Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då nu folden obemedlade en liten summa penningar vore lika behöflig, som en större för den rike, så syntes det motionären vara billigt, att vid tvister om mindre belopp, understigande Etthundrafemtio Riksdaler Riksmynt, en lägre protokolls-lösen borde erläggas af den sökande. Ett annat skäl härtill vore ock, att sedan åtskillige kostnader blifvit nedlagda på en utsökning, slutresultatet esomoftast blefve, att ingenting vore att erhålla, då vederparten förstått att undandölja sina tillgångar; förhållanden, som den dagliga erfarenheten nogsamt utvisade. Genom den nya expeditions-taxan hade, enligt motionärens omdöme, tjenstemännens sportel-inkomster betydligt stigit och då dessutom fråga om en allmän lone-tillökning på ordinarie stat vore för handen, samt en del embetsverk af en sådan löne-tillökning redan kommit i åtnjutande, vore skäligt, att protokolls-lösen vid Under-domstolarne och exekutiva myndigheter nedsattes i de fall, då i uppskofs-beslutet expeditionen upptoge ett halft ark Men häremot mota. enligt Utskottets omdöme, ganska väsentliga anmärkningar. Utom det att den ifrågasatta nedsättningen af lösen för protokoll och utslag i mål, som icke angå ett värde af minst Etthundrafemtio Riksdaler Riksmynt, skulle rubba Samtnamalla Lagnaini Allm. Ben v.- och Ekon.-Uisimi lein Betänkande M 30. 9 rubba den enkelhet i expeditions-taxan, hvilken för dess tillämpning måste anses såsom ett hufvudvilkor, befarar Utskottet att, om nedsättningen bifölles, skulle sådant medföra ganska stora svårigheter, enär det åtminstone vid Under-domstoiarne i de flesta fall skulle blifva nästan omöjligt, att med erforderlig visshet kunna till bestämdt penningebelopp uppskatta en under handläggning varande rätts-angelägenhet. Nedsättningen skulle således egentligen kunna komma i fråga vid rena skuldfordringsrnål. Men härvid kan med allt skäl betvrflas, att förmånen af lindrigare lösen skulle lända ensamt den mindre bemedlade parten till godo. Det är nemligen tydligt, att nedsättningen kommer att hafva inflytande pä beloppet af den kostnads-ersättning, som tillägges den vinnande.
En vigtig del af jagtlagstillningen är Irågan om lämpligaste sättet att befordra rofdjurens utödande, i ändamål ej mindre att derigenom bereda vildbrådets tillväxt, än äfven att mot rofdjurens anfall skydda husdjuren. För vinnande af sistnämnda mål hafva de svenska jordbrukarne af ålder befunnit sig i ett slags organiserad! krigstillstånd emot vilddjuren; skallväsendet är så gammalt, som landets äldsta lagar, och 23 Kapitlet i nu gällande Byggn inga-bal k innehåller föreskrifter derom, som äro vidare utvecklade i nuvarande Jagt-stadga. Tvänne anstalter hafva hittills hufvudsakligen vidtagits till rofdjurens utrotande, nemligen dels utdelande af belöningar för deras dödande, dels jordegares och kreatursegares förpligtande alt deltaga i skallgång samt att anskaffa vissa jagttyg, Och i begge dessa läll har saken gjorts till en kommunalangelägenhet. Erfarenheten liar dock gifvit vid handen, att menigheterna icke med håg och nit, utan tvärtom med ovilja fullgöra den sålunda genom ofvannämnda kapitel i Byggninga-balken rikets samtliga hemman ålagda rofdjursjagt medelst vargnät, häradsskall och3 socknevarggårdar, äfvensom den i 1808 års Jagt-stadga föreskri foa vargjagten medelst luderplatser och så kallade jagttyg, lill hvilken ovilja anledningen får sökas i de med dessa skyldigheters fullgörande förenade stora kostnader, ofta ulan motsvarande nytta och iördel. Då skallskyldigheten sålunda motvilligt blifvit fullgjord och ej ledt till åsyftadt gagn, har genom Kongl. Cirluilär-brefvet den 19 Augusti 18*23 förordnats, att, om i någon ort särskild öfverenskommelse träffas och till Kongl. Maj:ts pröfning öfverlemnas, i ändamål att genom andra än de i 1808 års Jagt-stadga påbudna medel utöda rofdjur, Kongl. Maj:t vill eller omständigheterna pröfva, huruvida sådant aftal kan fastställas, och i följd deraf Ortens innevånare befrias från de i Jagt-stadgan bestämda skyldigheter i afseende på rofdjurens utrotande.
På samma grund kunde man ju äfven påstå, att allm. lagens föreskrift hade varit ett hiuder för R. St. att fatta det beslut, i följd hvaraf den uppsägningsrätt å statens sida, som tillförene ägt rum, numera upphört. Härstädes har vidare blifvit yttradt, att, äfven örn R. o. Ad. skulle antaga BondeStrs inbjudn., frågan dock skulle förblifva i oafgjordt skick, enär PresteSt. redan långt för detta afslagit StatsUtsk:s i ämnet afgifna betänk., hvilket BorgareSt. deremot bifallit, samt att följaktligen i allt fall endast R. o. Ad. och BondeSt. skulle komma att utsätta tiden för markegångssättningen till d. 8 Jan. Jag anser mig likväl icke äga den ringaste anledn. att betvifla, det BorgareSt. i detta fall skall gå BondeStts önskan till mötes; ty inom BorgareSt. finnas i afseende på denna fråga icke några skilda interessen, som kunna, med hopp om framgång, söka afhålla detta Stånd från fattandet af det beslut, som Ståndet linner vara för det allmänna och mängden af Rikets skattskyldiga inbyggare mest nyttigt och lämpligt. Hr af Dalström har anslagit ett ett therna, som inom R. o. Ad. ej kunde underlåta att göra effect. lian har nemi. sagt, att ett ,76 Den a3 April f. m. förnärmande af arméens fördelar nu vore i fråga. Vid de flera tillfallen, då yttranden blifvit afgifna öfver förevar, ämne, har man redan sökt ådagalägga, att de föreslagna förändringarna i afseende på räntornas uppsägning icke skulle medföra någon förlust för räntetagarne; tvärtom äger jag den öfvertygelsen, att de räntetagare, hvilka tillhöra armeen, i allmänhet skulle komma att erhålla en bestämd vinst genom den jemnhet i lönebeloppen, som blefve en ovilkorlig följd af räntornas erläggande efter medlet af io års markegångspris.
Utgifter enligt 1809 och föregående Arens Riks Stater. , . , , t: a 4- — „ 1833 års RiksStat . 10,179,848: i3, -— utom RiksStaten . , , 226,390: 7. 3. enligt Extra StalsRegle riugen 451,13.): 3_7-_ U 10,857,375: 33. 9. Öfverskott och Besparingar, afleninade lill lliksgålds Contoret . 205,293: 9.9. 9, Afskrifningar 213,366: 40. (>. Tillgångar och Ford ringar utöfver Skulder vid årets slut 4,724,068: 9. — Summa 16,884,355: 6. 8. Af dessa Tillgångar nig jorde en del bestridde, pren ej redoviste Utgifter, förslagsvis caleuleradt 2,570,000. lnnestående Krono Uppbörd, sorn dels ej var disponibel, förr åji under följande året, dels utgjorde Restantier vid Räkenskapsårets slut 2,067,000. Fordringar . .. 1,077,000. ( 7 ) Transport G,414,000. — Öfrige lia la nce-P oster 405,000. S:r 8,495 000." Elter afdrag af Skuld 5,771,000. utgörande Netto 4^724,(100. - Enligt RiksHufvndhöckern» hafva Statsl erkels till HiksStaten behållna Inkomster utgjort : Ordinarie Inkomster: ( 9 ) Vid jemförelse emellan Statsinkomsterna, sådane de uti Rikets Ständers vid 1828—i83o årens Riksdag fastställde RiksStat påräknas och hvad verkligen ingått, befinnas följande Inkomsttitlar hafva gifvit • • Öfverskott. Ordinarie Ränta ÅfradsSpanmål Tionde Dito
Tryckfr.förordm är olämpligt och onyttigt* voterar la’ den det ej vill, voterar nei; Vinner nej, antager R. o. Ad. icke ofvannämnda anmärkn. såsom Ståndets gemensamma tanke. Efter voteringens slut, befunnos rösterna hafva utfallit, som följer; Ja — 57. Nej — 4o. Hr Munck af Rosenschöld, Nils Rudolph* reserverade sig emot det fattade beslutet. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. ^ till 4 e, m. lii fidem protocolli, F. O. Silfverstolpe. Lördagen den 3o Januari i84i. Plenum kl. 6 e. m. Justerades g prot.utdr. för denna dag f. m. Upplästes till justering oell godkändes nedannämnda från Exped.Utsk. inkomna förslag till R. St:s und. skrifvelser till K. M., nemi.: N:o 210, ang:de upphörandet af det s. k.
Till det pris och wärde, h vartill Hemman nu stigit, är likwäl Kronans förlust äswen nu wida större, an dä de Författningar ären '?rz och ,793 widtogos, som hittills warit Mande; och, sou» Rikets närwarande tillstånd icke Den ro Augusti. r;»; medgifwer, att Kronans jord och egendom stall pa ett sädant sätt Kronan afhändas, ett Hemmans ratta wärde jemwäl swarligen kan bestämmas, innan tet undergalt den mätning och gradering, som i denna Punkt blifwit tillstvrkt; sä fär, till Riksens Högloflige Ständers närmare pröfning, Utskottet hemställa, om icke hos Kongl. Mast den underdåniga anhållan mä ste, att alla skatteköp mätte inställaS, härunder inbegripne de ä Rccognitions - Skogarne, oaktadt hwad derom wid 1809 ärs Riksdag blilwil stadgadt, till desi, efter föregängen mätning och gradering, närmare kan blifwa utstakadt och förestrifwit, hwilka grunder, som böra följas wid köpeskillingens bestämmande, ester Hemmanens godhet, läge och beskaffenhet; hwarwid dock Utskottet anser sig till Riksens Högloflige
Jag hade önskat, för min del, att förena mig med Hr Leijonancker i hans förslag; men, då ej något annat Stånd gillat eller antagit detsamma, skulle vi äfven här råka in på en enslig stråt. Frågan, Mina Hrrl återstår blott, hvilket af de 2:ne Ståndens beslut, Borgare-St:s eller Preste-Sl:s, vi skola antaga. Jag skulle tro, att då, efter den af Hr Lagerstråle nyss afgifna förklaring, stadens myndigheter komma att höras, innan ett definitivt beslut i denna fråga skall fattas, de största skäl förefinnas att antaga Borgare-Sl:s beslut. Jag säger detta derföre, att när frågan har blifvit afgjord, på sätt som K. M. föreslagil, uti ett Stånd, hvarest Stockholms representanter äro så talrika, och då nu denna fråga af Stockholms stadsfullmägtige med en vida öfvervägande majoritet blifvit antagen, såsom förmånlig för stadens rörelsetrafik, och när slutligen de betänkligheter, som vi från landsorten uttalat mot förslaget, nemi. att vi ansågo det för oss vara vigtigare att trafiken leddes direkt ned till Saltsjön än att den leddes transito genom Stockholm, enär den sednare icke skulle kunna leda till några större inkomster på länge, af alla auktoriteter, som yttrat sig häröfver, blifvit underkända; så tror jag det vara för sent att ifra för denna sak, och att det bästa och vigtigaste vore att söka åstadkomma ett mera enhälligt beslut Stånden emellan, så att det inom förstärkt Ulsk. må kunna komma derhän att 2 Stånd må vara ense om samma sak. För min del anser jag min skyldighet vara att underkasta mitt enskilda omdöme under K. M:s regerings, då så många auktoriteter i ämnet yttrat sig. Jag tror derföre att mitt samvete tillåter mig att låta min enskilta åsigt falla; och instämmer jag med dem, som yrka bifall till K. M:s förslag. Frih. Bennet, Otto Reinhold: Då i denna fråga redan så mycket blifvit ordadt, vill jag ej upptaga R. o. Ad:s tid genom ett onödigt upprepande af hvad som förut blifvit framhållet i och för lämpligheten af en sammanbindnings-bana genom Stockholm.
Än är det en tjusande ögrupp med palmer och vilda naturbarn som uppdyker på Stilla Oceanens korallbankar, än ett heligt berg i det himmelska riket som presenteras för verlden med sina urgamla prester och helgon, än det inre hafvet af de Japanska öarne, som öppnar sin underfulla panorama öfver en ändå underligare civilisation, än Nilens källor, som, sökta sedan årtusen, uppdagas af dristige forskare i djupet af det mystiska Afrika, medan på samma tid evangeliske missionärer i slafveriets urgamla hemland utspana nya vägar för kulturen, nya kolonisationsplatser, lämpliga för den kristna friheten och dess frukter. Här se vi en ny kontinent, full af gullklimpar, genomtågad i alla rigtningar, bli allt mera öppen för mensklig idoghet, der åter, i fjerran vester, nya rikedomskällor framvälla i jorden, oljekällor, ja, ur sjelfva ödemarkens sand. Senaste årtionden ha i synnerhet varit rika på dylika upptäckter. Det är Europas söner förnämligast som sålunda uppdaga och intaga jorden, sedan deras egen verldsdel blifvit dem för trång. Men äfven derinom pågå ännu, ehuru i mindre skala, upptäckter af obekanta eller föga kända trakter och naturmärkvärdigheter, isynnerhet i de länder, som senare inträdt inom kulturens område. I Sverige hafva jernvägarne, som sedan några år genomkorsat landet, låtit tusentals af dess inbyggare göra upptäcktsresor derinom, och gifvit dem tillfälle att se och lära känna mycket af natur och folk, som de dittills haft dels förvända, dels alls inga begrepp om. Så misstänker jag storligen att en stor del af inbyggarne i mellersta och norra Sverige icke tänkt sig dess sydliga del annorlunda än – ungefärligen förstås – som en stor och mycket fet pannkaka, eller (för att tala utan metafor) som ett slättland med omätliga sädesfält och deremellan bokskogar, ur hvilka här och der adliga borgar med medeltids byggnadsstil, torn och spökhistorier framstå.
Rulbforbinbelfer ocf) åro i tillfälle att gittra tilJråcfltga faler Beter, beBa* gat till £>j? ofmerlemna, att mibtaga be utmågar, fern leta till bettamål, mebeJfl utgifning af obligationer, Btriifen upp* ocB utlåningö*anflalt kongl. <D)taf:t anfett för nårmaranbe icfe bora meb Spanien förenäs?, utan åt fHrfl* gålb$*€ontoiret uppbraga»; få ocf) bå uBi anfett @taten6 meifattFomfl, till nobig låttnab ocf) milbring i en bel fafligBet^egareé forlågenBet, nu af om* ffånbrgBeterne påfalfaé ocf bora begagna^, Baftre fiBi bejlutit: att för ©ta* lené tofning ett lån af Bégfl tmå miliionev Qtif^baler i ©menjFt ©ilfmer* 72 (Specie, efter gamla myntfoten, ffall af BlifSgålbS#£ontoiret upptagas och af famma ‘SBetF åter utlånaS, mot inteckning i jorbegenbom å (nnbet od) i flå? berne; od), femte bet <2öi om ^ongl. Söla/dS ^Råbiga fanctton å betta beffut i unberbånigbet anhållit, få att, på förut öfiigt fått, ^tongl. åJTJafit» Blåbiga a-uctorifatton må blifnaa gullmågtige i BlifSgålbS*€ontoiret mebbelab, till be å-tgårber, forn, i affeenbe på lånets upptaganbe, blifroa af nöben, bafmeSfÖi, till <f\ongl.
Det utlåtande, som vid berörda riksdag i ämnet afgafs, innehöll, bland annat, att då vederbörandes förseende med egna fribrefsböcker skulle leda till en serskild och opåräknad kostnad för postverket samt ett tillökadt besvär för postförvaltarne och dessutom kontrollen mot missbruk vore svår att handhafva, samt då kontraktsprostarne för de serskilda åligganden, som med deras befattning voro förenade, njöto ersättning förmedelst de så kallade prostetunnorna, och åtski 1 lige andre statens tjenstemän, hvilka kunde anses vara lika mycket som kontraktsprostarne af fribrefs rättighet i behof, icke kommit i åtnjutande af en sådan förmån, och alltså giltigt skäl för tillstyrkandet af en vidsträcktare portofrihet för kontraktsprostarne, än som dem och andre ecklesiastike tjenstemän redan vore beviljad, icke syntes vara förhanden; så och enär, genom den, till följd af Rikets Ständers vid 1834 års riksdag gjorda anhållan, af Kongl. Maj:t enligt nådigt bref den 27 September samma år, lemnade tillåtelse, att alla de embetsbref, som af preslerskapet till Kongl. Majis befallningshafvande aflåtas, lingö genom kronobeljeningen fortskaffas på samma sätt, som Kongl, brefvet den 16 Juni 1813 föreskrifver i afseende på infordrade utlåtanden, m. m., en lindring i poslutgifterne redan blifvit presterskapet beredd, hemställdes, att den väckta frågan icke måtte till! någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. Då några sådana förhållanden sedan sista riksdag icke inträffat, som kunna föranleda till afvikande från den då af vede) börande Utskott uttalade och af Rikets Ständer godkända åsigt i förevarande ämne, anse Utskotten sig äfven nu böra hemställa., att hvad i den ifrågavarande motionen blifvit yrkadt icke må Lill någon åtgärd föranleda. Stockholm den 18 Maj 1848. STOCKHOLM, elmén & granbergs tryckeri, 1848. Statssamt Allm.
Statens plats ibland menskliga samfunden, med afseende på dess pligt, alt i sin mon bidraga till raensklighetens utbildning och förädling i allmänhet. För en hvar faller det genast i ögonen, att det första af dessa föremål är, efter sin natur, alldeles absolut; att det icke tål någon vilkorlighet eller någon afprutning, eller något undvikande. Sjelfva lifvet är blott ett; den första pligten är dess upprätthållande; ingen fyrk, ingen blodsdroppa får dervid sparas: de medel som dertill erfordras, måste vara osviklige, samt lika oeftergiflige som deras ändamål. Det andra föremålet, förkofringsmedlen, är deremot redan till sin natur af en relativ beskaffenhet, och skyddet för detsamma måste således äfven blifva relativt, ej mindre till sjelfva föremålets större eller mindre värde, än ock till de medel den skyddade egendomen till sitt försvar förmår bekosta. Om frågan hvad härmed är besvarad, så följer i ordningen frågan huru; och denna delar sig, i naturlig följd af den föregåendes beskaffenhet, uti tvänne nemi. 1:0 huru skall nationalsjelfständigheten osvikligt upprätthållas, och 2:0 huru skall egendom och communicationer med andra nationer betryggas. En blick på krigskonstens enklaste grunddrag innehåller svaren härå. All strid är en brytning emellan krafter, der den starkaste kraften behåller segren. Visshet om seger kan ej vinnas annorlunda, än genom visshet om öfverlägsen kraft. Då allt hvad konsten förmår verka poneras lika, så vill öfverlägsen kraft säga detsamma som öfverlägsen massa af stridbar personal, och vissheten om seger hvilar således ytterst derå, att kunna uppställa, på den local der striden skall afgöras, en större härsmagt än den fiende man har att bekämpa. Härpå hvilar också ytterst den ofelbara visshet - Siats-Ulskottels Utlåtande N.-o 453. 9 het vi Svenskar ega, alt ingen fiende skall kunna underkufva oss, emedan ingen fiende finnes, som förmår, alt uti vårt eget land uppställa en så stor härsmagt som vi sjelfve, derest vi äro enige och beredde att i öfvad massa möta honom.
Utlåtande om inrättande af en BergverksSchola. 2:0 Afslagit OeconomiceUtskottets förnyade Utlåtande, rörande yrkadt förbud mot införsel af Utländskt spunnit Bomullsgarn. 3:0 Beslutit, att Förordningarne af den 6 Sep» tember och 20 December 1815, rörande HusbehofsBrännvinsbränningen, borde till efterlefnad fortfara, med den förändring, att endast en 90 kannors Panna må på en egendom af hvad värde 60m helist få begagnas 'Af den i5 Maji: Att Ståndet 1:0 Bifallit följande Utskotts Utlåtanden, nemligen: Stats Utskottets: ' Rörande förhöjning i aflöningen för Wermlands Fältjägare Regemente. Medel af Staten till Cassern åt Kongl. Andr$ GardesRegementet, Den 21 Maji. lii Ytterligare Lönförhöjning för MilitairStaterna.' Utbyte af en del utaf den KronoBränneriet på Ladugårdslandet tillhöriga Tomt. Ladugårdslands Krono-Bränneries upplåtande till Cassern för Andra GardesRegementet. RiksgäldsContoirets tillstånd och förvaltning. Båtsmanslndelningen i Blekinge. Roteringen i Jemtland. Skånska Roteringen.' Hästhemmans och Fördels räntornas utgörande vid Skånska CarabinierRegementet. Wadstena fordna Klosterbyggnaders upplåtan» de för Hospitalslnrättningen derstädes. Constitutions Ut slottets; Angående Föreskrifter om en Voteringssedels afläggande. Ändring uti 29. §. Riksdagsordningen och 107; $. Regeringsformen. a:o Lagt till Handlingarne: BancoUtskottets Utlåtande: Angående rättighet för en och hvar att emot Svenskt Speciemynt af Banquen till-? I t 2 Dm 21 Maji. byta sig Guld och* Silfver i stänger och tackor, samt OeconomiceUtskottets
Man får således gissa hvad man vill; men hvad Utsk. derom tänkt, får man alldeles icke veta. Då nu Hr Schwan i sin reservation deremot sagt, att just nuvande förhållanden äro serdeles lämplige, för att bifalla förslaget, och han jemväl för sin framställning anfört skäl, som af alla jag hört synas mig vara mest öfvertygande, tyckes det vara i sin ordning, att denna punkt återremitteras, på det att Utsk. må blifva i till fälle att besvara motionärens framställningar, och först derefter lära R. St:r blifva i tillfälle att kunna fatta en på skäl grundad öfvertygelse i frågan. Alla som i denna fråga yttrat sig hafva sagt, att rättvisa och billighet fordra en sådan nedsättning, eller, för att gå principenligt tillväga, att man borde helt och hållet borttaga beskattningen; men, säger man, granlagenheten bör afhålla R. o. Ad. att sådant besluta. Jag måste bekänna, att jag icke kan fatta denna grannlagenhet; ty om Staten aflönar tjenstemännen otillräckligt, ser jag icke, hvarföre man då icke skall öppet sådant tillkännagifva. Det må vara de öfrige Stånden obetaget att afslå frågan om nedsättning i beskattning af embetsmäns löner; men att uttala hvad man tänker, kan jag aldrig finna vara orätt, och något hinder för Utsk. att, såsom Gr. Gvlden7 H. 17 258 Den 24 Maj f m. stolpe yttrat, gA principenligt tillväga, nemi. att föreslå uphörande af embetsraännens beskattning i sin helhet, kan jag icke finna, helst flere Ledamöter derom framställt förslag. Jag anhåller om återremiss på denna punkt. Hr Hjärne: Jag har redan yttrat, att jag icke förbisett den i grannlagenhet, hvarom här blifvit ordadt. Gr Gyldenstolpe har \ yttrat, att inom detta Stånd denna fråga icke bordt väckas. Jag ^ har icke något emot ett upskof af denna fråga, till dess de öfrige Ståndens beslut blifva kände; men jag vill fästa upmärksamheten derpå, att om R. o.
Emb.-Berättelse för år 1848. systemets värde eller förkastlighet; och jag tillägger, ali bruket af de nya ransakningshäktenn såsom sådana skulle på samma gång, enligt all min förhoppning, bibringa goda grunder för beräkning af en ringare fångpersonal vid uppgörande af planen för de nya straffan ge lser na, än som varit att beräkna efter ett förhållande, der öfriga ogynnsamma omständigheter sammanträffat med en förslappning i strafftillämpningen, för att uppdrifva talet af brottslingar vida utöfver föregående tidens. Ty jag är förvissad, alt bland de för första gången häktade rätt månge, som i gemensamhelsfängelset skulle förfallit till obotligt förderfvade, skola räddas genom ensamheten och förskoningen från det smittade sällskapets inflytelse; att fångnumern skall fortfara att aftaga i de län, der länshäkten med celler införas, och än mer aftaga öfver hela riket, sedan alla länshäkten blifvit till sådana förvandlade. Alt de fleste bland dem, som ännu kunna vänta sig annan framtid än fängelsets, äro tillgänglige för ånger och goda föresatser, är hvad jag funnit genom erfarenheten i cellfängelserna bekräfladt; och min tro på det nya straffsystemets slutliga seger har således genom den erfarenhet, jag inhämtat, icke lidit någon rubbning. I detta föreställningssätt instämma de yttranden, som Fångpredikanterné vid cellhäktena afgifvit uti sina berättelser till Kongl. Fångvårdsstyrelsen öfver religionsvården vid dessa häkten för år 1848. Alla dessa berättelser sammanstämma i vitsord om ådagalagda prof af föresatser till förbättring hos fångarna, och i förhoppningar om dessa föresatsers fullbordan hos de flesta, endast de kunde dels under ransaknigstiden afhållas från gemenskap med andra fångar under forslingar lill och från domstolarna, och dels efter slutad bestraffning finna utvägar att ärligt försörja sig.