Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad angår den sistnämda communicationsrätten, så är den antingen medgifven i Riksdagsordningen redan 3ao Den aa November f. nj. derigenom, att den der icke är Reservanten fråntagen, eller ock låter det omnämnda meddelandet icke verkställa sig, emedan Stånden ej, såsom RiksStånd, kunna mottaga någon act, som meddelas dem på grund af det ena Ståndets serskilta ordning, eller på någon annan grund, än ett grundlagsstadgande. — I anledning af de citerade orden i § 3g hafva här på Riddarhuset många olika meningar blifvit framställde. Man har någon gång, både länge och häftigt, försvarat den sats, att i dessa ord skulle grunden ligga till den praxis, som ägt rum, nemligen, att alltid först proponera bifall , efter ogillande af den proposition, återremiss eller antagande med ändring, och först sedan detta ogillats, afslag på ett Utskotts Betänkande. Sådant ligger åtminstone mycket dunkelt uttryckt i dessa ord; förklaringen att när Proposition är gjord till bifall, kan den, som samtycker, svara ja, säger intet. I § 39 af det förslag Ridderskapet och Adeln i December i8r?3 antogo, förekommer ett Sammandrag af de Stadganden, som i detta ämne synas vara nödige, och ej äro repetitioner af Riksdagsordningen. igule Förändringen angår förhållandet vid voteringar och val, eller §§ 4i —44» af hvilka §§ 42 och 44 föreslås att förblifva i sitt närvarande skick. I afseende på 41 § inne - Ben Noveni her f. m. 331 innehöll RiddarhusTJtskottets förslag, sorn af Ridderskapet och Adeln i8a3 antogs, alt ur sjelfva RiddarhusOrdningen utesluta, och till det stadgande, sorn i § 4^ omtalas, öfverföra den näst sista puncten, sorn hörjås med orden: ”Nar Bänkens upprop;” samt att alldeles utesluta den sista puncten. Äfvenså föreslogs att bestämdt utsätta det två af de vid bordet sittande skulle anteckna de röstande, och två de icke röstande.
På grund af ett sådant bevis tror expediten sig ofta berättigad att bedrifva bandel i landet eller köpslaga; men detta är ingalunda händelsen, ty det heter i 6:te kap. l:sta §:n Handels-balken: »Ingen må fara från by till by att köpslaga»; och hvilken polisbetjent som helst eger för sådant fall rättighet att lägga beslag på hans handelsvara samt pliktfälla honom för oloflig handel. Hr von Koch har redan omnämnt att utländska handelsaflarer i allmänhet uppgöras medelst korrespondens; men det är jemväl ett allmänt vederlaget bruk, att de utländske köpmännen hitskicka expediter, och genom dem förevisa varorne. Genom det ifrågavarande stadgandet vill man dock omintetgöra detta förevisande; och bereder sålunda en ytterligare lätthet för utländningen att bedraga personer bär i landet. Att man vid sista riksdagen ökat denna afgift kan väl icke utgöra något tillräckligt skäl för densammas bibehållande, för såvida den icke är billig; och jag anhåller derföre att R. o. Ad. måtte bifalla hvad Utsk:t föreslagit. Gr. Mörner: Den siste talaren har redan sjelf fästat vår uppmärksamhet deruppå, att denna fråga icke står i något egentligt sammanhang med upphäfvandet af passförlattningen, enär den utländske handlanden icke har behof af något pass, utan endast al ett tillståndsbevis till handels idkande. Om möjligen någon sådan handlande varit utsatt för något obehag eller några svårigheter i följd af någon landshöfdings oerfarenhet vid behandlingen af denna speciella fråga, kan jag likväl ej finna att detta förhållande utgör något tillräckligt skäl för borttagandet af sjelfva stadgandet. Jag saknar icke kännedom derom, att särskildt ifrån Skåne framställning skall blifvit gjord derom att, sedan den utländske handlanden väl en gång erlagt ifrågav:de afgift, han sedermera skulle vara berättigad att när som helst resa omkring bär i landet och idka bandel; men den omständigheten, att en sådan framställning skett, är väl ej fullgiltigt skäl dertill, att den skall bifallas eller att afgiften bör helt och hållet borttagas. På dessa skäl fortsätter jag mitt yrkande om afslag å Utsk:ts hemställan och om bibehållande af det nuv:de stadgandet. Hr Fåhraeus, Johan Fredrik:
Mea förhållandet är af icke mindre inverkan pä de andra dussenia, och i della afseende anhåller jag, alt livar oell en täcktes besinna, huruvida det icke nu ofta händer, att en possessionat eller en bonde pä landet mäste, af saknad tillgäng pä penningar, sälja sin skörd mot hälften af det pris, lian kumle erhålla under en annan årstid. Månne icke den förlust lian dervid gör, i brist pä penningar, äfven underkastar honom ett slags procenteri. Ilade han nu haft tillgäng pä penningar, mot en ränta, som visserligen i förhållande till den vanliga varit något högre, men i förhållande till det pris, hvartill lian, i brist deraf, måste sälja sin vara, vida lägre, så vore det ju för honom en vinst; oell man kan ju i alla fall antaga, att en högre ränta, än den nu lagliga, icke betalas af någon, utan att lian är i så stort behof af penningar, alt han finner den högre räntans erläggande fördelaktigare, än alt skaffa sig tillgångar genom försäljningar, hvilka kunna för honom vara ruinerande. Gr. Lewenhaupt, Patrik Adolph: Då jag icke hört, att någon af de värde talare, sorn yttrat sig mot motionen, fästat uppmärksamheten pä en omständighet, sorn jag anser af vigt, anhåller jag att få göra det. Det är för närvar, icke sä mycket brist pä penningar, utan brist på credit, som förefinnes. Man har nemi. icke hört, att någon, sorn haft säkerhet att erbjuda, icke erhållit län mot ti proc. ränta. Endast detta skäl anser jag tillräckligt, för att motionen icke bör bifallas; men förenar mig i öfrigt uti de motskäl, som af föreg:de talare blifvit framställde, under anhållan, att min anmärkning mätte få åtfölja remissen. Sedan härefter discussionen, uppå derom framställd propos., af R. o. Ad. ansetts fulländad, samt II. Ex. Hr Gr. o. Landtm, framställt propos. om remiss till LagUtsk., anmälde sig och yttrade: Hr Bråkenhjelm, Pehr Reinhold:
Men jag hemställer till R. o. Ad., hvad säkerhet man har alt detta nedhuggande dock icke kommer att ega rum sä vida Hr Gr. von Platen inom Konungens konselj kan göra sin tanke gällande. R. o. Ad. torde påminna sig huru det äskade anslaget, till förökande af SjöOfficers-korpsen, hvarpå den föga lämpliga om ej rent af opraktiska organisation i marinbataljoner berodde, blef afslaget och huruledes Hr Gr. von Platen dä förklarade att K. M. skulle försöka ”att med de enligt Dess åsigt otillräckliga medel, som för vinnandet af den för sjöförsvaret högst vigtiga organisation af B åts mans hållet kunna inom beloppet af titelens nuvar:de anslag beredas, åstadkomma det sökta ändamålet”. Här synes tydligen att Hr Gr. von Platen ansett sig oförhindrad att, så vidt på honom ankomma kunde genomföra en förändring oansedt R. St. vägrat anslag dertill, och månne man icke möjligen nu äfven af Hr Gr. von Platen fått höra samma yttrande om Hr Gr:n varit närvande, att oansedt medel till Linie-skeppens nedhuggande till Fregatter icke blifvit beviljade, man dock med de knappa anslagen skall söka genomföra nedhuggandet. Det tyckes mig således med dessa antecedenlia, som StatsUlsk. varit nödsakadt tillstyrka 11. St. att icke inskränka sig till blott vägrande af anslag för att få uttryckt sin åsigt i hufvudfrågan, fast heldre som lystnad blifvit tagen som godkännande af vidlyftiga förslager som aldrig varit underkastade någon som helst R. St:s pröfning. Man har under denna riksdag i Const.Utsk. anmärkt att K. M. beslutat raserande af Christianstads fästning, utan att först deröfver hafva hört Ständerne, och föreslagit en underd. skrifvelse med anhållan att raserande under fredstid af någon bland Rikets fästningar ej måtte företagas innan R. St. öfver frågan och hvad dermed sammanhänger blifvit hörde.
Mycket vore visserligen ännu att tillägga, men det redan anförda torde vara tillräckligt att visa att om det hvilande förslaget är förkastligt i anseende till sina grundprinciper, så är det af samma beskaffenhet i afseende på dessa principers tillämpning samt på detaljerna af upställningen, hvarföre jag för min del vördsammast anhåller om Ilr Frih. o. Landtm:s propos. på afslag. O Åtskilliga ledamöter yttrade härtill bifall. 310 D en 17 December. Då nn H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att han, enär tiden redan var långt framskriden och icke mindre än 14 ledamöter anmält sig till afgifvande af yttrande uti förevar, ämne, ansåge sig böra hemställa om icke R. o. Ad. behagade nu åtskiljas och fortsätta förevar, öfverläggning i morgondagens plenum, som blifvit utsatt att börja kl. 10 f. m., lemnade R. o. Ad. härtill sitt bifall och åtskiljdes kl. | till 5 e. m. In fidem prolocolli, albert Munck. T A B, 1. Landt]Örsvars-Departementets sammansättning till Personal, samt dess Aflöningsoch Underhållskostnad. Personel Aflöning och Underhall. Summa S u m m a r 11 m. Sammansättning. Arliga rem on terin gskostnaden, skoningen och underhållet af Ärlis Fouragerinss S u m m a för hvarje person. Aflöning kostnad. sadelmunderingen. Personer. Hästar Personel Departementets Chef 7540 DepartementsChefens Expedition Expeditions-Chef (Militär) General-Stabs-Adjutanter Artilleri-Adjutant t. Komunnenderade Ingeniör-Adjutant Departements-Sekreterare Registrator oell Aktuarie Upptagne a tillhörande Bri 1S00 Vaktmastare Expensmedel (förslagsvis) Summa Departementets Kanzli-Expedition. Expeditions-Chef (Civil) Protokolls-Sekreterare Registrator och Aktuarie Tjensteman af 2:dra ordningen Expectanter Första Byråen.
Då kommo fadern och systern smygande in till hennes säng; bleka och rådvilla sågo de, har hon led, pinade af sin egen maktlöshet stirrade de hvarandra in i ögonen, der den ene alltid läste samma ångestfulla fråga, som låg och rufvade inne i hans eget inre. »Bry er inte om det», brukade hon då säga, så fort hon kunde få luft. »Ni lider mer af att se på, än jag af att hosta. Det gör mig så ondt om er.» Obönhörligt skred sjukdomen framåt; den formfina, smidiga kvinnokroppen, som för kort tid sedan varit frisk och fyllig som en planta i bördig jordmån, vissnade bort och krympte samman dag från dag. Och denna tilltagande magerhet pinade den sjuka. Det var skönhetssinnet som led vid att skåda skönhetens tillintetgörelse, det var kanske en sista rest af kvinlig fåfänga, som höll i sig inför sjelfva tillintetgörelsens mysterium. Ellen visste att hon snart skulle dö; det fans nog en liten gnista af lifsenergi, som då och då kom hoppet att blossa upp; men hon hade icke kraft att ånyo låta den upptaga kampen emot dödstanken. Den kampen var så ofta utkämpad i hennes hjerna, den kom blott nerverna att svida efter spänningen, och den ledde aldrig till något resultat. Resignation under det oundvikliga innebar frihet från att grubbla öfver möjligheter för och emot; och hon var trött af att grubbla. Hon hade gjort upp sin räkning med lifvet — det lilla hon haft att göra upp. Redan innan hon reste till Meran, hade hon skickat sin fästman ringen tillbaka. Och löjtnant von Block hade insett, att detta var den enda riktiga lösningen af ett förhållande, som ingenting varit från början och som nu aldrig kunde bli mera, än det varit. I början af Maj kom Max till Christinelund. Då han första gången trädde in i rummet, der hon låg, kunde han icke beherska sig. Han såg att hon skulle dö. Det fans något i detta ansigte, som kom hans ögon att tåras; det var ett uttryck så själfullt, att det nästan bländade. Så kunde blott en menniska se ut, som lidit sig trött och som vet, att hon står på tröskeln till den eviga hvilan.
Den vanligen så tysta och stilla flickan vandrade nu omkring i oro, och det märktes grannt att om hon än vanligen syntes mera vara sin faders dotter, så var hon icke heller utan mycket tycke af sin mor. Rastlöst vankade hon fram och åter i sin lilla kammare i månskenet. En skugga skymtade på vägen, den väckte hennes uppmärksamhet. Den kom närmare, stadnade slutligen vid hennes fönster. Det var mor Annika. Med ovanlig röst sade denna: "Jungfru, vill du rädda din far?" "Huru skulle jag kunna det?" "Det vet jag icke, men jag har sett det i vatten och jag har sett det i eld, och jag vill icke att herr Erik Gustafsson skall dö. Vill du följa till Åbo, så skynda; kommer du ej nu, så är tillfället förfeladt. Tro icke att du lätt kan slippa fram i krigande land. Men hvem tror du vågar hindra den, som befaller både eld och luft och vatten, och hvem vågar hindra den, hon vill beskydda? Se jungfru, det molnet der, det stiger opp emot månen. När det betäcker månens skifva, går den gamla! Vill den unga ej följa, så dör hennes far!" Sigrid kastade bäfvande blicken på molnet. Lång besinningstid bestods henne ej. Ett ögonblick böjde hon knä och ur hennes bröst höjde sig en ordlös suck. Derpå steg hon opp, tecknade hastigt med ett stift på ett pappersblad: "Moder, förlåt, jag går för att söka frälsa min far. Låt ingen veta att jag gått, sök mig icke, det skulle tillintetgöra allt hopp om lycklig utgång. Bed, men sörj icke för mig." Redan nalkades molnet månens skifva. Öfver sin hemma väfda och spunna klädning kastade Sigrid en mörk kofta, band öfver sitt hufvud en duk, stoppade hos sig guldringar och några guldoch silfverpengar, som hon fått till faddergåfvor; ännu var ej månens skifva fullt betäckt. I hast gjorde hon ett helt litet knyte af några kläder, och så gick hon utan buller ut i den stilla natten, der molnet i detsamma undanskymt månen, och lilla mor Annika redan syntes på gångstigen, några stenkast från huset. Snart upphann henne Sigrid, och gick tigande vid hennes sida. Äfven mor Annika teg länge.
Det regnar rent förskräckligt; och när det regnat tillräckligt, så regnar det inte mer.» Medan jag stafvade i främlingsboken, hade en frisk vind blåst upp och molnen brusto i sär. Vägen upp till Ebenalp förde emellertid in i djupet af den grotta, vid hvars mynning värdshuset hakat sig fast som ett örnnäste i en bergsskrefva. En nästan oschweiziskt vacker flicka i svart sammetslif, stora hvita pösärmar och med silfvergranlåt i håret, tände en stor fyrsticka och gick före mig för att visa vägen. Den mörka och backiga grottan var mer kuslig än storartad. Då vi kommit ett stycke in i den unkna luften, frågade jag flickan, om hon icke var rädd att gå tillbaka samma väg ensam. Hon gjorde en mycket lustig min, belyst af fyrstickan, med hufvudet böjdt öfver axeln samt svarade på sin täckt klumpiga dialekt: – Herreje, då man är alldeles ensam är det inte farligt. Jag försökte att besvara hennes dristiga svar med en rolig replik, men innan jag fick den i ordning, stodo vi vid en plankdörr, genom hvars springor dagsljuset sken in. Hon lyste med fyrstickan på låset mycket noga och omständligt och satte nyckeln i låset med en långsam försigtighet, som om hon fruktade att den vid minsta brådska kunde springa i bitar. Så vred hon litet med nyckeln, och låset gnisslade utan att hon fick upp det. Ack ja, herreje, det var ju heller ej underligt om låset rostadt igen der i fukten! Det blef nu min tur att försöka. Som jag märkte, att låset genast skulle ha öppnat sig, om jag tagit i på allvar, förde jag i stället med en erfaren låssmeds pröfvande handgrepp nyckeln försigtigt än åt den ena sidan än åt den andra. Derefter tog jag ut den och blåste i nyckelpipan. Den lät som en lergök i den tomma grottan och flickan började skratta öfverljudt samt tog nyckeln från mig för att också blåsa. Snart kommo vi under fund med, att vi kunde få två toner ur den genom att hålla den på olika sätt. Då hon för andra gången satte den i låset, råkade hon genom en oförsigtighet att taga för hårdt i vredet.
Jag skulle således tro, det icke vara skäl, att för den ringa besparing, som derigenom upkommer, indraga denna afgift, såvida icke PresteSt. anser, att så bör ske och af sådan anledn. hemställer jag, om icke denna frågas afgörande bör anstå intilldess PresteSl:s beslut härutinnan blir oss obekant. Hr von Hartmansdorff: Jag delar visserligen den siste talarens mening, att man lieldst borde låta med denna frågas af görande anstå, intilldess PresteSt:s beslut blifvit oss bekant; men jag befarar, att sådant icke är med Riksd.Ord. förenligt. Betänk, har varit 2 gånger bordlagdt och mäste nu ovilkorligen afgöras. Under sådane förhållanden anhåller jag, all få fästa upmärksamheten derpå, att skälet hvarföre afgiften 2 r:dr b:ko icke utgår från alla Stift, lärer vara alt från de hufvudstaden närmast belägna, införas de mollagna barnen till Barnhuset för alt der förevisas. Församlingarnas Presterskap inom desse Stift skall icke såsom i de öfriga vara skyldigt att hafva tillsyn å barnen. I fråga om af giftens försvinnande eller bibehållande torde jag få nämna, hvad en ledamot i den komité, som nyligen haft befallning med Barnhusets angelägenheter, meddelat mig. Det är alt komiterade icke ansett för barnen nyttigt alt afgiften uphörde, hvarföre de äfven föreslagit hennes fortfarande. Frågan lärer i slutet af sisth år vara hos K. M. afgjord, ehuru beslutet ännu icke är bekant. Emedlertid synas R. St. icke böra besluta någon förändring af hvad hitintills härutinnan ötligt eller stadgadt varit. Jag förnyar alltså min anhållan om afslag å betänk, i denna del. Ofverläggningen förklarades härmed vara fulländad, hvarefter H. Ex. Ilr Frih. o. Landtm, hemslälde om R. o. Ad. behagade bifalla StalsUlsk:s ifrågavar. tillstyrkande, men denna propos. besvarades med starka nej, blandade med ja, hvarpå H.
Banko-styrelsen till följe deraf och med afseende på penningeställningen företrädesvis använde ofvannämnde belopp i en lånegren, der det direkte och omedelbarligen kunde afhjelpa förlägenhet och gifva Banken 6 procent ränta, men hvarifrån det dock i behofvets stund inom några få månader kunde indragas, och icke fästade den ifrågavarande summan uti en Filial-bank under dess 10-åriga oktroytid och sannolikt ännu längre, synes mig förtjena mera loford än klander, 108 Vidare anse Revisoreme, att då 000,000 R:dr af Reserv-fonden, efter Banko-styrelsens pröfning, voro tillgängliga till försträckning åt Filialbanker, dessa icke bordt fördelas emellan flere med 90,000 R:dr till hvardera, utan att de, som först anmälde sig, borde hafva fått fulla beloppet. Härom kunna tankarna vara delade; men enär alla de Banker, sorn då voro i fråga, om de än på olika tider anmält Sin önskan, dock något nära liktidigt uppfyllt vilkoren och inkommit med fullständiga dokumenter, så ser jag knappt att Banko-styrelsen kunnat handla annorlunda utan att beskyllas för afvoghet emot de • bolag, som ingenting kunnat erhålla, Man har väl sagt, att med afseende på det uti oktroyerna fastställda minimum för töckniHgsSuinman ingen lånerörelse kan bedrifvas med så ringa försträckning 'från Riksbanken. Men är det då en ovilkorlig skyldighet för Rikets Ständers Bank att åsidosätta allt. afseende både på vinst och rcalisationsförmåga och meddela J af kapital-förlaget till hvarje bolag, hvars medlemmar äro så förmögna, att de derföre kunna ställa säkerhet och tillika finna sig hugade att tillvägabringa en lånerörelse, sorn gifver hvar och en af dem en vinst äf 15 till 20 procent på de penningar, de dertill använda. Grunden för enskild bankrörelse är, enligt Kongl, förordningen den 14 Januari 1824, att dylika inrättningar skola vära förmedlande aiistalter emellan kapital-egande och låne-behöfvande. Man tänkte sig då hvarken sedel-utgifvande banker, ej heller att Stäts-banken skulle blifva de ensltilda bankernes förläggare.
Jag erkänner, att då icke något förlängdt contract mellan Kronan samt rustoch rotehållare är afslutadt , utan Ständerne afslutat contractet, behöfves icke andras bifall än de begge Statsmakternas i detta fall; men som just de begge Statsmakternas beslut, som 182g fattades, säger, att öfverskotta af cassan skall tillhöra rustoch rotehållarne sjelfve, så, i samma stund, som man, utan att göra något förbehåll, låtit den ifrågavar. skyldigheten upphöra, skulle också cassan komma att fördelas dein emellan. Befriar Staten dem från skyldigheten, må Slaten då också behålla besparingarna! Jag tror, att man icke riskerar något genom begäran af en återremiss , ty jag förmodar, hvad den politiska betydelsen deraf angår, — något mot hvilket min känsla alltid lepltgnerar som bevekelsegrund — att den, säger jag, icke innefattar något annat, än att en olik mening uppstått i en fråga, något som är högst vanligt, ja, alldeles oundvikligt inom hvilken rådslående församling som helst. — Jag förnyar min anhållan om återremiss. Hr Lefren: Jag anhåller örn ursägt, att jag åter yttrar några ord. Jag instämmer i allo uti Hr Rosenblads sista yttrande, men jag kan icke heller förneka hvad jag först nämnde rör:de nödvändigheten af bättre uttryckta garantier, än de som nu finnas i Utskts betänkande. Jag beklagar, lika med Hr Rosenblad, att Utsk. icke uppställt sitt betänk, så, att jag kunnat med min röst dertill säga ja. Men egentligen har jag begärt ordet, i anledn. af en grundsats , som Frih. Sprengtporten nämnt, den jag på intet vis kan med honom dela, och på hvilken jag anser lämpligt att fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet. Friherren säde , att R. St. icke kunde contrahera med Konungen i denna fråga för längre Den 9 Maj e. m. tid än lill nästa riksdag, då de andra Stånden» rätt inträdde. Denna grundsats vågar jag säga vara i allo oriktig. — i allo farlig.
Vidare har Ofver-Direktören anfört, att utvexlingsverket och axelsträckan, som från ångmachinen meddelar rörelsen till de särskilda sträckmachinerna m. fl., från början blifvit förfärdigade för en machin om 10 hästars kraft samt sedermera anbringade till den nu befintliga 25 hästkrafters machinen och vid uppsättningen på nuvarande platsen hopskarfvade af allahanda gamla stycken, hvilka illa passade tillsammans och genom grundmurarnes sättning icke mera hade det läge, som vederborde, samt följaktligen gjorde rörelsen mindro ledig, ofta komme i olag och måste repareras, så att allt arbete, stundom för flere dagar i sender, blefve afbrutet, hvarförutan de flesta af dessa delar vöre alltför svaga för ett kraftigare rörelse-macbineri och fördenskull borde ersättas med nya, starkare och bättre konstruerade; — och har Ofver-Direktören yttrat den öfvertygelsen, att en genomgripande förbättring i nu omförmälda afseenden skulle göra en nästan fördubblad å rsti II verk ning möjlig, om så erfordrades, utan alt utgifteina för det större arbetet skulle stiga särdeles högre, än hvad det lägre arbetet nu kräfde, då det bedrifves med det svaga, gammalmodiga, utslitna och i alla alseenden odugliga rörelseverket. — Enligt de uppgifter Ofver-Direktören från vederbörliga machin-fabrikanter erhållit, har kostnaden för den ifrågaställa förändringen, uppsättning inbegripen, men med afräkning af 2,000 R:dr 4 B:ko i förmodad inkomst genom försäljning af det gamla kasserade machineriet, ansetts uppgå lill icke mindre än B:ko ll:dr 18,000. 6:o Anskaffande och uppsättning af en ny stor prägelmachin samt 2:ne kransningsmachiner och en gröfre sax. I dessa afseenden har Ofver-Direktören anmält, att, sedan Kongl. Maj:t i Nåder tillåtit, det en ny ån g prägelmachin för 4-R:drs-stycken finge anskaffas, OfverDirektören numera träffat slutlig öfverenskommelse om förfärdigandet af en dylik machin med Fabrikanten H.