Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Dock, bör ej förtigas, att, under sednare åren, kulturen af foderväxten börjat tillvinna sig en större uppmärksamhet, som måhända framdeles verkar ett annat förhållande. Snarast är en förbättring att vänta i fårafveln, som redan hämtat märkbar uppmuntran och fördel af sistförflutna årens förhöjda ullpriser. Det å General-Majoren m. m. Friherre Hjertås egendom Mellingeholm i Frötuna socken förlagda, staten tillhöriga stam-schäferi, lofvar i detta afseende en nyttig inflytelse, genom tillgången på en god får-rac, och genom den gagnande föresyn, schäferiets med uppmärksamhet och insigt besörjda vård lemnar. Några betydligare schäferier hafva ännu ej af enskilde hunnit bildas; men orten har dertill flere inbjudande lägenheter, hvilkas ägare äro sysselsatte med sådane anläggningar. 12 Såsom undantag från boskapsskötselns tillstånd i allmänhet, måste nämnas den tydliga förkofran, som visar sig i häst-kulturen, dels framkallad af en mera stadgad välmåga hos hondén, hvarom den städse utgör ett bland de tillförlitligaste bevis, och dels närmare förorsakad genom tillfällen till stobetäckning af sqvadronsbeskällare och från Strömsholms stuteri utsände hingstar. I de trakter af Länet der allmogen mera sysselsättes genom skjutsning, är väl racen ännu småväxt, men i andra delar och den egentliga Roslagen, träffas allmänt goda och starka arbetshästar. Och vid remonteringar för den i Länet förlagde del af Lif-Regementets DragonCorps, har, under de sista åren, alltid tillgång varit till val bland uppviste remonter af provinsens egen afvel. Skogar. Desse intaga väl en icke obetydlig areal af Länet, som innehåller fyra härads-allmänningar, nemligen Sollentuna samt Erlinghundra, Långhundra och Semminghundra häraders; utom några Socken-allmänningar, samt enskilta skogar af större omfång i Huddinge, Vesterhanninge och Sorunda socknar af Södertörn, samt skärgårds-socknarne och bergshruks-orterna i Roslagen.
Arbetareinstitzstela i stiiderim hafva nog ursprungligen tänkts såsom härdar för en tidsenlig medborgerlig bildning; men denna zppgift blef dem 7t.elt amkelt förbjtden. Viil kunde. f örbudet under förhanden rarande f örhållanden anses befogadt. Men huru litet vinnes ej med en siidan negativ itgärd, och huru mycket positivt godt hade ej kunnat vinnas, om regeringen pabjudit som cifior f ör de begärda anslagens itnjutande, att ett medborgerligt bildande iimne 9itcisfe upptagas p i institutens program samt att Zumren s7dk tz ' ltsattu~ uf regwi9zgen sjiilf. Förutsatt att denne förstått och älskat sin uppgift, skulle arbetareinstituten dal fått en helt annan anda, en helt annan medborgerlig betydelse än de nu aga. Ännu mindre an arbetareinstituten i deras nuvarande form kunna de s. k. folbnutem anses aga nigon, i god mening, medborgerlig betydelse, verksamma, som de vanligen äro, för friimjande af en reflexionslös partilydnad, ofta undei. fanatiska ledare, snarare än för utvecklingen af ett sundt och sjalf standigt omdöme. Det är sh mycket pinsammare och mera förödmjukande att nödgas erkkanna detta, som det icke kan förnekas, att härmed ett mycket godt och kraftigt medel för spridande af medborgerlig bildning i ordets basta betydelse blifvit lemnadt obrukadt af fruktan för missbruket. Och denna tanke blir ännu b i k a r e, d i man måste leda sig till den slutsatsen, att det är bristen på fosterländska män af högre medborgerlig bildning, som har liimnat fritt spelrum för socialister, anarkister och män af s. k. kosmopolitisk lifsisikt, som f örklara begreppen f adernesland och fosterlandskärlek urmodiga och tillhörande en öfvervunnen sthdgunikt. Kort sagdt, det är v k liknöjda kortsynthet att lamna den högre medborgerliga bildningen därhän, som miste bara skulden för att den arbetande klassens (allmogens) verkliga behof af folktalare icke fyllts af mgn.
537 tigt skal att godkänna , hvad i enlighet härmed blifvit föreslagit såsom tillägg vid 7 §., som det dessutom hetor på - Borgenarerne, att vid meddelandet af föreskiift för Gode Männen utstaka de försigtighetsmått, hvilka de uti ifrågavarande afseende kunna finna nödiga, Deremot anser Utskottet icke lämpligt att i fråga om sättet, att under Anslagstiden använda inflytande Medel, binda Borgenärernas egen pröfningsrätt genom ett ovillkorligt Lagbud att dessa Medel skola räntlöst i allmänt förvar nedsättas, I detta likasom andra Qeconomiske ämnen, bland hvilka flera kunna vara af lika stor vigt, måste beslutet lämpas efter förefallande omständigheter, hvarom endast Borgenarerne kunna dom ma. Mera i detta än i andra fall uppstår ej eller någon våda deraf, att beslutet fattas af Borgenärer, som ännu icke genom bevakning styrkt deras fordringsrätt, Gäldenärens uppgift, de vid första förhöret styrkte anmälanden, och den bevisning, som vid sammankomsten genom fordrings-handlingarnes företeende åstadkommes, måste yäl tjena till grund vid förefallande omröstningar. Finge ej detta antagas för gifvit, så borde man af Lagförslaget vänta särskild föreskrift angående omröstningssättet. vid de under anslags-tiden tillåtne sammankomster. Dessutom har Lagförslaget sökt förekomma möjlighet till missbruk i detta afseen^ de, genom stadgandet att besluten kunna öfverklagas och upphäfvas, om de finnas grunda sig på origtig Höstberäkning. Utur dessa skäl, och då erfarenheten visat, att Borgenärer hitintills hinderslöst utöfvat den rätt att besluta om förräntning af de under anslagstiden influtne pennina 538 Tag-Utskottets B et ani an den. gar, utan att någon oreda deraf blifvit öfverklägad, har Utskottet med godkännande af den från förra Concours-Stadgan upptagne och i Utskottets tanke, utan skäl nu klandrade föreskrift, att Remiss-Lage icke må fordras för Concours-medei, •velat föreslå följande ändring af 7 §.
På grund af sagde Förordning har till Konungens Befallningshafvande i berörda län årligen en uppsjö af ansökningar om skogshyggesrätt ingått, men pä den senare tiden sällan i de sökandes afsigt, att, enligt Förordningens ändamål, sjelfve deraf begagna sig, utan — för att använda den sökta och oftast beviljade rättigheten såsom en handelsvara till försäljning åt torpare, inhysesmän, lösa arbetskarlar och till och med åt i årlig tjenst varande drängar, och det icke allenast i de säljandes egna församlingar, utan ofta åt dem, som tillhört mer och mindre aflägsna. Köpare hafva aldrig saknats; och följden har blifvit att en stor, att icke säga den största delen af det för landtinannen och hans jordbruk förut tillgängliga arbetsfolket indragits på denna affärsbana, men .till lika liten fromma för sig sjellt, som för skattemannen, pä samma gång som, såsom undertecknad i en föregående motivering haft äran erinra, skogen på det mest oförsvarliga sätt blifvit sköflad och förödd. Det lösa folket har i stora skaror slagit sig ned inom de socknar, sorn erbjudit berörda handel, och under tider af rikare skogsförtjenster inöfvat sig och de sina i en yppig, flärdfull och otta lastbar lefnad; och nu, dä skogen i det närmaste är medtagen, hotar denna skara att falla bemälda socknars fattigvård till en odräglig börda. Ja, denna, vi ville säga proletär-skara, skall, om det nämnda skojeriet längre får fortfara, innan kort icke allenast sjelf råka i det största elände, utan ock i armod och nöd neddraga skattemannen. I betraktande häraf måste undertecknad hos Rikets Höglofliga Ständer vördsamt anhålla, att, till hämmande af nu uppdagade skändliga och i sina följder högst förderfliga missbruk, en och hvar, sorn i kraft af ofvan åberopade nådiga Förordning har tillfälle att söka sig rättighet till afhemtandet af skogsprodukter från Kronans marker, måtte strängeligen förbjudas, att sådan rättighet till annan öfverlåta. Stockholm den 15 November 1865. E. A. Rosenius.
Ingen lärer numera förblanda denna titel med hvad den varit; och dessutom visar sig tänkesättets rigtning i allmänhet, om det ock skulle synas då och då något motsägas af erfarenheten, att mer och mer syfta derhän, att det hvarken är Körd, Embeten el* ler fåfänga Titlar, utan personliga egenskaper, sorn motivera Allmänhetens omdöme, Och härmed vederlägges äfven det inkast, som skulle kunna göras emot någon befarad förment mindre aktning för dessa till Personalet fåtaliga Provincial ÖfverDomstolar. Erfarenheten visar ock, att icke en gång någon HåradsRätt, hvarest likväl ansvaret äfvensom yttre anseendet nästan endast beror af en enda person, saknar tillbörlig aktning, då Ordföranden personligen förtjenar den: Valet af personer, icke deras antal, är det således som bestämmer anseendet hos både högre och lägre, talrika och fåtaliga Rätter. En moralisk känsla eller en slags aning af hvad egna säkerheten i samhället fordrar, har dessutom hos Allmänheten, utan att den derför kan göra sig sjelf redo, inpräglat en sorgfällighet om Domaremagtens helgd, som gör att den, utan genom sjelfförvållande, aldrig förlorar medhåll och försvar, utan att denna magt ändock hos oss äger den ringaste egna politiska inflytelse. Den 19 April. 525 och detta utgör ej den mindsta förtjensten af vår Statsförfattning. Ännu skall jag utbedja mig Eders Excellences och Höglofl. Ridderskapets och Adelns tålamod till afhörande af ett ytterligare bevekande skäl för den proposition jag vågat göra om antagandet af vissa preliminaira hufvudprinciper för en förbättrad och förkortad Rättegångsordning, hvarpå vårt tillkommande Lag*» verk skall sig grunda. Både Konung och Ständer hafva vid nästföregående Riksdagar insett och yrkat nödvändigheten af förbättringar äfven i flera andra delar af den invärtes administrationen.
Hvarje fin dam i Paris klär sig efter sin figur, sin färg och sin ålder. På gatan är ingen fin dam klädd på något påfallande sätt; oftast i mörka färger, hälst svart, med någon liten plym eller blomma, som antyder, att det icke är sorgdräkt. Damerna i vagn kläda sig redan mera elegant. En fin dams ekipage är en del af hennes hem, där är hon » hemma hos sig » och kan bära de färger, hon behagar, och hvilken fantastisk hatt som klär henne. På teatern, egentligen på operan, kläda sig pariserdamerna i stor toalett, barhalsade med blommor och juveler. D e ogifta unga damerna bära aldrig prydnader, utom kanske någon lefvande blomma i bröstet, och i det hela anses det för god ton, att de unga flickorna kläda sig så enkelt och anspråkslöst som möjligt. Det nuvarande modet, bluslif med ett bredt bälte eller skärp och en enkel rynkad kjol, är väl det, som bäst af allt klär en ungdomlig figur. D e gifta damerna däremot uppträda i sina loger och hemma hos sig själfva med all den lyx, de behaga och ha råd till, men man ser sällan två damer lika klädda. En elegant afton i operan kan man se så många variationer af toaletter, att det nästan stöter på kostym, men dessa dräkter äro för det mesta valda med en smak och en hänsyn till den person, som bär dem, att de i de flesta fall göra det behagligaste intryck. För en fransk dam med smak är hon själf, icke hennes toalett, det viktigaste. Allt passar tör henne och samlar sig till ett helt så harmoniskt, att man ofta knappt observerar det förrän så småningom. Hur ofta upplefva icke vi andra att först förvånas, ja förfäras öfver en eller annan toalett och så, slutligen, upptäcka, att den hänger på en människa. För en fransk dam höra alltid först och främst till en nätt toalett skor och handskar, som sitta bra. Den enklaste tjänstflicka tänker först på sina skor eller kängor och, utan att vara » bien gantée », kan man icke anses vara ordentligt klädd. Dessa ting höra till det absolut nödvändiga, men för resten kan, som sagdt, hvar enda dam i Paris finna, hvad hon önskar, och välja, hvad hon vill, af de millioner detaljer, som modet bjuder henne. I allt detta herskar den största frihet.
I samma mån Statens anspråk på embetsman ti hager, i samma mån okas ock dess förbindelser. De utgifter, sorn for uppfyllande deraf erfordras, motsvaras likväl af den vinst, sorn heredes det allmänna, genom fordelarne af den ökade embetsmauna-verksamheten; och i det laghuudua samhället mäste dornare-embetets oberoende företräd. s\is försäkras. Pä grund af nu vttiade åsigter, anse Utskotten en sådan reglering af HofnUts-ledamoterues loner vara af närvarande forhållanden påkallad, att de, med en oberoende ekonomisk s Lii Ilning, kunna oileladt egna tid och krafter åt deras domarekall; och i öfverensstämmelse härmed är del fulslag uppgjordt, sorn Utskotten nu komma alt lill Rikets Ständers bedömande framlägga. Detta förslug förutsätter emedlertid i första rummet, att Hofrätterne varda på ofvaunämnde sätt orgniis,rade, eller Svea o h Götha hvardera på 5 divisioner och Hofrätten olver Skåne och Blekinge på 2, med 5 ledamöter på hvarje division, och således att arbetet i Hofrätterne kan medhinnas tilan annan tillökning af nya l dannier, än af tvä i den Skånska. Men enär, efter antagen princip, på livar och en af divisio terne mäste finnas 2 Hofrätts-råd, af hvilka deli äldste är ordförande och den andre är pligtig att inträda i samma lief tilling, då dm löne har fo.fall. jemte 3 Assessorer, hufva Utskotten uppt.igil loner i hvardera af Svea och Gotha Hofrätt er för 11) Hofrätts-råd och lä Assessorer, samt i Hofrätten ol .er Skäne och Blekinge lör 4 Ho frätts-råd och G Assessorer, hvaremot några loner for vice Presidcnterne ej ingå uti ilen uppgjorda lönereglci ingen. Det har nemligen förekommit Utskotten, sorn skulle vice Prés i Irnts-ernbeter. a, utan andra funktioner, än sorn dermed lor närvarande äro förenade, ej vara behotliga.
En frankisk krönikeskrifvare utropar på tal om en nordmannahär: » Där såg jag icke blott de käckaste stridsmän, utan äfven kvinnor, hvilka liksom desse skötte sköldar och spjut. » När de irska annalerna i det tionde århundradet omtala ankomsten af en rad utaf nordmannaflottor, skildra de, hurusom till sist hennes skepp kommo till landet, den högresta kvinnans med det röda håret. Måhända är det samma kvinna, som hos den gamle bistorieskrifvaren Saxo grammaticus bär namnet Russila, stridsmön med det gyllene hårsmycket Härmed ha alltså gifvits fullt historiska bevis för kampkvinnornas verkliga tillvaro i forntiden. öfver dem faller sedan helt naturligt en rätt värdefull belysning ifrån allt, hvad sång och saga meddela om de s. k. sköldmörna. Så- lunda omtalar hjältesångernas Gudrun i den gamla Eddan, hurusom hon i ungdomstiden töljde, glad i håg, sin Sigurd på hans härfärder. Hon säger: Tre syskon vi voro, trotsiga sinnen; vi foro ur landet, och Sigurd vi följde. Vi styrde en hvar vår starke drake. Vi leddes af lyckan till fjärran land. En kung vi dråpo, hans land blef vårt, och höfdingar alla tillhanda oss gingo. De tredskandes makt vi trampade ned. Vi skyddade dem, oss skydda lyste! Alltså synes Eddans Gudrun — liksom Russila — ha på vikingatåg fört kommandot öfver skepp. I de mera sagolika fornkällorna på prosa, hvilka skildra vikingatidens förhållanden, spelar sköldmön en mycket framstående roll. Bland alla dessa fornskrifters talrika sköldmör står Hervar i den sköna Hervararsagan klarast tecknad i all sin obändighet. » Då hon växte upp, vardt hon fager, » heter det. » Hon värjde sig vid att handtera kastoch skjutvapen, sköld och svärd. Stark och stor var hon, och så snart hon något förmådde, gjorde hon snarare ondt än godt. Då hennes morfader Bjartmar sporde detta, lät han gripa henne och föra henne hem. Så stannade hon hemma någon tid. En dag trädde hon inför sin morfader och sade: jag vill bort härifrån, ty jag trifves här icke.
Ah» – han liksom sjönk ihop och slöt halft ögonen, under det rösten förlorade sig i en låg hviskning; »då jag hör detta sakta brusande sorl, som stiger och sjunker som ett haf i dyning – då är det mig alltid, som om man strök öfver hela min kropp med en våt, mjuk borste. » Samma egendomliga, nästan ögonblickliga omslag i stämning slog henne ännu en gång. Det var då de tillsammans besökte RichardtsWallrafsmuséet. De hade stannat framför en liten tafla, ett manshufvud af Fabritius, som särskildt slagit an på dem båda. »Det är en roué», sade han »en rigtig roué, ser ni, ty han är också så innerligt sentimental. Det syns på ögonen. Men lägg också märke till hans leende – så trist och så sensuelt. Det är, som om han midt under njutningen beklagade sig sjelf öfver dess tomhet.» Som vanligt sänkte han rösten vid de sista orden – en stilla, drömmande hviskning, som liksom dog bort i en suck. Ögonblicket derpå, i det han drog handen upp ur rockfickan, ropade han hastigt – förvånad – med barnslig naivitet: »Nej se, der ligger tjugufem öre i min ficka – en rigtig dansk tjugufemöring! Hur i all verlden har den kommit dit?» Hon såg på honom, helt häpen. »Men Gud, hvad är han då egentligen för en menniska!» Dagen derpå reste de till Mainz. Nils Max följde med. Under hela färden uppför Rhen sade han nästan icke ett ord. Han satt stilla, tillbakalutad i en hvilstol på akterdäck, insvept i sin vida reskappa, och med hufvudet nästan nedsjunket i kragen. Berta stod borta vid relingen med kikaren för ögonen och den långa Rhenkartan uppslagen i andra handen. Hon följde lifligt med alltsammans, utpekade för sig hvartenda slott och hvarje kulle. Då och då vände hon sig om öfver axeln och talade till honom. »Det der måste vara Siebengebirge – eller hvad tror ni, herr Max? – Jag kan räkna sju blåa kullar, och på den der längst borta ligger ett slott – det är Drachenfels.»
Fullmägtige hafwa genom undcrdäniga tillstyrkanden bercdt bifall till sädant som är striean, de emot de uti Reglementet utstakade grunder för Nik§« gälds-Contoirets inrättning eller pä annat sätt leder till inskränkning i Riksens Ständers rättigheter att sjelfwe om Werket förordna, ware Lag samma som i Mom. i denna §. innehäller. z Mom. Bewillja Fullmägtige Accord om RiksgäldsContoirets fordringar, ware de jemwäl förlustige Riksens Ständers samt annat Allmänt förtroende och crsätte den stada Riksgalds-Contviret deraf lidit. §. 3 Underläten Fullmägtige att, sedan Bewillningen och Krigsgärden, som till Riksgäld§«Contoirst stolg lrfwereras, irr - Den 21 April. 917 influtit, ärligen besörja de serstilte utbetalningar 7^ Art. 5 §. i Fullmägtiges Reglemente stadgar böra ske till Stats» Werkst och NitsenS Ständers Banque, hafwa Fullmägtige gjort stg förlustige af Riksens Ständers förtroende och straffes estö» omstkndighetcrne enligt 18 Cap. Handels» Balken; ersatte jemwäl all den skada, som genom fädan försummelse kan uppkomma. §. 4> Meddela Fullmägtige i anledning af 7 Ari. 5 §. Reglementet något förffottannorlunda, eller utöfwer hwab samma föreffkrifwcr, komma de att wara underkastade enahanda strast och ersättnings , päföljd, som i 2 K. r Mora. stadgas. Lag samma ware om de till Niksgäldswerket i Allmänhet hörande och dit anflagne medel, under hwad förevändning eller willkor som hälst af Fullmäktige derifrän rpckas eller anwändas till andre behof, än Lem Riksens Ständer bestämt. §- 5. Beträdes
Ni upp» går till 35,133 R:d» 3 2 sk», hvarifrån dock de oundvikelige kostnader, 42 664 Riksens Ständers 2:0 Att värdesbeliållningen af Ved och Kol är mycket under hvad som för desse artiklar skäligen hordt påräknas och blifva uthetaldt. som för Uppbördsmanna-afskrifning, samt Mätareoch Bärare-penningar egde rum, i fall Spannmålen skulle förflyttas eller försäljas, böra afräknas med 25,470 R:d. 35 sk. och kommer i följd häraf värdet å Spannmålsbehållningarne att genom ett No vo Conto ökas med g,661 R:d. 45 sk. Ersättning för inköpspriset kan väl icke alltid påräknas vid skeende försäljningar* likväl torde någon för* höjning utöfver förr be* räknade värden böra medgifvas, och denna förhöjning stiger till 8016 R:d. 12 sk. Ban* co, då en tunna Sten* kol tages till 2 R:d., en famn Tall och Granved till 4 R:d. Banco och en Läst Brännkol äfven till 4 B;d. Banco, hvilket uti ofvannämde Novo Conto kommer att observeras* Revisorers Berättelse. 665 3:o Att behällningen af Fastigheter upptages sådan den i 1820 års Hufvud-Bok uthalanceras, oaktadt Kongl, Directionen under åren 182 x och 1822 utbetalt betydlige Summor för inköp af Magazinshus och Nybyggnader i Götheborg, Hjo, Luleåj Östersund och i Stockholm samt MagazinsförvaltareBoställen i Gefle och Luleå* - 4:ö
Icke eller anade hon att fru Brita gjort henne en beskyllning af den stora vigt, som fallet var. Hon begaf sig derföre hem, utan att vidare få orda något. Men icke var hon god till sinnes. Det var en vacker morgon om senhösten. Luften var klar och kall, och rimfrost glänste som silfver på granarnas lummiga grenar. På vallen vid Storkyro kyrka samlades folket i grupper, samtalande. Ifrigast ordades dock bland en hop karlar, som stodo straxt innanför porten till kyrkogården. Tre bönder, Bengt Poutu, Mårten Philipson och Jacob Illka, stodo omgifna af en krets andra bönder. Allt flere och flere samlades till de förre, och alla stadnade, uppmärksamt lyssnande. Stundom utstötte någre ett ha! eller annat kort ord, händerna foro till pukkoknifvarne, hvilka af alla buros vid bältet, stundom ryckte en och annan, liksom omedvetet, sin knif till hälften ur slidan, men småningom sjönk den åter långsamt tillbaka, då egarens uppmärksamhet syntes så fängslad, af hvad den talande anförde, att han ej tycktes veta af något annat. De äldre karlarnes alfvarliga, fårade anleten, de yngres mindre markerade, men äfven de om alfvar, tungt och träget arbete och dålig föda vittnande, alla syntes lifvade af samma känsla. Bitter och djup harm målade sig i alla dessa ansigten, men tillika ett visst lugn och resignation. Allt som de tre männen inuti gruppen omvexlande talade, lifvades dragen hos åhörarne, uttrycket i deras anleten blef allt vildare. Det var som när molnen draga sig samman vid horizonten, svarta, dystra, hotande, stundom frambryter en och annan svag blixt på afstånd, och man förutser att thordönet med kraft skall utbryta, att haglet skall förstörande nedbrusa, att orkanen skall härja; men ännu bryter ovädret icke löst, ehuru man ser förebuden. ”Detta veten J alla”, utbrast Bengt Poutu. ”Så har Flemingen låtit utsuga landet, att vi snart ega knappt barken till brödet.
På aftonen skulle ännu ett valmöte hållas, men samtidigt gaf Aromasia den stora konserten i Örgrytekvarteret, långt bort från stridsplatsen i Majorna. Hon saknade icke åluktare. Många af dem som på den vackre, varme aftonen gjorde sina lustfärder med de vanliga fortskaffningsmedlen, sänkte sig ned till odoratoriet, sedan de förut sträckt sin färd ända till jordskuggans gräns för att ännu en gång skåda solen, efter det hon för länge sedan försvunnit för dem som höllo sig kvar på jordytan, eller ännu en gång samma afton njuta af aftonrodnadens glödande färgspel. Innan konserten började, var den stora salen fyld af en väntande folkmängd. Ingen enda plats var ledig. På utsatt klockslag trädde Aromasia fram för allmänheten. Hon mottogs som vanligt med ett ymnigt aktieregn. Giro visade sig i synnerhet hänryckt och frikostig endast vid åsynen af konstnärinnan. Hon satte sig vid sitt ododion. Om någon oro synts i hennes anlete, när hon först trädde in i salen, visade hon sig åter fullkomligt lugn, när hon satt vid sitt instrument. Hon hade kanske fruktat, att de många motståndarne till hennes val skulle i förening med dem som svärmade för hjärnorgeln låta henne erfara något ovanligt eller rent af fiendligt mottagande, men dylikt märktes icke. Hon trodde sig omgifven af endast vänner. Efter några ögonblicks eftersinnande, tycktes ingifvelsen komma öfver henne. Hon satte handen till tangenterne och slog an en luktton, följd af en annan, men redan vid den första sammandrogo sig hennes vackra anletsdrag, och vid den andra kunde hon ej undertrycka en stark nysning. Hvad var orsaken till detta för henne ovanliga utbrott? Kunde det ligga i det ämne, öfver hvilket hon föresatt sig att fantisera denna afton? Hon hade, efter hvad hon förklarat för tant Vera, själf börjat tro, att Årstiderna voro ett alt för gammalmodigt luktämne samt ångrat sig hafva spilt tid och möda på en sådan sammansättning. Detta hade hon ock gifvit till känna för Apollonides, då han vid sammanträffandet i Göteborg ville till henne öfverlemna orden till en annan »luktsonat», såsom han på sitt gammalmodiga språk brukade uttrycka sig.