Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Här far han åter lefva i en katolsk verld, i en verld af innerlig tro och tillbedjan. Här får han tala om sin älskade madonna, ty, såsom det tillhör en så svärmiskt-katolsk ande, ser han » madonnan och barnet » i en glödande belysning, i en trolsk, hänförande, paradisisk fägring. Hon uppträder ofta i skaldens sånger. » En himmelsk poesi » läser han i hennes blick, och trånande bönfaller han: » Kom, sköna bild, när jag skall dö en gång, O, sväfva ned vid stilla andesång. » Till barnet säger han: » Du underfulla barn, o räck mig då Till slutlig frälsning dina hulda armar Med denna blick, der kärlek sig förbarmar, Den djupa blick, som jag har älskat så 1 ». Äfven helgonen uppträda. I » Nattvarden » heter det: » Englarne templet freda, Helgonen hålla vården här om de trognes fjät. » » Helgonfrom » och » helgondrag * förekomma ofta, och englar och andar trängas i hans sånger. 1 » Rafael » .Dessa tre likheter mellan Wirsén och romantiken, denna Calderön-, Madonnaoch Helgondyrkan äro dock icke ensamma. Man skall, om man gör sig besvär, kunna upptäcka långt flere. Romantiken svärmade för det barnsliga och enfaldiga; Wirséns barnakärlek och önskan att sjelf bli barn har ofvan omtalats. Deruti, om ej i annat, står skalden oöfverträffad 1. Romantiken gjorde Fiesole, munken och helgonmålaren, till konstnärens ideal och konstens ypperste; Wirsén gör detsamma, då han i dikten » Det bästa » kallar Fiesole den skönaste konstnär och Dante den skönaste skald. Naturligtvis Dante, ty hvem har, som han, i » den gudomliga komedien », afspeglat medeltiden med all dess mysticism? Vidare älskar han den romantiska » Waldeinsamkeit ». Han längtar från ängen med dess klara, öppna solljus till skogens tystnad. » Der, hvart jag blicken vänder, Vimlande stå legender, Sagor ur forndagstron * ».
Städer i allmänhet, af ålder tillaggde rättigheter och förmåner, så vidt desse ännu stå tillsammans med tidehvarfvets fordringar på en större näringsfrihet. De från Magistraterne för delta qvinqvennium, äfvensom för det nästföregående, hit inkomne Berättelser, beskrifva, i mer eller mindre tydliga ordalag, Städernes Handelsoch Handtverks-rörelse, eller Stadsmanna-Näringarne i allmänhet, såsom varande i jemnt aftagande; Men, för min del, kan jag, vid betraktande deraf, att Länets folkmängd under de sistförflutne 25 åren blifvit i det bela ökad med 66procent, hvilket åter förutsätter betydligen ökail consumtion af Köpmansoch Handtverks-varor, samt följaktligen utvidgad trafik, — icke antaga ofvanförmälte beskrifningar eller omdömen, såsom grundade, fastän ett tillfälligt aftagande under en viss tid, och tilltagande under en annan, kunnat äga och verkeligen ägt runi, af serskilte här förut uppgifne orsaker. Alt obestämde myntförhållanden och andre omständigheter, under sistförflutne Tvänne öo qvinqvennier, gjort crediten man och man emellan vacklande och sålunda stundom försvårat omsättningen af producter och varor i allmänhet, må väl icke nekas; Dock som, med undantag för Borås, der olyckshändelser vållat utflyttning, Städernes folkmängd tilltagit, om icke i bredd med Landets, åtminstone betydligt, och något faeliskt motbevis om Städernes aftagande i välstånd, icke förefinnes; så anser jag mig befogad hysa den mening: att Städernes tillstånd, jemförelsevis lill en föregående tid, är hvad rörelse och förmögenhet beträffar stalionairt, och kanske i tilltagande, ehuru det öfverallt ökade antalet af Näringsidkare haft till följe, att rörelsen och förmögenheten nu mera finnas delade på flera händer, än förr. Wenersborg å Lands-Cantzliet den 3i December i83a, P. Sakuklhjelh. A. P. Sandberg. —r > i * -i i ■ — £ ' ' •** •r :! ' . i' !* : ... Säteri-Rusthall
Utskottet, som ansett det icke tillkomma sig att granska och bedöma behöfligheten af de biträden, hvilka de respective Riks-Stånden, till befordrande af de inom hvartdera Ståndets Canzli förefallande göromåls oafbrutna och skyndsamma gång, antagit, har så mycket mindre funnit omförmälde, hos Preste-Ståndet framställda, yrkande kunna föranleda den dermed åsyftade inskränkning i Canzli-personalens antal, som nyssnämnde Riks-Stånd, enligt Utskottet serskildt meddeladt Protocolls-Utdrag, samma dag, som Utskottets memorial af Ståndet återremitterades, beslutit en ytterligare tillökning i antalet af de för dess Canzli-betjening förut äskade arfvoden. 3:o Angående likhet i aflöningen för samtliga Riks-Ståndens Secreterare och Notarier. Af den anledning, att Utskottet, vid ifrågavarande arfvodens och dagtractamentens föreslående, i allmänhet ansett sig böra bibehålla de vid sistförflutna Riksdagar fastställda aflönings-belopp, hade Utskottet för Secreteraren och Notarierne hos Bonde-Ståndet, äfven vid denna Riksdag föreslagit högre arfvoden, än för Secreterarne och Notarierne i de öfriga RiksStånden, nemligen 4oo R:dr i månaden för förstbemälde Stånds Secreterare och 5 R:dr om dagen för dervarande Notarier, samt 3oo R:dr i månaden för de andra Stånds-Secreterarne, och 4 R:dr 24 sk. om dagen för Notarierne.
Wore lian en ”Speculant i Fonderne, hvilken beräknar deras 'stigande eller fallande och sin deraf upkomman”de förlust eller vinst; kunde hans rättvisa an”språk med mindre anledning å nyo framställas, StatsUtsk. Betänkanden. ” §3 ”men han bor ej umgälla sitt förtroende för Fäderneslandets transaöioner med en sadan obestridlig förlust, honom äbragt genom nitet att befrämja jLånets framgång, hvarom ej mindre Konungens Resolution den 21 Junii 1795 °ch ”Bref den 27 December 1799, än Fullmägtiges ”i RiksgäldsContoiret till Lagersvärd aflåtne Skrif”vélser af den 17 Februari i 1794, 25 April och ”28 November 1799, 31 Mars och 14 Julii 1800, 13 Fehr. 27 Apiil och 5 November 1801, lemna ojäfagtiga Bevis uti det sätt, hvaruppå hans ”åtgärder vid Rånet ansetts. — Man torde in”vända, för att Jeunna hänföra Lagersvärd till ca”thegorien af Speculant på Svenska RånePapperj ’att Lagersviirds namn saknas i läånRistorne från ”1801 till 1810'; Orsaken åter dertill uplyses ”genom Sveriges fiendtliga förhållande till Frank”rike och den derunder lydande Genuesiska el’ ler Riguriska Republiken, sorn 1805 med Frankrike införlifvadqs, hvilket gjorde det oundvikligt, att med sorgfällighet dölja ett Svenskt Pu”blikt Ombuds andel i Rånet. Redlige vänner ”i Genua lånade härtill sine namn intill dess ”Lagersgård, sorn aldrig Upllörf, att tro sig blif.. ”va till fullo betald, åter kunde upträda såsom ”rätt innehafvare af fordrings andelen.
Den 19 December. 313 åberopade Mern. ronde den sak, hvarom nu fråga är, får jag nämna, att redan uti Const.Utsk. upstod en häftig strid ronde religionsfriheten, som genom orden uti 16 § Reg.F:n: ”Konungen bör ingens samvete tvinga eller tvinga låta”, tilldelades Svenska medborgare; alt man den tiden icke, såsom nu, fruktade för läsare och Katholiker, utan för den Grekiska kyrkan, hvilken man trodde, derest religionsfrihet medgåfves, skola upsluka den Svenska Statskyrkan; att samvetstvånget inom 1809 års Const.Utsk. ifrigt förfäktades af Biskopen af Nordin, men att dennes åsigter inom Utsk. mäste vika för de öfvertygande skäl, som anfördes af då varande Biskopen^, sedermera Arke-Biskopen Nils von Rosenstein samt af Biskopen i Westerås Doktor Wijkman Caspersson, hvilkas auktoritet i kyrkligt hänseende torde betyda något mer än Hr Thams. I afseende på den sak, hvarom nu fråga är, lyder Const.- Utsk:s Mern.: ”Hos Högv. PresteSt. hafva följande anmärkmr förekommit: uti 2 § har man yrkat det stadgande, att äfven Konungahuset borde vara af den rena Evangeliska läran. Detta stadgande är, så vidt det beträffar de Kongl. Prinsarna, i SuccessionsOrdn. intaget; och man lärer ej kunna föreställa sig det en Regent skulle underlåta att upföda sina söner i den lära, som är ett hufvudsakligt vilkor för tronföljden. Det vore kanhända på en gång opolitiskt och onyttigt att än vidare utsträcka denna föreskrift. Det är endast Konungens böjelse i förening med afseende på fäderneslandets fördelar, som torde böra bestämma hans val af en gemål; Prinsessorna åter ega ingen arfsrätt till tronen, och kunna således ej af några statsskäl beröfvas den hvarje undersute tillagde religionsfrihet”. §. 16.
Sedan Badin aflägsnat sig, anmälte vakthafvande kammarherrn: «Riddaren Beylon.« Konungen mottog honom mycket bevåget och tillsade, att denne hädanefter finge begagna samma företrädesrättighet som Badin, att fortfarande insläppas utan anmälan, äfven hos konungen. Schweitzaren utbredde sig i underdåniga tacksägelser. Hans uppsyn var likväl besvärad, och det var ej svårt att finna, det något låg honom på hjertat, som var kinkigt att komma fram med. Konungen märkte det och började derföre sjelf: – «Jag känner dig af gammalt, kära Beylon, och vet att dina uppvaktningar alltid innebära något annat, än de vanliga vördnadsbetygelserna. Ditt utseende nu säger mig det äfven. Behagligt tycks ditt ärende ej vara; men jag har redan under min korta regeringstid blifvit så van vid det obehagliga, hvilket tog sin begynnelse med min oförgätlige högstsalige herr faders alltför tidiga och högst bedröfliga frånfälle, att jag städse är beredd på allt, och du således, utan omsvep, kan gå till saken.« – «Mitt uppdrag, allernådigste herre och konung, är inskränkt till en underdånig anhållan, att Eders Maj:t täcktes med sitt höga besök hugna dess fru moder, i Hennes Maj:ts sängkammare.« De flesta personer hafva något eget sätt, att uttrycka sitt missnöje. Gustaf III, då han blef uppbragt, sade vanligen till den han talade med: «Hvad skall det heta, min herre (min fru etc.)«? Man visste då hvad klockan slagit. Till Beylon yttrade han nu: – «Hvad skall det heta, min herre? Har min fru mor så glömt etiketten! eller minnes hon icke, att jag numera är konungen, som beviljar företräden, men ej låter efterskicka mig: att hon nedstigit från thronen, och att enke-drottningens Majestät står tillbaka både för konungens och regerande drottningens?«
Jag har ansett detta erkännande vara värdt att taga vara på, och då för öfrigt ett lands försvarsplaner i väsendtlig mån måste bero af dess politiska ställning och af det begrepp man på grund häraf måste göra sig om beskaffenheten af de anfall, som skulle kunna riktas mot detsamma, har jag kommit till den 136 Dan 28 Januari f. m. öfvertygelsen, som jag uttalat i min motion, att Stockholm och Carlskrona böra befästas. Gr. Anckarsvärd har icke ingått i någon vederläggning af de skäl jaganfört till stöd för denna min åsigt; jag behöfver sålunda icke uprepa dem. men jag begagnar tillfället tillägga: att det är ett vådligt företag att öfverföra en Här. den må vara huru stark som helst, öfver hafvet, för att företaga en belägring af en starkt befästad stad, under ögonen af en anryckande armée, och då den angripande hvarje ögonblick äfventyrar, att genom ankomsten af en öfverlägsen sjöstyrka se sig afskuren från sina förbindelser mod eget land. Skulle man häremot invända att anfallet i sådan händelse kunde riktas mot någon annan punkt på våra kuster, så svarar jag: att det vore ett oklokt företag, att emot något eller några af våra landskap rikta ett anfall, hvars utförande vore begränsadt inom en ganska kort tidrymd och af hvilket under sådane omständigheter ingen annan vinst vöre att skörda än den, att hafva tändt en krigslåga, som med en annan vind ganska hastigt skulle öfverföras till den anfallandes egna kuster. Gr. Anckarsvärd har yttrat: att det snart sagdt är en omild tanke, att blottställa en stor befolkning för de gräsliga olyckorna af en belägring och ett bombardement. Jag har icke missförstått detta Hr Gr:ns yttrande, som, jag är viss derom, Hr Gr:n velat tillämpa icke å mitt förslag, utan å systemet i allmänhet att befästa städer. Jag anhåller också att Hr Gr:n ville på samma sätt. förstå don antithes, sora jag till vederläggning häraf hämtar ur Hr Gr:ns eget anförande. Krigets Genius — det är sannt — är icke mild.
St:r, »att hos K. M. anhålla, det K. M. täcktes åt sakkunnige män uppdraga att utarbeta förslag till en ny lag, så väl för afledande, som tilledande af vatten, och hvaruti bestämmas jordegares rättigheter i förhållande så väl till hvarandra som till egare af vattenverk.» Jag fruktar likväl för att Utsk:t härvid uteglömt en mängd stora intressen, som finnas i landet, men hvilka hvarken röra jordegare eller egare af vattenverk. Såsom exempel ber jag att få anföra våra Den 11 Febrniri e. m. 357 kanaler, som äro af stor vigt för kommunikationerna mellan vissa betydligare delar af landet, och hvilkas bestånd beror derpå att nuvarande förhållanden i afseende å vattenhöjden icke undergå någon förändring. Det är således af vigt att äfven detta intresse i lagen bevakas. I ett land, hvilket, såsom vårt, är så genomskuret af vattendrag och sjöar, är det också naturligt att dessa begagnas till transportmedel. Vi veta att härutinnan kunna stora strider uppstå, t. ex. om Hjelmarens sänkning; ty derom äro tankarne mycket delade mellan å ena sidan strandegarne, hvilka genom sänkningen vinna ökad jordvidd, oell å den andra de trafikerande, och sådana förhållanden finnas på många ställen i vårt land. Jag vill icke motsätta mig en skrifvelse till I(. M., för att få dessa förhållanden, hvilka fordra stor varsamhet, redda; men jag tror att den af Utskit föreslagna skrifvelse!) är alltför inskränkt. Det af Frih. Sprengtporten framställda förslaget är mera omfattande, och vore här fråga om att välja emellan Utsk:ts och Frih. Sprengtportens, så skulle jag förena mig med det sednare. Nu torde det dock icke tjena till mycket, då Utsk:ts Betänk, redan är af tre Stånd bifallet. Mig vill det emellertid synas som skulle Utsk:t kunnat egna motionen en något allvarligare pröfning, än som egt rum. Frih. von Schulzenheim: Det torde icke vara mycket att tillägga; men då jag anser ämnet ganska vigtigt, anhåller jag att få bemöta några här gjorda anmärkningar.
Men hvad hat della att göra med det ämne, som nu äf under öfverläggning? I mitt förstånd slår Den 4 December e. m. icke något sammanhang emellan dessa hegge saker. Herr Cederschjöld har så aflagt allt täckelse, att det äfven å min sida fordrar en motsvarande loyeaute, hvarföre jag här förklarar, att jag anser den lägre rörelsen vara i behof af ett ökadt Capital, och att det just är derföre jag begärt, att Obligationerna skola nedsättas till 100 R:dr. Jag vill dock göra den ändring, till förmon för Ränteberäkningen, att Obligationerna må blifva på 5oo, 2Öo, och ia5 R:dr, för öfrigt ämnar jag icke släppa denna sak utan votering. Ty, säga hvad man säga vill, ligga ändock de bästa skälen hos voteringsmassorne. Herr Rosenblad: X stöd af hvad Friherre Roye sist anfört, torde det vara bäst, alt ställa Obligationerna på 8 sk., ty detta kan motsvara hans sista skäl. Jag kan misslyckas en tid, men jag kan icke ofvertvgas, att jag misstagit mig i saken. Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken yttrade, att som förevarande moment innefattade tvänne särskildta ämnen, nemligen dels frågan om de ställen, hvarest upplåning borde ske, och dels frågan om minimum af hvarje upplåningsbelopp, ansåg Hans Excellence sig böra framställa särskild proposition å hvardera af dessa frågor; och hemställde Flans Ex^ cellence alltså nu först, om Ridderskapet och Adeln biföll hvad Utskottet tillstyrkt Den 4 December e. m. i iona omständigheten, eller att upplåning rnå ske så väl vid Banken i Stockholm, som vid LåneContoiren i Götheborg och Malmö. Ropades Ja. Herr Hjerta: I afseende på den senare delen af momentet får jag föreslå, att de summor, hvilka upplånas på Afskrifningsoch Obligations-räkningarne, mätte bestämmas till ia5, 2Öo och 5oo R:dr, samt derutöfver i jemna tusendetal.
S. D. Vid förnyad föredragning af Bevillningssamt Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskottens, den 14 sistlidne Julii, under N:n 12, afgifna och, den 27 i samma månad e. m., på bordet lagda Betänkande, angående dels inrättande af Porto Franco på Gottland, och dels vackt fråga om Nederlagsrättighet för staden Wisby, blef berörde Betänkande, på grund af dervid gjorda anmärkningar, till Utskotten återremitteradt. S. D. Föredrogos å nyo och biföllos följande Lagutskottet®, den 15 och a5 sistlidne Prot. Utdrag den 12 Augusti iSsg. 3i Julii, afgifne samt, den 3 dennes e. m., p£ bordet lagda Betänkanden : N:o 75, öfver* vackt motion om skärpning af straffet för dem , som med samnad hand , eller andra resan, begå rån och stöld, samt om anstalter, dels till förekommande af häktade missgerningsmäns rymning, och dels till rymd fånges efterspanande och gripande ; N:o 76, öfver väckt motion, att den, sora första resan begått stöld och inom 48 timmar sitt brott sjelfmant upptäcker, samt det stulna återställer, må befrias från uppenbar kyrkoplikt; N:o 77 • öfver väckt motion om skärpning af straffet för stöld, samt om belöning af allmänna medel för tjufvars upptäckande och gripande ; N:o 78 , öfver gjorda motioner om ändring af Strafffagarne för stöld ro. m.; N:o 79, öfver väckt motion om ändring af Rättegångseller Fatalietimman vid Härådsrätterne; Nio 82, öfver väckt motion om en alij män Förklaring, som föreskrifver, huru Domslut skola författas; 38 P rot, Utdrag den 12 Augusti 1829. N:o 83, i anledning af väckt motion iem 8'adgande , huruvida Charl» Sigillatae Försäljningsman är att anse såsom Uppbördsman iller ej, S. D, Föredrogs å nyo och bifölls
Deri torde man ock tinna en af orsakerna till den mängd oroligheter som utbrnsto, sä snart tillfälle dertill yppades. Slutligen säges: ”Die Klagen des Handwerkerstandes beziehen sich vorzugsweise auf die Leichtigkeit, mit welcher sich Jedermann oline Ausnahrae als Handwerker niederlassen könne, oline durch geniigende Vorbereilung und den Nachweis wirklicher Befähigung eine Gewähr flir gesicherte biirgerliche Existenz darzubieten, ja oline aueli nur die geliörige Beife des Alters erlangt zu haben. Die Folge davon sei, dass dergleichen Personen mehr denn zu oft nur Arbeit und Geld verschleuderten, lim sich durch die Konkurrenz der ungeziigelten Wohlfeilheit zu erbalten oder emporzubringen, dass sie aber dann theils bäld selbst wieder zu Grunde gingen, und mit ihren Familien der Gemeinde-Armenkassen zur Last ficlen, theils durch jene ihre verderbliche Konkurrenz den solideren Handwerkern und ihren Familien ein gleiches Loos bereiteten, so dass der Handwerkerstand mit dem Geschickc bedroht sei, sich in einen unseibstäiidigen Arbeiterstand aufzulösen, wenn bier nicht abhiilfliche Massregeln getroffen wiirden.
Det är icke så betydelselöst, som man skulle tro, om barnet öfverlämnas åt försöken att själf finna beteckningar för saker och ting, ty man skall lätt kunna påvisa de ofta fyndiga kombinationer, som ledt till uppfinningen af dylika uttryck. Ofta, då jag iakttager min lilla flicka under hennes jollrande prat med mig, ser jag, hur hennes blick får ett sökande uttryck, huru den lilla munnens fina linier växla oeh ombildas under ansträngningen att forma ett ljud till likhet med hvad hon hört af mig eller själf föreställt sig. Om jag försöker underlätta hennes arbete genom att korrekt uttala ordet, så misslyckas jag säkert. Söker jag däremot att jollra med ocb blott så småningom låter ordet växa ut gradvis till sin rätta form, så går arbetet mycket fortare. Arbetet! Ja för barnet är dot nog ett arbete. Ett arbete i det tysta, hälft omedvetna. För mig däremot är det en njutning, ett nöje, det renaste, njutningsfullaste nöje som finnes: att jollra med min lilla flicka. Skulle jag låta beröfva mig en sådan njutning, så länge jag kan få äga den? En njutning, som på samma gång är en tröst, en vederkvickelse, en hvila? Icke! En tröst — därför att jag vet, att om världen är full af motgång, af strid och nederlag och sorger, så är allt detta glömdt under de snabbt flyende ögonblick jag med hennes lilla hufvud mot mitt bröst får jollra och leka. En vederkvickelse och hvila — därför att jag här, i min lek med henne, får lämna bakom mig alla de stränga former och band, som fjättra oss därute i lifvet, att jag får för ett ögonblick åter blifva som hon, som ett barn! Därför jollrar jag med henne. Därför frågar jag henne icke: » Är Wanda pappas stora flicka? » utan jag spörjer mellan kyssarne: » Är Anda pappas tora tumpa? » Och jag finner hennes svar: » Pappas jaja tora tumpa! » mycket » rarare » och oändligt mycket mera vältaligt och skönt än all deklamation i världen!
tillbörlig försiktighet, då vi i barnens närvaro tala D e t s k u l l e föra oss för l å n g t a t t följa rekom skolan och dess lärare? E. * 9£s&gt; Samlen namn under adressen till kronprinsessan Lovisa, Carl XV:s dotter! 203 JVEagdalena Rudenschöld. Ett hundraårsminne. För Idun tecknadt af G e o r g Nordensvan. (Forts. o. slut fr. föreg. n:r.) P. H o n skulle tvifvelsutan funnit orsaken till det som h ä n d t i sitt eget s k a p - 1894 till häst, ty de äro utmärkta ryttare. Deras hus eller kojor äro uppförda af bambu eller lerjord; i hustrurnas rum brinner alltid en eld — hemmets härd förstås — och då någon lyster veta, hur stort antal hustrur en indian äger, spörjes: » Hur många eldar har du? » Som man ser, får en så- dan man ha så mlnga flammor honom lyster, och till på köpet får han — lysa med dem. Äktenskapen äro omaskerade köp, som afslutas emellan friaren och flickans föräldrar, utan att hon kanske ens har en aning om underhandlingarna. Hon gifves i byte emot hästar, får, sadel, sporrar eller dylikt; men om frieriet gått tyst, så nog blir den utsedda bruden i sinom tid väckt till insikt om att hon lefver. Midt i natten samlar brudgummen sina manliga släktingar omkring sig; de stiga alla till häst, beväpnade, som om de skulle ut på krigsstig, och sätta af i full karrier till brudens hem. Här uppstämmer skaran ett infernaliskt indiantjut; brudgummen intränger i huset för att hämta sin utvalda, och hon, som kanske stundom icke vet hvad som är å färde, slår och — biter omkring sig bäst hon förmår, tills hon får vika för öfvermakten. y » gjprån en ung dam, född och uppfostrad i Chile, Motståndet räknas i hvarje fall henne till heILILL. ^ längre besök i Sverige der, [ty den brud som slåss tapprast och bites j JIH-R lärt sig älska detta sina föräldrars fostervärst, anses för den dygdigaste ungmön.
Det åligger Utskotten att härefter meddela yttrande, i afseende å de gjorda yrkandena om lindring i postförings-besvärel; men, innan Utskotten gå att detta uppdrag fullgöra, anse Utskotten sig vara förbundne att fästa uppmärksamheten derå, att de fleste motionärerne i denna fråga, inom Hedervärda Bonde-Ståndet, såsom ett hufvudskål för berörde linirings ernående, framställt, att de friheter, som posthemmaneu i och för »stförings-besväret åtnjuta, vore ringa och af ingen synnerlig betydenhet, samt ingalunda svarande emot nämnde besvär; och få Utskotten härvid erinra, alt desse förmoner bestå uti frihet från rotering, inqvartering, kronoskjuts, kronobrefbäring, körslor Lill kyrkobyggnad, m. m., samt förklara, att, då Utskotten till behandling fått emottaga från det Hedervärda Ståndet en stor myckenhet af motioner, uppfyllda med klagan öfver det hardt tryckande för jordbruket uti dessa samma voterings-, inqvarterings-, kroriobrelburings-, m. fl. skyldigheter, samt högt påkallande lindring deri, Utskotten, af sådan anledning, i motsats mot hvad af de förstnämnde motionärerne derom är vordet framstäldt, måste anse berörde, poslhemmanen medgifna, lörmoner vara för dom af stort värde. Dock vilja Utskot - Statssamt Allm. lie sv.- och ten, i sammanhang härmed, uttala sin öfvertygelse, att, då postförings besväret i senare tider betydligt ökats, förhöjd betalning i nion derefter äfven bör postförarne tillkomma, för beräkningen hvaraf ilen vid inneva-t rande Riksdag under visse vilkor föreslagne tillökning i ersättningen för1 gästgifveri-skjutsen af -jtdel rättvisast och lämpligast torde kunna läggas till grund; och hemställa Utskotten derföre, att Rikets Ständer ville genom underdånig skrifvelse hos Kongl.