Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Elfsborgs dito , — —' — 60,000: * „ Skaraborgs dito 700: — -—• 40,600: —*- — „ Wermlands dito 10,000: — •— , Westmanlands dito 125,000: — ■—- — •— „ Gefleborgs dito . 2,000: , Jemtlands dito . 1,700: —• - Summa 445,466: 32. —- 386,437: 16. — Uti 1847 års Bevisions-berättelse, pag. 53, förekommer den erinran i afseende ä räkenskaps förin gen, att redogörelsen för fondens förvaltning hufvudsakligen måste sökas i de bifogade verifikationerna, och att hänvisning lill dessa, antingen alldeles icke skett, eller ock endast pä en gång för ett helt läns räkenskaper, hvarigenom tillfälle saknades att med tillbörlig noggranhet granska förvaltningen. Bättelse härutinnan har väl, till en del, ägt rum i 1846 års räkenskaper, men uti deni lör år 1847 lörefinnes ändock samma ofullständighet, som i nämnde Berättelse omförmäles; så att de i länens hufvudräkningar upptagna summor icke annorledes, än genom anställda kalkyler, kunnat i verifikationerna återfinnas. Revisorerne anse derföre, att, till lättnad för granskningen, hulvudräkningen för hvarje län bör mera specifikt, än nu ägt rum, upptaga beloppen, med hänvisning för hvarje post till de räkningen följaktiga bilagor. Redogörelsen för rind'sättnings-anstaltcrna efter 1826 ars missväxt. Denna redogörelse, omfattande liden frän den 1 Maj 1846 till samma dag 1847. utvisar följande förhållande. Debet. Balans från år 1845.- Fordringar, i Elfsborgs och Hallands län utestående, 3,517: 43. 8. Lefverering Till Elfsborgs läns Landtränteri 3,489: 5. 9.
Staël von Holstein, Germaine I: 43, 294 Stagnelius, Erik Johan I: 110, 300 Steenbuch, Axel III: 84, 397 Stein, Charlotte von III: 267, 410 –, Henriette se Brandes, Gerda Sten, Daniel (pseud. för Ina Lange, f. Stenbeck, Johanna Wilhelmina se Dahlbom, Johanna Wilhelmina –, Wilhelm Theodor I: 306 Stendhal (pseud. för Beyle, Henri) II: 13, III: 401 Stenström,? bokhållare III: 385 Stolz, ? II: 34 –, Henriette se Brandes, Gerda Ståhle, ? fru I: 178 Stålhammar, Adolfina Elisabeth se Danielsson, Adolfina Elisabeth Svedenborg, Gustaf I: 312 Svensson, August II: 86f, 400 –, Betty II: 85, 399 –, J. W. II: 85, 399 –, Olga II: 85 Sverdrup, Johan III: 238 Sylvan, Anna II: 9 –, ? (bror t. J.) Tegnér, Esaias I: 297 Tenicheff, A. III: 305, 413 Tennyson, Alfred, Lord II: 404 Testa, Constanza III: 119, 400 Thaulow, Fritz III: 112, 398 –, Ingeborg se Brandes, Ingeborg –, Pylle III: 353 –, Carl Oskar I; 273, 318 Thomsen, Grimur III: 114, 400 Thorberg, Josephine se Eckardt, Josephine Thoresen, Dorothea se Falsen, Dorothea –, Hans Conrad II: 413, III: 114f Thulin, Mathilda se Hallberg, Mathilda Thyrén, Johan I: 260f, 318 Thyselius, Erik II: 88, 400 Tietgen, Carl Frederik III: 369, 420 Timelin, Gustaf Erik I: 210(?), 315 Tizian III: 411
Föredrogs ånyo Öevilln.Utsk. den 20 sisth Maj, och 1 dennes på bordet lagda Betänk. JVs 14, ang:de Postbevillningen. Gr. Mörner, Carl Göran Dellof: De skäl, hvarpå Bevilln. -Utsk. hufvudsakligen synes hafva stödt sitt förslag, att nu gällande post-taxor mä vid innevar:de riksdag bibehållas oförändrade, och, såsom följd deraf, K. M:s i afseende på denna fråga gjorda Nåd. Propos, förfalla, äro, att Utsk. anser förändringen icke kunna låta förena sig med den upoffring, som derigenom skulle tillskyndas Statsverket, emedan den påräknade inkomsten af postmedlen, 115,000 R:dr, skulle lill en del försvinna, och vidare har Utsk. anfört, alt delta porto icke. ulan en stor del korrespondenters betungande, kunde bestämmas högre än till 4 sk. K. M. hade föreslagit 2:ne portosatser, den ena på 6 sk., den andra på 4 sk. Den på 4 sk. afsäga för alla bref, som gingo inom en omkrets af 20 mil. Att genom antagande af detta porto icke några andra kunde komma att vidkännas ökad pnrlo-afgift, än de, hvilkas bref hittills gått för 2 eller 3 sk., är uppenbart. Deremot erhöllo de, hvilka betalt 5 sk., nedsättning. Antalet af bref, som gatt för 2 eller 3 sk., är, jemförd! med de öfriaa brefvens antal, så ringa, att den ökade kostnad, som för det ifrågakommer, icke kunde afses vid en så vigtig förändring, som den ifrågavar:de. Om icke det hinder, som Utsk. framställt, nemi. att man icke kunde undvara inkomsten af 115,000 R:dr, förefunnits emot antagandet nu genast af ett enda medelporto på 4 sk., så skulle i allt fall alla de, som nu för sina bref betala 3 och 2 sk., fält vidkännas samma förhöjning i porto-afgiften, som blir en följd utaf antagandet af K. M:s Nåd.
Men då Hästafvelns förkofran icke blott beror på förbättring af racen utan äfven hufvudsakligen pa Fölens omsorgsfulla uppfödande, hvartill få af våra Landtman hafva 3'åd och lägenhet, lärer det icke kunna skäligen förväntas att allmogens hästafvel på en korrt tid kan vinna någon märkbar förbättring. Emedlertid har stuteriet hafi god afgång på de hästar, som derifrån årligen försäljas å Auction om hösten. Skogarne äro i Bergelags och Salbergs Fögderi af stort omfång, men förminskningen af Skogstillgången fortfar. Indelningen af Bennbecks Majors Boställes Skog till trakthuggning har nu blifvit af Eders Kongl. Maj:t i Nåder fastsläld. Äfven har plan till trakthuggning å Snefringe Härads såkallade Bergsoch Lisjö-Allmänningar sedan sista Femårs-Berättelsen blifvit uppgjord och af Eders Kongl. Majrt i Nåder gillad. Den tjenade första gången till efterföljd vid sistlidet års utkröning på dessa a:ne Allmänningar. Det är af högsta vigt för framtiden, att en förbättrad Skogshushållning blifver införd och de af Eders Kongl. Majrt för detta vigtiga ändamål vidtagne anstalter skola otvifvelaktig! få god framgång, sedan genom serskilta exempel nyttan af trakthuggningen och Forslerväsendet kommit till allmänhetens erfarenhet. Det vore derföre önskligt; att possesionater, som hafva större skogar och nödiga tillgångar till förskotter, egnade sin omsorg åt Skogshushållningen, efter de föreskrifter, som äro utgångne ifrån Kongl. Skogs-Institutet. Af Allmogen och mindre Skogsägare kan man för det närvarande icke härutinnan vänta något. För uppmuutringen af trädplanteringar har väl Länets Kongl. Hushållnings-sällskap ulfäst premier. Men någon allmän åhåga för dessa nyttiga företag har ännu icke vaknat. Få af de militiae Boställen, som kommit under Boställs-Directionernes vård, hafva några skogar, som i slort kunde utgöra exempel för grannarne genom den påbjudna trakthuggningen.
SkriJvelsej N.o fj3. 4^9 Af Revisorerne, hvilka jemväl fästat uppmärksamhet på den betydliga skillnad, som förefinnes i kostnaderne för utspisning, beklädnad och sängkläder vid de serskilda Corrections-inrättningarne, är i sammanhang härmed föreslaget, att bestämda numererade provianterings-staler måtte upprättas, för friska fångar, rättade efter meia eller mindre svårt arbete, för sjuka_, enligt hvad i sådant afseende är fastställd t, och serskildt för i celler eller länshäkten arresterade personer; hvarjemte revisorerne ansett redovisningen böra upplysa, efter hvilken numer proviahteringen verkställts. På sätt Fångvårds-Styielsen uti afgifvet utlåtande erinrat, har visserligen den i sednare tider inträffade successiva årliga förökning af fåug-kostnadernes belopp i väsendtlig mon härrört af ett ständigt tilltagande antal fångar och correctionister. Detta förhållande kan likväl, efLer Rikets Sländers tanka, icke anses utgöra fullt tillräcklig förklaringsgrund för en sådan till vext i utgifterne, som med skäl förekommit Revisorerne anmärkningsvärd; hvarföre och med afseende å så väl ofvan antydda omständigheter, som de flere i Revisions b> rätlelserne förekommande öfriga erinringar, Rikets S.änder få i underdånighet begära, det täcktes F. K. M. ej mindre i Nåder anbefalla Fångvårds Styrelsen att, vid utgifters bestridande af de t i11 fångars vård och underhåll anvisade medel, iagttaga all den sparsamhet, som med de afsedda ändamålens vinnande är förenlig, än ock låta vidtaga de åtgärder och förfoganden, hvilka anses erforderliga lör ett fullständigt ordnande af ifrågavarande vigtiga del af Statsförvaltningen och för möjlig inskiänkniug af de härtill utgående dryga statsbidrag. 38:> Af revisionsberättelserna, jemte Kongl.
En gång tycktes det honom att hennes ögon mötte hans – men var det så, rönte han icke ens den ringa framgången att se henne rodna öfver den synbara beundran, för hvilken hon utgjorde målet. ”Nej, nej”, tänkte han med en viss obehaglig förtrytelse, ”hon är väl van att bli begapad – sådant tycka qvinnorna om.” Emellertid fick sällskapet på Erlandsröd, dit farsgubben längesedan begifvit sig i schäskärran, förgäfves vänta på den käraste gästen; och likväl var vännen Boman, som höll kalaset på sitt landtställe, för kaptenen visst icke en annan Kræmer – ”sådan vänskap”, sade han, ”knytes blott en gång i lifvet” – men i alla fall en kär och aktad vän och derjemte en värderad affärsvän: köpmännen och sjökaptenen hade vid flere tillfällen låtit sina kloka hufvuden göra gemensam sak. Men nu fanns blott en enda sak som upptog kapten Rutger, då han frampå natten sökte hemmet: Huru i all verlden skulle han bli bekant med egarinnan till de små paljetterade skorna, hvilka under midsommardansen så vackert hade smekt hans ögon? Lyckligtvis rann det honom innan morgonen i sinnet att apoteket under förmiddagarne var att betrakta som ett slags klubb, der stadens herrar vid besken och ”morsellen” (en lång karamell, fullspäckad med nejlikor) diskuterade om handel och sjöfart, sädesoch bränvinspriser, framför allt om politiken och leveranserna till kronan, som hade stora magasiner straxt invid staden, hvilket allt dock icke uteslöt något småprat om borgmästaren och sista rådstusessionen jemte litet nyhetskram ur stadens hvardagskrönika. Detta allt väl betänkt, och redan disponerad att slå armar och ben af den rike landtmagnaten Chrisman, ifall han i brådbraske besökte staden, apoteket isynnerhet, klädde sig kaptenen efter högsta modet, med största omsorg han någonsin visat i toilettväg, och gick derefter att inom eget territorium söka den vigtigaste man, som han då erkände, nemligen stadens respektive apotekare, hvilken hade den oskattbara förmånen att vara svåger med midsommarfestens första skönhet .
Län begagna; samt Anders Nilsson åter andragit, huruledes egarne af de i sednare åren i Vermland anlagde skjuts ombytnings-ställen, å vägarnc till Norrige, icke få åtnjuta någre af de förmåner, som Gästgifverierne uti författningarne äro tillagde, men likväl äro ålagdc samma ansvar och betala lika Bevillning samt Bränvins Minuterings-afgift som Gästgifvare; hvarföre Ståts-Utskottets Betänkanden. igy Riksdägs-Fullmägtigen föreslagit, att innehafvare af de sålunda till Skjutsombyten anordnade hemman, måga vid Bevillningens reglerande fritagas från all slags afgift i och för deras lönlösa befattning. —. Och hafva Riksdags-Fullmägtige J. J. Ruthberg, från Norrbottens Län, Olof Wickström och Eric Bylund från Yester-Norrlands, Olof Andersson från Nerikes och Anders Olsson från Stora Kopparbergs Län uti berörde Motioner sig förenat. Hvad nu först angår Lågan, att Gästgifverierne i ofvanämnde Län måga anslås enahanda förmåner af ränteoell Roterings-frihet, som i åtskillige andre Orter bestås, får Stats-Utskottet upplysa, att sedan, i anledning af Riksdags-Fullmägtiges i Vesteroch Norrbottens Län, derom vid de sednare Riksdagarne gjorde underdånige ansökningar, Kongl. Maj:t i Nåder, genom Skrifvelse till Dess och Rikets Kammar-Collegium af den 20 Februarii 1821, förordnat, det Kongl. Majus Befallningshafvande egde, på sätt och i den ordning 28 §. i 1734 års Gästgifveri-Ordning föreskrifver, låta vid Häij rads-Rätterne i orten härom undersöka; så har Kongl. Majit, efter det sådant för sig gått, samt Kongl Majits Befallningshafvande» jemte Kongl. Kammar-Colle - I gB StutsUtskottets Betänka?/(leth gium, i timnet afgifvit underdånige ut]å
Med resmössan i ena handen, gjorde han för damerna en bugning, hvilken vittnade om en närmare bekantskap med det finare sällskapslifvet, under det han med näsduken borttorkade de heta dropparne från sin panna, och litet jemkade på polissongerna och kragen. Efter detta lilla koketteri, vände han, till utseendet, sin uppmärksamhet från fruntimren till den vackra, eldiga hästen, hvilken otåligt gnäggade i trillans fängsel. Sedan den blifvit frånspänd och af egaren åtskilliga gånger med flata handen struken öfver den stolta halsen, och slutligen tilldelad ett godt foder, var icke vidare att göra med honom. Den resande vände sig nu åter till fruntimren, och fru Borgensköld tog sig mod vid åsynen af halfsamarian, då fremlingen ledigt kastade af sig en vid blus, som han burit deröfver, att, med den rådighet äldre damer ega i brydsamma fall, fråga herr pastorn, om han möjligen ernade färdas samma väg, uppför denna afskyvärda backe, i hvilken händelse det vore alltför lyckligt att få sällskap, emedan både skjutsbönderna och vagnen voro förut. ”Det är just min väg,” sade den unge andlige, med en förnyad bugning, så ledig och behaglig, som trots en verldslig elegants. ”Kan jag vara till tjenst,” tillade han vänligt småleende, ”så sker det med utmärkt nöje.” Härunder hade hans svarta, blixtrande ögon halkat emellan de ofantliga skyggena på fru Borgenskölds stora reshatt och sidan af Hildas parasol, och slagit rakt ned på den sköna, förlägna flickans ansigte. Rodnande och brydd öfver mammas behändiga sätt att göra bekantskaper på landsvägen, stod Hilda der och lät parasolen skugga hvad den behagade; men ansigtet blef det icke, förrän hon upplyftade ögonen och varseblef pastorns blickar fästade på sig, med ett uttryck, hvilket tydligen vittnade om interesse för det unga resande fruntimret. ”Ack, min herre,” återtog fru Borgensköld, ”det skulle vara att visa oss den största tjenst, att göra oss sällskap här uppföre. Men törs jag fråga, med hvem jag har den äran att tala?
Talmännen skyldige att framställa propos. på alla betänkta från Utsk., då likväl grundlagen klart stadgar, alt för hvarje fall skall Const.Utsk. bedomina, huruvida Talmannen haft lätt eller icke, då han nekar propos. på ett betänkande. Detta kallar jag att klarligen afvika från hvad grundlagen föreskrifver, och exempel på sådana afvikelse!' skulle icke vara få att citera, 0111 tiden nu medgåfve att framdraga dem. Jag skall dock icke underlåta det, då man bjuder till att bryta mot grundlagen. Det anstår illa Gr. Frölich att förebrå andra hvad han sjelf dagligen försöker, dels med lock, dels med pock och dels med hotelser. Hr Munck af Rosenschöld: Då Frih. Cederström beklagat, att här skola finnas ledamöter, som vilja förtyda grund - Den 5 Maj. 9 grundlagen, så har Hr Frih:n förmodligen tänkt på sig sjelf; ty under det Gr. Frölich och jag hafva hållit oss vid grundlagens ordalydelse, såsom 83 §:n Reg.F:n föreskrifver, så har deremot Frih. Cederström velat commentera 70 §:n Riksd.- Ordn., såsom Frihtn för godt funnit. Hade meningen, enligt Frih. Cederströtns påstående, blott varit sådan, att den som är redovisande i banken icke kan väljas lill fullmäktig derstädes, och att den söm är redovisande i Riksg.cont. icke kan väljas till fullmäktig i berörde contor, så hade den omtvistade perioden i 70 §:n Riksd.Ordn. förmodligen varit af denna lydelse — ”Till fullmäktig i Banken må ingen utses, som är redovisande i Banken, och till fullmäktig i Riksg.- cont. ingen som der är redovisande; äfvensom lill revisorer öfver Statsverket, Banken och Riksg.cont. ingen må utses, som i något af dessa verk är redovisande; och kan till ingendera af dessa befallningar någon utses, som icke i det Stånd, för hvilket han skulle väljas, kan vara riksdagsman och ledamot i utskott” etc.
Derjemte har han sagdt, att oaktadt jag uppgifvit, att varutransporten vore det, som lemnade hufvudsakligaste inkomsten, skulle han dock under sina resor i Europa funnit ett motsatt förhållande, eller att passagerare-afgiften vore hvad man hufvudsakligen påräknade. Beträffande farhågan för brist på passagerare, får jag fråga, om man någonsin skulle kunnat tro, att icke mindre än 15,500 personer under loppet af förra året på ångbåt färdats från Malmö (som visserligen icke är någon stor stad) till Köpenhamn och Lybeck, hvilket dock var fallet. Jag tror alt man deraf kan draga den slutsats, att när man anlägger kommunikations-anstalter, skola de också begagnas. Hvad åter varorna beträffar, så kunna resande i allmänhet icke öfverallt bedöma trafiken på jernvägar, emedan man på många ställen isynnerhet i Tyskland pä de linier der endast enkla banor begagnas, låter till undvikande af uppehåll och olyckor, varutrainerna gå endast om nätterne. Jag bygger icke denna uppgift på lösa berättelser eller egen uppfattning, ulan den är hemtad ur Baron von Redens bok, som är författad efter autentika källor. Denna bok beslår redan af nio volymer, och jag skulle önska, att alla Den 29 Juli e. m. 301 här hade samma tålamod som jag att genomgå dem, då måhända andra åsigter skulle göra sig gällande. Såsom jag redan yttrat, vill jag icke trötta R. o. Ad. med en längre diskussion i ämnet, ehuru det icke skulle, då jag i 3:ne är hållit på att samla facta rör:de jernvägsanläggningar, vara någon svårighet att med deras omförmälande upptaga flera plena. Emedlertid är det, då man samvetsgrannt gifvit sig denna möda, smärtande alt blifva tillvitad att hafva uppgifvit hvad som icke skulle vara gruudadt på verkliga facta. Man har äfven här uppdragit en skildring af de olyckor, som skulle drabba Sverige, i händelse detta betänk, skulle bifallas. Nå väl, när nu andra få göra hypotheser, hvarföre må det då icke äfven tillåtas mig att få göra det och beskrifva Sverige ungefär så, som jag ser det om några år, ifall jernvägar införas.
— Och nu för några månader sedan, kom hans bref Å detta bref Jag sitter i mitt lilla rum på hotellet och skrifver för att få tiden att gå. Framför mig på bordet ligger en handfull jord, som jag tog vid hans parkgrind. Jord, som hans fot trampat. Det är det enda jag medför härifrån. Om en timme skall jag resa Det är så besynnerligt, att ingenting händt, ingenting händer eller skall hända. Jag har, förmodar jag, hela denna dag gått och hoppats på att han skulle ana, att jag var här, att han skulle komma hit, okallad, utan mitt förvållande, af en händelse, en slump. Jag väntade honom, när jag gick framåt den kalkljusa vägen, när jag stod utanför järngallret och såg hans barn leka — väntade, att jag skulle få se honom ett ögonblick, bara ett enda ögonblick. Och nu känns det så nattsvart tomt och hopplöst, tusen gånger bittrare än förut Nej, jag kan inte resa härifrån utan att ha sett honom. Jag stannar här öfver morgondagen. Jag går dit bort eller kallar honom hit. Jag frågar inte efter om jag gör rätt eller orätt, jag bryr mig inte om hvad som händer. Jag stannar Utanför mitt rum är en balkong, som vetter mot kalkklippan. Det är en hög klippa, nästan ett berg. Där finnas trädgårdsanläggningar, gångar och vägar. Öfverst ligger stadens gamla citadell, i hvars fönster ljus glimma. Och det är månsken; ett starkt, intensivt hvitt månsken gjuter sig öfver klippan, ett månsken, som tränger sig in, som ej kan utestängas ens när gardinerna äro fördragna, ett månsken, som gör sig till ett med ens eget jag. Essensen af allt månsken man sett, af alla vackra, vemodsfulla drömmar man drömt, af all romantik och poesi man upplefvat, af all sorg man känt, af all oro, all kärlek och längtan — först och främst af all kärlekslängtan. Och jag går ut på balkongen, och jag sträcker mina armar i riktning mot den sofvande staden och det hvita slottet och tänker på den, som ej skulle sofva, om han visste, att jag stode här, som vakande eller sofvande drömmer hans drömmar, längtar hans längtan. Är detta den hypnotism han hotat med?
ERICUS ERICI(bortläggande pergamentet). Det är Det onda, egenmäktiga och mörka, Hvari vi men’skor famla; och när det En gång är kufvadt, då, krigsöfverste, Ha dessa droppar bläck dock mer förmått Än strömmar utaf blod, som svärd utgjutit. STÅLARM. Ni gamle svärmare, så vill ni ställa Er utom tiden, tills med oberäknadt vingslag Den slår er hämdfull ned i stoftet snart. ERICUS ERICI. Hvad menar ni? Hvad har jag väl att frukta? STÅLARM. En ädel fromsint man ni är, Erici. Ej ni, som mången af vårt presterskap, Sökt reta folket upp emot sin konung, Men manat det tvärtom till fridsamhet, Der så ni kunnat. Er förtjenst det är, Att finska kyrkan stått så lugn, så värdig I alla tidens skiften. Ingen står Af rikets prester derför så i aktning Hos konungen som ni, och ingen hatas Af hertigen så mycket just som ni. ERICUS ERICI. Tyvärr! Jag vet det sednare. STÅLARM. Nåväl, Till eder kunskap har väl också kommit Det rykte, som er hela hjord har skrämt Och spridt i hopar omkring torg och gator? ERICUS ERICI. Det rykte menar ni, som åter vaknat, Att hertigen är hit på väg. Än se’n? STÅLARM. Än se’n? – Jag kommit att en tillflyktsort Er bjuda inom slottet. ERICUS ERICI. Jag er tackar, Men tror mig ej behöfva den. Mitt rum, Det är min borg, min värnlöshet mitt vapen. STÅLARM. Ni vill då hellre ensam stå? ERICUS ERICI. Ej ensam; Med min församling och mitt hopp på Gud. Jag är en kyrkans man. Jag ej förstår mig På edra strider, all min uppgift är Vår kyrka skydda lika mot de anfall, Som Sigismund med påfvelärans villor Försökt mot den, och lika mot det sätt, Hvarpå vår ärelystne hertig söker Att den begagna som en stege upp Till Sveriges thron. Ni ser såled’s, jag har Ej något ondt af hertigen att frukta,
När det blef jämn väderlek, eHer senast till våren, så skulle allt bli så bra, så bra med lilla frun. Men det blef icke bättre — tvärtom. Maria blef allt tröttare, och hostan allt hackigare. Man hade kommit till december månad, och det unga paret satt och sprakade förtroligt om julen, och huru de då ämnade arrangera en liten fest för nå- gra unga konstnärsvänner, hos hvilka de själfva tillbringat den föregående julen. Arthur var i färd med att hitta på och göra upp i sitt hufvud små roliga öfverraskningar, sådana som kunna med lätthet åstadkommas i konstnärskretsar, då hans blick med ens föll på Maria, där hon satt i soffhörnet. Hon var blek som döden och hennes läppar hårdt sammanpressade. Arthur sprang fram till henne, men hon pekade endast energiskt åt handfatet, som stod på lavoiren: Arthur fattade det och höll det åt Maria, men blef själf dödsblek, då Marias läppar öppnades och en klar blodstråle störtade fram och till hälften fyllda fatet. Maria sjönk tillbaka, tyst och mati. Arthur ropade in tjänarinnan, med hvars tillhjälp han fick den sjuka till sängs, hvarefter han störtade ut för att finna en läkare. Det gick omkring i hans hufvud och svetten rann utför hans kinder, blandande sig med salta, bittra tårar. Han fann snart en läkare, berättade förhållandet i afbrutna, osammanhängande ord. Läkaren sade endast, i det han sköt honom mot dörren: » Is! Is! Skynda,. jag kommer strax efter. » Arthur störtade ut, fick på apoteket is och kom hem i samma vilda språng. Han lade sig på knä vid Marias bädd och placerade den första iskompressen, men sedan det var gjordt, böjde han hufvudet och utbrast i vild, våldsam gråt. Maria log smärtsamt och stilla, tala kunde hon icke, men hon strök honom sakta och smeksamt öfver det lockiga håret. Läkaren konstaterade en redan långt avancerad lungsot, och sedan Maria efter tre månader åter kom på fötter, var hon endast en skugga af sitt forna jag. Läkaren konsulterade med en framstå- ende specialist, och utslaget blef, att Marie möjligen skulle kunna räddas, till följd af ungdomens motståndskraft, om hon ofördröj ligen fördes till ett varmare luftstreck.