Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Uti underdånigt Memorial af den 6 November 1860, tiar Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Malmöhus lån till Kongl. Majit insändt och med sitt förord beled sagat en af Malmö stads Äldste i underdånighet gjord ansökning att, för användande till en för staden behöflig parkanläggning med tillhörande trädgårdar och promenader, få tillbyta sig Kronan tillhörig jord emot vederlag af stadens jord, och på i öfrigt föreslagna vilkor; utvisande ansökningen och en dervid fogad, af tillförordnade Förste Landtmätaren Georg Gustafsson, upprättad karta, att den jord som Kronan skulle afstå, består dels af den så kallade Slottsplatsen och Kommendants-trädgården med omgifvande åkeroch ängsmark, upptagande under egofigurerne Niis 1, 2, 3, 5, 6, 7 och 8 en rymd af 14 tunnland 10,2 kappland dels af en deröfver löpande väg » » 8,8 » och dels, utaf f. d. Fästnings-bastionen Nyköping, ego ligurerne Niis 4, 9 ocii 10 om tillhopa ... 2 n 7,1 » Summa 16 tunnland 26,1 kappland, hvaremot staden skulle till Kronan afträda dels af Vestra Fäladsmarken egofigurerne Niis 1 och 2 43 tunnland 15 kappland och dels en del af Östra Förstadsjorden, kallad skjuts stal!-lvekan, egofigurerne 1, 2, 3 och 4 . ; . 5 » 7,4 » Summa 48 tunnland 22,4 kappland, hvilket jordutbyte ansåges skola medföra ömsesidig fördel, enär staden derigenom åtkomme den jordrymd, som lämpade sig för det å stadens sida med bytet afsedda Kongl. Maj.ts Nåd. Proposition M 14. 5 ändamål, samt Kongl. Majit och Kronan erhölle en nu saknad eganderätt till så vidsträckt och välbelägen mark, som erfordrades för de i garnison uti staden förlagda truppers militär-öfningar. Sedan, med anledning af denna ansökning, Kongl. Majit genom nådig remiss anbefallt
Då Kristi födolse begagnas såsom epok för tidräkningen, är det bestämdt, att skottåren skola inträffa på de år, hvars årtal äro jämnt delbara med 4. Den gregorianska kalendern, nya stileti, infördes af päfven Gregorius XIII år 1582 och har små- ningom antagits i de flesta civiliserade land; i Sverige antogs den 1753. Den skiljer sig från den julianska hufvudsakligen genom en noggrannare bestämning af årets längd, hvilken är fastställd till 365,242 » dagar. Skottårens antal måste med anledning häraf något inskränkas, och sker detta därigenom, att år med jämna hundratal räknas såsom skottår, blott då deras årtal med afskiljande af de två nollorna äro delbara med 4. För att uträkna årets dagar begagnade egyptierna ännu ett sätt, detta rättade sig efter gången af hundstjärnan Sirius, af de gamla egyptierna kallad Sothis. Detta var kändt under benämningen Sotis-systemet och är ett ytterligare bevis på egyptiernas sorgfälliga studium af stjärnhimlen. De uppstälde en period, sotis-perioden, efter hvars I DUN 1894 förlopp årstiderna åter inträffade vid samma datum af det borgerliga egyptiska året. Sotis-perioden omfattade 1,460 år. Man antager att pyramiderna byggts under de stjärnkunniges ledning, och att många af de mindre tempelbyggnaderna riktats mot någon viss stjärna. Men det är mer än sannolikt, hvilket äfven senare dagars forskningar gifva vid handen, att solen, eller Ra, såsom den nämndes af de gamle egyptierna, under den period, då deras civilisation stod som högst, varit den förnämsta gudomen och dess kretslopp den ende tidmätaren. I likhet med konungaätten Inka, som vid tiden för Amerikas upptäckande regerade i Peru, gjorde Pharaonerna anspråk på att härstamma från solen; på gamla inskriftstenar och i papyrusrullar synes öfverst solen stående i en cirkel och därunder en gås, det symboliska tecknet för afkomma eller son.
43 lige inkomster varit tillräckligt eller på det hela lem na t något öfverskott, aldraminst när Extra Utgifter, Sjukvård, dödas Begrafning, Byggnader och Reparationer komina med i 'Rakningen”. ”Eders Kongl, Majus värdes således Nådigst finna, att om än en mera vidsträckt hjelpsamhet kunnat räckas åt den lidande mänskligheten för den Summa som Riksens Höglofl, Ständer med afseende på ett inskränktare antal bestämdt, det tillika är en otvifvelaktig sanning, att denna Summa icke under, utan fast häldre derutöfver, är behöflig. Och lika så litet den föreställning kan äga rum, att Riksens Höglofl. Ständer emot de vid sista Urtima Riksdag yttrade ädelmodiga tänkesätt, och då antagne grundsattser nu skulle fråntaga Carlskrona Fattigvård det bistånd, sorn den blott för en korrt tid åtnjutit; Likaså otvifvelagtigt vore i sådan händelse hela denna Inrättning, med dess välgörande ändamål, förlorade; Då Stadens Innevånare redan åtagit sig så stora afgifter till i| proCent af Löner och behållna Inkomster, sorn de någonsin och knappt i längden förmå att bära; Och dertill Subaltern. Officersoch UnderOfficers-Corpserne vid Eders Kongl. Majus Amiralitet sjelfmant bidragit af sådane Löner, deraf ingen Bevillning eller i förhållande dertill någon FattigvårdsAfgift eljest ägt rum; En välvilja som utmärker sig ibland den, hvilken i allmänhet för detta föremål blifvit ådagalagd”, 44 StatsUtsh. Betänkandern ”Men det är Eder Kongl. Maj:ts Nådiga ”omvårdnad i synnerhet, som denna Inrättning ”har att tacka för sin tillvarelse, sin hittills "vunna framgång, och af Eders Kongl. Maj:ts ”fortfarande
Snart fann han ett visst behag i denna egendomliga omgifning: den landtliga befolkningen, som egentligen utgöres af timmerflottare och skogsarbetare, de förre med sina långa krokar eller båtshakar, de senare med yxorna beständigt öfver axeln, och deras qvinnor med sina brokiga schalar lindade omkring hufvudet i toppform och knutna i en rosett i pannan; den gamla fästningen på höjden öfver staden med sitt gråa torn, ständigt kringsväfvadt af kajor, hvilkas bläcksvarta vingar så skarpt aftecknade sig emot den dunkelröda aftonhimlen, de gröna vallarne med sin mjuka gräsmatta, sina naturliga boskéer af lind och akacier, och der och hvar en gammal knölig kastanj med röda blomspiror och de dammiga chausséerna utom staden med sina häckar och inbygda vattenrännilar, allt syntes honom nytt och egendomligt och han fattade fullkomligt, att denna lilla fläck af verlden just skulle behaga hans drömmande och svärmiska vän. Allt hans hopp om nöje för egen del hvilade imellertid på brunnen vid Langenau, och då han fåfängt sökt öfvertala Malkolm att redan dagen efter deras ankomst göra en utflygt dit, begaf sig Alf helt ensam på väg. Det var imellertid en temligen lång promenad och skulle troligen öfverstigit Malkolms krafter och säkerligen icke heller behagat honom, ty Langenaus hela tycke och färgton voro raka motsatsen till Kranachs. Öfver den lilla glada köpingen, med sitt brunnshus, som den tiden likväl icke var så vackert och komfortabelt som nu, sin forelldam med dess klara springvatten, sina trädgårdar, sina vackra promenader i Frankerskogen och sina kacklande höns och kalkoner, hvilade en så landtlig och frisk trefnad, en så prosaisk välmåga, att den ovilkorligt måste jaga alla mystiska drömmar på flykten, och Alf förestälde sig, att om han endast kunde förflytta sin vän hit, så skulle han vara snart botad.
Om det, ta ärendes företagande nu wore stridande mot Constitutionen, sä skulle Riksens Ständer hafwa begätt ett vförlätligt fel, dä de lätit Bcwillnings - Utskottet i fp, ra mänaders tid opätalt sysselsätta sig dermed: och dä har äfwen Ridbcrskapct och Adeln ännu ytterligare fe, lat, som för ungefärligen fjorton dagar sedan formll, gen bestulit att Bewillnings - Utskottets Betänkande om grunderna skulle till öfwerwägande företagas 8 bagar efter sedan Skydds. Tabeln war uppläst. Herr Den io October. Herr 8c k ii txercrnntL, josian blerniLn, upplyste till Protccollet följande. Ocn hufwudgrund Utskottet lili sill betänkande till Bewillnings-Förordning antagit, att taxera efter behällen inkomst, anser jag wara den enda och fanna mättstocken för beskattning. Ehuru jag sälcdcS fullkomligt härmed instämmer, uppstä dock hos mig nägre betänkligheter i wista ämnen, hwilka jag fär äran nu anföra: Uti pag. omnämncs, att enär Z ärS erfarenhet bestyrkt, det den nu uppgifne Beskattnings - method inbringat ärligen minst ^ del utsfwer faststälte beloppet, utffylderne finge nedsättaS de 2:ne paföljande ären m. m. Skulle dplikt öfwcrskott inträffa, tror jag för min del bäst wara att ej nägon nedsättning derä skedde, ty förluster eller minskningar i päräknad inkomst kunde pä be 2:ne ätcrstäendc ären inträffa, dä man wore mycket beläten att hafwa tillgäng till öfwerskottet. Inträffade äter ingen förlust, kunde med öfwerskottet flere af Rikets skulder wid nästa Lagtima Riksdag godtgbras, och förty Dcwillningcn öfwer allt nedsättas.
Bidderskapet och A" deln, genom Proto olIs Utdrag af den 7 dennes, till Stats Utskottet återremitterat Utskottets, Betänkande med de så väl dervid, sorn vid Höglofl Banco Utskottets Utlåtande gjorda Anmärkningar, har Stats Urskottet dock i anseende till Riksdagens snart annalkande slut trott sig böra, utan at; afvakta det beslut, som af Högloft. Ridderskapet och Adeln i ämnet fattas, med anledning af Remisserna från de öfriga 3tne Respeetiva Riks-S ånden , det infordrade Utlåtandet liu genast meddela I likhet med Höglofl. Banco-Utskottets Utlåtande tillstyrker StatsUtskottet att jemte det Banken, enligt 63 §. i 180g års Regerings Fortn, besörjer det större Credilivet till ett belopp af 2 Millioner R:dr, Kongl. Allmänna Magasins - Inrättningens redan ägande Disconträttighet i Banken för 300,000 R:dr tillökes med 700,000 R:dr och således bestämmes till 1,000,000 R:dr, och des.sutom, i händelse Kgl. Maj t, efter Stats Rådets hörande vid inträffande svår missväxt, i Nåder skulle finna nödigt låta uppköpa Spannmål, Kongl. Allmänna MagazinsJnrättn ingen utöfver nyssnämnde jEn Million Den 20 Juli, 1929 må, emot Discont-vilkor och 3 proCents renta, få begagna 500,000 R:dr. Vidare att RiksgäldsContoirets Discont-rättighet i Banken fastställestill 2,000,000, i stället för 1,000,000, som nämnde Contoir förut hegagnat.
Dödskallarne, menniskooch vilddjursknotorna, mordvapnen och de martiska essenceflaskorna, de mångfaldiga och obeskrifliga fragmenten från alla naturens riken bildade närmast väggarne olika figurer, trianglar, qvadrater och femhörningar. Öfver de nakna murarne voro röda draperier hängda. Midt i rummet stodo innanför de i krets lagda pentaklen eldoch rökelsealtaren; mellan dem vigvattenskålen. På ett bord i bakgrunden, men till en del inom kretsen, brunno de magiska ljusen, spridande en osäker hvitgul belysning öfver föremålen. Bredvid ljusstaken stodo de begge klockorna. Vi voro iklädda våra drägter. Min följeslagares ansigte var likblekt; förmodligen äfven mitt. ”Mod, manhaftighet ... eller J ären förlorade!” hviskade magiern, hvars blick sken af en dyster, högtidlig beslutsamhet, hvars alla drag i detta ögonblick uttryckte en förfärande viljekraft. Det var de sista ord han uttalade före besvärjelsen. Vi fingo ingenting svara. Vi voro ålagda obrottslig tystnad. Jag sökte hålla mig modig, men mitt inre var upplöst i stum rysande förbidan. De böner och religiösa ceremonier, som vi efter badet och omklädningen genomgått, hade icke minskat, utan förstärkt denna känsla. Qvällvinden skakade de bakom draperierna dolda fönstren. Det var som om spökande väsen från en annan verld oroligt lurade bakom de sakta flägtande förhängena. Sjelfva dödskallarne tycktes mig ur sina djupa ögongropar båda ankomsten af något förfärligt. En af dem fäste för en lång stund min uppmärksamhet, eller, rättare, han utöfvade på mig samma verkan som skallerormens blick säges utöfva på fågeln, som han närmar sig för att sluka. Jag förmärkte nämligen i den ena af hans ögonhålor ett metalliskt skimmer. Det var ljusskenet, som bröt sig mot en i dödskallen fästad martisk sten. Under tiden hade magiern fattat det blodbefläckade svärdet och, mumlande hemlighetsfulla formler, drog han en trefaldig trollkrets utanför pentaklen. Mellan periferierna skref han namnen på årets, årstidens, dagens och timmens englar.
Jag yttrade äfven min lifiiga önskan, att de rustande af alla stånd omsider ville allmänt inse, att denna så sannt militäriska anstalt, äfven är högst landsfadérligen af Regeringen uttänkt; enär den icke dresserade hästen äfven i fredstid snart går åt under en okunnig ryttare, och enär i krigstid båda lemna än hastigare vacancer att af de rustande fyllas. Hr Frih. o. Landtm, framställde propos. lill bifall å denna punkt. Ropades nej. Uppå derefter framställd propos. biföll R. o. Ad. hvad K. M. i Dess nåd. propos. em statsverkets tillstånd och behof i detta afseende föreslagit. t4-de punkten. K. Lifgardet till häst samt Konungens Svea och Andra Lifgarden. Hr Lagerheim, Lars Magnus, uppläste följande: Uti en rådplägande församling, der man, såsom i går, 11 H. 41 Den ii Augusti e. ra. lior en af motsatta sidans väldigare och ganska utmärkte talare tillåta sig det, lindrigast sagdt, oparlementariska yttrande, att majoriteten af detta RiksSt., utan något annat skäl, än att en ledamot så vill hafva det, såsom orden folio, skulle med sin öfvertygelse och sina röster vara färdige att blindt biträda,.och der icke genast påföljt den allvarliga tillrättavisning, som vid andra länders lagstiftande sammanträden för sådan händelse sällan uteblifver; der må man i sanning stundom äga rätt att tveka, innan man tager till orda. På den ledamot sjelf, sorn sig sålunda yttrat, återfaller i öfrigt beskyllningen att så lösligt umgås med riksvårdande angelägenheter och med helgden af medborgares oförkränkbara öfvertygelse!-. Då uti den allmänna synpunkten, jag för mina tänkesätt rörtde Rikets försvarsverk fattat och äfven här ämnat antyda, H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm på ett så öfverträffande sätt sig yttrat, uteslules nu här hvad i det afseendet varit af mig tillämnadt, och får jag i allo, hvad ingressen angår, förena mig dermed.
Om någon vill komma mig närmare, så är han icke för god att göra sig besvär, – ju mer dess bättre! Anm: Att vara hänsynslös mot Lundegård när jag råkar honom på tu man hand räknas icke som uppriktighet. Och på goda grunder. Med den komedien har jag fria händer att roa mig så mycket jag vill och i så många skiftningar jag har lust. Blir han arg så kan jag vara kall och hånfull. Det är lagom åt honom. – Jag har ingen skyldighet att konversera med honom. Seså! Nu kan han hålla sig undan eller söka upp mig, hvilket han vill. Komedien kan fortgå alldeles lika bra utan hans medverkan. Jag har nu regler för båda fallen och jag skall väl vara karl att hålla dem tills han fått sig en ordentlig minnesbeta, om han trott att intet skulle förmå mig att rysta honom af mig. Jag unnar hans kamratskap åt hvem som helst. Det är inte för godt. Han är en rar pojke, men det skall inte hindra mig att andligen sparka honom ut om min dörr. Det är det för honom mest gagneliga jag kan göra. Framåt således! Stora boken skall få bevittna utgången. Axel Lundegård den 12 November 1886. Tjo hej! Frid med honom! (Till G. B. 1886.) 17.11 Herr Doktor! Jag ber er betrakta dessa rader som en fullkomligt korrekt visit, under hvilken jag några ögonblick stör Er i Ert arbete och sjelf sitter med den enda förnimmelsen att jag är till öfverlopps. Jag kan icke förmå mig till att personligen aflägga ett sådant besök; jag skulle icke ha rum för någon annan tanke än att jag sjelf var påträngande och att ni skulle önska att jag helst icke kommit. Äfven med fara att icke träffa er söker jag således icke upp er, bevekelsegrunden tror jag att ni förstår. Men skulle icke min stelhet och oförmåga att föra hvad man kallar ”konversation” redan ha afskräckt Er, så kanske ja, så kanske ni vill minnas ert löfte att besöka mig. Det skulle göra mig mycket stolt och mycket glad, under förutsättning att ni verkligen kunde känna lust att prata en stund med landsortsförfattarinnan – eller snarare landsortsmenniskan; – jag gör ändringen, putslustigt nog, derför att jag ställer det högre att ha lefvat än att ha skrifvit.
Det synes då både rättvist och menskligt, att man icke, såsom denna lag föreslår, beröfvar honom lifvet, — hvilket exempel af mildhet våra förebilder, fransmännen, nyligen gifvit — eller, hvad ännu värre är, dömer honom ända till lifstidsfängelse i fångdrägt och fångkost jemte alla de öfriga försakelser fängelselagen utstakar, utan helt enkelt skiljer honom ifrån det land, med hvars författning och styrelse han visat sig missnöjd, och som han bör sättas ur tillfälle att kunna skada. 4 §, som förordnar, att intet dödsstraff må verkställas innan Konungen befallt en sådan verkställighet, anser jag strida mot Regeringsformens 25 §. 15 §, som stadgar minsta bötesbeloppet till 1 r:dr silfver och det högsta till 100 r:dr, der det icke särskildt är bestämdt högre, anser jag alldeles för högt tilltaget. Dessa dryga böter, som med lätthet kunna utgöras af den rike, gifva åtminstone honom lika mycken frihet, som nu att våldföra sig på den han vill skada; hvaremot de genom sitt höga belopp äro för den fattige omöjliga att utgöra och lemna honom lill pris för hela lagens och domaremaktens stränghet. Jag finner det också olämpligt, att icke under hvarje § den högsta eller lägsta bötessumman är utsatt. Jag yrkar derföre, att alla böter måtte nedsättas till halfva det nu föreslagna beloppet, och att om de ej kunna till fullo utgå, det vill säga, om de ej träffa den bättre lottade, de alls icke må utgå. 3 och 4 kap., om försök till brott och om vållande, tror jag böra helt och hållet utgå, emedan de, såsom allmänna föreskrifter, lemna allt för mycket utrymme åt domarens bepröfvande, hvilket så lätt kan blifva mannamån och godtycke, och i stället under hvarje lagrum utsättas de särskilda ansvarspåföljderna för brottet, för försöket dertill och för vållandet. 9 kap., om religionsbrott, stadgar för det temligen allmänna och för icke särdeles graverande ansedda brottet att förrätta arbete eller hålla bod öppen under sabbaten det ofantliga bötesbeloppet af 20 r:dr silfver eller 80 r:dr rgd.
Det förra af dessa syftemål liar uppnåtts genom de förskott, som lemnades enskild man , emot förbindelse att anskaffa och tillhandahålla vissa qvantiteler spanmål, det sednare genom hans åtagande att befrämja industriella företag inom norra orterna. Genom flera på hvarandra följande missvexter derstädes , och för att hindra en brådstörtad iodrifuing af de försträckningar, som entreprenören lemnat allmogen, blef det nödvändigt att medgifva anstånd med återbetalningen af de förskott, han af Staten erhållit, och för hvilka säkerhet var ställd. Då man erinrar sig den betydliga afskrifning, R. St. vid sista riksdag nödgades bevilja å undsättningarna till Norrbottens och Westerbottens län, efter i83o, i83t, 1832 och i833 årens missvexter, så måste de sedermera vidtagna åtgärderna för understöds meddelande åt nämnda läns innevånare anses innebära en verklig förbättring. N:o 3o. Anmärkn. emot beslutet, att förseglade bref icke må med ångfartyg och seglande fartyg samt diligencer fortskalfas annorlunda än för Postverkets räkning. Svar: Detta beslut föranleddes af omsorg för postuppbördens oförminskade belopp. Långt ifrån alt medföra någon olägenhet för allmänheten, bereder det beqvämlighet och säkerhet för densamma, och synes snarare förtjena gillande än klander , helst enär Öfver-postdirecteurs-embetets förslag att utsträcka förbudet emot brefs förande äfven till resande och passagerare icke blef antaget. Anmärkn. emot beslutet att personer må ifrån correct.inrättn:r till sjötjenst utlagas, ulan uppfyllande af vissa formaliteter. Svar: Då ett stort antal af de på correct.-i mätt nina insatte personer endast i följd af bristande försvar der qvarhållas, och det icke kan förmenas hvarken skeppare eller någon annan, att i sin tjenst antaga sådana personer, 9 H. 1 o
Ja, mine Herrar! jag hemställer till edert eget mogna bepröfvande, huruledes, å en dyr ort, en CompagnieChef kan hafva sin utkomst med 3oo R:dr och en Subaltern med i3o å i5o R:dr, En vanlig Betjent kan icke födas, klädas och aflönas med en så obetydlig penning. Säkerligen väckes eder förundran öfver denna teckning, som beklageligen är med sanna förhållandet öfverensstämmande, och, mine Herrar! jag vädjar till eder deltagande känsla, hvaraf jag ock förväntar det kraftiga tillstyrkande, att af Statens medel måtte göras så tillräckligt anslag, att Konungen må sättas i tillfälle att kunna besörja om Gottlands försvar och de ditcommenderade Officerares anständiga aflöning, efter hvad Hans Maj:t i sin vishet finnér lämpeligt. 410 Den 16 Maji. Mine Herrar! De fleste af detta värda Riksstånd äro sjelfve krigare, och alle här församlade hoppas jag vara rättskaffens Riddersman.
Un; år iSig i Götheborgs, Elfsborgs, Skaraborgs och Nerikes Lån, samt år 1820 i Götheborgs, Hallands, Elfsborgs och Norrbottens Län ; Kopporne *), som i synnerhet åren 1816, 1 81 7 och 1818 infunno sig, håijade första året måst i Götheborgs, Skaraborgs, Elfsborgs, Calmare och Hallands Lån, andra året i Skaraborgs och tredje året i Wårmelands Lån; 5 Lån, nemi» Gottlands, Wåster-Norrlands, Jämtlands samt Wåsteroch Norrbottens, hafva under alla åren alldeles varit förskonade och i Gefleborgs Lån endast 1 person aflidit i denna sjukdom; Mässlingen var i synnerhet åren 1819 och 1820 hårjande i Götheborgs, Elfsborgs, Skaraborgs och Wårmelands samt år 1820 i Jönköpings Lån; Rödsot en åren 1819, 1818 och 1817 i Nerikes, Wårmelands och Elfsborgs Lån, samt år 1 8 19 i Jönköpings Lån. Af Venerisk Sjukdom utgör per medium högsta antalet döde 26 i Östergöthlands Lån. Smitt-Koppor äro ofta svåra att åtskilja ifrån VattKoppor och vissa Utslags-Sjukdomar, så att det med skäl torde kunna sättas i tvifvelsmål, örn alla de under denna titul upptagne döde i egentliga Koppor aflidit, aldraheldst som anteckningarne till det mesta lära grunda sig på Bondfolkets egen uppgift, troligen utan att vidare undersökning egt rum. ■ a Sami. Riksens Ständers Medium af Ibland Olyckshändelser , utgör per förraQninqan medium af hela Quinquennium: 778 Drunknade .. 381 (^vårde al Mödrar och Ammor — 87 Sjelfmördare . — f Mördade Barn g
Min Gud, nu vet jag ... det är något af min systers i dessa friska, vårfriska drag; men hon var sjuk, här är hälsa; hennes blick var matt, denna är full af eld; hon var täck, denna är skön. Hvilken stolt panna! Ni har öfverraskat mig. Då jag ser er, tror jag mig se en välbekant, i min själ ofta sedd gestalt. Ni är det ideal, som jag i lyckliga stunder drömt mig. Ju mera man har sett af verlden, desto mera likhet finner man öfverallt. Stjernan i skyn har en stjerna i vågen. AUGUSTI. A. LÖFVENSTRÅLE. LÖFVENSTRÅLE (afsides). Det klappar här. Hvilken magt, obekant och ändock bekant, tjusar mig icke i hennes blick. Huru förolämpade du icke henne härom afton. Skönhet och dygd hämna sig på detta sätt. Och ni är fru Augusti? A. LÖFVENSTRÅLE. AUGUSTI. HAGELSKÖLD. Jag är ibland en stolt, befallande drottning, ibland en ödmjuk botgörerska; jag är ibland en lekande, glad, sjungande eller dansande sylfid, men ibland en gammal, utlefvad, bedagad, vid verlden trött matrona. Ja, mina herrar, jag är fru Augusti. Tillåten J mig nu att få lemna er. (Tystnad. Hon går.) Tolfte Scenen. DE FÖRRE, utom FRU AUGUSTI. Jag följer fru Augusti. HAGELSKÖLD. LILJEBORG. Skrifver du ej först under? Nej! J ären klokare än jag, det är er lycka. Jag är tokigare än ni, det är min lycka. Men jag vill ej byta bort min lycka med er. (Går.) Trettonde Scenen. DE FÖRRE, utom HAGELSKÖLD. Underskrifningen fortfar. Du har icke glömt ditt löfte? Om min syster? LILJEBORG. HAGELSKÖLD. A. LÖFVENSTRÅLE. 65 LILJEBORG. A. LÖFVENSTRÅLE. Ja! Var lugn, min vän! (Afsides. Han sjunker i betraktelser.)