Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Skulle hans genealogiska arbeten betraktas såsom utgångna af en auktoritet, så blir det en skyldighet, att egna en närmare granskning åt grunden för en sålunda påstådd öfverlägsenhet. Flans stora arbete »Svenska Adelns ättartaflor» innehåller, efter 86 Den 10 Januari e. ni. mitt förmenande, både ett och annat, som icke alldeles öfverensstämrner med ett sådant anspråk. Rådfrågom de genealogiska tabellerna i original, jemförom dermed utgifvarens ättartaflor, slutsatsen skall göra sig sjelf. Det är icke nog, Mina Hrr, för en person, som vill utgöra auktoritet, att vara flitig och arbetsam; det är egenskaper, som jag värderar, och som jag villigt tillerkänner Hr Anrep. Men det är dock icke nog dermed, för den, som vill gå och gälla för en auktoritet, såsom Hr Anrep vill, i den föreliggande Lilliehöökska (rågan och andra dylika. Det fordras också en viss urskillning, en viss välvilja för den sak, man har företagit sig att utföra. Men försöket att utesluta Lilliehööska ätten N:o 1, ehuru det enda, ulgifvaren aktat nödigt anmäla för direktionen, är långt ifrån det enda uteslntningsförsöket i ättartafiorna. Utan någon sådan anmälan, har utgifva ren fastmer funnit för godt, på okända grunder, uti sitt arbete anteckna såsom utslocknade ej mindre är 26 adliga ätter, hvilka likväl enligt gällande föreskrifters tillämpning qvarstå såsom lefvande i de å Riddarhuset förvarade genealogierna. Det är sanrit, att han å andra sidan, om han ock öfverhoppa! 2:rie ätter, låtit 14 ätter lefva, som eldigt samma genealogier rätteligen skulle vara utdöda. Underverkens tid är förbi; men icke desto mindre skulle man tro Hr Anrep verkligen om att litet försöka trolla, medelst att sålunda, örn hvartannat, döda och lifva efter behag.
Jag medger att den icke tjenar till någonting, såvida man ej kan läsa in fattighjonen; ty annars blir följden, att de genom olofliga medel skaffa sig sina behof. Således, kan man ej hitta på att läsa in dem eller hålla dem qvar, så att man kan hålla reda på dem, så är det bättre att låta hela §:n gå ut. Vid betraktande af i5 §.‘n, jemförd med den y:de, vill jag fasta uppmärksamhet derpå, att emellan dessa §§ är en verklig motsägelse, hvarigenom orättvisa kunde uppkomma. 7 §:n lyder så häri ”Den som åt personer från annat fattigvårdssamhälle upplåter bostäder å sina ägor med mindre jordrymd eller under andra villkor, än som för afsöndring under lifstidsbesittning äro föreskrifna, vare ansvarig för deri inrymde personers fattigförsörjning, på sätt 6 §:n stadgar.” Jag har intet att anmärka i afseende på hvad som genom denna 7 § stadgas om fattigförsörjningen; men jag vill fästa uppmärksamhet derpå, alt då det kan blifva fråga om försörjning af sådana personer, så är det gifvet alt de skola liliij H. 31 Den g September f. m. höra församlingen, och att de der äro mantalsskrifne. Dä de hafva satt sig ned på en sådan jordrymd, mäste de vara mantalsskrifne. De kunna icke komma under den cathegorl som andra, hvilka vandra från ena socknen till den andra för att söka arbete, utan de äro verkligen bosatte på sin egen jord och hafva således bort blifva mantalsskrifne. Nu hafva de blifvit mantalsskrifne, och utan att begära lofdertill, så fort de innehaft den jordrymd, som enl. författningarna får afsöndras; men enl. i5 §:n skulle ingen annan hafva rättighet att blitva mantalsskrifven, än den, hvilken innebar så stor jordrymd, som motsvarar besultenhet, såvida ej sockennämnden dertill ville gifva sitt medgifvande. Nu vet dock hvar menniska att en sådan jordrymd, som motsvarar besuttenhet, är mångfalldigt större än den, som kan få afsöndras.
Jag vet att man kan säga mycket mot hvad jag nu föreslagit, och deribland förnämligast, att förmyndare äfven med den befattning de nu äga kunna gifva de omyndiga ga-1 ranti derigenom att förmyndares egendom intecknades till det belopp, som svarade mot de medel den omyndige ägde, och som under förmyndarens inseende lemnades, hvarigenom långifvarens rätt kunde skyddas, men utom det, att ingen Lag kan befalla någon att mot sin villja förpanta sin egendom, skulle på sådane villkor ej nödigt antal förmyndare kunna anskaffas med förmögenhet nog att på sådant 6ätt trygga myndlingens rätt. Jag vet vidare att mången ej Önskar rättelse i våra CreditLagar, derföre att de för mången, som ej är mån om egen och allmän Credit äro beqväma, och /let kan vara troligt, att när man antager en FinancePlan man sätter frågan om CreditLagarnes förbättring alldeles å sido i from förhoppning, att allt ändock går väl, men jag är öfvertygad, att den dag skall komma då alla halfheter måste försvinna och alla hinder för Creditens fria utveckling måste vika, och jag Den 17 Februarii, 431 skall, om jag upplefver denna tid, åtminstone hafva den tillfredsställelsen att kunna säga till mig sjelf; Du har ej tegat då du borde tala, N'0 6. Herr Gripensvärd, Fredric Adolph: Både i beslutet om våra Protocollers tryckning och i det angående Bulletinens utfärdande till de Tidningsredactioner, som sådana åsfundade, anser jag Höglofl. Ridderskapet och Adeln hafva ådagalagt sin afsigt, att så vidt möjeligt är, tillfredsställa den läsande allmänheten på kännedom af våra öfverläggningar. Jag slutar deraf, att Höglofl. Ridderskapet och Adeln icke ogerna skulle se, att dessa öfverläggningar kunde mera fullständigt, än som i någon tidning, nyligen skedt, läggas i sammandrag för allmänhetens ögon, och föreslår i sådan öfvertygelse, det Ridderskapet och Adeln ville besluta, att våra justerade Protocoller hädanefter i RiddarhusCanzliet blifva tillgänglige för de Tidningsutgifvare, som der, af villja sig begagna.
En föreskrift, hvarigenom skuldförbindelser med pant i realsäkerhet beröfvades ränteaftalets frihet, skulle antagligen under tryckta penningeförhållanden tillbakasätta dylika skuldförbindelsers användbarhet och bringa realsäkerhetens egare vid behof af penningeförsträckning på kortare tid i nödvändighet att först emot realsäkerheter förskaffa sig borgen eller andra personela förbindelser, för att sedermera emot dessa vinna den erforderliga försträckningen, hvilket, alltid förenadt med besvär och obehag, icke sällan derjemte kunde medföra särskilda kostnader, som eljest kunnat undvikas. Det var också på dessa skäl, som i Norrige, såsom här förut är anfördt, både Justiliaeoch FinansDepartementen samt en särskild kreditlags-komité understödde den i lagskipningen antagna tolkning, att pant af intecknade skuldebref icke utgjorde hinder för fritt ränteaftal i skuldförbindelse, som af sådan pant åtföljdes. Då dessutom handeln med räntebärande obligationer reden nu torde anses fri, skulle ett förbud att vid belåning af sådan obligation utfästa högre, än laga ränta, kunna tvinga egaren till obligationens försäljning pä långt ofördelaktigare vilkor, än skillnaden emellan den lagliga och den gångbara räntan för lån på några månader innebure. I sammanhang med den inskränkning af betalningstiden, som skulle utgöra vil kor för ränteaftalets frihet, anse komiterade det böra uttryckligen stadgas, att, om högre än laga ränta också är förskrifven att utgå tills betalning sker, denna högre ränta icke må kunna utdömas längre än till skuldsedelns förfallodag, med mindre än 12 att fordringsegaren ådagalagger sig hafva å förfallodagen hos gäldenären fordrat betalning, om skuldsedeln är af löpande egenskap, samt derjemte, ehvad skuldsedeln är löpande eller ställd till viss man, sednast inom en månad efter förfallodagen gälden i laga ordning utsöker. Vid den förändring af län telagstiftningen, som lärer komma att till vägabringas, hafva komiterade ansett sig böra ifrågasätta, huruvida icke jemväl, på sätt f. d.
Heijderichs död ledige ÖfverCommissariebeställning i General-Assistance Contoret, måtte, såsom af Herr Rosenblad numera återkallad, få förfalla, Bifölls, Herr Rosenblads sednare Motion, angående pension på RiksgäldsContorets Stal åt aflidne ÖfverCommissarien Heijderichs Enka, lades på bordet, Företogs till pröfning Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskottets den 28 sistlidne Mars under N:o 83 afgifne, och den 1 dennes e, m. på bordet lagde Utlåtande Den 21 April f. m. i anledning af gjord hemställan, att Directionen öfver Danviks Hospital måtte förklaras oberättigad, att uppbära Recognitionsafgift till Hospitalet, vid Upplåtelsebrefs utfärdande på Besittningsrätten af dess Hemman* Friherre Anckarswärd, Carl Henrik,* För mig framställer det sig som den ifrågavarande Recognitionsafgiften till Danviks Hospital är bygd på en oriktig grund. Jag tror, alt Danviks Hospital för sina Frälse-» skatte-hemman ej kan äga andra anspråk än öfrige FrälseSkatteägare, hvilka ingalunda äga att förbehålla sig en sådan 3-procentsafgift hvar gång Hemmanen gå i köp. Jag kan ej inse lagligheten af en sådan rättig-i het, Det måste vara gifvet, att Danviks Hospital ej äger bättre optionsrätt till de under Skattemannarätt derifrån försålde Frälsehemman» än andra ägare af Frälseränta, Desse äga väl förmånsrätt, att lösa sig tili Hemmanet för det med köparen betingade priset; men icke äga de, att minska saluvärdet genom förbehåll af en 3-procentsafgift. Jag anhåller derföre om återrimiss, på det Utskottet må närmare utreda naturen af de ifrågavarande Hospitalshemmaneu och de serskildta förhållanden, sorn med dem kunna äga rum, Grefve Possej Arvid:
Jag anser Rikets Ständer böra ålägga Siats-Utskottet att skyndsamt inkomma med fullständiga utlåtanden öfver alla de till Utskottet remitterade frågor, hvilka åsyfta förändring uti beräkningen af stats-inkomsterne, eller derpå kunna inverka, och att, intilldess sådant skett, uppskjuta hvarje fastställande af beloppen utaf de trenne titlar, i afseende på hvilka sådane förändringar väl blifvit ifrågasatte, men ännu ej af Utskottet till sin ändamålsenlighet utredda.” Häruti instämde Herr Norin, som tillika upptog, såsom sin reservation, Inkomstafdelningens förestående förslag till betänkande angående ordinarie räntan, afradsspanmålen och lionde-spanmålen. Firl 'dillie punkten: Tiondeoch Hammarskatts-jern af Kontrakts-prosten Forssell: ”Mot Utskottets uppgjorda beräkning af tackjernstionden måste jag anföra min reservation. Jag anser nämligen tiden åtminstone nu vara inne att återföra densamma till det lagliga belopp, den före 1844 års riksdag alltid egt. Som bekant är, blef då, med bifall till derom för enskilda delar af riket gjorda motioner, medgifven en allmän nedsättning deri ända lill hälften. Sådant skedde till 30 Stats-UtskoUeis Utlåtande, N:o 51. följd af dåvarande synnerligen ogynsamma konjunkturer för tackjernstillverkningen, och med uttryckligt förklarande, alt nedsättningen gällde ”endast för tiden, intilldess nästa statsreglering träder i verksamhet, då Ständerna blifva i tillfälle ”att med hänsigt till förhållandena bestämma, huruvida ifrågavarande nedsättning ”må anses böra fortfara”. Då denna Statsreglering år 1848 företogs, erkände Ständerna tackjernstillverkningens konjunkturer vara väsendtligen förbättrade och så fördelaktiga, som producenten skäligen kunde begära, samt förklarade derföre med ”billighet och rättvisa fullt öfverensstämmande”, att den i beskattningen a näringen beviljade lindring skulle upphöra.
Jag har sökt göra mig ett begrepp om, hvartill MagasinsDirectionen skulle tjena, och funnit att enda vinsten vöre, att sedan den uppgifvit sitt pris voro en hop derangeiade Possesiouater i ständ att beräkna, om de skulle göra Banqueroutte 6 Månader förr eller sednare. Om det skulle sa vara, att allmänna opinionen fällt sin dom, så är den, som mig synes, väl grundrad; nemligen på våra cassör och magar. Jag tror saken i det fatlet vara afgjord, och anhåller om bifall till denna första punkt. Hans Excellence Herr Grefve Mörner, Adolph Göran: Uti ett ämne af en så grann laga beskaffenhet, som detta, hada jag önskat äga tid, att kunna skriftligen författa mina tankar. Jag tror, att en noggrann undersökning och ett noga öfvervägande ej blott af hvad allmänna Grundsattser föranleda utan ock af framfarna förhållanden, äfvensom af Sveriges, local-skiljaktigheter hade utvecklat åtskilliga omständigheter, sorn 27* Den 24 October J. m. i Betänkandet hade kunnat göra förändring; men då jag saknat tid til! ett sådant arbete, får jag endast i korthet fästa uppmärksamheten pä hvad hittills varit, och hvad i anledning deraf synes erfordras. Vt kunne ej neka, att, sedan M agazi nsln rätt ningen uppkom, har allmänheten vänjt sig att vid den fästa uppmärksamhet, att vänta undsättning af den i mindre goda år, och vid öfv eiflöd, biträde att upprätthålla Spannmålsprisen. Jag tror, att de fordringar, man gjort sig af MagazinsDirectionen i dessa afseenden, och den utsträckning, man vid senaste Riksdagar velat gifva åt dess befattning, har varit egentliga och verkliga orsaken till det missnöje, sorn sedermera emot densamma uppkommit. Uti ett anförande 1815, hade jag den äran gifva tillkänna min opinion, att jag ej trodde det vara möjligt, att ett allmänt Verk genom artificiella anstalter kunde bibehålla prisen vid jemnvigt. Jag har ej trott, att sådant kan erhållas, och tror, att erfarenheten sedermera ådagalagt, att ett sådant företag i den omfattning, som Ständerne vid sednaste Riksdag gifvit det, ej är verkställbar!.
Skall skaldens ord sin trollmakt icke mista, ej diktens färgprakt skör vid detta plumpa sken bli blek oeh brista, som såpans bubbla dör? Månne med dig min herre väl kan strö / va mot aningarnas strand, skall din brutala ljusflod icke röfva bort töcknens underland? Ack själfva rummets armod bort jag vände, en slöja slugt jag drog kring verklighetens hånande elände och bort dess spöke slog. Hans stilla glädje, ädla tankars lycka, följd se ' n af sömnens smek, jag visste åt de långa nätter rycka, då dagen honom svek. Ty dagen är visst grym. Det var en annan jag då såg jrån min vrå, allt mera rynkig blef den höga pannan, mer locken gles och grå. I det ståtliga tornrummet till vänster o m ingången presenterar sig Gymnastiska centralinstitutet med dess attiraljer. Vi vända nu våra steg till höger och lämna den jämförelsevis låga tillbyggnaden. Imponerande och praktfull utbreder sig den stora hali, som upptager den redan färdiga delen af nordiska museet och som är helt och hållet anslagen till husslöjden och kvinnornas arbeten. I denna storartade omgifning te sig de träväggar, som skilja de olika länens utställningar, som lilliputverk i jättelandet. Då jag var ny som du, hans ögon brunno mot hvarje morgons glöd, som om hans blickar idel glädje funno, ej spår till sorg och nöd. Men nu, när dagern genom rutan blänker, han suckar väl ej, men jag nog kan se, att inom sig han tänker: Åh, är du här igen! Ack, mer men som bättre vore ingen morgon bräckte för ditt sorgsna sinn ', döden mildt din tärda veke släckte med en suck du min /) &gt; * * * Knappt sången tystnat ur mörka vrån, då plötsligt hördes ett smattrande dån. Skalden hade sträckt ut sin arm — måhända i sömn, måhända i harm — och stötte bord och lampa omkull. Var det för klagande lampans skull? Men huru det var, huru ödet ritar sina dunkla infall på^slumpens blad, säg gamla lampan om morgonen glad den nya krossad i bitar. Chicot. * ^vinnornas utställning.
Kerstin kände tå- rarne stiga i ögonen, då hon, inkommen i den hemtrefliga salen, blef varse pastorskan, som med samma hjärtlighet s o m mannen kom henne till möte. Hon hjälpte Kerstin af med de genomvåta ytterplaggen o c h bjöd henne slå sig ned vid den flammande brasan. Frukosten skulle strax vara i ordning. Kyrkoherden Magni var en högrest, kraftfull man af omkring fyrtio års ålder. Han hade grå- sprängdt vågigt hår o c h bruna, blixtrande ögon, som talade om kraft, men också om häftighet. » Ja, fröken, » sade han, då de satt sig kring det inbjudande frukostbordet, » jag var verkligen tveksam, om jag skulle våga taga er ur edra lugna förhållanden, för att gå till mötes en hård strid mot okunnighet o c h dåliga seder. Men här behöfvas ungdom o c h kraft, och ert bref gjorde på mig ett godt intryck. Vi skola arbeta tillsammans, och Guds välsignelse skall nog följa vårt verk, det är min fasta tro. Men ni får gå visligt tillväga och blunda för mycket, som annars kunde vara skäl att taga itu med, om jordmånen icke voro så oupparbetad och hård. Det är den erfarenhet jag gjort under den lilla tid jag varit här. Vi få nöja oss med tuppfjät, s o m man säger. » » Församlingen är mycket vidsträckt, » fortfor han. » Vi ha utom småskolan, som ni nu skall sköta, en större folkskola med en lärare, som tillika är klockare och organist, o c h en lärarinna, herr Lager och fröken Vallin, en mycket duktig kvinna, bonddotter från socknen. Jag skall ge er tillfälle att sammanträffa med dem här någon af dagarne. Fröken Vallin råkar ni redan i morgon. Föröfrigt vill jag säga er, att hos min hustru och mig är ni alltid välkommen, när helst ni vill göra oss ett besök. Er skola ligger mycket aflägset, men på landet vänjer man sig snart förakta afstånden. Själf brukar jag, så ofta min tid tillåter, besöka mina skolor. Och nu är ni min gäst för i dag. Först i morgon bittida fara vi till platsen för er blifvande verksamhet.
Här äro för det närvarande, utom oss, fyra Spanjorer, som skola lära sig att tala Engelska, men merendels tiga på Spanska. Presten – en så kallad Dissenting Minister – till sin trosbekännelse en Unitarian – och som här förestår ett litet kapell, ett Meeting house, underhållet af hans trosförvandter, är en trygg Engelsman, fåordig, utom i politik. I detta ämne endast har jag hos honom förmärkt någon liflighet, med undantag af ett tillfälle, då hans hustru ej hade lagat fisken till hans nöje. Frun är älskvärd, välmenande, mer bildad än sin man, och har en verkligt moderlig omsorg för alla, som äta hennes bröd, hvilka hon ofta kallar sina barn. Dygnets tider delas här på beskedligt Svenskt vis. Kl. 9 f. m. samlas hela familjen till frukost, det vill säga, kring thebordet. Thé är, näst vattnet, Engelsmannens egentliga element. Alla klasser njuta det, och är man tidigt ute på Londons gator, så ser man der små bord uppsatta under bar himmel, omkring hvilka kolköraren och bäraren tömma sin kopp af denna läckra dryck. Efter frukosten går hvar och en till sitt rum. Vi sysselsätta oss då gemenligen med att skrifva Engelska, hvilken presten sedan nödtorfteligen förbättrar. Kl. 1–2 ätes middag – mest idel kött. En rykande väldig oxstek höjer sitt majestät på bordet. Den är en nationalrätt, som af ett Engelskt öga ej blott betraktas med välbehag, utan med en slags vördnad. En Engelsman är patriot i hela kroppen – ej blott i hjertat! – Magen tycks här äfven känna för fosterlandet, och jag har sett Engelsmän sysselsatta med sin Rostbeef, i en så stilla och stor lycksalighet, som om de känt hela värdet af sin välsignade ö på tungan. Allt hvad man med ett ord kallar Com– fort – för hvilket fasta landets språk ej har något ord, om ej det Svenska: trefnad, treflighet – är här något heligt. Näst politik utgör detta det rikaste ämnet för samtal. Den noggrannhet, hvarmed allt dertill hörande afhandlas, är interessant. Godt lynne och anspråkslöst förstånd råder i dessa små undersökningar, men tillika alfvare.
Jag tror derjemte, alt det är en ^villkorlig nödvändighet 342 Den 20 Augusti. på något sätt hejda den enorma bränvinsproduclion, som nu äger ram, och detta så väl ur moralisk som ekonomisk synpunkt: ur moralisk, derföre att den oerhörda tillverkning af brännvin, som nu uppkommit, hvaraf följer flerdubblad tillgäng än tillförne, ovillkorligen bidrager till ökadt fylleri, och således menligt inverkar på det moraliska tillståndet; ur ekonomisk synpunkt, derföre alt då en gifven årlig öfver-produclion inträffar, icke allenast omöjligheten inträder att afyttra tillverkningen, utan detta måste ske lill ett pris, som icke lemnar någon vinning, hvaraf följer allmän ekonomisk förlust. Väl har man både förr och nu bort ordas om fri bränvinsbränning; en princip, hvilken skulle hvila på den största rättsgrund. Jag nekar likvisst icke dertill, alt jag för den skattdragande jordbrukaren skulle vilja bibehålla detta prerogativ, såsom en billig ersättning för de skatter och onera, hvilka ensamt vidlåda jordbruket, men hemställer, om icke nära nog bränvinsbränningen kan anses de facto fri, då förordningen derom tillämpas som nu sker, eller för alt vara ännu tydligare, då eu hvar som önskar tillverka bränvin endast behöfver innehafva en hemmansdel af några 1000 r:drs taxeringsvärde. Jag känner anläggningar af ångbrännerier i södra delen af riket, för hvilkas bedrifvande, då conjuncturerna så bjuda, rudimaterier införskrifvas från Danmark, och då nu införsel af bränvin är förbjudet, förmodligen för att icke hindra debiten af Svensk production, så visar sig för mig icke stor skillnad derutinnan, att dirccte intaga Danskt bränvin, eller indirecte införskaffa sådant, medelst tillverkning af utlandets rudimaterier, hvilket onda skulle försvinna af sig sjelf, om något band i förordningen förefunnes mot en obegränsad inhemsk tillverkning. Det lider intet tvifvel, att ju en hvar rationel landthushållare vore mera belåten dermed att producera hälften mindre bränvin än nu sker, enär han kunde påräkna en säkrare afsättning härmed, och till högre pris, hvartill kommer behållningen af besparda rudimaterier.
Ännu i slutet af Juni var, oaktadt den varma årstiden inträdt, fjerdedelen af arméen otjenstbar till följd af sjukdom. En allmän 1758 Januari—Juni hade arméen hvar 5:te man sjuk » Juli—December » » 9:de » 1759 Januari—Juni » » » 3:dje » » Juli—December » » » 9:de » 1760 Januari—Juni » » » 13:de » » Juli—December » » » 14:de » 1761 Januari—Juni » » » 12:te » » Juli—December » » » 16:de » 1762 Januari—Juni » » » 9:de » Högsta sjuknummern på dag är för flertalet infanteri-regementen angifven å nedanstående öfversigt, hvilken jemväl för hvart och ett regemente upptager den nummerstyrka med hvilken det var afsedt att uppträda mot fienden. Denna högata sjuknummer inträffade nemligen: Efter plan regemente ( 920 man) För Uplands Elfsborgs » (1000 Helsinge )) ( 900 Jönköpings » ( 820 Lifgardet till fot (1000 Westmanlands regemente (1000 Ostgöta infanteri» (1000 Södermanlands » (1000 Af förestående uppgifter synes, att om högsta sjuknummern hade för samtliga ofvanstående regementen inträffat på samma dag, skulle dessa regementen, som voro afsedda att ställa mot fienden, i det minsta, 13,000 27 man, icke kunnat ställa under vapen mera än omkring 4,800, alldenstund 5,749 man genom sjukdom voro urståndsatte att tjenstgöra, och återstoden bortryckts förnämligast genom sjukdomar; och då det icke saknar praktiskt intresse att jemväl för detta krig erfara, i huru mycket större skala sjukdomarne skörda sina offer, jemfördt med den fiendtliga elden, må här för större delen af Svenska infanteriet meddelas en sammanställning mellan den numerär, som vid krigets utbrott utkommenderades i fält eller sedermera under krigets lopp tillkom, och dem som stupade i träffning eller aflidit till större delen genom sotdöd.