Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta beslut tillkom vid slutet af de sammansatta Utskottens plena, närmare kl. 11 på natten, sedan det vida vägnar största antalet af Utskottens ledamöter sig aflägsnat, i anledning af en ledamots derom gjorda framställning, att, när Utskotten hade betagit rättigheten att 'använda änga till första och andra klassens pannor (hvilket skedde till förekommande af det vetterliga missbruk att på samma gång kunna bränna och klara, som med så beskaffade pannor lät sig göra) innehafvarne af sådan till högt pris anskaffad redskap, måtte förunnas en längre tid att den hegagna, hvarföre han hemställde, att tiden derföre måtte utsträckas tili år 1830. Då jag saknar ali erfarenhet af det missbruk till öfverdrifven produktion, mot beräkning utaf afverkning och derpå grundad beskattning, som med dessa redskap kunnat öfvas, afhåller jag mig från allt yttrande om den saken, men kan icke underlåta att, anmärka det högst menliga lörhållande för skattdragande i allmänhet som uppstå skulle, derest man under år 1849 försakade dea afsedda förhöjning i statsinkomst, som af den frivilliga bränvinsbränningen med mycket skäl bör hemtas, och i stället uttaxera detta belopp på den allmänna bevillningen, hvilken vi nogsamt känna, måste, till fyllande af den betydliga statsbrist, summan ändock ökas. Med herr v. Hohenhausen instämde herrar Berg, von Linde, von Holst, Hedenstjerna, Biskop Bergman samt Prostarne Nibelius, Tellbom, Eurén, Klintberg, Odelberg, Cnattingius, och Melén. Af Riksdagsfullmäktigen G. B. Appelqvist: »Emot sammansatte Bevillnings-, bagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-utskottens beslut rörande bränvinsbränningen samt beskattningen derå, får jag i efterföljande delar mig reservera. I första punkten af 1843 års bränvinsbrännings författning rörande tiden att tillverka bränvin, hade sammansatta afdelningen beslutat och tillerkänt bränvinsbrännare den fördel att sjelf få bestämma hvilken eller hvilka af de sex månaderna af året han behagade begagna emot det att han erlade
Endast de yngre prester, som äro så underlägsna i kunskaper och begrepp, alt de icke kunna vända sig åt en bana, der mera kunskaper fordras, och dubbla tjenstår beräknas, få gemenligen församlingarna såsom adjuncter emottaga, oclr. såsom åldrade i egenskap af capellaner och kyrkoherdar i de mindre pastoraterna. Hvad som har handt i fråga om det beviljade nyssnämnda anslaget, att ett af de vigtigaste ändamålen förfelats, fastän penningarna utgått, bör nu ihågkoromas, då fråga är om ett nytt anslags beviljande. Såsom det nu vanligen tillgår, eller att, sedan barnen kommit ur skolan och skola beredas till Herrans nattvard, de en dag i veckan, under en kortare del af året, inställa sig hos deras kyrkoherde, uppläsa lexor och erhålla förklaringar, kan, dessa förklaringar må vara än aldrig så goda, ej göra tillfyllest. JNej, samtal, umgänge, frågor och svar med några få, och en och en i sender fordras, så att läraren af lärjungens svar blir viss, att han förstod den meddelade förklaringen. Ej mindre det lägre presterskapets tid med undervisning, än liiskoparnes med tillsynen derå, blir på detta sätt mycket upptagen. Och så måtte meningen från början hafva varit, då det i kyrkolagen heter t. ex.: Om Biskopsembetet: att det är svjrrt och göromålen många, hvilket, efter nuvar. förvaltning, så egenleligen icke torde kunna sägas. Om tiden nu ofta förefaller en prestman pä landet lång, så skulle en trägnare själavård göra, att den blefve föga tillräcklig. Endast genom en nitfullare åhöra renas undervisning, som från ungdomen fortsättes, kan folkbildning åstadkommas. Utanläsning från barnens sida, och predikande hvar 7:de dag från presterskapets, hafva vederbörande funnit icke göra tillfyllest; och mången nitisk prestman lärer finna ett stöd för sina bemödanden deruti, att prestembetet återföres till sin ursprungliga helgd, dervid de verldsliga bestyren, till god del, kunde öfverflyttas på de nu, genom skollärare-examen, mera bildade klockarne. Jag vågar derföre föreslå, att R.
Från år 1832, då detta kreditiv först begagnades, upphörde lånerörelsen med den förut varande Ull-Diskontens tillgångar, hvilka deremot, enligt Kongl. Majits nådiga förordnanden, till större delen användes dels till inköp och transportkostnad från utrikes ort af lår utaf äldre race, dels till andra, i sammanhang med anstalterna till ullproduktionens befrämjande stående, utgifter, såsom bidrag till uppbyggande af ullmagasins-hyggnaden i Norrköping och, efter densammas fullbordan, till inköp af enskildes aktier deri, årliga aflöningar till tjenstemän, lärlingar och betjente vid det i Norrköping inrättade Ull-kontor, samt till den för tillsyn öfver schäferierna i Riket anställde person, äfvensom reseoch traktaments-ersättning för denne person, reparationer och utskylder för ullmagasins-huset m. m.; Och som fondens årliga inkomster, bestående i influtna värderings-, sorteringsoch magasinerings-utgifter vid Ull-kontoret, hyror af lägenheter i ull-magasins-byggna 45 — den samt ett årligt anslag af Manufaktur-medlen å 1,200 R:dr, icke varit tillräckliga för bestridande af förenämnde årliga utgifter, har bristen häri blifvit betäckt af fondens disponibla kapital-tillgångar, så långt dessa kunnat anlitas, och förskott för öfrigt erhållits af Manufaktur-Diskontfonden. Härigenom bar fondens behållning småningom så minskats, att, med afdrag af fondens skuld och osäkra fordringar, densamma vid 1846 års slut icke kunde antagas till mer än något öfver 24,000 R:dr Banko. Kreditivfonden, på hvilken Ull-Diskontens lånerörelse år 1832 öfverfljttades, har icke varit i förhållande till kreditivets storlek anlitad; men genom ofvan omförmälda nedsättning i räntan till RiksgäldsKontoret till 3 procent, bar någon räntevinst å utlåningen uppkommit, så att, på sätt Revisorerne uppgifvit, fonden vid 1846 års slut ägde en behållning af 523 R:dr 45 sk. 1 rst. eller, med afdrag af osäkra fordringar, 85 R:dr 13 sk. 4 rst. Banko.
Domstolar blott för alt parterne skola hafva det nöjet att få rätt. Frih. Raab: Jag måste ännu med några ord upträda mot Gr. Sparres jurisprudens. Jag anser det nemi. vara en så farlig sats, som han drifver, att man icke skall få söka ändring i UnderRätts beslut, om målet icke upginge till ett visst värde, att jag fruktar icke allenast den fattige, ulan äfven den rike kunde dermed blifva mindre belåten. Jag vill anföra ett annat exempel än det Frih Wrede framställt. Hvad som af skog tillgripas' för husbehof, bestraffas ej gerna som stöld, emedan det varit för den fattiges dagliga behof. Jag vet att det varit af domare så betrak tadt. Tänkom oss nu att ingen kunde öfverklaga en sådan åtgärd. Det vore verkligen föga roligt att hafva skogsegendom, om man icke kunde anklaga den som tillgriper skog för 25 Rdr. Jag skulle kunna taga en mängd sådana exempel, meri vill nu inskränka mig till att yrka bifall till Betänkit. Hr Dalman: Vore det endast fråga om att vinna det ända mål Gr. Sparre åsyftar, alt förekomma trätlystnad och processer, så skulle jag icke motsätta mig hans åsigt; men fiågan tiar en större utsträckning. I dag stadga vi 25 Rdr såsom summa appel1»biIis, i morgon kanske 50, en annan gång 500; ty det finnes ingen gräns, så snart man en gång frånlrädt principen. Hvad trätlystnaden beträffar, så är det genom att pålägga densamma en tillfyllestgörande godlgörelse till vederparten för rättegångskostnaden, som man kan lyckas stäfja den; jag uprepar således att det är mycket illa, om HofR:n stadgat som princip att icke ålägga högre ersättning än de omtalta 25 Rdr. Gr. Björnstjerna: Blott ett ord till svar på Frih. Raabs sista anförande. Jag tror att Hr Frih:n betydligt misstagit sig, då han talat om en summa appel la b i I is för brottmål. Någon dylik 138 Den 4 April e. m. har väl aldrig ifrågaställts.
(U.-A.) Enligt ankomne ProtocollsUtdrag, hafva samteiige RiksStånden till Utskottet remitterat Motioner, af Hr Rosenblad, B., Hr Professoren Bexell, Hr Modin samt Andreas Håkansson från Elfsborgs Län, att Utskottet måtte till R. St:r afgifva Förslag till bestridande af de kostnader, som vid H. M. Drottningens Höga Kröning ägt rum. Sedan, i anledning häraf, Utskottet i behörig ordning begärt och erhållit uppgifter på beloppet af berörde kostnader; så får Utskottet upplysa, att de samma uppgått till ett sammanräknadt belopp af3i,5oo R:dr. Under åberopande af R. St:rs vid nasti. Riksdag afgifne underd. Skrifvelse af den 29 JNov. 1823, innefattande R. St:rs, såsom en ny gärd af deras underd. vördnad och tillgifvenhet för H. M. Drottningen, i underd. gjorda anhållan, det Hennes M:ls Höga Kröning måtte, efter uråldrigt bruk, för sig gå; hvarvid R. Sl:r tillika förenade den underd. önskan, att K. M:t Sjelf täcktes Mådigst pröfva och bestämma, när tiden dertill vore lämpligast, får Utskottet, då denna KröuingsAct, i enlighet med R. Sltrs sålunda yttrade ^|8 S t a t s - U t s k o 11 e t s anderd, anhållan, nu blifvit verkställd, härmedelst vördsamt föreslå: att den derföre uppkomne kostnad af 3r,5oo R:dr må anvisas å RiksgäldsContoiret, att utgå af den dit Iefvererade Bancovinst för år 1828, utgörande 170,918 R:dr 3 sk. 7 r:st., af hvilka Medel, sedan derifrån afgått 100,000 R:dr, sorn, jemlikt Utskottets den 17 nasti.
Hvilketdera sorn skedde sä finge kreditiv-tagarne tillfälle att klaga på bankofullmäktige, för det de göra orätt. Ett sådant sätt att skrifva författningar mäste ju tydligen både den, som skall verkslälla, och deri, som skall åtlyda dem, söka alt undgå. Men om, på sätt här redan är nämndi, Ståndet har en gång definitivt bifallit denna punkt, och man tycker det vara likgiltigt att förändra den; så vill jag ej förgäfves upptaga Ståndets tid. Hr Bogeman: I naturen för kassa-kreditiv ligger i mintanka rättighet för kreditiv-tagaren, att lyfta hela beloppet på en gång. Hrr von Hohenhausen och Akerman hafva nu förklarat, alt detta alldeles icke möter något hinder i de ordalag som här äro i fråga; men jag har deremot hört af andra talare, och, om jag ej misstog mig, af Gr. Gyldenstolpe yttradt att det kan annorlunda anses. Då nu en ledamot af bankostyrelsen anser alt nuvar. redaktion innefattar ett hinder för fullmäktige, att låta en kreditiv-tagare lyfta hela beloppet på en gång; så anser jag så mycket mera skäl finnas, att ändra ordalagen. Till svar å hvad Hr von Hohenhausen anmärkte, då han lörsta gången hade ordet, vill jag nämna att det är ganska svårt för bankens öfverstyrelse, och kanske omöjligt, att då en person anmäler sig till att fä kreditiv, se på honom huruvida han är sinnad att lyfta kreditivet på en gång, eller i större eller mindre delar. Jag fortfar alt yrka den af Hr von Hartmansdorff föreslagna förändringen i ordalagen. Hr von Hohenhausen: Då det nu är första gången som R. Sl:s bank kommer att bevilja kassa-kreditiv åt enskilda; så är det väl nyttigt att redigt och klart bestämma ändamålet dermed. Det tjenar nemi. till att bankofullmäktige vid beviljande och förnyande af kreditiv-rätten, efterse huruvida den sökande, som eger kreditiv, dittills uppfyllt det ändamål, hvarför det blifvit gifvit; och att, om han ej kreditivet begagnat som vederborde, bankofullmäklige då ej ma lemna honom företräde framför andra, som anmält sig och ej kunnat få kreditiv.
Då, uti de för arbetets utförande bestämde grunder, bland annat, blifvit föreskrifvet, att ineller utländsk Ingeniör af bepröfvad skicklighet och erfarenhet borde i ämnet höras, innan förslag till arbetsplan och kostnadsberäkningar utarbetades och underställdes vederbörandes pröfning, anmodade Direktionen i början af sistnämnde år en af Englands mest utmärkte Ingeniörer i detta fack, Th. Hawksley, hvilken anlagt vattenledningar i flere af Englands större städer och i detta speciela slag af anläggningar ägde stort anseende, att verkställa en detaljerad granskning af den uppgjorda planen. Herr Hawksley åtog sig detta uppdrag och inkom i Februari månad 1858 till Direktionen med yttrande rörande den af honom då verkställda granskningen; och hufvudsakligen stödjande sig på de åsigter, bemälde Ingeniör i frågan uttalat, började nu Direktionen utarbeta förslag till plan för vattenledningens utförande samt afgaf den 19 April samma år till Öfver-Styrelsen utlåtande i ämnet. Detta förslag blef, efter vederbörandes hörande, sedermera till hufvudsakliga delar af Öfver-Styrelsen gilladt och godkändt, hvarefter och sedan Direktionen den 9 derpåföljde Juni blifvit anmodad att genast gå i författning om vattenledningsarbetets påbörjande, beställa erforderlige materialier samt i öfrigt vidtaga nödiga åtgärder för anläggningens skyndsamma utförande, gräfningsoch planeringsarbetena å den för anläggningen bestämda plats vid Skanstull den 26 derpåföljde Juli påbörjades. Arbetet har sedermera utan synnerligt afbrott fortgått, och äro, enligt den fastställda planen, följande arbeten utförde, nemligen: A) vid Skanstull, hvarest blifvit anlagde dels Fortsättning af Tab. Litt. H. Inkomster och utgifter till gatläggning. 1856. 1857. 1858. Antal fångar i stadens cellfängelse. Ransakningsfångar. Polisfångar. Summa. Ransakningsfångar. Polisfångar. Summa. Vattenledning.
Vidare har, i anledning af den utaf Fullmäglige af Bonde-Ståndet från Gottlands Län vid 1823 års Riksdag väckta fråga, bland annat, derom, att uppbyggandet o dr underhållandet af strandridareboställen vid landth arnna rne å ön icke vidare mätte hemmansegarne derstädes åligga, Kongl. Majit under den 9 Maji 1827 förständiga t vederbörande, att livall anginge dessa boställen, ”hvilka borde räknas bland de ”bevaknings-anslalter, sorn af seglationen vid de hufvudsakligen lill a11- ”inogens fördel inrättade landthamnarne blifvit en följd, någon ändring ”icke kunde beviljas i hvad genom Kongl Resolutionen på allmogens be”svär den 29 Juni 1752 vore förordnad!, rörande Gottländska allmogens ”skyldighet att berörde boställen underhålla”; och hav slutligen, i anledning af ålskillige hemmansegares å Gottland i underdånighet anförde klagan öfver ifrågavarande, genom Kammar-Cotlegii den 8 Februari 1837 meddeldte utslag, allmogen fortfarande ål agde besvär, Kongl. Majit,uti Nådigt Bref af dell 23 Januari 1839,förklarat, att, ”då underhållandet a!' de \ id Landthamnarne ä Gottland ”befintlige laslbrvggor och strandridare-boställen vöre en allmogen på nämn”de ö af ålder åliggande och, enligt Kongl Maj;ls Nådiga Bref den 9 Maj; ”1827, ännu tillhörande skyldighet, hvarsfördelning mellan den Gottland”ska allmogen Kongl. Majit, genom Dess omförmäldte Nådiga Bref den 9 ”Maj 1827, uppdragit åt Kongl.. Majlis Befallningshafvande alt verkställa," Kongl. Maj i, ”enär k la gander ne icke uppgifvit, mindre styrkt, att, till de”ias större eller mindre betungande, någon oläglighet egt runi uti den.
Och någre män höllo sig intill honom, och trodde; ibland hvilka var Dionysius, en af Rådet, och en qvinna, benämnd Damaris, och andre med dem. Derefter for Paulus af Athen, och kom till Corinthus; Och der fann han en Juda, benämnd Aqvila, bördig af Ponto, den nyligen kommen var af Valland, och Priscilla, hans hustru; ty Claudius hade budit uppå, att alle Judar skulle fara ut af Rom; och höll han sig intill dem; Ty han var af samma handtverk; och blef när dem, och arbetade; och var deras handtverk att göra paulun, Och disputerade han uti Synagogon på alla Sabbather, dragandes dertill både Judar och Greker. Och då Silas och Timotheus kommo ifrå Macedonien, tvingade Anden Paulus att betyga Judomen, att Jesus var Christus. Och då de sade deremot, och talade hädelse, skakade han kläden, och sade till dem: Edart blod vare öfver edart hufvud; härefter går jag nu oskyldig till Hedningarna. Och så gick han dädan, och kom uti ens mans hus, som het Justus, den der var en gudfruktig man, hvilkens hus var hardt vid Synagogon. Men Crispus, öfversten för Synagogon, trodde Herranom, med allt sitt hus; och månge Corinthier, som på hörde, trodde, och läto sig döpa. Och sade Herren till Paulum uti en syn om natten: Frukta dig intet, utan tala, och tig icke; Ty jag är med dig, och ingen skall bjuda till att göra dig skada; ty jag hafver mycket folk i denna staden. Så blef han der ett år och sex månader, lärandes dem Guds ord. Men då Gallion var landshöfding öfver Achaja, reste Judarna sig upp endrägteliga emot Paulum, och hade honom fram för domstolen; Sägande: Denne mannen gifver menniskomen in att dyrka Gud emot lagen. Och som Paulus nu aktade upplåta sin mun, sade Gallion till Judarna: Vore någor orätt skedd, eller någor dråpelig ogerning, vore väl tillbörligit, att jag hörde eder, I Judar;
Jag är öfvertygad om, det ingen kan misstro mig derhän att anse mig i stånd att vilja ingå med något klander mot regeringen; men hvad jag anser mig pligtig att göra, är att strida för den grundsats, som, enligt min öfvertygelse, leder till det rätta målet. Huruvida K. M. genom den reorganisation af krigsakademien, som med den 14 Oktober 1862 tog sin början, till fullo gått R. St:rs önskan till mötes, är en sak, som jag icke tillåtit mig fälla något yttrande om. 452 Den I April. Jag vill blott tillägga ett par ord. Det finnes nemi. en annan fördel af att hafva genomgått helt och fullständigt elementarläroverket, nemi. att ynglingen derigenom, om han icke befinner sig lämplig till den militära banan, har en återgång till verlden vid 20 års ålder, som han eljest icke skulle hafva haft, om han utgått från den 6:te klassen. Jag vill ej längre upptaga R. o. Ad:s tid, utan får jag, med afslag å Utsk:ts Betänk., anhålla om bifall till min reservation. Hr Lilliehöök, Carl Bertil: Det nu under behandling varande Betänk, synes hafva tillkommit genom en tvekan, eller genom den åsigt, att den af R. St:r vid förra riksdagen uttryckta önskan, i afseende på krigsakademiens reorganisation, icke skulle hafva blifvit verkliggjord genom det förslag, som K. M., i och för krigsskolans reorganisation, d. 14 Okt. sistlidna år afgifvit. Man har velat tolka denna skrifvelse från Ständerna på det sätt, att från krigsskolan skulle afskiljas alla de egentliga humanistiska ämnena och att allenast sådana ämnen der skulle läsas, hvilka tillhörde den speciella krigsbildningen. Att, i afseende på sjelfva saken, tankarne äro delade, synes af de båda motionärernes olika åsigter. Efter den enes förmenande skulle i krigsskolan icke läsas några humaniora, under det att den andre ifrar för att der ytterligare skulle läses ämnen, hvilka t. o. m. icke förefinnas i den af K. M. afgifna nåd. skrifvelse.
Men vi hafva nu på 40 års tid icke haft något krig, och ehuru vi böra vara beredda derpå, hoppas jag att vi icke så snart skola blifva bringade till den olyckliga nödvändigheten att föra krig. Det finnes ett annat intresse, som vi representera, nemi. jordhniks-intresset. Jag erinrar i detta fall om att Gr. Lagerbjelke föreslagit, att äfven de, som vore eller hade varit embetsman, samt tillika egde jord, skulle, under förutsättning att de icke linde tillträde till något annat Stånd, hafva säte och stämma på Riddarhuset. Med ledning af detta lörslag, föreslog jag i med sig införlifva några ledamöter af så beskaffade jordegare, eller, såsom förslaget lydde: »att. R. o. Ad ville i sitt Stånd uptnga 15 ledamöter, som äro egare af i mantal satt jord och till ofrälse Stånd höra, men hvilka, på grund af fullmakt, innehaft elier innehafva tjenst på Rikets Stat.» Då Konst.Utsk. linderstedt den åsigt, att tre af våra nuvule fyra Stånd böra med sig införlifva sådane ledamöter, som stå utom dessa Stånd, så inser jag icke något skäl, hvarför ej R. o. Ad. skall kunna med sig införlifva några personligheter, hvilka ega med It. o. Ad. gemensamma intressen. Det är på denna grund som jag, i häudelse af en återremiss, ville yrka att Konst.Utsk. måtte taga i öfvervägande, huruvida icke R. o. Ad. må med sig införlifva ett mindre antal representanter bland innehafvare af fideikoinisser och egare af i mantal satt jord, hvilka till ofrälse Stånd höra, men som på grund af fullmakt innehafva eller förut innehaft tjenst på Rikets Stat; och vågar jag härå anhålla om propos. Hr Estenberg, Carl Christian, upläste följande: En lejd, valbar och följaktligen i mer eller mindre mån fal Adel förespeglas nationen såsom börande föredragas en fri och sjelfständig
Eif ströms motion , att de i Kongl. Kungörelsen den 27 Augusti 189.3 meddelade föreskrifterj angående vederbörandes åliggande att till Prester skåpet aflemna förteckningar uppå personer , dömde eller ställde under framtiden för gröfre brottj äfven måtte till mindre brottmål utsträckas. Uti ett af Ilögvördige Preste-Ståndet den 1 nasti. Mars till Lag-Utskottet remitteradt anförande, har Herr Doctor Elfström anmärkt, att det onekligen, ej allenast för meddelande af frejdbevis, utan äfven i andra hänseenden vore för en Pastor af mycken vigt, att noga och säkert känna, hvilka af hans åhörare så afyeko från en christelig och moralisk vandel, att de ådroge sig borgerligt straff; och då den i Kongl. Kungörelsen den 27 Aug. i8a3 meddelade föreskrift, om brottmålsförteckningars aflemnande till Pastorerne, icke uppfyllde ändamålet, emedan samma förteckningar blott upptoge sådane personer, som blifvit ställde under framtiden eller gjort sig skyldige till gröfre brott, hvilka angå lif, ära eller tjufnader, eller ock eljest äro af urbota beskaffenhet, har Motionairen föreslagit den utsträckning af berörde Kongl. Kungörelse, att vederbörande Häradshöfdingar finge sig ålagdt att uti omför/nälde brottmålsförteckningar upptaga ej allenast gröfre brott; utan äfven mindre förbrytelser, såsom snatteri, vå/dsgerningar, slagsmål, öfverdåd på allmänna vägar, fylleri m. fl. likartade, hvilka sällan komme till Pastorernes kännedom, i synnerhet om brottet blifvit begånget i främmande Församling, under resa eller vid marknadet och så vidare; förmenande Motionairen, att det-ökade besvär, som härigenom för Domare skulle uppkomma, icke kunde blifva betydligt, hvaremot kännedomen om åhörarnes lefnad och förhållanden för en ömsint själasörjare alltid vore af stort värde.
Den ville i båda rigtningarna samfäldt uppdaga spåren af en urtida folks-storhet; uppvisa dess sammanhang med den samtida, hvari de ”yfverborne Svears och Göters” var återfödd; och göra den sednare uppmärksam på de förpligtelser, hvilka den jemväl för sitt tal, sin dikt, sin forskning hade ärft från sådana förfäder. Ägande sin utgångsoch stödjepunkt i Konungens egen sinnesart, hade denna förening likväl sin egentlige förste härold i den man, från hvars läppar Gustaf Adolf sjelf hade mottagit de tidigaste begreppen om svenska språkets dyrd. Vi begripa ej, huru Buræus18 kan nämnas utan vördnad. För sina kabbalistiska grubblerier vanryktad, fördes han dock af den rigtiga – om än förbryllade – aning, att en djupare vishet, än mängden kunde förmoda, låg förborgad i det gamla Norränatungomålets gömslor. Han var Run-kunskapens återuppväckare; ”Konungaoch Höfdinga-Styrelsens” upptäckare och utgifvare; den förste för både forn-svenskt och nysvenskt språkstudium nitälskande; diktare af visor, som förråda åtminstone ett drömmeri om Poesiens och Theosophiens inre samband; författare af dessa tvenne äldsta svenska hexametrer, i sin ”Runa-ABCbok”: Visdoms början sann är visst Guds allvara fruktan: Vis mig visan man, den i yngskone ratade tuktan! och dessutom – genom en underbar omständigheternas fogning – enskild barndoms-lärare åt just de båda, som (enhvar på sitt vis) blefvo detta tidehvarfs ”mäktigaste i Svenskan”: Konung Gustaf Adolf – och Stjernhjelm. Stjernhjelms förhållande till Språk och Vetenskap. Nämndt har blifvit om de vitterhets-idkare, som under det härmed öppnade århundradet syftade till en svensk skaldekonst, att de danade sig – äfven i sjelfva sättet att begagna de latinska mönstren – hufvudsakligen efter tyska och holländska förebilder; och det naturliga, ja oundgängliga i allt detta har blifvit antydt.