Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Måndagen den 14 April. Plenum klockan 5 eftermiddaagen. Öppnades Herrar Electorers Listor till val af en Ledamot i BevillningsUtskottet efter Herr Nordenanckar, Gustaf, samt en Ledamot i RiddarhusUtskottet efter Grefve von Rosen, Carl Axel; och befanns af Herrar Electorer hafva blifvit utsedd till Ledamot i Bevillnings-Utskottet: N:o 5oi, Herr Påhlman, Fullmäktig Herr Rothlieb, Axel, Major; samt i Riddarhus Utjkottet: N:o 1978, Herr Paykull, Fullmäktig Herr von Troil, Knut, ProtocollsSecreterare, Den i4 April• h 549 Föredrogos å nyo och biföllos följande från nedannämnde Utskott inkomne samt den 7 dennes eftermiddagen på' bordet lagde Memorial och Utlåtanden: Från Lag-Utjkotteti 'Af den 10 sistlidne Martil: N:o i4, om Domares skiljande från befattning med värdering å fastighet, som pantvis lagfares. N:o i5, om afskaffande af den stadgade plikten för den som icke vid andra Uppbördsmötet sig infinner, och anmäler sin oförmögenhet att utskylderne erlägga. Af den i3 sistledne Mars: N:o 16, rörande befrielse för parter från skyldigheten att, genom Ombud, hos Kongl. Maj:t, ÖfverRätter och Collegier, ingifva och till communication uttaga sina skrifter och besvär. Af den 18 sistlidne Martil: N:o 18, rörande gjord hemställan att ter-* minen för Civile Embetsmäns afskeds erhållande, med rätt att bibehålla sina löner oafkortade, måtte nedsättas från 70 till 65 års ålder. N:o 19, angående afvittrings-bevis för efterlefvande Makar, i händelse af nytt giftermål. N:o 20, rörande tjenlige Författningars vidtagande emot allmänna förbrytare. 35o Den i4 April.
Då nu sjelfva frågan angående Westanå FideiCominisInnehafvares rätt till Representation å Riddarhuset för Attén Gyllensvan redan blifvit i dess nuvarande skick, och på grund af de enda handlingar, sorn kunna åberopas, pröfvad och afgjord, skulle visserligen Utskottet, derest Majoren Gyllensvans hos Kongl. Maj:t nu ingifna underdåniga ansökning kunde anses åsyfta direct rubbning af detta Högloflige Ridderskapets och Adelns beslut, icke kunnat på annat sätt fullgöra Kongl. Maj:ts Utskottet, såsom under Riksdagarne utöfvande RiddarhusDirectionens befattningar, gifna nådiga befallning, att Utlåtande öfver samina ansökning afgifva, än att i underdånighet anmärka, det detta ärende såsom egentligen varande ett introductions-mål, redan blifvit af Ridderskapet och Adeln, med den Ridderskapet och Adeln i sådane mål tillkommande egna beslutande rätt, afgjordt. — Men då Utskottet i det stället funnit Majoren Gyllensvans underdåniga ansökning egentligen ej åsyfta annat, än vinnandet af en så beskaffad förklaring öfver Kongl. Resolutionen af den 16 Junii 1786, hvarigenom den ofullständighet uti samma Resolution, som varit en åberopad grund för Ridderskapets och Adelns beslut i8i5 skulle blifva genom ett tydligare stadgande undanröjd, och alla de rättigheter nogare bestämde, hvilka den åt Innehafvaren af Westanå FideiCommiss upplåtne rätt till Gyllensvanske namnet borde anses medföra; och Ridd. 0. Ad. Fröt. VI B. II. Afd. åg, 4 O. 306 Den 27 Maji. således derest Kongl. Maj:t skulle i nåder finna för godt att
När nu kriget utbröt, hade våra modiga landsmaninnor ämnat, o m de finge, stanna kvar på sin post, de » hade fyllt förrådshusen med krigsförnödenheter », såsom de själfva uttryckt sig, d. v. s. med förbandsartiklar, sängkläder, mat till patienter och flyktingar o. s. v. När de nu emellertid lämnat Dundee, har det antagligen skett på grund af uttrycklig befallning m e d anledning af boernas hotande bombardement. Af våra fotografier framställer en den svenska missionsstationen i Dundee med kyrkan, prästgården, skolan, sjukhuset Betania m. fl. byggnader. En annan lämnar en v y af Oscarsberg, där fröken Posse tidigare hade sin verksamhet, och som nu också hotas af kriget. I den grupp af de svarta eleverna vid Oscarsberg, vi vidare meddela, sitter fröken Posse till höger från åskå- daren räknadt. Den andra europeiska damen är en af hennes medhjälparinnor. Slutligen bjuda vi en äkta typisk sydafrikansk landskapsbild, äfven den från Oscarsberg, med fröken Posses ox spann. Själf sitter hon uppe i vagnen. De svenska missionsförsamlingarnas medlemmar på samtliga sydafrikanska stationer torde uppgå till 900 å 1,000 själar. Under det krigets mordlåga, som skonar hvarken lif eller egendom, nu flammar därnere, är det naturligt, att stora intressen äfven för vår mission stå på spel. Många års uppoffrande utsäde kan på några korta dagar förspillas. Vi vilja dock innerligen hoppas, att alla farhågor måtte komma på skam! — 5 — VÅRA IDUN ILLUSTRATIONER. 1899. min hand ett inträdeskort till gallerierna under de gamla kårstudenternas kommers. Minuterna syntes mig räknade. Klockan 8 / skulle festen börja, och jag visste då ej ännu, att man äfven här i Tyskland har något under vissa omständigheter så praktiskt som den akademiska kvarten. Fortare än vanligt flög jag i uniformen, medan lilla svägerskan i huset, krusoch brushufvudet Tilly, beskäftigt kilade efter en droska.
En ordningsman af en lön stor ... , 160: En gouvernante för flickorna „ , ]40: Lärare i skomakare-handtverket „ 83: 16. — „ i skräddare„ „ 83: 16. — , i snickare” . , 33*. 16. — „ i smeds50: Tillsammans 2,283: 16. Detta anslag för föreståndaren är troligen ett af de otillräckligaste, som i Riket finnas; och då dertill kommer, all institutet, som tid efter annan genom beviljade anslag blifvit till den grad utvidgad!, att detsamma, som i början endast ålåg att gifva uppfostran ät 13 elever, utom dem som mot betalning kunde inlagas, nu är pligligt att uppfostra och bilda 52 fri-elever, hvarigenom lärarepersonalens arbete och verksamhet, och hvad föreståndaren särskildt beträffar, ofta med uppoffring af egna medel, mångdubbelt mäste tagas i anspråk; så tillstyrker jag vördsamt, alt R. o. Ad. ville bevilja en summa af 1,000 r:dr att ställas till K. M:s nåd. disposition, för alt såsom lönetillökning, i främsta rummet för föreståndaren, samt sedermera jemväl, i män K. M. pröfvar nödigt, för öfrige tjenstepersonalen vid institutet för döfstumma utgå. Hr Prytz, Lars Adolph: StatsUtsk. bar i denna punkt afslagit 3:ne väckta frågor, i afseende på institutet för blinda och döfstumma. Hvad först beträffar frågan om ett anslag till stipendier för seminarister, har Utsk. anfört gilltiga skäl för sitt afstyrkande af anslag i det hänseendet; hvarföre jag ej bar något att dervid anmärka. Den andra frågan åter, ang:de löneförbättring för lärarne vid institutet, bar Utsk. på ganska knappa skäl afslagit. Frih. Palmstjerna har nyss anfört de skäl, som tala för 230 Den 1 December e. m. ett sådant anslag, och jag instämmer med honom deruti.
Då, så vidt kändt är, ingen representant företagit någon närmare granskning af de nya anslagsfordringarne, sorn uti Kongl Maj:ts sednast aflåtna nådiga Proposition, N:o 4, angående Statsverkets tillstånd och behof, förekomma; så skulle det kunna synas som egde man icke någon anledning att påyrka besparing på vissa deri förekommande anspråk. Det är dock af icke ringa betydelse för ledamöterne i Höglofliga Stats-Utskottet att vinna kännedom om de olika åsigter, som inom representationen kunna vara rådande öfver denna den vigtigaste statshandling, som vid ett riksmöte till pröfning förekommer. Om man kastar en blick tillbaka på förflutna riksdagars lika beskaffade statshandlingar, så gör man den vissa erfarenheten alt hvarenda hufvudlilel beständigt stigit. — Det är visserligen sannt att delta oupphörliga stigande i flere fall slått i harmoni med nationens tillvext och förkofran; men tager man i betraktande att bredvid statsregleringen löper en högst betydlig nationalskuld, som med hvarje år kråfver allt högre anslag för räntor och amortering; så torde det icke kunna anses opåkalladl att i fråga om statsregleringen angifva de opinioner, som i landsorterna äro rådande. Väl vetande alt Pikets Ständer åt mina framställningar egnar den uppmärksamhet sakens vigt kräfver; får jag på förhand förklara, att de rättelser jag tager mig friheten påyrka, icke äro förestafvade af något slags klanderbegär, utan af rent nit för det allmännas, såväl som den enskildes bästa; förvissad, som jag är, att vår nuvarande regering, hvilken eger hela landets sympatier och förtroende, icke ens önskar att representationen, af någon slags undfallenhet, skänker sitt obetingade bifall till hvarje i statsregleringen förekommande utgiftspost, ulan att de olika åsigterna om dess ändamålsenlighet noga öfvervägas ej mindre inom det respektiva Utskottet, än äfven inom Riks-Stånden. Till ett sådant antagande är man destomcra berättigad sedan man, för kort tid sedan, hört denna grundsats uttalad af hänne Kongl. Maj:ts Rådgifvare inför ett annat Riks-Stånd. Beträffande sålunda till en början de af Kongl.
För det närvarande måste en regements-chef icke allenast vara en i sitt fack kunnig man, utan han skall 72 Den 11 Mars. äfven vara kameralist och administratör. Om han i någon mån befrias från de kamerala och civil-ekonomiska bestyren, måtte väl icke något för den militära tjenstbarheten menligt derigenom inträffa. Man har äfven anmärkt att ett betydligt förökadt ansvar skulle uppstå för landskontoren och ränterierna. Jag tror dock icke att denna anmärkning är af någon betydenhet. Penningar gå ju i alla fall för närvarande genom landskamererarnes och räntmästarnes händer till regementerne, och utbetalandet af en större anordning på en gång måtte väl icke vara förenadt med så mycket besvär, att det är värdt att omnämnas. Det har totats om att tjenstgöringen skulle vara så särdeles sträng på landskontoren; detta är visst möjligt och jag vill icke bestrida att förhållandet understundom är sådant vid de flesta landskontor och vid några kanske merändels enahanda; likväl måste jag bekänna att vid besök, som jag för flere år sedan understundom gjorde å ett landskontor i en landsortsstad, jag ofta icke fann någon annan än en landskontorist uppe på embetsrummet. Så farligt tror jag således icke att dermed är, som man kunde förmoda, i anledning af flera här fällda yttranden. Den siste värde talaren har i allmänhet understött förslaget, men han har gjort några anmärkningar mot de af Utslut begagnade ordalag, nemi. »anslagen till särskilda verk, stater, inrättningar, stiftelser eller kyrkor.» Det torde vara nog att i afseende derå erinra att, efter hvad jag vill minnas, dessa ordalag^äro just desamma, som förekomma i 4:de §:n af författningen utaf år 1855, och att då denna författning kunnat tillämpas utan tvekan, så måtte man val äfven kunna reda sig vid tillämpningen af den föreslagna nya författningen. Af en talare lades mycken vigt på den svårighet, som skulle uppstå, om förändringen äfven utsträcktes till kyrko-tionden, och han anförde att denna tionde hufvudsakligen stadnade inom socknen.
Detta tillägg har af Beredn. gjort ett fullständigt Coll:m, men med högst inskränkta löneförmåner, emedan de ledamöter, sorn äro i tjenst, derjemte få behålla sina andra embeten. Men sä länge ett så beskaffadt Coll:m linnes, med rättighet för ledamöterna att nedskrifva hvar sina tankar öfver hvarje inål, och med rätt derjemte att betänka sig, så ofta de behaga, hemställer jag till Frih. Boye sjelf, som så länge varit embetsman och äger förmåga att bedöma förhållandet, om ej kraftlöshet skall inträda i behandlingen af mål, som ofta fordra expedition på dagen. Detta är också anledningen, hvarföre det ej varit möjligt att sätta stadgandet i verkställighet; och jag vädjar till hvem som helst att säga, om detta grundlagsbud någonsin blifvit i all sin stränghet fullgjordt. För min del har jag förklarat, att jag icke såsom statssecret. fullgjorde det, och jng mäste förblifva vid den tankan, att det är oriktigt att hafva ett grundlagsbud, som är omöjligt att verkställa. Frih. Boye har nu, såsom vid sista riksdagen, framkommit med Dcu 9 O c t oljer f. m. 201 med det argument, att säkerheten skulle ligga i tryckningen af Berednls prot. För min del anser jag ej farligt, om grundlagen skulle medgifva tryckning äfven af Stätsrådsprohn, och jag går ännu längre, då jag anser, att några prot. i Statsrådet kanske alldeles icke beliöfdes, helst man nu står på den punkt, att publiken i allt fall vet nästan allt, sorn skef i Statsrådet; och under sådana förhållanden lärer man lätt inse, att tryckningen af Berednrs prot. icke utgör någon ytterligare säkerhet af någon särdeles kraftig beskaffenhet, hvartill jemväl kommer erfarenhetens vittnesbörd, att, så vidt jag vet, intet Berednrs-prot. annu blifvit tryckt. — Men att, såsom I3r Stuart tillstyrkt, föreskrifva en särskild Statsrådsberedning linner jag ej heller ändamålsenligt, åtminstone i den nu förevar. § af grundlagen. Må den nu existerande Statsrådsberedningen förblifva i sin r.uvar. form under nuvar.
I ’Vita Nuova’ skrifver Dante om sin Beatrice, att hon visade sig klädd i ’anspråkslös och ärbar röd färg’. Vi ha en så motsatt föreställning om ärbara och anspråkslösa färger, att hans yttrande nära nog verkar som parodi. Skulle vi beskrifva vår Beatrices anspråkslösa och ärbara kostymering, nog undveko vi att kalla den röd. Vi skulle kläda vår Beatrice i svart eller hvitt. Vi svepa emellertid icke blott gerna en mörk kappa kring vår dikts Beatrice utan också kring vår diktning i allmänhet, men förr eller senare blir kappan utsliten. Då kommer framtidens unga protest med en ny kappa, som kanske är rosenröd. Man skulle kunna parodiera naturalismen på följande sätt. Naturalismen är en arbetskarl i blus. – Lefve jemlikheten! ropar han. Det är en orättvisa, att ödet begåfvar några med snillets privilegium och icke alla. Vi afsätta ödet. Vi besluta, att kvickhet, inbillningskraft, skönhetssinne och allt sådant der aristokratiskt djefvulstyg är tecken på talanglöshet. Talang är arbete. Hvilket dumhufvud som helst kan bli ett snille, bara han arbetar, bara han blir gesäll, bara han går omkring och iakttager samt noga skrifver upp. Här sitta de der öfvermodiga gamla snillena i akademiska fåtöljer och beundras, och tillåta inte att några som ej äro födda snillen behandlas annat än som icke-snillen. Är det jemlikhet det? Halloh, kamrater! Vi skola inte blott behandla nya ämnen; äfven då vi sins emellan tala om våra arbeten, skola vi använda en ny terminologi, nemlingen snickarskråets. Solidt arbete, omsorgsfullt utfördt, bra gjordt – se der uttryck, som vi skola använda och känna igen hvarann på. Allons travailler! Man kan fortsätta denna parodiering på följande sätt. Hvad vill det här säga? Vi behöfva skriftställare, som entusiasmera oss, så att vi taga tre steg framåt i stället för ett, icke glasögonsmän, icke torra iakttagare.
Jag anser äfven, att R. o. Ad. utan någon protest kunde stanna vid sitt redan en gång fattade beslut, öfverlygad derom, att en så genomgripande lagfråga, och i den form den är framställd, svårligen skulle, af någon Regering i Sverige, kunna sanclioneras. Men en helt annan fråga är nu här uppkommen: en ledamot inom elt annat RiksSt. bar väckt en sak, som måhända varit alldeles onödig att vidröra, den nemi., alt R. o. Ad för sin enskilda del skulle bibehållas vid den rätt, som de andra ansett böra försvinna, och derpå har LagUtsk. afgifvit en förklaring, sorn i intet afseende, efter mitt förmenande, kan anses nöjaktig; ty derigenom har frågan kommit i en helt annan position och derigenom äfven R. o. Ad. R. o. Ad. har till följd deraf blifvit införd i den debatt, som nu pågår, och hvilken har till föremål att utreda, huruvida denna R. o. Ad:s enskilda rättighet att begagna eller afsäga sig en rättighet, nu skall göras gällande, då nemi. ett af Ständernes Utsk. alldeles jäfvat en sådan rättighet. Det är efter min öfvertygelse LagUlsk:s misstydning af lagens rälta mening och grundlagens bokstaf, som bör utgöra föremål för R. o. Ad:s stora uppmärksamhet. När. 188 Den S F e b r u a r i f. m. således frågan är, huruvida R. o. Ad. skall finna tillfredsställande alt hafva gifvit ett enskildt afslag på lagfrågan, eller huruvida dess bekymmer öfver hvad som i denna fråga blifvit vidgjordt, bör frambäras inför thronen, så måste åtskillige omständigheter, förknippade med denna fråga, tagas i öfvervägande. Jag vill icke vidröra alla dessa omständigheter, det är öfverflödigt; jag är öfvertygad, att den majoritet, som kommer att besluta, gjort sig redo för de skäl, som bestämma dess votum.
Denna min inkonsequenta nyfikenhet i allmänhet har ofta gjort mig förtret och harm, ty i likhet med hvarje annan liflig passion, öfverväldigar den oss stundom och drifver oss till handlingar, för hvilka vi ofta kunna få rodna, åtminstone för oss sjelfva, och till åtgärder, som vi bittert kunna få ångra. Stundom, äfven i likhet med alla andra passioner kan den dock gifva en otrolig tillfredsställelse, en liflig om än ganska ephemerisk fröjd, och ibland en verklig varaktig förnöjelse. Jag har ofta erfarit detta, och sällan till högre grad, än när jag en gång, för några år tillbaka, under en resa genom de södra provinserne, helsade på en gammal tant till mina föräldrar, som jag icke sett sedan min späda barndom. Hon var sjelf mycket ålderstigen, och bebodde en af dessa gamla 4 à 500-åriga manoirs, om hvilka écho med fullt skäl kan ropa »noir, noirs!» ty deraf bära de hufvudfärgen, blandad med grått i alla nyanser. Jag vill icke beskrifva detta gamla näste, blott den hemskljufva känsla som intog mig, när jag, under det mest dofva buller körde in genom hvalfvet och inkom på en liten stenlagd borggård, der fint grönt gräs mellan hvarenda sten bevittnade att dessa stenar numera voro obetydligt trampade af menniskofötter, och att denna gråstens-massa, som lodrätt höjde sig på alla fyra sidor omkring mig, och hvars ojemna små och svarta fönster hade någon likhet med en trollpackas små grå ögon, att denna gamla feodal-borg, der troligen fordom så mången sång, så månget jagthorn, så mycket buller, både i godo och ondo hördes, att den nu stod nästan öde och tom. Jag vill icke heller beskrifva min reception hos detta gamla fruntimmer, som, i likhet med hela sitt hus, hela sin omgifning, tycktes alldeles öfverlefvat den tid naturen ämnat henne.
S. D. Vid förnyad föredragning af Bevillnings-Utskottels, den 2 i denna månad första gången bordlagda Betänkande N:o 8, angående stämplade pappers-afgiften, fattade Ståndet nedannämnde beslut: I afseende å Utskottets förslag uti 2 §, ansåg Ståndet, att, med godkännande af nämnda förslag i öfriga delar, den föreslagna valören å stämpladt papper till skrif-kartor eller hela ark af 25 och 50 ören skulle nedsättas till 20 och 40 ören. § 4. Med anledning af Ståndets beslut i afseende på 2 §, skulle Utskottets förslag i denna §, i afseende å charta-beloppet på handlingar, som från de under 5:dje afdelningen upptagna verk expedieras, ändras i öfverensstämmelse med och i förhållande till nämnde beslut. § 7. I denna § af Utskottets förslag beslöt Ståndet den förändring, att, såsom hittills stadgadt varit, allmogen skulle vara till lindring i eller befrielse från stämplade pappers-afgiften berättigad, så att de i Kongl. Förordningen den 21 November 1854 å pag. 29 förekommande orden: ”Allmogen för alla besvärs-skrifler, ansökningar och förklaringar etc.” samt ansökningar till Oss åf ”allmogen” etc. skulle oförändrade qvarstå; och beslöt Ståndet, i sammanhang och öfverensstämmelse med sina ofvannänmde beslut, att förmyndare-förordnanden icke skola å stämpladt papper utskrifvas eller med charta-sigillata förses, då bouppteckningen efter den aflidne icke bör med stämpladt papper beläggas. § 8. Hvad Utskottet i denna § föreslagit, i afseende på kartering af köpekontrakter, godkändes; hvaremot Ståndet beslöt, att, med antagande af Utskottets förslag i öfrigt, angående kartering af arrende-kontrakt, göra det tillägg, att arrende-kontrakter till belopp utöfver 25 till och med 50 Riksdaler skulle beläggas med 25 öre. Med Prot.-Utdrag den 13 Maj 1857.
Att ej ingå i svaromål förr än efter åtnjutandet af laga stämningstid är den stämdes obestridliga rättighet, men om han ej vill begagna sig deraf, utan genast svara på käromålet, så lägger lagen om stämningstiden ej något hinder deremot, naturligtvis med det vilkor, att det sker med kärandens begifvande. Då detta varit förhållandet i de här upgifna fallen, kan jag för min del ej finna, att domstolen orätt förfarit, och något ansvar för detta förfaringssätt torde ej kunna ifrågakomma. Elium jag således ej kan förena mig med dem, som påstå, ■att lagen i förevande fall ej tarfvar förändring kan jag dock icke gilla det förslag till ändring, som LagUtsk. bär framlagt. Jag instämmer uti hr Carlesons yttrande, att det är olämpligt, att en föreg:de rättegång skall anställas, för att sålunda få utrönt, huruvida den bortovarande makan vistats sex månader utrikes eller icke. Ett sådant stadgande strider emot den allmänna rättsprincipen, att då stämning begåres, den ej må förvägras Jag skulle derföre tro, att det vöre tjenligast, om man finge tydligen uttryckt, att domaren, äfven då den förlupna makans vistelseort är känd, alltid skall förelägga natt och år för svaromåls afgifvande, hvilket äfven, på sätt jag först nämnt, torde vara öfverensstämmande med en rätt tolkning af det nuvande stadgandet. För det andra fallet, 342 Den 7 Februari. eller dä man ej vet, hvar den bortresta sig uppehåller, är något nytt stadgande öfverflödigt, enär det nuvar:de derutinnan är tydligt oell klart. Jag anhåller födenskull om Aterremiss af Betänk. Hr Tham: Jag har hegärt ordet blott för att anhålla omatt få förena mig med de Hrr, hvilka yrkat återreiss å Betänk., enär jag anser mig böra underordna mitt omdöme i denna fråga under de lagfarnes. Hr Adlercreutz: Sedan nu några anmärkmr blifvit framställda emot förslaget i formelt hänseende, så må det tillåtas mig att i korthet uptaga dem till besvarande.
Propositionens 1 § uppställda karakterer på det der, såsom Utskottet trott sig böra antaga, afsedda brott vara alltför elastiska och kunna inträffa jemväl på forskningen, då den, utan ringaste lanke på försök att locka någon till affall från hans religion, »offentligen [örkunnam en sats, som strider mot Stats kyrkans dogmer. Man invände icke, att åklagaremagien i detta fall ej skulle komma att missbruka sin rätt lill anställande af åtal och att en garanti mot ett sådant missbruk är uppställd i förslagets 7 § Att vara beroende af åklagaremagten. vore det äfven den högsta, kan ej anses öfverensstämma med ett väl ordnadt samhällsskick: lagen sjelf måste vara klar och bestämd. Och sväfvande beskrifningar på brott äro derföre bland de vådligaste bristerna i en kriminal lag. Ifrågavarande 1 §:s början lyder: »Den, som offentligen förkunnar eller till annans förledande annorledes utsprider lärosatser, som mot den rena evangeliska läran stridande äro« etc. Det tvetydiga uti uttrycket offentligen förkunna, dervid icke ens förutsättes att förkunnandet skett till annans förledande, minskas icke deraf att från den uppställda regeln ansetts nödigt att sedermera i samma § göra ett enstaka undantag, nemligen i afseende å den främmande trosbekännare medgifna religionsöfning och undervisning. Lag-Utskotlets Betänkande N:o 21. 21 Och om ett föredrag i en universitets stads auditorier icke bör anses för ett offentligt förkunnande, månne väl förhållandet förändras, om föredraget i stället hålles i en annan landsort eller i en sal inom hufvudstaden? Eller skulle åhörarnes större eller mindre antal vara bestämmande? och, i sådant fall, hvilken siffra vore den afgörande? Minst lärer någon skilnad i detta fall böra bero deraf, huruvida den föredragande är försedd med Statens fullmakt alt vara lärare, — en sådan borde då till och med anses brottsligare, — eller huruvida talaren visar sig mer eller mindre hemmastadd i vetenskapernas terminologi. Sådant upphäfde i detta fall helt och hållet grundsatsen om den fria forskningen och dess yttrande-rätt.