Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
N u var signalen gifven, och med tiodubbel styrka dånade de lössläppta skrattsalfvorna från hvarenda pulpet, hvarenda vrå i det gamla kontoret, så att rutorna skallrade, o c h folket utanför på gatan stannade, började skocka sig och lyssna, frågande och undrande, hvad i all världen man hade för sig i dag hos hrr Hippman, där allting annars brukade vara så högtidligt och affärsmmessigt. När hr Hippman ändtligen kunde få ljud igen, sade han med allvarsam och sträng t o n: » Och så mycket herrn vet, vi tål inte under några förhållanden sådant där slarf och sudderi på vårt kontor. K o m ihåg det. » Han kastade det hopskrynklade aktstycket ifrån sig på Lagers pulpet o c h gick. Det var första och sista gången Henrik Lager skref vers på kontoret. Men när han gick hem den kvällen, tog han med sig sitt verk och läste upp det för modern. Först blef hon lika förvånad, som han varit det själf, med när hon hemtat sig något, omfamnade hon under tårar » sin långa, rara pojke, som var en så stor poet o c h nog skulle bli en berömd man med tiden ». Ifrån den dagen arbetade Henrik med sin sångm ö kväll efter kväll, långt i på nätterna. Han hade redan poesi skålpundvis på och i sitt skrifbord, men hade icke offentliggjort något annat än ett par småbitar i någon illustrerad tidning, s o m få hade läst o c h alla glömt, utom fru Lager, den fromma själen, som hade dem urklippta s o m märken i sin bibel och där grät glädjetårar öfver dem hvar kväll, innan hon somnade. Men nu höll han på med ett stort arbete, o c h det var snart färdigt; då skulle det tryckas och nog med ett skapa hans rykte, därom voro både han och mor öfverens. Det var en idyll i 12 sånger, » Rosen i Solhagen », en riktig idyll med kärlek, svärmeri, blommor, foglar och solsken, vår och gröna lunder i öfverflöd.
Om man tänker sig, att staden Calmar har en tullupbörd af 270,500 Bdr, och åtnjuter i tolagsersättning 8,700 Edr, men tullupbörden något år nedgår till endast 270.450 Bdr, så med en sträng tolkning af Utsk:s förslag skola 3,25 proc. å bristen 50 Bdr i beräknade tullupbörden afgå från den staden tillerkända tolagsersättningen. En sådan beräkning blir svår, isynnerhet som minskningsproc. är olika för alla städer, hvaremot förhöjtiingsproc. är lika för dem alla. Jag hemställer alltså till Hr Gr. o. Landtm., huruvida han icke skulle vilja föreslå B. o. Ad. att bestämma ett minimibelopp af t. ex. 500 Bdr. Med denna obetydliga förändring vågar jag tillstyrka bifall till Utsk:s framställning i denna punkt. Hr Printzensköld: Allt ifrån mitt första upträdande på detta rum emot frihandelsmännen, har det förhållande å dessas sednare3 sida alltid blifvit iakttaget, att huru mycket man än söker göra begripligt, det rnan från nationel grund hemtar stöd för sina åsigter om behofvet af skydd för våra näringar, dessa åsigter likväl förkättras ända derhän, att man vill förflytta sin motståndare 4 ii 500 år tillbaka uti tiden för att åt hans påstående gifva utseende af orimlighet. Till den talare, sorn yttrat sig i denna rigtning, öfverlemnar jag att anställa undersökningar om handelns tillstånd för så lång tid tillbaka. Jag ämnar icke följa honom.
Om denne skulle på sig öfverflytta en ersättning, som han under åberopande af deras förluster begärt och erhållit , kunde han väl icke gerna, om än hans eget lidande 4o4 StatsUtskottets funnes vida större än deras, undgå, ätt anses hafva handlat oredligt. På vår Landsfaderliga Styrelse faller visserligen icke, hvilket hvar redlig Svensk man med glädje erkänner, någon sådan skugga. Jag ville ej eller, att den skall fördunkla R. St:rs och deras StatsUtskotts förhandlingar. 3:o De förluster Staten lidit genom de nied Finland förlorade, till andra ändamål såsom t. ex. Bibeltryckningen, Krigsmansliuset m. m. anslagne Kronotionde och Ilemmansräntor, äro i så måtto lindiade, alt genom Finlands frånsöndring också årliga behofvet är förminskadt. Så förhåller sig icke med Barnhustionden, som egenteligen var donerad till Stockholms Barnhus, der fosterbarnens antal de sednare åren snarare blifvit ökadt. Man säger väl att Barnhuset tillhörer llnfvudtaden, men denna tillhörer ju riket, ifrån hvars alla provincer, af andra könet ditsamlas de lill tänkesätt och seder minst förvaradede, som lättast frestade och mest frestande recrutera Barnhuset. Bättre ett stort Barnhus i Stockholm, än mångå smärre i Landsorten , må der slägtet bibehålla sig sundare till Physik och Moral — äfven med uppoffring af Statens tillgångar för hufvudstadens helsö och sedebrister! Jag röstar af dessa skäl isynnerhet för den mening, att Stora Barnhuset mätte, utom hvad StatsUtskottet föreslagit, undfå ett Capital af circa 29,000 R:dr, motsvarande sin med Finnland förlorade Kronotionde. För åren 1809—1824, eller till dess ersätt » ningssumman utföll, kan, såsom mig synes, ersättning icke komma i fråga. Betänk an den, N:o 28g. Uli hvilken mening instämt Hr CancellieRådet von HartmansdorffHr Professoren Hasselroth j Hr Rudman Lundgren och Grosshandlaren Aspelin.
St. enhälligt ansett, affälling från vår rena Evangeliska lära tillåtas här i landet qvarvara, hvilket säkerligen vore af en högst vådlig inverkan å allmänna tänkesättet, hvars lutning till religiös indifferentism och vankelmod, våra allvarlige förfäder visligen velat förebygga. Arfsrättsfrågah är onekligen af mindre betydenhet. Men just derföre synes den serskilda frågan om arfsrälten, ej böra tillerkännas en sådan vigt, att man derför må äfventyra hela den stora hufvudfrågans återförsättande på en oviss ståndpunkt; dervid en ytterligare kamp förestår emot dem, hvilka vilja afskaffa allt ansvar för affall från den Svenska kyrkan och dess rena Evangeliska lära. Ropen på propos. förnyades. Br Löwenhjelm, Gust. Sam,: Det hufvudsakligaste och mest talande argument, som anföres mot religionsfriheten, år, att Statens borgerliga enhet ej kan bibehållas, eller förlorar sitt kraftigaste stöd, om statsmedlemmarne ej äro förenade genom religionens band, och om en sådan religiös enhet ej kän åstadkommas utan tvång, så kan religionsfrihet i ett ordnadt samhälle ej medgifvas. Detta argument innehåller åtskilligt sanni. Ty visserlieen gifves intet starkare band menniskor emellan än religionen. Men som religion är en viljans sak, kan den omöjligen påtvingas någon. Ty ingen har väl dristat påstå, att man förmår tvinga öfvertygelse:1 eller hjertan. Den enhet, som åstadkommes genom tvång, kan således aldrig Den 16 Juni. 209 aldrig vara en religionens enhet. Den måste endast bestå i den yttre formen, under det att i grunden skiljaktighet fortfar, ja förstoras af försöket att med våld förena, hvad som i sig sjelf är stridigt. Så har Sverige länge förverkligat idealet af den slags kyrkliga enhet hvartill man genom tvång kan komma. Och likväl beslår denna beprisade enhet blott i yttre förhållanden, såsom alt alla döpas enl. samma handbok, att alla, vare sig med lock eller pock, framdragas till Herrans nattvard, alt man vid vissa högtidliga tillfällen svärjer pä de symboliska böckerna, som dock endast fåtalet känner ens till namnet.
Då jag icke tror, att Taxens-Komitéerna komma alt göra sig det besvär, som Gr:n förutsatt, med mindre än att uti författningen sådant dem ålägges, så uppstår härigenom en lucka uti Hr Braunerhjelms förslag. Då man kan förutsätta, såsom Gr. Lagerbjelke gjort, ali Taxens-Komitéerna skola upgöra serskilda och olika förslag, dels med afseende derpå, att det kunde blifva 1, 2, 3, 4, 5 serskilda 120 Den 8 Augusti. ställen, dels alt dessa ställen kunna blifva inrättade i mycket olika delar af socknen, dels ock med afseende derpå, att olika kannetal bränvin kanna på dessa olika ställen försäljas, och då Taxer:s-Komitéerna, säger jag, skola taga alla dessa omständigheter i betraktande och upgöra förslag i enlighet dermed, synes mig också, att sådant borde hafva blifvit vidrördt uti den §, som nu är framställd. Hr Printzensköld: Sedan jag haft tillfälle att ytterligare höra innehållet af Hr Braunerhjelms förslag, måste jag, i likhet med Frih. Raab, bestrida antagandet af detsamma. Gr. Lagerbjelke har visserligen sökt att ådagalägga lämpligheten och riktigheten deraf, att Taxens-Komitéen skall på förhand bestämma kannetalet för hvarje utskänkningsoch utminuteringsställe, innan K. M:s Bef:de fattat sitt beslut i afseende på de till honom ingifne ansöknme, men jag hemställer om en sådan framställning öfver frågans behandling kan vara rigtig. Taxer:s-Komitéens ändamål är att beskatta hvad som redan finnes bestämdt, och icke att provisionelt, om jag så må uttrycka mig, tillkännagifva hvad den eller den skall skatta, ifall han erhåller den eller den rättigheten. Detta är en oformlighet, som jag icke förut hört omtalas, då fråga är om att fatta beslut, och detta så mycket mindre, som Taxens-Komitéen är en så beskaffad myndighet, hvars beslut vinner laga kraft, i fall det icke öfverklagas.
Jag anhåller om pro - Den 16 Mars f. m. position, på salt Herr Grefven och LandtMarskalken yttrat, på dét vi må få snart slut; ty jag inser ej någon annan följd, i fall den method vidtages, som Friherre Anckarswärd yrkat, än tidsutdrägt, utan ändamål för öfrigt. Vårt förhållande kan ej jemföras med BorgareStåndets. Detta Stånd har en StåndsOrdning, men ej, såsom vår, med Konungens sanction försedd. — Frågan om publiciteten bör således hos oss behandlas mera i Constitutionel form, sedan Ordförandens vägran att framställa den tillförene yrkade propositionen nu mera blifvit godkänd. Friherre Boije, Ludvig: I sjelfva principfrågan skall jag ej tala. Voteringen må tala derom. Men hvad formen angår, vill jag föra Ridderskapet och Adeln lill minnes, att då RiddarhusOrdningen uttryckligen stadgar, alt ingen främmande får här ingå, blir det väl nödvändigt, att dessa ord borttagas, och att ett annat motsatt stadgande införes. Således kan väl Ridderskapet och Adeln ej vilja, att Offentlighet skall äga runi, så länge detta stadgande i RiddarhusOrdningen står qvar. Ändamålet med denna erindran är endast, att lätta det hårda omdöme, sorn man tillåtit sig emot ConstitutionsUlsk ottet samt Ridderskapets och Adelns Ordförande, hvilka, som mig synes, handlat ganska rätt. Herr Lefrén: Jag anmälte mig straxt \ Den iG Mars f. ra. öfter Friherre Boije, emedan jag fruktade, att han skulle tala emot publiciteten; men då han ej det gjort, utan blott yttrat sig öfver formen af propositionen, hvarom vi tänka lika, vill jag endast derföre tacka honom, och har ej mera att säga. Hans Excellence Herr Grefve De La Gardiej Jacob, anförde skriftligen:
För öfrigt hafva Revisorerne under pröfning förehaft följande, af personer inom Banco-Verket, i befordringsoch löne-frågor, anförde besvär och gjorde ansökningar, nemligen: a) Besvär af Chefen för Bankens Depositions-Afdelning, Fredric Michael llelsingius, deröfver att Banco-Fullmägtige ett år sednare skall uppflyttat honom till den högre Commissarie-lön, än han, efter förmenande, varit berättigad, att denna förmån åtnjuta. b) Besvär af Constituerade Kamereraren Anders Wilhelm Wäström deröfver, att lian, som den i5 October i834 blifvit, medelst Constitutorial, befordrad till Kamererare i Småsédels-Contoiret, icke vid denna syssla bibehållits. c) Ansökning af Banco-Commissarien Wilhelm Netherwood, om rättelse uti Banco-Fullmägtiges beslut, hvarigenom han skall hafva kommit i åtnjutande af högre Commissarie-lönen ett år sednare, än han kunde anses dertill berättigad. cl) Ansökning af f. d. Bokhållaren S. L. Ritzell, om förhöjning i honom beviljad Pension. e) Ansökning af f. d. Bokhållarne G. O. Björk och Jonas Fredzell, om ökning i dem tillagd Pension och rättighet till Sedelskrifning. I hvilka frågor Revisorerne deras yttrande i behörig ordning meddelat. §• 13. Tumba Paj)pers-B viik. Hufvud-Böckerne för Åren i835 och 1836 hafva vid jemförelse med verificationerne funnils till zillran rigtigre. O O Räkenskaperne för nämnde år hafva visat följande resultater:
Län, jemte frälseräntan af ett helt hemman i Calmar Län, hvilken, efter markegångspris i pen - Riddarhus-Utskottets Utlåtande M 5. 3 ningar förvandlade, afkastning af Direktionen disponeras, jemte räntan af fondens kontanta tillgångar till stipendier och pensioner. Vid anställd granskning af räkenskaperna öfver alla ofvan uppräknade kassor och fonder, har Utskottet icke funnit anledning till någon anmärkning, hvarföre Utskottet med nöje vitsordar den särdeles noggrannhet och ordning hvarmed samma räkenskaper blifvit förda. Beträffande i öfrigt frågan om förvaltningen af dessa kassor och fonder, har Utskottet, efter tagen kännedom af Direktionens protocoller och dertill hörande handlingar, ansett sig böra med tillfredsställelse förklara att Utskottet funnit Direktionens förvaltning hafva varit i allo öfverensstämmande med de i Direktionens instruktion samt serskildt gällande reglementen, donationsbref och testamentsförordnanden meddeldta föreskrifter. Uti förevarande § anmäler Direktionen i öfrigt, hurusom Direktionen låtit vid vederbörlig Domstol bevaka ett uti Direktionens berättelse till sednaste riksdag omförmäldt testamente af frami. Enkefru Friherrinnan Wrangel von Brehmer samt jemväl vidtagit uödiga åtgärder för testamentsmedlens utbekommande, medelst en af Hofrätts-Assessoren Grefve Rudolf Horn, såsom skyld med en annan testamentarie efter bemälda Enkefru Friherrinna, Fröken Eva Maria Sofia Eleonora Gustafva Horn, utan någon utgift för ltiddarhus-kassan, utförd rättegång emot testamentsgifverskans son och enda arfvinge Majoren Friherre Carl Gustaf Wrangel von Brehmer, men hvilka åtgärder ej ledt till det dermed åsyftade ändamål, så att i denna sak för Direktionen endast återstode att tillkännagifva, det Grefve Horn förmält sig framdeles skola meddela upplysning, huruvida, efter den slutliga utredningen af Friherrinnan Wrangel von Brehmers bo, någon behållning deri möjligen kunde förebringas.
Med nuvarande anordning åtgår flera år för fullständig undervisning och Staten får följaktligen för hvarje elev vidkännas alltför stora utgifter. 1 Utskottets tanke måste derföre en förändring härutinnan nödvändigt vidtagas, så vidt Institutet skal! kunna blifva hvad det bör vara, en praktisk (illämpningsskola. Omsättningen af eleverne skulle derigenom blifva betydligt större, lärarekrafterna sparades och Institutet komme tvifvelsutan att sedermera utveckla en vida större verksamhet än hittills, helst om tillika, på sätt Kommers-kollegium hemställt, stadgades, att blifvande läraren i åugmachiulära borde meddela undervisning jemväl uti de för undergående af machinist examina föreskrifna läroämnen samt att dylika examina finge vid Institutet alläggas. Emellertid har Utskottet, erkännande att Institutet, äfven med dess nuvarande organisation, i viss mån bidragit till skeppsbyggerikonstens framsteg inom landet, icke kunnat förbise att någon tillökning är behöflig uti Institutets anslagssumma, 104 Stats-Utskollets Utlåtande M 99. ehuru Utskottet ansett sig icke kunna i allo biträda det förslag Kongl. Maj:! härutinnan framställt. Om ock billigheten fordrar att der anställde lärare erhälla någon tillökning i dem tilldelade arfvoden, lärer dock härvid böra tagas i betraktande alt dessa tjenstemän, som vanligen äro officerare, tillika åtnjuta aflöning på annan stat, hvadan nedsättning i de föreslagna beloppen synes kunna med skäl ifrågasättas; och då, innan sådan förändring, som här ofvan i afseende å undervis ningsämnena vid Institutet blifvit antydd, egt rum, det icke heller synes lämpligt att anslaget för Institutet å ordinarie stat uppföres, torde icke heller denna del af förslaget böra godkännas.
Skulle åter de nu gjorde Reservationer eller andra anmärkningar inom PiiksStånden föranleda återremiss, och de af K. M:t nådigst uppgifne särskilde förhållanden för ena och andra af desse nu ifrågastälde mål blifva närmare utredde, så skall, derom är jag öfvertygad, ej afseende vägras äfven desse få återstående Medborgare, hvilke, de fleste med fullt lika goda sköl som flere af dem, hvilke redan erhållit deras ersättning, förlitat sig till det löfte R. St:r år 1812 gifvit, medelst bifall till K. M:ts nådiga Proposition, att, af den besparade utbetalning å då afskrifna Sveriges Utrikes gäld, afsätta någon Fondj hvarå ersättning kunde anvisas för sådane bevislige förluster, som under en loflig handel och sjöfart blifvit tillfogade Betänkan den. 33g Svenske man, af Magter, med hvilka Riket varit i fredligt förhållande; likasom till K. M:ts och It. St:rs rättvisa Considererande, att ej ensamt desse med deras egendom, utan hela Staten, må ansvara för det ofvannämde aftal uti Fredsslutet i Kiel, hvarmed K. M:t fann sig höra qvitta Dess undersåtares anspråk för, medelst denna Tractat, Riket tillskyndade mångdubblade större fördelar. Jemför man då, att nyttja en Svensk Riddersmans ord vid sista Riksdag i dess Stånd: Vinsten af försvunnen Utländsk gäld af flere Millioner i Silfver-, och erhållandet af ett Konungarike, å ena sidan, mot några 100,000 R:drs ersättning till egne Medborgare å den andra, hvilkas så beskaffade förluster just varit en hufvudanledning till de Krig, som slutades med sådane Resultater; så har den af R.
CCedan vi passerat lif vets middagshöjd, få A - J vi allt oftare erfara, huru det ena efter det andra blifver » ett minne blott », och att i samma mån som vännernas tal minskas, dess mer vidgar sig det graffält, som gömmer dem, bvilka gifvit impuls åt, gjort en eller annan insats i vår egen utveckling. Tänka vi efter, räkna vi åren, så märka vi nästan m e d förvåning, att » tiden var inne », att det var godt för honom eller henne att få sluta en lång vandring. För oss själfva har ungdomens dödsbäfvan försvunnit och vi undra blott i tysthet: när skall väl vår stund komma att lystra till sista signalen? Under den flydda veckans lopp hafva säkerligen för mången svensk kvinna utom mig känslor af tillgifven saknad väckts vid budet om Anna Willmans bortgång; och genom vemodsflor ha vi i minnet blickat tillbaka till den trofasta vännen och lärarinnan från våra » klangdagar » — till henne som lärde oss att i ungdomsjublet få tonen klar och ren. Anna Olivia Willman, dotter till hofrättsnotarien, den på sin tid framstående violinisten och musikläraren Olof Willman och hans maka Ulrika Kristina Lindblad, föddes i Stockholm den 20 juli 1826. Redan vid späda år förmärktes hos henne nedärfda musikaliska anlag, ovanligt fint öra och säkerhet i att finna en angifven ton. Så t. ex. berättades af hennes bror, Anders Willman, huru fadern omtalat denna sista egenskap för sina musikvänner, och en afton, då de voro samlade i Willmanska hemmet, väcktes lilla Anria och tillsades att på pianot anslå den ton, som just då tutades i närmaste kyrktorn —; genast och utan sökande gaf hon rätt ton. Under sin uppväxt erhöll hon en grundlig musikalisk utbildning, först af fadern och sedan af de förnämsta förmågor här i Stockholm. Hon blef en mycket skicklig pianospelerska och ackompagnatris och gaf redan i midten af fyrtiotalet pianolektioner. Först i slutet af fyrtiotalet var det som hon började att studera sång och då under hofsångare Bergs ledning.
Majit, såsom stridande emot den af Rikets Ständer vid sista Riksdag stadgade ordning för återbetalningen, ogillad, hade likväl någon åtgärd icke visats vara vidtagen, att för ersättningen af sistnämnde balancemedel erhålla lika beskaffad säkerhet, som den, hvilken blifvit eftergifven, eller genom innehållning af Landshöfdingen halfva lön. Då, såsom Kongl. Stals-Contoret uti dess i detta ämne afgifne och under pag. 163 vid berörde Berättelse fogade Utlåtande anfört, Rikets Ständer, vid afskrifningens beviljande, allenast fästat det vilkor, att Landshöfdingen af Wingård ”inom fem år härefter” borde till fullobetalt vissa bestämda ersättningsbelopp; så finner Utskottet, lika med Kongl. Stats-Contoret, att upphörandet af sequestern utgjort enda vilkoret af möjlighet för Landshöfdingen af Wingård, att de honom ådöm» 6 Stats-Ulskotlels Berättelse N.-o 3i i. de ersältningarne verkställa; och får, i afseende på nuvarande förhållandet med de anmärkte ersättningsmedlen, Utskottet upplysa, att, efter afdrag af de Invalid-Inrättningen i Carlstad tillhörande 5ooo R:dr, om hvilkas utbekommande nämnde Inrättning emot Landshöfdingen anställt rättegång, återstoden af ersättningsbeloppet till större delen redan blifvit, jemte ränta, under loppet af år i83a inbetald, så alt allenast deraf återstå 1,680 R:dr i3 sk. 7 r:st., hvilka dels bero på liquid, som, enligt Rikets Ständers beslut, bör, såsom omförmäldt är, inom fem år, räknadt från senaste Riksdag, vara fullgjord, samt dels på slutlig handläggning af Kongl. Kammar-Rätten.
Flere domare hafva inskränkt sig till att, i ordagrann öfverensstämmelse med 1800 års förordning, uppläsa och i intecknings-prot:t intaga dylika afhandlingar, utan att ingå i pröfning om upplåtarens eganderätt till den fastighet, i afseende på hvilken upplåtelsen skett, under det att andra återigen ansett en tillämpning af de allmänna föreskrifter, som finnas stadgade i K. Förordningen den 18 Juli 1818, äfven härutinnan vara alldeles nödvändig. På samma gång som jag, i likhet med reservanten, till en del ogillar detta af Utsk:t afgifna Utlåt., kari jag icke underlåta att, utom den af Frih. Armfelt framställda anmärkningen, äfven påpeka en bristfällighet, som efter mitt förmenande synes vidlåda reservantens förslag. Jag har nemi., i anledning af det förhållande, som ofta inträffar, och hvarpå de fleste domare säkerligen sett exempel, att folk vid domstolen söka inteckning af kontrakter, som någon gång varit ända till 50 år gamla, och detta sedan upplåtaren redan flere år varit död, ansett ett tillägg till den ifrågav:de reservationen vara af behofvet påkalladt. Det skulle lyda så här: »och att han ännu innehar densamma.» Jag skulle helst hafva velat yrka rent afslag å detta Betänk. men då frågan emellertid synes kunna hjelpas genom en återremiss, vill jag yrka derpå. Jag ber på samma gång få uttrycka den förhoppning, att Utsk:t må företaga en välbehöflig revision af K. Förordningarne 1800, 1844 och 1845, som röra inteckning af arrende, nyttjande-rätt m. m., så att på detta sätt en fullkomlig konseqvens i dessa frågor må kunna vinnas. Hr Nordenfalk: Jag begärde endast ordet för att få förklara, det jag ingalunda vill motsätta mig en återremiss af detta Betänk.; och förenar jag mig med de 3:ne sista talarne i deras anhållan derom.
Det är således verklig okunnighet om hvad till hästafvel förbättring först erfordras, huru mycken tid som måste gå förlorad, och den oersättliga skada man häruti tillfogar sin starka inhemska race, hvilken nu i stället för constant, antagit en oerhörd mangd degenerations-egenskaper, och då man efter uppgifna theoder uti skrifna afhandlingar 16o Den 10 September e. rm allmänt synes ifra för häst-förädlingen här i landet, innan man gått första steget att återföra en inhemsk race till constante egenskaper, huru skall väl något resultat deraf Lii möjligt. Det är denna förstörande theori, som redan i flere decennier föredragit hästens yttre formförädling, emot nyttan att bibehålla dess constanta egenskaper, som nästan öfver hela verlden hyllat de vidunderligaste Croisserings-försök; och hvaraf resultatet nu för den sakkunnige visar sig i nästan alla constante hästracers hufvudegenskapers totala upplösande, i det att dessa numera med ingen tillbörlig visshet kunna ä racen fortplanta deras egne för ögonen synlige förträffelige arfsfördelar. Jag måste erkänna, det jag med all uppmärksamhet undersökt, och velat genom forskning samt flere försök vinna nödig erfarenhet för att kunna försäkra min öfvertygelses rigtighet i denna sak. Man vet icke allmänt, att Sverige är i anseende till sitt härdande clinjat, så väl som tili flere ojemförlige localförhållanden, framför de fleste länder i Europa rikligen begåfvadt för att ernå hästförbättringens största fullkomlighet, det borde i min öfvertygelse äga den kraftfullaste af alla förädlade hästracer, då man genom antagande af en hel annan grund än passionen för häslförädling, ville börja med återförandet af den inhemska racens constanta natur, och aflemna all obehörig blandning, Den ro September e. in. ning, med ett ord, upphäfva möjligheten för alla och en hvar alt utan kännedom och kunskap utifrån införa hästar, samt såsom systeme antaga nödige urval af ston och hingstar, samt fri uppfödnings-method, å håidian d te localer enligt min afhandling 1826. Må derföre icke vara sagdt, alt ju