Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
utan att tillika hafva pröfva! och erkänt deras billighet. Jag måste således betrakta sjelfva öfverlemnandet af en sadan ansökning som ett förord tili densamma från Konungens sida; ty Konungen måste väl icke anses vara förbunden att till Ständerna öfverlemna hvarje enskild persons ansökning; men då sådant sker, matte det bevisa, att Konungen godkänner de förebragta skälen, ehuru Konungen ej ensam kan fatta sitt höga beslut. Att aldrig några undantag från gällande författningar borde äga rum, det är åter en princip, hvaruti jag ej kan instämma; i sjelfva criminal-Iagstiftningen finna vi ju leuteration stadgad. Lagstiftningen rörtde Kronans egendomar bör visserligen vara sträng, men någon gång fordra nyttan och nödvändigheten att undantag äfven der äga rum. Skälen till dessa undantag, mine herrar! förefinnas efter min åsigt mera i afseende å lägenheter, sorn äro närmast Slockholm belägna, än i landsorterna. De förras värden utgöras mera af de byggnader och smakfulla anläggningar, som blifvit påkostade för att bereda en angenäm vistelseort åt stadsboerne under sommarmånaderna, än i jordens häfdande och afkastning. Under sådana förhållanden kan det vara icke blott billigt, utan äfven förenadt med Kronans verkliga fördel, alt prolongera contractena utöfver den bestämda tiden. Jag föreställer mig — ehuru jag ej handlagt detta ärende eller några andra af samma beskaffenhet med någon speciel uppmärksamhet — att ungefärligen dessa skäl, jemte det StatsUtsk. ansett, att handlingarnas öfverlemnande innefattade ett förord från Konungens sida, föranledt StatsUtsk. att tillstyrka Ständerna att lemna sitt bifall till så väl denna, som några andra likartade ansökningar. Hr Ribbing, Arvid: Jag skulle vilja betrakta denna fråga från en högre synpunkt, den nemi. alt man i allmän - i88 D« ii a3 1V1 aj. het bör akta sig för s. k. dispenser eller undantagslagar. Är det så, att Ständerne önska, att Konungen icke i allmänhet må utfärda några undantagslagar, så böra också Ständerne derföre taga sig noga tillvara i allt hvad på deni beror.
Inseende det för Kollegium magtpåhggaude deraf, att dessa tjenstemän bereddes löne-förmåner, som något motsvarade de anspråk, man på deras duglighet gjorde sig, och hyllande den åsigt, att dem icke borde tillåtas innehafva annan tjenst, hemställde Kollegium redan uti underdånig skrifvelse till Kongl. Majit den 1 Juli 1853, då förslag till ny löningsstat för Kollegium aflemnades, alt lönen för Kammarskrifvarne på Provins-kontoren måtte bestämmas till 800 R:dr Banko eller 1,200 R:dr Bunt för hvardera. Huru mycket Kollegii ledamöter — jag hörde den tiden icke till deliih. lili R. St. Prat. 1802 A ISfiö. 11 Samt. i Afd. i9 146 Motionär hos Ridder skåpet och Adeln 1862. N:o 55. ras antal, så att hvad jag nämner, är icke eget beröm — nitälskade för framgången af denna begäran, visas bäst deraf, att de, med sällspord oegennytta, föreslogo, att, ehuru ledamöter i andra Verk hade 2,600 R:dr Banko i lön, Kammar-rådens skulle bestämmas till endast 2,400 R:dr samma mynt, hvarvid de uttryckligen tilläde förhoppningen, att denna uppoffring måtte komma Kammarskrifvarne till godo. Någon reglering af Kollegii löner skedde likväl icke den gången, utan Kollegium ingaf den 15 Februari 1856, uppå Kongl. Maj:ts nådiga befallning, ett nytt förslag till löne-stat, som i flera punkter var skiljaktigt från det förra, men vidhöll begäran af 1,200 R:dr R:mts lön för samtliga Kammarskrifvarne, hvilkas antal måste ökas.
Herr af Maliaborg har dessutom, i sammanhang med frågan om Capitalers beskattning, klagat öfver räntors oordentliga liqvid, och tillstyrkt att Utskottet borde, gemensamt med Lag-Utskottet, föreslå en Lag, som kunde före - 64 ReviUnitigs-Utskottets Utlåtande N.o 18. komma att Gäldenärer dröja , ofta i flera år, med liqvid af ränta, men ändå äska att få tillgodonjuta Bevillnings-afdrag; hvarförutan en Talare, under framställning om myntvärdets inflytelse på Bevillningen, begärt att Utskottet ville taga Myntvärdets reglerande i beräkning af möjligheten för den contanta Bevillningens utgörande* Då det varit Utskottets åliggande att angifva Grunderna för den allmänna Bevillningen, har Utskottet dervid följt den enda rätta och alltid hittills iakttagna ordning, att utmärka de föremål, som skulle med Bevillning beläggas; men Utskottet trodde och tror ännu, att alla framställningar och förslag, i afseende på nedsättning och jemkning vid Bevillningens utgörande, äro förtidiga innan beloppet blifvit bestämdt af den statsbrist, som skall med Bevillning fyllas, — hvarförinnan beräkningarne skulle sakna säkert stöd samt följaktligen endast missleda omdömet; och kan Utskottet, under sådana förhållanden, hvarken efterkomma de i förenämnde afseenden yttrade Önskningar, eller meddela något Utlåtande öfver de flere här ofvan upptagne ämnen, hvilka tillhöra dels Bevillningens fördelning och dels ej mindre frågan om lindring och undantag från denna - Bevillnings-UtskotCets Utlåtande N-o 28. 65 tia afgift, än det reglementariska och redactionen af Författningen* Sedan Utskottet sålunda utlåtit sig öfver de, vid Betänkandet N:o 7, gjorda hufVudsakliga anmärkningar, torde, under åheropande af de motiver, som blifvit utförde så väl i Utskottets förra, sora detta Utlåtande, bär på ett ställe få i nummerföljd upprepas de Grunder för Bevillningen och Fastigheters värdering, hvilka nu vördsamt föreslås, nemligen; 1:0 Personlig Skydds-afgift bör erläggas af hvarje i Mantals-längd skattskrifven person, utan afseende på stånd, inkomst eller förmögenhet, olika för mansoch olika för qvinns-personer,men lika för personer af samma kön.
Attén om den af Deras Banque företagna Realisarivt af Riksgälds - Contvircts Creditfedlar, aldeles fullständig. För att rätt känna sammanhanget af detta inwecklade mai, nödgas man ätergä till 1802 ärö Riksdag, dä denne Finance - operation stadgades. Sedan f. d. Konungen» för StakS-Werkers beständ m. m. äffat en mera kraftig sch oföränderlig penning, än Niksgäldö-Sedcln sttgjo-r, up drogS - H42 Den 22 November. drogs detta ärende ät dä warande Hemliga SkatSIltjlkottct, ' och hwartill jaa afwcn stllladcs kill Ledamot. Flere Finance-Förslag inaafwos af kunnige Man, sa inom, som urom Ilkffoitet, och inhämtades äsmen, med Konungens bifall, Banco - U-ffotrets ranka i detta wigtjga ämne. Under den 29 April 180O, inkom fran sistnämnde UijVotk ett ganffa judicienst Betänkande, hwaruti under witza forbehällne milkor försäkrades, akt Banken förmådde inga rtti Realisationen af Creditsedlarne, wid ^:dcls Rabatt af deras Numcraira belopp, eller zzs Riksdalers devaluMon a 100 Rdr, eiler hwad man wauligen kallar 50 procenrs Agio; samt Medes, akt de dä upgisne rz Millioner Riksgälds Sedlar kunde realiseras ined 10 Millioner Banco-Spccie. Agio ivar, wld dä warande afpeck, nedfallit lfrän mer än 50 procent till 40 dito; men upsteg snart äler till Zo procent.
Vare dock detta sagdt endast i förbigående, utan att innefatta något förslag till förändrad skjutsreglering, hvilken helt säkert, på annan väg motiverad, kommer att ej uteblifva. *) Roteringsoch Rustningsskyldigheten deremot, en statsbörda, som, lika med den egentliga grundskatten, är både för jordbruket tryckande och ojemnt fördelad, utan att de mångfälldiga rotejemkningsåtgärderna ännu hunnit till målet, synes böra inbegripas i den ifrågasatte gruudskattsförvandlingen. Låt soldaten, ryttaren eller båtsmannen bibehålla såsom boställe det redan från roten eller rustningshemmansjorden afsöndrade torpet, med rättighet till dess underhållande af roten eller rusthållet, äfvensom till dess skötsel, då möte eller commendering äger rum; sä kan han i öfrigt lika väl från Staten som från roteeller rusthållet emottaga hvad honom tillkommer, så i lega som beklädnad och underhåll. Ryttarehästarnes remontering, mundering, skoning m. m. kunna likaledes af Staten besörjas, och rusthällen endast åligga deras furagering och skötsel mellan möten och commenderingar. De å jordbruket liggande onera, hvilka jag anser böra och kunna till statsintrad i penningar förvandlas, äro, enligt det ofvan anförda, den egentliga grundskal ten, bestående uti: ordinarie ränta efter 1841 års rikshufvudbok, utom afkortningar, utgörande r:dr 2,532,500. tlfradssjianmälen 320,S00. 3^73 jqq samt roteringsoch rustningsskyldigheten, som, efter Transport 3,77(5,100. *) Sedan detta skrefs, har Statstidningen, N:o 179 för den 6 Aug. 1844, tillkännagifva, att K. M. fattat nåd. beslut ang:de en förändrad reglering af skjutsen vid gästgifvargårdarne.
Man är ej besutten på ett så litet jordstycke och ännu mera omöjligt blefve det för egarens efterlefvande, då delning skulle ega rum, att hvar och en, i händelse arfvingarne vore flere, på sin bit skulle kunna sig försörja. Hvilken följd blefve väl häraf, om icke den att fattigvården finge laga hand om dem. Det är ternligen säkert, att köparen till ett tunland jord skulle för räntan å köpeskillingen derför, kunna hyra sig in hos annat folk och bo hos dem, ulan annat obehag än att han icke kunde kalla stället der han hodde, sitt eget. Jag anhåller för min del alltså om afslag å Ulsk:ns förevar:de utlåt, och skulle anse ett bifall dertill skadligt för dem som man nu synes vilja hjelpa. Frih. Cederström: Sedan Frih. von Stedingk vederlagt Hr Rosenblads sals, är miu skyldighet att vara kort i hvad jag ytterligare har alt säga, och del består deruti, att vi icke böra tänka oss att under den polhöjd der vi lefva, vi beständigt skola vara hugnade med lyckliga år, med välsignelserika skördar. Stora allmänna, eller partiella missvexter inträffa beklagligen ej så sällan, det vete vi, det har erfarenheten visat: — derpå mäste vi vara beredde. Ar landet deladi och sönderstyckadt i endast mindre delar, så alt icke mera större possessioner linuas, som vid sådana olyckor kunna gifva något stöd ål det kringboende mest nödlidande folket, så blir tillståndet mera allmänt olyckligt, och nödeu mindre afhjelpt, än den under andra och bättre ordnade förhållanden kunde blifva. Vi måste akta oss att åt Sverige bereda ett öde, liknande det berlröfliga Irlands. Jag hyser mycken aktning för Gr.
De betänkligheter, som mött afskaffandet af jordegares skyldighet, att genom stängsel sjelf freda sin fruktbärande jord emot betande kreatur, torde svårligen stå att undanrödja äfven i åtskilliga af de fall, som förekomma vid jordbruket i allmänhet, der innehafvare af små enstaka betesmarker kunna vara ur stånd att för sina kreatur hålla vallgång. Svårigheterna för ett sådant kreaturens vaktande hafva likväl oändligen förökat sig och fortfara alltjemt att blifva mångfaldigare i följd af Skiftesverkets fortgång, hvarigenom efter hand byalag och enstaka hemman sönderstyckas i små lotter, hvilka alla kräfva att hvar för sig fredas mot fremmande kreaturs åverkan. Det är sannt, att jordbrukare härigenom försättas i nödvändighet till uppförande och underhållande af hägnader i en öfverdrifven och för deras yrkes fördelaktighet högst menlig mängd, hvars förminskande eller fullkomliga umbärande visserligen vore på det högsta att önska. Men af samma orsak, som vållar behofvet af detta öfverdrifna fredhållande, uppkommer äfven mångdubblad svårighet att vakta betande djur inom de små från hvarandra skilda betesmarkerna, hvilka genom skiftandet blifva lika mångfaldiga, som bostäderna, hvartill de höra. Det blir följaktligen omöjligt att befria jordbrukaren från det olyckliga behofvet af ett öfverhopande stängselbesvär, utan att i stället bela - sta ägarne af angränsande betesmarker med en ännu svårare skyldighet att utan hägnad hålla vård om sina kreatur; och valet imellan de ömsesidiga svårigheterna lärer väl troligen icke böra blifva tvifvelaktigt. Men om således stängselskyldigheten till sin hufvudgrund ej skäligen synes kunna afskaffas; så påkallar likväl de om denna skyldighet nu gällande lagstadganden en allvarlig granskning, såsom hvilande på rättsbegrepp, hvilka icke synas stå att försvara. Hägnadsskyldigheten i allmänhet är genom dessa stadganden uteslutande hvälfd på jordbrukaren eller innehafvaren af de så kallade inägorna, och deremot betesmarkernes ägare helt och hållet befriade från denna skyldighet, såvidt inägor tillstöta.
Det är i ett dylikt, afhandlande ”Religionens förfall i anledning af Skådespel” (1786, N:o 151), som denna herrliga definition förekommer: ”Jag ser mig nödgad förklara, hvem jag kallar Philosoph: en man, som med själens manligaste styrka förenar hjertats högsta skönhet”. Kellgren införde de Thorildska skrifterna samvetsgrannt; utan bihang af noter m. m. Hans plägsed var, att, efter hvarje sådan, låta veckor gå förbi utan ringaste knäpp eller kny derom; men sedan, då motståndarn det minst väntade, ånyo infinna sig med ett anfall och ett styng; – någongång af lans, oftast af nål. Så mycket om denna strids upphof och första företeelser. Öfverflödigt blefve för vårt ändamål, och tröttande för våra läsare, att lika noggrannt äfven följa den i spåren af alla dess särskilda fortsättningar och vändningar, genom hela dess ömsesidiga vexling af större och smärre, öppna och halfförklädda utfall. Samma nödvändighet, hvarmed lynnenas och synpunkternas åtskillnad gjorde striden för de bägge kämparne oundviklig, tryckte ock sin prägel på hvarderas stridssätt. Thorilds, rakt gående på saken i stort, och gerna i sin ton deklamatoriskt, utbildade ur sitt djupa allvar, omsider, en starkt humoristisk beståndsdel; Kellgrens var gemenligen epigrammatiskt, harcellerande, slutligen helst ur ett visst fjerran antastande genom häntydningar eller allusioner. Den förre fann likväl den ställning, att (såsom han skref till Heurlin) ”vara i strid med hela den vittra verlden”, ingalunda otreflig. ”Kom snart” – skref han till samme vän – ”så får du äfven nöjet af mitt första Auctors-buller: som högeligen roar mig sjelf; redan i detta första gnyet”. Deremot inträffade snart nog det tidskifte, då Kellgren icke fann detta krig så alldeles roligt.
Fröliehs eftersinnande hemställa, om icke hela den demarcationslinie, som de synas vilja uppdraga emellan de håda statsmakterna, skulle kunna vid hvarje riksdag ganska hilt, genom en sinnrikt påhiltlig parti-mesure, rubbas. SlatsUtsk. och R. St. behöfde i sådant afseende endast öfverflytta de angelägnaste behofven ifrån den ordin, statsreglertn till den extra-ordin., och efter den princip, som desse herrar ledamöter nu drifva, skulle den makten ovillkorligen ligga i R. Sits värjo, all befalla riksdagar när de behagade, genom öfverflyIlande af de angelägnaste behofven till den extrastalsreglertn, ty derigenom hade de ryckt åt sig denna makt. Jag fråear: ar detta lätt? Nu har just detta inträffat. Jag anser Waxholms fästning ingalunda vara en lapprisak, ulan en ganska stor och vigtig sak, ej blott för hufvudstaden, titan äfven för hela Sverige, oell tror, att 5oo,ooo r:dr för detta ändamål ej böra kunna anses vara för mycket. 400!0°o r:dr öro redan anslagne. Om nu Sveriges befrielse från faran af en invasion fordrar den större summan, hvad annat har man då gjort genom beviljandet af en mindre summa, än att tvinga Regeringen att förändra tiderna för R. St:s sammankomster. Till en sådan åtgärd kan jag ej gifva mitt bifall, ehuru jag med all den värma, hvaraf jag varit mäktig, talat för en förändring uti tiden för riksdagars hållande, så att R. St. hädanefter skulle oftare sammankomma.
Men hvad var det för en brokig fladdrande tingest? Fjäril eller fågel? Den glimmade som guld, den gnistrade som ädelstenar. Den måste Erik fånga. — Där var den! — Nej där! — Nej, nu var den försvunnen. Men Erik kunde icke besluta sig för att gå till Stina, utan att medföra denna underbara varelse, och han skyndade framåt. Först tycktes det honom, som skymtade dessa färger framför honom, men sedan såg han ingenting vidare. Han drefs blott af en underlig, obestämd längtan framåt. Han glömde Stina, torpet, den stundande julottan. Han tänkte ingenting, men så ljödo underbara toner för hans öron. Det lät som en sång under jorden, men på samma gång som ett sorlande vattensprång. Så lade sig en dimma öfver skogen. Erik visste icke mera, hvar han var, men han kände hvarken trötthet eller oro. Han liksom bars framåt, och så började det med ens att ljusna. Den mark, han gick på, var ej mera snöhölj d, ett fint grönt gräs betäckte den. Öfver hans hufvud hvälfde sig trädens kronor, men det var icke längre en nordisk barrskog. Det var träd m e d glänsande mörkgröna blad, med blommor i brännande rödt och blått, och en berusande vällukt fyllde luften. Nu stannade Erik. Han stod vid ett stängsel, hans händer vidrörde det. Det var af en hvit, skimrande metall, som liknade silfver. Det var ett fast, men genomskinligt gallerverk, som spärrade hans väg, och inom denna inhägnad blommade en trädgård af underbar fägring. Gyllene frukter tyngde träden, rubinröda bär skimrade fram från buskarne, blommor af en aldrig anad fägring prunkade där, hvita som snö eller röda som blod. I träden sjöngo fåglar, gnistrande i alla regnbågens färger, och från den ena blomman till den andra fladdrade fjärilar, hvilkas färgprakt öfvergick all beskrifning. Midt i denna trädgård sände ett vattensprång upp en klar stråle i luften. En klang som af fallande pärlor beledsagade fågelsången. Nu höjde sig ur vattensprånget ett kvinnligt väsen, vanare än en dröm. Hon stod ett ögonblick stilla midt i vattenstrålen, hvilken bildade liksom en slöja, fallande ned omkring henne.
Jag tror det icke, och anser derföre ej heller att genom bifall till Utsk:s hemställan i denna del någon den minsta rubbning i Bankens realisationsförmåga kan upkomma, lika litet som jag tror, att en dylik åtgärd innebär något frånträ dande af den år 1844 fastställda principen för förhållandet emellan sedelstocken och den metalliska valutan. Deremot åstadkommes, — enl. min öfvertygelse, en väsendtlig ordning i Bankens räkenskaper; ty ingen lärer väl föra sina räkenskaper på det sätt, att han belastar sig med en skuld, som han vet, att han icke har, hvilket är alldeles detsamma, som om Banken bland sina skulder uptager sedlar, som man vet vara förkomna. Vill man deremot icke gå in pa den föreslagna åtgärden, så blir det nödvändigt, att bestämma en viss preskriptionstid för ifrågavar:de sedlars inlösen, hvilket dock genom B., o. Ad:s bifall till Utsk:s hemställan i föregående punkt är för sent. Visserligen har jag icke försport någon olägenhet af att bestämma en sådan preskriptionstid, enär det handt, att äfven efter utgången af densamma, då en eller annan person infunnit sig och till inlösen presenterat några gamla aftysta sedlar, sådan inlösen alltid beviljats; men, då man alltid bör hafva reda på hvad man är skyldig, anser jag, när en viss preskriptionstid icke är medgifven, att det af BankoUtsk. föreslagna sättet är ganska lämpligt, hvarföre jag, för min del, tillstyrker bifall till Utsk:s förslag. Hr Printzensköld, Carl: Hr Mannerskantz har visserligen ganska rätt deruti, att principer i allmänhet böra hållas i helgd; men det finnes också en grundsats, som man icke bör förglömma, nemi., att det icke gifves någon regel utan undantag. Den 4 Mars e. m. 45 Hr Nordenfelt har redan så tillräckligt utvecklat de skäl, som ligga till grund för Utsk:s förslag, att föga återstår att tillägga, särdeles då man besinnar de ytterligare skäl, som af Frih. Tersmeden blifvit anförda.
Om ock ett sådant domslut icke är grun 5 - 84 dadt derpå, att den angifne positivt bevisat sin oskuld, utan endast följt deråt, att vid den hållna domstolsundersökningen, som haft till ändamål att fullständigt utreda saken, ej emot honom kunnat framställas bevisning, torde väl å en sådan rättvisans offentliga förhandling böra läggas den vigt, att icke hvar och en skulle genom framtvingande af injurieåtal kunna bereda sig tillfälle att söka inför Domstol vederlägga denna domarepröfning, äga att försätta den angifne väl icke i det anklagelsetillstånd, som afsåge straff, men under en för hans medborgerliga anseende lika menlig ransakning om hvad förut blifvit lagligen rånsakadt och dömdt. I afseende härå gäller, efter min tanke, en betraktelse, som måste vara af vigt, då man inser och erkänner den stora angelägenheten deraf, att lagen skall kunna gifva kraftigt skydd mot ärekränkningsbrotten. Det kan nemligen icke sägas, att den, som verkligen är oskyldig till den honom tillvitade gerning, icke skulle lida något genom angriparens misslyckade bevisningsförsök. Tvertom, han kan lida ganska mycket, ända till den grad, att han mången gång kunde få anledning att djupt ångra, att han i en rättvis sak sökt lagens skydd och gjort injuriemålet anhängigt. För hvarje ädelt sinne måste det vara vidrigt att stå under offentlig ransakning för brott, i allt högre grad, ju mera anklagelsen gäller sådant af vanfrejdande art. Skandalens angifvelser äga beklagligen alltid en stor retelse för allmänna uppmärksamheten; ju mera oförmodad angifvelsen är i förhållande till den angifnes medborgerliga anseende och lefnadsställning, desto större uppseende väcker den, och tidningen derom sprider sig hastigt omkring land och rike; och det är icke att förvänta, att opinionen snart öfvergifver förutsättningen om en inför domaremakten med djerf tillförsigt gjord och fullföljd angifvelses sanning, utan fastheldre kan, under misstroende till rättegångsförhandlingarnes makt att uppdaga den fördolda sanningen, nämnda förutsättning om brottslighet komma att lefva qvar efter sjelfva domslutet.
Ehrenborgh instämde i början med mig, men lät sedermera öfvertyga sig af motskälen, så att han slutligen t. o. m icke ville gå in på den inskränkning, jag medgaf, nemi. till endast de fall, då anmärkning blifvit gjord. Men äfven uti delta begifvande blef jag öfverröstad, så att minoriteten i intet fall fått tillfälle att för RiksSt, framlägga sin opinion. Hr Lagerhjelm, Pehr: Ehuru jag sjelf såsom revisor yrkat på den anmärkning, som ar föremål för Constit.- Utsk:s nu förevar, betänk., linner jag intet skäl att fortsätta anmärkningen längre än till den punkt, hvartill den redan kommit. Jag skulle således icke yrka återremiss, om icke discussionen numera vändt sig till en principfråga, deri jag stadgat min öfvertygelse, och en så vigtig principfråga, att Den 3o Juni f. ra. 33j den icke bör nedläggas. Mig synes, atl grundlagen i denna del icke är så tvetydig, sorn man velat påstå, ty det är väl sannt, att Constit.Utsk. i åtskilliga delar har olika befattning med andra Utsk., men grundlagen har icke förbisett denna olikhet, och derföre bestämt i 106 5, att R. St. hafva intet att skaffa med hvad Utsk. beslutar efter denna 5; hvaremot i 107 § förhållandet är alldeles motsatt och uttryckligen stadgadt, att det är II. St., som pröfva och fatta beslut. Men huru skall en sådan pröfning kunna ske, om R. St. skola vara i saknad af alla grunder för sitt beslut? Skall ej domaren, som afgör saken, äga rätt att fordra närmare upplysningar i de punkter, som han icke finner tillräckligt utredda, och huru skall detta ske utan återremiss? Sådant lärer icke kunna bestridas, åtminstone icke der RiksSt. såsom grund för återremissen äska af Utsk. flera upplysningar. Jag frågar derjemte, hvad skada sker, om Utsk., till följd af återremiss, måste inkomma med ett nytt betänk. Sådant inträffar alla dagar med de öfriga Utsk:n, och något särskildt undantag för Constit.Utsk. finnes ickei grundlagen omnämndt.