Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Han talade inte som andra, han tänkte inte som andra, och Elin visste ej, om hon var rädd för honom eller om hon tyckte om honom. Han hade läst en ohygglig mängd romaner. På lediga stunder gjorde han nästan aldrig annat, och han var på sitt sätt fantastisk och öfverspänd som trots någon kultiverad Heineoch Byronsdyrkare. Hvad han hade talat vackert med henne om kärlek och alt sådant, som hon ännu inte hört någon annan tala till henne om. Men hon blef altid så rädd för honom. Ty han var så häftig och så alvarsam. Och hon var ett gladt, ett friskt och ett lefnadslustigt barn. Fin ville hon vara och njuta ville hon också. Inte hade hon tänkt på att gifta sig inte. Så underlig han kunde vara. Han hade gifvit henne sitt porträtt en gång. Det var ljust i färgen och litet suddigt. Han hade håret ordentligt benadt och kammadt med vatten, så att det låg aldeles slätstruket öfver pannan, kragen satt högt upp, och halsduken var knuten löst och med långa hängande snibbar. Det gaf han henne, och så sade han, att hon skulle gömma det väl och tänka på honom hvar gång hon såg på det. – För jag älskar dig, sade han, mer än alting i hela verlden. Och jag har så stor kärlek till dig, så jag skulle kunna vara utan alting annat, bara jag hade dig. Då hade hon sett på porträttet en stund och så hade hon skrattat. – Hvad skrattar du åt? sade han. Och hon svarade: – Jo, jag tycker du ser så lustig ut. Aldrig ser du ut så här annars. Hon hade inte menat något ondt med det. Men han blef med ens krithvit i ansigtet, ryckte kortet ifrån henne, ref det häftigt i små bitar och gick sin väg. Men några dagar därefter hade han själf kommit och gifvit henne ett nytt porträtt. En annan gång hade hon blifvit ordentligt ond på honom för någon småsak. Då hade hon tagit hans porträtt, stuckit ut ögonen på det med en hårnål och skickat till honom det på posten. Under fjorton dagar hade hon då icke sett till honom. Hon ångrade, att hon varit elak emot honom, och nästa gång de träffades, bad hon honom om ett nytt porträtt. Och så hade han gifvit henne ännu ett.
Jag vill icke bestrida, att uti Hr Dalmans yttrande finnas sanningar in abstracto, hvilka, såsom sådana, icke kunna vederläggas; men uti frågan, huruvida de här äro tillämpliga, ingår, såsom en väsendtlig omständighet för pröfningen, att med lugn betrakta och undersöka dep ställning, hvari vårt land, enligt dess nuvar, constitution, verkligen befinner sig, och för deri, som företager en sådan undersökning, skola fjällen snart falla från ögonen, och han skall finpå, att med den Representation vi 6a Den 5 Mare f. ns. äga oell på det sätt vår Styrelse är organiserad, ger raan Läst och för landet nyttigast att hålla sig till det sakvigtiga. För min del liar jag ansett mig dertill särskildt förbunden, sedan jag blifvit satt i spetsen för ledningen af ett Utskis Srender, hvilket har att bereda de ämnen, som hufvudsakligen utgjort anledningen till R. Sits urtima sammankallande. Mig åligger det således att undersöka materien uti den K. skrifvelsen, och jag kan då icke finna annat, än att skiljaktigheterna i frågan melian Konungen och hans rådgifvare hänföra sig endast till den omständighet, att å ena sidan Konungen velat uppskjuta sakens afgörande, och rådgifvarne, å den andra, velat, att ett definitivt afgörande deraf omedelbart måtte äga rum, hvadan dessa för sin del uttryckt sin opinion samt tillstyrkt Konungen alt uttrycka sin. Vid ett så beskaffadt förhållande, och då II. St. till Konungen framställt en önskan, hvilken jag visserligen eljest delar, men som jag icke ansett Ständerna beliöft lill K. M. frambära, måste jag verkligen bekänna, att jag anser rådgifvarne hafva varit försatta i ett dilemma, då de endast haft att insistera på, det Konungen måtte tillkännagifva sin tanka, förrän han sjelf förklarat sig vara dertill benägen. Jag har uti en känd reservation närmare utvecklat skälen för min åsigt i denna del, och det kan utaf denna handling slutas, det min tanka är, att R. St. genom deras förut i detta ärende vidtagna åtgärder, genom formen för deras beslut, gifvit mer än tillräcklig anledn. för K.
Uti Utskottets förslag <§ 125 finnes visserligen projekteradt ett korrektiv häremot; men det är klart, att om det öfverensstäminer med borgenärernas fördelar, att konkursen icke skall hastigt afslutas, skola de nog tvista med gäldenären härom och låta rättegång i detta ämne fortgå genom alla instanser, allena för att vinna tid — och under hela den tid, som sålunda under rättegången förllyter, måhända 3—4 år, skulle gäldenären fortfarande hållas i konkurstillstånd och hvad han ärfver eller förvärfver gå till konkursmassan! Vidkommande sedan grundsatsen, att en viss majoritet af borgenärerna må kunna träffa ackord med gäldenären om betalningen och minoriteten i detta fall bindas af majoritetens beslut, strider densamma uppenbarligen emot den allmänna rättsregeln, att två eller flera personer icke må genom ett sig emellan träffadt aftal besluta om tredje mans rätt. Till stöd för ifrågavarande grundsats har man visserligen åberopat den förmodade nytta för det allmänna, som kan blifva en följd deraf, att på obestånd komne affärsmän snart sättas i tillfälle att återtaga sin affärs verksamhet. Men i Utskottets förslag, likasom i de Kommitterades, är grundsatsen om tvångsackordet icke inskränkt till blott affärsmäns konkurser. Afsigten är tvertom, att den skall gälla i alla konkursmål. Olägenheter skola då äfven visa sig, bland annat deri, att knappt någon gäldenär skall underlåta att genom borgenärers tillhjelp, med hvilka han genom vänskapens eller slägtskapens band är förenad, tilltvinga sig ett ackord, som minskar de öfriges rätt. Utskottet anför visserligen, att borgenärerna i en konkurs böra, likasom bolagsmän i ett bolag, vara underkastade majoritetens beslut.
Samma ändamål tror man sig kunna vinna på en, som. man förebär, mindre förhatlig väg, nemligen genom förhöjd tullafgift, men denna utväg sfi BevillninSs-TJlsJiOllels Utlåtande fl.0 16. är beklagligen blott ett palliativ, och säkerligen ett ibland de svagaste. Verksammast är och blifver altid det som öppet och klart faller hvar och en i ögonen; och sådant är förhållandet med den nu ifrågavarande öfvergodsoch consumtionsafgiflen; den skulle komma alt synas på hvarje consuments Debet-Sedel, oell verka hos mången på samma sätt som saltet i ögat. Jag anser således en consumlionsafgift, som också bör och kan kallas öfverflödsafgift, emedan spirituosa alldeles icke äro nödvändiga eller oumbärliga, högst gagnelig och välgörande, icke allenast för det Statsbidrag, sorn af en stor del bättre lottade samhällsmedlemmar derigenom skulle komma att utgå, och bereda en lindring uti skattebördorna för de fattigare folk-classerna, ulan synnerligast för den återhållskraft för ölverflödsoch njutnings-begäret som deruti ligger förvarad.” N:o 16. Ank. till Exp. Utsk, d. 26 Junii. Memorial, i anledning af eli frän ConstitutionsTJtskottet till Bevillningsutskottet ankommet ProtocollsUtdrag med afseende ä Rikets Högloft, Ständers olika be lut i frågan huruvida Herr Grefve Cronhjelms, O. A., motion, angående Städernas 2'olag bör af Bevillnings-Utskottet till behandling upptagat. Uti Memorial under N:o g har BevillningsUtskottet till Rikets Höglo!]. Ständer framställt de skäl, hvilka legat till grund för Utskottets åsigt att icke kunna till behandling upptaga Herr Grefve Cronhjelms} O. A,} motion rörande den till Stapelstäderna utgående Tolag, hvilken motion från Höglofl. Ridderskapet och Adeln blifvit till Bevillningssamt Allmänna Besvärsoch OeconomieUlskotten remitterad.
Directionen vågar göra sig förvissad, att detta allt, om Nummer-Lotteri-Inrättningens upphörande varder beslutadt, får komma i öfvervägande, till det afseende, hvarigenom samtlige vid detta Statens Verk anställde Embetsoch Tjenstemän samt Betjente, af hvilka många hafva i 30 till 40 år eller derutöfver och de fleste öfver 20 år arbetat i Verkets tjenst, samt nästan alla hunnit öfver deras medelålder, må blifva försäkrade om oförändradt åtnjutande af de på Stat hittills bestådde löningsförmåner; och Directionen får i sådant afseende underdånigst framställa, att Aflönings-Staten upptager tillsammans 9,680 R:dr, oberäknade Extra arfvoden, som Directionen enligt Staten anslagit i mohn af hvad göromålen fordrat; och att tillgång dertill, ehuru den fortgående årliga Vinsten af LotteriSpelet upphör när Verket indrages, likväl dels före detta varit beredd uti den Capital-Fond, som var af Lotteri-Vinsten i behåll intill år 1823, och då, enligt Rikets Ständers Beslut blef ifrån Lotteri-Cassan, med ett Capital af 217,007 R:dr 6 sk. 10 r:st. i Penningar och Räntebärande Obligationer öfverlemnad till Riksgälds-Contoret, som sedermera aldrig fått vidkännas någon utgift i och för det Nummer-Lotteriet anvisade Creditif derstädes, dels ock för härvarande finnes att tillgå, ej mindre i Lotteri-Cassans Behållning af omkring 37,000 R:dr, än äfven i Brudgåfvo-For ms och dess Ränte-Medels-Cassas Behållning, som enligt 1838 års
Brott, som är föröfvadt innan nya lagen blifvit gällande, men för hvilket dessförinnan straff ej är bestämdt genom dom, som vunnit laga kraft eller ej öfverklagad varder, skall efter nya lagen straffas, om det straff, som efter samma lag ådömas bör, är lindrigare, än det, som i äldre lag eller författning för brottet stadgadt varit. 6 §. Är brott i äldre lag eller författning belagdt med afbön eller utställning att skämmas, må det straff ej ådömas. Har sådant straff blifvit, innan nya lagen trädde i verksamhet, ådömdt, må det ej till verkställighet befordras. Landsförvisning eller förlust af ära må ej heller ådömas: finnes å brott, som endast med landsförvisning straffas skulle, straff i nya lagen utsatt; då skall det straff tillämpas: i stället för förlust af ära varde förlust af medborgerligt förtroende/om brottet med sådan påföljd i nya lagen belagdt är, förbrytaren ådömd, efter ty i samma lag för hvarje fall stadgadt är. Der förlust af medborgerligt förtroende skulle efter äldre lag eller författning å brott följa, må dylik påföljd ej åläggas i annat fall, än om förbrytaren dertill efter nya lagen sig skyldig gjort. 7 §. Till fängelse med arbete skall ej vidare dömas, utan varde, i stället, fängelse, hvarom i 2 kap. 6 § af nya lagen skils, ålagdt på lika lång tid, som till fängelse med arbete dömas bort, dock ej öfver två år: är, innan nya lagen gällande blef, fängelse med arbete, antingen omedelbart eller såsom förvandlingsstraff, någon ålagdt; vare det, i afseende på sättet för verkställigheten, så ock vid förening eller sammanläggning af straff, lika med fängelse efter nya lagen ansedt. 8 §.
Då uti Kongl, cirkulärbrefven den 21 Augusti 1786 och den 24 Januari 1811, jemte det allmänna bestämmande, att det bör skattas för skicklighet hos en sökande till pastorat, att han eger lärdom och de kunskaper, som till sysslans fullkomliga bestridande fordras, samt för förtjenst, att han med kännedom, nit och försigtighet skött det kall, honom varit anförtrodt, och såmedelst gjort sig förtjent af vidare befordran, blifvit uttryckligen stadgadt, att den högre lärdomen eger en ostridig företrädesrätt vid pastorater af första klassen, och att pröfningen vid frågan om förslag till sådana borde således blifva, huruvida de sökande för särdeles lärdom och skicklighet gjort sig i det allmänna kände, samt att, i händelse sådant icke inträffade, den enes större lärdom och den andres använda möda och förvärfvade skicklighet i tjensten då fingo mot hvarandra vägas; men hvarken dessa eller andra författningar innehålla någon särskild föreskrift, på grund hvaraf det företräde, som, till följd af de sålunda stadgade grunder, skulle i förevarande ärende tillkommit den med högsta theologiska lärdoms-graden utmärkte sökanden, kunde hafva bordt vika för afseendet å den andres ofördelaktigare aflöning och behof af lugnare tjenst; anser Konstitutions-Ut - 38 Konslilutions-Utskottets Memorial, N:o 6. skottet det af Stats-råden Herr friherre Palmstjerna och Herr von Hohenhausen i ärendet gifna rådslag hafva en tydligt framstående egenskap af godtycklighet, som icke bordt undgå att göras till föremål för anmärk*- ning hos Rikets Ständer. 13. Angående befordringslagar nes tillämpning vid tillsättning af ett borgmästare-embete.
Hon är blek och mager; och den lutande ställning, hon erhållit genom att ständigt sitta krökt öfver bågen, ger hennes i sig sjelf korta och klena växt ett tvinsjukt och ofördelaktigt utseende. Men detta gör ingenting; man ser icke på det eller kommer åtminstone icke ihåg det, när man betraktar hennes vänliga och milda ögon. De hafva den vackraste blå färg och ett så obeskrifligt godt uttryck, att jag aldrig begriper huru någon – det jag likväl ofta hört – kan hafva hjerta att pruta med den stackars flickan på hennes arbeten. Jag blef bekant hos dem genom min patronessa, som skickat mig dit att efterfråga priset å brodering på ett par stycken gardintyg. Frun har nemligen den vanan att spara sitt tjenstfolk, om hon kan få bud på annat sätt; ”ty,” säger hon, ”de stjäla ifrån mig dubbelt så mycken tid, som behöfdes för deras ärende.” Denna gång emottog jag det med verkligt nöje, ty efter mor berättat mig så mycket om Carlmarkens, kände jag just en glädje att få se dem. Dessutom bodde de i det lilla gula huset, der mina älskade föräldrar bott. Jag gick dit och knackade på dörren till det rum, der jag sjelf sprungit och lekt, då jag ännu var en liten en i kolt. Ett sakta: ”stig in!” bjöd mig att öppna. Det är en underlig känsla att komma in ibland fremmande, der man en gång varit hemma. Jag tyckte i en hast att allt stod klart för mig från den tiden, då jag satt med abc-boken i handen på pallen borta vid jernkakelugnen, med sina stora hästar och ryttare. Dessa stodo riktigt qvar ännu på sin gamla plats, och jag kunde knappt taga ögonen ifrån dem, ty det blef mig allt lifligare, hur ofta, när jag ville taga på dem, jag brände blåsor på fingrarne, och huru mor då sade: ”gå ifrån kakelugnen, rustibus, annars får du ris till på köpet!” Slutligen erinrade jag mig dock att jag hade ett annat ärende, än att betrakta mina gamla bekantskaper. Jag vände mig om; och der stod den gamla frun och hennes dotter och betraktade mig med lika mycken uppmärksamhet, som jag mina kära ryttare.
Om behofvet kräfver täta förändringar i Oeconomiska Stadganden, så bevises derigenom visserligen ett vacklande Husbållssystem, och att föreskrifterne antingen icke varit byggde på den visshet, som är erfarenhetens frugt, eller1 ock, att man vid deras stiftande sedt mångas, men ej allas, icke en gång de flestes interessen; men onekeligen in trä lfa många sådana förhållanden, dem den högsta menskliga vishet ej kan förutse, och då det skulle befinnas i högsta grad olyckligt för ett Land att äga oföränderliga Oeconomiska stadgar. Den 34 Januari!. 3:0 Att Spanmälspriserne icke alltid nedsättas af förbud emot B ränvinsbr ämling. Derå får svaras: Att då Jordbruket är Sveriges ModerNäring och det yrke, som nu upprätthåller Staten, och sorn en gång lossar från sina tunga band, skall göra Statens välstånd; hvilken kan då önska att Jordbrukets producter skola falla uti vanvärde, eller skäligen missunna dess Idkare en billig vinst. — De flestes, ja! alla Medborgares, både i Släder och på Landet, sanna väl, fordrar att Jordbruket gynnas i naturlig ordning; ty i annat fall skulle ju den källa uttorka, som gifver lif åt våra öfriga Yrken. Här är således mindre fråga om att nedsätta priserne, är att bespara sjelfva Spanmålen och dymedelst förekomma nöd och brist jemte deras oskiljaktiga följder; Ocker och Brott af alla slag. 3:o Att införsel af Utländsk Säd icke skulle ökas vid fort farande fri Bi' anvin sbränn ing, åtminstone ej i större mohnj än som af det i motsatt händelse införskrifna Bränvin rikeligen skulle fyllas. Jag får dervid anmärka, att hvarje inforskrifven Utländsk tunna Säd, är Riksförlust, och hvarje deremot svarande Bränvin» qvantitet, en ännu större.
Bristen häraf vållar oftast varornas förstöring, i mer eller mindre mån, — ger äfven köparen anledn. till begagnande af säljarens härigenom iråkade förlägenhet, med påstående, att varan af regn eller köld är skadad, — nedsätter dess värde, hvaraf följer att säljaren nödgas till underpris aflåta dess effectivt oskadade vara, såvida han ej, med oförrättadt ärende och sin tids förlust, vill, ulan ändamål med hela resan, återvända, utan att emot elt .dylikt förfarande kunna lägga något hinder, och sedan både lif och helsa genom dessa brister ofta blifvit satta i sticket, och skydds-afgift erlagd, utan att deraf kunnat dragas ringaste fördel, — förhållanden hvilka ingalunda lemna någon uppmuntran till idoghetens befrämjande. Jag anser alltså, att om Stockholms stad vill hafva ordning vid broar och hamnar, hvaremot ingen invändning kan äga rum, bör denna ordning likväl af stadens vederb. 3G6 Den j Morse. m. auetoriteter ensamt underhållas, utan att allmänheten derigenom belägges med skatter, hvilkas princip är stridande mot allmän lag, der de ej äro grundade på Ständers beslut; anhållande jag således om undersökning af det Utsk., hvartill denna min motion torde remitteras, huru dessa afgifter tillkommit, och med hvad rättighet de blifvit de trafikerande pålagda. Lades på bordet. Hr Grundelstjerna, Axel Wilh., hade inlemnat följande: Uti den af K. M. lill R.
Hon satt där ju och lät plundra sig på allt det, som måste vara henne dyrbarare än silfver eller guld. »Vi skola ej ha klockringning och ej silfverplåtar på kistan. Vi vilja ha det så, mor och jag, men vi tala om det för prosten för att höra om han tycker, att det är orätt mot far.» Nu talade också kvinnan. »Det är så, att vi vilja veta om prosten tycker, att det kan vara orätt mot far.» Prosten teg ännu och då fortsatte kvinnan ifrigare: »Jag skall säga prosten, att hade min man brutit mot kung eller fogde eller hade jag måst skära ned honom ur galgen, skulle han ändock fått en hederlig begrafning, såsom hans far före honom, ty Ingemarsönerna frukta ingen, och det är ingen de behöfva gå ur vägen för. Men om julen har Gud satt fred mellan djur och människor, och det arma djuret höll Guds bud, men vi bröto det, och därför äro vi nu under Guds straff. Och det går ej an för oss att fara fram med ståt och uppståndelse.» Prosten reste sig och gick bort till gumman. »Det är rätt hvad ni säger,» sade han, »och ni skall följa er egen vilja.» Och ovillkorligen, tillade han, kanske mest för sig själf: »Ingemarerna äro storslaget folk.» Gumman rätade litet på sig vid dessa ord. Prosten såg henne för ett ögonblick såsom en symbol för hela ätten. Han förstod hvad som sekel efter sekel hade gett dessa tungföra och fåmälta människor makt att vara hela socknens ledare. »Det tillhör Ingemarsönerna att ge folket ett godt föredöme,» sade hon. »Det tillkommer oss att visa, att vi äro ödmjuka inför Gud.» EN HISTORIA FRÅN HALSTANÄS Någonstädes utmed vägen låg förr i världen en gammal gård, som kallades Halstanäs. Den hade skogsbrynet alldeles bakom sig och var lågbyggd med långa räckor af rödmålade hus. Bredvid boningshuset stod en stor hägg, som öfversållade det röda tegeltaket med svarta bär. En vällingklocka med skärmtak – hängde uppe öfver stallgafveln.
Förordningarne den 9 Augusti 1851 och den 23 Oktober 1857 innehålla, skyldigheten att deltaga i fjerdingsmans aflöning åligga alla hemman af hvad beskaffenhet de vara må, skattlagda samt bebyggda och särskildt värde åsätta lägenheter, verk och inrättningar, jemte alla på landet boende och borgerlig rörelse idkande handlande; och har, genom nyssnämnda 1851 års Förordning, tillika blifvit föreskrifvet, att berörda aflöning skall från samtliga ofvannämnda hemman, lägenheter, verk och personer utgöras efter samma grunder, som för rättighet att deltaga i sockenstämmas öfverläggningar och beslut, enligt Kongl. Förordningen den 29 Augusti 1843, äro stadgade. Att skyldigheten att deltaga i aflöning af fjerdingsman bör utsträckas till alla kommunens skattskyldige innevånare, finner Utskottet öfverensstämmande med andan i de nya kommunal-författningarne; och anser Utskottet sig, på de i öfrigt af Kongl. Maj:t anförda skäl för denna mening, böra tillstyrka Rikets Ständer, att till Kongl. Maj:ts ifrågavarande nådiga Proposition lemna bifall. Hvad åter angår Johan Henrikssons motion, vill Utskottet erinra, att kapellförsamlingar icke äro egna kommuner, utan i kommunalt hänseende endast utgöra delar af stamsocknarna, i hvilkas skyldighet att hålla fjerdingsman kapelllagets innevånare äro pligtige deltaga.
Det är just på möjligheten af att ingjuta lif i institutionen, om den skall qvarstanna i Upsala, som jag i högsta grad tviflar. Och, mine Hrr, det är icke nog dermed, att det juridiska studiet bedrifves på ett för lärjungarne högst ogagnelig! sätt, utan, hvad sorn är nästan ännu värre, erfarenheten har å sednare tider varit, att det snart sagt är omöjligt att få några lärare i rättsvetenskapen, så länge institutionen finnes qvar i en småstad. Annorlunda skulle utan tvifvel förhållandet blifva, om fakulteten förlädes här i hufvudstaden, der det blefve tillfälle för Professorerne'att både i theoretiskt och praktiskt hänseende förkofra sig i sin vetenskap, att blifva verkliga juridiska auktoriteter, de der rådfrågades i alla tvistigare rättsfall och bade utsigt att blifva befordrade till landets högsta domareplatser. En sådan vexelverkan emellan theori och praktiken skulle åt juridikens studium gifva det lif och det intresse, som nu beklagligtvis nästan helt och hållet saknas, samt bereda tillfälle för de studerande att förvärfva sig en verklig juridisk bildning. Ehuru jag med detta mål för ögonen, icke skulle hysa någon betänklighet emot både Upsala och Lunds juridiska fakulteters förflyttning till hufvudstaden, vill jag dock, enär frågan derom icke vid denna Riksdag torde hafva någon utsigt till framgång, inskränka mig till att anhålla om återremiss i den af mig nu antydda syftning. Hr Printzenskjöld: Det måtte väl vara att förändra instiVII H. 22 33S Den 15 Juli f. m. tutionen, då man lösrycker den juridiska fakulteten från Universitetet oell förflyttar den till en annan ort! Den blifver ju i sådant fall endast en juridisk skola eller undervisningsanstalt, som ingalunda kan ega den betydelse, eller hafva det omfång, som en juridisk fakultet, utgörande en integrerande del af Universitetet. Man säger, att en jurist har bättre tillfälle att förvärfva sig en grund lig juridisk bildning här i hufvudstaden än i Upsala.
Du småler, jag undrar icke deröfver, men mina begrepp voro redan så förvillade, min vidskepelse, som du skulle kalla det, så stor, att jag verkligen trodde det, eftersom ingen naturlig förklaring stod mig till buds. Ringen var borta, och sedan jag pro forma anbefalt städerskan att noga söka efter den i rummet, gick jag ut. Bosser och jag hade kommit öfverens om en segeltur utåt hafvet denna morgon. Vädret var förtjusande, vi foro, och den friska sjöluften skingrade både mina besynnerliga föreställningar och den feber, som sedan natten brände i mitt blod. Vi hade hunnit utåt viken ett stycke och styrde just omkring en liten udde, då jag blef varse en båt liggande helt stilla vid skäret, och deruti en liten hopkrupen person, som helt ensam satt och metade. Just som vi passerade förbi, reste han sig upp och sträckte ut handen för att påsätta nytt bete, och som vi ett ögonblick voro helt nära, såg jag tydligt, att hans naglar voro svartblå som på en färgare. Den plötsliga rörelse jag kände dervid var så stor, att jag nästan kastade mig öfver båtkanten, och som seglen i detsamma vändes för vinden, ropade Bosser förargad: — För fan! sitt då stilla, du kommer båten att kantra. Den hade i sjelfva verket tagit in vatten, men jag gaf icke akt derpå, utan ropade åt våra sjömän att nalkas skäret ännu närmare. — Man kan icke komma närmare med den här båten, det är bara ett grund och ingenting att se, — försäkrade karlarne, under det vi aflägsnade oss allt mera derifrån. — Men det var en bekant der i båten, som jag nödvändigt vill träffa. — Han såg ut som en fiskare, det var åtminstone ingen af badgästerna, du misstar dig säkert. — Låt oss imellertid vända om, jag måste träffa honom, jag är nästan säker, att det var en person, som jag länge önskat råka, — fortfor jag ifrigt. — Vinden är rakt emot, man kan nu icke komma dit tillbaka utan att ro. — Nåväl! så låt oss ro, jag måste öfvertyga mig, om det verkligen var den person jag menar.