Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Enär likväl dylika qvittenser, serdeles om de blefvo i allmänna rörelsen gångbara, kunde, i likhet med löpande assignationer å Banko-räkning, föranleda hvarjehanda missbruk, sorn det icke vore möjligt att förekomma och kontrollera, samt användandet af egenhändigt skrifvet qvitto i stället för assignation, vid uttag å kreditiv, icke synes komma att för Kreditiv-hafvaren medföra någon fördel eller lättnad, då skillnaden mellan dessa serskilda slags handlingar är så ringa, att den ena torde af honom kunna åstadkommas lika lätt, som den andra, hvaremot det ofelbart måste bidraga till ökad säkerhet för verket samt underlätta expeditionen om för lyftning å kreditiv endast ett slags papper begagnas, anser Utskottet, lika med Diskont-direktionerne och Banko-fullmäktige, att 6:te momentet icke bör undergå någon förändring. På grund af hvad sålunda anfördt blifvit, och som emot öfriga här ofvan icke vidrörda momenter af 214 § erinran ej förekommit, tillstyrker Utskottet, 54: tratt de i afseende på Kassa-kreditiv nu gällande föreskrifter, intagna i 214 §:s l:a samt 3 med 10 mom. må fortfarande gälla till efterrättelse. 48 Banko-Utskottets Betänkande, A:o 24. Utskottet får slutligen framlägga en jemförelse mellan Laneoch Kreditivrörelsen, enligt nu gällande Banko-reglemente och det af Utskottet framställde reglerijigsförslag: Maximum. Enligt BankoEnligt Utskottets Reglementet. För lån på guld och silfver, jern, koppar m. fl. vågförda effekter samt tackjern 8,500,000: — Kreditiv till Hypotheks-förcningar — För lån på fast egendom 6,500.000: — till skiften och odlingar 80,000 Kreditiv till Rikets Ständers Riksgälds-kontor 1,000,000 D:o „
Men när jag var vid hans år fans det ju icke en mensklig varelse som jag höll af. Jag kände ju endast denna förfärliga, tomma längtan. Nåväl. Också hans tid kan komma, ännu är det inte försent, ännu kan han möta den sympati han behöfver, och må det ske i en lycklig stund! Då skall han förstå mig bättre än nu. Då skall jag också känna mig lyckligare än nu. — Jag vill honom så väl. Indirekt var jag upphofvet till det der Idas bref till Axel. Det var ett par dagar efter det jag kommit tillbaka från Köpenhamn. Skymningen hade just begynt, så att jag icke längre kunde se att arbeta. Jag låg på chäslongen, vridande mig i fysiska plågor och småningom gnagd ångestfullt ihålig af tanken på Axel och hvad han sagt om sin frändskap med Hans Jæger. Ett menniskolif ett helt menniskolif så ödsligt, så tomt, så mörkt – icke genom yttre omständigheter, utan genom sin inre åskådning, genom hela sin viljeriktning. Är det icke förfärligt! Lägg så härtill att detta menniskolif tillhör den, som man genom ondt och godt, som man genom inbördes strider och gemensamt arbete lärt sig hålla af! Tänk dig, att se honom långsamt och utan motstånd glida utför en brant! Och dernedanför rufvar i svarta intet dådlösheten, lätjan, liknöjdheten. Åh, jag ville ruska i hans axlar, jag ville ropa i hans öron: res dig, spänn alla muskler, arbeta dig uppför, märker du icke att du börjat glida! Men han märker mig icke, han hör icke mitt rop, liknöjdhetens dåsighet smyger sig öfver honom. Ropet dör på min tunga i känslan af min vanmakt. Mina lemmar stelna i känslan af att jag intet förmår. Hans egen vilja till öfvermenskligt arbete är det enda som kan rädda honom, – och han tror icke på viljan. Det är tro han behöfde, tro på den egna ansträngningen, på lyckan, på framåtskridandet. Jag har tro så att jag kan försätta berg, jag har tro så att den öfvervinner döden, och jag kan icke ge honom ett solgrand deraf! — Och mörkret sjönk, öfver rummet som öfver mitt eget sinne, och jag låg stilla med slutna händer i vanmäktig sorg, jag låg dödstyst i tårlös gråt.
Om någon dittills trott, att författarinnan besjälades uteslutande af aristokratiska tycken, så behöfde han, för att tagas ur sin villfarelse, blott läsa inledningen, där Sofia von Knorring i sitt försvar för landtbefolkningen yttrar bland annat: » Dåliga exempel ur de högre klasserna hafva, i vår tanka, oftast varit urkällan till dessa laster och brott (?) » Brännvinet kallar hon » den under-dämon, som stått de andra till tjänst, för att fullända hvad de b ö r j a t. » » Brännvin är — liksom så mycket annat — icke ett ondt i sig själf t, utan ett medel i det ondas hand. » Den är genomsvensk, denna bok, så när som på det oundvikliga motto ' t ur en fransk visa: Q ' im moment de vivaeité Peut causer de catamite — eller, på vårt tungomål: Hvad ögonblickets häftighet kan åstadkomma stor förtret! Ofvan nämndes att Sofia Margareta Zelow ansågs äga ej mindre än tjugufem talanger. Att bland dem kunde räknas äfven musiken, och därtill den skapande musiken, det framgår af romanen » Kvinnorna », som innehåller (i form af biblad) ett melodiöst andantino quasi alegretto med sångstämma och enkelt ackompanjemang jämte versifierad text (således ännu en talang!). — Det var en tjusande sång, fröken Thekla! — sade ynglingen. — Den har jag aldrig hört er sjunga förut. — Ingen har hört den, — svarade Thekla — icke jag en gång, förr än nu, just nu. — Ingen torde förmena oss rättigheten att utbyta » Thekla » mot Sofia. Själf öfversatt — och dåligt öfversatt — till både danska, tyska, franska och engelska, visade Sofia von Knorring stor färdighet i att förflytta främmande litterära alster i svensk jordmån. Särskildt gäller detta hennes tolkning af en mängd bland den fordom högt skattade humoristen Saphir ' s burlesker. På tal om Sofia von Knorring yttras i Ahnfelts » Världslitteraturens historia », att hennes penna blef » på sistone något sliten ». Den, som afgifvit detta omdöme, torde knappast ha läst de på utländsk mark skrifna » Bref till hemmet », som offentliggjordes 1847.
Nå hvad gaf du då för pretèxte plausible för mitt uteblifvande. Herrn. Åh, jag grep i luften det första jag fann; jag sade att du spritat ärter och att du Frun (fallande honom i talet med stor häftighet) Spritat ärter! – Nå du gode himmelske Gud! du kunde väl aldrig hitta på något sämre och enfaldigare. Sprita ärter! – Huru kunde du falla på en sådan idé? Hvad skall hon väl göra sig för en tanka om mig! Sprita ärter midt på eftermiddagen. (Half-gråtande) Ack Herre Gud hvad historier och förtal på det sättet kan komma i omlopp, och det just genom ens närmaste, dem af hvilka man kunde hafva rätt att fordra annat. Sprita ärter! – Jag ville gifva, jag vet icke hvad om jag kunde få tillbaka dessa ord, sagda just till henne. Sonen (gäspande). Men kära Mamma, det är väl inte så farligt. Mamma och syster spritade ju ärter häromdagen. Frun. Ja det är en stor skilnad på hvad som sker i ett hus, och på hvad man skall springa till främmande med, och om jag och Alice hjelpte hushållerskan en stund, så var det snarare en förtjenst än ett fel, och borde åtminstone icke bestraffas med att af Pappa utbasuneras; men nu skall den saken blifva hulpen, ty aldrig mera skola mina eller Alice’s fingrar taga i någon ärta, det må vara aldrig så brådtom hädanefter. Sonen (allt gäspande). Men hvad är det då egentligen för ondt uti att sprita ärter? Frun. Ack det förstår du intet, om jag än sade dig det. Låt mig nu slippa att höra nämnas de ärterne, utan låt mig snarare få glömma dem, och låtom oss tala om hvad vi skola göra på denna välsignade ledsamma morgondag, hvaraf vi alla hade väntat oss så mycket nöje. Herrn. Ja – jag och barnen vi resa dit, så snart middagen är väl förbi, det säger jag i förhand. Dottern. Ack hvad Pappa är god! Sonen. Ja det blir excellent! Frun. Men ser det inte ändå bra oartigt ut, och kan hon ej deraf blifva något stött?
R e f e r e n s e r: D:r D:r D.r D:r F. A. F. G. Stockholms skolor fingo sin pianoundervisning därstädes. Hvem kan någonsin glömma de roliga stunderna vid afoch påklädningen i det stora förrummet? Lokalen var i Bondeska huset vid Rosenbad, 1 ti. upp. Ifrån kapprummet kom man i ett stort förmak, där ingen spelade, men där de lediga minuterna användes till deklamation och piruettering. I den nästgränsande stora hörnsalongen stodo stumma klaver, där uppehållen mellan spelningen för lärarinnorna skulle användas att öfva fingrarna; man hade en halftimme hvar i de efter salongen kommande smårummen. Med dessa ganska nyttiga, tysta fingcröfningar skolkades betydligt, ej så under halftitnmarna för majorskan Södermark, f. Hazelius, och mamsellerna Hammon m. fl. I hemmen skulle det uttagna stycket inöfvas till nästa lektion, och under hvarje lektion uppspeladcs detsamma för herr Lindblad. Hvilka förskräckliga minuter. De voro nog äfven pröfvostunder för honom, ty han slet och ref sig i den ovanligt rika och lockiga chevelyren, stampade och fnös och slängde ej så sällan både flicka och noter utåt golfvet i sin musikaliska öfverretning. Dessemellan var hon som ett solsken, sjöng och hvisslade ackompagnement till pianot. Att få smäll på fingrarna af taktpinnen kunde ock hända, men alltsammans förläto vi, ty vi visste, att han var ett geni, som både kunde och ville lära oss spela, och dessutom en präktig man. Vintern efter Jenny Linds vistelse utrikes föisångstudier bodde hon hos Lindblads. Hennes rum lago för sig på nedre botton. Herr Lindblads privata rum lågo innerst i den stora spelvåningen. Ofta hände det att Jenny Lind gick igenom rummen, och hvad de flickorna voro lyckliga, som hon snuddade förbi eller gaf en nick eller åhörde, ifall de utmärkt sig i inöfvandet af ett stycke! Det var en bokstaflig af gudadyrkan. Så kom en vacker vårafton; vi voro ovanligt lifvade efter spelningen, emedan många af oss fått beröm af herr Lindblad. Jenny Lind kom in och stannade midt i kretsen.
Sedan flera år lidande af en ytterst smärtsam, obotlig sjukdom, som det sista året band henne vid sängen, k o m för henne döden såsom en länge efterlängtad befriare. Svårast var för henne in 1895 IDUN _ i det sista tanken på skilsmässan från hennes många skyddslingar: de sjuka o c h fattiga. Inför utlandet. I den ansedda engelska damtidningen » The Gentlewoman » har vår i Newcastle o n Tyne bosatta landsmaninna fröken Hildegard Werner skrifvit en kort resumé öfver skandinaviska tonsättarinnor o c h deras kompositioners framförande vid kvinnornas utställning i Köpenhamn. Där framhålles särskildt, att det var de svenska tonsättarinnorna, s o m vid musiktäflingen hade den största framgången, o c h omnämner fröken W. särskildt Lagos (professorskan Netzel) Berceuce för violin samt fröken V a l b o r g Aulins körer o c h fröken Elfrida Andrées stråkkvartett. Från den kvinnliga affärsvärlden. Frö- ken Gunilla Viléns välkända handarbetsatelier har flyttats till Nybrogatan G A, n. b. — Till samma hus har o c k flyttat fru Agnes Sjöbergs damfrisering, hvilken nu öfvertagits af fröken E. Lundström. ingen o c h den fyndiga dialogen skulle nog ej ensam hafva beredt stycket framgång, o m den ej understödts af ett förträffilgt utförande. Och här står s o m så ofta numera hr Personne i allra främsta rummet. A f den afsigkomne grosshandlaren Winkler har han skapat en figur, s o m i sin lagom uppsluppna o c h saftiga komik är af den dråpligaste verkan. En dylik roll kan lätt fresta till att slå öfver; men detta behöfver man ej här befara. Ingen af våra skådespelare befinner sig i så stadigt f ramåtgående s o m hr Personne. H a n finner som oftast det rätta lagom o c h förstår att få fram de mest karaktäriska sidorna hos den person, han skall framställa. Hans Winkler blef o c k en fullständig succès o c h framkallade de mest intensiva applåder från den nära fullsatta salongen.
Hvad som imponerar på mig är icke hans snille eller boklärdom främst, utan mest af allt det häpnadsväckande material af verkligt lif han sitter inne med. Hvilka skatter för en romanförfattare! Det är det jag tänker på. Och när jag känner mig magnetiskt fängslad af hans ansigte, så är det icke blott för det minspel det nu har eller för det jag finner det vackert, det är emedan det bakom dessa djupa drag och rörliga linier gömmer sig ett så rikt lif, och att medvetandet derom väcker den oresonligaste hunger i mitt sinne. Den säger mig mycket tydligt att en romanförfattare i grunden måste vara menniskoätare, blodsugare. Jag elektriseras ingalunda af det jag får, det synes mig så fattigt och obetydligt; nej jag sitter och förtärs af saknad öfver att alla dessa gömda rikedomar skola draga mig förbi utan att lemna mig det ringaste utbyte. Jag känner ingen eggelse, endast ett tomhändt vemod, som sitter stilla och ser på allt hvad det går miste om. Han kan förstå allt, allt som är menskligt. För honom fins det icke detta kategoriska ”ondt” och ”godt”, afskildt på sina bestämda hyllor och med sina särskilda etiketter. För honom fins det orsak och verkan smärta, jubel, tillgifvenhet, agg, mångfald, skiftningar, menniskor, lif åh, att vara en obetydlighet, som han liknöjdt skall gå förbi! Kan man bli elektriserad af det? Härom dagen när vi rest oss från bordet och jag tog ytterplaggen på för att gå ned till mig, sade Matti: ”Det slog mig med ens hur besynnerligt det är att du sitter här ibland oss. Jag har aldrig kommit att tänka på det förr.” I allt som rör umgänget med andra menniskor älskar jag laglösheten. Derför att jag icke vill stenas och icke bli martyr, derför att jag icke vill sätta denna kärlek i system och icke skrika ut den, derför tror Axel att den icke finnes. – Jo, den fins i mitt innersta, i mina böjelser, mina önskningar, min smak, och stundom – när jag icke behöfver vara försigtig – äfven i mina handlingar.
Men pä det eli förhastadt bifall till den vesterin sträckta kanalleden ej må afskala all utsigt till framgång för den nära parallelt dermed påtänkta kanaleller jernvägsleden, anhåller jag att R. o. Ad. mätte finna det begärda anslaget ej vara lämpligt att medgifva. Jag nitälskar således ganska mycket för en nödig fortsättning af den redan understödde kommunikalions-leden frän Christinehamn till Bergslagen, men jag nitälskar för att detta fortsättande må ega rum på ett sätt, att mest gagna orten, ej blott den lilla staden Philipstad. Bättre är att frågans lösning något dröjer, än att lösningen sker i en skef riktning, som utestänger en mera ändamålsenlig framtida verkställighet af dessa företag. Efter upläsningen häraf tilläde Frih. Cederström: Att Utsk. velat hugna provinsen Wermland med ett anslag för befrämjande af ifrägavar. kanal ocIl slussanläggningar, skulle för mig, såsom Wermländning, vara ganska hugnesaint och borde framkalla min tacksamhet, derest jag trodde att medlen, pä detta säll använda, verkligen komme att göra mesta nyttan. Nu åter är förhållandet enl. min åsigt annorlunda; men jag misströstar icke, att ju R. St. vid nästa riksdag vilja visa orten samma välvilja, hvilken då kunde komma ortens allmänna fördel tillgodo på ett mera gagneligt sätt. Jag har här i min hand en karta, som tydligt utvisar de topografiska förhållandena, och hvilken jag gerna ville tillhandahålla Jern, som om frågan önska taga närmare kännedom. I händelse af en återremiss till Utsk., skall jag till Utsk:s uplysning jemväl med största nöje bifoga samma karta. Jag önskar nemi. att R. St. sedan en noggrannare underrättelse om alla lokalförhållanden hunnit inhemtas, icke bifalla de af Utsk. föreslagne 65,000 r:dr; men Riksd.
Detta Uhk. har icke begagnat sin grundlagsenliga rättighet alt i det liela framställa förslaget till bankrörelse; det har icke yttrat ett ord öfver motioner, som af riksdagsmän blifvit väckta, till en del för i3 månader sedan. Skola R. St. på 5 år afskäras deras rätt att yttra sig uti frågor af så stor vigt, derföre att BancoUtsk. för godt funnit att arbeta långsammare än de andra Utsk:n. Under förflutna veckan t. ex. har BancoUtsk. icke haft något sammanträde. Jag önskar derföre att riksdagen måtte räcka till dess alia ärendena, äfven de stora grundlagsfrågorna, hvilkas behandling upptager mycken tid, blifvit slutligen afgjorda; men om de öfriga 3:ne Ståndens beslut skulle föranleda ett annat förhållande, så skulle den närmaste framtiden få vidkännas följderna deraf, att de stora vigtiga frågorna undandrogos Representationens pröfning. Jag anhåller om propos. till bifall på Hr von Harlmansdorffs förslag. Hr Hjerta, Lars: Hvad sjelfva saken beträffar, så är deruti redan så mycket taladt, att jag icke vill upptaga tiden med något yttrande derom; men hvad formen för denna frågas afgörande angår, hemställer jag till Hr Frih. o. Landtm., om icke de värde ledamöter, hvilka yrka bifall till motionen, kunde få deras propos. framställd på Tyska, men att vi, det oaktadt, måtte få votera på ren Svenika.
M:ts den 14 Augusti 1856 utfärdade Nådiga Stadga för Rikets Allmänna Elemenlar-lärov erk bestämda och sedermera lill vidtagande närmare föreskrifua organisationen af dessa anstalter förekomma de väsendtl ga brister, dels al! genom läro-ämnenas anordning och läro-kursernas vidd ungdomen hade lill kropp och själ mäste förslappas, dels ock att genom den ölverdrifna valfrihet i afseende pä språkstudier, hvilken ål ungdomen med dess målsmäns bifall blifvit beviljad, läroverket kan sönderfalla i så många så kallade bildnings-linier alt det kommer alt öfverstiga Rektors och Lärares förmåga alt sorgfälligt öfvervälta, hvilkendera linien hvarje lärjunge tillhör, eller, om delta genom noggrannare anteckningar skulle låta sig göra, åtminstone att besörja allas ändamålsenliga undervisning; — i hvilket förstnämnda hänseende exempelvis förhållandena i 3:dje klassen gjorts till föremål för uppmärksamhet och hvilka utvisat, att för dervarande lärjungar, vid en ålder af omkring II år. erfordrades för hem-läsning i veckan mer än hälften sä lång lid, som de på leklions-tabellen uppförda 32 läro-timmarne, samt alt föga tillfälle blefve öfrigt för nödiga kmpps-öfningar, med hvila från själs-arbelen; Och är vidare anlördt, all, om än, till förekommannde af den under en sådan läse-ordning oundvikliga öfveransträngning, Eforerne medgifvits att något modifiera sjelfva läse-ordningen, äfvensom dispenser från läro-ämnen tillåtits, syntes det dock Bilt. till It. St. Skrifvelse N:o 200. vara hällre, alt sjelfva lagen mildrades, än alt den qvarslode sådan, alt den samvetsgrannaste Eforus måsle, i tvekan emellan stadgans fordringar, å ena, och lärjungarnas gagn, å andra sidan, finna sig föranlåten att förbida erfarenhetens afgörande vittnesbörd, hvilket torde utfalla på ett ingalunda tillfredsställande sätt och det ju mindre, i samma mån sorn lärarne mera nitiskt och kraftfullt drifva undervisningen, hvar i sitt ämne.
Hade det varit en af statsmedel ensamt bildad fond med bestämda pensionsbelopp, så hade förhållandet varit annorlunda, men nu inträffar icke sådant förhållande, och i samma stund man sammansloge cassorna, kunde det väl hända, att någon tillökning i pensionerna för Riksg.contts tjenstemän uppkom, men den kund® alldeles ieke blifva motsvarande den förhöjning, som i annat fall skulle uppkomma för delägarne i assislance-fonden, och den omständighet, Hr von Hartmansdorff behagat nämna, att den siste qvarvarande pensionären skulle få mer än hans lön utgjort, är en följd af hela verkets indragning och de öfrige delägarnes afgång. Denna händelse är icke beräknad vid cassans bildande, och kan ej ofta inträffa, emedan det sällan händer att embetsverk med enskilda pensions-inrättningar belt och hållet upphöra; men om man nu t. ex. föreställde sig det icke troliga, att arme'ens hela nuvar. organisation upplöstes, och att man icke mer behöfde några krigsmän i 8 H. a® 21Ö Den io Juni e. m. Sverige, så frågar jag, om det vore R. Sl:s rätt att, när icke nytt befäl tillsattes och Statens bidrag till arméens pensions-cassa hade upphört, taga denna cassa och sammanslå den med civilstatens pensions-cassa, derföre att icke armeens befäl completterades? Vore det icke de qvarvarandes rättighet att få förökade pensioner, tills den siste afgått? Jag skulle förmoda det, åtminstone kunde ingen disposition öfver dessa personers egendom ske annorlunda, än att man först frågade dem, huruvida de ville ingå på den förändrade regleringen'man ville verkställa. Jag förnyar min anhållan om återremiss. Hr Lefre'n, Joli. Pehr: Jag önskade, att någon af SlatsUtskts ledamöter ville upplysa hvilka försigtighetsmått blifvit vidtagna till bevarande af deras rätt, som äro berättigade att få pensioner ur f. d. Assistance-contorets pensions-cassa.
Härvid ropades starka ja, jemte ett eller annat nej, hvarpå Hr Landtm, tillkännagaf, att denna sednare propos. blifvit besvajad pieti öfvervägande ja. Hr Gr. o. La p dtro. tillkännagaf, att samtlige de öfriga Riks8l:n, enl. ankomne prot.ntdr. hade antagit R. o. Adis i dag beslutade inbjudning, samt jemväl den underrättelse redan erhållits att K. M. i ljäder förklarat Sig nu genast vilja emottaga depulationen, hvilken fördenskull komrae att afgå så snart de öfrige RiksStms ledamöter hunnit till Riddarhuset ankomma. Då nu Hr Munck af Rosenschöld, Nils Rtuh, på sin derom gjorda begäran, blef uppropad, hördes, så snart lian började sill anförande och innan något deraf kunde till prot. uppfattas, många ledamöter med häftighet ropa: ”tyst!”, och blef Hr Munck af Rosenschöld genom dessa rop oell buller hindrad att Den il M a rs. 329 göra sig hörd, intilldess Hr Gr. o. Landtm, lyckats att genom klubbslag återställa lystnaden. Sedan härefter lii Landtm, äfven muntligen uppmanat till lystnad, på del lian malte kunna höra hvad Hr Munck af Rosenschöld hade att andraga, uppropades åter Hr Munck af Rosenschöld, som nu yttrade: Jag anhåller för det första, att Hr Gr. o. Landtm, ville förklara om det tillätes mig såsom representant att begagna min yttranderätt, och efter denna förklaring får jag anmfila, alt det är anledn. till anmärkn. emot Konungens rådgifvare samt föredragande Statsrådet och chefen för landlförsvars-deparl:t, hvarom remiss anhålles till Const.Utsk., för hvilket an!edn:ne uppgifvas skola. För det andra får jag till R. o. Ad:s prol. för denna dag afgifva följande anförande: Talaren började härefter uppläsa eli sålydande anförande: Ej blott inför mitt Stånd, tilan inför samlelige R.
Vore det icke så, behöfde man icke mera än att adressera sig till Ridd.- secret. för att tilta på hvad som blifvit uppsatt och sedermera sjelf, bäst man kunde, söka att uppfatta dessa ordalag. Då det nu är en chiffre, som icke alla kunna läsa, men då deremot denna chiffre är mycket fullständig, så vet jag icke hvarföre det skulle bestridas någon, att af Ridd.secret. få kunskap om hvad lian verkligen sagt. Den nu så mycket klandrade åtgärden hos Ridd.secret., är likväl eudast, att han lemnat ett sådant svar. Man har äfven sagt, att felet är hos Hr Silfveretolpe, som tilltrott sig det vågsamma steg, att meddela hvad han sjelf yttrat. Jag skulle tro, att detta borde uppfattas, alldeles ur en motsatt synpunkt. Om det nemi. kan vara tveksamt, huruvida hvad som anmäles af en enda ledamot om sitt eget yttrande är i enlighet med verkliga förhållandet, så må just Den 7 Maj f. m. 391 deruti ligga en orsak för denne ledamot att gifva det tillkänna, på det man icke malle säga, att lian vid den slutliga justeringen ändrar något af de ordalag, som blifvit antiiärkta. Då således Frih. Cederström och andra så mycket ifra för, att detta ämne icke borde omtalas förr än justeringen af prot. försiggått, så bevisar det, att de alldeles missuppfattat hvad sorn varit den rälta anledningen för Hr Silfverstolpe alt göra det slraxt, nemi. all del icke skulle sägas i PresteSt., att lian begagnat sin rätt att justera på eli sådant sätt, att lian ändrat eller ulstrukit de ord, hvilka han visste bade fästat åhörares uppmärksamhet på läktaren. Jag enskildt är i tillfälle att meddela från en ledamot i PresteSt., icke den sorn blifvit citerad i tidningarne, utan frän en annan, all han enskildt trodde sig finna, alt den der egentliga objectionen med ordet ärligt, varit gjord specielt om PresteSt.