Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Mitt sinne råkade härvid i fullständigt uppror. Jag intogs af den våldsammaste afsky och vrede samt tänkte numera ej längre på någon hänsyn hvarken emot henne, den äreförgätna, eller mot honom, den bofven. Utan att besinna följderna, började jag att dundra på dörren med häftiga knytnäfslag, så att ej blott de båda värda älskande utan äfven mamsell Ringvall uppskrämdes, troende att elden var lös eller att någon annan större olycka inträffat. Och olyckan var sannerligen stor nog, ty då mamsell Ringvall, med påtändt ljus, skyndade ut i köket och der fick se de båda unga tillsammans vid denna tid på dygnet och i ett så föga presentabelt skick (Emelie i enklaste nattnegligé, sittande i sin soffa, och Tegnéhr, visserligen påklädd, men utan både krage och skor, sittande på jernspiseln midt emot soffan), så blef hon häröfver till den grad kränkt och förbittrad, att hon befallde båda två att ögonblickligen draga sina färde och aldrig mer visa sig under hennes tak. En sådan utgång på äfventyret hade jag väl, i den upprörda sinnesstämning, hvari jag vid allarmerandet befann mig, ej kunnat beräkna; men den var ju fullkomligt följdrigtig, ja rent af nödvändig från mamsell Ringvalls synoch ståndpunkt, ty efter denna upptäckt kunde väl ingen begära, att hon ens skulle tåla att se flickan i sitt hus. Då Tegnéhr nu kom in i vårt rum, dit jag omedelbart efter allarmeringen återvändt, så formligen skakades hans kropp af ilska. »Din usling, hvad har du gjort?» ropade han vild. »Endast min pligt,» svarade jag med fast stämma. »Der skall du ha för din pligt!» skrek han ursinnig och slog mig kindpust på kindpust, allt under det han gormade som en vansinnig och utöste de styggaste eder och förbannelser öfver mig. Jag slog naturligtvis icke igen, ty dels var Tegnéhr så mycket starkare än jag, att jag derigenom blott skulle ådragit mig ännu mera misshandel, dels ansåg och anser jag det ytterst simpelt och föraktfullt af bildadt folk att gå till handgripligheter, utan jag sökte i stället med förståndigt tal att lugna hans upprörda sinne.
Jag vet icke, hvarföre landet, för samlandet af sådane onyttiga Cassör, skall besväras af större kostnader, än sora verkeligen erfordras, och ehuru jag väl känner den invändning, som här kan göras, nemligen att man icke blott får taga lifmunderingen i betraktande, utan äfven släpkläderna, hvilka förut utgått tili Soldaten directe, är jag likväl Öfvertygad, att äfven, med inberäknandet häraf, hela beklädnaden kan ställas på 6 års slitningstid; och jag anhåller, att detta åtminstone får utgöra Contra-proposition. Grefve Björnstjerna, Magnus: Ridderskapet och Adeln torde tillåta mig meddela en upplysning, som måhända kan verka It e n 8 O c t o b e r f. m. 3'25 på öfvertygelsen vid beslutet. Jag tior visserligen, att lifraunderingen skulle kunna hålla längre än 4 år, om slitningstiden beräknades på samma sätt vid Indeldta Arméen, som vid den Vär den senare säger att munderingen är ställd på 3 år, menas endast de större persedlarne, hvaremot de mindre, såsom skjortor och strumpor, äro ställde på i år. Yid luci eld ta Infanteriet är förhållandet annorlunda; munderingen, ställd på 4 år, betyder, att värdet af ingen persedel bestås oftare än hvart 4;de år, hvaraf följer, att de större persedlar, såsom Rock och Tschakob, måste hålla vida längre än 4 år, för att finna medel förnya de mindre, så ofta desse äro utslitna. Dessutom måste man äfven besinna en annan omständighet, nemligen att släpmunderingen är inberäknad, och att man således måste ihogkomma en skyldig rättvisa emot de 25,ooo man, som utgöra Indeldta Arméens Soldater, och hvilka voro bättre lottade förut, då de hade släpmunderingen på 3 års slitningstid, och lifmunderingen efter behof. Jag anser på grund häraf 4 år vara den största utsträckning, som kan gifvas åt slitningstiden för Indeldta Infanteriets beklädnad, då den per medium beräknas för både större och mindre persedlar, samt tillstyrker derföre bifall till Utskottets förslag.
Men ännu mera förderfligt blir detta besvär, dåden sysslolösa väntan framkallar kortspel, superi och andra laster, derigenom grunden laggts till mången ynglings moraliska förfall. När dertill lägges att skjutsskyldigheten tvingar den mindre jordbrukaren att hålla en dyrköpt och dyrfödd häst, den han eljest ej skulle behöfva, och att han ej sällan får detta för honom dyrbara kapital lättsinnigt förstördt, utan att kunna vinna någon billig ersättning, så torde få medgifvas att denna pålaga är mera förderflig än man i allmänhet tror. Men äfven den resande kan ega rättvisa anspråk på ett mera tidsenligt sätt att lärdas; den, som nu lernnar en ångbåt eller jernväg, ej har råd eller tillfälle att medföra egen vagn, ej fin - 346 Den 28 Mars f. m. ner en postdiligens etablerad i den rigtning, han måste taga, eller deri ej finner plats, måste nu få sin kropp och sina saker misshandlade på en vanlig Svensk bondvagn. Om vi äfven sjelfva fortfarande vilja underkasta oss detta barbari, som numera endast torde tillhöra Sverige och möjligen Ryssland, så kunna vi ej begära att någon utländning frivilligt skall så låta behandla sig. Vi göra stora förluster, då vi afskräcka den ström af resande, som årligen öfversvämmar Europa och numera gerna uppsöker mera aflägsna länder, att äfven besöka vårt natursköna Iand, derigenom att vi ej bereda tidsenliga fortskaffningsmedel och hoteller. Om endast 2,500 utländningar årligen hitlockades af våra vattenfall, våra sjöar och laxfisken, våra fjell, våra grufvor m. m. för dem nytt, och hvarje af dessa endast alsatte 400 rdr, så importerades i landet 1,000,000 rdr, hvilken summa dock lätt kunde mångdubblas. Det är min fulla öfvertygelse att den summa, staten till en början kunde behöfva tillskjuta, för att, i förening med entreprenörer och postverket, ordna ett bättre system för skjutsen, är en ringa sak i jemförelse med den skada, jordbruket nu har af denna inrättning, helst genom ett rättvist medgifvande för entreprenörerna att taga en högre skjutslega, statens tillskott betydligt skulle reduceras.
Intet hotande, ovisst lif efter detta, inga eviga brännande kval — endast att dö, förintas, domna hän i evig dvala Om ni visste, hur lugnt det käns!“ Han såg på henne med en blick full af helig fasa. Uttrycket i hennes ansikte var så varmt, och ögonen glänste af hänförelse. Herr Blomgren tolkade detta på sitt vis. Det var den orena driften, som böljade i heta vågor under kinderna och förlänade hennes ögon denna egendomliga glans. Hon, som icke hade någon religion, ingen tro på ett lif efter detta — hvad hindrade väl henne, att lefva som ett djur? Hvad hindrade väl henne att offra sitt lif åt lidelsen — hon, som icke trodde på en vedergällning efter döden? Från den stunden blef herr Blomgren än mer försiktig och tillbakadragen i sitt sätt mot doktorinnan. Hennes man var en tämligen brutal natur, fast en hedersman i grund och botten. Lika våldsam i sina sympatier, gjorde han aldrig ens ringaste försök att dölja dem. Prester hatade han af princip — alldeles kritiklöst. Han gjorde intet undantag för dem, som togo sitt kall på allvar: dem ansåg han blott mera naiva än de andra, “skrymtarne, som offrat människans mest oafytterliga rättighet, den att tänka fritt, för snöd vinnings skull, för ett lättåtkomligt stycke bröd“. Herr Blomgrens anställning berodde från början på ett misstag. Doktorn hade skrifvit till en bekant i universitetsstaden och bedt honom skaffa sig en informator, “hälst en som tagit filen“. Doktorn tänkte icke på, att det fans mer än en slags “fil“. Men då ingen “medikofilare“ reflekterade på platsen, hade vännen i förhastande skickat honom en “teologikofilare“. Olyckan var nu en gång skedd, och doktorn såg ingen annan råd än att behålla teologen ett år. Han vidtog dock sina försiktighetsmått. Framför allt fick informatorn naturligtvis icke undervisa i någon kristendom, och äfven öfver lektionerna i andra ämnen höll doktorn skarp kontroll. För öfrigt lade han icke på ringaste sätt band på sina känslor, utan visade herr Blomgren sitt förakt vid alla möjliga tillfällen. Det var mer än märkvärdigt, att denne kunnat härda ut under dessa förhållanden ett helt år.
De skulle börja med alt heta arbetshus och öfvergå lill att förtjena namn af correclionshus samt slutligen till brottslingshus. Att casernera in de fatliga på delta vis de dagar, då de ej hafva arbetsförtjenst, är efter mitt omdöme högst vådligt. Jag får likväl tillägga, att under discussionen inom Utsk:n gjordes härom anmärkntr, isynnerhet i fråga om den punkt, enl. hvilken sockennämnden borde skaffa tillfälle till arbetsförtjenst för dem, som äro i saknad deraf, samt att, då nöden vore så allmän, att nämnden ej kunde skaffa arbete, anmälan derom borde göras hos Konungens Bef:h:de; hvarvid Utsktn förgätit alt Konungens Bef:h:de icke har några medel alt vid sådana tillfällen använda. På min framställning derom uppgjordes inom Utsktn ett förslag dertill, hvilket afgick till StalsUlsk. Jag käntier ej hvad öde det sedermera fått, men det innehöll, alt i sådant fall Slaten borde komma emellan för alt skaffa arbetsfört folk tillfälle att förvärfva sitt uppehälle genom arbete, men icke inom lilis, utan på annat sätt. Jag tror man i allmänhet vid anmärkntna i detaljerna sammanblandat tvänne saker, som Utsktn likväl för sig temmeligen noga utredt. Det finnes 2tne slag af fattiga, nemi. sådane, som icke kunna, och sådane som icke vilja försörja sig sjelfva. På denna grund hafva Utsktn åtminstone någorlunda jemknt ihop föreskrifterna, så att behofven kunna blifva uppfyllda. Här har af Frih. Cederström isynnerhet blifvit anmärkt, att Utsktn hindrat inflyttningar. Jag ber derföre att få närmare förklara förhållandet. Kanske att ordalagen ej äro nog tydliga, men vi hafva gjort skilnad emellan inflyttning på grund af mantalsskrifning, och rättigheten att få inflytta ulan att vara mantalsskrifven i vistelseorten. När Utsktn ansett att socknen bör försörja sina fattiga, så har det väl också på andra sidan varit billigt, alt socknen bibehållits vid rättig - 2 '2 8 Den g September f. m. helen alt garantera sig för alltför många fattiga.
Att i Staben, som wid början af äret upgöres, utsätta wärdet pä spannemäl och Rämepersedlar efter löpar;, Den 20 FebruarUi 865 pande ärets markegång ar en omöjlighet dä markegängen icke fältes förr an wid årets sint och först wid början af päföljande äret kommer till Stats-Conloireks kännedom, eller om Staten icke behöfwer akr uprätkas förrän päföljande äret för det föregående, fedan upgifter och uträkningar frän alla Län och -Werk hunnit förfaktas och inkomma, sä wore det wäl en möjelighet att kunna upgöra ett sädant Stcus-Förstag, men dä blefwe det icke hwad afsigten är, uägon ledning till rättelse wid uprärrandet af ärets Stat utan i dek stället en redogörelse. All den spannemäl och Räntepersedlar, som icke äro wiste behof och Stater anflagne, utan inga till Kongl. Maj:t och Kronans disposition, lösas af wederbörande efter markegäng eller ock, om Kronan har behof deraf, lewereras in natura ; i förra fallet uptagas och redowisas de i Landsböckerna icke efter Kronowärdie, utan efter Länets markegängspris, hwareftec ritt Stats - Eontoiret remitteras öfwerffoktek af medlen, sedan Länets egne efter Stat och disposition utgående behof blifwit besörjde och i sednare fallet emvttages de i Kronans Magaziner, som darföre i Rakenffaperne redowisa. Dä det således är en gisweu sak, atk Kronans afrad och tionde spannemäl samt räntepersedlar icke kunna uti Riks-Skaten uptagas efter markegängs pris, sä och dä någon gifwen calcul mäste följas har ifrån äldre tider blifwit faststäldt att följa Kronowärderings priset och i7Z5 ärs ständiga markegäng, och efter samma pris päförcs den äfwen Stater och indelnings hafware, som dock derigenom icke undfä mera an hwad dem efter stat tillkommer.
— Som Utskottet, i anledning af åtskillige motioner om Numer-Lotteriets afskaffande, uti serskildt Utlåtande Litt. 1, föreslagit samma Inrättnings upphörande; så har Utskottet någon inkomst under förrberörde titel icke kunnat upptaga. 25:o Båkoch Lotsmedlen, beräknade vid förra Statsregleringen till 5o,ooo R:dr, hafva val för åren 1828 med 183» derutöfver lemnat öfverskott; men som desamma, enligt Rikets Ständers medgifvande, få användas för Båk - 32.000 !2!,25o 1 i,55o 6.000 1.000 25.000 76,000: 8,000: 8 Stats-Ulskottets Utlåtande N.-o 54- ocb Lols-inrättningen, har Utskottet, ehuru ifrågavarande medel uti den Kongl. Propositionen blifvit upptagne till 53,o66 R:dr 3a sk., såsom motsvarande den för Lots-Verket föreslagne stats-summa, likväl ansett förra calculationssumman böra oförändradt bibehållas med beroende det på regleringen af Stats-Verkets utgifter, huruvida skilnaden 3,066 R:dr 32 sk. bör, såsom motsvarande den föreslagne högre utgiften, bland inkomsterne jemväl beräknas. 26:0 Ersättningarj derunder inbegripne de så kallade Danska Fyrings-medlen, 3,5oo R:dr Hamburger Banco, ä 128 sk., 9,333 R:dr 16 sk., beräknas till samma belopp, som vid förra Stats-regleringen, eller 27:0 Observutions-medel hafva icke uppgått till det vid sista Stats-regleringen calculerade belopp af 10,000 R:dr, och nedsättas derföre, enligt den Kongl. Propositionen och Kongl. Stats-Contorets förslag, till 28:0
Knutarne afhöggos genom det i Financiel! afseende så högst märkvärdiga RiksdagsBeslutet, en seger vanns der - Bil. till Ridd. 0,' Ady Pr, V. Band. 20 3oS Den 28 Juni! e. m. vid af den ofvannämnda indragareeller reactionstendenseo, ehuru grundadt hopp hvar och en med Sveriges historia bekant kunde äga, att 1760-talets varnande exempel ännu ej skulle vara glömdt. Sjelf är jag den första att påminna, huruledes följderne häraf icke aldeles blifvit så hotande för hela samhället, som dem jag, enligt min reservation af den 7 Junii 1S18, J hvilken åtskilige med mig instämde, befarade. Jag lager mig friheten omnämna denna reservation här, ehuru vederbörandes mot Grundlagen stridande försummelse har gjort vår ostridiga rättighet, att äfven för dessa yttranden i ett tryckt Protocoll erhålla ett rum, nu redan i fem år successivt om intet. Hvilka följder som af indragningssystemet uppstått, har emedlertid af tusendes ruin blifvit vitsordadt, och förgäfves försökte man vid början af denna Riksdag tysta ropet om landtboens olyckliga belägenhet; den som då hörde det kraftfulla sätt, på hvilka dessa olyckor afmålades, kunde hoppas, att vid blifvande besluten, skulle enighet finnas, eller åtminstone bestämda öfvertygelser. Det kan nu med stort skäl ifrågasättas, om icke en så kallad realisation nu vore lämpelig. En sådan åtgärd äger alltid det stora företräde att vara hel, eller kunna blifva det; och vvgten för en representation af allt hvad som i detta meningsfulla ord innefattas, skulle vid början af denna Riksdag säkerligen hafva bringat mig att rösta för rcalisationeo nu? se^ Dtn 28 Jun i i t. rn. 307 dan invecklingen hunnit den grad , att detta ändå förr eller sednare blir resourcen. Men Creditfrågor medföra den besynnerliga egenskapen, att samma åtgärd , som i sig Bjelf är den rätta, och som är möjlig der fasM het finnes i en sammanstämmande vilja, i motsatt fall kan blifva skadlig. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970
St. behandladt, förekomme till Regeringens ompröfning, så kunde Regeringen lätteligen tro, alt R. St. väl hafva fästat sig vid dessa serskildt utmärkta delar, men att R. St. på öfriga omständigheter icke åsyftat lägga någon vigt. Jag ser knappast hvilken annan slutsats, man kan draga af det förhållande, att så mycken noggrannhet iakttagits i ett och annat fall, linder det att många andra lika vigtiga blifvit ovidrörda. Gr. Lagerbjelke torde erinra sig att att flera amendementsförslag, dem han under gårdagen framställde, blefvo af R. o. Ad. underkända; således måtte den ädle Grin tydligt inse att hans åsigter icke i sin helhet komma ali inför K. M. framställas. Jag vet då icke rätt, hvartill det skall tjena, att genom onphörliga inkast fördröja frågans afgörande, inleda i onphörliga förvecklingar, hvilka dels redan äro genom ihärdiga voteringar afböjde, dels framgent mäste af R. o. Ad. på samma sätt till sina verkningar bekämpas. Med ett ord, Gr. Lagerbjelkes försök att substituera sig och sina välmenande åsigter Regeringsmakten och de densamma egentligen tillkommande attribntioner, önskar jag lifligt, alt R. o. Ad. icke måtte understödja. Berörde åsigter böra likväl, såsom i sin grund tvifvelsutan ganska aktningsvärda, bemötas ”forsiter in re, sed leniter in modo”. Ett annat förfaringssätt hade haft utseende af ofördragsamhet; det är godt alt man undvikit sådant. Huru lätt hade det icke eljest varit att, ifall man velat behandta Gr. Lagerbjelkes motioner och amendementer, såsom man säkert haft laglig rättighet alt göra, så skulle man kunnat genast efter deras afgifvande begära dem på bordet. Enhvar torde härvid inse alt om besagde förslag blifvit lagde på bordet, och R. o.
Fåhreeus, von Hohenhausen, Wallensteen, Gunther, Genberg, Gripenstedt och Grefve von Platen. T. f. Chefen för Finans-departementet, Statsrådet Gripenstedt, uppläste till justering ett, i enlighet med Kongl. Älaj:ts förut fattade nådiga beslut, uppsatt förslag till Kongl. Maj:ts nådiga skrifvelse till Rikets Ständers Stats-utskott, angående utbetalning för åren 1848, 1849 och 1850 samt framgent af det vid 1847—1848 årens riksdag beviljade bidrag till en pensions-fond för borgmästare i städerne utom Stockholm samt kommissions-landtmätare, jemte deras enkor och barn. Kongl. Maj:t behagade, jemlikt Stats-rådets underdåniga tillstyrkande, i nåder gilla berörde förslag och befallde, att nådig skrifvelse till Rikets Ständers Stats-utskott skulle, i enlighet dermed, afgå, sådan den finnes detta protokoll bilagd. Es protocollo Carl von Schantz. Bih. (ill R. Maj:l* Nåd. Skrifvelse, N:o T2. N:o 72. l Ack. till Eip.-Utsk. dea 17 Jani ISSI, kl. 2 e. a. KONGL. MAJ:TS IS ådig a Skrifvelse till Rikets Ständers Statsutskott, i (råga om Irenne Kronan tillhöriga jordars upplåtande till utvidgning af kyrkogården i Calmar; Gifven Stockholms Slott den 27 Maj 1851. Hos Kongl. Majit har Domkyrko-rådet i Calmar uti ingifven framställning underdånigst anmält, att den för Calmar stadsoch landsförsamlingar gemensamma begrafningsplatsen med dess inskränkta utrymme numera, till följd af ökad folkmängd, blifvit för sitt ändamål otillräcklig; i anledning hvaraf och då i stadens närhet andra till begrafningsplats lämpliga ställen icke funnes, utom trenne invid gamla kyrkogården belägne, Kongl.
Fördenskull tror jag, att man måste skilja mellan de förändringar i sak, som Hr von Hartmansdorff föreslagit, och de förslag, som af Utsk. blifvit framlagde. Orsaken återigen, hvarföre icke Utsk., på sätt Hr Printzensköld yttrat, helt och hållet omredigerat berörde §§:r i enlighet med de grunder Hr von Hartmansdorff upgifvit, har varit den, att, oaktadt ett sådant förändringsförslag måhända skulle vunnit sympatier inom detta, och möjligen äfven inom något annat Stånd, ansåg man dock tänkesättet i allmänhet i detta hänseende icke varit sådant, att framgången kunnat vara otvifvelaktig. Jag har med förvåning hört de orden uttalas af Hr Printzensköld, att man icke borde antaga en förändring, som i sjelfva verket innebär en stor förbättring, derföre att man icke på en gång kunde få allt, sorn inom dessa §§:r stöde alt inrymma. Jag hade Den 30 Augusti. 159 troll, ali hvar och en, som hyllar uprätthållande åsigter, borde anse det vara bäst att gå småningom framåt. Kan man framdeles erhålla något mer, så är det ganska väl, men man bör dock icke förkasta det goda, derföre att man icke kan få det bästa. På dessa och förut anförda grunder, vågar jag fortfarande yrka, att Hr von Hartmansdorffs förslag till gemensamma tankar icke måtte gillas. Hr von Hartmansdorff: De invändningar, sora äro gjorda mot mitt förslag, bevisa nogsamt, huru ofullständiga de nuvar:de grundlagsstadganderna i detta hänseende äro. Både Gr. Lagerbjelke och Frih. Stjernstedt säga att åtskilliga af dessa förslag ligga utom Const.Utsk:s, och att de följaktligen äro olagliga, samt att jag sålunda sjelf brutit emot en regel, som jag tillförene förfäktat, nemi. alt man icke bör inkräkta på Const.Utsk:s motionsrätt. Jag har icke trott mig göra det; ty då händelsen är, såsom med förevar:de Betänk. alt Utsk. framkommer med ett förslag, hvilket afser ändringar i grundlagsfrågors behandling, har jag ansett det i alla delar vara föremål för öfverläggning. Men man må gerna gilla Gr.
Bifölls-, I sammanhang härmed föredrogs och bifölls den, enligt Ståndets beslut den 25 Oclober 1844, hvilanda sjunde punkt af Stats-Utskottets 656 Prot.-Utdrag, den t g Februari 184$• utlåtande, N:o 21, i anledning af 1841 oell 1843 årens Revisions-berätlelser, angående Riksgälds-Gontoret oell f. d. Filial-Disconlernas utredning; N'o 179, i anledning af erhållen ålerremiss å betänkandet, N:o 91, angående Commissarien Törnemans och Revisorn Nyströms ansökningar om bibehållande af sina vid Contoret för Allmänna Magazins-ärendenas utredning innehafda löner: Ståndet beslöt, alt Commissarien, Assessoren Törneman och Revisor Nyström böra, ifrån den tid, deras tjenstgöring vid Contoret för Allmänna Magazins-ärendenas utredning upphört, eller kommer att upphöra, uppföras å Allmänna Indragnings-Staten till åtnjutande, den förre af 777 R:dr, och den sednare af 497 R:dr 8 sk. årligen, under vilkor, att, i fall endera af deni eller begge, efter nämnde tid skulle befordras till annan tjenst med högre lön af allmänna medel, än som 1111 af dem innehafves, förutnämnde ä Indragnings-Staten anvisade belopp i samma nion minskas eller alldeles upphöra; N:o 180, i anledning af återremiss å betänkandet, N;o 94, angående Assessoren Rudolphis sterbhus-delegares ansökning om utbekommande af en inom stadgad praescriptions-tid icke requirerad summa: Lades till hartd lingarne; och N:o 181, i anledning af erhållen återrmiss å utlåtandet, N;o 96, angående afskrifning utaf förskjutne medel till betalande af Stals-tidningens skuld: Lades till handlin gar ne. S. 1).
Tvertom hoppas jag att det skal] fortlefva och utgöra ett band, som sam manknyter oss vida fastare, än som låter sig göra genom de ekonomiska angelägenheter, hvaröfver vi ega att besluta. Reträflände en talares förslag, att alla adelsmän skulle vara berättigade att här sammanträda, så har här ordats åtskilligt om de praktiska svårigheter, tillämpningen af ett sådant förslag skulle erbjuda. Enligt min tanke har det dock något ännu vigtigare emot sig, nemligen att alla adelsmän icke dertill ega rättighet. Ståndet har visserligen förlorat rättigheten att såsom en fjerdedel representera Svenska folket, men genom denna förlust kan omöjligen särskilda ledamöter af Ståndet hafva till skyndats någon ny rättighet. Ålit hvad man kan säga är, att de, som förut egde vissa rättigheter, hafva förlorat en del af dem, men deremot kan man icke säga, att ledamöter, som förut icke egt rättigheter, hafva genom nämnda förlust erhållit sådane. Således anser jag, att representationsrätten hädanefter icke bör tillkomma andra ledamöter af R. o. Ad. än hittills, ty rättigheten tillkommer ätten, icke individen. Man Den 7 April e. m. 113 Man har framhållit det onödiga uti att sammankalla en så stor personal lör att under en tid af fjorton dagar sysselsätta sig med relativt obetydliga saker, och Gr. Mörner har såsom en felaktighet i Utsk:ts förslag påpekat, att det föranledde till sammankallande af ett allt för stort antal ledamöter, hvilka endast hade att besluta om en kassarevision. Frågan blir då: månne det verkligen vore en så stor olycka? Kunde man anse tiden illa använd, om ett stort antal af R. o Ad:s ledamöter här församlades en kort tid, äfven om de en del af denna tid icke hade annat att göra, än att yttra sig öfver vära kassors förvaltning? lag vill för min del alldeles icke framkasta någon tanke derom, att R. o. Adnågonsin hädanefter skulle återfå någon viss alskild politisk ställning. Jag tor det icke, och jag vet knappast, om jag skulle anse det vara nyttigt, så mycket jag än under fordna förhållanden velat försvara dess representationsrätt. Detta skulle kanske innebära en reaktion, hvaraf samhällsverksamheten alltid tager ett skadligt inflytande.