Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Uppriktigt sagdt var jag rätt belåten med denna öfvertygelse, ty det undersköna slumrande föremålet stod ju mig såsom menniska andligen vida närmare. Kroppsligen stod jag henne nu så nära, att jag höll min hand på hennes axel. Hon var ganska blek. "Är hon död?", tänkte jag, men den tanken försvann lika hastigt, som den kommit, ty då jag vidrörde den unga slumrerskans skuldra, rörde hon sig litet och talade påtagligen under inflytelsen af en dröm: "Nej, herre, nej, ej ens i smyg en kyss. Ack, hvarför skulle jag trycka er hand igen? Hvad skall Bengt säga derom?" Detta var då ett alldeles menskligt språk och till på köpet lät det som hade den bleka sköna redan förskaffat sig hvad det naiva bondspråket kallar en fästman, som misstyckte att hon gaf andra menniskor en handtryckning. I min poetiska själ, sit venia verbo, började redan ett till sina orsaker outredt, svartsjukt hat till den der Bengt göra sig gällande. Tänk om detta vore Kallista men nej, huru skulle denna sköna, nästan ljufva varelse kunna vara den raska rodderskan, den käcka simmerskan, den dugtiga arbeterskan? Det var ju omöjligt enligt alla för mig hittills gällande begrepp om qvinlighetens väsende ehuru jag medger, att det just var hennes såkallade tvetydiga härkomst, som öfvertygade mig om att just denna underligt vackra flicka var Kallista. Imellertid stod jag der försjunken i åskådningen af den undersköna flickan i den enkla drägten. Det ljusbruna håret hade lossnat ur sina långa flätor och böljade ner öfver den behagliga gestaltens former. Det var en medelstor gestalt med verkliga muskler, som tydde på kraft och obruten helsa, ehuru öfver det hela låg ett skimmer af vemod. Hon var nämligen, ehuru solbränd, dock mera blek än rödkindad. Ansigtets uttryck angaf stark viljekraft och jag började småningom förstå att den der flickan kunde känna sig stark att utföra hvad helst hon föresatte sig. Jag undrade på hurudana hennes ögon väl skulle vara? Voro de allvarliga, i harmoni med ansigtsuttrycket i öfrigt, eller voro de milda, svärmiska kanhända?
I enlighet med deraf Commisiariatet andragne stal och upplysningar, förmäla Herrar BancoFullmagtige: buruledes, jemlikt enstämmig uppgift ifrän trenne Stadsmäklare, priset pä Stångjern för dek näwarande utgjorde ifrån Sm Riksdaler 8 si., till Sju Riksdaler, samt Sex Riksdaler 32 a 94 si° Banco för L>keppundel, alt i mohn af sorternes olika beskaffenhet: att i öfrigt, ehuru betalningswillkoren för Banqnens Jern-Län, i de sednare ärm blifwit betydeligen lättade, flere Läntagare sädant oaktadt, med sine liqvider långt öfwer den förelagde tiden ukeblifwit, hwilket förhällande ock, ännu den s dennes, med Tio Läntagare icke uphött: och att säledes, med afseende ä nu warande Jernpris, til! hwars snara förhöjning, jemwäl de förfallne Länens tröga infriande, icke tillätt nägvtt gynnsam förmodan, Banquens säkerhet nu icke kunde förenas, med nägon tillökning ä det för Stängjeru och Manufactur-smide före delta fastställde Länebelopp, dä Banken derigenom möjeligen kunde komma att stadna för att, genom tidernas Me, an widare till wärde Bihang. 59. rade Den 29 Junii. försämradt betydande Pant lager, hwars afsättning Utan förlust, l sudan! ial! nvcwttgcn lunde förwämas.
För öfrigt har denna theori om förmögenhetens sönderdelande, uppkommen under revolutionstiden i Frankrike, och länge drifven uli Belgien, redan Börjat sin återgång lika med andra tillfällighetssystemer, och Börjar redan sakna anhängare. En Ledamot af Riddersknpet och Adeln har sökt aflägsna den för Adelns anseende och förmögenhet af honom likväl erkända faran, med den satsen, att litet mer eller litet mindre obestånd kunde vara likgiltigt. Jag vill ej bestrida detta arguments factiska värde, utan öfverlemnar det till Ridderskapets och Adelns eget ompröfvande. Herr von Hartmansdorff har ganska riktigt åberopat Englands förhållanden, derinom Adeln all egendom hvilar på Majorater, och qvinnorna icke dela lika arfsrätt. Jag kan härtill lägga ett annat exempel, nemligen Tysklands, der förhållandet ar enahanda; men der blir också flickan gift icke för den hemgift man fåfängt ville efterleta, utan för sina individuella egenskaper och det hopp man har, att i henne finna en god maka och en öm moder. En Ledamot af Ridderskapet och Adelil har med mycken värma och sanning upphöjt qvinnans förträffliga egen n J - I oo Den 11 Junii f. in. skaper, och visat, huru mägtigt hon bidrager genom sina dygder till samhällets trefnad och bestånd, och den, som gjort denna framställning, är för sin egen del fullt berättigad att så tänka. Ingen skall häldre än jag, som äfven varit lycklig, deltaga i denna rättvisa gärd åt qvinnokönet; men den får ej öfverdrifvas, ej anföras som tillräckligt motiv att ställa de båda könens rättigheter och skyldigheter i bredd med hvarandra. Herr Tham: Trenne emot mig framställde anmärkningar föranleda mig, att åter uppträda till deras besvarande. Herr Hjerta har vidare utvecklat sitt förslag till förändring af stadgandet om Morgongåfva, och såsom stöd derföre sagt, alt det vore orätt, att hindra mannen från ett frivilligt utfästande af Morgongåfva. Men jag får erindra, att den nu gällande Lagen icke stannar vid ett sådant medgifvande; den tillägger hustrun rätt till bestämd Morgongåfva, äfven der mannen icke utfäst någon.
Domaren icke kan ■vederbörligen pröfva, hvad rätt och företräde de framför hvarannan äga till erhållande af betalning utaf de tillgångar, Gäldenären har att till dem afstå; men att Borgenären, då han fullgjort hvad Dagen äskat i afseende på bevakningen, tillika skall dervid behöfva bestrida den Cessions förmon Gäldenären sökt, och att, om den förre med stillatigande sådant förbigår, detta skall medföra den verkan, att han bör anses hafva såmedelst medgifvit Gäldenärens påstående, anse Riksens Ständer desto mindre vara med ep riktig Dag-princip förenligt, som å ena sidan Domaren, ehvad bestridande deraf sorn skedt, bör vara oförhindrad att pröfva de skäl Gäldenären, till befrielse från framtida ansvar för gälden eller någon del deraf, anfört, och att densamma, om dessa finnas grundade, honom tillägga, samt å den Den 2 3 Juli. 4i a slen andra ater följden af en Cessions-anSökning icke rimligen bor blifva sådan, att Gäldenären derigenom må kunna förskaffa sig en förmon på Borgenärernes bekostnad, som till sin grund icke är rättvis, hvilket sistnämnde likväl inträffar om Borgenären, blott för det han vid bevakandet af sin fordran eller under Concours Rättegångens lopp icke anmäler sig bestrida, hvad Gäldenären ej lagligen kan vinna, skulle anses hafva frånträdt den rätt, han emot Gäldenären ägde, och den Borgenären aldrig förklarat sig vilja eftergifva. På dessa skäl tillstyrka Riksens Ständer i underdånighet, att sednare perioden af ofvannämnde moment och §. af Concours-Stadgan må förändras och erhålla sådan lydelse: ”Den ”Borgenär, som under skriftvexliiigen ej uttryckelig ”gen inedgifver Gäldenärs ansökan, värde ansedd ’’säsöm hade han den bestridt.”.
Palmstjerna föreslagit, ty om för debiteringen och upbörden af bränvinsskatten skulle bestås J:dels proc., hvilken dock icke får upgå högre, än till ett visst belopp —■ jag antager 600 R:dr för hela riket — skulle man, innan man hade kännedom om huru mycket upbörden öfver hela riket utgjorde, icke veta huru stor proc. af hela upbörden, sorn i sjelfva verket komme att tillfalla upbördsmännen. Om det visade sig att judel utgjorde 6,010 R:dr, så finge icke 10 R:d r utgå, utan då skulle för hvarje upbördsman en så stor nedsättning i proc:n ske, att den för hela riket icke utgjorde mer än 6,000 R:dr. Enl. Utslcs förslag skulle således först en provision af ^:dels proc. beräknas, och sedermera, när hela upbörden blefve känd, noga efterses att provisionen icke öfverstege den antagna maximi-summan, i hvilket fall åter en reduktion skulle försiggå, så att hvarje upbördsman icke finge för mycket. Dessa stora olägenheter undvikas om R. o. Ad. antager Frih. Palmstjernas förslag. Jag anhåller vödsamt om bifall till den a f Frih. Palmstjerna framställda förändring uti Utsk:s förslag. Då härefter Hr Gr. o. Landtm, först framställde propos. till bifall å Ulsk:s förslag, utan förändring, ropades starka Nej, blandade med Ja; hvarefter Hr Gr. o. Landtm, hemställde om *R. o. Ad., såsom Frih. Palmstjerna föreslagit, behagade bifalla Utsk:s förslag, med uteslutande af slutorden ”dockså, att hvad lill detta ändamål årligen användes, icke öfverstiger det belopp, som derför hittills årligen högst utgått”, samt, efter denna propos:s besvarande med starka Ja, jemte åtskilliga Nej, förklarade sig hafva funnit Ja öfvervägande.
Landshtge-iönen skulle minskas under den nuv:de Landshms tid. Jag har blott sagt, att, enl. K. M:s Bref och de upgjorda kontrakterne, kan densamma 1862 komma att undergå förändring. Hr von Troil har åter åberopat KammarColbgii yttrande. Detta Colhm har ansett att den nuv;de Landsbin icke bör lida någon förminskning i lön efter 1862. Det är icke detta som jag bestridt, eller har jag så yttrat mig som skulle jag afundas Landshtn von Troil hans lön. Jag har blott påstått, att hvad KammarColhm än må säga, skal! dock 1862 en ny lönereglering äga rum. Det är således icke värdt att emot mig åberopa KammarColhgii Utlåt. Jag kan för min del icke finna annat, än att det bästa vore om Alnarp för alltid skiljdes från Landsh:ge-lönen i Malmöhus län; att denna finge den ersättning som vederborde,—• och då är jag öfvertygad att ingen skulle vilja neka Hr von Troil, om han då är Landsh., att få bibehålla den lön han förut upburit, den må för öfrigt blifva 16,000 eller 18,000 Rdr. Jag anhåller att anläggandet af det ifrågasatta Institutet icke måtte komma i fråga förr än 1862. Gr. Anckarsvärd, Carl Henrik: Då jag förra gången denna fråga förevar tog mig friheten framställa mina åsigter, anser jag mig icke böra underlåta att äfven nu yttra de anmärkntr jag har att göra mot detta förslag. Jag vill för ingen del ingå i något närmare skärskådande af Landsh:ns i Malmö lön och förhållandet mellan denna och öfriga Landsh:ns inkomster. Jag vill blott denna gång likasom vid föreg:de tillfällen hålla mig til! principen först och främst, huruvida Ståndet bör handla efter någon grundsats eller icke. 1 sådant fall hemställer jag, huruvida det är principen 1 igt att vid hvarje förekommande fall tillgripa den utväg, som då kan synas behaglig. Understundom då fråga varit om ändring i Indelningsverket, har man med mycken ifver satt sig deremot; nu är det åter fråga om en indelt lön.
Jag tror, att jag tydligt uppgifvit det, och får nu ytterligare upprepa mina skäl. Jag nekar icke, att geologien och mineralogien äro skiljaktiga från chemien och fordra särskild profession; jag nekar icke heller, att en adjunct i physiken är af behofvet påkallad; vidare icke heller nyttanaf att draga riktningen 38 D e n 2 Juni f. m. åt sådana håll, deraf näringarna och industrien hunna åtnjuta fördelarna; men jag har bestridt och bestrider ännu, att dessa innovationer skola vidtagas plockvis. K. M. har på R. St:s begäran nedsatt en committé' till undersökning af våra undervisningsanstalter. Dess arbete är öfverlemnadt till allmänhetens granskning, anmärkningar äro deröfver inkomna, och likväl, om också hela förslaget icke för närvar, hvilar i god ro, hvilar det dock. Vi hafva icke ännu icke fått emottaga någon K. propos. i ämnet; och då vi veta, att vi böra hafva en sådan att förvänta, anser jag det vara orätt att företaga partiella organisationer, innan vi kommit i tillfälle att pröfva ett fullständigt förslag i ämnet. Om jag ännu är representant, då frågan i sådant skick förekommer, skall det blifva mig en dyrbar pligt att tillstyrka såväl den af Hr Lagerhjelm påyrkade som öfriga förbättringar. Skulle vi nu bifalla en och annan, så kunde det hända, att, då hela förslaget framstod, vi kunde finna andra mera nödiga <5{c. Jag har med flit dröjt att yttra mig i ämnet, förrän discussionen fortgått en stund, emedan jag, i saknad af någon i system uppställd ledning för omdömet, icke trodde mig kunna tala deri med erforderlig sakkännedom. Nog kan man inse ett behof, men dettas förhållande till andra eller rätt till företräde framför dem kan man icke med visshet sluta till, utan att man är i tillfälle öfverskåda det hela. Hr v. Hartmansdorff har trott, det jag afsett, att medlen icke blifvit använda till de bestämda ändamålen.
Regentens pligt är naturligtvis att ega och på förhand förskaffa sig underrättelser-genom de af Staten aflönade diplomaterna om andra hofs förehafvanden och afsigter. Att kunskap derom måste sökas i all tysthet, är klart. Erkänner man detta och erkänner man tillika att ett visst jus majestaticum i alla Stater och företrädesvis i de monarkiska bör finnas, att nemi. förklara krig och sluta fred, så få icke vilkoren för utöfvande deraf med kraft, värdighet och nödig tystlåtenhet tillintetgöras. När man försöker så göra, ger man tillkänna för utländska hof eller styrel ser att man icke vill anförtro den utrikes politiken åt Konungen. Ja, man proklamerar i sjelfva verket ock med detsamma, att man icke vill ha någon Konung. Jag får säga, att jag önskar att Sverige, just för de utrikes angelägenheternas skull, om icke för andra, skall hafva en Konung. Folket skulle, i afs. på de inre, i mycket kunna hjelpa sig förutan, men alls icke i de yttre. Jag vill visserligen hafva garantier för att en Svensk Konung icke skall Den 18 Juli. följa en politik, som är rakt stridande mot hvad fäderneslandet krafvel'; men att försöka erhålla dessa garantier genom ett Const.- Utsk., genom decharge betänkande och genom långa tal derom, det är något som jag funnit vara till den grad abderitiskt, att jag icke ett ögonblick tvekat att, oaktadt alla svårigheter, i Grundlagsenlig viig föreslå hela sakens afskaffande. Jag kan icke annat än påstå, att det måtte vara Konungens rättighet likasom hans skyldighet, så framt han nemi. icke vill stå i ett underordnadt förhållande till alla andra ltegeuter och blottställa s:g och Staten för en slags förundran bland sina likar, att höra sig före i tysthet och sedan fatta beslut, utan att behöfva höra sitt StatsRåd. I denna anda har äfven jag tagit mig friheten väcka motion. Men, säger man, bör ej Riket ega någon garanti för att Regenten icke förstör det genom en falsk politik?
Nu blefvo vinteraftnarne, de långa och mörka, ofta odrägliga för henne. Milla sof ibland, Elina kunde icke sofva utan gick då ofta fram och åter i den mörka salongen, lyssnande på hvarje buller, om ej Albert skulle komma; men han kom icke alltid, och när han kom så fann han ofta spår efter tårar på Elinas anlete. Dessa förklarades väl alltid vara utgjutna öfver Milla, men icke alla kommo dock ur denna källa, fast det så hette. När Albert var borta, ofta för att icke återkomma på långa timmar, då började stundom ett och annat spöka i Elinas hufvud, som förut legat der så tyst och stilla som de döda i sina grafvar. Hon började föreställa sig Albert, glad och munter, sådant hans lynne af naturen var, ute bland andra, men sorgbunden och nedslagen hemma hos henne. Hon började nu först tänka på en mängd små händelser ur Alberts ynglingalif, som han, efter deras förening, berättat för henne, och vid hvilka hon då ej lagt stor vigt. Hon mindes likväl att Albert en gång yttrat om ett visst fruntimmer, som på den tiden drog till sig alla unga hyggliga karlars hjertan, för att sedan åter släppa dem vall åt alla möjliga håll: »Jag var bra kär i henne en liten tid». Elina hade då börjat att gråta af blotta tanken att Albert kunnat vara kär i någon annan än henne, men Albert hade då skrattat, samt försäkrat henne att från den sorten kärlek han kände för detta fruntimmer, och till den som han egnade sin Elina, var det mest himmelsvidt stora svalg. Elina hade då låtit trösta sig af Alberts ord och skrattat åt sina »onödiga tårar», som hon sjelf benämnde dem.
Ware det nog sagt, jag förmår icke skrifwa mer härom, och wet, at min Ulrique då ej heller insisterar för at blifwa ytterligare éclairerad. I stället skal jag berätta, at jag redan om onsdag gifter mig med pastor Hesselius. Undra icke derpå. En man full af ära och honnetetê, fastän gammal är dock altid et bättre stöd för lifwet än dessa fjäsande och flyktiga Stockholmscavalierer, hwilkas tro och låfwen likna dwärgsnät, som den minsta wäderpust sönderrifwer. Tiden gifwer ock sit tålamodsplåster, så man lär sig finna sig i alt, och en stadig mans hem är dock en säll retraite, der man i ro kan niuta wänliga känslor, ostörd af wärldens swek och arghet. Snart är din Anne-Charlotte sålunda, min dyrbara Ulrique, icke längre någon käck och wacker ungdom, utan en gift gumma, en gammal, wördnadswärd och estimerad prästmans alfwarsamma hustru, som icke längre tänker på flärd och pjåller, men egnar all sin attention åt make, hem och hushållsflit, som icke underhåller sin Ulrique med tal om inclinationer och billetdouxer, men om mat och tjenstfålck, hwad kåstar smöret, min Ulrique, hwad gäller mjölken? Kanske skal dessutom min lilla wän också förr än hon tror gå samma wäg til en – derom skal jag bedja Herran – högst behagelig ägta förening. Jag gagerar, at sonen af det rika huset i Dantzig blir den lycklige, och min Ulrique en söt och charmante liten köpmansfru, som til helgen sänder sin Anne-Charlotte som wängåfwa Dantziger Goldwasser, Brunswigermumma och andra rara saker.
SDå införanbet af ett mät ovbnabt gonbfpflettt icfe attenaft grtmbtägger möj* ligbeten att, utan allt för (tora uppoffringar, bereba utmägar tilt Otifets förfmar, i Ifänbetfe af frig, utan ocf innebär garanti emot tillfälliga tnifjbruf af Söanfens erebit od) följafttigen fäfraft betrpggar mpntbeftämningetis beftånb; ja äjfar iv o n g t, 9Raj:t af Dlifets ©tänber, att titt förberörbe utgifter fKifögälbg;£ontoiretg obli SDlaj:ts bifpo* jidon-, på bet fått, att bejja obligationer, ouppfägbare å långifmarneö flba od) tö? panbc nteb 4 procent årlig ränta, forn fjmarje 6 månaber meb 2 procent crläggeg, utfärbaö fitcccgftoe ifrån od) meb 1835 års början, meb 600,000 9t:br om t året, fatttt att 2 procent af urfprungtiga capitalct årligen anflås, för att, jemte öfriga befparingar od) öfmetfFott i Dvifsgälbs*0fontoiret, anmättbas tilt obligationernes amortijjentent mcbelfi fucccfjioa inföp meb beräfnab od) tillagb ränta på ränta. £ottgl. 9)laj:t ^ar af uppgjorb beräfning öfmer DtifsgälbS;(£ontoirets tillgångar od) utgifter ifrån od) meb år 1835 inhämtat, att få mäl ränta, forn amortifjenteitt å ‘Zvc millioner Di:br i obligationer funna af DiifggälbS DiifsgälbS;(Eontoiret ingåenbe af* gifter befjöfma i någon mott förhöjas. Äongl. 9ftaj:t förbtifmer
Uppställningen af 49 §., lydande sålunda: ”Beträdes någon, under den lid lian är under tilltal för oloflig bränvinsförsäljning, med fortsättning af samma förbrytelse, skall han för hvarje gång plikta det belopp, som för den olofliga bränvinsförsäljningen, efter dess serskilda art oell beskaffenhet, blifvit bestämdt,” skall, efter hvad Utskotten inhemtat, hafva föranledi sådan tillämpning af detta stadgande, alt den, sorn, medan lian stålt under åtal för oloflig bränvinsminutering, vid serskilda tillfallen olofligen försålt bränvin, blifvit, då lian derför på en gång tilltalats, fälld att för hvarje tillfälle, då sådan försäljning skett, ja till oell med för hvarje serskild försäljning, utgifva det för oloflig bränvinsminutering stadgade bötesbeloppet, hvarigenom den bötessumma, som sålunda på en gång ådömts, kunnat uppgå till ett ganska stort och, i förhållande till naturen af de åtalade öfverträdelserna, orimligt belopp. Till förebyggande häraf för framtiden, är i förslaget tillstyrkt, att efter orden ”skall lian för hvarje gång” må tilläggas: kan derför lagforas. Då i mål angående oloflig försäljning af bränvin köpare icke alltid bör och enligt allmän lag ej heller alltid skulle kunna anses för jäfvigt vittne, helst handeln kan hafva skott under sådana omständigheter, alt för köparen all anledning saknats till den förmodan, att den, som försäljningen verkställt, icke skulle varit dertill berättigad, samt stadgandet i förordningens 55 , att köpare ej må lill vittne antagas i fråga om försäljning af det bränvin, lian sig sjelf tillhandlat, följaktligen är alltför ovilkorligt, hafva Utskotten, som dessutom ansell hvad §:n innehåller uti ett ämne, som egentligen tillhör allmän lag och rättegångsordning, ej lämpligen hafva sin plats uti en af ekonomisk natur varande författning, sådan som den angående vilkoren för tillverkning och försäljning af bränvin, funnit skäligt tillstyrka, att denna §. må från förordningen utgå.
Jag tror icke, alt högmod och fåfänga, som ändock måste alstras af denna titelsjuka, äro nyttiga; jag anser dem vara laster. Jag vill således göra mitt lill, för att borttaga dessa Den 5 September. 237 laster. Jag tror, att ödmjukhet och anspråkslöshet äro nyttigare för nationen, och jag tror, att de befordras, derigenom att icke sådana onödiga titlar utdelas. Det vore bedröfligt om det stöde så lill med nationalandan, om den icke skulle känna någon annan belöning för uppfyllda pligter, än blott att tänka på fullmakter. Jag tror, alt tillfredsställelsen öfver väl uppfyllda pligter är en större belöning, än hvilken karaktersfullmakt som helst. Jag önskar, alt R. o. Ad. måtte bifalla förslaget. Gr. Anckarsvärd: Det är på det högsta emot min vilja, sorn jag uppträder, för alt efter en så lång discussion upptaga R. o. Ad:s tid för några ögonblick; men en ledamot af detta Stånd, som är en gammal representant, har här nu framfört den satsen, alt R. o. Ad:s bestämmelse skulle vara, att, blott för den möjligheten att Konungen kunde komma att begagna sitt veto i en fråga, hvilken som helst, hvartill jag likväl i denna fråga icke finner någon anledn., votera i motsats med de öfriga. Jag anser det för Ståndet vara i högsta måtto nödvändigt att åtminstone en motsatt mening må här uttalas, på det att ieke de öfriga Stånden och hela Svenska allmänheten måtte fatta ett i min tanke alldeles oriktigt begrepp om R. o Ad:s bestämmelse. Jag känner icke i någon målto, att R. o. Ad. lill följd af vår grundlag äger någon annan bestämmelse i afseende på begagnandet af sitt veto, än hvart och ett af de öfriga Stånden; och jag tror, att det är oförsigtigt all vilja tillvälla R. o. Ad. en sådan rättighet, och ännu mera att vilja uppmana R. o. Ad. till ett handlingssätt, som, enligt min lanke, vore så i högsta måtto stridande håde emot dess närvar., och mot dess förfkilna eller historiska bestämmelse. Hr Mann erska nts, Carl Axel:
Me.n om R. o. Ad. skulle finna för godt att återremittera memor., hvaremot något hinder i grundlagen icke finnes, vill jag dock fästa uppmärksamheten derpå, att denna remiss ieke kan grunda sig på en värd ledamots yrkande, att Constit.- Utsk. skulle ställa samtliga Konungens rådgifvare till ansvar; ty emot dem är hvarken af Constit.-Utsk. eller af n§gon enskild ledamot någon anmärkning gjord, så att återremisseti, grundad på detta yrkande, skulle innefatta en ny anmärkning, som grundlagsenlig! icke kan i denna form framställas. I alla fall äro andra anmärkningar gjorda mot memor., och således dessförutan tillräckliga skäl till återremiss, såvida icke R. o. Ad. skulle fästa sig vid den hufvudsäkliga omständighet, att med återremissen icke kan vinnas det ringaste, enär densamma icke kan hafva annat till föremål än desse frenne anmarkningspunkterna, i afseende hvarpå R. o. Ad. dock tyckes vara öfverens om, att desamma icke kunna leda till någon påföljd. Jag ber att få förklara en ledamot, midt emot Hr Gr. Horn, min tacksamhet för det att han fästat Ståndets uppmärksamhet på det missförhållande, som äger rum emellan rådgifvande ansvarigheten och våra former. Det är sannt, han fordrar, i öfverensstämmelse, icke med hvad som är, utan med hvad som borde vara, att Konungens rådgifvare skola ådagalägga den verksamhet och det systematiska handlingssätt, som man kan fordra af en ministeriel styrelse; men å andra sidan måste man lika sannt erkänna, att grundlagen har betagit Konungens rådgifvare alla de attributioner, som äro nödvändiga för att uppfylla dessa opinionens fordringar. Om Gr. Cronhjelm, då han fann det vara sin pligt att här uppträda med en klandrande granskning af Konungens rådgifvares håde personer och handlingar, hade framställt för sitt omdöme denna sanning, hade måhända Hr Gr. funnit, att det är en stor uppoffring att åtaga sig detta kall, och att, på sätt Gr. Horn nämnt, det är obegripligt, att någon vill åtaga sig detsamma. Hr Dalman bar instämt med Gr.