Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Pontoppidan skildrar sitt folk vid plog och nät, vid lie och räfsa, helg och hvardagslag, vid dess sysslor och dess nöjen, i samma ton, i hvilken en af detta folk sjelf skulle skildra det. Han berättar om den danske bonden ungefär i samma anda, i hvilken Pietari Päivärinta berättar för oss om sina finska ståndslikar och Gottfried Keller om landtbefolkningen i Schweitz. Derför skrifver han icke blott om folket, utan äfven för folket. Henrik Pontoppidan skildrar en annan samhällsklass än den, han sjelf genom sin börd och uppfostran tillhör. Det ämne, han med synbar förkärlek behandlar, är också den djupa, breda klyfta i tänkesätt och känsloverld, som åtskiljer de s. k. bildade klasserna och folket. För egen del har han genom noggranna studier och sin varma sympati för folket lyckats slå en bro öfver denna klyfta; han känner de båda samhällsklasserna i grund och botten. Hvad han först kom underfund med, var naturligtvis, att hans ståndslikar i sjelfva verket så oändligt litet förstodo det folk, som lefde ute i byarne och fisklägena. Han har sett, huru litet de mest välvillige och folkvänlige, de som verkligen intresserade sig för folkets sak, kunde uträtta och hur deras arbete oftast intet spår lemnade efter sig utom missmod och trötthet hos dem sjelfva. Så har han sett närmare efter, hvar orsaken låg, och sina erfarenhetsrön har han framlagt i sin diktning. Stundom är det uteslutande bristen på ömsesidigt förstånd, så t. ex. med presten Østrup i »Kirkeskuden». Han vill folket väl, lyfta det, förädla det, göra det allt möjligt godt, men han har i sin verksamhet utgått från den falska förutsättningen, att mannen af folket tänkte som han, kände som han, han har icke haft en enda punkt gemensam med detta folk, i hvilken de kunde sammanträffa och från hvilken de kunde utgå i samarbete. Och hvad vinner han? Man tycker att han är en beskedlig menniska, visserligen en smula enfaldig och besynnerlig, men oförarglig.
Utskottet funnit oftanåmnde fordringar lämpligast kunna fördelas i följande classer, nemligen; 1) Sådana, hvilka genom innehållande af redan tillfallen pension kunna liqvideras, och hvarom således någon vidare fråga nu icke bör uppkomma. Dessa åro N:ris i, 6 och 8, äfvensom N:o 2 för hvilken fordran betalning blifvit utfåst, ehuru den inskrifna Fröken utur Stiftet redan afgått. 2) Sådane, till hvilkas betalande, i afseende på capitalet, tillgång kan vinnas derigenom, att de inskrifne Fröknarne framdeles uppföras till pension, och densamma sedermera användes till skuldens liqviderande; i följd hvaraf Fröknarne, enligt Riddeiskåpets och Adelns beslut vid sista Riksdag skulle i Matrikeln qvarstå; desse åro N:ris 5, 11, |5, 16, 18, 19, aå och a 5. Sådane, hvilka genom gåldcnärerues se, Ven 20 Augusti e. m. 3>7 dan sista Riksdag inträffade conconrstillstånd elier frånfälle, och dervid yppad brist, nu mera icke kunna betalas, annorledes ån på det sått uti näst föregående punkt år föreslagit; och har Utskottet derföre i likhet med hvad Ridderskapet och Adeln sistledne Riksdag stadgadt, hemställt, att den nu upplupna räntan må afskrifvas, och ingen ränta vidare beräknas, men att, de inskrifne Döttrarna må vid deras pensionsrått bibehållas, på det sått, att pensionen inneliålles intilldess, att capitalskulden dermed blifvit betald. Nlris 12, 17, 21, 24 och 5o* 4) Sådane fordringar för inskrifning af Fröknar, hvilka ännu äro qvar uti Stiftet, men hvilkas föräldrar underlåtit att den dem förelagde betalningsskyldighet till capital eller ränta fullgöra, eller 6ig dertill nu icke anmält:
Det är tydligt och klart, att del ringa antal bruk och sågar, hvilka i början upstodo, och dessutom vöre af sämre beskaffenhet, icke skulle åstadkomma en så hastig utveckling af rörelsen, som sedermera årligen inträffat genom anläggning af nya, lill följd af vetenskapliga upfinningar, förbättrade bruk och sågar, samt serdeles fabriker, i hvilkas grannskap väg-underhållningen är ganska betungande. Frih. Cederström har sagt, att transporterna vid bruken ega rum om vintern, samt försiggå pä skogsvägar. Det är visserligen sapnl hvad bruks-effekterna beträffar, men de för bruken nödvähdige kolen m. m. forslas på många ställen på hjuldon, hvarom vägarne i Westmanlands län bära tydliga vittnesbörd. Dä vi nu hafva att emotse, det stora bränvins-fabi iker blifva anlagde, hemställer jag till Frih. Cederström, huruvida han icke anser, att vägarne i deras granskap skola till följd af liflig trafik ganska betydligt försämras, samt om icke rättvisa och billighet fordra, att dessa fabriker äfven bidraga till väg-underhållningen, hvilken eljest blefve för jordbruket ännu mer betungande än förut. På hvad sätt ett sådant deltagande skall kunna ega rum, utan att någon rubbning i den nuvande väg-indelningen förorsakas, har Hr von Troil ganska klart och tydligt ådagalagt, genom den framställning, att det borde ske genom kontanta bidrag. Att delta icke blifvit i Utsk:ns hemställan till underd. skrifvelse bestämdt uttryckt, synes hafva utgjort ett ytterligare skäl för Frih. Cederström att fortfara i sin begäran om afslag, men jag hemställer lill Eder, Mine Hrr, om R. St., då de hos K. M. anhålla om utredning och undersökning af ett ämne, böra på förhand precist utsätta på hvilka grunder en sådan bör baseras. Ar det då icke bättre, att som Utsk:n hemställt, yttra sig i följande allmänna termer: ”att K.
Härefter följde genom en lång serie af år en rik produktion, hälsad af alltjämt ökadt bifall från den läsande allmänhetens sida. Som slutoch höjdpunkten af denna framstår romanen » LordBrackenbury » som utkom 1880. Den var först införd i &gt;Graphic » med präktiga illustrationer oeh har sedan upplefvat femton upplagor, inberäknadt dess öfversättningar till andra språk. Miss Edwards ' berättelser ha alltid varit populära. Handlingen i dem är alltid skickligt funnen och utförd, andan, som genomgår dem, är genialisk och ren, och de män och kvinnor, som tjäna henne till stoff, äro angenämt skildrade. Bäst är kanske dock miss Edwards som skildrare af resor i obekanta regioner. » Untrodden Peaks und Unfrequented Valleys », på ett utmärkt sätt illustrerade af henne själf, är en fängslande bok, hvari hon — liksom i sina öfriga reseskildringar — i en pittoresk stil skildrar sitt odlade och känsliga sinnes lifliga intryck. 1874 gjorde hon en resa uppåt Nilen, och från denna tid daterar sig en vändning i hennes lif. Det lifliga intresse, hon redan som barn hade erfarit vid läsningen af beskrifningar frän Faraonernas land, utvecklade sig nu till en passion för studiet af allt egyptiskt. &gt;A Thousand Miles up the Nile », som på ett spirituellt sätt illustrerades af henne själf, blef produkten af denna resa. Efter sin återkomst arbetade hon träget i denna nya riktning och blef snart erkänd som en af dagens ledande och aktive egyptologer. ör omkring ett år sedan syntes i Iduns spalter en artikel, riktad till andra husmödrar och innehållande ett forslag i tjänstebetygsfrågan. Men som ingenting vidare af&gt; hörts, dristar undertecknad helt vördsamt på- peka densamma, ty förslaget innebär en onekligen ganska önskvärd reform. Som betygen nu i allmänhet skrifvas, uppfylla de litet eller intet sitt ändamål att vägleda en blifvande matmoder i sitt val af tjä- nare. Äfven jag, som klandrar den nuvarande betygsskrifningen, kan ej frånkänna mig samma ensidighet vid betygs gifvande, som vidlåder de flesta matmödrar.
Förf. har sett öfver 50 år gamla män olyckliga, emedan de af håg för vetenskaperna låtit sig ledas från en säkrare väg för fortkomst, och nu af föräldrarne idkeligen plågades med förmaningar att återtaga det försummade; andra, emedan de valt en sådan mot föräldrarnes åsigter af det gagneliga stridande väg, lemnas utan allt understöd ur pappas rika kassa; åter andra, som icke haft mod att vandra på egen hand eller varit för ömhjertade att vålla en brytning, med nedslaget sinne mottaga de i tillbörliga portioner delade penningeremisserna och fördöma sin svaghet att välja en bana, till hvilken de icke känna någon håg och kallelse. Detta, i förening med den enkelhet, som herrskar i lefnadssättet i Tyskland, medför väl det goda, att en ung mans affärer vanligen äro rangerade, åtminstone sällan närma sig till det oordentliga. Men den klara följden deraf är äfven, att den såkallade oxvägen blir den berömligaste, hvilken ynglingen så af pligt som fördel manas att följa. I och för sig är den fortfarande nära förbindelsen mellan föräldrar och barn naturligtvis ganska berömvärd, äfvensom man i Tyskland tror sig finna innerligare familjförhållanden, än annorstädes, samt en ifrån tidigaste ålder mera vänskapsfull än myndig behandling af barnen. Men önskligt vore, att allt detta kunde bestå tillsamman med en större sjelfständighet hos dessa vid mognare ålder, eller med andra ord, att fäderne kunde sätta sina söners lycka i en kraftfull och sjelfständig verksamhet, icke i ett godt visthus och ett öfverfullt linneskåp. Detta anförda, som närmast gäller de borgerliga och medelklassen, har hos adeln sin motsvarighet i det ännu fåfängligare sträfvandet för familjens anseende, för hvilket barnen i detta stånd ofta uppoffras, i Tyskland likasom annorstädes. För öfrigt gynnar i Tyskland äfven lagstiftningen detta slags osjelfständighet och beroende. I Würtemberg t. ex. är en man först vid tjugufem års ålder myndig. Efter denna digression öfver studentlifvet och föräldramakten återvända vi till universitetet i Berlin och dess professorer, för att med anledning deraf yttra några ord om dessas förhållanden i Tyskland i allmänhet.
Inne hos redaktören var det nu jämfö- relsevis plockadt och fint, men här råder en, vid första ögonkastet, nästan kaotisk villervalla af tidningar, böcker, bref och manuskripttraf var. Ty hitin är det den stora flodens samlade böljor till sist utgjuta sig, den stora floden af allt hvad som skrifves och sändes till Idun från alla tusen små vrår mellan Ystad och Haparanda, från Cecilia Bååth-Holmberg. Ernst Högman. Hedvig Indebetou (— ster). Hanna Kamke: Amanda Kerfstedt. Ellen Key. Selma Lagerlöf. Matilda Langlet. Elsa Lindberg. Gurli Linder. Vilma Lindhé. Elisabet Kuylenstierna. Lotten von Kræmer. Saimens strand till Trondhjems fjord. Ja, än längre ifrån, ty Idun har minnesgoda läsarinnor och korrespondenter långt utom Skandinaviens gränser, litet hvarstädes i världen, ensamma, fosterlandskära kvinnor, som drifvits fjärran från barndomshemmets torfva. Den senaste posteD, de sista böljornas hvita pappersskum har just kastats upp på det kvadratiska skrifbordet, som midt på golfvet fyller halfva rummet, och redaktionssekreteraren är som bäst i färd med att sortera korrespondensen efter art och innehåll: biografier, artiklar, noveller, poem, läkarförfrågningar, matrecept och väfbeskrifningar, aritmorem och gåtor och frå- gor, frågor, frågor i oändlighet om allt som tänkas kan mellan himmel och jord. Anna Kockum. silfver och så plan och slät, alldeles som en daguerrotypi. Att det kan bli något tydligt tryck af en så slät skifva. Bedaktören: Ja, detta är en så kallad autotypi eller zinketsning. För några år tillbaka använde vi uteslutande xylografier eller träsnitt för Iduns porträtter, hvilka då verkställdes af Iduns skicklige xylograf, herr Gunnar Forssell. Och ännu i dag måste vi emellanåt anlita denna metod, då vi ha mindre tydliga och goda porträtt att gå efter.
Vänner och fiender voro lika ifriga att ge luft åt sina känslor. A ena sidan var hon föremål för den lifligaste beundran, å den andra för det oförsonligaste hat. S % m h t e hon t. ex. en gang inställa en resa till Ohio, derför att man utan vidare amnade hänga henne p % kajen i Louisville, i fall hon vigade sig dit. I juni 1836 begaf hon sig åter till England. När hon steg onibord på fartyget, fick hon veta att en okänd vän på förhand betalt hennes öfverfart. Och knapt hade hon satt sin fot på engelsk jord, förr än herrar förliiggare skyndade att öfverbjuda hvarandra i anbud på det arbete hon amnade utgifva om Amerika. Det var icke längre fråga för henne att söka, utan endast att välja. Boken skrefs på sex m %na.der, i tre delar, och honoraret uppgick till den ansenliga summan af 900 pd. st. Socieo of America ar icke n %gon resebeskrifning, utan i stallet en utredning af Förenta staternas sociala förhållanden, och den väckte i följd af sina djiirfva uttalanden en stark opposition Hon drog i fajd mot slafveriet, mot qvinnans uteslutande fr %n det politiska lifvet, mot triilandet under opinionen; hon uppvisade allt det onda som härflyter af rikedomens hopande på få händer, hon yrkade på frigörelse af qvinnans rätt till arbete och förvarf, anföll fideikommiss-principen m. fl. ämnen, som vor0 likaså brännbara i England som slaffrigan i Amerika. » Jag har aldrig, förklarade hon, » ingrat det mod hvarmed jag yttrade dessa åsigter. Jag erfor en lättnad af att hafva talat ut hvad jag så länge haft på hjärtat, att jag icke velat utbyta denna upplyftande känsla mot vare sig rykte eller rikedom. Den som pröfvnt ytterligheterna som jag, först af svårigheter och obemärkthet, sedan af inflytande och framging, kan försäkra, att det icke fins någonting som är vardt srtt man för dess skiill offrar sin frihet att tänka och tala. » Hennes förläggare uppmanade henne att skrifva en skilclring af sjalfva resan, från hvilken hon borde ha samlat ett rikt material.
Sjelfwa de som bestridt Grefwe 6^l1enbo>-A8 motion, aro af denna tanke; jag får som bewis åberopa Grefwe klörne-rs yttrande i sista lleno, at han kände det Wargeringen redan wore uplöst, men trodde Rikets säkerhet fordra, at Konungen agde magt densamma äter päbjuda, i fall sä behof gjordes; bwaraf följer at Konungen i närwarande stund icke äger denna magt, da det anses nyttigt, at han borde aga densamma. Och ar följaktligen Wargeringen afstaffad och kan ingen ytterligare tilökning eller upsättning af krigsmagt med hwad namn som hälst, nrom Konungens och Ständers sammanstämmande beslut, äläggas Rikets Inbyggare. Grefwe c-yllenboi-A utbad sig, at til sitt förra yttrande fä tillägga, at Utstotket hade yttrat, at tre Ständs bestuc borde gälla derföre, at §. i Negerings-Fornien ej i den 75 Riksdagsordningen funnes Det stöde likwäl i 7Z §. orden: nya palagor, til hwilkas päbjudande 4 Stånds röster behöfdes, hwarföre, genomanaloxien, denna §. afwen deri wore inbegripen. Grefwe körner, /gclolk 60 rån. Det ar endast i anledning af hwad som blifwit a.,fort emot con8mmion8-Ucstotkets uklätande, ej för at deraf göra et öfwerlaggnings-ämne, jag nu utbeder - Den 29 Mars. 1239 der mig at fä yttra nägra ord, emedan jag tror ar det ar en rättighet för en Ledamot af et Utskott, at förklara de anmärkningar som mot Utskottets förfarande göras. Ac undersöka huruwida Wargerin» gen more grundad i lagliga LomrE^r, med flere til sjelfwa inrättningen hörande omständigheter, tilhörde ej konstitution^ Utstorret. Det hade endast ar undersöka, om denna fraga genom tre Stånds beflut kunde anses afgjord.
,;y,j Hvad de 2:ne första af desse anmärkningar pngåg, hafva de samma af flere Ledamöter både inom Ridd. och Adela och inom BorgareStundet redan blifyit ve-* derlaggde, samt företrädet af det lånesätt, Utskottet föreslagit, framför det af fullt Capital . emot högre ränta, omständligen blifvit ådagalagdt genom deröfver upprättade, hos nämnde 2:ne RiksStånd företedde Galculer. Utskottet anser således öfverflödigt, att ingå uti bevisning om riktigheten af dess beräkningar yif dare, än att med bilagde Calcul, visa, det långt Lflg bära sig aldrahälst, om det upptages i Svenskt Specie, med räntas betalande i Stockholm. Upptages åter lånet i Utländskt mynt med ränteliquid på Utländsk Ort, torde måhända, i anseende till kostnaderne vid remisserne af räntan och möjeliga förluster genom f , Cours-förändringar, omkostnaderne få beräknas' något’ högre, hvilket förhållande Utskottet äfven i sitt förra 5 B. 35 5i8 S t a t s - U t s k o 11 e t s Betänkande afsett då Utskottet föreslagit, att rabatten , med afseende på denna omständighet, bör bestämmas till 8 a io procent. Emot 6:te Punctcn Är hos BorgareStändet anmärkt, att Fullmägtige i RiksgäldsContoiret borde föreläggas, att så föranstalta, att det upptagne lånet ej Iiqviderades senare, än sådant kunde ske med användande af de tillgångar, som af de deraf utlånade medel inflyta. Genom hvad Utskottet anfört och tiilstyrkt, i anlledning af anmärkningarne vid itsta Puncten i förra Förslaget, anser Utskottet äfven denna anmärkning vara besvarad. Likväl och sorn
IcNortom älskade Gamla Stockholm försig* ~ går » Marinskådespelen » på ett haf, iuhägnadt af plank i viken utanför, fast, när jag närmare tänker på saken, så är det inte något haf ändå, efter där finns berg (af säckduk), ett till vänster och ett i fonden, det förra nästan så högt som jag och med en smal öppning i kanten, i hvilken, när vi kom, det med jättelika bokstaf ver stod präntadt: » Sjöparad ». o ra O fro Vi * » rtS ex. §8® a På det andra berget, som är litet mindre imposangt, ligger en liten röd, riktigt nätt, metershög stuga, antagligen boningsplats för någon fyrmästare, fast man naturligtvis fick tänka sig både honom och fyren. Fregatterna, som här dagligen kämpa sina strider, är från Berlin och lär vara fullkomliga afbildningar efter de tyska krigsskeppen, fast vi väl får hoppas, att deras vana att kriga med hvarann, bara är symbolistisk, ty eljes kan väl då ingen undra på, att kejsar Wilhelm är så if rig som han är att skaffa sig en ny och bättre flotta! Just som hornmusiken på läktaren slutat sitt första nummer, kom » paraden », inte mindre än 6 » fregatter », fram bakom säckduksberget, öfverlastade allihopa, men bara med flaggor, följda af en kryssare, som skulle ha varit för söt i en ankdam, och af en hemsk sotsvart minbåt, alldeles lik en större lappsko. Ingen besättning syntes till, hvilket jag anser vara en utmärkt uppfinning, som ovillkorligen borde införas hos oss, i all synnerhet vid landtvärnet, som vid krig ju är utsatt för den allra största fara. En katt jamade — nog en krigskatt, efter han var så ovanligt grof i målet! — och så började flottiljen en grasjös vals rundt kring inhägnaden. Men, hast du mich gesehen! Bäst det var, utan att man visste af en smul, vände båtarna bredsidorna till och gåfvo hvarandra de värsta » glatta lag » midt i skrofven.
Lön, eller ock, i annat fall, genom förökning i det tillstånd till RemissLage, som jemväl förut varit större än det nu är. Friherre Cederström, Jacob: Många LandtRäntmästare hafva klagat deröfver, att de icke fått uppbära något RemissLage vid de tillfällen, då Medel blifvit från LandtRänteriet inom Länet utlefvererade. Anmälan härom har äfven blifvit inför Kongl. Maj:t i underdånighet framställd, äfvensom fråga blifvit väckt om Lönförhöjning för dessa Tjenstemän. Jag anhåller att få begagna detta tillfälle, för att, med anledning af hvad Herr af Wingård anfört, föreslå att vissa Procent af hela Uppbörden alltid må beviljas LandlRäntmästarne, ehvad Medlen på stället utlcfvereras, eller lill något Embetsverk remitteras; under förbehåll att Remisserne enligt föreskrifter verkställas, i hvilket afseende en allmän Författning härom bör utfärdas; och torde detta milt Yttrande få åtfölja Herr af Wingårds Memorial till det Utskott, dit samma Memorial varder af Ridderskapet och Adelli remitteradt, Så väl Herr af Wingårds ofvannämnde Memorial, som Friherrar ine Gederströms och Den io Januarii. 663 Falkenbergs nu afgifne Anföranden, blefvo af Ridderskapet och Adeln till StatsUlskottet remitterade. Vid förnyad föredragning af Friherre af Nordins, Carl, den 5 dennes e. m. på Bordet lagde Memorial, angående upphörande af den sednast bestämda Tullen för utförande af Stångjern, blef samma Memorial, i anledning af Friherre af Nordins derom nu gjorda begäran, till BevillningsUtskottet remitteradt. Föredrogs å nyo Friherre Stael von HolSteinSj Corfitz Ludvig, den 5 dennes eftermiddagen på bordet lagda Memorial, innefattande yrkande, att Lagutskottet måtte anmodas lemna upplysning om någon Lag eller Författning funnes, som kunde tillägga Domaren i vissa fall rättighet att pröfva och bestämma, huruvida en anklagad må njuta Bevisningsrättigheten till godo eller icke. Friherre Boye, Ludvig, anförde skrifteligen:
11 att, enligt den i nåder fastställda aflöningsstaten, livarje medarbetare under de första tom åren erhölle en stigande årsaflöning tilldess han från och med sjette äret af sin tjenstgöring finge uppbära i lön 2,000 Riksdaler årligen, dock utan att sedermera kunna deri påräkna någon förhöjning; men att, enär det vore af vigt för undersökningarnes behöriga fortgång, att de dervid anställde biträden, som under en följd af år förvärfvat erfarenhet och säkerhet, fortfarande blefve qvarstående, och då förenämnda högsta årsaflöning vid ett sådant förelag, som det nu ifrågavarande, der trägen tjenstgöring under hela året utan afbrott måste af hvarje deltagare förutsättas, icke, med afseende å nuvarande höga lefnadskostnad, torde kunna tillbakahåila frestelsen för många, att på annat håll söka den ökade utkomst, af hvilken de genom ådagalagd flit och förvärfvade kunskaper ansåge sig förtjente, — det syntes varti lämpligt så bereda, att de vid de geologiska nndersökoingarne anställde personer kunde hafva förhoppning att efter en viss följd af år ånyo blifva uppflyttade i högre aflöningsgrad, i hvilket fäll sannolikt de fleste skulle finna med sin fördel öfverensstämmande och för sin framtid betryggande att qvar* stadna på den bana de en gång valt för sin verksamhet. För en sådan lönetillökning har Professoren Erdmann framställt följande alternativa förslag, enligt hvilka hvarje medarbetare skulle, antingen, efter att fulla 10 år hafva tjenstgjort, hvaraf 5 år med 2,000 Riksdalers lön, uppflyttas till en aflöning af 2,500 Riksdaler, och sedan efter hvarje fem års förlopp erhålla en ytterligare tillökning i lönen af 500 Riksdaler, tills densamma efter 20 års tjenstgöring uppginge till 3,500 Riksdaler, utöfver hvilket belopp någon tillökning ej vidare skulle ifrågakomma, eller ock, efter att i fulla 5 år hafva årligen åtnjutit 2,000 Riksdaler, uppflyttas till en aflöning af 2,500 Riksdaler, och efter ytterligare 5 års tjenstgöring erhålla 3,000 Riksdaler i årlig lön.
Den evangelisk-luterska kyrkan torde h a få så hängifna och på samma gång så frisinnade döttrar som hon. Matilda Hall kunde ha och hade kristna vänner inom olika kyrkliga samfund. Därför att hon själf var en personlighet, var hon rädd om andras. Sin prägel ville hon ej påtrycka någon. B a r n e n äro mina blommor. J a g vill ge d e m ans och vård, men blombladen skola bära spår af mina händer! » V å r t arbete påtrycker oss sin stämpel bestämdare, j u mera vi älska och hängifva oss åt det. E j underligt d å, a t t m a n strax i Matilda Hall igenkände lärarinnan, detta mindre dock genom hennes förhållande till andra än genom den heliga t u k t, som låg öfver hennes egna tankar och känslor. Orden voro vägda. Med detta låg det kanske i hennes sätt något, som yngre främlingar funno gammaldags, m e n just detta gjorde, a t t när hon, hvilken, så a t t säga, stod mellan tvänne världar i kvinnans utveckling, behandlade våra dagars idéer, spreds en vårdoft i r u m m e t; m a n såg att en väl utslagen vårbrodd grönskade öfver hennes arbete. V a r Matilda H a l l lärarinna, så var hon do.ck framförallt kvinna. D e t var med moderskärlek och modersansvar hon ledde barnen. I n - tet, som rörde dem, var henne främmande. Hon läste deras t a n k a r och tolkade dem så, att det lyste i barnaögonen. Å t dem skaffade hon, den gamla, utan tanke på egen uppoffring, allt det bästa tiden hade att bjuda, och som kunde bidraga till att uppfostra friska, sunda b a r n; plikttrogna, trofasta kvinnor; goda, uppoffrande mödrar. Matilda Halls b a r n d o m s d r ö m om ett skolhus i Lappland gick icke i fullbordan, men hennes missionsintresse, särskildt för lapparne, förnekade sig aldrig. F i c k h o n icke bygga ett skolhus i höga norden, byggde hon i stället e t t sådant i Göteborg. Matilda Halls skola k a n, om någon, kallas privat, och därför kunde hon i den få följa grundtanken i sin undervisning.