Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
4 Maji i8o5 och Öfrige lagbud föreskrifva , sd att Uppbud d ajhänd fastighet ej må beviljas, innan förra egarens åtkomst blifvit behörigen styrkt , äfvensom att lag och författningar hvarken gifva anledning till den af Domstolar stundom begagnade utväg att, dd förra egaren ej förmått sin egande-rätt styrka, Idta i allmänna Tidningame införa kallelse ä dem, som vilja fanget klandra, eller gilla den mening, att ut eb lif vet klander skall medf öra samma påföljd, som vo» re egande rätten lagligen bevisad. I anledning af delta till LagUtskottet den t sistlidne December remitterade Memorial, har RiksdagsFullmägtigen Herr D. Cron, uti skriftligt utlåtande, som jemväl ^ Lagutskottets Betänkande N:o q', blifvit till Utskottet öfverlemnadt, framställt en motsatt åsigt. De af Herr Landegren befarade följder af det anmärkta förfarandet vid en del Domstolar vore väl icke alldeles omöjlige, men dock, efter Herr Crons tanka, föga möjlige. Möjligheten förutsatte nemil-' gen, att den person, som genom kungörelse uppmanades att vid dylika tillflälen reservera sin rätt, måste, örn ett ämne af sådan vigt och så offentligen tillkännagifvet skulle kunna undgå hans uppmärksamhet, vara i saknad, ej blott af tillgång till den utfärdade kungörelsen, utan ock af anhörige, vänner eller medbroder, som för honom hyste deltagande. Erfarenheten hade åtminstone ännu icke bekräftat, att någon verklig skada genom de ornförmälde kungörelseme uppkommit. Vida farligare syntes ett annat missbruk, som i dylikt afseende vid Domstolar skall egt rum, nemligen att, vid brist af be-j hörigt arfskifte till bestyrkande af egande-rätt till försåld fastighet, ett intygande af någon bland Nämnden, att Säljaren ärft egendomen,' blifvit godkändt såsom åtkorastbevis. Kungö-J reise i Tidningarne om brist af åtkomsthand-; lingar befordrade långt större säkerhet för den, som tilläfventyrs kunde ega anspråk antingen på hela egendomen eller på någon del deraf. Kongl förordningen den 14
Rätteligen borde häraf restitueras så mycket, som Kongl. Myntet hade fått vidkännas, 1 fall den fria myntningen utaf Hela, Tredjedels och Sjettedels Riksdaler, under tiden hade skolat i vanlig ordning fortgå; men då en sådan utredning och liqvid lru mera svårligen lärer kunna erhållas, är summan att anse som en verklig utgift, hvilken ej bör såsom tillgång visa sig). 10:0 För Strömrensningar m. m. efter Kgl. Majus Nådiga disposition . 5oo,ooo: —* — (^Enligt 12 §. i 1818 års Riksdags-Beslut blef dispositionen af detta Anslag öfverlemnad åt Kgl. Maj:t ätt, efter de för Statsmcd - Transporj i,23a,5po: 34. — Banco-ifcskottets Betänkande N:a 17. Transport i;a32)5go: 34- lens förvaltning lagda grunder , och oförryckt, till det afsedda ändamålet användas; hvaröfver Rikets Ständers Revisorer vid de vanlige Revisionerne, borde anställa granskning; —. inen någon återbetalning af desse medel till Banken har aldrig varit föreskrifven elier ens satt i fråga. Vid i8a3 års Riksdag beslutade Rikets Stänper, att Summan skulle till närvarande Riksmöte oförändrad i Bankens Räkenskaper ibland Fordringsposterne balanceras. Banco-Utskottet anser, att, då berörde Summa, efter hvad ofvan är visadt, ursprungligen aldrig varit att anse, som någon för Staten graverande sköld, den icke eller bör i Bankens Böcker under sådan egenskap finnas upptagen; Transport i;232j5go: 34. I aö Banco-Utskottsts Betänkande. Transport 1,23a,5go: 34. —< och tillstyrker fördenskull dess afskrifvande). .. .. n .^ir Total-Summan af alla förenämnde Fordringsposter, hvilka nu till afskrifning föreslås, ntgör . Balancen på denna Räkning anses höra 1 försvinna på det sätt, att heloppet tillägges | en annan i Bankens Bok befintlig Räkning:
Genom de nu i hög grad lättade kommunikationsanstalter, höra resor till främmande länder till ordnin - 136 Den 3 December e. m. gen för dagen. Antingen man således sjelf reser till utlandet eller hemma sammanträffar med utländingar, måsté man försaka många tillfällen till intressant utvexling af idéer, om man saknar kunskap uti de mera utbredda språken. En följd af dessa förhållanden har ock blifvit, att de tre mest utbredda lefvande språken numera icke kunna undvikas vid ett väl ordnadt elementarläroverk. Inbegreppet af dessa kunskaper utgör hvad jag vill kalla det humanistiska, och skulle således idéen af homo först realiseras genom inhemtandet af en klar kunskap i dessa ämnen. Denna upfattning af begreppet humanistisk bildning beslrides i allo af gamla skolans förkämpar. Enl. deras åsigt utgör kännedomen om de klassiska språken ett oundgängligt vilkor för all grundlig bildning, hvilken derförutan icke förefinnes. För att rätt kunna bedöma ett sådant påstående, torde det vara nödigt kasta en blick på historien om de klassiska språkens studium, och tillse huruvida icke den nödvändighet, som t i 1 Iskrifves detta studium, mer tillhört en förfluten tid, än det tidehvarf i hvilket vi lefva. När efter barbariets mörker hågen för vetenskaperna åter väcktes, fanns icke någon annan litteratur, än Grekernas och Romarnes samt Arabernes, hvilka sistnämnde af de förra hemtat sina kunskaper. Under sådana förhållanden nödgades hvar och en, som nitälskade för vetenskaperne, att hemta kunskapen om dem hos Greker och Romare. Genom flere omständigheter blef småningom Latinska språket de lärdas språk. Härpå skrefvos alla afhandlingar, förfine måtte tillhöra hvilken nationsom helst. Latinet blef de lärdas modersmål. Ehvad nation man än tillhörde, kunde man med lätthet kommunicera sig med de lärde uti hela verlden. Man läste, skref och talade nästan intet annat än Latin; och det behandlades derföre af den tidens lärde med stor lätthet. Detta förhållande ägde till stor del rum ända intill slutet af förra seklet, ehuru de nyare språken under tiden alltjemt inkräktat på Latinets område.
Det är i denna tillämpning, som svårigheten ligger, och vi böra ihågkomma, att våra förfäder kunnat under de svåraste tider uppehålla Sverige, utan att anlita statssskuldssystemet, oansedt Sverige då var vida mägtigare och inom sig ägde mindre tillgångar än nu. Man har sagt, att det är en sä stor skillnad emellan förhållandet med dea enskilde och förhållandet med staten, att den enskilde handlar i följd af passioner, svaghet, ögonblickliga intryck m. m., och staten deremot efter väl öfverlagda beslut. Jag tror, att man bör i detta fall antaga samma qvalilicationer lör staten som för den enskilde, oin man vill göra jemnförelsen riktig. Man bör ej alltid antaga, att den enskilde är kortsynt och svag. Antager man det, måste man antaga detsamma i afseende på staten. Jag hemställer till Gr. Löwenhjelm, om det ej kan finnas statsmagler, som ledas af passioner, oin icke den ena statsmagKm kunde hafva passionen att å tout prix upptaga statslån, och om icke det sökta ändamålet kunde vinnas genom den passionerade statsmagtens inflytande och den andra statsmagtens svaghet. Jag tror detta vara möjligt, och att man således ej bör uppgöra jemnförelsen på det sätt, att man säger, att staten alltid skall handla förståndigt, då man påstått, att den enskilde handlar af passion eller svaghet. Jag tror jemväl, att staten, efter att hafva beträdt statsskuldsbanan, icke alltid kan stadna, der den bör göra det, för att icke öfverskrida den rätta punkten. I detta fall hänvisar jag till England. Jag är öfvertygad, att om England kunnat stadna på denna bana, hade sådant längesedan skett; och jag förmodar, att de flesta här närvarande skola upplefva en tidpunkt, då man genom en stor explosion i följd af dess statsskuldsystem, skall finna, att detta system är af stor våda för de nationer, som lättsinnigt eller uti stor scala anlita detsamma. Man har sagt: för staten existera icke dessa uppsägningar, för hvilka den enskilde är så rädd.
St. ett eget förslag, utan skjutit framför sig än den ena, än den andra comitéen; som i sitt förhållande till Representationen visat sig nära nog fiendtlig mot de Stånd som bilda folkets kärna, under det att de privilegierade classerna , särdeles Adeln, varit dess uteslutande stöd vid riksdagarna och dess skötebarn dei'r emellan vid befordringar till de flesta iudrägtiga eller höga embeten; som, efter a5 års fred, framställer behofvet af ökade extra anslag, för att iståndsätta våra fästningar, fylla våra förråder etc.; som i sina för hållanden till grannriket Ryssland visar sig till den grad eftergifven och innationel , som den sista Finska trädsten med dess appertinentier utmärka, att förtiga de mindre förbiseenden Const.Utsk. anmärkt. — Jag frågar, mine herrar! en Styrelse, mot hvars åtgärder allt detta, i mer eller mindre mån, blifvit erinradt, har den kunnat af Const.Utsk. lofordas? Har den hort behandlas med mer grannlagenhet an som skett? Eller krafvelicke Rikets val att den skiljes ifrån sitt förtroende? För min del kan svaret på denna fråga endast blifva ett oåterkalleligt ja; men då R. St:s önskningar i hufvudsaklig mån i delta fall äro förekomna genom flera af de gamla rådgifvarenas entledigande , så torde en direct anmälan icke finnas lämplig. Deremot är det af hög vigt, alt någon an - Den 3 J u 1 i f. in. nan åtgärd vidtages med betänk., än detsammas läggande till handlingarna, och då så många anmärkn:r blifvit emot detsamma framställda,— och jag tillägger, alt en billig rättvisa äfven påkallar uppmärksamheten på de många, som de förra rådgifvarne till sitt försvar framlagt; — så förmodar jag att en återremiss ej förvägras, dåUlsk. blir i tillfälle att besvara desamma, och då jag tillika, såsom ledamot af Utsk., skall söka att för en förändrad uppställning af betänk., göra gällande den åsigt, jag uttryckt i min reservation. Hr Rosenblad är jag, såsom ledamot af Utsk., skyldig ett svar. Han har beskyllt
Begreppen hvirflade upp och ned i hufvudet på mig som papperslappar. Jag måste ha klarhet. » Förlåt, » sa ' jag och mutade i tysthet min lilla inkräktare med mitt ur. » Men är de af vax, eller är de inte? » » V a x! Har inte frun reda på att prinsen hållit föredrag här i Industripalatset? » » De är således lefvande? » sa ' jag. » Visst. » » Jaså. Hvad höll prinsen föredrag om, o m jag får fråga? » » O m kristendom. » » Ja, det kunde behöfvas, » sa jag med eftertryck. » Att tänka sig, att det i våra tider kan finnas en människa, som vågar spekulera i människokött och i människosjälar, ty att negrerna har själar, antar j a g ingen kan förneka, utan att förneka Guds ord. Det riktigt gläder mig in i hjärteIDUN roten, att han fick höra sanningen, den där herr impressarien. Brännmärkas bör han! Jag ska säga herrn, jag, att det här är en mycket värre slafhandel än någonsin den i onkel Torns stuga, ty onkel Tom fick åtminstone vara en slaf, han, och inte ett etnografiskt ' föremål ', som släpas omkring och förevisas som o m det hade hvarken tanke eller känsla. Fy! » Herrn skrattade igen, fast skrattet allt lät litet ampert den här gången, så svängde han sig på klacken och gick sin väg. Jag fick sedan af vakten höra, att han var tolk åt den där impressarien. Håll till godo, det var honom väl unnadt! Emellertid tål jag inte vid att bli så där altererad nu mera. Jag är för gammal. Jag darrade, så att den lille gossen i mitt knä hoppade som en dansgubbe. Men, ju mera han hoppade, dess mera jublande glad blef han, den välsignade ungen. Han trodde nog vi lekte rida ranka, han. Sedan jag hämtat mig litet, tryckte jag den lilla främlingen riktigt innerligt intill mig, kysste hans lilla svarta mun, gaf honom den ena af de åtrådda öronringarna till minne och S ä, Sél stadigt i rösten jag kunde åstadkomma. » Förlåt oss, lilla barn, bed också. de andra förlåta oss, men ser du vi ...
Banco, hvarå hans qvittence finnes bilagdt den generella, och långt för detta reviderade redogörelsen för 1815 års Riksdags utgifter; men hvad åtgärd sedermera i denna fråga blifvit vidtagen, har Stats-Utskottet sig icke bekant; och lärer Utskottet icke eller tillhö - Betcinkanden. 363 ra att tillse, huruvida vederbörande sitt åtagande i omformälte hänseende fullgjort. Bevillning^ - Utskottet, sorn ansett Herr Ankarsparres i frågavarande motion åsyfta redovisning för ett beviljadt Stats-anslag och sålunda röra ett ämne, hvaraf handläggningen rätteligen icke tillkommer Utskottet, har af sådan anledning funnit sig icke höra något Utlåtande deröfver meddela. Hvilket allt till Riksens Höglofl. Ständer vördsamt hemställes. Stockholm den 3i Julii 1823. Ankom den 5 Äng. 1823. Riksens Höglofl. Ständers Statssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskotts Utlåtande, i anledning af väckt fråga, om biträde af Stats-Verket till Mossodlingar i Skaraborgs Län. Från Hederv. Bonde-Ståndet har till Statssamt Ekonomi-Utskottens gemensamma handläggning blifvit remitteradt ett så lydande Memorial : 364 Stats-Utskottets ”Bland de utvägar, sorn vid detta Riksmöte kunna uttänkas och beredas, att, med liflig rörelse och penninge-circulation, förskaffa Landtmaiuien afsättning, förtjena allmänna arbeten af större Ekonomisk nytta ett utmärkt ruin. De penningar, som derföre utgifvas, stadna i landet, och måste ej, såsom de, hvilka till Iåns erhållas, förr eller sednare återbäras. Nyttan är tvåfaldig, håde genom den liflighet i rörelsen, som arbetet åstadkommer under dess fortgång och genom verkningarne deraf för framtiden. Norra delen af Skaraborgs Län har rönt en sådan fördel genom anläggningen af Götha Canal, hvilken det till betydlig del lärer kunna tillskrifvas, alt utskylderne i de deromkring belägne orter kunnat restfritt utgå, då deremot för deras indrifvande å bestämde tiden i andre trakter större svårighet mätt.
Riksdagsbeslut blifvit ecclesiastique personer försäkradt, hafva Utskotten skolat denna deras åsigt till Rikets Högloflrge Ständers bifall vördsamt framställa. Med letnnad upplysning, att all Calmar Stad tillhörande jord redan är behörigen uppmätt och refvad, samt med ett fullständigt Chartasverk försedd, har Riksdags-Fullrnägtigen för samma Stad Herr Rydström bestridt Utskottens hemställan (pag. 30J, att åker, äng, betesmark och skog må uppmätas, graderas och i hemmantal efter hvarje orts skattläggningsme thod indelas, så vida någon dm minsta kostnad derigenom kommer att Staden tillskyndas. De förenade Utskotten hafva, med häraf hemtad an - iG Stattsamt Oee.-tftsft. tili. Nio i3a. ledning, och såsom tillägg till redan framlagdt förslag, vördsamt skolat tillstyrka, att, uppå vederbörande Konungens Befallningshafvande? pröfning må ankomma, huruvida ny uppmätning, gradering och skattläggning i hemmantal må kunna undvikas, å de orter, der såclant sedan år xSio i vederbörlig ordning blifvit förrättadt; men att, å de ställen, der dessa föriättningar blifva oundvikliga, den dermed förenade kostnad kommer att af hvarje Stad enskildt vidkännas. Af Herr Borgmästaren Landegren har blifvit yrkadt, att de af Kongl. Collegierne upprättade och , uppå Kong!.
Herr Lemchen bar i den ifrågavarande motionen tillika framhållit de för den allmänna rättssäkerheten vådliga följder, som, i anseende till ofvanberörda författningars innehåll, kunna härflyta af en möjlig underlåtenhet å presterskapets sida att ställa sig desamma till Bih. till R. St. Lagsamt Allm. Besv.- och Eicon-Utsk. Betänkande N:o 22. noggrann efterrättelse, och äfven anfört, alt exempel på sådan underlåtenhet icke lära saknas. Det skulle nemligen icke sällan hafva inträffat, att en utkommen ny lag eller författning ej blifvit i en eller flera kyrkor uppläst, derför alt elter gudstjenstens slut alla närvararande utom preslen och kyrkobetjeningen aflägsnat sig, och presten vid sådant förhållande ansett det vara onödigt alt uppläsa författningen; men att sedermera, med anledning af sådan underlåtenhet, hvilken naturligtvis icke kunnat blifva allmännare bekant, invändningar mot tillämpningen af en sålunda icke i kyrkan uppläst författning hade blifvit vid domstolarne gjorda och måst föranleda till underkännande af rättshandlingar hvilka blifvit i god tro på den ifrågavarande författningen grundade, hvarigenom den enskilde blifvit oskyldigt i sin rått lidande, och en menlig inverkan på aktningen för Statens lagar kunnat ega rum. Till förebyggande af dessa olägenheter, har i de på sednare tider utfärdade författningar, som medfört väsendtliga förändringar i förut bestående förhållanden, viss tid föreskrifvits, från hvilken de borde vara gällande; och då det rådrum, hvilket, innan sådana vigtigare författningar träda i verksamhet, bör lemnäs allmänheten för inhemtande af kännedom örn deras innehåll och till förberedelse för deras lilllämpning, måste i hvarje särskildt fall bestämmas med afseende på deras omfattning och mer eller mindre i den enskilda verksamheten ingripande innehåll, så torde det icke vara lämpligt att för dylika fall uppställa någon allmän regel, utan lärer tiden för sådana mera omfattande lagars och författningars tillämpning hädanefter såsom hitintills böra af den lagstiftande magien med afseende å omständigheterna lör hvarje fall särskildt bestämmas.
Ännu 1885 – då hennes själftillit dock börjat få lif – hade hon ofta mörka stunder, som t. ex. när hon skickade Axel Lundegård till genomseende Storhandel, 1 väntrummet och Siffror (en ännu otryckt skizz), men ansåg allt sammans odugligt samt kände det som om hon »aldrig mer skulle kunna skrifva något». Och sådan, fast mycket mer ihållande, var stämningen efter den danska kritiken öfver Fru Marianne. Den allt mer framträdande frågan vardt nu för henne: om hon någonsin skulle nå fram till det fullödiga konstnärskapet? Hon, som hatade allt fuskverk inom konsten, var hennes eget arbete kanske intet annat? Ju mer erkännande hon fick, ju högre satte hon sitt eget mål, ju mer skärpte hon sin obevekliga själfkritik. Från och med sommaren 1887 började hon frukta att aldrig kunna nå det stora i konsten och vid denna fruktan vänder hon åter till dödstanken. Lifvet hade dessutom från så många andra håll kommit med små möjligheter till svar på stora kraf. Hon stod redan denna sommar inför själfmordet med ett så mognadt beslut, men på samma gång en så ihärdig lifskärlek, att en tillfällig ljusning denna gång kunde föra henne förbi faran. Den dikt, som skrefs natten till den dag hon beslutat att dö, Förbrytarblod, är sprungen ur ett skälfvande hjärtas djup. En sommarvistelse i G. af Geijerstams hem och på hösten i Stockholm skingrade för en tid tankarnes ihärdiga kretslopp kring dödshvilan som det enda efterlängtansvärda, och, som en förströelse från de tunga tankarne, skref hon under denna tid lustspelet Teorier (efter hennes död omarbetadt af Axel Lundegård till en komedi med annan titel). Under hösten diktar hon också ur sitt innersta Lifsleda. Där lefver i hvar rad hennes eget plågade lif, om hvilket hon skrifver: Dödens hand är hård, äfven när den icke slår; hela mitt inre är som en enda blödande, skälfvande massa, blott för det lätta vidrörandet af denna hand, som skall träffa oss alla. — En och annan sjelfmordstanke kommer ännu som en lång dyning; minsta tillfällighet skulle kunna stjelpa mitt svaga beslut att lefva.
Hr Cederschiöld, Rob. Theofr.: Syftningen med Hr von Franckens yrkande är otvifvelaktigt god, nemi. att fortfarande under riksdagen få Utskm besatte med ledamöter. Men jag befarar att ett sådant yrkande kan hafva en helt annan följd. Den 26 November f. m. 173 Om nemi. hans åsigt kommer att tillämpas, så att ingen person under riksdagens lopp får afsäga sig en plats såsom Utsk:s-ledamot, utan att tillika upphöra att vara riksdagsman, så kan detta möjligtvis leda till den påföljd, att lt. o. Ad. icke mera skulle kunna utöfva sin representations-rätt. Ty det vore icke omöjligt, att mången, som kunde vara lämplig att åtaga sig en ledamotsplats i Utsk., skulle vägra att mottaga densamma, om han visste att han icke under riksdagens lopp skulle få göra en sådan afsägelse. Man bör likväl besinna, att R. o. Ad:s ledamöter icke, i likhet med representanterne i de andre Stånden, uppbära någon aflöning för utöfvandet af detta kall. Vid sådant förhållande synes mig, att man bör vara tacksam derför att skicklige personer vilja åtaga sig de mödosamma befattningarne i litslen. Ty om man redan i början tvingade dem att afsäga sig dessa platser, skulle den vådliga löljden lätt kunna inträffa, att R. o. Ad. icke skulle kunna få dessa platser besatte. Jag yrkar derföre att R. o. Ad, måtte bifalla Hr Adlersparres nu gjorda framställning. Många ledamöter hördes häri instämma. Sedan öfverläggningen härefter förklarats fullbordad, samt Ilr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels afslag på Hr Adlersparres förevarande Mern., framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. på bifall till detsamma, och då dertill svarades starka ja, blandade med nej, förklarades ja hafva varit öfvervägande. Frih. Hermelin, Fredrik: Till förekommande af diskussion i detta ämne, föreslår jag, huruvida det icke kunde vara lämpligt, att R. o. Ad. uttalade sin önskan att de, som icke hade laga förfall, bibehölle sina platser.
Men 'jag ingår ej uti det speciella ellar individuella, utan fäster mig blott vid den,'allmänna proceduren , och för min del är det den allmänna grundsatsen jag såsom constitutonel Svensk försvarar, ty hvad sorn är Tätt, blir rätt. Detta kan man ej undandraga sig, ty der ej allmän rätt gäller, furies ej eiler allmän tillgifvenhet för siv-» relse-forftien, utan allt öfverlämnäs åt väl" behaget och styrkan. Det har blifvit sagdt, att man borde afgöra denna sak efter Fäderneslandets väl; deruti instämmer afven jag, men jag tror att Fäderneslandets högsta väl är att göra rätt emot hvar man, och tinder denna känsla hoppas jag få lefva och dö uti elt constitutionelt land. Napoleons sätt att liquidera har blifvit nämnt. Det är bekant, att af alla hans gern ingar är hans Sjö- och Handelslag den, som, ehuru den lät val, blifvit minst efterföljd. Ett våULsystetn har uppkommit, som spridt Den 25 November f. afl 475 sig öfver hela jorden, efter raan rarit nödsakad att mota livar och en med samma vapen. Derföre blifva nu sådane grunder omstridde, som fordom ej blifvit satte i fråga. Jag tror visserligen, att den, som med ersällnings-anspråk hade kommit lill Napoleon , hade fått vägran, så mycket mer, sora vi haft tillfälle erfara hans ibland till och med förlöjligande svar på de billigaste anspråk , men jag hemställer, om detta lian ligga lill grund för oss, då ett Rike, som gör anspråk på lagar, måste dela mellan sig och undersålarne. Deremot, om Engelska undersåtare hade fått lida något sådant, hade England antingen med härs magt skalfat sig rätt, eller om det hade gjort ett steg sådant som Sverige ej ett ögnablick satt i fråga, att ej lemna någon ersättning. Under sådane förhållande kan jag ej annat än yrka ersättning för de uppbringnings-mål, som stödja sig på lag och rätt.