Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Propos. till bifall å Utsk:s i denna punkt afgifna utlåt, blef härefter framställd, men besvarad med starka nej, blandade med några ja, hvarefter II. Ex. Hr Frih. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. ansåge de emot denna punkt gjorde anmärknuföranleda till återremiss, och denna propos. besvarades med ja. 7: de punkten, ang:de ofver flyttning till 4:de hufvudtiteln af det ä fångvårdsanslaget under %:drn hufvudtiteln upförda aflöningsbelopp 829 r:dr för läkare och själavård m. m. vid Carlshamns kastell, Dalarö skans och Waxholms fästning. Bifölls. 8:de punkten, ang:de Fällläkare-korpsen. De under denna punkt intagne mornaföretogos hvart för sig till afgörande. Morn. litt. a, angide arfvode för en tillernad chef för Den 23 April f. m. 37 Fältläkare-korp sett: och moni. litt. b, ang:de anslag till löneförbättring åt en Dataillons-läkare vid hvarje Reg:te eller korps. R. o. Ad. biföll hvad Utsk. i dessa mom:r yttrat och tillstyrkt, Mom. litt. c, ang:de för en Regtsläkare vid Kronprinsens Hussaroch en vid Wermlands Fältjägare-regten äskad löneförhöjning. Hr Ekströmer, Carl Johan:
Sif hvälfde många tankar. Växtlighetsdisen sörjde öfver den förstörelse, som genom Valand öfvergick världen, och hon märkte, huru Egil rufvade på sin brutna ed och på det med gudarne slitna vänskapsbandet. Sif var framsynt och sierska till skaplynnet, och det är väl också troligt, att Urd gaf henne ingifvelser och ledde hennes beslut. En dag kallade Sif Od-Svipdag inför sig och sade honom, att som han nu var fullvuxen, borde han gå och uträtta något prisvärdt. Svipdag svarade, att han tänkt gå söderut, för att kämpa mot Halfdan, därför att denne röfvade hans moder Groa från Egil; dock funne han det betänkligt, emedan han lefvat sina första år under Halfdans tak och alltid var af honom väl sedd. Och under Halfdans tak hade han en halfbroder Gudhorm, som också var Groas son. Sif sade, att hon delade Svipdags betänkligheter och ville råda honom till annat. Han skulle begifva sig in i Jotunheim och därifrån återföra Fröj och Fröja. Svipdag svarade icke nej; det blygdes han för. Men företaget syntes honom vida öfverstiga hans krafter, och han misstänkte, att Sif, som var hans styfmoder, icke frågade mycket efter hans väl. Han tyckte sig förut ha märkt, att Sif gynnade sin son Ull mer än honom. Dock hade detta aldrig rubbat vänskapen mellan Svipdag och halfbrodern, ty Ull hade alltid underordnat sig Svipdag och sett upp till honom. Efter nattens inbrott gick han till Groas kummelgrift på bärget. Han hade hört, att de döda äro lättare att återkalla och lyssna mer till jordelifvet, när natten är inne. Han ställde sig vid griftens dörr och sade högt: »vakna, Groa! vakna, moder! Det är din son som väcker dig ur dödens sömn. Minns du hvad du sade, att jag skulle gå till din graf, om svåra öden hotade mig? Vakna, goda kvinna och hjälp din son!» Groas till underjorden gångne ande hörde sonens röst och kom och lifvade stoftet i grafkammaren. Där inifrån ljöd hennes röst: »hvilket öde har drabbat mitt barn?
Jag vet sannerligen icke, hvarföre man skulle tveka, att antaga den fullkomligaste methoden , då ej annat hinder dervid egenteligen möter, ån vid hvilken slags förändring som helst, det nemligen att vänja sig vid nya måloch vigt-qvantiteter men icke vid nya namn, ty de gamla Svenska namnen kunde ju bibehållas, och blott tillämpas efter det Fran^ ska systemet. Friherre Cederjtrom, Jacob: I afseende på den första af de anmärkningar, Herr Lefrén mot Lagoch OeconomieUtskottens Betänkande Ridd. 0. Ad, Fr. IV. Band. 45. Deli 27 Maji c. m, framställt, instämmer jag till en del med ho; nom. Det år ganska riktigt, att Betänkandet varit mera åndamåls-enligt om Utskotten deruti tydligare bestämt, huru öfvergången till Fotingsmålet borde befordras, hvilket lättast torde kun.' na ske, om såsom Herr Lefrén föreslagit, all uppbörd i Kronans Magszin emottogs i Tunner mål, men all utlefverering derifrån gjordes ef. ter foting, äfvensom att Kronans räkenskaper föras på foting och kanna. Sådant skulle ovill. korligen medföra den förmån, att Allmogen; som ofta tager sina sådes-behof utur KronoMagazinet, skulle lära sig, att det nya målet år till qvantiteten lika med den gamla Tunnan; och det vore såmedelst att hoppas, att den smånin-i gom skulle låta Tunne-beräkningen upphöra. Jag bestrider derföre ej återremiss af Betänkan-* det, i hvad det rörer denna fråga, utan förenar mig med Herr Lefrén i begäran derom. Men beträffande åter hans sednare anmärkning, att, i händelse Tunne-målet oföråndradt bibehålies mattet, som Utskottet föreslagit, ic. ke borde införas, kan jag ingalunda deri dela Herr Lefréns åsigt. Jag vet icke någon orsak hvarföre man, enär meningen år att låra Ali. månheten bruket af decimal-råkning och låtta öfvergången till bruket af foting, man icke skulle antaga det nya måttet, hvilket utgör en ioo:dels tunna.
Hr von Troil: Hvad Gr. Wrahgels anmärkn. vidkommer, får jag fästa npmärksamheten derå, alt slutet af den utaf honom Den 20 Maj e. m. 231 åberopade öde punkten har följande lydelse: ”Dock böra i de orter, der afraden består af Hera slags spanmäl, mjöl, malt ni. m. de olika slagen,'så vidt ej annorlunda serskildt föreskrifves, förvandlas till sådan spanmäl, hvaraf ortens knonotionde beslår; skolände förvandlingen verkställas i öfverensstämmelse med föreskrifterue uti 3:dje och 5:le punkterne”. Denna punkt lägger således intet hinder i vägen för R. o. Ad. att serskildt besluta1 på sätt Utsk. i förevande fall föreslagit, ocb Gr. Wrangel torde äfven vid genomläsning af Betänk, hafva funnit, att vid bestämmandet af räntors omsättning till spanmål uti flere län, det blifvit serskildt utsatt, att dessa räntor skulle förvandlas till spanmål af hälften råg och hälften korn, och att således den för Stora Kopparbergs län föreslagna förvandlingen till spanmål, hälften råg och hälften hafra icke utgör någon afvikelse från en antagen grundsats. Men der en sådan serskild förvandling icke blifvit föreslagen, der kommer naturligtvis den allmänna föreskriften att gälla och spanmålsräntan således utgå på samma sätt som ortens kronotionde. Af hvad jag nu haft äran nämna, torde R. o. Ad. finna, att den 6:te punktens godkännande icke förhindrar Ståndet, att i afseende å de serkilda länen bestämma, i hvilka sädesslag spanmålsräntan bör utgå och hvilken proportion emellan sädesslagen bör iakttagas vid andra räntors omsättning till spanmäl. Jag kan väl icke för ögonblicket påminna mig orsaken till det nu ifrågavar:de beslutet, men hvad jag säkert erinrar mig är, att BondeSt:s ledamöter önskade, att beslutet skulle blifva sådant det nu finnes framstäldt. Jag har sednast i går fått höra, att BondeSt. är nöjdt med ifrågavande förslag, men då tvifvel om dess lämplighet upstått, så vill jag för min del icke motsätta mig ett bifall till K. M:s Propos. i berörde hänseende.
— Jag vill ej kasta mig in i Gram - Den g Januari]'. 245 matikaliska definitioner om rätttr förståndet af de serskilta uttrycken: tolkning, förklaring, tillämpning af en lag; eller om hvilketdera här är fråga, men jag täger mig friheten påminna, att utöfver de af Grefve Frölich uppställde orden, finnes ännu ett 4:de ord, nemligen förbättring af Grundlagen, såsom uttryckande bäst hvad sorn. nu åsyftas i denna sak. — Hvars och ens motsatta öfvertygelse i förevarande ämne är mig helig; men jag fordrar samma aktning för min egen mening, som är, att Regeringen handlat rätt. I följd af missförstånd på båda sidor hade Konungen lång tid utnämt BondeSlåndets Notarier. Nu begärde Rikets Ständer bos Konungen, att BondeStåndet måtte få utöfva denna rättighet. Konungen medgifver det; och då Grundlagen ej innehåller något bestämdt stadgande i detta afseende, gör Konungen i grundlagsenlig form ett förslag till sådant stadgande, i enlighet med Ständernes önskan. ConstilutionsUtskottet inkommer till Stånden med Utlåtande deröfver och tillstyrker förslagets antagande. Men äfven allt detta är ej väl. Låtomoss, mina Herrar, ej fordra för mycket; låtorn oss förblifva vid billighet och rättvisa; det är det säkraste. Jag nitälskar, såsom Konungens Rådgifvare , likaså mycket för friheten och Riksens Ständers rätt, som någon Riksdagsman; min röst derför höjes så väl vid Konungens bord, som här. Derföre har jag, Den g J a n u a r J i. i egenskap af Konungens Rådgifvare, tillstyrkt den gjorda propositionen; derföre försvarar jag dess rigtigbet. Jag söker ej försvara några satser, som här blifvit af andra framställde; jag håller mig endast liil den sak, som afhandlas. Jag aflägsnar alla främmande farhågor; när farorne komma, skola vi veta att mota dem. — Således, hvad är numera här fråga om?
När man tager i betraktande, att blott en ringa del af vestra stambanan från Stockholm ännu varit trafikerad, samt att både godsoch persontrafiken på denna linie måste betydligt förökas sedan hela vestra stambanan snart blifvit fullbordad,-och när man tillika besinnar, att äfven den blifvande norra stambanans trafik på Stockholm lika mycket som den vestra stambanans har behof af sammanbindningsbanan, så lärer kommitterades här förut yttrade åsigt om den af sammanbindningsbanan påräkneliga vinst vara satt utom allt tvifvel. — Såsom olägenheter, hvilka af sammanbindningsbanan, sådan den blifvit af Chefen för statens jernvägsbyggnader föreslagen, skulle förorsakas, hafva hufvudsakligen blifvit anförda följande: att utrymmet inom hufvudstadens jernvåg alltför mycket upptoges, hvarföre annan upplagsplats för jeru och metaller blefve erforderlig, hvarvid dessa varor, som hufvudsakligen tillföras från Mälaren, skulle komma att betungas med slussomkostnader; att sjötrafiken hindrades genom utfyllningar och broanläggningar, och att under stark vestlig vind skador å broanläggningarne och olyckor kunde uppkomma genom fartygs neddrifvande eller oförsigtiga manövrerande; att betänkligheter i sanitärt hänseende vore att befara af vattnets uppgrundning och stagnation innanför bron, till följd af den för brobyggnaden tillämnade grusfyllning; att utrymmet vid kajerna på Mälare-sidan inom sjelfva staden och vid Tegelbacken minskades; att hinder för trafiken till och från Riddarholmen samt Kungsholmen uppkomme; att de föreslagna broanläggningarne skulle skada den fria och vackra utsigten såväl ifrån Carl Johans torg som ifrån Norrbro; och slutligen att både vestra och norra stambanornas trafik sammanfördes till de redan trånga lastningsplatserna vid Stadsgården och Skeppsbron. 95 Hvad den förstnämda af dessa olägenheter angår, så lärer Stockholms kommun vara betänkt på anskaffande af tjenligare plats för sin jernoch metallvåg, till följd hvaraf den nuvarande platsen, redan för sitt ändamål alltför trång, blifver tillgänglig för andra behof.
Den 2 Augusti. 75 behöfver man ej mycket fästa sig, ty den är ganska lätt utredd. Kalkugnsegarens rätt till den ifrägavar:de ränteveden är grundad derpå, alt kalkugnen är såld tillika med ränteveden; kronan bekom en större köpeskilling derföre att ränteveden följde med vid salut af kalkugnen. Under den herrliga s. k. frihetstiden lät kronan bygga ifrågavar:de kalkugn och för egen räkning bränna kalk å densamma, så länge det fanns huggen sten att tillgå från Wisborgs slotts stora ruiner, men sedermera, då stenen skulle hemtas längre bort ifrån, upphördes med bränningen, som för dess eldfarlighets skuld, ehuru ingen olycka hitintills inträffat, syntes lyckligt; men derefter sålde kronan ugnen med rätt för köparen att till densamma bibehålla ränte-veden. Denna ränleved uppgår lill ett ringa qvantum på hvarje särskild hemmansdel som till dess utgörande är anslagen, men emedan hvarje hemmansdel som skall i natura lemna den lilla vedqvantiteten heldre betalar för den, så göres årligen auktion derpå för bristande leverans, och de skattskyldige nödgas till kalkugnsegaren dä betala mångdubbelt för att slippa allt bråket med leverans in nulura. Det är blott upplysningsvis jag velat nämna detta, för alt visa, att, alldeles oberoende af det nu ifrågavartde skatteförenklingssystemet, hade skäl kunnat vara att för länge sedan göra en sådan transaktion, som nu är föreslagen, för all derigenom återskaffa kronan en försåld räntepersedel, och spara de skattskyldige icke blott obehag utan jemväl en högst obillig tunga. Hr Printzensköld:
Han hade i fyra år gått som Penelopes friare, och hennes fantasi hade hunnit vänja sig vid honom som vid en gammal bekant. Fyra gånger hade hon redan vänskapligt afböjt hans anbud; då han femte gången framställde det, hade slumpen kommit honom att välja ett gynsamt ögonblick. Det var i en stund af djupaste missmod, då lifvet tycktes den unga flickan så ödsligt och kallt. Han skulle vara god emot henne, hon skulle få lägga sitt hufvud till hans breda bröst och gråta, hon skulle få ro från slitningar och hon skulle komma bort, bort från sig sjelf, bort från hemmet och alla sargande minnen, bort, ut i den fria, soliga verlden. Förlofningen kungjordes och fästmannen ryckte in till skvadronsexercis, innan han hunnit störa hennes illusioner om den absoluta friheten från slitningar, som skulle bli följden af en officiell förlofning. Ellen hade i ensamheten ett rogifvande intryck af något oundvikligt, något för hvilket hennes längtan måste böja sig, något som icke kunde ändras. Men hennes fysiska helsotillstånd förvärrades; den envisa hostan tilltog i betänklig grad och fadern blef orolig. Doktorn blef efterskickad, undersökte, skakade på hufvudet och ordinerade hög luft. Kort tid förut hade ett bref anländt från statsrådet, deri han i bevekande ord bad Ellen tillbringa vintern i Stockholm. Grefvinnan var hårdt angripen af sin hjertåkomma och kunde icke längre uppbära sin ställning i huset; och statsrådet kände sig ensam; han hade ju icke längre någon son. »Du har två barn, broder», skref han till majoren. »Dela med dig af din rikedom.» I början af oktober reste Ellen till Stockholm. Den beslaglagda bokens författare väntades hem att stå till ansvar; och i hufvudstaden brusade lidelserna högre än någonsin. Max befann sig midt i hvirfveln. Han blef också sjelf mera upphetsad för hvar dag, som gick. Den luft, han andades, tycktes honom full af elektricitet; der stod ett åskmoln någonstädes, han visste icke hvar, men det måste ju urladda sig förr eller senare.
Att då Hof-rättcrnes beslut kunde underkastas ytterligare skärskådan och pröfning, borde de finnas för pär* terne alt tillgå innan liden till ändringssökandel vore ute; att hos Hof-rätterne mål fullföljdes icke allenast genom vad utan äfven genom besvär; alt uti dessa sistnämnda mål, den klagandes vederpart hvarken kunde anses såsom utehiifven eller såsom tillstädes* kommen, derest målet afgjordes utan föregången'kommunikation, men att det. likväl uti alla de fall, iler den icke klagande fått sig genom Under-rätlernes eller Iv:s Befules utslag någon rättighet tillagd, vore för honom oftast nödvändig!, att utfå ett exemplar af Hof-rätlens beslut, för att med stöd derutaf kunna erhålla exekutiv handräckning för utkräfvande af sin rätt, samt att, då svarande parten, derest han i Hof-rätten vann, fick sig tillagd ersättning för utslagslösen af sin vederpart, men, o.m lian deremot lappade, behöfde, utslaget, för alt kunna i besiutet söka ändring, derest bart sig dertill befogad fann, någon oskälig kostnad ej eller kunde anses svaranden tillskyndas derigenom, ali ett exemplar af Hof-rätlens beslut blef ål honom utskrifvet. Dessa skäl synas äfven ganska talande serdeles vid betraktande deraf, att intet laga skäl torde kunna åberopas; hvarföre en svarande part, sorn, till följd af K.
Emellertid har ”Tisbe” eller rättare den dramatiska rigtning, för hvilken ”Tisbe” utgör den förnämsta representanten inom vår litteratur, inverkat på alla våra dramer under de två följande decennierna; de hafva alla mer likhet med ”Tisbe” än med de äldre bibeldramerna. Dock röjer sig denna likhet förnämligast uti den bestämdare verldsliga tonen och i några enskiltheter, mindre uti de båda punkter, hvilka just utgöra det mest karakteristiska för ”Tisbe:” den bättre dramatiska formen och frånvaron af moraliskt didaktiska elementer. Beträffande formen, bibehålles det gamla episka kompositionssättet; beträffande tendensen, så kunde ej skoldramat uppgifva det sedolärande eller undervisande ändamålet, ehuru det likväl numera träder i bakgrunden och afsigten att roa och underhålla blir mera synbar. Bland våra dramer från denna tid är Judas Redivivus det, som mest påminner om ”Tisbe.” Det är till tiden för dess författande yngre än Messenii älsta dramer och dessa sednare hafva utan tvifvel på detsamma utöfvat icke obetydligt inflytande; men vi upptaga det dock i denna ordning, emedan det osökt erbjuder sig till jemförelse med ”Tisbe.” Judas Redivivus. Thet är: En christeligh Tragicocomoedia, lärandes huru allom siälfzwyrdigom och öffwerdådigom skalkom, som föräldrars, öffwerheets, och lärares förmaningar och agha förachta, sedan the haffwa sins raserijs mått vppfylt, på sidstone til skam wardha; Men the som aff them haffwa warit bedröffwadhe, på endalychtene tröstade. Allom, och huarjom och enom, vthi huadh standh eller huadh wilkor the wara kunna till rättelse. S. Vthi itt Christeligit upsåt stelt och författat aff Jacobo Rondeletio Gudz ordz owärdige tiänare och i Telge på thenna tijden Ludimoderatore. Anno Christi cIɔ Iɔc xɪv. Die Michaelis.
Nu räknas sädesskylarna, vilket är hindersamt för kronobetjäningen, vars arbetsbörda ständigt ökar och dessutom är metoden orättvis. Han föreslår, att då nya hemman och lägenheter mäts upp, man skall ta hänsyn till storlek och godhet av jorden och utifrån det göra en beräkning av hur mycket prästens tertial skall beräknas till och det övriga som tillfaller Kronan. Efter övervägande har Vi bifallit förslaget och förordnat att iakttagandet av kronotiondets utstakande, som för varje län eller ort särskilt är föreskrivit skall verkställas. Senast inom årets utgång skall sådana förteckningar på skattlagda lägenheter för vilka kronotionde inte blivit fastställd insändas till Kongl Kollegium Stockholm den 23 maj 1821 SALOMON LÖFVENSKIÖLD Protokoll hållet vid Kongl Maj: ts och rikets Hovrättes över Skåne och Blekinge installationsakt å Stockholms slott den 24 maj 1821. Sedan Kongl Maj: t utsatt denna dag till instiftande av Hovrätten över Skåne och Blekinge och hovmarskalken anmält, att kollegier, stater och övriga personer som blivit bjudna nu infunnit sig i Stora Galleriet och alla som är i Kongl Maj: ts sällskap voro församlade, skedde processionen klockan kvart över ett från konungens nedre rum till övre galleriet.
Ståndets förut fattade beslut företogos nu val af Revisorer med deras Suppleanter för granskning af Statsverkets, Bankens och Riksgäldskontorets, Banko-diskontverkets samt Lånekontorets i Wisby tillstånd, styrelse och förvaltning; och befunnos, efter voterings-sedlarnes aflemnande och öppnande, följande• Ledamöter hafva blifvit utsedde: Prot.-Utdrag den 18 April 1860. 3547 Till Revisorer under 1860 års revision: Jonas Andersson från Östergötlands län, Olof Persson från Gefleborgs län, Nils Svensson från Christiansstads län, Olof Lindström från Westerbottens län. Per östman från Wester-Norrlands län, Erik Ersson från Gefleborgs län. Till deras Suppleanter: Johan Öström från Westmanlands län, Per Persson från Wermlands län, Carl Anders Larsson från Östergötlands län. Till Revisorer under 1861 års revision: Sven Heurlin från Kronobergs län, Anders Persson från Malmöhus län, Olof Olsson i Gersheden från Wermlands län, A. W. Uhr från Nerikes län, Måns Mänsson från Kalmar län, Lars Olsson från Kopparbergs län. Till deras Suppleanter: Johannes Andersson från Elfsborgs län, Olof Andersson från Westmanlands län, Per Byström från Jemtlands län. Till Revisorer under 1802 års revision: Georg Nyqvist från Wermlands län, Lars Rasmusson från Göteborgs och Bohus län, J. M. Lundahl från Skaraborgs län, Nils Svensson från Blekinge län. Prol.-Utdrag den 18 April 1860. Paul Hedström från Wester-Norrlands län, Anders Eriksson från Elfsborgs lån. Till deras Suppleanter; C. J. Svensén från Kalmar län, Pehr Tjernlund från Wester-Norrlands län, Paul Andersson från Jemtlands län. Till revision af Banko-diskontverkei: Till Revisorer: Erik Hansson från Gefleborgs län, Johan Bergström från Stora Kopparbergs län. Suppleanter: Jan Andersson från Stora Kopparbergs län, Johan Lönn från Jönköpings län. Till Revisorer: Per Mattsson från Wester-Norrlands län, Anders Jonsson från Wermlands län. Suppleanter:
Tillsammans R:dr 600: — 422 - så att för krogar och spisqvarter, hvilkas håde innehafvare och löftesmän saknat tillgång till utmätning, det afkortade beloppet för år 1842 i dessa .uppbördstrakter endast utgjort Banko R:dr 128: 16. För år 1843 har i samma trakter blifvit afkortad bränvins-mi nuterings-afgift till ett belopp af R:dr 741: 32. —• för fattigdom, hvaraf för Källaremästare eller enkor R:dr 180: — —• „ Traktörer och enkor 240: „ Hembryggeri, mathållning och en restauration å ångfartyg: 60: — —• O %J O „ Krogar utan nummer eller borgen 80: samt en Krögare-bisittare, som är Borgare, . 20: 5§q. och utgör således återstoden för år 1843 — I de öfriga uppbördstrakterna är förhållandet ungefärligen enahanda. Öfver hvad Stockholms Stads llandels-Kollegium anfört, att Kollegium icke tillkommer att med utskyldernas indrifvande taga befattning, eller, om tillgång saknas, för desamma bevilja afskrifning, och Kollegium således ej kan upplysa, huruvida kraf blifvit i behörig tid och ordning hos löftesmännen anstäldt, torde oss tillåtas i största ödmjukhet omnämna: att förhållandet med de till afskrifning för fattigdom anmälda krogar så mycket mindre bordt vara bemälte Kollegium obekant, sorn ingen af de till Stockholms Stads Kämners-Rätt ingående undersökningslistor får sakna Koilegii Remiss; att någon afkortning hos Kämners-Rätten icke beviljas, utan lagliga och fullt giltiga skäl, samt slutligen, att, sedan 1842 och 1843 års Krono-räkenskaper blifvit af Öfver-Revisions-Departementet behörigen granskade, utan att någon slags försummelse med krogeller andra utskylders indrifvande kunnat läggas Uppbördsman nen till last, vi i ödmjukhet tro oss hafva fullgjort allt hvad på oss kunnat ankomma. Stockholm den 6 Mars 1846. C. I. Tessmer.
Riksdag hade väl redan verkningarne af 1809 års beslut med Banken visat sig; men i en tidpunkt, då alla utsigter för Sverige voro gynnande, var det förlåtligt, om man ej uppfattade följderna af det obestämda myntet. 1815 års Statsreglering uppgjordes under de besynnerliga omständigheter, att man efter ett lyckligt utfördt krig kände en allmän förlägenhet; men om man erindrar sig det beslut, som vid den Riksdagen fattades angående den dittils befintliga amortissementsfonden, bör man ursägta, att icke samma Ständer påtänkte det nödvändiga sambandet emellan Statsregleringen Den ai September f. m. 19 oell ett ordnadt mynt. År 1818 möttes Ständerna af en Kongl. Proposition, som beklagligen ej understöddes, utan lemnades Såsom ett hors doeuvre. Fråga väcktes då, för första gången sedan 1809, om myntreglering; men när man så omoget försummade att understödja förslaget, blef verkan deraf ingen, och Ständerna ansågo sig icke kunna reglera myntet. Vid 1823 års Riksdag uppstod åter fråga om afhjelpande af mynt-oredan, och om de opinioner, som nu visat sig mera kraftiga, då kunnat göra sig gällande, hade samma fråga om Statsregleringens samband med Myntregleringen äfven vid den Riksdagen blifvit väckt. Mert öm det genom en kedja af omständigheter hittills icke lyckats oss att framgå på det rätta sättet, skall det derföre blifva gammal häfd, att fortfarande handla lika omoget? Då Utskottet sjelf grundat sin Statsreglering på ert myntbestämning, och denna sednare redan af 2 Stånd blifvit bifallen, frågar jag, om man icke har största skäl, att vid antagandet af den föreslagne Statsregleringert fästa det villkor, att myntbestämningen bör gå i verkställighet, och atti annat fall 1823 års Stat må förblifva gällande, der dert icke genom serskilde beslut blifvit ändrad. Herr Skogmart har invänt, att följden af Statsregleringens antagande utan myntbestämning skall blifva en af de tre: