Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
St.; och ett steg härtill påstås vara beredt genom det livilande förslaget till ändrad redaction af 72 §. Reg.F., hvarmed åsyftas att lemna Regeringen del i Bankens lagstiftning oeli förvaltning. Jag medgifver angelägenheten af en garanti mot R. St:s alltför vidsträckta magtutöfning i ärenden, sorn röra Landets penningeförhållanden; ty jag kan icke för mig dölja, att R. St. mången gång pä ett för landet förstörande sätt missbrukat den magt, de, under åberopande af grundlagens nu gällande 72 §., tillvällat sig. Men jag hyser starka tvifvelsmål, att denna garanti skulle vinnas genom antagande af den nu föreslagna nya redactionen, till hvars flera brister jag vid denna frågas speciella afgörande får tillfälle återkomma. Jag vill nu endast yttra, att, om jag än skulle äga det förtroende till vår nuvarande Styrelse, att jag trodde mig, utan våda för en alltför stor inskränkning i folkets rätt, kunna inryniroa Henne en hittills saknad magt uti den financiella lagstiftningen, jag dock är långt ifrån att hysa detta förtroende för en okänd framtid, och att jag tror mig utur Historien hafva bemtat den erfarenhet, att i allmänhet någon garanti mot magtmissbruk i lugnare tider sällan vunnits genom utvidgande af Regeringarnas inflytande, minst i förhållanden, der det allmännas fordran säkert bevakas bättre af de enskilda individernas eget interesse, än af Regeringarnas, vare sig framdrifvande eller hämmande, kraft. Det är detta interesse, mina Herrar! som vi vid all lagstiftning skola taga i anspråk, det är genom att upplysa de enskilda om hvad som verkligen är deras interesse, sorn vi skola finna det säkraste skydd för det allmännas rätt, den osvikligaste borgen för frihet och fortgång på industriens och bildningens bana. Det allmännas fördel är alltid mängdens af de enskilda, och hvad som är rätt, vare sig i moraliskt eller ceconomiskt hänseende, det är ock alltid sann fördel; — detta är och förblifver min öfvertygelse, och efter denna har jag bedömt och vill äfven ytterligare utveckla förevarande fråga. Jag vill således söka en garanti mot R.
Om han tagit kännedom derom, lärer han nogsamt veta, att redan under de' to första åren ifrån nämnde Inrättningars början , de grofva brotten minskades si Den 21 Maji. betydligt, att de ej utgjorde 3% del af det antal, hvartill de förut uppgingo, De flesta stölder inskränktes tili tillgrepp af matvaror. Den värde Talaren har vidare åberopat, att Personer, sorn utkommit från Correctionshusen i Sverige, gemenligen genast begått stöld. Detta är alldeles icke underligt, utan en ganska naturlig följd då de utsläppas från Correctionshusen utan en enda skilling i iickan. De kunna ej genast förtjena sin föda och måste således svälta elier stjäla. Då Lagen skapar förbrytaren, bör ej Lagen nied grymhet behandla honom för ett brott, som den sjelf beredt. Om deremot våra Correctionshus lämpades efter samma grunder, som de NordAmericanska, rem.; ligen att den brottslige ej förr fick utslippa, lin han med arbete förtjent ej allena så mycket att han betalt sitt underhåll under arrestadden, utan derutöfver en viss summa, hvaraf han åtminstone ett år utan andras understöd kunde lefva, så skulle ej det förhållande , som den värde Talaren befarat, inträffa , utan den bestraffade under tiden vinna förtroende och utsigt till fortkomst. Den af Utskottet föreslagne brännmärkning innefattar en mot tidehvarf^ vets upplysning rakt stridande åsigt. Det är ju möjligt och händer kanske oftast , att den, som begär en stöld, dertill varit föranledd af det våldsamma behofvet, hangren, och skall väl ett sådant brott straffas så, att den brotts, lige för alltid uteslutes utur Samhället? Den, som bär namnet af tjuf i pannan, kan ej vidare vara ibland andra af ärliga tänkesätt ■, han är för evigt förlorad , då deremot den, sorn i 28 Dm 2 1 Maji, ett Correctionshus fått tillfälle besinna sitt brott, möjligen kan utgå förbättrad. Jag tillstyrker således, lika med Grefve Spens, afslag å Ut. skottets Betänkande. Herr Manner stam, Johan: Då detta Mål förra gången var under öfverläggning, tillstyrkte jag afslag af Betänkandet.
Ståndet tillhandakomne Protokoller, hållna vid Rikets Ständers Elektorers sammanträde den 18 dennes, af hvilka inhemtades, att Kammar-rådet, Häradshöfdingen, Riddaren af Kongl. Nordstjerne-orden Sven Lorents Theorell blifvit utsedd att vara Rikets Ständers Justitiae-ombudsman, och f. d. Revisions-sekreteraren, Häradshöfdingen Ludvig Theodor Almqvist blifvit vald till Justitiai-ombudsmannens suppleant; och beslöt Ståndet, med anledning häraf, anmoda Expeditions-Utskottet uppsätta behöriga konstitutorialer för de valde, äfvensom förslag till den underdåniga skrifvelse, hvilken rörande berörde val bör till Kongl. Majit allåtas. S. D. Föredrogs ånyo och återremitterades på grund af gjorda anmärkningar Banko-Utskottets Utlåtande, N:o 14, öfver Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition och inkomne motioner angående Decimal-systemets tillämpning på rikets mynt. S. D. Efter skedd föredragning bifölls Rikets Ständers Särskilda Utskotts Memorial, N:o 5, angående anställande hos Utskottet af ytterligare en Kanslist. Prot.-Utdrag den 22 Februari 1854. 133 S. D. Efter förnyad föredragning återremitterades, på grund af gjorde anmärkningar, Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Betänkande, N:o 37, i anledning af väckta motioner om utvidgande af de rättigheter, som äro Mosaiske trosbekännare i Sverige tillerkände. Från Vällofl. Borgare-Ståndet.
Pappersmyutet skulle utom all tvifvel falla i värde, i samma mohn, som det ökades, förlägenheten och penningebristen tilltaga, ju mera man beredde osäkerhet för penningeägaren, att återfå samma värde, som han utlånat, och ali qvarlefva af allmän och enskild credit försvinna. Riksens Ständer böra väl också härvid icke lemna alldeles ur sigte den rättvisa grundsatsen att icke rubba enskilta ägande rätten. Den farhåga man å ena sidan synes hysa, att Utskottens plan kunde leda till en för de skuldsatta vådlig myntförbättring, är visserligen öfverflödig; men att en försämring skulle blifva en följd af Friherre Cederströms och flere Herrars förslag torde lätt kunna inses. Pen enda möjligheten, att öka vårt af papper f 252 Den 6 Juni i e. m. bestående RörelseCapital, vöre i min tanka att utgifva StatsObligationer, på sätt Kongl. Maj:ts Nådiga proposition innehåller, eller Pantbref. Jag liar uti mitt ofvannämnde yttrande äfven föreslagit denna utväg, för att aflägsna all möjlighet och farhåga för jordägares förlägenhet, och Fastigheters fallande värde. Om de irriga begrepp, hvilka man hört så ofta upprepas om RörelseCapitalets belopp, kunde med fullständiga uppgifter efter Bokslut af BancoSedelstockens storlek vid olika år och tidepuncter rättas, så skulle mycken stridighet i detta fall undvikas. Säkert är emedlertid, att Bancooch RiksgäldsSedelstocken, sammanslagen, nu är flera millioner större än åren 1814 och 1815, och att 3-ProCentSedlarne så mycket mindre kunna och böra hänföras till likheten med BancoSedlarne, som deras belopp var så obestämdt, och berodde af enskiltas insättningar, hvilka uti Götha CanalDiscont till en stor del skedde på afskrifningsräkning.
Till styrka härföre, så väl som riktigheten af den tid, hvarunder RiksgäldsContoirets eget lån skall amorteras, åberopas vidare den bilaggde Caiculen öfver resultaten af både Uppoch Utlåning; och som för öf - B e t ä n t a n d e fi, N:o 4i4> 5i3 rigt en viss årlig afbetalning på Capitalet nu blifvit tillstyrkt: fond derföre anvisad: rättighet lämnad RiksgäldsContoiret att efter io års förlopp uppsäga större eller mindre del af lånet: (se i:sta och g:de Puncterne af det nu afgifne Förslaget) samt derjemte i i2:te puncten af Utlåningsgrunderne stadgadt blifvit, att allt hvad som inflyter utöfver det belopp som till räntebetalning å Obligationerue samt till omkostnader erfordras, skall gå till AmortissementsFonden, hvilka alla omständigheter böra försäkra, att lånet inom den uppgifne tiden tiden amorteras, så anser Utskottet derigenom de vid denna Punct i öfrigt gjorde Anmärkningar vara besvarade. Emot 2;clra Puncten. Inom Ridd. och Adeln samt BorgareStåndetj dels att Obligationerne så mycket häldre bordt ställas i Svenskt Silfvermynt, som R. St:r vidtagit beslut till beredande af ordning och stadga i Svenska myntet, dels ock att Räntebetalningen och Amortissement borde verkställas i Stockholm eller vid det Svenska LandtRänteri, som den långifvande önskade. Utskottet har ansett hinder, för de förmånligaste vilkofs erhållande, möjligen skola uppkomma, om icke Långifvarnes önskan, att få förskrifningarne ställde äfven i den Orts Mynt, hvarest betalningarne skola erläggas, kan uppfyllas.
På sådan grund ansåg Utsk. sig böra föreslå tillägget: ”i behörig ordning antagna”, för att fästa taxeringsmännens uppmärksamhet derpå, att inga andra hörde till rubriken sockenhandtverkare och gerningsmän, än de, som enligt den K. förordningen voro qualificerade alt hafva denna benämning. För öfrigt får jag fästa uppmärksamheten derpå, alt Utsk. tillstyrkt särskild bevillning för bysmeder och bysnickare, hvilket tycktes större delen af Utsk:s ledamöter rättvist, emedan förhållandet sedan blefve, att fä, som idka handtverk såsom egentligt yrke, undginge bevillning. Frih. Raab, Adam Christian: Då jag i hufvudsaken delar den åsigt, som Hr Printzenskjöld uttalat, begärde jag or - Den 30 November e. m. 587 det i ändamål alt uppläsa lians, pag. 37 af Utsk:s betänk, afgifna reservation; men sedan Hr Printzenskjöld sjelf redan ytterligare utvecklat frågan, får jag endast hänföra mig till hvad sålunda blifvit yllradt. Den siste värde talaren har ansett denna fråga icke vara af särdeles vigt, och sorn sådan kan den visserligen pä sätt och vis anses; men som det alltid är af vigt att behålla ordning inom en församling, och det skulle möjligen leda lill oordning, om handtverkare sago en utväg att undslippa en utgift, genom underlåtenhet alt anmäla sig såsom sockenhandtverkare eller gerningsmän, så anser jag icke lämpligt att man gör detta tillägg. Gr. Cronhjelm har talat om orikligdebitering: dervid kan göras den anmärkning, alt det är lättare att hos K. Bcf:b:de derutinnan få rättelse, än det blir lätt att åstadkomma rättelse, om llerc sådane handtverkare undsluppo beskattning. Jag tillstyrker afslag ä tillägget. Gr. Posse, Erik Arvidsson: Jag är hufvudsakligen förekommen af llr Printzenskjöld oell Frih.
– Hvad sådana tanklösa, ogudaktiga uttryck ä’ otäcka och mig vidriga! Gud vet hur så fula tankar kunna falla goda menniskor in, och god är du ändå, käre Abraham, fast det gick skralt för dig med katkesen. – Ja, se jag blef alldeles betuttad af det myckna folket – svarade Abraham. – Åh, jag kan intet så säga – anmärkte Gunnar med ett svagt leende; – jag tyckte du lät dig folket icke bekomma, eller hindra dig att prata och gå på. – Nej, men att läsa utanför, lell! – sade Abraham, och nu var man vid stugudörren. Elin tvekade litet innan hon steg in. Det var som hade hon känt en storm i annalkande. Gunnar anade detta, och kärleken förnekar sig aldrig, ty när den kan, rödjer den dock alltid ur vägen, om ej mer än ett törnrosblad, som skulle ligga till hinder för den älskades fot. – Låt mig gå in till Lena och säga henne hur det är fatt – sade Gunnar bestämdt, och gick sedan in, utan att afvakta svar. Mor Ingrid, Elin och Abraham dröjde utanför. Efter en fem minuter kom Gunnar åter och sade: – Hvarför skall mor stå här ute och frysa? Gack du efter di’ Lotta, Elin lilla, och du Abraham, lägg nu utaf dig helgdagskläderne, och häng upp dem ordentligt, och se att du får litet uti dig, och gå se’n i ditt arbete, jag kommer straxt efter. – Nå ja – sade Lena när de andra inträdde – bara intet den dera Banka-Lotta stjäl ögonen utaf oss, och äter upp båd’ mat och fat, och allt hvad vi andra skulle hafva, så får det väl stå sitt kast, och bara hon får hållas till flitigt arbete, förty ho’ ä’ starker, som en häst, det syns på ’na.
Utlåtandej i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse, angående den tillökade ordinarie Båtsmans-roteringen inom en del Län. Sedan, till följd af från samtliga Riks-Stånden erhållna remisser, det åligger Utskotlen att afgifva utlåtande, i anledning af nämnde Nådiga Skrifvelse N:o 90, så få Utskotten, som dervid jemväl tagit i öfvervägande de inom det Hedervärda Bonde-Ståndet afgifna, och remissen derifrån åtföljande, yttranden af Riksdagsfullmägtige Eric Persson, Nils Strindlund, Lars Nilsson samt Fredr, von Zweigbergk, med åberopande af hvad den Nådiga Skrifvelsen innehåller, anmäla, att Utskotten tagit kännedom af de öfver tillkommen ny ordinarie Bålsmans-rotering inom Stockholms, Gottlands, Södermanlands, Upsala, Östergöthlands och Elfsborgs Län upprättade Längder, hvilka blifvit af behöriga Auctoriteter uppgjorda och pröfvade, och derefter af Kongl. Maj:t för Dess del gillade , samt att Utskotten icke funnit skäl att emot desamma göra några anmärkningar, och få Utskotten derföre hemställa, att Rikets Ständer äfven för deras del måtte gilla och fastställa den, i Öfverensstämmelse med berörda längder, verkställda nya roteindelningen uti nyssnämnde Län. Kongl. Majrt har derjemte Nådigst förklarat, att , då den nya roteindelningen i vissa Län antingen icke medhunnits lika fort, sorn i andra Län, eller varit underkastad förändringar, hvaraf möjligen skulle kunna dragas den slutföljd, att den tillökade roteringen förr kom att drabba de Län, hvilkas roterings-verk redan afslutats, än dem, för hvilka sådant ännu icke medhunnits, det beror på Rikets Ständers pröfning, huruvida de nya ordinarie rotar eller spridda rotedelar inom Blekinge, Calmar, Hallands, Götheborgs och Bohus, Gefleborgs och Wester-Norrlands
Han kände sig en smula ledbruten. Därefter beklagade han sig över att han icke hade några pengar. Pengar, pengar... Detta ord hade för hans öron en mystisk klang. Det föreföll honom, som om han stod ansikte mot ansikte med något övernaturligt, var gång han lyckades fånga in några sedlar i plånboken. Varifrån komma de? frågade han. Det har jag aldrig lyckats få någon förklaring på. Han satt länge tyst och undrande med blicken ut i den sommarblå luften. Jag vet bara vart de gå; men varifrån komma de? Tomas trodde att han ville låna pengar och erbjöd honom tio kronor, ty han var tillfälligtvis vid kassa. Recke avböjde vänligt men bestämt. Nej tack, när jag vill låna pengar säger jag alltid till genast. Jag lämnade för resten min klocka åt ett stadsbud för en stund sedan och sade åt honom att komma hit med pengarna. Nej, det här går inte i längden, återtog han efter en stund melankoliskt. Man får lov att skaffa medel på ett eller annat sätt. Det finns en tegelhandlare vid Svartmangatan, som lär vara hjälpsam och medgörlig... Tomas sökte förmå honom att avstå från alla tankar på den sortens affärer. Recke hörde på, disträ, upptagen av sina egna kalkyler. Stadsbudet kom med pengarna och kvittot. Recke drack ur sitt glas och reste sig: Jag måste vara hos Wannberg före klockan ett, sade han. Jag blev skyldig honom 2:65 i går, och han påstod, att han måste ha dem i dag före klockan ett... Tomas satt ännu en stund vid sitt vichyvatten och såg på barnen, som lekte i sanden. Han köpte också några pepparkakor åt en liten hund, som kom fram och viftade på svansen. En grå häst körde fram med en iskärra. Hästen hade stora björklövsruskor i seldonen. Nu först erinrade sig Tomas, att det var midsommarafton. Och Märta hade senast skrivit, att hon kanhända skulle komma in på midsommaraftonen för att göra uppköp. Hon skulle väl köpa några midsommargåvor åt syskonen... Några små trumpeter... Tomas reste sig. Han visste icke vart han skulle gå, men han måste röra på sig en smula. Han var rädd att han kunde somna, om han satt kvar längre. Var skulle han kunna träffa Märta? Det hade han ingen aning om.
— Liksom den ifrågavarande känslan i sig icke gifver vetande, drifver den i sig heller icke till handlande. Den består nämligen af tvänne momenter dels ett passivt mottagande af affektioner från det oändliga, universum, dels ett aktivt införlifvande af dessa i jagmedvetandet. Däraf följer, att den aktivitet, som den religiösa känslan äger, icke är utåt-gående till handlande, utan inåt-gående till njutning och kontemplation. För öfrigt märkes, att känslan i sig själf är häftig och våldsam, hvarför den, om den vore bestämningsgrund för det sedliga handlandet skulle orena detta83. Ännu närmare utredes den religiösa känslans karakter genom bestämmande af den egendomliga beskaffenheten hos dess objekt, det oändliga i det ändliga, universum. Då den religiösa känslan såsom kärlek och sträfvan till egendomlighet har systematisk karakter, måste ock dess objekt äga systematiskhet. Denna framträder ur formel synpunkt i dess lagbundenhet, ur real i dess organiska karakter, enligt hvilken hvarje moment på samma gång är själfständigt för sig och verkar i och med det hela. Men då den religiösa känslan såsom ett afspeglande af universum i jagmedvetandet faller inom det inre lifvet, måste ock universum själf väsendtligen äga en inre ideal sida och dess yttre, reala sida endast såsom en bild af den förra kunna vara föremål för känslan. Också visar det sig, att unversi systematiska karakter på det mest fulländade sättet gifver sig tillkänna i dess ideala sida — mänskligheten såsom ett idealt helt. Den religiösa känslan, såsom riktad på mänskligheten såsom ett idealt helt, involverar ett omedelbart medvetande om den absoluta identiteten af förnuft och natur, gifven i mänsklighetens systematiska karakter. Å ena sidan framträder denna identitet däruti, att hvarje individ för sig uttrycker en på egendomligt sätt specificerad relativ enhet af förnuft och natur såsom ett visst bestämdt förnuftets herravälde öfver naturmaterialet med öfvervikt af förnuftets herravälde hos den sedliga människan, af naturmaterialet hos den osedlige, och alla tillsammans, om hänsyn tages till alla möjliga former af personlighet, uttrycka alla möjliga specifikationer af den nämda relativa enheten och därigenom framställa den absoluta enheten. Däraf följer, att ur religiös synpunkt det högsta som det lägsta i mänskligheten intager en för det hela nödvändig plats i mänsklighetens system.
För att nu i vårt land åt kyrkan bevara skenet af kristlig, har den kombinerade lagstiftningen förutsatt äktenskapsbrott, såsom enda möjliga utvägen till skiljsmessa, der icke densamma äfven i det yttre redan är ett faktum, genom den ena eller andra partens rymning (desertio malitiosa, efter 1 Cor. 7: 15). (Se G.Balken). Kristendomen tillerkänner icke heller denna desertio malitiosa såsom orsak till skiljsmessa, men kyrkan, i sin föregifna egenskap af kristlig, gör det dock, emedan Staten under vissa omständigheter på naturliga grunder gör det, och hvarigenom kyrkan helt och hållet blottar sitt innersta väsende. Då Staten på naturliga skäl har pligt att allmänneligen efterlysa och tillrättaföra den vilse - Den 8 Februari f. m. förde åter till sin pligt genom lagens makt, tills båda parternes öpna och enstämmiga förklaring och yrkande på skilsmessa i laga form egt rum, så tar kristendomen alldeles ingen del deri, då den icke kan frångå sin oaflåtliga riktning, att nemi. individnelt endast utöfva sitt inflytande på själarne och samveten. Går kyrkan en annan viig, och gör sig delaktig i Statens åtgärder genom den kombinerade lagstiftningen, så går den på sidan om sin bestämmelse sorn kristlig. Kyrkans s. k. kristliga inblandning i saken genom den förvändt kombinerade lagstiftningen, kommer således de förut genom misshälligheten brottslige, till ett upsåtligt och öfverlagdt brott, genom att kringgå lagen så, att den önskade skiljsmessan kan ega rum, och hvilket med skickliga biträden kan gå ganska lätt. Parterne öfverenskomma, att den ene gör en resa straxt utom riksgränsen eller t. o. m. endast till ett annat län, och hvarigenom det är bevisligt huru den ena maken förrymt den andra. Den andra vägen är den. att öfverenskomma om att äktenskapsbrott blir bevisligt, om än icke effektueradt. i båda fallen upoffras sanningen, der lögnen icke skulle anses nödvändig, om kyrkan endast befattade sig med hvad kyrkan tillhörer, och Staten med hvad Staten tillhörer.
”Gör obehörig person undersökning fefter olofligen infördt gods, och va”rorne. som anträffas, i värde upp*'gå till öfver 100 R:dr Blco, vare ’3godset förbrutet och stånde innes, hafvaren det ansvar, som i 1 Gap, ”2 §. sägs, men beslagaren skall, i ”alla händelser, vara förlustig be”slagare-andelen både i godset oda ”böterne, hvilken andel tillfallas ”Socknens fattige.” fftv,.L(ig~s.Aliin.Besv.o.Oec.Uisk.Utl.'S'.o 5o. ig 47 eller numera \ 5 //. Herrar Trinberg och Montan hafva instämt i de åsigter, Herr Grefve von Fersen , uti sin vid Utskotten* förslag till denna §. gjorda reservation närmare utvecklat, samt gillat den förändring, sorn deruti föreslagits ; och då Utskotten, vid närmare granskning af de ifrågavarande ordalagen, funnit att deraf möjligen skulle kunna dragas andra slutsatser och följa en annan tillämpning än Utskotten åsyftat , så hafva Utskotten åt detta stadgande gifvit mera tydlighet och bestämdhet, genom dea redaction af senare inom., som Utskotten härmed vördsamt framställa , nemligen : *’Vagrar någon behörig tillsyningsman det inträde, hvartill han, ef”ter lemnad föreskrift I detta Gap., ”är berättigad , bote 200 R:dr och ”och ege ej rätt att honom tillhala , i fall vid den skedda under”sökningen clofligen infördt gods 3 icke anträffas. Lag samma vare, ”om någon hindrar eller uppebål”ler behörig tillsyningsman , så att ”han derigenom sättes ur tillfälle *’att genast, vid sitt inställande, utföra 9’sin undersöknings-för rät t ning.” 51 C52) §• Anmärkning har väl blifvit gjord emot det i denna §. nyttjade uttrycket 20 B ev. Lags.Allm.Btsv.o.Oee.Uisk.Utl. N:ö5o, *''vederbörlig Underdomstol*’, med yrkande, alt i det stallet borde heta ”vederbörlig
Då kungen nalkades honom, kastade han af sig kappan, lyfte högt ett bart svärd, som han burit doldt under den, och störtade mot kungen. Men då han kom alldeles nära, föll kung Olafs blick ljus och mild på honom, och han stannade i sitt lopp. Han lät svärdet falla till marken, och han sjönk ned på knä. Kung Olaf stod stilla och såg på mannen med samma klara blick, och mannen försökte att vända ögonen från honom, men han kunde ej. Ändtligen började han att snyfta och gråta. »O kung Olaf, kung Olaf,» klagade han, »dina fiender sände mig hit för att döda dig. Men då jag såg ditt ansiktes helighet, föll svärdet ur min hand. Dina ögon, kung Olaf, hafva fällt mig till marken.» Astrid sjönk på knä, där hon stod på svalgången. »Förbarma dig Gud öfver mig, synderska!» sade hon. »Ve mig, ve mig, att jag med lögn och list blifvit den mannens hustru!» På kvällen af Allhelgonadag var det klart månsken. Kungen hade gått rundt gårdsplanen och tittat in i stall och ladugård för att se efter att allt stod väl till och äfven varit inne i den stugan, där trälar och tjänstefolk bodde, och sett, att de blefvo väl förplägade. Då han vände åter mot kungsstugan, såg han en kvinna med svart huckle öfver hufvudet smyga sig ned mot gårdsporten. Han tyckte sig känna igen henne och följde därför efter henne. Hon gick ut genom porten, öfverskred torget och smög sig genom de trånga gränderna ned mot älfven. Olaf Haraldson följde henne så tyst han kunde. Han såg henne gå ut på en af de höga bryggorna och ställa sig där och se ned i vattnet. Strax därpå sträckte hon armarna uppåt och gick tungt suckande så långt ut på bryggan, att kungen tydligt såg, att hon ämnade störta sig i älfven. Kungen närmade sig henne med steg, som han i många faror lärt att göra ohörbara. Tvenne gånger redan hade kvinnan lyft foten för att göra språnget ut i vattnet, men hejdat sig. Innan hon hunnit göra ett nytt försök, hade Olaf Haraldson lagt armen om hennes lif och ryckt henne in på bryggan. »Du olyckliga,» sade han till henne.