Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Han är rädd for sanningen och besväret att söka henne, om dermed vissa föreställningar, vid hvilka han vant sig, måste bortfalla, och så kommer han äfven med de ärligaste afeigter till det resultatet, att vidskepelsen icke mera fins hos honom och de med honom liktänkande. Detta sjelfbedäge ri är ett vida kraftigare hinder för upplysningens spridande än det jesuitiska resonnemanget hos dem, som förstå, att millioner af deras likar fortfarande famla i vantrons och vidskepelsens okunnighetsmörker, men för egna eller vissa samhällslagers intressen anse bäst, att detta förhållande icke ändras. Desses motstånd mot sanningen är endast ett yttre och öfvervinnes lätt nog, der individen sjelf har frigjort sig från de inre betänkligheter, som äro starkare bojor. Der en gång behofvet af klarhet och sanning gjort sig verkligt gällande, hålla inga yttre påverkningar eller maktmedel tillbaka. Undersökningen blir helt enkelt en nödvändighet, en pligt mot det egna, ständigt frågande jaget, och fruktan att möta ett misstag eller nya villomeningar kan dä icke qväfva kunskapsbegäret. Det är för dem, som hunnit denna punkt, som det nu omtalade arbetet genom sin populära framställning är af stort intresse. Det skall för mången, som ansett sig fri från vidskepelse och fördomar, visa, att han djupast i hjertat gömt och omhuldat en god portion deraf. Och han kan gerna läsa boken, ehuru den fria forskningens motståndare tillsammans med indifferentismens lättingar efter det första uppseende, som den fritänkande literaturen från de senare årtiondena väckte, lyckats göra det till en modesak inom vissa kretsar att tala derom som om » en öfver-vunnen ståndpunkt ». Af den stora allmänheten är den ståndpunkten. ännu icke hunnen, men vi sträfva deråt med stora steg, och stunden är inne att icke krypa bakom neutralitetens likgiltighet, utan taga parti, undersöka sjelf och skaffa sig klarhet. tStrindberg och qvinnofrågan. Af Hjalmar Branting. Sveriges f. n. icke blott i begåfning främste, utan äfven i radikalism längst framskridne författare har på senaste tiden råkat ut för det egendomliga ödet att uppträda som reaktionär emot en vaknande frihetsrörelse.
För min de! kan jag icke inse annat, än att det ju vore en fördel för CanalRolaget , att erhålla den föreslagna summan, äfven endast såsom lån, då Ständerne blott förbehålla sig betalning , när afkastningen ökas. Jag anhåller derföre ånyo , att summan endast såsom låne-anshg måtte beviljas, under samma återbetalnings-vilkor, som fastställdes för Götha Canal. 23° Den 20 Octoher j. rn. Herr Hjerta: Utskotten hafva icke trott sig böra föreslå Rikets Ständer något, som ej varit öfverensstämmande med hvad Actie-ägarne begärt, och Kongl. Majits Nådiga Proposition innehåller. Utskotten ha icke trott sig böra påtruga Bolaget något lån, utan endast bevilja ett anslag, för att underhålla Canalen, till dess den San bära sig sjelf. Utskotten hafva utgått från den synpunkt, att frågan endast vore om att hjelpa fram Canalen, till dess inkomsterne ökades, väl vetande, att de skulla blifva ganska betydlige genom en ombyggnad af SöderSluss. Utskotten trodde först, att allt skulle vara hjelpt med skuldens afskrifvande, men funno sedan , att derigenom likväl icke blef möjligt underhålla Canalen, emedan flere arbeten, broar m. m. ännu fordras. Canaibanken’måste repareras efter åtskilliga ras, och afsatser gjöras i vallen. Det är för att sätta Bolaget i stånd att garantera Ständerne, det Canalen hålles öppen, som Utskotten föreslagit i’dessa 15,000 R:dr på fem år. Man har icke trott, att något öfverskott deraf skulle uppkomma, emedan man icke ens tillåtit Bolaget, att beräkna sig någon ränta på Actierne under dessa fem år. Jag nödgas således förnya mitt yrkande, att bidraget icke må lemnäs under namn af låne-anslag , utan att inan då häldre må afskrifva Bolagets skuld, emedan jag är öfvertygad att Bolaget i förra händelsen icke är i stånd att emottaga det. Herr von Hartmansdorff, Auguji; De värde Talare, som yttrat sig emot bidragets benämning af lane anslag^ hafva ansett ett sådant för Den 23 October j< m. ani Bolaget icke vara af någon nytta.
Jag skulle således ingalunda hafna velat tillstyrka någonting, sorn kunde afvika från den aktningsvärda striden för grundlagens helgd, som R. o. Ad. i detta hänseende redan utkämpat, eller hvaraf Ståndet lemont så aktningsvärda prof. Likaledes skulle jag i enlighet med hvad Hr von Hartmansdorff nyss yttrade, om frågan vore ulan afseende på att det vore att ingripa i Konungens prerogativ och att kringgå grundlagens stadgande och bud, — likaledes, säger jag, skulle, 0111 saken lage inom Ständernes rätt, jag ingalunda hafva instämt i något förslag, som hade till syftning alt beröfva universilelerna den del af deras förmåner, som ligger i ägandet af de 4 facul [eterna, som från första början af universiteternes tillkomst hafva utgjort en grundval, ett villkor för deras tillvarelse. Ingalunda heller, mine herrar! skulle jag någonsin hafva gifvit mitt bifall, om det varit i fråga att rycka de ynglingar, som först trädde från föräldrabuset, från det ställe, der de kunna stå under sina faderliga lärares vård, och rycka dem hit, till en hufvudstad, såsom det här varit ifrågasatt. Man behöfver endast kasta en blick på sällskapsiifvet i de större städerna för att finna olämpligheten alt der förlägga universiteter, och jag erinrar mig, alt då jag lefde i en universitetsstad uti Preussen, uti Berlin, der vården är den strängaste, så hände det mig, just då jag var i sällskap med en person, som dref den läran alt universiteter borde finnas i hufvudslädernn, alt då vi efter en lustfärd om aftonen skulle återvända hem, så sade han mig, att vi kunde åka i hvad åkdon som helst, blott icke i ett sådant, der studenter sutto. Blott det ordet var en fullkomlig vederläggning af den lära han försvarade. Jag ber således de herrar, som i detta fall dela mina tänkesätt, vara öfverlygade om att jag aldrig kunnat instämma i Hr Ekströmers yttrande, 0111 det varit i fråga att tillvägabringa något sådant; men genom den fullkomliga förändringen af den förra voter:s-propos:n, som .StatsUtsk. i betänk.
Ilan har nomi. trott, att en sammanbindning af sjöarne vore tillfyllestgörande, så att jernvägen från Almundsryd till Carlshamn blir öfverflödig, hvilken enl. hans åsigt, icke skulle bära sig. Om han nu föreställer sig, att R. St:r bevilja anslag till sammanbindning af sjöarne, och man sedan finner, att denna kommunikation icke upfyller sitt ändamål, lärer det väl vara omöjligt att åstadkomma 128 Den 7 December. ett bolag för ifrågaV:de jernväg. Derföre mäste de olika äsigterne inom det redan bildade bolaget förenas. Det är också gifvet alt Småland af sjökommunikationen icke har den ringaste nytta, såvida icke en jernväg anlägges ifrån Almundsryd till Carlshamn. På grund af dessa och de af Gr. Lagerbjelke anförda skäl anhåller jag örn bifall till Belank. IIr Anckarsvärd: Min afsigt har icke varit, att varor skola stanna vid Almundsryd. Ett bolag kan ju bildas för varornas forsling derifrån, och detta bolag kan ju förskaffa sig CO ä 100 hästar för det ändamålet, men under vintertiden, då ingen forsling ifrågakommer, kunna dessa dragare afyttras, hvilken åtgärd är långt mindre kostsam än en jernväg, som under vinlren icke kan begagnas, och min öfvertygelse är att under den årstid den kan begagnas icke 2:ne bantåg i veckan komma att afgå. De här omnämnda upgifterne äro allt för högt beräknade och många felaktigheter finnas deri. Jag fortfar i min anhållan om ålerremiss. Frih. Cederström, Rurh: Då man sett, att R. 0. Ad. i flere fall tvekat, att t. ex. till sjösänkningar bevilja anslag.af långt mindre belopp, än det ifrågavide, kan man icke förundra sig öfver det motstånd, som den föreslagna kommunikationsleden emellan Asasjön samt städerne Wexiö och Carlshamn här rönt. Till detta företag har Utsk. tillstyrkt ett anslag af 525,000 Rdr utan a te rbärings-skyldighet, och ett lån af 825,000 Rdr.
Högvördiga Preste-Slåndet har till Lag-Utskoltet remitterat en af Herr Biskopen, Doctor Hedrén väckt motion om sådane förändrade föreskrifter, angående kyrkoplikten, alt den offentliga och enskilda må kunna sammanfalla eller åtminstone återföras till dess första bestämmelse och skick. I sådant afseende yttrar motionären, att kyrkoplikten ursprungligen icke varit ett straff, utan en försoningsakt emellan kyrkan och någon fran henne affallen medlem. Denria försoning klefve, till sin inre del, tillvågabragt genom inre medel och tillhörde den inre osynliga kyrkan, men då denna äfven hade sin yttre synliga personlighet i samhället, måste försoningen med henne jemväl bevisa sig utvärtes uppenbar. Kyrkoplikten borde derföre förändras till en frivillig försoningsakt samt dennas yttse skick och sammanhang med Kyrkooch Siats-författningar bestämmas, hvarvid i betragtande borde.tagas, först hvilka förseelser, som föranledde till kyrkoplikt, sedermera huru lagskipniugen egde densamma ådöma samt slutligen huru och med hvilka bruk den skulle verkställas. Jemte anmärkning, att föreskrifterne i sistnämnde afseende tillhörde liturgien, år af motionären vidare anfördt, att, i fråga om bestämmandet af de brott emot kyrkan och Staten, hvilka igenom ifrågavarande kyrkoinrättning behöfde försonas, deri grundsats borde följas, all hvar och en vore från den inre kyrkan utesluten, som fallit ur båttringstiljståndet, och att likaledes en hvar, sorn i yttre handling bevisat uppenbara tecken till ett sådant fall, mäste anses vara utesluten från den yttre kyrkans förening; och för Öfrigt funnos redan flere härom meddelade stadganden i Kyrko-ordningen, allmänna Lagen sami ålskillige Kongl. Bref och Förordningar, hvartill 20 Lag-Utsholtets BetänkandeN.-o 161, motionären hänvisade, med förklarande, att flere jemkningar uti oell tillägg till desse bestämmelser torde erfordras, men att derom nu ej vore fråga. Det vigtigaste vore dock sjelfva lagskipningen och sältet lör dess »(Öfvande uti mål af denna beskaffenhet. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970
Alldeles enahanda förhållande förmodar jag äfven äga rum i afseende på Calmar sliftskyrkor, åt hvilka, sedan de äldre stiften blifvit delade, andelar af den derifrån utgående domkyrkotionden jemväl blifvit anslagna. Det måste för öfrigt vara obestridligt, att stiftskyrka och domkyrka numera äro fullkomligt adaeqvata begrepp och att, om en domkyrka anses böra berättigas till åtnjutande af dessa s. k. dorakyi kolunnor, så bör äfven stiftskyrkan komma i åtnjntande af samma förmån. I fall åter endast domkyrkorne vore härtill lagligen berättigade, skulle de af Regeringarne i fordna tider vid åtskilliga tillfällen gjorda dispositioner af domkyrkotunnorna hafva varit emot lagar och författningar stridande, hvilket dock svårligen torde kunna ådagaläggas. Jag anser således rättsgrunden i detta afseende ingalunda vara afgjord genom K. M:s sedan sista riksdag rörande förevarande ämne meddelade beslut, ulan anser deremot R. St. aga fulla skäl att förnya sin i delta hänseende förut gjorda framställning. — En värd talare har här uppgifvit,alt Hernösands stad ägde tillgång att uppföra sin kyrkobyggnad. Detta tyckes likväl vara motsagdt af nuvar. förhållande. Ty hade Hernösands stad ägt härtill erforderliga tillgångar, så förmodar jag att staden ej skulle låtit sin kyrka förfalla i det skick, hvari den nu befinner sig, utan långt före detta gått i författning om densammas iståndsättande !6 H. 53 418 Den 14 November c. m. eller ombyggande. Hvad för öfrigt Upsala domkyrka beträffar, så får jag bestämdt förklara, att jag förmodar, det hvarken Utsk. eller någon af dem, sorn hysa samma åsigt med Utskrs pluralitet, genom det nu understödda förslaget afselt detta herrliga tempels förfall och förstörelse.
Med de härvid valda ziffror af 80,000 R:dr fastighetsvärde eller 4,000 R:dr årlig inkomst, har afsigten varit att inskränka valbarheten till dem, som kunna anses ega större fast egendom, idka någon betydligare rörelse, innehafva högre tjenst, eller eljest, efter vårt lands förhållanden, befinna sig i en någorlunda betryggad ekonomisk ställning. Inom dessa kategorier torde ock i allmänhet den högre bildningen och den mera omfattande erfarenheten vara att söka. Då majoriteten bland de politiskt berättigade har i sin makt att tillsätta båda Kamrarna, torde det icke heller vara obilligt, alt den i valet af den ena Kammarens ledamöter inskränkes till dem, som icke uteslutande representera denna majoritets egna intressen. Yidare är af sedt att åt denna Kammare bereda ett i sann mening aristokratiskt element genom stadgandet att dess ledamöter, likasom Landstingens, icke erhålla arfvoden. För att afbryta sina vanliga sysselsättningar under en icke obetydlig del af året och underhålla sig på egen bekostnad vid Riks - 44 Kongl. Maj:ts Nåd. Proposition N:o 61. dagen, fordras nemligen icke blott en god förmögenhetsstäjlning, utan jemväl ett af nit för det allmänna eller åtminstone af ärelystnad lifvadt sinne, som vill underkasta sig en uppoffring. Det kan visserligen icke förnekas, att genom dessa inskränkningar komma att från Första Kammaren uteslutas många, som för densamma skulle utgöra prydnader, men dessa äro icke heller obeköfliga för Andra Kammaren, och med den i fråga om Första Kammaren lcmnade valfrihet inom hela riket, lärer någon förlägenhet för ett tillräckligt antal värdiga ledamöter inom de fastställda gränserna icke kunna uppstå. Dessa inskränkningar kunna möjligen framdeles utan fara borttagas, men intill dess erfarenheten ådagalagt att personer af utmärkt förtjenst företrädesvis der eftersökas, och att icke mera eller mindre tomma löften om reformer i alla riktningar eller blotta ifvern för sådana blifva det säkraste medlet att vinna flertalet af valmännens röster, torde det icke vara öfverflödigt att i don ena Kammaren inlägga en motvigt emot begäret efter allt för hastiga förändringar.
ÖfverlntendentsEmbetet i nåder anförtrodda inredningen af Nationalmuseibyggnaden numera så långt fortskridit, att en del af de Staten tillhöriga samlingar, hvilka äro afsedda att derstädes förvaras, kunnat öfverflyttas till nämnda byggnad, som är beräknad att under nästkommande år invändigt fullbordas, har ÖfverlntendentsEmbetet, uti underdåniga skrifvelser dels af den 19 Juni detta år dels af den 9 innevarande månad, jemte anmälan härom afgifvit förslag till de anordningar och utgifter, hvilka ansetts vara af behofvet påkallade för framtida vård och underhåll af ej mindre sjelfva museibyggnaden än äfven den del af berörda samlingar, hvilka äro ställda under Öfverintendentsembetets inseende; och har Embetet härvid anfört, att detsamma, vid öfvervägande af detta ärende, visserligen funnit såsom den enda fullt tillfredsställande anordningen i afseende å förvaltningen och vården af de samlingar, hvilka vore afsedda att bilda det s. k. NationalMuseum, att alla dessa, nemligen Kongl. Maj:ts Musei, Kongl.
Att han dyrkats äfven af Finnarne under namn af Turisas, framgår ur Agricolas gudaförteckning i företalet till Psaltaren, öfvers. till finska. Måhända står det finska tora, strid, i sammang härmed. Man har, såsom bekant, angående ursprunget till dessa benämningar länge varit tveksam. Undsr det Thunmann91 anser den svenska i ljud och betydelse öfverensstämmande benämningen på en af Skandinavernas högsta gudar, Thor, vara ett lån af de finska folken, motsäges detta af Rühs och afgjordt af Jakob Grimm i hans Deutsche Mythologie. Castrén afgör ingenting derom. I flera smärre afhandlingar93 antar Schiefner, dock endast på grund af ömsesidiga likheter, att Finnarne af de Germaniska kulturfolken emottagit Thordyrkan. Detta skäl är dock ej tillräckligt; likaså icke heller de af Grimm anförda. Han antager neml. att benämningen Thor uppkommit genom sammandragning af Thonar, gam. sachs. Thunar, anglos. Thunor Dessa sednare äro väl af samma stam som döna, dåna, dunder, donner, beslägtade med stammen ton, men sammandragningen är högst problematisk. Föröfrigt visar han att ordet ofta förekommer hos Skandinaver och Germaner, men någon motsvarighet hos beslägtade folk i Orienten kan han ej uppvisa; och dock glömmer han detta icke i andra fall, t.ex. vid stam. Zio. Det vigtigaste han anför är, att äfven Kelterna hafva ett ord Taranis, betydande åskans gud.94 Tillsvidare står derföre denna benämning temmeligen enstaka hos de ariska folken. Vända vi oss åter till nord-Asien för att söka nyckeln till denna gåta, så möter oss en stor mängd ord, hänförande sig till himmelen, morgonrodnaden, gud, solen, och till ljudet mer eller mindre beslägtade härmed. Jag har ofvanföre vid jemförelserna med taivas anfört flera. Ytterligare finnas i Karagassiskan, som numera öfvergått till en Tatarisk dialekt, orden djârak, tjârak ljus, klyfta, tjorormen gå, fara, Burät. oktargoi himmel, enl. Schott sannolikt af ok hög och targoi
Jag kan ock icke dölja min förundran öfver den inconsequence i yttrade Principer hos Lag-Utskottet, hvilken lätteligen upptäckes om dess Betänkande, rörande af flere Ledamöter påyrkad skärpning i straffet för Skogs-tjufnad jemföres med nu ifrågavarande. Uti det förra anser Utskottet sig icke kunna instämma uti hvad påyrkadt blifvit, förnämligast af den orsak, att emedan Skogstjufnaden ätligen tilltagit, skulle för många personer Den i April. 41 blifva med vanära stämplade, om berörde brott varda såsom andra stölder bedömde; och t feer detta synnerliga medlidande, visar Utskottet i det sednare Betänkandet den lika Oväntade hårdhet att tillstyrka, det andra Tjufvar, hvilka fjerde gå, gen förbryta sig, skola hängas, emedan det mildare straff, hvarmed 1779 års Kongl. Förordning belägger dessa brott, enligt Utskottets tanka icki väcker nog skräck och afsky. Ögonblicket är dock icke nu inne att granska förstnämnde Betänkande; hvadan, med förbehåll att fiamdeles, enär detta förekommer, få närmare utveckla mina tankar, angående Skogstjufnaders hämmande och lämpeliga bestraffning, jag nu tillåter mig omförmäldte Reflexioner endast för att med exempel bevisa, att ehuru vid Lagstiftning nödigt år, att antagne grundsatser icke stundom följas, stundom åter motsägas , utan alltid vara respecterade, så att brott af enahanda art och beskaffenhet saint immoralite, blifva lika behandlade, och medföra för de felande lika straff och vanära, Högloflige Utskottets omnämnde tvänns serskildte hemställningar det oagtadt från dessa reglor afvika.
Sedan detta blifwit werkstäldt, ilpropas hwarje afdelning för sig, som begifwer sig inom Skranketat förrätta Bänkmans-wal, hwarwid hwar och en inlemnar en fluren sedel, teknav med en af de personers namn, som i afdelningen finnes, dä den som de siesta rösterne erhållit ar behörigen wald Bänkman. Hafwa twänne eller flere undfått lika antal röster, dä stal dem emellan lockås. Ar nägon borta dä hans afdelning upropas, hafwe han sin rätt til deltagande i walet för den gängen förwerkat. Sedan Bänkmännen salunda aro walde, sammanträda de genast samma dag i ett särskildt rum och wälja med flumé sedlar, innan de ätskiljas, Tjugufem skicklige och erfarne Män til Ridderstapets och Adelns LIeäorer, af hwilka dock Atta böra bland Grefwar och Friherrar tagas, hwilka LIcÄorer påföljande dagen, sä wida görligt wara kan, efter stedt anslag, Ledamöter i alla Utstött rrtwälja. Afgår Bänkman under Riksdagen, wälje den afdelning, til hwilken han hört, en annan i hans ställe, pä sätt stadgadt är, hwilket nya Wal, efter derom dagen förut gjordt särskildt anslag, allid in plena ste bör; blifwer rum bland LIeÄore» De ledigt, äterbesättes dec genom wal af Bänkmännen, af hwilka wid sädant tilfälle minst Tjugusex böra wara tilstädes och i Walet deltaga. Alla andra Lieelorsr och Nämnder, som til särskilde - Den 29 Mars. e. m. 1391 stilde befattningar enligt Regerings-Formen och Riksdags-Ordningen erfordras, wäljas, efter derom dagen förut stedt anslag, af Slandet samfält in kleno. §. 24.
Om sättet att söka rättighet till Handels idkandej och om Laga Domstol i förekommande mål, med mera, sorn, till följe af denna Författning, bör tjena till ef ter rättelse. '§• i Då någon vill erhålla tillstånd till idkande af sådan Handel, som ej utan Burskap får ega rum, anmåle han sig hos HandelsSocieteten; hvarefter, och sedan hans skicklighet blifvit, i den ordning I. Art. föreskrifver, utrönt och styrkd, BurskapsSökanden eger anmäla sig hos Magistraten, som, derest icke något i öfrigt emot hans behörighet förekommer, honom Burskap å Handel meddelar. De personer af qvinnkönet, som endast vilja idka Handel med egna tillverkningar, tillkånnagifve sådant hos Magistraten, samt vid HandelsSocietetens nästa sammankomst. no Lagutskottets Betånkandert. Tvister, sorn kunna förekomma emellan Handlande samt deras Lärlingar oell Beljenter, samt åro af den beskaffenhet, att de efter IV. Art. bora pröfvas, skola jemväl af Magistrat upptagas och afgöras. §. 2. De mål och ärenden, som, till följe af denna Författning, i allmänhet höra till Magistratens åtgärd, skola i Stockholm af HandclsCollegium , såsom forsta instantien, upptagas och pi öfvas. §• 5. Öfver Magistratens eller IlandelsCoIlegii Beslut, få B esvår anföras inom klockan Tolf å fjortonde dagen efter delagtigheten, i Lmdsorterne hos Lindshofdiugarne , och i Stockholm lios ÖfverStåthållaren. Den , med ÖfverStätliåliarens eller Landshöfdingens Utslag missnöjde, ege, att fåre klockan 12 å fyraliofemte dagen, efter deraf erhållen del, underdåniga Besvär anföra hos Kongl. Maj:t i Dess Handelsoch FiuanceExpedition ; dock gånge tvånne sammanstämmande Utslag i verkställighet; och bör å hvarje Utslag, utan behof af missnöjes anmälan, tecknas tid och ort för Besvärs anförande. Lagutskottet! Bet tillhandla. m §• 4.
Hagens skälla ljöd, Torpets tomte bjöd, Högsta gäster in på bästa gåfvor; Sommargrönt och gädda, Smultronbär och grädda, Skott och valthorn i den glada skogen; Nicopompi sång Lafaridondon Alltid klarstämd, alltid redobogen. » I dessa Atterboms verser rullas upp för oss en tafla, full af stämning från det glädtiga och vittra lifvet vid detta hof, där Dalin strängade sin lyra, där en kvick och liflig drottning samlade kring sin person, hvad den tiden Sverige ägde ypperst af andlig begåfning, skönhet och älskvärdhet, och där den skämtsamma tonen ändock aldrig blef slipprig eller lättfärdig, just till följd af den höga sedliga ställning, som Lovisa Ulrika själf i motsats till sin stora samtida, Katarina den andra, intog. Genomgår man nu helt nyktert Dalins vitterhetsarbeten, finner man alla dessa smådikter till konungen, till drottningen, till hoffröknar m. fl. skäligen matta, och man påminner sig Franzéns strof i den berömda sången öfver Creutz: grund och botten hjärtligt tillgifven. Han å sin sida var ett mönster af äkta män, och deras trohet till hvarandra var obrottslig. Utan tvifvel kan deras äktenskap räknas till de lyckligaste i den tidens furstehus. Hennes ställning till sina äldre barn var däremot långt ifrån god; synnerligast kom hon i ett spändt förhållande till Gustaf den tredje, hvilken ändock i så mycket liknade sin mor och af henne fått för lifvet bestämmande intryck. Denna söndring blef orsaken till, att den förr så firade drottningen måste, sedan bon 1771 blef änka, tillbringa sitt återstående lif i klosterlik afskildhet på Svartsjö slott, under det den glädje, hon infört i landet, i ökad måtto blomstrade vid hennes sons, konungens, hof. Dubbelt olycklig måste vi nu anse henne, därför att hon saknade den religiositet, som ensam gifver förmåga att med jämnmod möta lifvets oblida växlingar. Ellen Bergström, Omvändelse. Det är ju så mycket Så mycket, och åldrar att riktigt kan le åt så mycket, som nöter och som binder tungt.