Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Att hvarken de af Svenske underhandlarne föreslagna eller de i vissa fall från Frankrikes sida ytterligare äskade tullnedsättningar å ifrågavarande slag bomullsväfnader kunna innebära någon våda för Svenska industriens bestånd måste vid dessa förhållanden finnas alldeles uppenbart. Under förutsättning, att komiterade i det blifvande förslaget till tulltaxa få tillfälle att återkomma till frågan om tullbevillningen å bomullsväfnader, anse de sig nu endast böra underdånigst tillstyrka, dels att den af Svenska och Franska underhandlarne för oblekta bomullsväfnader gemensamt föreslagna, under alla förhållanden angelägna tullnedsättningen till 25 öre skålpundet måtte utan öfvergång vinna tillämpning, dels ock att de för blekta och färgade till 40 samt å tryckta eller pressade till 50 öre skålpundet från Frankrikes sida äskade tullnedsättningar måtte i nåder godkännas, likväl, till förekommande af alltför betydlig minskning i tullinkomsten, med öfvergångsafgifter för de 2:ne första åren, å det förra slaget af 50 och å det senare af 75 öre. På lika grund torde den från 90 till 75 öre skålpundet föreslagna, men till 50 öre yrkade nedsättning i tullen för ”Damast” af bomull med blandning utaf lin eller hampa medgifvas, så att tullen kommer att utgöra 75 öre åren 1865 och 1866 samt 50 öre pr skålpund från och med 1867. Jemte det att tullsatserna för ofärgadt och färgadt Bomullsgarn blifvit, i bredd med de å väfnaderna ifrågaställda nedsättningar, ömsesidigt 5 " Bomulls garn. Bomulls tråd. 34 antagna, å det förra till 8 och å det sednare till 14 öre pr skålpund, hvilka belopp väl äro omkring en tredjedel lägre än de nu varande, men i vida större mån öfverstiga Tullföreningsafgifterna, har å Sveriges sida nedsättning föreslagits i tullen för Bomullstråd från 40 till 25 öre, men af de Franske fullmäktige yrkats till 20 öre pr skålpund.
Uplyftad öfver sin förlust, kastar han sina blickar utom förgängligheten, och där försvinner hans saknad. När jag inträdde i hans Kammare var han syslosatt att, i Lavaters utsigter, läsa det brefvet där denne, ofta svärmande men altid känslofulle författare, målar så ljuft det nöjet att återfinna sine försvundne vänner. En himmelsk glädje lyste ur hans ansigte, hans ögon hvälfdes emot höjden, du skulle trodt att Lottas ande sväfvade för hans inbillning, att hans själ upsteg öfver jorden för att emottaga henne. Han tröstade mig, han kallade mig sin Son, han blandade sina tårar med mina. Af hans umgänge lär jag att draga fördel af en sorg som fruktlös skulle bestrida naturen; af hans undervisningar, att af min saknad hämta en upmuntran för mine plikter. Jag kan icke uphöra att älska de dygder som Lotta utöfvat, jag kan icke uphöra att utöfva de hon älskat; således finnes ingen god, ingen stor gerning hvartill hennes minne icke skall leda mig, och kärleken som sårat mitt hjerta skall äfven förbättra det. Du torde fordra en mera omständelig underrättelse om Lottas död: en stark förkylning har varit ordsaken dertill; syslosatt att sköta en sjuk vän har hon icke varit nog agtsam om sin egen hälsa, och hennes ömhet har fördt henne i grafven. På det bref som jag skref ifrån Tyskland, hade jag misstagit mig om adressen, och det kom icke fram förr än under hennes sjukdom. Från Skåne EN REALIST. En realist. »Tante Betty, har verkligen din son skrifvit detta?» frågade Hildur Wide och såg upp från tidningen i hvilken hon läste. »Naturligtvis, annars hade jag väl icke sagt det», svarade fru Sanderson med ett leende af på en gång matronevärdighet och modersstolthet. »Det var märkvärdigt hvad han skrifver bra.» »Hvarför finner du det så märkvärdigt, tror du att Alexis är ett dumhufvud?» »Gud bevars, lilla tante, men jag hade förestält mig honom som en vanlig medikofilare, det här är ju någonting helt annat, en författare – en realist. Ah, tante, hvad det är bra!»
Jac., uppläste följande! H. Constit.Utsk., som i fråga om tryckfriheten visat sig varä upphöjdt långt öfver Riksens nu mera icke magtägande Ständer och deras fruktlösa befallningar, har genom förevar. memor. ådagalagt sitt förakt på en gång mot allm. tänkesättet och mot de reglor för allt skriftställeri, från hvilka hittills ingen myndighet i verlden lyckats att helt och hållet göra sig oafhängig. Till sådana reglor räknas bland annat felt visst samband mellan försats och eftersats, hvilka måste öfverensstämma, oberoende af antalet och olikheten af de ftieilärtrneningar, hvarigenom hufvudsatsens början stundom skiljas frän sitt slut, och hvilka mellanmeningar åter hvardera måstö utgöra ett helt för sig. Står detta fast — och jaS B«n i Mars c. m. 33 jag dristar vara derom öfvertygad, oaktadt det exempel på vederspelet, som innefattas i detta raeraor, hvilket har den äran att räkna sina anor från Svenska Akademiens jemte flera andra vittra, lärda och medborgerliga pennor —, så är det lika säkert, att Constit.Utsk* genom sjelfva uppställningen af sitt memor. försyndat sig på ett sådant sätt mot läran om rättskrifning och periodbyggnader, att en student, sorn vandrade i dessa litterära fotspår, sannolikt blefve improberad, > och om det hände en gosse, hvilken ännu ej afskuddat ferlans ok, vore lian blottställd för ganska käohara vcdermälen af ogillande. Rensad från de krångliga mellanmeningar (med undantag af en enda, som fulländar försatsen), på hvilka Utsk. synes hafva, sorn man säger* stakat sig, lyder nemi. det s. k. svaret på första anmärkn.vsanledningen så här: ”enär — ”ministeriella mål utgöra verkliga regeringsärenden, hvilka ”ock — höra inför Konungen af ansvarig rådgifvare före”dragas —, anser Constit.Utsk. denna s. k. aninärknts”anledning icke vara föremål för någon af grundlagen med”gifven gransk nin g såtgärd.”
Den ena är den önskan, jag hört Wermländningar, hvilken sida de än tillhöra, bestämdt uttala, att frågan om den olika sträckningen måtte blifva vid denna riksdag afgjord, och på denna önskan, hvilken naturligtvis framkallats af särskilda förhållanden inom provinsen, lägger jag stor vigt. Den andra är den upplysning, Chefen för Civil-Dep:tet lemnat, eller att vid de redan fullbordade stambanorna finnes ledig byggnadsmateriel till ett värde af 400,000 rdr, hvilken kan af nordvestra stambanan öfvertagas, och att alltså utgiften för denna materiel åter kommer det allmänna till godo, alldenstund jernvägsbyggnadsstyrelsen tager med ena handen hvad den sifver med den andra. Då jag således mot min vilja måste votera för ett anslag till banan mellan Christinehamn och Arvika, skulle jag åtminstone önska, att detta anslag måtte blifva så knappt som möjligt, och jag hemställer derföre, såsom jag tror, i landets välförstådda intresse, att R. St:r måtte iakttaga den största möjliga sparsamhet i denna fråga och befria oss från olyckan att vid slutet af riksdagen se Riksg.- Kontoret tvunget att utbjuda ett nytt lån, hvilket säkerligen skulle kunna erhållas endast på högst betungande vilkor. Huru stort detta anslag bör blifva, är svårt att bestämma. En af reservanterna inom Utsk:t har föreslagit 1| million; detta förefaller visserligen icke mycket, men vi böra komma ihåg, att nordvestra stambanan erhåller vida mera i anslag än dessa li million rdr, ty hvad som gifvits till vägen mellan Arvika och riksgränsen, gäller också denna stambana. Man kan på detta sätt få anslagen till en jernväg att förefalla särdeles små, då man gifver särskilda delar al sträckningen olika namn och fördelar anslagen derefter. Under förklarande att jag för min del vill rösta för det minsta möjliga anslag, någon vill föreslå, föreställer jag mig emellertid, att man, med afseende å de 400,000 rdr, hvilka måste utgå, kunde nedsätta det af reservanten föreslagna anslaget för år 1867 till 500,000 rdr, i stället för 1,000,000.
Vidare menar Utskottet, att betydligt hinder för myntvärdets oföränderlighet skulle uppkomma, dels af araortissementets försvinnande, och dels af en oundviklig årlig förökning af Sedelstocken Beträffande först arnortissements-systemets ah-kaffande, så kan jag, oaktadt allt mitt bemödande, omöjligen inse, huru Myntet skulle kunna blifva till sitt värde vacklande just derigenom, att det bibehölles till sin mängd oiöi änderligt. Hvad åter angår Sedelstockens årliga förökning , så vågar jag påstå, att den åtmindstone ej vore en nödvändig följd af den realisationsplan jag uppgifvit. Då jemnt så mycket penningar, som i Banken årligen inflöte, genast åter saites j omlopp , dels genom aflöning för Verkets tjenstemän och öfriga hushålls utgifter, och dels genom utlåning; så kan jag omöjligen föreställa mig annat, än att Myntstocken skulle blifva till sin storlek oföränderlig. Det skulle, enligt denna plan, ej kunna finnas mer än ett enda sätt att föröka Sedelmassan, och det vore att i Banken nedsätta myntbar metall , med begäran att derföre erhålla papper; men detta är kanhända också det enda rätta sätt, hvarpå Myntstocken bör kunna ökas; och härigenom skulle Myntstockens storlek blifva ett slags Barometer på inhemska produetionens tillstånd. Slutli - I IV. Den 3 juni, e, Slutligen erkänner Utskottet, ätt det ej inser några andra utväga? att återföra BancoVerket till dess sannskyldiga egenskap, än, som orden lyda, ett successift fortfarande af anslagna amortissementer. Genom ett sådant bemödande att efterhand återställa sedelmyntets tulla betydelse, skulle sedlafne, enligt principen, vinna vissa procent årligen i värde} härigenom borde å ena sidan uppkomma ett fikande att förvandla jorden till papper, för att med längtan afbida den tidpunkt, dä detta papper skulle metamorp.hosera**» till silfver, ingen annan borde da vilja .äga jtord , än dett som vore nog enfaldig för att ej infcm huru mycket förmånligare det vöre att .Va ,contanter.
Jag tror det vara för tidigt att vilja ga fram med de systemer af en till ytterlighet utvidgad Sedelrörelse, hvaraf man hört en eller annan symptom. Jag vågar bestämdt påstå, att icke ett enda BancoUtskts financebetänk. kan framtes, som med den liberalitet för lån framställt förhållandena som det förevarande. Men Utsk. tror sig tillika hafva framställt sådana garantier, att Banken ej pericliterar, Jag hemställer, om man bör afse någon större utvidgning af rörelsen än så, att den får utvidga sig sjelf efter behof och ökad reel fond. Vill man ej medgifva detta, så gör man Utsk. ej rättvisa, Tror man, som några reservanter yttrat, att förslaget innehåller ett strypsystem, så har man ej fattat betänk, i sin helhet, En af reservanterna ordar om strypsystem och synes ifra emot ett sådant, men klandrar likväl, alt lånerörelsens indragning blott blifvit satt i sista rummet i stället för det första. Jag vet ej, hvaruti conseqvensen ligger, ty lånerörelsens indragning skulle visst vara en strypande åtgärd. Jag tror, att Banken skall komma i tillfälle att fortfara med understöd åt näringarna; Den 5 Maj e. m. men den kommer ej derhän, om man hotar den, om man lägger börda pä det späda barnet. Jag är ej strypsystemels försvarare, jag har ej gifvit anledning till en sådan tro; men på andia sidan skall jag försvara dem, som vilja försäkra Banken och dess credit. Vill man framdeles tillita den, får man ej gå den för nära; man får ej förstöra dens credit, som ännu behöfver stärkas. Jag ber B. o. Ad. om ursägt, att jag så rent fram uttalar min mening; jag vet, att R. o. Ad. önskar, det hvar och en måtte yttra sig, som han tänker. Jag skall aldrig upphöra att yrka landets och näringarnas bästa, så vidt jag förstår; likväl ej på rättvisans och enskilda äganderättens bekostnad. Frih. Ehrenborgh: Jag får förklara, att jag ej anser Banken som ett spädt barn; om jag ansåg den så, hade jag samma farhågor som andra för realisationen.
Under de första åren af sin tillvaro fann &gt;Den icke stora, men med mycken smak valda Konstnärsgillet sig högt uppburet af allmäntafvelutställningen var anordnad af hr M. Stack, heten, som begärligt täflade om att få deloch dröjde man med särdeles välbehag vid dentaga i dess lysande fester. samma. Orsakerna till den inom gillet sig redan Soiréen öppnades med en chör: » Toner på vå- år 1850 yppande och därefter tilltagande gen », komp. af Isidor Dannström. Därefter följde: tröttheten att icke säga aftyningen, som så Föredrag; Helsningsord till damerna af J. F. småningom medförde gillets upplösning, voro Bahr; många. Duett ur operan Tançred af Rossini; Till en af dessa har man velat räkna Föredrag: » Om den äldsta svenska litteraturen » af G. H. Mellin; » damesoiréerna », därigenom att » dessa drogo Final ur operan Romeo och Guilietta af Bellini; nästan alla krafter från veckomötena ». Då Soiréen afslutades med Tableaux vivants, ande emellertid endast Voro sju på tre år, får ordnade af Wilhelm AVahlfart: 1. Te deum laudamus. Efter Carlo Mazettis väl detta antagande gälla för hvad det kan. För vår del äro vi snarare böjda tro, att tana. Lo Sponsalizio eller Marias trolofning, af det just var veckomötena, som, genom att. Raphael Sanzio d ' Urbino. för ofta taga de medverkande krafternas 3. Erke Engeln Michaels strid med draken, af Raphael dito. (Erkeengeln föreställdes af fru tid och möda i anspråk, hade en menlig inverkan på gillets bestånd. Zelma Bergmansson.)
Endast om man såsom Hegel hopblandande dessa båda betydelser »tror», att verkligen varat såsom sådant antager de motsatta formerna genom sin egen själfutveckling, inträder motsägelse. Det principiella i processen är det konkreta varat, i förhållande till hvilket negativiteten och öfvergåendet äro intiga. Men det gifna öfvergåendet förutsätter en gifven sinlig tillvaro med varats abstrakta form, hvilken har sitt bestående i det konkreta varat. Vid denna sinliga tillvaro höjer sig dess tänkbara sida, ursprungligen endast dess abstrakta vara, till allt mera konkreta former, hvarigenom den sinliga tillvaron, emedan den har sitt bestående i tänkandet, vinner högre grad af själfständighet. Då nu det sinligas själfständighet, emedan det är enhet af motsatta, framträder i dess negativitet, ter sig såsom det principiella i detta öfvergående, eller såsom »processens själ» negativiteten. Men det nu nämda öfvergåendet förutsätter, att det konkreta varat, i hvilket den gifna tillvaron har sitt bestående, vinner allt närmare bestämdhet. Subjektet för detta öfvergående är med afseende å dess produkt, men icke med afseende å öfvergåendet såsom sådant det konkreta varat såsom sådant, emedan detta i sig är alltigenom positivt. För öfvergåendet såsom öfvergående är subjektet det konkreta varat, försåvidt det är behäftadt med en dess väsen icke berörande, sålunda endast skenbar negativitet, hvilken negativitet tillkommer det samma endast i förhållande till den gifna i sig oväsendtliga sinliga tillvaron.
Denna Begärda summa, fördelad 13 * 196 Den 14 December. pä SO laboranters behof är dessutom sa ringa, att stor fråga kan vara, om den kan fylla denna vetenskaps mest trängande behofver. Jag tror derjemte alt 11. St:r icke kunna undgå alt, för den i Upsala nu under omorganisation föreslagna kemiska institutionen, anvisa årliga anslagsmedel, hvilka jag anser vara af nöden, ej alle nast för att dermed bestrida vissa allmänna utgifter, såsom ved, belysning, reparationer af förnötla saker, m. m. dylikt, utan äfven för att underlätta kostnaderna för en del fattigare, men med större anlag framstående kemiska studerande, äfvensom för sådana undersökningars verkställande, hvilka äro dyrare än hvad en fattig studerande sjelf kan hafva råd alt bekosta, och likväl ses ofta de stulsta gåfvor nedlagda i fattigdomens sköte. Hit kunna äfven räknas undersökningar af sådana ämnen och utredningar af sådana frågor, hvilka stå i närmare samband med vårt fädernesland äfven som underhållet och förökandet af de för undervisningen nödvändiga samlingarna. För ali i denna rigtning underlätta de hithörande vetenskaps-grenarnas studium, anser jag en summa af 2,000 r:dr b:co hvilken jag förordar såsom eif blifvande årligt anslag häråt, icke skall anses hög om man tager i betraktande att den, fördelad på 80 laboranter samt dessutom på lärarena för deras undersökningar, gifver på hvarje en högst liten quot samt att denna summa snarf skall mångfaldiga gånger blifva åt landet återgulden och icke kan betraktas såsom annat än förskottsmedel, hvilka bära en så hög ränta, att Staten sannolikt icke på någon sin utgift kan vara förvissad om en lika. Till följd häraf anser jag mig böra vördsamt föreslå: l:o alt, utom det i K. M:s nådiga propos. uptagna behof lill laboratorie-byggnad i Upsala, ett anslag för en gång af 12,000 r:dr b:co må beviljas lill första upsättningen af instrumenter och tillbehör för laborationerna. 2:o
Grufvedriftens fortsättande med publikt understöd vid Löfås icke lönar sig, utan hittills medfört en ganska betydande årlig förlust för Kongl. Majit och Kronan uti de stora friheter och förmoner, som, på Stats-Verkets bekostnad, disponenten af detta Verk njuter, oberäknadt att den i Stat påräknade obetydliga inkomst, af 20 R:dr om året, icke en gång för de flesta åren tili hälften influtit; så anser Stats-Utskottet Kongl. Maj;is Hen 2 Jall. Maj:ts och Kronans höga rätt samt Statens förmon fordra, att detta Verk nu nedlägges och de dertill anslagne förläningar och friheter till Statsverket indragas. StatsUtskottet linner häremot sa mycket mindre något hinder, som af Handlingarna icke kunnat utrönas, det disponenten blifvit tillagd någon äganderätt till detta Verk, utan endast upplåten dispositions rätten deraf. Stats-Utskottet hemställer derföre till Riksens Höglofl. Ständer, att Riksens Ständer matte hos Kongl. Maj;t i underdånighet anhålla, det Nådig Befallning måtte till Kammaroch BergsGollegierna afgå, att ofördröjeligen vidtaga anstalter om Verkets nedläggande samt de detsamma förunte förläningars, friheters och förmoners indragande till Kongl. Majit och Kronan, dock att derunder icke inbegripas de extra tjenstbarhetér, hvilka Allmogen till Bruket utgjort, och. hvarifrån den vid Verkets nedläggning bör njuta befrielse. Stats-Utskottet anser för öfrigt det böra vara nu varande Disponenten obetaget, om han på egen bekostnad och utan allt understöd af Kronan och det Allmänna vill med egna medel fortsätta Grufve-arbetet, likväl på sådana vilkor, som med Författningarna om Bruks-oell Bergs-Handteringen instämma. Om Riksens Höglofl. Ständer till hvad sålunda hemstäldt blifvit täckas lemna bifall ; så kommer den uti Riks-Staten påräknade inkomst la R:dr af Löfås Silfververk, att derifrån uteslutas} hvilket allt Riksens Höglofl.
Den har sin grund endast deri, att Utskottet, i stället för att, såsom sig bordt, först inkomma med ett Memorial rörande principerna för de föreslagne förändringarne, och sedermera med ett detaljeradt förslag, i massa inkommit med alltsammans på en gång; men jag inser icke, att detta ålägger Ståndet att gå lika oredigt till väga, enär det måste vara vår obestridliga rätt alt föreskrifva Utskottet, eller åtminstone säga vår mening om, den form, hvarunder ärendet bör behandlas. Det andra förslaget var, för att följa ordningen, mitt, som innefattade, att man 1 IO Den 27 Jan unri i e. ru. borde anse de nästföljande punkterne förfallne, sedan man tagit ett beslut, hvilket, derest det blir Rikets Ständers, ovillkorligen leder derhän, att dessa punkter måste förfalla. Jag kan väl icke säga, att jag funnit mig vederlaggd af de motskäl, hvilka här blifvit anförde; men jag är likväl ej emot att öfvergå till den tredje meningen, som är Herr Hjertås, nemligen att förklara discussionen öfver de nu ifrågavarande punkterne hvilande till dess vi få veta det definitiva beslutet i principfrågan. Jag vill, säger jag, gå in på detta förslag, likväl med förbehåll att samtlige delalj-frågorne blifva hvilande; jag inbillar mig nemligen, att sedan Utskottet sammanjemkat de olika meningarne i hufvudfrågan, eller förstärkta ConstitutionsUtskottet afgjort den, Utskottet' skall inkomma med ett nytt förslag, rörande detaljerna, under den form att vi deröfver kunna besluta. Med detta villkor tillstyrker jag således Herr Hjertås förslag. Herr Lefrén, Johan Pehr: Mig synes ConstitutionsUtskottet hafva rätteligen förfarit, då det på en gång inkommit med de detaljerade förslagen, som äro följden af dess antagne grunder. Om
Det goda och lärorika vett, den höga och träffande sanning, som någon gång utmärker ert blad är icke det de söka. Men det är ädelt, att ni vill tvinga dem till något bättre. Visserligen skall ni träffa några få mognade själar. De andra – dessa, som alltid ropa att ”det är för högt”, att de ”ej förstå”, skola dock kanske uppmuntras att skaffa sig ljus, och röras af den manliga äran, att hafva de begrepp och känslor som tillhöra en värdig menniska. Lund tackar i en not för öfversättarens goda tanke om hans afsigter. Men hvem skönjer ej i detta beröm ett blott till hälften förtäckt tadel, förenadt med en antydd önskan, en uppmaning, att bladet skulle hädanefter fortsättas i en ädlare anda? Hammarsköld säger, att Lund var en ”bland de författare, hvilka af sin samtid betraktades såsom anhängare af en Thorildisk skola.” Hvad med något skäl så kunde kallas, hade dock knappast hunnit formera sig, då Lund redan afträdde. Näppeligen tillhörde denne någon annan skola, än den stora rabulistiska fribytar-skolan, som i alla tidskiften är temligen den ena och samma. Väl röjer sig dervid, att han var obelåten med Gustafs hofskalder – men af ett missnöje, mera politiskt, än ästhetiskt; att han gaf Stockholms-Posten snärtslängar för dess kritiska uppförande och särskildt för dess orättvisa mot Leopold – men ändock med större artigheter, än en afgjord Thorildian skulle tillåtit sig; öfverhufvud, att han med Lidner, Bellman och Thorild stod i något slags personlig förbindelse – men just med den sistnämnde i den minsta. Att han ur Tessins ”Bref till en ung Prins” tyckes med välbehag införa ett stycke, der denne (märkvärdigt nog) yttrar skrupler dels vid de ”tre uniteterna”, dels vid åtskilligt annat i den äldre Franska Smakskolans dramaturgi, skulle kunna bevisa något; om det stode i ett blad af annan karakter. Ingenting gör troligt, att en man, som visat sig så litet i allt annat äga något genomtänkt system, skulle haft ett sådant i Vitterheten.
Wiede hade själf fått en bättre uppfostran än hvad som i allmänhet bestods adliga unga damer i midten af nittonde århundradet, men då hon först försökte meddela åt sitt barn något af det hon själf en gång lärt, fann hon, att det mesta af denna boklärdom förflyktigats under tidens lopp. Hon måste då själf förvärfva sig dessa kunskaper på nytt. Hon letade fram sina gamla skolböcker och gaf sig att studera dem. Men just genom detta själfstudium blef det henne så mycket lättare att sänka sig ned till barnets nivå, och så blef hon trots bristen på metod, en utmärkt lärarinna. Hon var som en äldre kamrat, och det var som om mor och dotter gemensamt tagit de första stegen i de elementära kunskapernas förgårdar. Också var förhållandet emellan dem prägladt af en sällsynt innerlighet, och Marias själ utvecklades på detta sätt fortare än hvad som under andra förhållanden skulle ha varit fallet, ty förtroligheten inskränkte sig icke till lärotimmarne, och barnet gjorde alltid så många frågor, på hvilka modern måste försöka att gifva nöjaktiga svar. Detta satte henne ofta i förlägenhet; men hon undstack sig aldrig bakom sin moderliga auktoritet och gjorde icke heller anspråk på någon som helst ofelbarhet. Hvad hon icke visste, låtsade hon sig. aldrig veta; och när hon icke kunde besvara en fråga, erkände hon det utan falsk blygsel, hvarefter mor och dotter tillsammans sökte det svar, som modern icke ensam kunnat finna. Man lefde ett stilla och indraget lif. Då och då kunde det nog hända, särskildt om somrarne förr, då Nils och Eric tillbringade sina ferier i hemmet, att en våg af främmande människor, vänner och grannar slog in öfver Norrbyholm. Då blef det plötsligt lif och rörelse öfver allt; ungdomliga röster ljödo från borggården, lätta steg ekade i korridorerna, ljusa sommartoiletter lyste fram ur de mörka alléerna, och alla gästrummen i hufvudbyggnaden voro upptagna. Men Alfhild Lindenow höll sig alltid tillbaka. Det var som om hon stått utanför och icke haft några beröringspunkter med denna ungdom, som dansade inför hennes ögon likt myggor i solen. Man sade att hon blifvit gammal till själen, fastän hennes yttre icke bar vittne därom. Kanske var det just hennes tillbakadragenhet som väckte hos mången ung man ett begär att trösta.