Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Men då Lagstiftaren anbefallt att ett memorial eller en motion skall 2:ne serskilta gånger upplåsas; då han gifvit hvarje Stånds Ledamot rätt att fritt tala och utlåta sig i alla frågor, som under öfverläggande komma, då våra Lagstiftare varit upplyste och ädle män, hvilka hela lagstiftningen igenom tydligen ådagalagdt att de ansågo Constitutionens förnämsta garanti ligga i den fria yttrande rätten och den derigenom bildade opinionen, så ligger i allt detta beviset att de insett de - Dm 5 Februarii, batfernes nytta och velat bereda möjligheten dertill. I sanning, sedan en gång intresset för det allmänna vaknat; sedan man börjat blygas att gå en och en i sender till det stora Nationalbordet att äta sig matt; sedan med intresset för det allmänna också ingigterna väst och förmågan att se och bedöma sakerna; sedan det blifvit omöjligt att hindra folket ifrån att samtala öfver allmänna angelägenheterna, ifr&n thecotterierna ned till de ;amiingsställen, der arbetaren en stund, från dagens mödor hviiar sin kiopp och vidgar si«tt hjerta, synes säkraste correctivet mot granskningslynnets möjliga missledninear just ligga i dessa högtidliga Nationalsamtal , sorn gifva anledning till ömsesidiga explicationer och göra möjligt 211 i de väsendtligaste delarna ideerna kunna justera sigJag föreställer mig att det för ädla Ministrar borde vara lika angenämt att få höra hvad man har att säga om deras åsigter, som det bör vara påkostande för dem att veta, att det är om dem man talar så snart de aflägsnat sig. Hvad hafva icke Minisfrarne allt för sig vid dessa offentliga strider? Den redan vunna erfarenhet, det redan gifna anseendet, den friare tillgången till de materialier som till stridens förande fordras, och derjemte biträdet af alla Riddare som äga den inre aningen att deras sköldar skola af framtiden tecknas, då å andra sidan ängen gerna kan våga uppträ - Den 5 Februarii, da, sorn icke redan presterat prestanda, hvad moraliska Caracteren och sakkännedomen beträffar.
Maj:t i underdånighet anhålla, att stapelrätt måtte beviljas staden Sölvitsborg, med vilkor, att staden ej blott på egen bekostnad uppför och håller Kongl. Maj:t och kronan tillhanda tullhus, vågbod och andre för eu tullkammare erforderliga byggnader, utan ock åtager sig att vidkännas de bidrag till nödige tjenstemäns aflönande, som stapelstäderne i allmänhet åligga eller vissä städer i likartade fall blifvit tillförbundne att utgifva. Stockholm den 20 Februari 1851. Häremot anmäldes följande reservation af herr Hedenstjerna, W. “Då Kongl. Majit nyligen eller den 13 April nästl. år, efter det sådan undersökning, som Rikets Ständer i underdånig skrifvelse af den 28 Februari 1848 begärt, egt rum, för andra gången i nåder afslagit gjord framställning om stapelstadsrätt för staden Sölfvits borg, Allm. Besvärsoch Ekon.-Ulskollels Betänkande, N:o 50. 9 borg, och till stöd för den nu väckta motionen i samma ämne åberopats blott de af Kongl. Maj:t förut nådigst pröfvade handlingar, jemte ett magistrats-protokoll af den 16 sisth December, enligt hvilket stadens innevånare förbundit sig bekosta tullhus oeh vågbod, i fall stapelstadsrätt vunnes; så och enär detta obetydliga åtagande icke lärer i någon mån uppväga de af General-tullstyrelsen och Kommerse-kollegium åberopade skäl, hvarpå Kongl. Maj:ts nådiga beslut grundats, finner jag mig icke nu kunna instämma i Utskottets tillstyrkande af en förnyad underdånig anhållan om stapelstadsrätt för Sölfvesborg.
Bctankanclen. skulle troligen icke höfvas, må hända snarare tilltaga, genom KronoBetjeningens directa och officiela åtgärd, hvilken kunde hos en icke fördomsfri allmänhet gifva saken ett ännu obehagligare anseende. Utskottet anser derföre med ändamålets möjliga vinnande förenligast, att Vördiga Presterskapet hädanefter, som hitintills, med biträde af Sexman Och Rotemästare, årligen besörjer dessa uppgifters insamling och anteckning. Dock tror Utskottet, att det skulle visa en serdeles god verkan, om Kongl. Maj:t, på Riksens Höglofi. Ständers underdåniga tillstyrkan, i Nåder behagade tili allmänheten utfärda en Kungörelse, som, jemte ytterligare upplysning om Kongl. Mahts visa och Dandsfaderliga afsigter med infordrandet af dylika uppgifter, tillika lemnade Presterskapet rättighet att, vid tredskande med deras afgifvande, eller påtagliga mindre fullständighet och säkerhet, anlita KronoBetjeningens åtgärd till deras anskaffande. Troligen skulle härigenom det dubbla ändamål vinnas, att Allmogen å ena sidan finge en rätt fattning om de välgörande följderna af sådana anteckningai-, samt å den andra anade en helsosam fruktan, i händelse af deras uppsåteliga ofullständighet elier försummande. Då Kongl, TabellGommiissionen icke uppgifvit sättet för den i andra Momentet yrkade vidsträcktare och noggrannare classification af folkmängden efter näringartfe", samt mera detaillerade uppgifter rörande helsovården5 så kan deröfver icke något Utlå - Fen. och Ekon, Utsk. JBetänkanden, tande aFgifvas. Såsom en slags motsvarig, het å Presterskapets sida för befrielsen ifrån anteckningarne af utsäde och skörd, böra de väl icke antaga^, öå Utskottet ej kunnat tillstyrka denna befrielse.
Hvar och en, som vill göra sig den mödan att taga en närmare kännedom om förhållandena samt desamma fördomsfritt öfverväga och opartiskt bedöma, torde tydligen kunna inse, att om ock genom KrigsIlofRms indragning någon ringa besparing för Statsverket möjligen synes kunna beredas, — hvilket jag dock lemnar oafgjordt — densamma säkerligen icke i någon mån motsvarar alla de betänkliga olägenheter, så väl i militäriskt afseende som i lagskipnings-väg, hvilka genom ifrågav:de indragning skulle upkomma, — att icke tala om de stora svårigheter, som troligen möta vid Den 4 April f. m. 93 försöken, att skaffa något mera ändamålsenligt och lämpligt i stället, — hvadan jag för min del icke anser tillräckliga skäl vara för handen, för att ensidigt eller utan moget bepröfvande fördöma och förkasta en inrättning, som med alla sina — dock lätt afhjelpta — brister, icke destomindre under sin 200-åriga tillvaro visat sig behöflig. Hr af Funck,-Carl Oscar, anförde dels muntligen dels skriftligen: Alltsedan Konung Gustaf II Adolfs tid, och ännu i denna dag, är den principen bibehållen, att män af facket äro de lämpligaste domare öfver krigsmäns fel och förbrytelser. Att denna princip är och måste vara den rätta, bör hvar och en snart finna, som ser tillbaka på förflutna tider. Huru KrigsOfverDomstol frän fordna tider till närv:de varit organiserad och handhafven, då domarena varit och ännu äro äldre, utmärkte och i facket erfarne män, om äfven ett och annat undantag funnits, skall detta nog vittna om nyttan af en enda och allmän ÖfverDomslol för krigsmakten till lands och sjöss. För min del anser jag derföre det vara af vigt, såväl inom flottan som för arméen, att bibehålla K. KrigsHofR:n, med den förändring att ledamöterna göras oafsättliga eller äro kommenderade på viss tid, t. ex. 4 eller 5 år. Men att borttaga K. KrigsIIofR:n, skall ovilkorligt komma, att, mer eller mindre, skadligt inverka på disciplinen, dess uprätfhållande och en sann militärisk anda.
Jag tror att det är Landt-Ma> stackens rättighet atr dererniincra, huru m,)cket af prorocoller stall justeras, och huru myckel kan lämnas ojusteradt. Herr Klingsporr. 6er6t. Om denna sak deeiderar wäl ej Herr Grefwe». Grefwe Dell 6ar6ie. Ehnrn jag aldeles icke katt instämma »Grefwe I^sntingsiiautens tanka, att det bör tillkomma Landt-Marstalken atl vecidera, om hwad som af ett protokoll kan justeras eller ej/ hwilken rättighet förmodeligen är Landt - Marffalkens och Standetö gemensamt, har jag dock för min del e» nägvt cmor det försiaget, alt prstocollel mä förblifva ojusteradt i hwad detta ämne beträffar, och fär härmed ödmjukeligen bedja de wärde Ledamöter, svin kunde wara af en stridig kanka, tillära ail saken malte fa hwila till desi ExpeSitions.UlstottelS förklaring inkommit. Ropades enstämmigt Ig. Herr Dcn 24 November. rZ17 Hcrr Klingsporr, 6erclt. Dek war cj min tanka akt disputera Herr Grefwen och Landr-Marfkalkens rättighet, eller att wara einst sakens npDntan» de, utan bara aik Grefwe I^antinAskauten ej hade mer rättighet, an jag, air decidera» Herr Landt-Marstalken Det fägnar mig gansila mycker, akt pä Grefve ve 6ar6ie, proposition bjfallcs, hwad soni ej biifwil bifallit uppå Min» Grefwe ve la 6-irclIe. Jag ber VM förlåtelse, det är e> min rörlighet och har cj kunna! falla mig in art göra någon proposition nar Herr Grefwen och Landk-Marskalktn är närwarande:
Och så visste jag ju, att jag där i det sköna Italien och njöt af dess konstskatter, Följaktligen gick jag på balen och hade ej kunde finna kärlek och sympati, som mitt hjärta beundrade de majestätiska alperna i Schweiz och varit där länge, förrän jag fann, att han var där. hungrada efter. Jag började erfara riktig hemslutade med att tillbringa en vinter i Paris, där jag studerade språk och musik. Jag stod just i begrepp att börja dansa, då min längtan dit. Då skref Grace och sade, att jag nödvändigt blick ofrivilligt drogs mot andra ändan af rumSenast för ett par veckor sedan hade jag fått met och mötte hans, som skarpt fixerade mig. ett bref från min vän Grace, hvari hon föremåste komma och vara en tid hos henne, för Jag var glad att kunna dölja min förvirring gebrådde mig att jag aldrig kom till henne, oakatt göra bekantskap med hennes lilla Violet, min nom att genast dansa ut. Sedan hade jag mer tadt jag var fri och ledig oeh kunde göra hvad guddotter, som nu säkert var i sin näpnaste än en gång tillfälle att betrakta honom. Han jag ville. Jag hade känt mig värmd af hennes ålder. Jag kunde icke motstå, utan for. tycktes vara sig lik, utom att han lagt sig till hjärtlighet, men att resa dit, just när jag vänHvad det kändes godt att åter få hvila ut i med skägg samt blifvit mera mager och solbränd, tade att han skulle komma hem, föll mig naturett vänligt hem! Att icke längre betraktas bara hvilket klädde honom. Hvad skulle han väl säga ligtvis icke in, och jag hade ännu ej kommit att som en främling, en resande. Den hjärtegoda mig, när vi träffades? Men tänk om han ämbesvara hennes bref. Grace, som såg hur innerligt godt jag trifdes, nade alldeles, ignorera mig? Nej, det vore alltför Sedan jag gjort min morgontoalett efter denna föreslog att jag för alltid skulle taga mitt hem hos grymt efter alla år af längtan. Uppfylld af dysömnlösa natt, satte jag mig genast vid skrifdem, eller åtminstone slå mig ner i närheten. lika tankar, hade jag ytterligt svårt att uppehålla bordet för att låta Grace veta, att hon snart Men hur stora sympatier jag än hade för Engnågon konversation.
Akerman, utan,äfven hos deras löftesmän, samt preskriptions-tiden för vidare ulsöknings-åtgärders vidtagande tilländagått, långt innan målen angående desse kollektörers uppbördshalanser blefvo öfverlemnade till Ombudsmannens vid Riksgälds-kontoret handläggning, hafva Revisorerne tillstyrkt afskrifning af det i Riksgälds-kontorets räkenskaper under titel: »Fordringar hos f. d. Nummer-lotteri-kollektörer» upptagna kapital-belopp, 501 R:dr 41 sk. 8 rst. Beträffande tillkomsten, beskaffenheten och indrifningen af omförmälde 2:ne balanser, har Utskottet inhemtat: att Bolins balans inträffat före år 1818, vid hvilket års början hans skuld, enligt balansräkningen, utgjorde 661 R:dr 22 sk. 3 rst; att sedan balansen under samma år genom försåld lösegendom minskats, för det återstående, i Bolins konkurs bevakade, balansbeloppets utbekommande lagsökningar emot hans löftesman, i början af 1820-talet, anställts; — att kollektören Åkermans skuld, enligt deröfver år 1823 upprättad balansräkning, utgjorde 149 R:dr 5 sk. 4 rst.; att denna skuld genom aflemnade vinstsedlar samma år minskats tillo 81 R:dr 9 sk. II. rst.; att någon tillgång till detta IMopps liqviderande hvarken hos Åkerman elier hos hans löftesmän funnits; samt att, alltsedan år 1824, någon anteckning angående ifrågavarande balanser icke förekommer uti det af Ombudsmannen vid f. d. Nummer-lotteriet förda och, efter dennes dödliga frånfälle, år 1842 till Riksgälds-kontoret öfverlemnade Diarium.
Men alla miiineim talade till den gamla och sade:)) Se, SA mycket c h sett och erfarit, s&amp; my+et clu verkat och ga.giiat! : kr du ej trött, vill c h ej gå till h i l a?) ) &gt;) Ännu iclre., svarade skuggan i den gula f&amp;töljen. &gt;) Jag h r en. bok l&lt;vw a t t skrifvvst. J a g lam. ej g&amp; til.1 ro, iiman cle.11 81: f ' &amp; i-iIig. Daim ed försviin no sI&lt;ilggoi.n a. J ' ericli.orosen sloclm d e, och (len gulat fi~töljen. stod. tom. &gt;) Diir steg e11. af ilein iil,p till klockonia ocli ringde in. juleii, en annan gick oinlcriiig och talde jul \ juseii, och en tredje började med Iinotiga fingi: ar spela p&amp; orgeln. Genom de tippslagna ~1öi.rrtii1.a~ koiiuno de öfriga lir natt och graf inyllrande iii i det. ljusa, strBlancle Herrans hus. Just såclma de varit har i lifiet korn~iio de, eiiclagt en smnla blelrare. De öplmade ba1i.li: clörrarnn med sl.traialai~cle nycklar och tisslacle ocli liviskade, inedaUn de gingo iippför g h g e n. : &gt;: Ilet 2.1: 2~1.1. : 3, de lji-is holr ~li&amp;iil&lt;.t ' de fattiga, soni ilii lysa9 i G d s lins. » Vi ligga vtl1: iii.t i v k a grdiv~i:, sk läiige hojz ger de fattiga. Iil$iiler ocli ved.)) kiar~m lyfta oss iipi,. tu.
Afslåndet mellan sjön Salen och Wernamo på föreslagna terrängen är ej öfver 5 mil, och således är äfven denna linie kortare än Nässjölinien. Fäster man uppmärksamhet vid LaBih. till Ii. St. N:o 235. galiniens lindriga anläggningskostnad från Wernamo till Tenhult, omkring 6 mil, så skall äfven denna linie från sjön Salen öfver Wernamo till Tenhult i kostnad understiga håde Nässjölinien och den så kallade Mellanlinien. Hvad trafiken angår har denna linie ett stort företräde; ty hvad först beträffar Wernamo köping, der flera stora landsvägar sammanträffa, har den sitt läge i en bördig trakt, hvilket bäst bevisar sig i den omsättning med landtmannaprodukter, som hvarje torgdag i Wernamo eger rum. Köpingen eger för närvarande 5 handlande, ö färgare, 2 garfvare samt 2:ne hotell för resande utom gästgifvaregård; dessutom har köpingen den fördelen att Lagaån rinner alldeles igenom densamma och utfaller i sjön Widöstern, några hundra alnar söder om köpingen; denna sjö sträcker sig inåt Sunnerbo härad, och en kanal från nämnda sjö till sjön Bolmen skulle sammanbinda Wernamo med icke allenast Sunnerbo, utan äfven Halland. Detta har mycket talande skäl för sig, alldenstund afståndet mellan nämnda sjöar ej är fullt en mil, och det genom en så beskaffad segelled skulle tillskyndas jernvägen en betydlig inkomst, i fall den ginge åt Wernamo. Jag stödjer mina påståenden vid Stats-Utskottets Betänkande vid sista riksdag, under N:o 86, angående Statens jernvägar, hvari det heter, att om södra stambanan från Pinjasjön framföres genom Lagaåns dal och vidare åt Tenhult, skulle i framtiden en närmare linie möjligen kunna uppsökas från Tenhult genom Östergötland till Cathrineholm.
Sådan var början till ett skaldskap, så sprittande af eld, af lif i dag, så tryckt af dystra skuggor i morgon; en själ, stundom utslösande sina skatter i sådant öfverflöd att de ej hunno halfrensas från nässlorna, och än hållande dem i en så ädel, ren och sublim form att det blef tårar i stället för löje – men alltid genialisk. En gång längre fram råkade Braun illa ut då hans sångmö hade lockat honom in på en afväg af Bibelns område. Han hade skrifvit ett poem med namnet Rebecka, infördt i hans »Nya dikter». Nu blef detta honom ovetande aftryckt i Gefle och placeradt i en »kalender för ungkarlar». Och som hans Rebecka ansågs som ett lättfärdigt parodierande af bibliska ting, blef stycket äfven kalladt gudsförsmädande, hvarför justitiestatsministern lät anställa åtal mot boken. Nu var väl Braun, enligt tryckfrihetslagen, fri från juridiskt ansvar, och såg sin Rebecka äfven af juryn frikänd, men han kände sig emellertid så sårad och förolämpad, att han införde en försvarsskrift i Aftonbladet. Angående denna blefvo tankarne delade. För min del sympatiserade jag med dem, hvilkas känsla ogillade språket i försvaret. I öfrigt var Braun långt ifrån känd för att vara angripen af författareegenkärlek. Nog visste han om sina många litterära fiender, men han lät dem lefva och frodas utan all harm. Ja, han var ofta blygsam till en nästan otrolig grad, hvarom följande lilla historia ger det klaraste exempel. Under en ångbåtsfärd (utrikes) gjorde Braun bekantskap med en äldre herre, som, när hans hatt af en vindby fördes i sjön, lånade honom en annan. Under samspråket i hvarjehanda ämnen väckte den välvillige mannen på ett oförklarligt sätt Brauns deltagande och nyfikenhet, särdeles vid middagsbordet, der de placerat sig midt emot hvarandra. Men då under samtalets lopp den okände vid talet om Tegnér med ett eget uttryck sade: »Jag minnes i Lund 1829, då han promoverade mig till magister», var det liksom hade fjäll fallit från Brauns ögon. Han visste nu hvem han hade framför sig.
Jag skall köpa min lilla flicka en spetsklädning med rosenröda band. Tänk, hur fin hon då skall bli! » Och lillan beslöt sig: » Jag stannar bos dig, men helt och hållet af spetsar blir den väl, eller hur? » Så var det då bestämdt. Lillan skulle bli hos mamma. Så kom dagen, då pappa skulle resa, och då önskade han taga afsked af sin dotter. Men Lillan ville inte höra talas om något afsked. Hon omfamnade krampaktigt sin pappa och höll honom fast under snyftningar, så att han icke kunde göra sig lös från henne. Mamma stod bedröfvad bredvid. » Efter du då inte vill stanna hos mig, Lillan, som jag ser, » sade hon till sist, » såskall jag hämta din kappa och hatt, så får du resa med pappa. » » Åck ja, resa med, » bad Lillan, och med af ångest bäfvande hjärta hjälpte den unga modern att göra sitt barn resfärdigt. » Men du vill väl ändå först ta afsked af mamma, » sade hon förebrående. » Gif mamma en kyss, ty du får inte se henne på länge. » Men därom ville åter Lillan inte höra talas. Hon lindade sin späda arm om mammas hals, lutade sitt hufvud mot hennes skuldra och stod ej att få bort från denna ljufva plats. » Så s t a n D a hos mamma, » sade då i sin tur pappa med en underlig heshet i sin stämma och gjorde min af att gå. Men alldeles som om barnet hade anat, hvad dock denna skilsmässa betydde, vände det sig om med ett skri, och utan att med den ena armen släppa mammas hals, grep det om pappas hand och höll den fast som en skeppsbruten. Och så blef det. Hon ville inte fara ifrån mamma, men hon ville inte heller tillåta pappa att gå sin väg. Hon höll dessa båda, som trodde det omöjligt att längre härda ut med hvarandra, tillsamman inom fånget af sina små armar, utan att de vågade se hvarandra i ögonen. Ingendera kunde slita sig lös, ingendera kunde gifva efter, och dock blygdes de, ack, huru de blygdes! » Hvarför far inte mamma med? » frågade Lillan till sist, helt öfVerraskad, att denna lösning ännu inte fallit någondera in.
För arméens befäl och tjenstemän utom vid Gotlands landbeväring. Pensionsberättigade efter fyllda lefnads - Pensionens belopp. Förbindelse till tjenstgöring under krigstid hemma ilandet intill fyllda år Generalbefälhafvare, Kavalleri-inspektören, General-fälttygmästaren och Generalen för Fortifikationen med rättighet att taga afsked vid 60 år mot erhållande af |:delar af pensionsbeloppet eller 4,500 Rdr. Öfverslar, Chefen för Topografiska corpsen 60 Öfverste-löjtnanter och förste Majorer vid värfvade arméen (utom Wermlands Fältjägare) m. m 55 Öfverste-löjtnanter och förste Majorer vid öfriga regementen, Corpschefer vid indelda infanteriet, andre Majorer vid värfvade arméen (utom Wermlands Fältjägare) Majorerna vid artilleriet m. m. Andre och tredje Majorer vid öfriga regementen och corpser, Majorer vid indelda infänteri-corpser m. fl 55 Förste eller äldre Kaptener vid artilleriet m. m., Sqvadronsoch Kompani-chefer vid värfvade arméen (utom Wermlands Fältjägare) Batteri-chefer vid artilleriet Sqvadronsoch Kompani-chefer vid indelda arméen och Wermlands Fältjägare-regemente, öfrige Kaptener samt Regements-qvarter mästare, m. fl Förste Löjtnanter och förste Adjutanter vid regementen och corpser, m. fl Regements-stallmästare med kongl, fullmakt vid kavalleriet och artilleriet Andre Löjtnanter samt andre Adjutanter vid regementen och corpser Underlöjtnanter vid regementen och corpser, Fanjunkare m. fl Sergenter, Regements-trumsiagare, Divisions-trumpetare vid artilleriet m. fl Furirer, Sqvadronsoch Batteri-trumpetare, Fältmusikanter m. fl Regements-pistolsmeder och Sadelmakare samt Regements-gevärssmeder och Stockmakare Anm.
Men ehuru således högstberörda nådiga framställning i allt hufvudsakligt öfverensstämmcr med de åsigter, som vid sednaste riksmöte hos Rikets Ständer gjorde sig gällande, — kan tilläfventyrs anmärkas, att dessa åsigter ändock ej torde vara fullt giltiga och välgrundade och att i sådant fall det vore mera ändamålsenligt, att Rikets Ständer skulle frånträda sin förut yttrade mening samt utesluta eller inskränka de theoretiska bildningskurserna. — Utskottet har redan fästat uppmärksamheten derpå, att de i detta hänseende gjorda anmärkningar mot den Kongl. Propositionen redan varit föremål för Kommitterades utlåtande och blifvit af dem noggrannt skärskådade, men, med hänvisande till detta utlåtande och deruti fullständigt utvecklade skäl, bör likväl Utskottet ytterligare tillägga, att då vid studierna för den filosofiska graden såväl den blifvande vetenskapsmannen, hvars insigter icke såsom skollärarens hufvudsakligen bedömas på grund af examensprof, som ock de, hvilka med sina akademiska studier ej hafva annat mål, än att förvärfva sig en högre allmän hildning, onekligen hafva anspråk på att få åtnjuta full frihet, beträffande håde valet af ämnen och sättet för 40 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 123. studiernas idkande, så fordrar deremot det allmännas intresse att de, som egna sig åt det offentliga lärarekallet, underkasta sig de bestämmelser med hänsigt till ledningen af deras akademiska uppfostran, som anses nödvändiga för att bereda dem full skicklighet och användbarhet i detta ansvarsfulla kall.
De indelta räntor, som enligt vederbörandes uppgifter verkligen af dem uppbäras, utgå också i allmänhet af andra hemman än Biskoparnes boställs-, annexeller mensalhemman, så att endast beträffande Biskops-stolen i Wexiö det skiljaktiga förhållande eger rum, att, från de der under lydande löningshemman, den Biskopen jemväl anslagna jordeboksoch hemmantalsräntan verkligen utgöres af åboerne, hvilka deremot erlägga mindre arrendebelopp i smör och spannmål. Vidkommande åter Biskopsstolen i Wisby, utgå de densamma anslagna Kronoräntor från enskilde personer tillhöriga skatte-hemman och utgöra Biskopens egentliga lön af Staten. Uppgifterna angående Biskoparnes inkomster af boställen och på lönen anslagna hemman rn. m. angifva utan tvifvel rigtigt det förhållande, som för närvarande eger rum, hvaremot med visshet kan antagas, att, genom en ändamålsenligare förvaltning af dessa egendomar, inkomsten deraf i en framtid skall blifva ej obetydligt förökad. Väsen dtligast gäller denna anmärkning förhållandet i Lunds och Skara stift, men i ringare måtto äfven några bland de öfriga stiften. Enligt, uppgift af Biskopen i Lund kommer arrendet af hans boställe Helgonagården, med derunder lydande gods, — hvilket arrende för godset gäller i 30 år och för säteriet under nuvarande Biskopens tjenstetid — redan innan de utfästa årens förlopp att, i mån af undantagshafvares afgång, ökas med omkring 100 tunnor spannmål. All anledning är ock att arrendebeloppon skola kunna, vid utgången af nu gällande kontrakt, ej obetydligt förhöjas. I Skara har Biskopen sig på lön anslagna 12 särskilda mensal-hemman, tillsammans 10.j mantal med ett taxeringsvärde af 61,725 R:dr Runt, hvilkas åboer till indelningshafvaren utgöra, jemte ett ringa belopp spannmål — omkring 70 tunnor, — endast körslor, dagsverken och diverse andra arbeten i och för brulcningen af bostället Brunsbo.