Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
det, som bär det nyas prägel i städernas förändrade utseende, i det offentliga lifvet, i smaken och uppträdandet hos denna stora medelklass, som nu tränger sig fram; huru allt det som träder i dagen af det moderna lifvet på dön för främlingen så dyrbara gamla jorden bär liksom ofärdighetens och smaklöshetens hallstämpel. Man tänke blott på de städer, som blifvit de resande kärast — Venezia, Firenze och Roma! — I andra städer kan det moderna tyckas på sin plats. I Milano t. ex. Kontrasten mellan dess prunkande ståt och hela det vördiga93 DET MODERNA ITALIEN. äldre Milano, hvaraf dock så mycket ännu finns kvar, kan synas väl bjärt. Ser man ' närmare efter ha likväl de jättestora palatsen något säreget » mila-nesiskt » i sin granna typ, som räddar dem från banalitet. Och Milano är ju mindre en minnenas, än en den lefvande handelns stad. På de flesta af oss verkar den godt som den är: en fåfäng, blomstrande, rörlig köpmansstad med lummiga parker, luxuösa försäljningsmagasin, en viss ståtlig palatstyp, där stora gemensamma trädgårdar skymta innanför de öppna pelargårdarne; i stadens centrum Europas vackraste och lifligaste glastäckta gata! — Men hvem hämtar. sina italienska intryck från Milano? I Venezia däremot, där börjar under lyckligare omständigheter entusiasmen. Där känns ock allt det moderna som en skriande smaklöshet — ja, rentaf ett vanhelgande. Man tänke endast på ångsluparna, med ång-hvisslingar och kolrök, som fara uppoch nedför kanalen, följda af gondolierernas svordomar och glåpord — eller * på den breda, fastlandsmässiga Corso Vittorio Emmanuele, som börjat genomskära ett af de mest pittoreska kvarteren af det gamla Venezia! Gåfve man sig någonsin tid att stanna i Bologna, skulle man där kunna få se, att det onekligen kinkiga problemet: utvidgning och nybyggnad i en historisk stad, någon gång kan få en lycklig lösning. Om det berott på intelligenta arkitekter eller på styrka och lifaktighet hos lokaltypen, vet jag ej.
Motionärerne åsyfta nemligen dels vissa inskränkningar i den nuvarande predikofriheten vid enskilda sammankomster till andaktsöfning, dels ersättning derför genom en ordnad lekmannaverksamhet inom kyrkan. I förra hänseendet har blifvit föreslaget: af Kontraktsprosten Janzon: ”att hvar och en må vara tillåtet alt på sammankomster för andaktsöfningar föreläsa bibeln ordagrannt, äfvensom asketiska skrifter af renlärige förfaltare, sjunga psalmer ur vår kyrkas psalmbok och föreläsa böner, men all lekman, som ej är särskildt dertill befullmägtigad, ej må förklara bibeln elier hålla andeliga föredrag inför en samlad menighet, vid det vite nu gällande lag ålägger den, som, emot kyrkoråds förbud, uppträder såsom talare på sammankomster för andaktsöfningar.” af lliksdagsfullmägligen Nils Andersson: ”alt ett bestämdt stadgande må blifva ulfärdadt, att den person, som vill inbjuda till eller föranstalta religiös sammankomst, bör icke allenast om tiden och stället för densamma hos församlingens prest och kyrkoråd göra anmälan så tidigt, alt vederbörande kunna vid tillfället vara tillstädes, om de sådant akta nödigt, utan äfven uppg:fva, hvilka främmande talare der komma att uppträda, samt förete betyg öfver deras frejd och kristendomskunskap, allt vid bot af 25 till 100 Kalr R:mt till församlingens fattigkassa, hvilka böter, vid bristande tillgång, skulle förvandlas till arbetsfängelse. ” 8 Sammans. Lagsamt Allm. Besv - och Ekon.-Utsh. Betänkande N:o 34. Ulskoltet skulle törliända endast behöfva påpeka, huru ofvanberörda förslag, i synnerhet det af Kontraktsprosten Janzon framställda — om de i öfrigt voro verkställbara, hvilket med skäl kan belviflas — skulle leda till en lagstiftning fullkomligt stridande mot den grundsats af frihet till hållande af religiösa föredrag, hvarpå Kongl. Förordningen angående särskilda sammankomster för andaktsöfning den 26 Oktober 1850 hvilar.
Redovisning för förhållandet emellan Bankens metalliska tillgångar samt dess Sedeloch Depositions-Skuld, till ådagaläggande om, och i hvad mohn, Bankens metalliska Cassa stöde till Sedeloch Depositions-Skulden i ett bättre förhållande, än 2 till 5, är jemväl uti förra Revisions-Berättelsen (pag. 20) meddelad till den 28 November i835. — Metalliska Cassan öfversteg då förhållandet af 2 till 5 med ett belopp af Banco Riksdaler 4,268,53i: 27. 10. Förhållandet har sedermera, enligt hvad de lill Banco-Fullmägtige ingångne rapporter utvisa, under nedan upptagne tidpunkter, varit följande: — i3 Tidpunkten. Häraf visar sig, att, ehuru inträffade tillfälliga brytningar i handelsförhållanderne i allmänhet, under de sistförflutne fem månaderne betydligen inverkat på förhållandet emellan Bankens redbara fonder, å ena, samt dess Sedeloch Depositions-Skulder å den andra sidan, och föranledt, att under desse månader Silfvermynt till jemförelsevis ansenligt belopp, emot förr, utur Banken uttagits, sådant likväl icke på det hela rubbat det förut varande gynsamma förhållandet emellan Bankens reella fond och dess berörde skuld. — Oaktadt de hinder och svårigheter, hvilka, genom stockningen i Handelns gång, i år uppstått för afsättandet af Sveriges förnämsta exportartikel, jernet, har Vexelkursen, som vanligen hållit sig vid 127^ å 128 sk. på Hamburg, ej eller gått öfver i32^ sk., emedan, redan vid en kurs af i3o^ sk. och således allenast 2^ sk. öfver pari, Silfver, under nuvarande lättare communicationer, kunnat, af en och annan, med någon, om än ringa, vinst, utföras, i stället för att, mot sådant pris, begagna vexlar, för liqvids verkställande å utrikes ort.
SLI drefs hon i stdlet a£ tidsriktningens ofversvinneliit spekulativa str6lu in pfi ett oinr %de, dar hon sorn konstnar nldrig kunde blifva heminwstadd. Foljden blef, att det ilfven i hennes biittre romaner f i k e s stdlen, p i hvilka hennes egna ord om en af de tidigare novellelma kunna. Dylilra stdlen taga sig desto barocknre ut i jiirnforelse ined sBdana s m l piirlor nf humor som t. es. skildringen af forh3illandet mellan presidenten och mnmsell Ronnqvist i presidente ens dottrara eller af ofverstinnau i D Famil jen H. i, som midt under intrycket af den mest tragislia kris i sitt lif f6rmi.r allvmligt grala pb koksan, som gIomt slcilja kotlettraden f r h bringan - en sitnation, som ovilllzorligen pbminner om den fortriiffliga episoden i Gosta Berlings saga, dar Melchior Sinclairs maka blifvit instiingd i sknfferiet af sin brutale inan och midt i sin bedrofvelse auviinder tiden till att ordna syltbuikar pB hyllorna. Dylika scener tyda pA, ntt ' om Fredrilza Bremer endast tagit mod till sig att lBta sina narmaste manliga vanner t. es. Boklin, Faldcratz ' eller Geijer sitta model1 for herrarna i sina roinnner-, skulle dessa ha. burit samina priigel af lif, som nu ar fallet med frokeu Greta i)) Nina? och frolren Sophia i 2En dagbok)), hyilka annu i dag forml intressera lasaren. I stiillet fbr att nu hennes pnssionerade bofnatorer verka likn orimliga som Bruno i ' ~Grannarnau ' och hennes dygdige hjaltar lika sentimentalt abstrakta som den adle, lnngsiktige Yngve Frej (!) Nordin i)) Herthan!
Att tillvägabringa löneförbättring för Befälet, medelst minskning i dess personal, låter påtagligen icke verkställa sig, i anseende till Regementets trägna tjenstgöring; och att förneka Befälet vid detta Regemente en tillökning i lönen, i likhet med Officerarne af Svea och aldra LifGardesRegementerne, synes väl orättvist; jag hemställer derföre, att Befälets lönetiilökning 3,a5o R:dr må enligt den Kongl, propositionen å Stat uppföras, samt det af Kongl. Maj:t äskade tillskott för UnderBefälets löneförbättring oafkortadt utgå. Då Underbefälet vid de i Stockholm förlagde Regementer äro till löneinkomster bland de mest vanlottade inom hela Arméen, och derjemte förlagde å den dyraste ort i Riket, samt hafva högst trägen I Den 5 October e. m. tjenstgöring, så innefattar den begärta summan elt af behof och rättvisa påkalladt medel till förbättrande af deras villkor; och jag får tillägga, att inkomsterne för Underbefälet vid de i Hufvudstaden stationerade Regementer äro till den grad otillräcklige, att en Underofficer ofta, med Hustru och Barn, knappast kan lifnära sig, och således begagnar första tillfälle som yppas, för att söka inkomma på Linietrupperne, eller välja annat näringsfång. Hans Excellence Herr Grefven och Landt Marsk alken gjorde proposition lill bifall å i2:te Punkten. Ropades Ja och Nej. Herr Nordenfalk: Till hvad Grefve Brahe anfört har jag obetydligt att tillägga. Jag anser mig likväl skyldig nämna, att om de 3a5o R:dr Kongl. Majrt 1823 beviljade Befälet vid LifGardet till Häst, för alt komma till likhet i lönevilkor med Befälet vid de öfriga GardesRegementerna, icke skulle bifallas att blifva uppförde å Stat, så blir följden endast, att de hädanefter såsom hittills komma att utgå af Titelns besparingar, enär de icke mera lära kunna Befälet fråntagas.
Enligt min tanka är det nästan omöjligt att mera klart och bindande uttrycka de tvenne vigtiga hufvudsatser, som här förekomma, nemi. att sedan under tidernas lopp grundskatterna blifvit sammanbundna med jordvärdet, dessa i sjelfva verket äro att anse som en intecknad ränta, tillhörig Staten, hvaröfver ingen har skäl att klaga; samt att rubbningar i detta slags skatter, under sken af rättvisa mot. jorden, i sjelfva verket blifver en orättvisa mot personerna. Jag vill härmed visserligen ej hafva sagt, att all förändring i detta hänseende skulle vara absolut förkastlig; Tvertom! jag tror, att sådana fall kunna finnas, då den är af giltiga skäl påkallad, men jag har velat åberopa en ryktbar författares ord, för att ådagalägga oriktigheten af den föreställning, som mången hyser, att alla slags grundskatter vore olämpliga, och för att visa, med hvilken försigtighet detta ämne bör behandlas. I afseende å dessa grundskatters förhållande till skattebeloppet i sin helhet, förekomma också i Frih. Bondes tal några anmärkningsvärda upgifter. Så t. ex. säger han, att Englands åkerbruk har nästan inga direkta skatter, ty hela landets s. k. assessed taxes upgå knappast till 3 pund sterl. Den värde talaren har dock här begått ett stort misstag, då han såsom skatter tillhörande jordbruket, åberopat dessa assessed taxes, ty dermed menas ingalunda några sådana. De utgöra deremot en klass af öfverflöds-skatter (Impöts somtuaires) såsom för betjening, vagnar, hästar, hundar, jagträttighet o. s. v. och kunna således på intet sätt häuföras till jordens beskattning. Frihrn torde i stället hafva menat »landtaxes», men då är åter siffran oriktig, ty dessa upgå ej till mera än omkring ^ af den upgifna summan. För Frankrike äro upgilterna ännu mera afvikande från de källor, jag rådfrågat. Först och främst beräknas jordvärdet här till 83 milliarder francs.
Trenne frågor måste han hafva utredda, besvarade och bevisade, innan han kunde anse spelet vunnet. På dem berodde expeditionens lyckliga lösning. Den qvinna, som i sitt bref till honom undertecknat »Arnold Lindqvist», hvar fanns hon? Hammar var öfvertygad om att hon ej skulle kunna meddela honom något nytt; men hon skulle ovilkorligen kunna bekräfta hans misstankar. Hon vore det enda vittnet till Brauners brott, liksom arbetaren Strömberg varit det enda vittnet till mordbrandsanläggningen i E–tuna. Vidare: hvar funnos bevis för att ingeniör Sven Danielsson i E–tuna vore, såsom detektiven misstänkte, identisk med den för omkring fem år sedan till Brasilien afreste Arnold Lindqvist, hvilkens namn såväl Brauner som brefskrifverskan använde? Hon visste det naturligtvis, och betjenten Kristian torde äfven känna det. Men den senare skulle svårligen kunna förmås att förråda sin husbonde, af hvilken han utan tvifvel kunde vänta den rundligaste ersättning för sin tystlåtenhet. Slutligen: Hvar finna ett säkert bevis, som kunde styrka, att mordbranden öfverenskommits mellan Danielsson och Brauner? Kanske qvinnan äfven kunde upplysa om detta? Qvinnan, qvinnan, qvinnan!! Han måste finna henne. Kristian skulle tvingas att räkna upp ännu flera af sin husbondes, denne moderne Don Juans älskarinnor. Hammar måste finna henne, om han också skulle genomleta hvart enda rum i hufvudstaden. Ett ögonblick kom han att tänka på Brauners hustru. Men han slog denna tanke ifrån sig; ty den sista en sådan man som Brauner skulle anförtro sig åt vore just hustrun. Det är sant, att detektiven genom fyndet af bankavisen, som bestyrkte att Brauner vore en förfalskare, kunde fordra dennes häktande. Han behöfde sålunda ej frukta att Brauner skulle undkomma honom. Det vore naturligtvis detektivens ovilkorliga plikt, att till kommissarien inrapportera sin upptäckt. Men Hammar var ej synnerligt glad häröfver. Till hans principer hörde att först fullfölja hvad han hade för händer, innan han kastade sig in på något nytt. Och förfalskningarna voro en ny sak för sig. Detektiven hade sin lilla ärelystnad.
Slutligen har Frih:n sagt att jag orätt citerat hans motion, så till vida, att han verkligen satt nordvestra banan framför den östra, men om jag gjort en ofrivillig omkastning af summorna, så är detta af ingen betydenhet i sak. Frih. af Ugglas: I ani. af Frih. Sprengtportens anfö rande, vill jag förklara, att orsaken hvarföre jag icke velat utsätta något maximum i afseende å räntan är den, att om långifvaren får veta att staten vill betala en viss ränta, så sätter han icke ned sina fordringar derunder. R. St:r ha, mig veterligen, heller aldrig afgifvit några bestämmelser härutinnan, utan alltid förständigat Riksg.-Kont. att afsluta lån på bästa möjliga vilkor. Och får jag, i ani. af Frih. Raabs ytterligare anmärkning, endast förklara att då jag i min motion begagnar orden »om» och »när», så lärer det väl icke kunna tolkas som om jag ville att penningar genast skulle anskalTas, hvilket icke heller är min mening. Frih. Sprengtporten: Jag får fästa den sista varda ta larens uppmärksamhet på, att de lån, som för Svenska Statsverket hittills blifvit afslutade, varit afsedde för vissa förut bestämda och af långifvarne kända ändamål; men att deremot förhållandet är annorlunda, då långifvaren har sig bekant, att behofvet är eventuelt och beroende deraf om lån på antagliga och billiga vilkor kunna erhållas. Jag hyser det förtroende till Regeringen, att om R. St:r fastställt ett visst maximum, den likväl skall bemöda sig afsluta lånet på billigare vilkor, om konjunkturerna medgifva sådant; och kan således icke erkänna giltigheten af de skäl, min värde motståndare anfört mot min yttrade åsigt. Gr. Sparre, Erik: Jag vill icke nu ingå i något or dande om det ifrågav:de af Frih. af Ugglas framställda förslag om upplånande af 24 millioner. Jag betviflar att konjunkturerna under nästförestående statsreglerings-period så förändras, att det blir möjligt, att, utan att ytterligare skada vår kredit, göra ett sådant lån.
Ost akt om ru ny Regeringsform rädsta och öfwcrens omma; att sjklfwe fastställa den grund, pä hwit en Medborgares wäifärd, säkerhet och lugn stola Havila, och att utstaka der öfwerläggningssätt som snarast och lämpligast kunde leda till dek äfyftade ändamälek. Wi hafwa ock i likhet nred Hans Kongl. Höghe's Nädiga yt« trande, funnnit, att den blitwande Negerings-Formen borde hem ara Kmunga-Magtens hcgd och werkuingsförmaga, befästa Medborgerliga säkerheten och ägande rätten, bekräfta Wär owickortiga bestatknings» rätt och öfriga friheter, stadga A lmänna Medlens ordentliga förwallmng, utfälla Konungens Älädgist iva« - iZ2s Der: 28 Aebruarir. mares och Embetsmans billiga answarighet, freda Domare-Embetet frän werkan af Magtspräk samt försäkra Skrifoch Tryckfrihetens laqbundna men till alla grenar af allmän nytta sträckta utöfning. Till följe häraf hasme Wi ät det af Ost walde Constitu ions-Utskott öfwerlemnak Utarbetandet af en sadan Regerings-Form, samt till Hans Kongl. Hög. het framburit den underdäniga önstan der täcktes Hans Kongl. Höghet emedlertid widtaga de kraftigaste anstalter till Rikets tryggande och warn. Wi hafwe ändkligen sett wart ljufwasie hopp fyllas, dä Hans Kong!. Höghet Riks-Föreständaren, uppä Wär underdäniga anhållan, under den 6 Junii antaget, jemte den af Ost fastställde Regeringsform^, Konunga-Styrelscn öfwer Swea Rike och Länder. Med tacksamhetens hela förtjusning hafwa Wi cmottagu Wär utkorabe
tTedervärda Bonde-Ståndet har till StatsUts kottet remitterat ett Memorial af Riksdags-Fullmägtigen, från Östergöthlands Län, Lars Lidman, med hvilken Riksdags-Fullmägtigen från samma Län, Anders Nilsson, sig förenat, hvaruti Lidman anfört att, då 80 §. i Regerings-Formen tillåter hemställanden, om ändringar uti Indelnings-Verket, han ej tvekat, alt, med anledning af Rusthållarnes vid Wikbolands Compagnie af nu mera indragne Östgötha Ca valleri - Regemente, yttrade önskan, om en sådan ändring i afseende på rustnings-skyldighetens utgörande, hvarigenom ej allenast de rustande sattes i tillfälle att samma skyldighet på ett lämpligt sätt fullgöra, utan äfven Staten komma i åtnjutande af den årliga inkomst, som emot meranämnde skyldighet kunde anses svarande, detta ämne till uppmärksamhet framställa. I sådant ändamål har Lidman föreslagit, att antingen Rusthållarne af ofvanberörde Compagnie måtte emot en viss, årlig afgift njuta befrielse från alla till Rustningen hörande omkostnader af Karls värfning, beklädnad, i.9o Stats-Utskoltets Arliga underhäll, m. m., eller, om detta ej kunde bifallas, emot en årlig Spannemålsafgift åtminstone njuta befrielse från allt hvad sorn hörer till karleus mundering och beväring. Enär, enligt 80 §. i Regerings-Formen, Indelnings-verket skall till dess hufvudgrunder förblifva orubbadt, intilldess Konungen och Riksens Ständer finna nödigt någon ändring deruti samfäldt aLt göra, och sådan ändring således icke synes böra ifrågakomma, utan att vara af högst vigtiga skäl påkallad, samt minst kunna ega rum uti partiella fall, till förmån för några få till Indelnings utgörande anslagne; kan Stats-Utskottet icke tillstyrka , att den särskildt för Rustlrållarne vid Wikbolands Compagnie af f. d. Östgötha Ca valleri föreslagne ändring, i deras Rustnings-skyldigheter, må till åtgärd upptagas af Riksens Högloft.
Dand med tillräckliga och fullgoda tillverknin* gar, och dessa äro: 1:0 Att Manufactur-Discont Fonden , den. enda hittills varande Inrättning, som haft en välgörande inflytelse på våra Fabriker, och hvarförutan ingen enda, som tillverkade klädnadspersedlar, existerade, måtte årligen ökas, ej af Stats-Cassans medel, utan genom afgift på det öfverflöd, såsom utländsk tobak, vin, caffe, the, xn. m.; och om detta ej vore verkställbar, som dock förmodas, samma ändamål skulle sökas genom användandet af Riksgälds-Contoirets föreslagna Amortissements-Fond, *:ö Den 50 Juli. 2:o Att de Fabrikörer, som visat sig äga fullkomlig kännedom af sin handtering, uppvisat goda varor till skäligt pris, och sökt uppbringa sin Fabriks-rörelse i stort, skulle blifva berättigade till förskotts-lån, som på längre eller kortare tid fingo i rörelsen innestå mot lag renta, hvilket ofelbart skulle bidraga dertill, att Fabrikanter kunde arbeta i stort, tillverka goda Varor, sälja dem för godt pris och derigenom täfla med Utländningen och göra JLurendrägeriet ofördelaktigt. 3:0 Att ett Ees-Stipendium af Manufacturfonden hvartannat eller tredje år beviljas den Fabrikör, Inrättare eller Bedrifvare, sorn visat sig hafva stadgad kunskap i Fabriks mechanik och kännedom i utöfning af allt hvad till Fabriks handteringen hörer, på det lian må bese det nya, det märkvärdiga, som synnerligast i England de sednare åren i Fabriksväg blifvit éffectueradt; af hvilka resors stora nytta vi håfve så märkeligt bevis i de tvänne Män, sorn för Götha Canals räkning rest i England, 4:0 Att alla behöfliga inom Fiket i till-' facklig mängd ej producerade rudimaterie! tullfritt fä inkomma ; och 5:0 Att inga Tulbauctioner å confisquerade Lurendrägeri-varor måtte tillåtas , utan exportvilkor af varorna.
Majrt har derefter uti Nådigt Bref af den 3 December 1828 till Comiterade för Sjukvårdens förbättring inom Hufvudstaden, om inrättande af ett tillräckligt antal Sjukhus för Stockholm genom utvidgning af Kongl. Seraphimer-Ordens-Lazarettet, samt om anläggande af ett provisionel! Sjukhus för sådane sjuke, som, i anseende till deras sjukdomars smittande egenskap ej kunde å öfrige Sjukhusanstalter inlagas, ibland annat förordnat, att 10,000 Rrdr af den årligen inflytande Tolagsafgiften för Finska varor, som till Stockholm införas, skulle ifrån och med år 1828 anslås till sjukvårdens behof inom Hufvudstaden; vid hvilket anslag, sorn blifvit utbetaldt till Kongl. Seraphimer-Ordens-Lazarettet, detsamma sednast genom Eders Kongl. Maj:ts Nådiga Bref den 16 Februari i838 blifvit försäkrad t att framgent bibehållas, såsom en för dess bestånd oumbärlig inkomst. Sedan åtskillige invånare här i Staden hos Eders Kongl. Maj:t framställt underdånigt förslag om upprensning, medelst bidrag af allmänna medel, af båtleden emellan Carlbergs-viken och Ulfsunda-fjärden, hvartill en koslnadssumma af omkring 9,400
»Förträffligt!» svarade jag naturligtvis. Och så talade hon en stund om mångt och mycket, om våra företrädare i rummet och deras olika egenskaper m. m., till dess hon fann för godt att åter försvinna och lemna mig ostörd med mitt arbete. Vid middagen hos gamla Gustafva Larsson syntes på den bestämda måltidstimman ingen Tegnéhr till. Han hade utan tvifvel funnit det långt trefligare att tillsammans med sina gamla lebensbröder intaga en finare middag på någon restauration för att dermed inviga den nya terminen och läsåret. Först omkring klockan 8 på aftonen, vid den tid, då vi skulle spisa aftonmål, uppenbarade han sig åter i hemmet. Han var då temligen beskänkt och luktade starkt af punsch. Hans humör var emellertid det allra bästa, han skämtade nu och skröt med, att han på denna dag redan hunnit, som han uttryckte sig, »slå ihjel» 10 riksdaler, och ordade vidt och bredt om alla de värdshus, han och kamraterna hunnit besöka och om allt, hvad de förtärt, samt gycklade med mig »gamle bokmal», för mitt innesittande och pluggande på terminens första dag, och var så gemytlig, som om ej det minsta groll förekommit emellan oss. För egen del kände jag mig glad öfver återvändandet af hans goda lynne, men kunde på samma gång ej undgå att oroas öfver hans odisputabla lättsinne. Jag hade naturligtvis straxt anat, att han infunnit sig vid denna tid blott och bart för att träffa Emelie. Och mycket rigtigt, då flickan efter en stund inträdde med aftonmaten på en bricka, så sade han rent ut, att han lemnat både kamrater och nöjen endast för att få se henne, och förde nu med henne ett sådant väsen, att det var öfver all beskrifning. Jag väntade väl, att hon skulle tillrättavisa honom. Men deraf blef ingenting. Hon skrattade godt åt hans struntprat och tillät honom både att trycka sina händer, ja, till och med att smeka och klappa sig, så mycket han ville. Jag kan ej med ord tolka, huru obehagligt det kändes, att i min omedelbara närhet se den unga mö, som jag korat till mitt ideal, låta sig kurtiseras af en annan på detta allt annat än anständiga sätt.