Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag respeeterar desse domares öfvertygelse, — qvot capita tot census; men då jag är skyldig att såsom representant framställa min mening, kan jag ej underlåta alt nämna, det jag aldrig trott, att någon domstol, och ännu mindre en öfverdomstol, skulle tillåta sig att, genom tolkning af en generel lag, förvandla den till speciel. Allt detta missförstånd försvinner, om man antager Hr Cedersehjölds reservation, och jag förnyar således min hemställan, att Hr Landtm, täcktes meddela propos. till bifall å betänk, i öfverensstämmelse med den redaction Hr Cederschjöld föreslagit. Hr Cederschjöld, Pehr Gust.: Såsom en inledning till hvad jag egentligen ernar föreslå, skall jag utbedja mig att få göra några anmärkn:r vid sjelfva det förslag Utsk. uppgifvit. Utsk. säger nemi , att detta förslag skulle vara och åsyfta ett undantag från allmänna lagens stadgande i 1 cap. 2 §:n Strafl-b:n, När jag går till denna §, finner jag alt den lyder sålunda: ”Dråpare och andre grofve missgerningsman skola genast å färska gerning gripas, i häkte sättas och utan uppskof för rätta ställas.” Här handlas sålunda blott om dråpare och andra grofva missgerningsman, nemi. sådana, hvilkas missgerning är uppenbar. Men i frå - D e ii 4 Juli. ga om lasteliga yttranden, är det just den fråga, om någon brottslighet ägt rum, som bör pröfvas. Förr än detta Ur utrönt, kan man icke säga, om något brott blifvit begånget, icke heller anse den tilltalade såsom en missgerningsman. Förhållandet är alldeles enahanda som med den, hvilken t. ex. ger någon en örfil, utan att deraf kanhända på 8 eller i4 dagar förmärkes något illamående. Under denna lid kan gerningsmannen icke vara underkastad arrestering elter nämnda |, utan först, om den slagne sedermera dör, eller läkaren förklarar hans lif i följd af örfilen vara i fara. Dessförinnan kunde man icke veta att grof missgerning var begången.
Kommer i framtiden en stambana att genomlöpa Norrland från hufvudstaden Stockholm till Norrbotten, skärande Norrlands inre rika odlade bygder, så är genom tyman från Hudiksvall till Dellen, sådan den nu kommer att blifva, redan en bibana färdig att leda trafiken till stambanan, der den genomlöper Ljusnans och Dellarnes rika dalgångar, hvarigenom Hudiksvalls jernväg skall i många hänseenden återgälda det understöd den nu kan erhålla. Utom den nu föreslagna utsträckningen blir Hudiksvalls jernväg endast en till verkningar och nytta half kommunikationsled, om ens det. Utsträckt på föreslaget sätt skall den sprida verklig rörelse och blifva, hvad den är ämnad till, en verklig pulsåder för all ortens industriela och kommerciela lif. Det för ifrågavarande jernvägs utsträckning af Löjtnanten, f. d. Ingeniören vid Gefle—Dala jernväg, Gustaf Lilliehöök uppgjorda kostnadsförslag, som omfattar endast sjelfva banutsträckningen med station vid Näsviken (Dellstrand), uppgår till R:dr R:mt 317,000. Men derjemte fordras: för den förökade trafik, som är att emotse då banan blir utsträckt till Dellstranden, ett ytterligare lokomotiv (med sex hjul) R:dr 35,500. 30 nya lastvagnar å 1,250 R:dr stycket 37,500. 2 passagerarevagnar å 5,000 R:dr stycket 10,000. 83,000. samt till en mekanisk reparationsverkstad . 40,000. Utgörande sålunda hela kostnaden tillsammans R:dr R:mt 440,000. På grund af bvad jag nu anfört, vågar jag derföre föreslå, det behagade Rikets Ilöglofliga Ständer, i fall anslag till någon särskild bana eller bibana, beviljas, för utsträckning af Hudiksvalls jernväg från Forssa station till Dellstranden vid Näsviken, bevilja ett anslag af 110,000 Riksdaler Riksmynt, motsvarande en fjerdedel af anläggningskostnaden samt såsom lån 220,000 Riksdaler, eller hälften af kostnaden, eller också att trefjerdedelar Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
Inom Borgare-Ståndet har en ledamot ansett denna §. kunna försvinna, enär den extra-ordinarie tjensteman, som för tjenstgöring åtnjuter en lämplig lön, borde, i likhet med andre tjenstemän, derföre påföras be villning. Då föreskriften i denna §. icke lägger något hinder mot serskild öfverenskommelse emellan en ordinarie tjensteman och dess vicarie, i afseende på bevillnings-afdrag för hvad af den senare åtnjutits, men det for Statens säkerhet är nödvändigt, att den förre i första hand ansvarar for och utgör bevillningen af hela lönebeloppet; hemställer Utskottet, att berörde anmärkning må förfalla. 4 §• pag. 3. Hos Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet har blifvit anmärkt: att det förtydligande borde ega rum, att med lön förstås all den inkomst, som genom tjensten under det föregående året blifvit förvärfvad; alt genom införande af uttrycket: ’’värdet af fria husrum, så väl i Kronans, sorn andra publika byggnader,” kunde inträffa, att en Kamererare eller Syssloman i enskildt Verk, som hade boställe, befriades från bevillning för fria husrum; att inqvarterings-penningar borde från bevillning uteslutas; att i ira momentet ordet ”'Remisslage’' borde utgå, sedan Landt-Rantm-ästare uti 145 §. blifvit befriade från bevillning derå, samt att andra momentet borde erhålla Bevillnings-Utskottets Utlåtande > N.o sy. 9 erhålla samma redaction, som i na gällade Bevillnings-Stadga, med åberopande af 8:de i stället för g:de §:n.
H a n hade vändt hennes håg till det stora. För hans skull älskade hon de gamla sägnerna, där öfvermänskliga människor utföra öfvermänskliga ting, men kunde någon hjältesaga säga mer än de enda orden: » Död för sitt kall, » som hennes far låtit rista in i marmorblocket på kyrkogården, och hade den första kristna kyrkans martyrer icke varit människor, tappre som han? H o n mindes icke hans ansikte. Stundom gaf hon det något af en krigshjältes öfvermod, stundom något af kristustypens blidhet, och alltsom hon blef äldre, skiftade hennes drömmars innehåll och form. H o n behöfde icke längre sägnernas förklädnad eller det gamlas skugglika storhet. A l l t hade liksom » Det är inte rättvist, inte rättvist, » uppkommit närmare. H o n talade till sin hjälte, repade hon envist, grubblande. » Det var och han svarade, han kallade henne » syster jag, som dö, inte han. » L y d i a ». H o n var den hängifna diakonissan, H o n vaknade midt i natten med skri, som som icke ryggade tillbaka för ett prof, hur kväfdes på hennes läppar, hjärtat slog med svårt det än månde vara, hon begärde icke häftig oregelbundenhet, och ögonen öppnades, mer än att få visa sin tapperhet. D e t var orörliga och onaturligt stora. Läkaren, som tider af pest och olycka. Sida vid sida stobehandlade henne, sade sig icke kunna svara do de vid sjukbäddarne, smittan ingaf henne för en hjärninflammation, och det var då som icke förfäran, och hon blinkade icke, om hans fadern och modern — med ett tålamod och knif fullgjorde sitt värf. Eller också stod en list, som de ömsesidigt beundrade hos kriget för dörren. H a n skulle draga ut och hvarandra — • satte sig före det värfvet att sköta de sårade. H o n bad att få följa hoså småningom förmå henne att anse det hela nom; outtröttlig vandrade hon på valplatsen som en inbillning, ett foster af egen i hans fotspår, och när hon stödde de fallne yrande fantasi.
A sidan 97 skönjes något af egen beskaffenhet, sorn föregått inom sjelfva Regeringen, då hon bemyndigat Chefen för Ecklesiastik-Deparl:tet, ”att med biträde af något mindre antal sakkunnige män, samt en ledamot af Stats-Kont. upgöra de för läroverkens reglering nödiga förslag till skollag och skolstat.” Denna skrifvelse meddelades för 2:ne år sedan, utan att hafva haft någon R. St. veterlig påföljd. Om än regeln: bygga upp, ej rifva neder, är en kristens, 96 Den 5 Juli e. m. och således äfven en regerings-ledamots, pligt och heder, slår fast, så kan dock icke allom vara kända de hinder, som mött föreskriftens utförande. Jag blott beklagar, alt under 3:ne Deparhls-Chefers successiva behandling af läroverksoch undervisningsväsendet, oredan snarare synes hafva lillän afiagit. Målle emedlertid något godt hafva vunnits, så att man under valet mellan olika methoder må slutligen finna den bästa. En af samhällets vigliga, ehuru mindre ingripande angelägenheter omförmåtes å sidorna 79, 80 och 82, nemi. i Kongl. Förordm den 13 Joli 1853, ang:de hemmansklyfning och jordafsöndring, hvilket af K. M. utfärdade påbud ansetts innefatta högst väsendlliga ändringar i lagens åtskilliga rum, såsom 1 kap. 1 § och 4 kap. 1 § JordaBtn, och Kongl. Förorda, den 13 Juni 1800, hvaiigenom upstått, såsom del vidare heter, ”en osäkerhet i egande-rälten, som, i den mån författningen binner utöfva sina verkningar, skall fruktansvärd! förvilla rättsbegreppet, och öka rättegångarne lill oberäkneligt antal.” S'äi igheterne vid bosättning som genom denna författning blifvit ökade på den mindre bemedlade, komma också att någon gång föranleda, efter hvad är till befarandes, utflyttning frän Riket. Afven i denna fråga äro reservationerna talrika, och bland dem, alla från det RiksSt. som frågan mest rörer.
Fru Julia sade då, att drottningen skulle blifva svept i denna klädning, att kardinal Azolini skulle kort derefter dö, och straxt derefter påfven Innocentius XI, hvilket ock allt inträffade. En person vid namn Lars Ekerot, som lefde på slutet af 1600- talet, har vunnit en viss namnkunnighet för de spådomar rörande branden af Stockholms slott, som han afgaf kort förrän denna olyckshändelse inträffade den 7 Maj 1697. Han hade varit löjtnant i flottan, men blifvit från sin befattning afskedad, samt sedermera öfver verkliga eller förmenta orättvisor, för hvilka han påstod sig varit utsatt, förfallit i grubblerier, som så småningom alltmer urartade till sinnesförvirring. Vid jultiden 1696 började han muntligen och skriftligen hos dåvarande öfverhofpredikanten Georg Wallin, framställa ohyggliga förutsägelser, vanligtvis att Stockholms slott snart skulle af vådeld förstöras. Äfven åt hofpredikanten Rabenius, med hvilken han var närmare bekant, gaf han på samma sätt samma varningar. Han påstod sig flera gånger fått uppenbarelse härom, stundom i drömmen, stundom halft vakande. Den sista April 1697 fick Wallin åter ett bref från Ekerot, som innehöll, att man skulle taga sig till vara, ty Guds vrede hvilade tung öfver landet. Slottet, skref han, skulle derför inom åtta dagar brinna upp; så att, i fall man icke aktade sig, torde man komma att ur askan upphemta salig konungen – Carl XI stod just då lik – ja, kanske hela det kungliga husets ben. Sådana bref skickade han hela veckan igenom, men Wallin, som i början meddelat hofvet och dess embetsmän saken, och derigenom föranledt, att åtskilliga försigtighetsmått blefvo vidtagna, brydde sig slutligen ej om att ens öppna brefven eller läsa uppsatserna. Sista brefvet från Ekerot i denna sak fick Wallin mottaga på förmiddagen den 7 Maj 1697, eller samma dag slottet brann. Efter eldsvådan erinrade man sig Ekerots spådomar. Han fängslades och förhördes, men befanns alldeles sinnesförvirrad. Endast några oroliga drömmar hade gjort honom till olycksprofet.
Jag vet nog, att många hysa den åsigt, det knappast någon sjelfstyrelse kan anses existera, om ej stadsfullmägtige beklädes med en sådan diktatorisk magtfullkomlighet, att deras beslut icke må få underkastas vidare pröfning; men skulle så verkligen vara, så heldre än att tänkande, frie, och för sitt samhälles anseende samt förkofran nitälskande medborgare skulle vara beroende af ett dylikt förhatligt envåldsregemente, må sjelfstyrelsen med all sin beprisade förträfflighet kastas öfver bord. Dock — för min del, hvarken vill eller kan jag medgifva rigtigheten af ett slikt vilkor för tillvaron af en samhällsnyttig sjelfstyrelse; och jag föreslår fördenskull, att den ifrågavarande §:n må gifvas följande enkla lydelse: Medlem af stadskommun, som åt allmänna rådstugans eller stadsfullmägtiges beslut, i hvad stadens angelägenheter angå, ej nöjes, eger rätt att deruti rättelse söka genom besvär, hvilka, jemte det öfverklagade beslutet, böra till Kongl. Maj:ts Befallningshafvande ingifvas inom tjugu dagar efter det klaganden af beslutet erhöll del etc. etc. etc. Äfven i åtskilliga andra, ehuru mindre väsendtliga, omständigheter, skulle jag önska ändring; men dessa anser jag mig, till undvikande af för mycken vidlyftighet, dertill jag måhända redan gjort mig skyldig, icke nu behöfva påpeka, då jag förmodar, det en mera allmän revision af de nya kommunal-förordningarne kan komma att ega rum, och jag dervid, i så fall, såsom ledamot af Allmänna Besvärsoch Ekonomiutskottet, der ärendet till behandling förekommer, blir i tillfälle mig yttra. Om behörig remiss af denna motion auhålles. Stockholm den 11 November 1865. A. R. Falkman. Motioner i Borgare-Ståndet 1865. Af Herr Ländström, A. I., angående statsbidrag till uppförande af s/coloch gymnastik-lokaler för Wenersborgs högre Elementarläroverk.
Smedberg från Elfsborgs län: »Un der de många och vidlyftiga öfverläggningar, som i bränvinslagstiftningsfrågan förevarit inom Sammansatta Bevillnings-, Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomiutskottet, hafva vi, Bonde-Ståndets ledamöter inom samma Utskott, med alla de skäl, som stått oss till buds, och med en enhällighet, som visar, huru föga våra, å hela den jordbrukande allmogens vägnar, uttalade åsigter i detta ämne varit delade, sökt göra gällande sådana vilkor för bränvinslillverkuingen, att den husbehofsbrännings-rältighet, som af ålder tillhört Svenska folket och som af sjelfva Grundlagen ansetts så omistlig, alt beskattningen derför i Regeringsformens 60 § upptagits såsom en ständigt påräknad bevillningsinkomst, icke måtte för alltid gå förlorad. Väl vetande huru högt våra kommittenter värdera denna rättighet, som för sig räknar häfden af snart ett sekel, och hvars fortfarande bestånd — ?äge om dess missbruk hvad man vill — för mångå och vidsträckt» orter inom 23 Sammansatta Bevilln.,- Lagsamt Allm. Best.- och Ekon.-Ulsk. Bet. M 4. värt Iand är en ren nödvändighet, hafva vi med innerlig ledsnad sett alla vår» bemödanden i denna salt stranda mot åsiglen hos en Ulskolts-majoritet, hvars flore ledamöter börjat sine åtgöranden med det erkännande, att ämnet för dem vore främmande, men sedermera, hufvudsakligen med ledning af de uppgifter, sorn i en för husbehofsbrännings-tillverkningcn fiendtlig riktning meddelats af författaren till det ryktbara memorialet af den G sist lid no Juni, Chefen för bränvinsbrännings-konlrollen, Herr Expeditions sekreteraren B. O. Nykander, bildat sig e» sådan opinion om saken, som det nu afgifna betänkandet utvisar.
B. 358. XXIX. A. 164. — i anledning af åtskilliga motioner om förändring i sättet för Grundräntornes el - 573 ler KronoTiondens utgörande. XLVIII. 13. 358. XLIX. Å. 165. LXII. U. 218. LXIV. A. 3i. Stats-, Bevillningssamt Allmänna Besvärsocli EkonomiUtskollens Betänkanden, Memorialer oell Utlåtanden i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse om åtgärders vidtagande till fårskötselns och ullprodnctionens befrämjande i Riket, jemte {lere Riksdagsmäns anföranden i samma ämne. LV. B. 8g. LVU. 3r. k. f\\, a5r. LXI. U. 36o. LXII. A. 3or. LXV. E. 8. — med anledning af gjorda erinringar vid Utskottets Betänkande oin åtgärders vidtagande lill Fårskötselns och Ullprodnctionens befrämjande i Riket. LXI. B. 3Go. LXII. A. 3oi. LXV. E. 8. -— i anledning af anmärkningar vid Utskottens Betänkande angående förändring i sältet för Gmndräntornes eller Kronoliondens utgörande. LXII. B. 218. LXIV. A. 3i. Stals-, Bevillnings-, Banko-, Lagsamt Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskoltens Betänkanden, Memorialer och Utlåtanden angående väckte förslag till grunder för ett föränd rädt Statshushållningsoch Beskattningssystem. XLVIII. LXII. U. 119. A. 3.22. — i anledning af erhållen återremiss å Utskottens Betänkande N:o 89, angående väckt förslag till grunder för ett förän - 574 tlrädt Statshushållningsoch Beskatlningssystem. B. iig. A. 322. Siats-, Bevillning»-, Lagsamt Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskottens Betänkanden, Memorialer och Utlåtanden rörande Kongl.
Lx ?rorocc>l!o. 1^. katerkon. <A. D. I anseende fil! de af Riksens Hög, loftige Ständers Stars, Utfkott, i Memorial of deri ZQ nästlebne Nowrmber, anförde omständigheter, fann Borgare-Stanocc, för sin dcl, sig icke kunna bifalla Herr Landshöfdingen och Riddaren ak ^Lbenboms ansökning, att nu komma i åtnjutande af den werkeliga Landehösdinge - lönen med aksöljande förmoner; hwarom ds Respectiwe Med - Sranden wördsamt och manligen skulle underrättas. ille lupra. Lx krotocollo. ^f. 1^. keterkon. S D. E'tcr ater uppläsande af Riksens Högloft. Ständers Statö-Urjkott, ben rz de,ines, pa bordet lögde prokocolls-Ukdrag, angående befunne skiljacktiqhcter, emellan de frän Riksgälds,Contoir er afläwnooe sammandrog öfwer Bewillningö afaifkerne ser Krut, Socker och Alun, isron och med >8or, kill och med isto?, bcftök Borgare-Ståndet, med gillande af ej mindre de anstalter, hwilka StatS-Utskotket widkogit lill utrönande hworof sadane fktljakcigheheror kunnat härröra, än Utskottets i sammanhang med detta ärende gjorde rillstorkan, att General-Förslagen örwer Bewillninqen hädanefter böra insändas icke lill RikSgäldS-Contoiret utan till Kongl. KammarRätten, svin derefter författar de sammandrag öfwer
lan af oförenliga skiljaktigheter i fråga om ett föreslaget tillägg uti 14 §. 5 mom. Riksdagsordningen, förblef Ståndet vid sift i denna fråga förut fattade beslut; i följd hvaraf Ståndet, jemlikt 56 §. Regerings-Formen, ansåg förslaget böra, i afseende pä dess fullständiga beredning, afgöras genom grundlagsenligt förstärkt Constitutions-Utskott; kommapde de Ledamöter, sorn af Ståndet väljas till Con«titutions-Utskottet* Fröt. Utdrag den iZ Sept, 182g. 77 förstärkande, för denna frågas afgörande, att jemväl såsom Ledamöter deraf deltaga i behandling af andra mål, som vid denna Riksdag af förstärkt Constitutions-Utskott kunna komma att handläggas, S. D. Statsoch Baneo-Utskottens Utlåtande, N:o ia, 1 anledning af ett från Välloflige Borgare-Ståndet remitteradt Memorial af Herr JV. Rydström, angående allmänt Låneunderstöd till reparation å Calmar Domkyrka, blef, vid förnyad föredragning, lagdt till Handlingarne. S. D. Vid förnyad föredragning af LagUtskottets Betänkande, N:o gj, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition till Rikets Ständer om Lagförklaring, angående rätta grunden för förvandling till fängelse vid vatten och bröd af böter, som ådömas för sådana stölder, hvilka, enligt allmän Lagj, ligga i tväböte emot gnnan tjufnad, blef detta Betänkande, på grund af dervid gjorda anmärkningar, till Lag-Utskottet återremitterade S, D. När nu till förnyad handläggning föredrogs Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 94, i anledning af gjorda anmärkningar vid Utskottets Betänkande, N:o 2, öfver Herr JL.
Majestätets helgd bör icke kunna störas, Konungens Person bör wara fredad för alla offentliga anfall sä wäl ak den enskilda som allmänna illwilljanr Lagarncs efterföljd, ordningens bibchällande och hela Statens beställd beror deraf. 4 M.om. af Z Z bör sälcdcS otwifwcloktigt i Tryckfrihets - Lagen äga ett runi. Men stadgandet i detta Moment gifwer mig anledning fräga, huru längt en-Historie - Skrifware, eller hwarje annan Författare mä wara tillätit, att utsträcka sitt omdöme om en afleden Konung? hälst Z Mom. af 4 § i detta afseende icke innchäller nägon bestämd föreskrift: Man berättar att under förra Konungens Regering, blcf en Person dömd till högsta kroppsstraff för nägra sörklenliga uttryck om en afliden Konung, ett straff svin synen nog härdt. Utur 7 Mom. af samma § torde utan fara kunna uteslutas dcn nyugkn timadc Regerings-Förändringen. Ingen redlig Swensk finnes, som icke inser ^ " att Den 12 October. 4173 att den räddat Fäderneslandet frän en annars ound» wikelig undergäng, och om nägon emot förmodan skut» le yttra sädana tänkesätt derom» hwarigcnom det all» wänna lugnets störande bercddcS, sä innefattar ju bäde detta moment särskild och förslaget till Tryckfrihets» Lagen i allmänhet tillräckeliga stadgande» att förhindra de möjeliga skadliga följderna deraf.
Iva runstycken och i samma proportion åsältas tidningar af större areal. Jag anhåller om remiss å denna min motion till vederbörligt Utsk. Remitterades till BevillmsUtsk. Uplästes en af Hr Akrell, Carl, inlemnad sålydande motion: Vid riksdagen 1809 lieslöto R. St., att ett Kronohemman, kalladt Tofta, beläget i Adelsö socken, Färentua härad och Stockholms län, skulle, på auction, lill Skatte försäljas, med bibehållande af sin d. v., till största delen, indelta ränta. Med anledn. af denna försäljning, de vilkor som dervid fästades och de förhållanden som deraf upkommit, får, till H. R. o. Ad., jag vördsamt anföra följande: Tofta hemman, fordom 3 mant. Säteri, tillföll Kronan vid Carl XI:s reduclion samt skattlades och förmedlades till ett mant. Det blef Åboledigt 1765 och upläts derefter, ända lill 1809, såsom lifstids donation åt betjeningen vid de K. Ilofoch Stallstaterna, likväl med undantag af hemmanets skog, som ansågs behöflig för Kungsgårdarna Svartsjö och Drottningholm. Skogen, såsom skattlaggd tillika med hemmanet, fortfor dock att anses såsom dettas tillhörighet, ända lill 1794, då den, på Landsfös öfver 2 H. 20 30G Den 30 December f, m. Svartsjö län befallning, och i strid med K. M:s året förut gifna resolution, afrösades från hemmanet, affaltades på karta och förklarades vara kronopark. Denna åtgärd lärer förmodligen gifvit K. Kammar-colhm anledn. alt, utan vidare undersökning om den förmenta Kronoparkens tillkomst och natur, vid hemmanets försäljning är 1810, densamma derifrån undantaga, fastän sådant icke äskades af R. St. eller anbefalldes af Konungen, och icke heller lagligen kunde ske, enär R. St. beslulit alt hemmanets ränta, i hvilken skogen var inbegripen, skulle oförändrad bibehållas.
Rättvisan vill nemligen icke, att barn straffas för föräldrars felsteg; och mensklighetskänslan kräfver lika ömhet af föräldrar för sina barn, de må vara frukten af en tillåten eller otillåten förbindelse. Härmed förnekas dock icke betydelsen af den grundsats, hvarpå ifrågaställda lagbud hvilar: att laglig arfsrätt har sin grund i lagligt äktenskap. Men hvarje grundsats måste städse i sin tillämpning så modifieras, att den icke kommer i strid med den allmänna rättsuppfattningen. Derföre kunde ej eller 1734 års lagstiftare med stränghet vidhålla grundsatsen, utan förklarades, att barn, som är afladt i lönskaläge och således är oäkta, får arfsrätt, om blott fadern tillsäger modern äktenskap. Man kan härvid väl invända, att tillsägelsen om äktenskap är att anse såsom en legitimation; men ostridigt är dock, att barnet icke är en frukt af lagligt äktenskap. I de flesta andra civiliserade länders lagar har man jemväl erkänt oäkta barns anspråk; och genom den af Noriges stortliing år 1854 beslutade samt af Kongl. Majit sanktionerade och den 31 Juli samma år promulgerade arfslag, förklaras uttryckligen, att oäkta barn tager arf efter moder och mödernesfränder likasom äkta barn, samt efter fader och fädernesfränder, till hälften emot äkta barn, om sådant finnes, och likasom äkta barn, om sådant ej är till, så framt fadern muntligen eller skriftligen hos rätten erkänt barnet såsom sitt. Hvad sålunda stadgades hos brödrafolket var likväl icke der något nytt. Det var en efterklang af deras äldsta lagstiftning, af rättsåsigter, som fordomtima i allmänhet gällde i norden. Hos oss veko dock dessa åsigter belt och hållet undan för kristendomen. I samma mån som denna lära med dess högre uppfattning af äktenskapets sedliga väsende inträngde i tänkesätten, i samma mån inskränktes de rättigheter oäkta barn elter våra äldre lagar egde, så att slutligen blott återstod deras anspråk på uppfostran och underhåll tills de sjelfva kunna sig nära.