Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
» Det var riktigt bra, att du kom, Lilly, jag ville just tala vid dig! » Den lilla flickan släpade i hast dit en trädgårdsstol, som stod i närheten, och klängde försiktigt upp på den yttersta kanten däraf. Så var hon då i ordning att höra på. » Jo, Lilly, kan du tänka dig! — Det är en, som är förlofvad, och en till, som är förlofvad, här i det här huset, » sade han viktigt i hviskande ton och visade på det ståtliga boningshuset, kring hvilket kaprifolium och knoppande klangrosor lindade sina veka grenar. Lilly spärrade upp sina ljusblå ögon. Hon kunde knappt tro det och skakade hufvudet, så att det långa, ljusa hårets tvärklippta nedre kant nådde ner till det mattblåa sidenbandet, som löst höll tillsammans hennes hvita klädning. » Jo, visst är det sant, vet jag! Det är Totti och farbror Algot, du! Mamma sade det nyss för mig, när jag var inne i salongen. Jag frågade, om jag fick tala om det för dig, och det fick jag. » » Har Tora fått förlofvad? Hur ser förlofvad ut,&gt; frågade Lilly med väckt nyfikenhet. » Hvad. du är liten, lilla Lilly, » tyckte Leonard mildt med ofantlig öfverlägsenhet. » Förlofvad kan man bli, men det ser ingenting ut, inte! Och så kan man inte bli det heller, förrän man är så rysligt, rysligt gammal — Totti är tjugutre år och farbror Algot tjugufem! » Hans stora, mörkblå ögon sågo forskande på Lilly för att se, hvilket intryck detta meddelande skulle göra. Hans lilla lekkamrat blef häpen, men inte på det sättet, som han tänkt sig. » Är Tora bara tjugutre år? Jag tänkte, att hon åtminstone var femtio, » utropade hon. » Det tyckte du, för att du är liten och inte har gått i skolan, men så är det i alla fall inte. Mamma är ju inte femtio år en gång. » Då Lilly för några veckor sedan för första gången kom på besök till major Zabells, tog Leonard genast hand om henne med beskyddande manlighet och hon var med sina sex år på nac 236 ken tillräckligt kvinna för att finna sig väl därmed.
Ben i förslagets 37 § stadgade termin för räkenskapens afslutande och reviderande, förklaringars infordrande samt sockenstämmas decision, eller från årets början till in i Februari månad, anser jag vara alltför knappt tilltagen och befarar, att en knapphändig och otillförlitlig granskning blir frukten af denna brådska. Man kan ej begära, att e8na angelägenheter skola åsidosättas för länets kommunal-uppdrag, hvilket är ett tillräckligt skäl, att icke för högt stegra fordringarne på dylika funktionärer, aldrahelst då arbetet förutsätter samverkan af flera personer, af hvilka än den ena än den andra har förhinder. Jag har af dessa orsaker framskjutit revisionsanmärkningars pröfning till Maj månad och jemväl tillagt föreskrift om infordrande af revisorernes påminnelser öfver algifna förklaringar, så snart dessa gifva anledning dertill, en åtgärd, som vid dylika tillfällen är vanlig, och hvarigenom decision i många fall blifver obehöflig. 134 35 §. Jag har ej kunnat instämma i pluralitetens heslut att påbjuda (re ordinära sockenstämmor. Jag har bibehållit den nu gällande förordningens föreskrift om två sådana äfvensom om tiderne för deras hållande i Maj eller Juni och i Oktober eller November, icke blott derföre att man ej bör onödigtvis bryta gamla plägseder, utan ock derföre att dessa terminer äro i min tanke vida lämpligare. Angående otjenligheten af Februaristämman har jag nyss yttrat min mening, hvilken pluraliteten sjelf tyckes hafva godkänt, då den i förslaget till kyrkostämma till Maj månad framskjutit pröfningen af revisionsanmärkningar vid kyrkans och folkskolans räkenskaper, hvilkas afslutning med kalenderår oskså påbjudits. Alven synes mig en motsägelse ligga i föreskriften om den civila budgetens uppgörelse i Oktober och den kyrkligas i Maj, ehuru materialierne till båda dessa förrättningar äro till en del desamma, och det ostridigt innebär en stor fördel, att få på en gång taga öfversigt af kommunens samtliga tillgångar och behof.
Th., anfört, att, likasom Justitiae-Ombudsmannens uti Rege1‘ings-Formens 100 § bestämda skyldighet att anmärka Lagars och Författningars brister och uppgifva förslag till deras förbättring, vore ett bland de vigtigaste föremålen för Justitiae-Ombudsmannens embetsverksamhet, så vore jemväl densamma ett bland de svåraste af hans åligganden, att sä fullgöra, som ämnets beskaffenhet fordrade, så länge denna skyldighet, utan begränsning i omfång och bestämd anvisning i afseende på sättet för dess fullgörande, allenast i allmänhet vore till efterrättelse påbjuden. Att meddela denna anvisning påkallades således af nödvändigheten. Dervid förekomme emedlertid, att, ehuru de skiljaktigheter vid lagtillämpning, som vid Under-Domstolar kunde förefalla, ej borde lem nas oanmärkte, så vore desamma likväl i allmänhet mindre maktpåliggande, enär rättelse derutinnan i en högre Instans kunde erhållas, och de, såsom i allmänhet härledde från mindre erfarenhet hos yngre domare, icke kunde anses inne fa tta säkra bevis på brister uti de af dem tillämpade lagar. Ett annat förhållande deremot vore med de skiljaktigheter i åsigter, som uttalades inom Högste Domstolen, i anseende till denna Domstols betydelse och inflytande. Om det derföre skulle hända, att bland samma Domstols ledamöter yppades helt och hållet stridiga åsigter om tydningen afnågon gällande Lag, så måste detta utgöra bevis på brister eller otydlighet i denna Lag, enär antagandet af ett annat förhållande skulle innefatta tillvitelse för bristande 7 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 9. förnfåga att tolka Lagen, eller ock saknad vilja att den rätt tillämpa. Inträffade derjemte, att de stridiga åsigterna ömsevis gjorde sig gällande, så vore förhållandet så mycket betänkligare, som det icke då med skäl kunde förväntas, att hvarken den vinnande eller tappande parten skulle blifva öfvertyga d om det erhållna beslutets öfverensstämmelse med rättvisa, utan hvilken öfvertygelse den agtning och det förtroende, som utgjorde ett så väsendtligt vilkor för högsta domaremagtens helgd och anseende, dock icke vore att påräkna.
Sveriges geografiska läge och beskaffenhet skulle visserligen, med dess hafomslutna kust, synas höra göra detsamma nära nog uteslutande till en sjömakt, som med starka flottor på sina fienders kuster och på öppna hafvet bestraffade lidna oförrätter och skyddade sin sjelfständighet; men saknaden tillsvidare af de medel till underhåll och bemanning af en större krigsflotta, hvilka endast en vidtomfattande handel och sjöfart samt blomstrande näringar kunna lemna, efter att först hafva besegrat de hinder deremot, hvilka en till antal inskränkt, på cn vidsträckt yta fördelad, med kapitaler ringa begåfvad, befolkning alltid måste under nuvarande samhällsförhållanden, framställa, ej mindre än Fosterlandets politiska ställning, ålägga oss att hufvudsakligen rikta vår uppmärksamhet på försvaret af egna kuster; icke alltid visse, att ens derifrån kunna afhålla fiendens Jandstigningsförsök. Det är af vigt att icke låta denna sanning bortskymmas af den förvillande föreställningen om en motståndskraft, som vi ej äga. En riktig insigt i sakernas förhållande kan möjligen verka nedslående på den fege och håglöse; men utgör det enda vilkor för möjligheten af att bygga försvaret på tillförlitlig grund, samt gifva ansträngningarne derför den riktning, sorn förvissar, att det, då behof göres, skall motsvara sin bestämmelse. Må man derföre icke förlita sig på möjligheten af att genom något sjöförsvar, hurusomhelst organiseradt, kunna skydda hvarje punkt af vår kust från iiendtliga anföll; men må man deremot icke förgäta, att en betydlig del af denna kust omgifves af en skärgård, hvilken det ligger i vår magt att beherrska med medel, som öfverensstämma med våra tillgångar, om de rätt användas, äfvensom att denna skärgård, men framför allt vissa delar deraf, bilda nyckeln till landets 22 försvar, samt att således skydd mot fiendtlig' ockupation af desamma, utgör ett af de kraftigaste stöd för Landtarméens operationer, och till följd deraf för landets försvar i det hela. I detta förhållande ligger således en hufvudgrund för ordnandet af vårt sjöförsvar.
December sistlidne år och den 29 Oktober 1849 blifvit anfördt, 1,355 R:dr 16 sk. banko; och då ej blott desse, utan äfven öfrige Ijenstemännen borde lönas, så att fullt skicklige personer kunde finna någon fördel alt eftersträfva befallningarne, men sådant i en framtid föga vore ali hoppas, om nuvarande förhållanden forlforo, föreslog Hof-Rätten i underdånighet följande lönebelopp, alt i staten uppföras, nemligen: för Proto-Nolarierne och vice Advokal-Fiskalen, som ej hade annan exlra-ordinarie inkomst, än deras andel i sporlelkassan, hvardera 800 R:dr, för Aktuarien, Registratorn och Fiskalerne, som, utöfver de andelar i sagde kassa, hvilka af dem uppbäras, väl kunde påräkna någon lösen, de förre för afskrifter af äldre handlingar och Fiskalerne för utslag, som af en och annan part i underställningsmål särskildt begäras, men för hvilka denna sistnämnde inkomst uppgick lill ett så ringa belopp, all detsamma föga kunde tagas i beräkning, 700 R:dr hvardera; för Civil-Notariernc, hvilkas expedilions-löscn väl uppgick till högre belopp, men som finge vidkännas ett icke obetydligt afdrag för kostnaden af expeditioners utskrifning och protokollers, domars och utslags renoverande, hvardera 600 R:dr; samt för Kanslislerne, hvilka ej bade några särskilda inkomster utöfver andelarne i sporlel-kassan, hvardera 300 R:dr; äfvensom Hof-Rätten tillstyrkte, att vice Aktuarien och Amanuensen måtte i lön tilläggas 400 R:dr, allt banko; och bifogades härvid en tablå, som, Bil. JT?:o i till Kongl. Maj:ts Nåd.
Hvad den nu föredragna punkten af Betänkit beträffar, så har Utskit i den visserligen ganska fullständigt besvarat hvad som utgjorde bisaken i första punkten af min motion, nemi. hvad som rörer fartygens bibehållande, men det som var hufvudsaken deri, nemi. att roddtlottan icke mer skulle utgöra något rörligt sjöförsvar, har Utskit icke på något sätt behandlat, än mindre besvarat. Under sådant förhållande vågar jag anhålla, att B. o. Ad., med afslag å Utskits hemställan, måtte för sin del besluta, att B. Stir skola hos K. M. i underd. anhålla, det K. M. täcktes icke vidare använda rikets roddflotta — eller å densamma öfva besättningar — till rörligt sjöförsvar, utan endast nödtorfteligen underhålla ett tjenligt antal slupar och jollar, för att förtöjas såsom positions-batterier vid möjligtvis inträffande behof. Den 18 April f. m. 525 Hr Skogman, Carl Johan Alfred: Hr Brakel har yttrat att Stats-Utsk:t synts icke haft någon böjelse att pröfva detaljerna af det förslag, han framställt. Jag hyser verkligen den öfvertygelsen att Stats-Utsk:t, såsom icke varande i besittning af någon synnerlig sakkunskap i alla dessa detaljer, icke bör i ämnet afgifva några så bestämda föreskrifter som Hr Brakel velat. Under sådant förhållande torde ett Utlåt, näppeligen kunna utfalla annorlunda än såsom i den ifrågav:de punkten. Så torde äfven vara händelsen vid de flesta tillfällen, då nya organisationsplaner föreläggas Stats-Utsk:t. När något vidt omfattande förslag underställes K. M:s Nåd. pröfning, så blifva först de underordnade myndigheterna hörda, innan K. M. fattar sitt beslut i ämnet. N11 är det frågan om det vore lämpligt att K. St:r beslöto en så beskaffad förändring, som den Hr Brakel föreslagit, utan att några myndigheter förut blifvit hörda. Alla torde vara öfverens om att så icke bör ske, äfven om Hr Brakel fått sina uppgifter från ganska sakkunnige personer. Af detta skäl får jag anhålla om bifalll till förevide punkt af Stats-Utsk:ts Utlåt.
Hr vou Hartmansdorff: Den 6:te §:n innehåller: ”Beträffande behörigheten till sådan handelsfrihet och vilkoren derför, gälle hvad uti §. 1 med hänsigt till handel i stad föreskrifvet är, dock att härvid burskap icke må erfordras;” Månne det icke är nödigt, att den, som drifver handel på landel, också förstår alt föra bok och räkning? Troligen ntborgas äfven der varor såsom i städerne. Men om man anser någon rättelse eller olikhet böra iakttagas i afseende på förhöret, torde det väl vara skäl, att, på sätt Hr Munck föreslagit, återförvisa denna punkt. Hr Gr. o. Landtm, framstälde härefter propos., först till bifall, hvarvid ropades Nej, sedan lill återremiss, hvarvid ropades starka Nej, blandade med Ja, och slutligen till afslag å Utsk:s i förevar:de punkt gjorda förslag, hvarvid svaren utföllo med starka Ja, jemte åtskilliga Nej; samt förklarade sedermera, alt han funnit den sist framslälda proposm besvarad med öfvervägande Ja. Efter härvid af Hr Flach begärd votering, uplåstes till justering och godkändes följande votens-propos. Den som afslår Allm. Besv.- och Ekon.Ulsk:s förslag om ändring i litt. a. af l:sta §:n i 1S46 års Handels-Ordning, röstar Ja; den del ej vill, röstar JNej; vinner Nej, anser B. o. Ad. de emot nämnde förslag gjorde anmärkn:r föranleda till detsammas återremitterande. Vid voteringens slut befunnos rösterne hafva utfallit som följer: Ja — 20. Nej — 12. ( §. 3. Morn. 4. Ulsk:s afstyrkande yttrande, i fråga om utbyte af de i detta mom. förekommande ord ”i stad eller å landet” emot orden ”på grund af Fabriksoch Handlverks-Ordningen,” bifölls; men, i Iråga om det af Utsk. tillstyrkta tillägg vid detta morn., yttrade Gr. Mörner, Carl Göran Detlof:
Preste-Ståndet den 16 Borgare-Ståndet den 23 Bonde-Ståndet den 2.3 Rikets Ständers underdåniga Skrif velse} angående ersättning till Nämndemän och Fjerdingsmän för syner och värderingar i m. m. (Stats-Utsk. Bet. N:o 250.) S. A. K. Sedan hos Rikets Ständer fråga blifvit vackt, att Nämndemän och Fjerdingsman på landet må vid syner, värderingar, inventeringar, m. m., för Kronans räkning, när förrättningen varar längre än en dag, undfå enahanda ersättning, som blifvit för städernas Magistrats-personer och Borgare föreslagen, jemte resekostnads-ersättning, och Rikets Ständer ansett billigt, att enahanda förmon , som, enligt hvad Rikets Ständer derom redan uti skrifvelse den 1 sistl. Juli hos E. K. M. i underdånighet hemställt, bör komma städernes Magistratspersoner och Borgare till godo, äfven må tillfalla Nämndemän och Fjerdingsman, hvilka på landet för samma slags förrättningar tillkallas, hafva Rikets Ständer godtfunnit, för deras del, besluta, att Nämndemän, utom för de förrättningar, hvilka dem i egenskap af ledamöter i Härads-Rätt åligga, äfvensom Fjerdinsgmän, må, när de tillkallas för syner, värderingar, inventeringar, m. m.» för Kronans räkning, då förrättningen varar längre än en dag, undfå tractamente, enligt hvad dem uti Expeditions-taxan för förrättningar hos enskilde bestås, jemte ersättning för resekostnaden , enligt gällande Rese-reglemente. Hvilket Rikets Ständer få härigenom i underdånighet anmäla. Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 23 September 1840. Expeditions-Utskoltets Förslag lill und. Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 12 Sept. 1840.
Huruvida icke någon förlust derigenom skulle kunna inträffa, vågar jag icke så bestämdt säga, som han försäkrat; men jag tror, att del för de flesta blefve svårt alt begagna sig af belåningsrät ten, om den vore inskränkt till f:delar af värdet. D c ii aG A ti g u s t i c. m. 3j3 Hr von Troil: Jag vill visserligen icke jäfva det theoreliska skäl, om jag så får säga, som Frih. Leijonhufvud anfört för beloppets bestämmande till 3oo,ooo r:dr; trien med det nit jag äger att befrämja en näringsgren, som jag ännu vågar hoppas skall blifva af stor vigt för vårt land, skulle jag likväl hafva bifallit de 5oo,ooo r:dr, som blifvit begärda, om Gr. Horn, med deri sakkännedom jag tror honom äga, hade kunnat försäkra, att behofvel för närvar, verkligen påkallar ett sådant creditiv. Att deremot bevilja anslag till 100,000 tal för behof, som man blott hoppas skola kunna uppkomma inom fem år, är att gå nästan för långt, särdeles då man icke har skäl förmoda, att tideryrnden intill nästa riksdag skall blifva så lång. Jag får derföre förnya min anhållan om bifall till Utsk:s betänk, i hvad angår creditivets belopp, men med den ändring i afseende på belånings-proctn, som jag förut föreslagit. Frih. Cederström, Jacob: Fullt öfvertygad alt det creditiv, som nu är föreslaget till 3oo,ooo r:dr, för närvar, är tillräckligt, kan jag likväl icke anse det vara tillräckligt för all framtid, och hade jag önskat alt betänk, varit så uppstäldt, att, i händelse af förekommande behof R. St. anvisat för Regertn medel alt dertill använda, sådant hade kunnat ske genom belåning från Riksg -contoret. Vill man befordra ullculturen, mäste det naturligtvis ske på det sättet, att man bereder möjlighet för ullproducenten att kunna exportera sin vara till utländsk ort, i händelse afsättningen inom landet icke kan äga rum till ett pris, som motsvarar den kostnad, som ullens frambringande medför.
— O c h likväl talar han: » Jag har syndat. » — Orden ljuda g e n o m salen likt klangen af en brusten båge, o c h g e n o m det ö p p n a fönstret tränger en dof klagan in. Å r det m å n n e naturens suckan öfver en af jordens förlorade s ö n e r? Då purpras stolts Elisifs bleka kinder, ö g o n e n lysa m e d onaturlig glans, o c h läpparna uttala ord, för h e m s k a att återgifva. Därpå ser han ut g e n o m fönstret. D e n stannar på rosen, hans ros. » Jag har ångrat, » säger han m e d slocknande stämma. Ögat förlorar sin glans, o c h han sjunker till golfvet. H a n s själ har lämnat det jordiska höljet. Då sker undret. Från rosens blad faller en enda, tung bloddroppe. Stolts Elisifs drag vekna, o c h ett saligt leende går öfver hennes läppar. H o n böjer sig ned öfver sonen, stryker det fuktiga håret ur ansiktet, kysser den bleka pannan, o c h hennes läppar hviska: » Det är förson adt! » » Försonadt! » upprepa berg o c h dalar, skog o c h sjö. I D U N 1899. GIRL ». helt sund intelligens ny har blifvit omdanad sund till varelse med en själ i en sak har haft m å n g a okända piokropp. Florence Nightingale var i England, banade Ar som med d e n första metod och. kvinna kunskaper sig en oberoende väg. Bedford voro College föijde de första strax därpå. ning meddelades kvinnan. nu stora framsteg, Hennes sak gjorde e j g j o r t n å g o t att skaper o c h själfständighet 1867 kommo land flera bistå sina för sträfvande kunsystrar. men ännu hade de ej lokal. Okunnighetens och fördomens bålverk hafva m e d stor skicklighet o c h energi nedrifvits af rörelsens ledare. betraktas nu i ett nytt Kvinnofrågan ljus. » The College girl » strängaste kritik ning. Hurudan » College med mor girl » hjärnan nedlåta sig månne hon blir?
§. lyder nemligen; ”Är Delegare missnöjd med Skifte, vare sig i afseende på Ägograderingen, bestämde er”sätfningar, Skiftesläggning, eller i öfrigt ”i någon af de delar, som icke, enligt 9 §., ”före Skiftets fortsättning och fullbordande ”böra vara slutligen afgjorde; äge då öp”pet, att, inom Sextio dagar, räknade från ”den dag, Skiftesmannen förklarat Skiftet ”vara slutadt, samt Protocoll och Handlingar efter 14 Cap. 4 §•> Delägarne lemnat, ”sine besvär till Ordföranden i Ägodelnings”Rätten ingifva.” Det är detta, som jag anser vara mera rätt än Utskottens Förslag, att Ägograderingen bör vara orubbeligt faststäld. Jag upprepar ännu en gång, att jag har ingen praktisk erfarenhet i ämnet, utan endast bygger mina anmärk 11 i 11- Den 6 April e. m. 369 ningar på Iheoretiska grunder. Det förefaller mig likväl hårdt, att stadga, det Bonden ej kan klaga öfver Graderingen, innan lian vet, hvilket Skifte han skall erhålla. Sedan Jordägaren nu mera icke sjelf är Taxeringsman, utan särskildte sådane finnas, och nya Domstolar för dessa mål blifvit inrättade, samt Jordägaren sjelf allenast får biträda med råd och upplysningar, finner jag 60 dagars tid att klandra ägograderingen m. m., icke vara för högt tilltagen. Den deraf uppkommande tidsutdrägt finner jag ej medföra några så betydande olägenheler, att hufvudprincipen derföre bör förjaises. För öfrigt ber jag att till hvad Herr Hjerta anfört, få tillägga, att utom det jag anser hvad han påstått vata naturligt, att val till Gode Män icke bör vara orubbeligt, utan bör kunna förändras, tror jag derjemte att detta val icke bör inskränkas inom en Socken, utan snarare bör utsträckas till hela Häradet, ty det kan lätteligen hända, att inom en Socken fattas skicklige ämnen till Gode Män, då de deremot finnas i den nästgränsande.
Att nu här kritiskt belysa, ej blött häckla det gamla och nya, torde kunna vara dens pligt, hvilken hvar och en ikläder sig som, i likhet med mig, Önskar alt blifva förstådd och att visa: det han förstått sig sjelf, hvarefter endast ondskan, den i mörkrets drägt kringsmygande, skall våga påstå, att man i fäderneslandets, till heligheten gränsande angelägenheter, later leda sig af annat än sitt begrepp af det sarina och rätta, om man än gerna bekänner sig hafva läi t mycket från de män, hvars lefuadssyfte det varit att samla, ordna, luttra och till ett förnuftigt helt sammangjuta de strödda, politiska sanningarne. — Välan då Mine Hrr! hvad skall då Don 17 December. 227 en lefvande representation egenteligast uttrycka? Den skall lemna en folklig miniature-bild; den skall afspegla folket, (ill själ och kropp. Hvilken stämpel har dä den, af klimatiska förhållanden betingade naturen, påtryckt Svensken, jemntord med den större delen af Europas befolkning? Den af be hafvets barn. Huru få äro icke de ibland oss Mine Hrr! som ej smakat behof ve t i nära alla tänkbara skepnader och sjelfva den ståndpunkt vi intagit inom samhället, de upoffringar, den bildning som af oss kräfves, hafva invig! de aldra fleste ibland oss, ända ifrån barndomen, i försakelsens skola. Månne det dä kan sägas: att vi representera rikedomen. Nej vi representera den mot fattigdomen kämpande fordna belåtenheten. Vi visa bäst och tydligast, att personlighets-principen står högt öfver och trotsar alla varuvärden. Våra Konungar, glorvördigast och förskräckligast i åminnelse, befalile oss att lägga väl hälften af våra ägodelar, på det behöfvande fäderneslandets altare; vi befalltes, att med af oss utpressade skatter — skatter dem vi med blodig moda förvärfva!, ännu en gång sprida en bäfvande vördnad, öfver det ännu öfver Svenska namnet suckande Europa.
Jag anser alt det vore ganska väl, om man kunde upställa så bestämda reglor för kontrakten med entreprenörer i allmänhet, att det icke berodde på tillfälliga förhållanden, huruvida dessa kontrakter blefvo för stränga eller för litet stränga; men tror tillika det vara omöjligt för den som icke besitter lokalkännedom, att upställa sådane reglementariska stadganden. 574 Den 23 Juli. Det är naturligt att raan åt K:s Bef:h:de i hvarje län bör öfverlemna att bestämma föreskriften i afseende å det hästantal, som vid hvarje Gästgifvaregård bör finnas att tillgå derföre, att berörde auktoritet är den enda som har till pligt sig ålagdt att känna alla lokala förhållanden hvar inom sitt län. Om man vill försöka att bestämma något sådant, så måste man upställa ett serskildt hästantal vid hvarje gästgifvaregård i riket; aldrig kunde något generelt stadgande i detta fall meddelas. Det är visserligen sannt att det beror på K:s Bef:h:de lill stor del huruvida entreprenader komma att inrättas eller icke, och man kan anföra exempel, att icke alltid K:s Bef:h:de i det hänseendet gått Konungens och R. St:s önskningar till mötes; och man vet äfven att när den nu gällande förordn. först skulle sältas i verket, så bestämdes visserligen inom ett och annat län ett så högt hästantal, som vid Gästgifvaregårdarne skulle vara alt tillgå att man alltför väl på förhand bunde inse att entreprenader på sådane vilkor ej skulle kunna bringas till stånd; men numera tror jag förhållandet vara annorlunda, så att någon ytterligare påminnelse, om hvad Konung och Ständer i delta fall önska, icke behöfves. Man har äfven sett på de sednare åren, att entreprenader i sådane län der de icke i början upslodo, i stort antal kommit i gång, och det är derföre icke heller efter min öfvertygelse behöflig!, att man reglementerar i detta fall, ehuru jag visserligen gillar den åsiglen, alt det vore väl om något generelt kunde bestämmas. Frih. von Stedingk: