Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet, som instämmer i de vid nästlidne Riksdag i afseende å denna Inrättning yttrade åsigter samt blifver i tillfälle att uti serskildt utlåtande vidare utveckla de skäl, som, efter Utskottets förmenande, tala för upplösningen af densamma, får, med hänvisande dertill, nu endast tillstyrka Rikets Ständer att låta summan i nu gällande Riks-Stat, 13,656 R:dr 16 sk., flyttas från denna Hnfvud-Ti lel lill 9 Hufvud-Titeln, innefattande anslagen för Pensionsoch Indragnings-Slalerne, hvilken förändring Utskottet, u«r Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 3y. 5 der förutsättande af bifall härtill, vid sistnämnde HufvudTitels reglerande jemväl kominer alt iagttaga. 2:o Indeldta Armeen. a) Cavallerioch Infanteri-Regementena. l:o) På den grund, att, sedan penninge-anslaget för dessa regementen, 211,428 R:dr 45 sk. 6 rst., medelst fastställda stater, blifvit disponeradt, följande summor måst årligen anvisas dels af anslaget till oförutsedda behof: för Dal-regementets 24 corporaler, såsom ersättning för skilnaden emellan halfoch helrågadt mål af deras krono-tionde-spanmål, 110 R:dr, och till betäckande af en uti samma regementes statsanslag förefunnen brist-, 124 R:dv 16 sk. 6 r:st., dels å Titelns besparingar: åt Jemtlands Fältjägare-regemente, till ersättning för vid löneregleringen beräknad, men saknad, tillgång i hemkall, 372 R:dr 31 sk. 2 rst., har Kongl. Maj:t begärt, att nämnde summor, tillsammans 606 R:dr 47 sk. 8 rst., måtte på ordinarie stat uppföras; och enär, på sätt utredt blifvit, ifrågavarande belopp komma att ständigt utgå, anser Utskottet, lika med Kongl.
Skulle man åter i Westmanland draga en jernväg, som på flera mils afstånd från Mälaren framlöpte parallelt dermed, så gjorde den ingen nytta; ty bergverken kunde icke på denna jernväg föra ned sina tunga produkter ända till Stockholm, Upsala eller Örebro, der de först skulle träffa sjön. Om man också, på sätt Hr Ericsson föreslagit, anlade eo sådan väg, så skulle den komma att skäras af bibanor, hvilka i stället att tillföra stambanan produkter, skulle föra dessa tvärs öfver stambanan ginaste vägen ned till vattnet. Köping, Arboga, Westerås och Örebro äro således och komma att förblifva uplagsplatserna för dessa provinsers bergslagsprodukter och tillika utbytes-orterne, der utlandets alster och de sädesproducerande orternes produkter magasineras och utbytas mot bergslagsprodukterna; deraf har den rörelse upkommit, som från sekler äger rum i Westmanland; deraf kommer den lifliga kommunikation, som finnes mellan denna provins och Upland, och sådan kommer rörelsen att förblifva. På dessa bibanor som gå ned lill vattnet, skola, då de hinna anläggas, bergsbrukets tunga produkter utföras till städerna, lika som producenternas behof af så väl spanmål som kolonial-varor på dem kan upföras. Lagstiftningen skall förgäfves söka genom anläggande af vägar på ena eller andra stället ändra denna, af naturen sjelf angifna, riktning för rörelsen. Sedan jag börjat med att i denna punkt antyda den omständighet, hvari jag anser Hr Ericsson, med den utmärkta sakkunskap han för öfrigt äger, hafva misstagit sig, så beder jag att få vidröra hans motivering i allmänhet. Jag kan dervid icke underlåta att anmärka bristen på öfverensstämmelse, emellan hans nu afgifna utlåtande och det yttrande, som han afgifvit, ang:de den s. k. vestra stambanans sträckning genom Westergöthland. I det nu ifrågav:de utiåt:t, fäster Hr Ericsson sig väsendtligen dervid, att genom vestra stambanans förläggande söder om Mälaren, transitofarten mellan Stockholm å ena sidan samt Götheborg' och Christiania å den andra underlättades; enär den blefve mil kortare.
En ung tidning har ju så stora utgifter — för bidrag, tryckning, papper till hvart enda nummer — och inkomsterna från prenumeration och, än mer, från annonser sippra så sakta, så sakta till. Redaktören måste därför själf räcka till för allt, skrifva artiklar, anmäla teater Ingeborg Dahllöf (Inge). Den lilla lokalen vid Humlegårdsgatan blef nu ock för obekväm och trång, och flyttning verkställdes på hösten till en något större vå- ning, Klarabergsgatan n:r 54. När Iduns första årgång nalkades sitt slut, hade upplagan stigit till ungefär 5000 ex., och på nyåret 1889, Iduns andra årgång, steg den ytterligare. Sålunda har ökningen små- ningom fortgått år efter år intill det närvarande, då upplagan belö- per sig till omkring tjugu tusen exemplar. Endast en gång under hela denna tid har upplagan sjunkit, och det var år 1892 efter den s. k. » fosterlandstäflingen ». För att få deltaga i densamma hade nämligen tre ä fyra tusen ungherrar prenumererat på tidningen, och dessa föllo naturligtvis ifrån, då täflingen var afgjord. — Behofvet af en särskild bokförare blef snart oafvisligt vid denna affärens snabba utveckling, och i januari 1890 anställdes som kassör och chef för kontoret en broder till redaktö- ren, hr Alexander Hellberg, hvilken ännu kvarstår i denna egenskap, nu mera ock kassör för tryckeriaktiebolaget. Redaktionssekreterarens rum. söka gifva en helt kortfattad bild af tidningens vidare utveckling. Upplagan steg jämnt och raskt. Den idé, som ldun sökt realisera, tycktes verkligen » fylla ett behof » och allmänheten omfattade med välvilja det unga bladets ansträngningar. Utgifvarcn kände sig därigenom snart i stånd att såväl vidga kretsen af framstående litterära medarbetare och därigenom alltjämt förbättra tidningens innehåll som att möta det hastigt växande behofvet af ökade krafter i tidningens fasta redaktion. Ett kvinnligt biträde för expeditionen, fröken Viktoria Schmitz, anställdes redan efter ett par månader, och på hösten af Iduns första år tillträddes platsen som redaktionssekreterare af dess ännu kvarstående innehafvare, Johan Nordling, hvilken redan från Iduns allra första början medarbetat med novellistiska och poetiska bidrag.
Det skulle då kunna väcka frågor om lagförändringar, om bancoreglementcn, örn ekonomi-ärenden, m. m., men jag tviflar att StatsUtsk. kan tro detta, utan förmodar att det måste inskränka sig till det, som blir en följd af Konungens propos.; och då deruti ej finnes ett ord nämndt om det nya anslag, som af en ledamot blifvit omtaladt, kan jag icke neka, att jag instämmer i anmärktn, och hade gjort den sjelf, då det ämnet förekommer i betänk:t. Sanningen är och måste erkännas, att Utsk. är oberätligadt att göra en ny lönereglering och förbigå det, som är nödvändigt för Statens behof. Hr Gyllenhaal.1 Gr. Horn har förebrått mig, att jag som representant vågat tillvita StatsUtsk. en emot grundlagen stridande behandling af ämnet. Jag får då förklara, att denna tillvitelse, om den så må kallas, grundar sig på min tydning af grundlagen. Vi läsa §:n lika, men vi förstå den olika. Jag har trott i min enfald, att dessa sista ord: ”sårvida ej, hvad StatsUtsk. särskildt angår, Konungens propos., ”enl. 27 §:n, till detsamma omedelbarligen öfverlämnäs,” röra icke hela §:n, utan sista näslföreg:de meningen: ”eller ”att upptaga andra ämnen, än de från plena remitterade." Jag läser och förstår så. Dessutom är jag i mitt djerfva försök att debitera Utsk. för en grundlagsvidrig åtgärd icke ensam. Det är många ledamöter i StatsUtsk., som delat samma åsigt som jag. Professor Thomander är den förste; med honom hafva instämt biskop Hedren, Prosten Åstrand m. fl.; Prosten Stenhammar, Hr Helsingius och Riksdagsman Strindlund hafva varit af samma tanke, och med Hr Helsingius har instämt en ledamot af R. o. Ad., Gr. von Platen. Nu frågar jag, om det icke är mig tillåtet att tolka grundlagen på samma sätt, som desse herrar, och instämma i en tanke, sorn jag med dem delar. Jag hade ej väntat denna förebråelse af en så ädel ledamot, som Gr.
(Banco-Fullmäktiges Berättelse, pag. — 43.j), Uti § 248 af senaste Banco-Reglemenle öfvei lemnäs åt Banco-Fullroäktig-e, att, sedan utgifningen af de nya sedelsorterne böi jat, för den erforderliga numereringen och dateringen, så vida sådant icke kail vederbörande tjenstemän, utan serskild ersättning, åläggas, provisoriskt intill nästa Riksdag bestämma den vedergällning, som profves lämplig, dock med vilkor, att densamma ej får öfverstiga det belopp, sorn för enahanda ändamål ditintills vore anslaget, och hvilket, enligt samma§:s morn. lil. o., utgör 26 sk. 8 rst. per 1000 st. sedlar. Af Banco-Fu!lr«äktiges Berättelse och Protocoll Ilar Utskottet likväl inhemtat, ej mindre, att Banco.Fullmäktige, för numerering och bokstafvering al Bankens ny a sedlar 5 de högre valeurerne, eller å 16 R:dr 32 sk. och derutöfver, bestämt betdningen till 1 R:dr 5 sk. 4 rst. B:oo per iooo:de, än äfven ali denna betalning sedermera blifvit förhöjd till 1 R:dr 32 sk. för ett lika antal sadlar; hvartill Fullmäktige såsom skäl uppgifvit, bland annat, att berörde sedlars dubbla bokstafvering och numerering förorsakade mera både arbete och tidsutdrägt, än de öfrige sedlarnes. Ehuru, enligt hvad efran omförmäles, Reglementets föreskrift uti åberopade § är tydlig och bestämd, likväl, och då i betraktande tages, att de nya sedlarne å högre valeurer borde å bägge sidor förses med numer och seriebokstaf, alt detta arbete icke finge när som helst på dagen verkställas, utan måste å vissa bestämda tider, uti så kallade skriflag, fullgöras-; att, till följd häraf, det ifrågavarande arbetet niedtoge så mycken lid, det.
För öfrigt bör det ej vara omöjligt att vid en skola på landet låta verkställa slagt af mindre kreatur, hvarigeiioin större tillfälle till öfiiiiig i ditthöraiide göromål beredes eleverna. Att hushållsskolan, ekonomiskt sedt, icke skulle kunna existera utan med hjälp af matvariiförsäljning eller bespisning af ' matgäster - denna föreställning tro vi bero af ett missförstånd. Begär inan iiämligeii i själfva verket icke mera af skolan än att hon skall kunna bära sig, fordrar man icke af henne, att hon, jämte sin uppfostrande uppgift tillika skall vara " en god affär ", nöjer man sig med att hon blott leirinar medel till tillräcklig aflöniiig åt siii lärareoch t j enarepe rsoiial, och att hennes debet och kredit gå ihop, sC0. skall hon, rätt ordnad och skött, säkerligen kunna uppfylla dessa rimliga for Vi vilja emellertid här fästa uppmärksamheten på det förhållande, att en hushållsskola, för hvilken väljes det läge vi i det föregående aiigifvit såsom önskvärdt, ingalunda behöfver sakna den för elevernas tillräckliga öfning och skolans ekonomi nyttiga, om ock ej absolut nödvändiga afsättningen af bakverk och matvaror. Närheten till stad och belägenheten i folkrik trakt nära j ernvägsstation skall vara tillräcklig garanti, tro vi, för en försäljning af kökets alster, nog stor för behofvet. * * * Härmed torde vi kunna öf ' vergå till frågan om hur en sådan nndervisniiig bör ordnas, eller m. a. o. till försöket att framlägga en undervisningsplan för en hushållsskola på landet. För att ej onödigtvis hindra tillträdet till skolan böra ej intriidesfordringama ställas alltför höga. Tillräcklig skolunderbyggnad, särskildt i naturkunskap, för att eleven väl må kunna tillgodogöra sig den teoretiska undervisningen, torde jämte någon insigt och öfning i vanliga, enkla haiidarbeten vara det minsta kunskapsmått, som inträdessökande bör besitta, men hvilket också synes oss uppfylla alla rimliga fordringar. Int rädesanuökan bör vara åtföljd af läkareoch prestbetyg, samt, der ej inträdessökande är myndig, af målsmans medgifvande. Egentliga Iäroiinanen böra vara: 1. Xatlagn ing.
Såsom ett allmänt omdöme, hvaruti äfven de af bemälde Handtverksoch andra yrkens Idkare, angående tillståndet af deras näringar under ifrågavarande tid, gjorde uppgifter kunna förenas, är af Stadens HandtverksFörenings Fullmägtige yttradt: att det handtverksidkande Borgerskapet i allmänhet väl beflitat sig om att åstadkomma tillverkningar, hvilka, enligt hvad de årliga slöjdexpositionerne vitsordat, till utseendet kunna mätas med utländska arbeten och Öfverträffat dessa i afseende på varaktighet, men det oaktadt med bekymmer funnit arbetsförtjensten år från år minskas till den grad, att, sedan deras ständigt växande utskylder och öfrige handtverksidkandet åtföljande kostnader utgått, öfverskottet ej velat räcka till ett torftigt underhåll åt idkarne, deras familjer och arbetare; till hvilket nedslående förhållande orsaker^ ne vore att söka ej mindre i den alltför fria införseln af utländska handtverksarbeten, än äfven i den omständighet, att sådane arbeten här i landet nu, mera än förut, förfärdigades af ett icke obetydligt antal Handtverks-Gesäller och äfven andre personer, hvilka, enär deras arbetskostnader och onera vore högst obetydlige, jemförelsevis med de burskapsägande Handtverkarnes, således verkställde sina arbeten för bättre pris, än de sednare. Härvid hafva Borgerskapets Äldste tillagt, att måhända Fabriksoch Handtverks-Ordningen den 22 December 1846 ännu vid 1847 års utgång varit nog korrt tid gällande, för att kunna till sina verkningar bedömas.
Det Är icke länkbart att Riks Ständen skola i sine Plena, jämföra ordalydelsen af 4 Stånds Besiuk, som will säga relativt till andra Utskott, undersöka om detze säga osanningar wid upgiften af sarta hwaruppä de Den r December. ' z. bygga sine Betänkande»: stift bör jn aldrig koniina isräga? — Jag ryser wid ten swarighet i Arbcikwägen ett stikc uugadt mifllroende Mille förorsaka, och jag gör mycken skillnad uppå att rcnMifwa och expediera. I följe deras anser jag Expeditions-Utskottet vwilkorligen wara förbundit att uppsätta och sramläq» ga expeditioner, som icke förändra Bestulen i minsta matto, och som ensamt kunna pä dek högsta till regelmätzighcten af uttryck undergå jämkning uppå oftast vlagsamhetens anmärkningar. Något widare påstående more ester min tanka att förringa Utskottets sanna wärdc, och det wn jag twärkom nied Dest egen tillä« telse. Man bör ej kunna förtyda tankarne derhän uran illwilja, att dä ett Utskott nä arnes andra Stånds Ledamöters gerningar i och med det ftmma kadlas. De -äro ensamt answarige sine Principaler af hwarje Stand serMldt, detta är min öfweckygelfe, samt att ded tillhör hwarje Ständ särskildt öfwer detzas göromäl fatta ett mistbilligande ester fastställande domstut. I annat fast skulle den särMldte SkäudL magten och wärdigheten inträngas, hwilket Ridderffapet och Adelns Pluralitet aldrig lärer killata; och härifrån kommer x>er srialogiam att flere Stånds Bestnk gör lag.
Då Utskottet vid sin i denna punkt gjorde hemställan fästat det vilkor, att för embetsoch tjenstemän, uti hvilkas fullmakter och konstilutorialer serskildt förbehåll ej blifvit gjordt, den ifrågavarande förändringen skulle först vid deras afgång från tjensten träda i verkställighet, så vida de icke sjelfve, derom hörde, förklarade sig nöjde att förändringen försigginge, anser Utskottet sig hafva iakttagit allt det afseende på den enskildes rätt, som det strängaste anspråk billiglvis kunnat fordra, och den framställda anmärkningen om hvarje indelningshafvares rättighet, alt sjelf få uppbära sina inkomster, lärer följaktligen icke kunna med något skäl träffa Utskottets förslag, deruti denna rättighet icke i någon mån blifvit förbisedd. Den våda och osäkerhet, som befarats uppkomma för indelningshafvarne, derest uppbörden af indelningarne öfverllyttades å kronofogdarne, emedan dessa derigenom skulle lemnäs en vådlig förmåga att betäcka balanser af kronans behållne inkomster, torde jemväl sakna all giltig grund; ty enär kronofogdarne skola uppbära och leverera de indelta räntorna och kronotionden i sammanhang med den öfriga uppbörden, samt derför samtidigt redovisa, kan, enligt Utskottets tanke, det tillökade beloppet i uppbörden icke bereda kronofogdarne något tillfälle att med indelningarne betäcka balancer å kronans behållna inkomster. Beträffande den gjorda anmärkningen, att embetsoch tjenstemän, hvilka hafva sig såsom lön anslagna räntor och kronotionde, skulle, efter dessas indragning till statsverket, ega att sina ränteoch tionde-anslag, med tillägg af forsellön å spanmål, i landtränterierna uppbära först i Maj månad året efter det, för hvilket lönerna belöpa, så anser Utskottet visserligen för sin del det vara med löntagarnes fördel mera öfverensstämmande, att berörde löner finge qvartalsvis uppbäras, men Utskottet har, af skäl, som i det återremmitterade betänkandet är antydt, funnit sig föranlåtet till afgifvande af det förslag, hvarom nu är fråga.
Det var 1809 ett oundvikligt ondt, att utbildningen och handhafvandet af det nyskapade statsskicket ej kunde anförtros åt andra, än den gamla tidens folk, med deras förkärlek för sina ungdomsminnen, med deras fördomar och vanor ifrån en försvunnen tid, och hvarvid den nya tiden fått vidkännas de munga hinder för sin utveckling, som understundom gjort henne så modfälld, och som genom ett längre fortfarande kunnat bringa den uti oro. Jag har härmed velat antyda min bestämda öfvertygelse, att numera ingenting är mera olämpligt, än att uti en ministere-combination införa den gamla tidens folk. Sådant behöfves icke mera, ty den som nu har uppnått 4o års ålder och till och med något derutöfver, är under det coustitutionelia samhällsskicket uppfostrad. Det faller honom icke in alt läsa grundlagen så, att Konungen äger allena styra Riket, ty han läser otvunget till punkt, och ifrågasätter aldrig, att allena-styrandet kan förstås annorlunda, än på sätt grundlagen bokstafligen föreskrifver. Sedan en yngre generation är uppvuxen och Den 8 April e. m. till mogen ålder kommen, synes det mig mindre vål betänkt, när man utan allt slags sammanhang och utan ali öfverenskommelse de nya ministrarne emellan uti ministeren inplocka 6o-årige män för att såmedelst låta den yngre och kraftfullare skickligheten åldras till en förslöad användbarhet, som, med sällsporda undantag, blifver följden af åsidosättandet under den kraftfullaste tiden för en vanlig menniskoålder. Efter en så långvarig och så djupt ingripande discussion i afseende på Konungens prerogativ, som den, hvilken upptog f. m. plenum, ber jag R. o. Ad. hafva godheten fasta uppmärksamheten dervid, att jag vid detta tillfälle ingalunda hvarken kan eller vill förbise Konungens praerogativ och Konungens rättighet att tili sina rådgifvare inkalla hvem som helst , och att mina yttranden icke få tydas annorlunda, än som uttryck af mina åsigter i min egenskap af representant, och som ett förklarande af hvad jag anser vara för Riket nyttigast.
Mörner har i sitt förslag omflyttat denna ordning, och jag tror derföre, att man med fullt skäl kan tillstyrka bifall till förslaget med den af Hr Gr:n förordade reduktionsförändring, i hvilken Gr. Liljencrantz jemväl instämt. Sistberörde Grefve har redan dervid uttalat den åsigt, att, ehuru det af Hr v. Troil gjorda inkastet egde sin riktighet, så kräfde det likväl icke den åtgärd han föreslagit, nemi. ett afslag på Betänk., emedan LänsStyrelserna, hvilka hittills utdelat dessa medel troligen bevara den kontinuitet i sitt handlingssätt, att de icke beröfva pensionärerna detta understöd, så länge de Den 7 Mars. 95 ännu lefva. Sådan är äfven min tanke, och derföre synes mig det af Hr Fåhraeus föreslagna tillägget icke vara af behofvet oundgängligen påkalladt, ehuru jag för min del icke heller har något deremot, såvida ärendet derigenom kan bringas till önskligt slut. Jag anser likväl det af Gr. Mörner gjorda förslaget, genom större korthet och dock tillräcklig tydlighet, ega ett företräde, och vågar således anhålla, att It. o. Ad. dertill täcktes gifva sitt bifall. Hr von Troil: Det hufvudsakligaste inkast jag tog mig fri heten göra mot det ifrågav:de förslaget var, att de personer, hvilka nu erhålla understöd af denna upfostringshjelp, skulle blifva beröfvade detta understöd, om förslaget oförändradt antoges. Detta inkast förfaller, om man antager den af Gr. Mörner föreslagna redaktion; ty enl. densamma erhålla LänsStyrelserna full frihet att förfoga med afseende på dessa pensioner. Denna redaktion innehåller derjemte, att medlen skulle ställas till LänsStyrelsernas disposition, för att efter skedd anmälan och noggrann pröfning utdelas till fattiga eller vanvårdade barns underhåll. Då således LänsStyrelserna äro oförhindrade, om denna redaktion antages, att utdela medlen på sätt hittills skett eller ock utdela dem till vanvårdade barn, der sådant behof förekommer, så vill jag afstå från min förra begäran om afslag på Bet., och i stället instämma i det af Gr. Mörner gjorda förslag.
Midt upp i den glada skaran utmärkte sig en klarögd sjuårs flicka genom sin oförvä- genhet och pojkaktiga yrhet, den gifna anförarinnan för alla lekar och upptåg. Det var den lilla Pauline Landby, välkände bryggar Christian Landbys dotter. Ja, en riktig liten yrhätta var hon! Far och jS. mor gingo råd. Resultatet blef, att lilla Pauline skulle sändas ut till landet — det riktiga landet, där det glada barnasinnet ordentligt skulle kunna få rusta ut i skog och mark. En familj af föräldrarnes vänner var bosatt i stockholmstrakten, och där fick nu den unga flickan sitt nya hem. I detta hus vistades som lärarinna för barnen en mademoiselle Braun, som ägde den mindre vanliga talangen att vara en rätt skicklig harpvirtous. Om lilla Pauline hade några musikaliska anlag eller ej, det hade aldrig någon tänkt på att fråga efter i en tid, då ännu icke musikdilettantismens onda ande besatt all världen. Men till mademoiselle Brauns harpspel lyssnade hon med ett så ifrigt intresse och sådan förtjusning, att lärarinnan fann sig föranlåten att — till en början hälft på lek — böja den lillas späda fingrar till de första enkla knäppningarna på harpans strängar. Hon visade den otvä- tydigaste läraktighet, och detta äggade att drifva undervisningen på fullt allvar. Och när Paulines moder, som ej hade aning om dessa lektioner, i slutet af sommaren kom på besök, öfverraskade henne dottern med en riktig liten konsert på guvernantens instrument, hvilket hon — för att nå — måste traktera, uppklifven på en hög träpall. Föräldrarne fingo härigenom ögonen öppna för dotterns begåfning, och i goda villkor som de voro, sparade de hädanefter intet för densammas utveckling. Under uppväxtåren erhöll Pauline sålunda sin utbildning i harpspel för den namnkunnige A. E. Pratté, medan den vackra sångröst, som hon ock bevisade sig äga, ingalunda försummades, utan äfven genom framstående undervisning — bland annat af J. A. Berg — bildades till konstnärlig fulländning. * Vid helt unga år ingick Pauline Landby äktenskap med destillatorn Wilhelm Ahman.
Å Länets i förra krono-bränneriet å Kungsholmen, gemensamt med Stockholms stad, inrättade kurhus hafva veneriske sjuke blifvit vårdade, år 1828. 167. år 1829. 152. eller 164 mindre än under föregående qvinqvennium. Man äger således någon anledning att hoppas, genom fortfarande uppmärksamhet, kunna aflägsna denna förderfliga sjukdom, som egentligen endast träffas i några vissa socknar, der den genom sedelöse, från Stockholm utvandrade personer, såsom Westgötha-handlande, slagtar-drängar m. fl. som i särskilte ärender genomfara orten, primitivt uppkommit, och sedermera, genom allmogens af sorglöshet och blygsel härflytande försummelse att söka läkarehjelp, fått tillfälle inrota sig. Strödda fall af koppsjukdom hafva i flera socknar, i synnerhet inom Stockholms distrikt, förekommit. Hos äldre, ovaccinerade personer, har understundom döden följt, hvaremot iäkarne icke omnämna någon sådan händelse med vaccinerade, hos hvilka sjukdomen modifieras och antager en mildare karakter. Vaccinens utspridande har derföre med omsorg befrämjats, och, år efter annat, hafva uti de flesta socknar inom nämnde distrikt utlyste vaccinations-sammanträden hållits, med uppmaning till dem, som behöfde mot smittan betryggas, att der infinna sig. år i83o. år 1831. år i832. 198. 236. 186. Tillsammans 939 personer För barnförlossningen finnas undervista barnmorskor inom hvarje socken af Länet, med några färre undantag, egentligen härledande sig från tillfälle att i närheten erhålla biträde från Slockholm eller andra städer. För öfrigt har Länet icke varit hemsökt af några svårare farsoter eller andra sjukdomar, än sådane, som af vissa årstider eller tillfälliga anledningar framkallas, men genom tidig tillsyn hindras från vidare kringgripande.