Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Ständer tillstyrka, det all vidare ränta A förherörde lån må eftergifvas och få »(skrifvas mot det att Monsteiskrifvaren Habelin mont Eu månad, efter erhållen del af beslutet liarum, till BaucoDiscont-vei ket ytterligare inbetalar ofvanheiörde, i lagsök mojskostnaderne för lånet bristande belopp, iS R:dr B:co. Stockholm den 7 Juni 1841. Ank. till Exp-öt.sk. den 9 Juni 1841 kl. 6 e. m Memorial, lill svar å gjorde anmärkningar vid Utskottets under N:o 171 afgifne Memorial, i anledning af väckt fråga om förhöjning i arfvodet för läkarevården vid Tumba Bruk. Enligt Utskottet.
Hvad Stats-Utskottets Utlåtande N:o 123. 113 Hvad beträffar det af Doktor Säve m. fl. motionärer väckta förslag, att 400 Ridr It:mt, utom husrum och vedbrand, skulle genom allmänt påbud bestämmas såsom det minimum, till hvilket hvarje examinerad folkskolelärares lön borde uppgå, har Utskottet väl icke tilltrott sig att, med hopp om framgång, omedelbart tillstyrka vidtagandet af en sådan åtgärd, men likväl funnit utstakandet af det nämnda beloppet såsom det mål, hvilket man, vid bestämmande af grunderna för folksltolelärarnes aflöning, bör söka uppnå, vara så billigt, att Utskottet trott sig böra i sitt förslag upptaga detta belopp, på sätt bär nedan anföres; — och torde af ofvanberörda disponibla medel, 156,000 Ridr, ungefär hälften, eller 80,000 Ridr, böra anslås till förbättring af folkskolelärarncs löner, hvarigenom för detta ändamål blifver att tillgå det belopp, Kontrakts-prosten Emanuelsson uti sin motion ansett vara härför erforderligt. 1 afseende på dispositionen af do medel, hvilka Kongl. 'Majit afsctt att användas till uppmuntran för småskolors inrättande, har Utskottet funnit sig böra instämma uti den af Prosten Rundgren och andra motionärer yttrade åsigt, att det bör vara vederbörande församlingar obetaget att äfven på annat sätt, såsom genom utvidgning af de fasta skolorna eller tillökning i deras antal o. s. v., använda den del af ifrågavarande tillgångar, hvaraf de kunna komma i åtnjutande. Då vid sistlidna riksdag Rikets Ständer hos Kongl. Majit anhöllo om en utvidgning af rättigheten till småskolors stiftande, kunde tillräckliga skäl vara för handen att särskildt, till uppmuntran för denria inrättning, anslå tillgängliga medel.
Den utgift, som i denna punkt tillstyrkes, är, enl. min upfattning, alldeles onödig och bör således besparas. Att något gagn af ett sådant anslag icke är att förvänta, tror jag redan vara af erfarenheten ådagalagdt. Vid en föreg:de Riksdag beviljade R. St:r anslag för samma ändamål, och RiksArkivet erhöll updrag att öfver medeln disponera; men, så vidt jag kunnat erfara, har dermed icke vunnits något väsendtligt. Orsaken härtill ligger deri, att man, vid verkställandet af renovation, icke skiljer emellan handlingar af vigt och intresse samt sådana, hvilka för allmänheten och särdeles i en framtid alldeles sakna dessa egenskaper. Af denna sednare beskaffenhet äro flertalet af de från de Kongl. Departm utgående expeditioner. Dessa angå dels tvister emellan enskilde, oell dels ringare administrativa ärenden, som endast för tillfället kunna ega något intresse. Att renovera sådana, är alldeles ändamålslöst, och tjenar endast att onödigtvis bortspilla tid och penningar. Ett sådant sätt att tillvägagå, eller att icke skilja emellan det väsendtlig? och vigtiga samt det obetydliga, utan att å det sednare använda lika mycken möda och arbete, som å det förra, är just hufvudsakliga orsaken dertill att vårt statsmachineri röres så trögt och med så stor kostnad. Men då det hela Den 23 November e. m. 6!>1 beror af summan utaf dess delar, anser jag mig böra, så snart jag påträffar en detalj, deri lättnad i de tunga formerna kan utan melin beredas, — en sådan reform påyrka. För allt görande och låtande måste man ega ett förnuftigt ändamål. Med det nu äskade anslaget måste således äfven något dylikt åsyftas. Frågar man sig hvilket detta är, så finner man att sådant icke kan vara annat än att åt kommande tider bevara dokumenter, som då kunna ega något intresse i ett eller annat afside. Det är således endast sådana, hvilka böra ifrågakomma att renoveras. Härvid ber jag att få fästa upmärksamheten å en omständighet, som icke torde böra lemnäs alldeles å sido. Vid all historisk forskning mötes man af en utaf tvenne lika besvärliga alternativer.
Man äflas här att utvidga kretsen för faltigvårdssamhällen, med hänsigt till den förmodade nyttan deraf; men man förbiser att inom de stora socknarna i Riket man långt före detta funnit dém vara för stora distrieler för att utgöra endast ett faltigvårdssamhälle, hvarföre de måste delas i rotar, såsom vore de särskilda församlingar. Jag vill som exempel anföra Jemshögs pastorat i Blekinge, som tillika med sitt annex var indeladt i 6 eller 7 district. Detta pastorat hade för omkring 3o år sedan endast 4° fattiga med en folkmängd af circa 10,000. Den ordnade sin fattigvård efter Carlskrona stads modell, och den har nu, på i det närmaste samma folkmängd, öfver Boo fattiga, som måste underhållas. Jag ber att man måtte betänka hvart det skall taga vägen, om man, med sådana exempel för ögonen, icke dess mindre vill etablera stora faltigdistriet. I stället för att på T989ff af Sveriges areal fattigförsörjningen sker genom s. k. gårdgång och inom rotar i socknarna, blir den omöjlig inom de stora districten, emedan vägarne blifva för långa och man ej kan begära att de fattige skola promenera flera mil för att komma från ett ställe till annat att erhålla mat. Annat är förhållandet med de mindre districten, och man måste medgifva att ibland de hufvudsakliga fördelarna af det i Sverige på de flesta ställen antagna sättet att föda de fattiga genom gårdgång, är, att det minskar fattigpersonalen, emedan det medför nödvändig personlig inställelse för att i husen få mat för dagen; och hvilket för de flesta måste finnas förödmjukande och således måste medföra, alt hvar och en , så vidt möjligt är, vill söka förtjena sin föda. Det är detta, som aldrig bör förbises vid fattiglagstiftning. Alägges man att i stället för mat gifva penningar eller spanmål, så kommer man slutligen till det resultat här sorn i England, der landssträckor ej kunna odlas, emedan fatligtaxan är högre än att den med hvad jorden producerar kan utgöras. Är det dit vi skola komma i Sverige? Den la Macs. Hr Lagergren:
Dep:tschef skall föredraga och expediera alla ärenden, rörande befordringar, förordnanden, tjenstledighet och afsked, till och ifrån embeten och tjenster vid de verk och stater, som under Dep:tet höra», så synes mig, att grundlagens bud är sä tydligt och klart, att något missförstånd derom icke kan ega rum, och att det således alltid år Dep:tschefens pligt att föredraga ärendena, innan Konungen fattar sitt beslut. Det har blifvit sagdt, att Konungen eger entlediga embetsoch tjenstemän, hvilkas sysslor äro af förtroende-natur. Ja, detta är hans rätt, och jag medgifver att ordställningen i §:n kan gifva anledn. till att någon föredragning i nämnde hänseende icke beliöfver ega rum. Men då sådant står i strid med 28 §, och då det är tydligt att någon öfverläggning bör ega rum, innan ett så vigtigt beslut fattas, som att utan ransakning och doni entlediga en embetsman, så synes det vara alldeles påtagligt, att Konungen förut meddelar sin afsigt åt vederbörande Dep:tschef, som sedan föredra - Den 10 Mars f. m sa ger ärendet, och att Konungen äfven uti en sådan fråga ej fattar sitt beslut förr ån lian i ämnet inhemtat sina rådgifvares tankar. Vidare har man, såsom någonting ovanligt, anmärkt, att förevarande Mein. innehåller reservationer emot reservationer. Jag kan icke neka att detta äfven för mig varit något öfverraskande. Jag erfor det nemi icke förr, ån jag erhöll det tryckta Mennt, samt har sedermera vid första sammanträde inom Utsk. svarat derpå, hvarföre jag också nu anhåller att till R. o. Adois protokoll få meddela detta svar. Reservanten har ansett att minoriteten inom Utsk. icke skulle hafva rätt att framställa andra anner än dem, som gillats af majoriteten, och såsom stöd härför åberopar han fyra skäl, nemi. för det första att ingenting finnes i grundlagen yttradt i detta hänseende.
Det skall således alldeles icke förundra mig, om Götheborg, vid kommande Riksdagar, söker i det yttersta erhålla anstånd med lånets återbetalande: ty om, enligt Utskottets förslag, endast 5 procent skola i ränta betalas för lånet af 200,000 R:dr, så vinna ju låntagarne pä räntan 2,000 Rrdr om året, hvilken lättfångna vinst man ej bör begära, att de skola godvilligt försaka. jag för min del anser det naturligaste och säkraste sättet att betaga låntagare den förderfliga lusten, att, längre än de kan hända verkligen behöfva, bibehålla Bancolån, vara att belägga dessa län Den 4 Julii. 6? md laglig ranta; och får der föra hemställa orri ej räntan för ifrågavarande lån må utsättas tili 6 procent. Grefve von Rosen'. I min tanka är det fö-1 reslagne correcturet så bårdt, att Staden ej kan komma ut dermed. För öfrigt om det är svårt för Kronan att utfå sin rätt af Staden, så är det äfven ibland svårt för Staden , att få ut sitt af Staten. Å den fordran Götheborgs Stad har hos Kronan är ännu 3 års rånta, å 4 procent, innestående. Friherre Holje, Ludvig: Om den anmärk-J ning, son vid alla sednare Riksdagar blifvit gjord emot allmänna penningeräntans höjd, så oförenlig med näringarnes uppkomst, verkligen är grundad så måste denna penningeränta vara så mycket mera oskälig, då fråga är att, på Nationens vägnar, rycka en Stad ur nöden. — Af det procenterisystem, sorn Banken länge följt, erfare vi redan ganska svåra verkningar, och får det fortfara, så skall också antingen penningestocken så småningom rent af försvinna, eller också hela Nationen så småningom befinna sig gäldbunden, och indragen i det stora nätet, som ligger i sjelfva systemet. Grefve Rosen har upplyst oss, att då Staten var i behof att af Götheborg begära lån, så erhölls det för 4 procent; och jag tror derföre, att det vore nu värdigt Nationen att också lemna Götheborg län för 4 procent. Herr Pahlman:
Majit behagat föreslå, dels att den Byrå-chefsbelältning, hvilken är afsedd för handläggningen af ärenden, som ega gemenskap med den Justitie-Slats-Ministern åliggande tillsyn å boktryckerierna och bokhandeln, må, utan afvaklan af nuvarande innehalvarens, Förste Expedilions-Sekreteraren L. J. Lovéns afskedstagande, indragas, med vilkor, att Lovén uppföres på indrag nings-stat och förklaras berättigad att, intilldess han erhåller afsked, emot fortfarande tjenstgörings-skyldighet, uppbära byråchefslön samt, efter afskedstagande!, pension till Expeditions-[Jis kottets Förslag till underd. Skrifvelse N: o i32. 403 lika belopp som Expeditions-Sekreterare i E. K. Majlis Kansli; dels ock att lönen för byråchef, som har att bereda och föredraga i Högsta Domstolen förekommande frågor om stiftande, upphäfvande, ändring eller förklaring af lagar och författningar, må utbytas till ett arfvode af 3,000 R:dr, dock med rättighet för den, som af E. K. Maj:t förordnas till ifrågavarande befattning, att utom berörde arfvode uppbära löneinkomster af innehafvande ordinarie tjenst lill så stor del som E. K. Majit finner ej böra för tjenstens bestridande åt vikarier afstäs. Och enär, hvad angår Expeditions-Sekreteraren Lovén, upplyst blifvit, att han före inträdet af nästa statsreglerings-period fyller sextiofem lefnadsår samt i öfrigt är berättigad att å indragnings-stat förflyttas samt någon märklig kostnad således icke kan tillskyndas Statsverket deraf, att Lovens tjenstebefattning, utan afvaktan af hans afskedstagande, indrages, hafva Rikets Ständer bifallit hvad É. K. Maj:t i ofvannämnde hänseende behagat föreslå.
Men deremot finnér jag det vara högst olagligt, att i Sockenstämma fattas beslut, som gälla äfven för sådane personer, hvilka icke blifvit dertill kallade, eiler ens egt rättighet, alt i Sockenstämma sig infinna. I Städerne blifva blott husegare kallade till Sockenstämma, men de besluta för hyresgästerne, samt ålägga dem personella och andra afgifter. På sådant Den 3o J u 1 i i f. ni. sätt hafva Fattigafgifterne här i Stockholm tillkommit; och det förundrar mig, att icke någon hyresman klagat deröfver. På samma sätt besluta i Sockenstämmor på Landsbygden jordegarne för inhysesman och andra, som ej äro berättigade att deltaga i Sockenstämma, eller som icke blifvit kallade. Sådant är alldeles orätl; och det bör derföre stadgas, genom bestämd lag, att Sockenstämmo-beslut ej gälla för andre, än dem, som erhållit behörig kallelse att till Sockenstämman sig infinna. Deremot är det alldeles nödvändigt, att pluralitetens beslut gäller för alla kallade; ty annars skulle knappast någon nyttig sak kunna genom Sockenstämmo-beslut utföras. Skulle pluraliteten åter besluta någonting olagligt, så kan ju rättelse vinnas, då fråga derom väckes, hvilket den förfördelade väl icke lärer underlåta att gora. Friherre Cederström, Jacob: Här hafva af den förste Talaren i detta ämne blifvit framdragne åts k il lige enskildte missbruk vid KyrkoRåds och Sockenstämmo-beslut, men då desse, enligt tydlig föreskrift i RegeringsFormen, icke få blifva föremål för discussion härstädes, bör jag ej ingå i något svar derå. Hvad den värde Ledamoten yttrat derom, att Sockenstämmor beslutit beskattningar, som fått natur af beständiga allmänna onera, så tror jag, att om han närmare granskat de anförde ex - 238 De n 3o Ju 1 i i f. ra. émplen, skulle lian finna, att besluten angått FörsamlingärneS e lisk ild ta hushållning, såsom fattigoch sjukvården; och i detta fall är Författningen tjdlig, att sådane beslut ärö lagliga.
Jag vill i motsatt rigtning påstå, att en verklig utveckling skulle vinnas i andlig och äfven verldslig måtto, om jernvägarne icke begagnades å söndagar, emedan derigenom menniskans andliga utveckling befrämjades, och hon lärde sig att bättre till sin egen fördel begagna arbetsdagarne. Frågan är verkligen af mycken vigt; den gäller nemi. huruvida högsta makten, som genom sina embetsman från barnets första stund bibringar det den lärosatsen: »Tänk på att du helgar hvilodagen», på samma gång icke allenast skall förhindra arbetsklassen att värdigt kunna begå sabbaten, utan äfven inleda vida större menniskoklasser i lättsinnigt bruk af söndagen. En följd af detta lättsinniga bruk är äfven, att åklagaremakten får inträde för att göra åtal mot det sjelfsvåld, hvartill den högsta makten på sätt och vis inbjuder. Jag begär således, att detta Betänk, måtte återremitteras till Utskit, för att behandlas såsom Frih. Posse åsyftat; men om man icke kan gå så långt, som han yrkat, instämmer jag i återremiss, på det att Utskit må betrakta i hvad grad man kan motverka detta onda. Härefter blef, uppå gjord framställning, öfverläggningen upskjuten till eftermiddagens plenum, och R. o. Ad. åtskiljdes kl. */, 3 e. m. In fidem, 0. Brakel. D «n 14 Mars e. m. 141 Onsdagen den 14 Mars 1860. Plenum kl. 6 e. m. Justerades ett prot.-utdrag för förmiddagens plenum samt protokollet för den 25 sistl. Januari e. m. Fortsattes pröfningen af Allm. Besvärso. Ekon.Utsk:ts Bet. K:o 38, i anledn. af väckta motioner om åtgärder till beredande af sabbatens värdiga firande. Hr Estenberg, Carl Kristian: Då denna fråga redan på f. m. latt så mycken belysning, som den torde erfordra, anser jag min svaga stämma vara nästan obehörig. Jag upmanas dock af en inre, icke blott böjelse, utan rent af pligt, att icke vara tyst, då en sådan lifsfråga för Kyrkan är under öfverläggning.
Det är nemi. aldeles gifvet, alt sedan genom myntbestämningslagen det blifvit faststäldt, att vårtfsilfvermynt skall innehålla en viss bestämd qvantitet finsilfver, så skulle man i sjelfva verket företaga en myntförsämring, om man nu förklarade, att denna finsilfverqvantitet skall lill någon del förminskas. Utaf en sådan åtgärd skulle naturligtvis följden blifva, att den, som innehar en Bankens sedel, utgifven före den nya myntfotens fastställande, eger rättighet att derför erhålla silfver efter den gamla myntfoten, under det alt den, som eger en Bankens sedel, efter den nya myntfotens bestämmande icke är berättigad att få densamma inlöst med annat silfvermynt än det nya. Nu later det sig visserligen sägas, att man i Banken för hvardera sedeln får det deremot svarande silfvermyntet, men allmänheten, som i den dagliga rörelsen skall utbyta den ena sedlen emot den andra och vet, alt de i Banken till olika pris inlösas, måste vid sina liqvider beräkna denna friskilling, hvilket lika naturligt måste förorsaka stora olägenhenheler och stora svårigheter. Vidare är det gifvet, alt en skuldsedel, utgifven före den nya myntfotens införande, skulle komma att vara mera värd än en skuldsedel å samma belopp, utfärdad efter den nya myntti! H. 34 530 Den 25 Februari f. m. fotens införande. Häraf skulle naturligtvis följa, att vid alla liqvider, deri skuldsedlar ingingo, detta olika värde måste tagas i betraktande och dervid förorsaka svårighet och oreda. Ytterligare bör bemärkas, att i vårt land, der myntförsämringar, och grofva myntförsämringar, beklagligtvis ganska ofta egt rum, har man alltid hy'st en af sådan anledning lätt förklarlig räddhåga för att bestämma något i penningar, utan att dervid tillika utsätta hvad slags penningar man menar. Så t. ex. har man vid en sednaste skatteregleringen, i afseende å de skatter, som skola till penningar förvandlas eller i penningar utgå, bestämt, att dessa penningar skola vara sådana, som grunda sig på 1830 års myntfot.
Då denna fråga är af reglementarisk natur, och följaktligen tre Stånds beslut utgör Rikets Ständers, lärer afseende icke kunna fästas å Ridderskapets och Adelns skiljaktiga mening. 2 § 1 och 2 mom. Preste-S t andel har antagit Utskottets inbjudning till Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet att biträda Utskottets af Borgareoch Bonde-Stånden godkända förslag, att bränvinstillverkning skall, så framt ej högst vigtiga omständigheter föranleda dess inställande, vara tillåten under följande fem terminer, nemligen från den 15 Januari kl. 12 på dagen till den 15 Februari vid samma timma, från den 15 Februari kl. 12 på dagen till den 15 Mars vid samma timma, från den 15 Mars kl. 12 på dagen till den 15 April vid samma timma, från den 15 Oktober kl. 12 på dagen till den 15 November vid samma timma samt från den 15 No vember kl. 12 på dagen till den 15 December vid samma timma, men att bränvinstillverkare endast må under en, två eller tre af dessa terminer, handteringen utöfva, äfvensom att en termin må vara den kortaste tid, för hvilken någon må sig till bränvinstillverkning anmäla; hvaremot Ridderskapet och Adeln, med vidblifvande af sitt, vid behandling af Betänkandet N:o 4, fattade beslut, afslagit Utskottets inbjudning. Enär denna fråga är af den beskaffenhet, att tre Stånds mening utgör Rikets Ständers beslut, lärer Ridderskapet och Adelns skiljaktiga åsigt böra anses hafva förfallit. 4 §•
Deras utlåtande, helst i sä bestaffad fräga, som denna löser eller binder, och ager något »val emellan pluraliteeens eller minoritetens tankar icke rum. Banco-Fullmägtige hade således efter Herr Skats-Secreterarens kanka, icke felat genom veras wägrande att lata Grosshandlaren Hckplun^ särskildta votum medfölja deras underdåniga Utlåtande utan twärtom iattagit hwad med ordning, och espriten af Vanco-styrelfen instämmer. Dä Grosshandlaren njuter den rättighet till godo, att i Protokollet förmärs sina tankar till Rewisorers och tillkommande Banco-Mstkotts kännedom, har han erhållit ail den tillfredsställels», han ägt skäl begära. Uti detta Herr Stats-Secreteraren Kolondlasts yttrande, hade Herr Prosten Doctor torstin och HerrBorgmästaren ärekvesmiibl instämt. Herr Biskopen Doctor Isinciklom hade anfört: I frägan om rättigheten för Ledamöter, äfwen inom Banco-administrationen, att »vid infordrade underdåniga Utlätanden bifoga sine, ifrän pluraluetens turning afrvikande, särftildle tankar, förenar Den 14 November. Z5 jag mig sä mycket mera med hmad Herr Stats-Se» creteraren och Commendeuren KotenKIa6 berun anfört, som jag anser Riksens S'anders De, uterade allena wara de, som med fu l kännedom af Banqnens tillstånd, kunna bedöma Banco-Fullmägtiges, med afseende dera, mer eller minore grundade V'lc« tanden.
Det genom 2: dr a punkten framlagda förslag tilt reglering af Banko-diskontverkets tjens temanna-p er sonat och dess lönevilkor är af Borgare-Ståndet i alto godkändt; hvaremot Ridderskapet och Adeln bifallit nämnde punkt med den förändring, »att dels för Ombudsmannen, Kanslisterne, Kamereraren, Bokhållarne, Registratorn och »Kontorsskrifvarne skulle såsom lön utgå och beräknas sammanlagda beloppet af hvad »Utskottet för dem såsom lön och arfvode föreslagit, deri likväl icke inberäknadt det för »RegistraLorn föreslagna arfvode för trägen tjenstgöring, hvilket ansågs böra utgå i öfver»ensstämmelse med Utskottets förslag, dels, i stället för den af Utskottet föreslagna »Kassör med lön, arfvode och missräknings-penningar, utfördes en Kassa-kreditiv-kassör »med lön af 1,200 R:dr, dels Kassa-skrifvaren, jemte del för honom föreslagna arfvode, »uteslöts; och dels i stället för 5 Vaktmästare med lön och arfvode, utfördes 2 Vakt»mästare, hvardera med lön af 400 R:dr, samt 3 Vaktmästare, hvardera med lön af 333 »R:dr 16 sk., hvarjemte Ridderskapet och Adeln beslöt, att ett arfvode af 200 R:dr må »ställas till Banko-diskont-direktionens disposition, för att tilldelas den Kanslist, som »kommer att närmast biträda Ombudsmannen och, vikarierande, förrätta hans tjenst»; Bih. till 11 St. Prot. 1833 & 1834. 6 Sami. 1 Afd. 38 Haft. 1 2 Banko-Vtskoliets Utlåtande, N.o 88. och hafva Presteoch Bonde-Stånden återremitterat denna punkt, med anledning af åtskilliga inom dessa Stånd gjorda anmärkningar i den syftning, de af Ridderskapet och Adeln beslutade ändringar angifva.
Äfven för sänkning 4 fot af sjön Laxfjärden i Kullerstads socken af Memmings härad har en del af ailoppsgrafven mellan nämnde sjö och sjön Glan blifvit fullbordad. Skogarnes afrödjande fortgår inom Länet på ett sätt, som ej kan undgå att väcka farhågor för framtiden. Orsakerna härtill äro visserligen liera, dock torde de väsendtligaste vara att linna, dels i ett stegradt pris å alla skogsprodukter, hvilket gjort möjligt att med fördel köpa egendom endast för en skyndsam afverkning af derå befintliga skogar; dels ock i åkerjordens stigande värde, som föranleder mången mindre omtänksam hushållare att till odling bereda all sin mark, utan afseende på framtida skogsbehof eller möjligheten af den sålunda utvidgade åkerjordens ändamålsenliga skötsel. Följden har emellertid blifvit att endast mindre trakter i Länets norra, sydliga och sydöstra delar ännu äga skog till afsalu, hvaremot öfver dess medlersta del ett band af två till tre mils bredd sträcker sig från sjön ‘Wetteru till stranden af Blåviken, inom hvilket Hera socknar äro fullkomligt skoglöse och de flesta sakna skog till eget behof. Vattnets aftappning och skogarnes afrödjande hafva visserligen båda föranledt ett utvidgadt åkerbruk, men derjejnle förändringar i ortens kli - maliska förhållanden, hvilka sannolikt icke äro eller alltid blifva fördelaktiga. Om det nemligen å ena sidan kan antagas, att, genom uttolkning al mossar och kärr, nattfrosterna i vissa orter blifvit minskade och klimatet i det hela sundare, är det väl å den andra otvifvelaktigt, att afdunstningen, således äfven nederbörden, till följd af vattenytans ständiga förringande, aftager. I samma rigtning verkar äfven skogarnes förminskning, emedan nederbörden, som fordom länge qvarhölls i den för vindens och solens allt för häftiga åverkan skyddade skogsmarken, numera hastigare afdunstar eller nedrinner från de blottade höjderna, hvarjemte de förminskade skogarne ej förmå, såsom i en föregående tid, skydda slättbygden och derå växande grödor för de kalla eller förtorkande vindarnes framfart.