Bogislaus: Detta Memorial ar dateradt den 16 i denna månad och afgick äfven samma dag från StalsUlskottet. Nu hafva tvenne veckor från den tiden förflutit, och samma förhållande som då existerar icke mera. Memorialet påkallar alltså ingen annan åtgärd, än att läggas till handlingarne, hvarom jag får gora hemställan. Hans Excellence Herr Grefven och landt Mar skalken tillkännagaf, att, enligt hvad RiddarhusSecreteraren hos Hans Excellence anmält, alla inom Ridderskapet och Adeln väckte samt till StatsUtskottet remitterade Motioner redan blifvit, dels före, dels å den 16 dennes, till StatsUtskottet aflemnade; hvadan Hans Excellence föreslog, att Utskottets ifrågavarande Memorial måtte läggas till handlingarne. Bifölls.
Oberäknadt det lidande, som dymedelst tillskyndas honom, måste han äfven afträda hälften af sin egendom. För en industriidkare är den omständigheten att nödgas draga ur rörelsen hälften af sitt kapital detsamma som att tvinga honom att uphöra med densamma. Enl. Stadsrätten kan den som efterlemnar barn eller bröstarfvingar icke göra testamente om mer än ^ af sin egendom och således kunna icke makar sorn äga barn göra testamente hvarigenom de tillförsäkra hvarandra mer än ^ af deras giftorätt. När hustrun således dör måste mannen utbetala hälften af förmögenheten så när som på jy. Delta förhållande inverkar så menligt och åstadkommer så många olägenheter att vid hvarje Riksdag som jag bevistat fråga inom BorgareStåndet blifvit väckt om en utvidgad testamentsrätt. Om således både ur jordbrukets och industriens synpunkt den nuvartde lagstiftningen är olämplig, hvarföre skola vi då hålla på den? En talare har redan omnämnt det invecklade i denna lagstiftning, den är det i sanning. Jag får enligt landsrätt ge bort min aflingsjord men ingen arfvejord, enl. stadsrätt får jag ge bort ^ af ärfdt och förvärfdt, örn bröstarfvingar finnas; om sådana icke finnas allt det förvärfda; men af det ärf - D e n 25 Februari e. m, 568 da blott hälften om inländska arfvingar finnas; annars alltsammans. Adelsmän hafva en särskild rätt; ledamöter af PresteStåndot en särskild. Icke kan numera, då vi sträfva att åstadkomma en gemensam lag för hela Riket, dessa särskilda testameutsrätter för olika Stånd och yrken vara riktiga? Icke kan det vara riktigt att jag lyder under olika testamentsrätt i dag, då jag bor i stad, mot i morgon, då jag flyttar ut på landet. En talare har sagt att det skulle vara menligt att medgifva frihet i testamenterande af arfvejord; det skulle åstadkomma split mellan familjer och syskon. Men vi hafva ju en alldeles oinskränkt frihet att disponera öfver aflingsjord; likväl har man aldrig hört att detta föranledt någon missämja eller att rättigheten missbrukats.
Utskotten hafva funnit visse serskilde stadganden för hvardera af dessa 2:ne olika slags Bolags-Banker böra i Lagen intagas, väsendtligast i så måtto skiljande sig från hvarandra: att då för en Actie-Bank någon bättre och naturligare garantie, änden som ligger i Capitalets storlek, svårligen kan uttänkas och föreskrifvas, men en solidarisk Banks styrka ligger ej allena i dess sammanskjutne Capital, utan äfven i den solidariska ansvarigheten jemte storleken af Lottegarnes antal, så väl minsta beloppet af en Actie-Banks grundfond fastställes högre, än minsta teckningssumma i Solidarisk Bank, med bestämmande deremot i den sistnämnde af något visst antal Lottegare, såsom det minsta för bildandet af Solidarisk Bank. att då de, sorn deltaga i Actie-Bank synas böra vara verklige Capitalister men i Solidarisk Bank folk af alla classer böra kunna ingå, måste äfven minsta teckningssumman i Actie-Bank utsättas till vida högre belopp än i Solidarisk Bank; och, att då den större personliga ansvarighet, Lottegarne i en Solidarisk Bank sig ikläda, leinnar hvarje innehafvare af en sådan Banks förbindelser rättighet att hos Bolaget gemensamt utsöka hvad i Bankens redbara tillgångar brista kan, har åt sådant Bolag blifvit lemnadt en dispositionsrättighet öfver dess i liypothek först insatta andel af teckningssumman, hvilken måste förvägras Actie-Bank. Med iakttagande af ofvananförde grundsatser, hafva Utskotten, efter sorgfälligt rådfrågande af de i ämnet afgifne, i flere hänseenden högst upplysande motioner, uppgjort, och få härmedelst Rikets Ständers pröfning vördsamt underställa följande: Bancooch Lag-Utskottens Bet. N:o 2. 2'1 Förslag till Lag för Offentliga Bolags-Banker. Irsta Kapitlet.
De muslimanska kvinnorna talade beständigt om Emin ibn el-Arabi. De berättade i öfverdrifna bilder och talesätt om hans stora egenskaper, hans mildhet och mod. Lika död som han var i serbiska konsulatet lika lefvande stod han här för allas fantasi. Hon hörde kvinnornas tal med omedvetet välbehag. Hon insöp, nästan utan att sjelf märka det, deras barnsliga men fasta och rörande tro på hans storhet. Äfven fick hon så småningom en helt annan syn på hans uppförande mot henne sjelf. En vesterländsk man vid Emins ålder var mer kall, mer reflekterande, mer förhårdnad. Hon började inse, att Emin var en yngling i mangestalt och att han också måste bedömas derefter. När det nu led mot den solnedgång, då Emin bedt henne att infinna sig i Velids moské för att han skulle få förevisa denna, ordnade hon framför sin spegel det svarta doket. Det klädde henne också ypperligt. Hon var mer nogräknad än någonsin, att det skulle falla i sådana smakfulla veck som de infödda kvinnorna förstodo att ordna. Vid sidan af sin krage nästan uppe på axeln fäste hon en liten bukett af violer. Det undgick icke henne sjelf, att hon gjorde allt detta för att behaga Emin. Just då hon steg ut ur konsulatets port, sammanträffade hon med Blumenbach. Hon vardt förlägen som om hon stått i begrepp att göra något ondt och blifvit tagen på bar gerning. Han var vid gladt och ystert lynne, men varnade henne att under den nuvarande gäsningen så ofta begifva sig ut i staden. Hon svarade med Emins ord, att i Österlandet antastas aldrig en kvinna. Gycklande bad Blumenbach, att i sådant fall under hennes skydd få göra sällskap. Hon harmades på sig sjelf, derför att hon ej kunde tvinga sin tunga att helt lugnt och naturligt berätta, att hon ville vara ensam, att hon skulle bese Velids moské tillsamman med ingen mindre än den fruktade Emin ibn elArabi. Hon kände sig så gränslöst löjlig och skolflickaktig, som ej helt öppet kunde göra denna lilla bekännelse, och till på köpet hjertligt skratta åt alltihop.
Jag erinrar mig ännu lifligt den tid, då DepartementalStyrelsen infördes, och jag påminner mig ganska väl, att meningen då (1834 och 1840) var, att de konsultativa StatsRåden skulle kunna bilda ett slags Conseil d’Etat för behandling af besvärsmål och sådana administrativa ärenden, som icke vore af större mera allmän omfattning. Det var på sådant sätt den år 1840 indragna Allm. Beredningen skulle ersättas. Ett förslag om tillägg i grundlagen i denna syftning hvilade äfven till påföljande Riksdag, då likväl den konservativa oppositionen tillintetgjorde detsamma. Grundlagens stadgande i 8 § R.F. att likartade ärenden kunna af Konungen afgöras i närvaro af 3:ne StatsRåd utom den föredragande, synes också uppenbart antyda, det meningen varit, att icke Depart.Cheferne skulle vara pligtige att förslösa en dyrbar tid på granskningen af och åtaga sig ansvar för besluten ronde mål af dylik mer eller mindre invecklad beskaffenhet, så vida saken icke tillhörde deras eget Depart. De kunde derigenom få ledighet att vida mer än nu egna sig åt de stora och vigtiga frågorna och säkert mindre än hitintills behöfva anlita en mängd komitéer, hvilkas arbeten ofta visat sig alstra idel döda foster. De föredragande Ministrarnes kollektiva öfverläggningar i de större frågorna och formerandet i dessa af ett slags ministerkonselj skulle också, i afs:de på dessa, åt de samfällda rådslagen gifva vida mera kraft och homogenitet inför Konungen, än som ofta torde vara händelsen, då samtlige Ministrar hafva en gemensam ansvarighet för alla både större och ringare mål och således de föredragande Depart.Cheferne i saker, sorn icke röra deras resp. Depart., hufvudsakligen lita på hvarandra äfven i mera vigtiga ärenden, hvarigenom ett slags suveränitet bildar sig inom hvarje Depart. Att sådant i sjelfva verket måste försvaga både kontrollen öfver ärendenas behandling och den samfällda ministeriella ansvarigheten är uppenbart.
Men dette lykkedes kun fra Byerne, hvad Talesproget angaaer: Bönderne taalte Uleiligheden af i Religons(bögerne o. a. d. at maatte laere et fremmed Maal, og beholdt dog sit eget. Derpaa byggede da De, som med Fryd saae og frem-mede den Trang til at hjelpe paa hiin Brist ved at benytte det indodlede fortraeffelige Almuemaal, som klarere og indtil en bevidst Plan aabenbarte sig imellen Uafhaengighedens og Frihedens Vel-gjerninger. Med Harm saae man vej. det Bedste tabt i det mange forsvundne ejendommelige Sprogböininger; men man lagde strax Haand paa at redde hvad reddes kunde; og saaledes, medens nogle Laerde med Sejer forftegtede det norske Sprogs og videnskabeligheds Selvstendighed mod Danskes egoistiske Krav paa at endnu besidde Norge som literaer. og aandelig Provinds, begyndte andre * Forfat-tere at böde paa det indförte udpidskede Skrivtsprogs Fattigdom ved at indtage deri de almenest bekjendte, mest udtryksfulde Ord af vort rige Almuemaal. Det er allerede en 10 Aar siden en kjö-benhavnsk Recension af Bjerregaards Syngestykke ” Fjeldeventyret ” erklaerede, at det ikke havde lykkets at forstaae det nye norske Sprog deri. Men siden Har man der maerket, at den norske Sprog-gjenfodsel ligesaalidt lader sig standse af Spot som af en Alvor, der har al en paatagen Fadermines Naragtighed ligesom der er formegen alvorlig Yrede i deres Spot til at den kan skjules. Man
Lennings motion om upphörande eller nedsättning af Lotsoch Båkafgifterne för innomskärs seglande Skeppare; och af Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse angående en af Preste-Ståildet gjord Underdånig framställning om den nya Evangelii-Bokeus antagande. 2:0 Återremisser af nedannämnde Ut* skotts Memorial och Utlåtanden, nemligen 272 Den 2i December e• m. Constitutions - Utskottets: Med föreslående af elt tillägg i 37 §. Riksdags-Ordningen. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970 PROTOCOLL, HÅ LLNa HOS HÖGIOFLIGE aaiöDiiBgigaipajp oom ämmi» VID lagtima Hiköirageit i ^tndtljulm til ««5»-1800 Elfte Hafi*!. ***** $f £«•'««« STOCKHOLM, TYPOGRAFISKA FÖRENINGENS BOKTRYCKERI, 1861. Pen 2 Oktober e, m. 3 Tisdagen den 2 Oktober 1860- Plenum kl. 6 e. m. Justerades 3 prol.utdrag för den 28 sistl. September. Uplästes och godkändes nedannämnde frän Exped.Utsk:t inkomne förslag till R.