Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
IX, är uttryckt, har denna § 171 bort erhålla en derefter lämpad ändring. Art. XII, § 192. § >72, Bibehållen utan ändring. Art. XII, § 1 g3. § »73- Bibehållen utan ändring, så vidt den rörer sjelfva föreskriften; men emedan erfarenheten ådagalagt behufvet att jemväl föreskrifva, huruledes dylika förbrytelser, såsom rör:de en delegation af R. St., böra upptagas och beifras, harmom. 2 blifvit denna § tillagdt. Se Art. IX, § 66. Litt. B. Project till Bevillnings-sta tiga. Indelning. Art. I. Personlig skydds-afgift § 1— 2. Art. II. Bevillning af löne-inkomster ... § 3— 7. Art. III. Bevillning af yrken § 8—17. Art. Bevillning af handel, skeppsvarf, skepps och ångfartygs-rederier, handtverk, näringar, fiskerier, capitaler, actie-bolag, societeter, cassör, verk och allmänna inrättningar, så på landet som inom stads område ... § 18—21. Art. V. Bevillning af fast egendom i stad och inom stads område § 22—24. Art. Bevillning af jordbruket § 20—3o. Art. VII. Bevillning af bergverk, fabriker, raanufacturier, apothek, verk och inrättningar, som icke annorstädes äro nämnda, qvarnar och sågar, som icke uteslutande användas för husbehof så på landet som inom stads område § 3i—38. Art, VIII. Bevillning af testamenten, gåfvor, fideicommisset', arf, fyndoch vinst-medel § 3g—^1. Den i F e b r u a ri. Art. Allmänna föreskrifter samt grunder, hvarefter denna I3ev:s-stadga tillämpas skall Skydd för taxeringsman Art. X. Föreskrifter hvad iakttagas bör vid mantalsoch skattskrifning • O * lieredmngs-comite' Taxerings-comite i allmänhet Dito på landet
Majus Nådiga Proposition till Rikets ”Ständers StatsUtskott, rörande Hennes Kongl. ”Maj:t EnkeDrottningens Enkesäte och under, ”hållssumma saint om anslag för Hans Majit ”Konungens och Flans Kongl. Höghet Kron. ”Prinsens Hofhållningarj hvilket projeä af Stats. ”Secreteraren* ined Nådigt tillstånd, till justering ”nu uplästess ”Kongl. Majit, som uppå StatsRådets enhäl”liga underdåniga tillstyrkande i Nåder täcktes ”gilla detta Förslag, befallte, att Dess Nådiga ”Proposition uti ifrågavarande ämne, skulle, i ”enlighet dermed, till Rikets Ständers StatsUt”skott på vanligt sätt expedieras.” ”Ex Protocollo J. A. Afzelius ” ”K o n g 1. Majlis ”Nådiga Proposition till Rikets Ständers Stats”Utskott, rörande Hénnes Kongl. Majus Enke”Drottningens Enkesäte och Undörhållssuni-» StatsUtskottets Eetänkanden. !'ma, samt om anslag för Hans Maj:l Konungens och Hans Kongl. Höghet KronPrin”sens Hofhållningar; Gifven Stockholms Slott ”den 16 Februarli 1818- ”ta -Lya. Rikets Ständer, föranledde af deras under, ”däniga vördnad, och tillgifvenhet för Hennes ”Kongl. Majit EnkeDrottningen, lära vara betänkte, att i afseende på frågan om Hennes ”Majit Enkesäte och Underhållssumma, snart fp. ”retaga den sluteliga Reglering, hvartill Högst ”Salig Hans Majits, Konung CARL XIIIs dö”deliga frånfälle, lemnar en fika sorgelig som ”gällande anledning, har Kongl. Majit trott Sig, ”till uplysning i detta ämne, böra genom hosföljande Afskrifter, lemna Riksens Ständers ”Statsutskott del så väl af Side Art. uti det ”GiftermålsContraö, hvilket emellan då varande ”Hennes Köpg!.
Inte för att han hade något emot gubben. Men det var ändå ett elände att gå och tjäna som dräng, när man hade hustru och barn. Det låg ett litet torp borta i skogen. Där fans bete till en ko och jord att sätta potatis och skog till bränsle. Petter gick dit ibland om söndagarna, när han tänkte på Klara. Och då tyckte han, att det riktigt skulle passa för dem. Ett kök och en kammare, godt vatten, vedbod och ladugård. Och inte nå’n Anders, som behöfde komma och störa dem. Det sista, tyckte Petter var nästan det vigtigaste. Ty om han också blef gift med Klara, skulle han ändå aldrig få ha henne för sig själf, om de bodde i statbygningen. Det hade gått ett halft år, och Petter hade börjat komma med på dagsverkena. Han gjorde dem samvetsgrant och ordentligt, och då han var en stark pojke, lyckades han i almänhet bra, så att han hade rykte om sig att kunna bli en duglig arbetare. Men när det led mot den tid, när han visste, att Klara gick efter vatten, blef han alltid orolig. Och kunde han komma ifrån, så gick han gärna dit för att få hjälpa henne. Klara brydde sig inte om honom ett tecken. Men hon tyckte, att ville han hjälpa henne med att hissa opp det tunga ämbart, så kunde han gärna få det, och om någon af hennes fästemän ibland var svartsjuk, så var det åtminstone aldrig på Petter. En lördagskväll i oktober satt Petter igen som vanligt nere vid brunnen och väntade. Och aldeles som den andra gången, frågade Klara honom, om han inte skulle komma och hjälpa henne. – Jo, svarade Petter beslutsamt. Det ska jag nog göra. Men först vill jag ha något annat. – Börjar han nu igen?, sade Klara. – Ja, menade Petter. Jag gör nog det. Jag har tjänat i sju år för Rachel och fått Lea. Men nu kan det vara min tur också. Därmed gick han fram till Klara och tog henne om lifvet. Det kom så plösligt, att Klara inte kom sig för att sätta sig till motvärn, och den gången fans det händelsevis ingen Anders att ropa på. Hon kastade en hastig blick på hans ansigte, och i mörkret såg hon inte riktigt, hur ful han var. – Låt bli mig, säger jag, sade hon af gammal vana.
Af denna art hafva ägg, under de två sistlidna åren, blifvit hitskaffäde från Paris och ett betydligt antal af nämnde träd här planteradt samt frö deraf utlagda i Wisby, hvarigenom försök äro började att utröna huruvida detta träd kan trifvas i vårt klimat. De försök, som blifvit anställda att uppföda nämnda sort af silkesmaskar, hafva under begge åren fullkomligen misslyckats, hvilket dock torde få tillskrifvas en särskildt inträffad ovanligare omständighet, nemligen den hos oss, liksom i hela Europa, missgynnande väderleken under sommaren 1862. Denna väderlek har äfven verkat ganska ofördelaktigt på den vanliga silkesmasken och dess fjäril, ej blott under nämnde år. utan äfven under det påföljande, i det att äggen, om hösten 1862, blifvit till en stor del odugliga, såväl i sydligare länder som här. Af ett litet parti maskägg, införskrifvet från Tyskland, har under våren 1863 blott en mindre del blifvit utkläckt. Af ofvanstående redogörelse torde det kunna inses, dels att Sällskapet för inhemsk silkesodling, under större delen af sin tillvaro, haft att kämpa med svårigheter, som hvarken kunnat förutses eller motverkas, mer, som i hög grad förlamat dess verksamhet; dels att införandet af silkesodling i Sverige endast kan sko aenom ihärdiga bemödanden, fortsatta under en längre följd af år och med ej obetydliga uppoffringar. Men detsamma har varit händelsen i de flesta andra länder, hvarest denna handtering nu är i blomstrande tillstånd. Man erinre sig blott de bemödanden, som Henrik IY använde för att införa silkesodlingen från Italien till södra Frankrike och de stora kostnader, hvarigenom detta slutligen lyckades under Ludvig XIV:s tid, då likväl denna industri blott blef införd i fern departementer derstädes. Men, oaktadt den stora framgång silkesodlingen hade i dessa fem departementer, tviflade man ännu omkring 1820 på möjligheten att införa densamma i mellersta Frankrike. Till den nordligaste delen af landet kom den först 1829—1830, men blef ej allmän der förr än i början af 1840- talet, genom Beauvais’ bemödanden.
St., i händelse nuvarande privatbanker icke skulle hos K. M. anhålla om ny octroj, på grund af den nya lag för privatbanker, som kan varda antagen, skulle i und. hos K. M. anhålla, att K. M. läcktes i nåder förlänga, till och med slutet af år 1849, privalbankernes octrojer på enahanda villkor, som för närvar, äro gällande. På R. Sl:s bord hvilar nemi. nu ett förslag till lag för privatbanker, som afser att undanrödja de vådor, som med dessa banker kunna vara förenade; och då denna lag sålunda innefattar en verklig förbättring af hvad som i detta hänseende nu finnes, kan jag icke finna någon den minsta anledning, hvarföre man skulle begära fortsättningen af ett sämre. Denna fortsättning af nu gällande octrojer för privatbankerne påkallas icke eller af något särskildt behof för R. St:s Bank. Jag ser icke hvad anledning Herrarne hafva att tro, att Riksbanken, framdeles bättre än nu, skulle vara i stånd att supplera privatbankerne. Hade det varit så, att BancoUtsk. hade föreslagit och R. St. beslutat, att bancovinsten skulle användas till uppköp af silfver, för att dermed förstärka Bankens 9 H. 59 45S Den 16 April e. ra. metalliska valuta, sä hade det varit en helt annan sak; men då 2:ne Stånd hafva beslutat, att nämnde vinst skall till Riksg.cont. öfverlemnas, och de andra 2:ne Stånden med sitt beslut förmodligen hafva afsett lånerörelsens förökande, så kan jag icke se att Bankens ställning i ringaste mån blifver bättre framdeles än nu. Jag tillstyrker derföre afslag å 1 mom. litt. a) af 56 §.
Herr. Grefwen och Landtmarstake» gjorde proposition kill btjalt ä Lag.Uistollelö Betankande. Ropades Is, men eft fTfej. Friherre Lraci von kkolllkein förklarade sig gerna med Herr Xlmmbsrtz wicha instämma, om han ej funné, art en redan begången mconjtgwence, ej were erc stal Den y Ianuarlk. 219 skal att frångå Lagens föreskrift. I Politiskt afseende wilie han anmärka att Giftermålen och Folkmängden dage, lizen oftoge. Det more således akt anse wärkeligen som en patriotisk garning att skaffa Landet solk pä hwad sätt som häldst. Herr Grefwen och Landrmarfkalken förnyade sin proposition till bilall ä detta Lag»UlskoltetS betänkande, hwilken med Ja befwarades. Högsofl. Ridderskapet och Adeln atfflldes kl2. In liäem krotocolli. 6. Fredagen den 5 Januari! Plenum kl half 5 eftermiddagen Justerades Pleni-Protocollek för den 19 Dccemb. Unker Justeringen begärde Friherre 8tael von I^ollliein, Loritta bollvig akt kill sine den 19 December yttrade tankar rörande answarighets-Lagen för Stats-Rädet, sä göra följande tilläggning, hwilken upplästes.
I öfrigt anser jag det böra få ankomma pä hvarje.Dans innevånare särskildt, att för hvar - Stats-Utskottets Betänkanden. 325 je år bestämma beloppet, samt om medlens granskning förordna. Herr Uggla, Göran Gustaf; i an-' ledning af hvad en värd Ledamot anfort, får jag på det högsta bestrida det sätt, att något maxi. mum nu icke borde bestämmas. Jag vill endast påminna derom, att förevarande ämne är en beskattning, och att afgiften bör, till förjekommande af alla förhatliga följder af ett olämpligt prejudi.- cat, till högsta beloppet bestämd och ovilkorligen utstakas. —; Och som ja således vunnit, så kommer maximi afgiften för hvarje mantalsskrifven person att årligen utgöras med 5 sk. Emot det sålunda fattade beslut reserverade sig Herr Arnell, Lars, och Herr Uggla, Göran Gustaf, den sednare på förut anförde skäl och under anhållan, att hans enskilde tanka måtte till Ständerne få åtfölja Högloft. Utskottets Betänkande, samt Anders Olsson från Stora Kopparbergs, Lars Andersson frun Skaraborgs och Mals Eriksson fri n Stockholms Län. Ut Supra. Ex Protocpllo. CLAS LIVIJN. 326 Sta ts-Ufsk <>t teis Betankauden. Ankom den i Sept. 1823. Rikets Högloft'. Ständers Statsoch Banco-Utskotts Utlåtande med svar på anmärkningar vid Utskottens, under den 26 sisth /unn, afgifne Betänkande N:o 287, i anleduing af väckte Motioner, om stadgande af en ny Prasscriptionstid i afseende på sådane f. d. FilialDiscontInrättningarnes skulder, hvilka icke inom den förut bestämde Prsescriptionstiden blifvit tili inlösen presenterade. Enligt till Utskotten ankomne Protocolls-Utdrag af den 29 samt 14 sistlidne Julii, har Utskottens ifrågavarande Betänkande, angående yrkad Uiqvid af f. d.
Prakten i arkitektur, dekoration, dräkter och framför allt musiken erbjuda en sinnenas fägnad, som lockar till basilikornas hvalf äfven de oblidaste motståndare af den lika själlösa som granna ritualen. Främlingen isynnerhet försummar ej gärna påskfesterna i Peterskyrkan eller Lateranen, eller julen i S. Maria Maggiore kring frälsarens egen vagga. Ingen, som med någon själf-respekt bär Baedekers röda bok, kan underlåta det, och många komma hit enkom därför. Men med alla sina lockelser äro » funktionerna » mycket — 6 - ju trognare, dess kärare. Och detta gäller så väl om personer som om döda ting. Intet under då, om ett så starkt band fäst h. k. h. vid friherrinnan A. ty det torde vara svårt att finna en dam med ett mera utprägladt svenskt sinne än hon. — Nå- gon hoffiröken har icke under de sista två åren varit h. k. h. följaktig. PALAZZO CORSINR. långa, och trängsel och drag, två ohygieniska element, äro med dem så godt som oskiljaktigt förenade. För kronprinsessan är det därför numera blott sällan möjligt att bevista dem. Det är icke mycket kvar att säga om h. k h:s Eoma-vistelse, men bilden blefve icke fullständig, om den icke också erinrade o m hennes trogna följeslagarinna under alla dessa biltoga vintrar, friherrinnan Alströmer. När man lämnar hemmet, är allt, som påminner därom, kärt; Jag har här sökt i allmänna drag skildra kronprinsessans yttre uppträdande i Rom. Det är konturerna af den silhuett, som heter ett kungligt privatlif. Att gifva silhuettens yta lif med teckning och färg tillkommer först historien. Men ett vet j a g: när historien kommer att göra palett och duk i ordning för att måla kronprinsessan i Rom mot bakgrunden af blå himmel och ständig grönska, så kommer den också att taga mycket violett med på penseln: den tåliga resignationens och den hjärtliga enkelhetens färg. Rom i februari klädning Tussors kan man med skäl kalla detta nummer af Idun, hvars innehåll helt visst bör kunna på- räkna våra läsares synnerliga intresse.
Och det är och blir äfven för framtiden efter denna pjes svårt att veta, när man skall tro, att hr Hedberg tajar allvarsamt. Ty i och med en sådan handling som att skrifva en pjes i en riktning, hvilken till och med går vida längre än den literaturuppfattning, mot hvilken han städse polemiserar, har hr H. i egentlig mening stält sig * Under samma teatersäsong skref hr H. ett annat stycke, kalladt » Mellan bjudningarna », der han redan då böljade sin skallgång mot Sängkammarmågen jämte andra nyare äktenskapsdramer.utanför forfattarnes led. Ty han har visat sig icke respektera sin egen öfvertygelse. (Slutet följer. * Författaren anser sig för undvikande af missförstånd böra upplysa, att han ej härmed tänkt försvara de enligt hans mening delvis alldeles ohållbara ås i gt erna, som förekomma både i » Likt och olikt * och » Giftas », utan endast påpeka, att de ej förneka lifsglädjen.Några ord med anledning af Hjalmar Strömers “ Framtidsvinkar “. Af Vilhelm Svartling. I det stora frigörelsearbete, hvilket fyller vår samtid med strid och oro pä alla omraden, hör vetenskapens kamp med religion sdogmerna till det Som djupast och mäktigast upprör och söndrar menniskoma. De gamla formerna för verldsbetraktelsen vilja icke längre hålla ihop, och man famlar efter nya. En hvar, som något tänkt på hithörande ämnen, känner att sanningen — den sanning, som förnuftet på ovedersägliga grunder framställer — icke kommit till sin rätt i den gamla uppfattningen, att hon oundvikligen fordrar en ändring, och att en undersökning af förhållandet mellan för-huftet och troslärorna måste tränga sig på hvarje ärligt sinne. Någonting nytt vill fram — det ligger i luften. Frågan är mindre, om det gamla är riktigt och hållbart, än huru mycket deraf som är utnött och otillfredsställande. Den ene vill reformera, den andre revolutionera. Men ett står fast: tiden är mogen för ett afgörande i hvarje individs eget inre. Den stund är kommen, då ärligheten förbjuder att vara neutral. Undersökningen är gjord af vetenskapen, men resultatet är icke en ny dogm, som blott gör anspråk på att tros, utan det vill uppfattas sasom bindande och nödvändigt.
Att hon icke råkat Albert på morgonen, plågade henne så mycket mer, som hon visste att han ej den dagen skulle komma hem till middagen, utan att hon först om aftonen, då Milla alltid brukade vara kinkig och ledsam, skulle få samspråka med honom. Alberts lilla kort förmärktes alldeles icke af Elina, ty med morgon-toiletten gick det ganska knapphändigt, och utan en enda blick i spegeln. Det oupplagda håret hängde rakt ned på de tårade kinderne; en halföppen rock och en stor shawl fulländade kostumen, och på detta sätt satt Elina – som sagt sig ute för hela verlden – ännu klockan 12 vid Millas vagga, och vaggade, och vaggade, fast flickan sof, när hon, jungfrukammars-vägen, fick höra snabba, främmande steg, som nalkades sängkammaren. Hon kastade håret bakom öronen, drog shawlen tätare tillsammans och såg, med af ovilja rynkad öfverläpp, åt den dörren hvarifrån hon väntade det ovälkomna besöket, allt med tystande »schut!» på läpparne, för att man ej skulle väcka Milla. Men innan dörren öppnas, innan den främmande, ty det var verkligen en sådan, inträder, utbedja vi oss att få teckna än ett porträtt af ännu en kusin till Elina: Sådana hade Elina många, och deribland Arabella, en den allra fullkomligaste antipod till Mariana. Hon var en tio eller tolf år äldre än Elina, och gift sedan många år tillbaka. Hon var alldeles ingen favorit i den stora, stränga, nogräknade slägten, tvärtom! hon var just den som de flesta, för att icke säga alla, hackade på. Man påstod, och hade i alla tider påstått så mycket om och mot henne; och som Elinas moder icke heller tyckte om henne, hade Elina äfven fått en och annan fördom mot denna kusin, och dessutom ej fått vara särdeles mycket tillsammans med henne, ehuru Elina fann henne både rolig, hygglig och vacker, ty allt detta var hon ändå midt i förtreten, och, som tålig man trifves, tycktes äfven hon trifvas förträffligt, oaktadt allt slägtens hackande.
Banken, i anseende till inträffade olyckliga förhållanden, erhållit med Rikets Stats-Werk, samt nödvändigheten för Banco-Utskottet, att med Stats-Utskotlet rådslå, ej mindre i och för bestämmandet af huru mycket af Bankens räntevinst skulle intill nästa Riksdag årligen lemnäs åt Stats-Werket, än äfven i fråga om det crediliv, som, enligt 63 Regerings-Formen, varit på Banken anvisadt, samt sättet för Bankens godtgörande, i händelse att samma creditiv kommit att lyftas; men sedan dels sammansatta Stats-och Banco-Utskotten, redan sisth Riksdag, vid pröfning af frågan om och i hvad mon samt under hvilka vilkor, Stats-Werket för framtiden egde att påräkna understöd af Banken, i dess egenskap af allmän Stats-anstalt, såsom grundsatts för bibehållandet af den ordning i Rikets penningeväsende, som man önskade återställa, framställt, att, för det tillkommande, alla anslag, äfven för Statens egna behof, å Bankens capitaltillgångar, borde i allo undvikas, dels Rikets då församlade Ständer bifallit livad Statsoch Banco-Utskotten, uti deras under N:o 14 afgifne Betänkande, föreslagit, till förberedande af Bankens skiljande för framtiden ifrån Rikets Stats-Werk, dels ock Rikets Ständer nu mera bifallit det ifrån sisth Riksdag hvilande förslag lill sådan förändring af ofvanåberopade 63 §. i Regerings-Formen, att ingendera af de i samma §. omnämnde creditiv hädanefter komma att på Banken anvisas, har Banco-Utskotlet under innevarande Riksdag, vid uppgörande af hufvudgrunderne för Bankens förvaltning och rörelse, trott sig böra utgå ifrån den synpunkt, a! t Banken skulle återföras lill dess ursprungliga, i Banco-Ordningen uttryckta bestämmelse, att blifva en egen oberoende Inrättning för upprätthållande af Landets mynt, utan sådan inblandning med Stats-W'erket, som tillförene till Bankens skada uppstått och medfört den oreda i Rikets mynt, som man nu vill söka afhjelpa; hvarföre Utskottet jemväl, i stället för alt på förhand ingå uti något bestämmande af hvad Staten, intill en kommande Riksdag, må åtnjuta af Bankens räntevinst, trott sig böra följa den redan uti 1668 års Banco Ordning 470 utstakade ordning, att först vid en påföljande Riksdag må åt Staten anslås, hvad som då af Bankens räntevinster för hela mellantiden kan finnas i behåll och således varit för Inrättningens eget bestånd.
Låt honom höfding bli, låt honom spetsen bryta! Men ack! din tystnad rår ... du delar ej mitt qval; Du släpper ej din påk; du rörs ej af mitt tal. Välan – om Ödet dömt, att jag dig så skall mista, Så skall den samma stund ock bli för mig den sista”! Ännu sluten i hennes famn, och då hennes tårar fortfara att be sedan munnen har tystnat, känner Hjelten sitt bröst pinsamt slitas af de stridigaste bud: pligtens och kärlekens; det knotar ömsom öfver den dag då han blef gift, ömsom öfver den då han blef borgmästare. Ändtligen segrar dock äran: han bemannar sig till ett svar, hvari han föreställer henne, att stadens bästa gäller framför hvarje enskildt; att han måste älska Borås till och med högre än henne; att Nils väl kan skrämma sina barn, men ej anföra en krigshär; att en smed ej duger att befalla rådmän, – ”Ty, att bland Rådmäns hop sig skicka som sig bör, Dertill vill odladt vett ... Men trumman åter skallar, Som mig utur din famn till strid och seger kallar. Din röst med ärans röst bör hellre blanda sig; Ack! låt mig värdig bli mitt kall – min stad – och dig! Farväl” Hon svimmar af, och dagens stråle släckes För hennes matta syn, som af ett moln betäckes. Han gjuter tårar ut, men kan ej göra mer. Från detta ömhetsprof har Edbom slitit sig: Till torget skyndar han, der allting andas krig. Hans här med muntra rop sin raske höfding helsar. Hur mången reslig buss! hvad mängd af vrängda pelsar! Karpusers svarta moln af hjelmar likhet har; I smärre striders dust ett mjukt, men godt försvar. Af påkars täta skog bortskymmes nästan dagen, Trumpeten blåser larm, och fanan ut är slagen. Som bäcken, då med sorl han många bugter gör, Förrn han i hafvets sköt sitt friska vatten för, Så gå Boråsarne, att bardalekar yrka; I hjertan ha de mod, i händer ha de styrka. De likna Grekers här vid Xanthi djupa flod; Fast sämre i gevär, dock större uti mod.
Det skedde den 22 Juli, då Riksdrotzen åt på Gunnebo. Dagen var högtidlig och glad, och jag lefver alltid Herr Professorns ödmjuka tjänarinna och vän Christina Hall. P. S. Min son är så lycklig och reser i främmande land med doctor Noring, som är glad och tillika en förståndig karl. De lära nu vara resta ifrån Pyrmont och till Göttingen. Herr Professorn är rätt god, som intresserar sig för min son. Gud låte mig få den glädjen af honom, som jag önskar. Dess långa vistande i Stockholm var intet nyttigt, helst han där var allena. Med allena menar jag utan eftersyn, ty för visso var han omgifven af en hoper unga karlar, som smickrade och skämde bort honom, liksom också kvinnfolken, däribland en, som jag inte vill nämna. Herr Professorn har nog mångfaldiga gånger sett henne på teatern, där hon uppträder och med all flit étalerar sina förföriska behagligheter och väcker entusiasm, mindre för talangen än för skönheten och odygden. Fru Christina vek papperet fyrdubbelt och förseglade det med ett par ljusröda munlack, som hon framtog ur oblatasken i schatullet. Morgonen var alltjämt töcknig och mulen, och fru Christina Hall började åter känna en ledsnad till allt.» Constance dansar. Öfverdirecteuren i tullen, krigsrådet baron Gustaf Fredric Koskull, var en i hela staden känd och omtyckt personlighet. Han var en charmant kavaljer med eleganta later, som dock törhända voro en nyans mera själfsvåldiga, när baron Koskull rörde sig i den götheborgska grosshandlaresocieteten, än när han uppe i Stockholm vistades bland sina likar. Vare därmed hur som helst, han var en gouterad gäst öfverallt, och själf var han den mest aimable och charmante värd, som tänkas kunde. Det fanns endast en hake med baron Koskull, och det var den släta ekonomien. Somliga skyllde denna på gamla skulder, andra på öfverdådigt lefnadssätt, ingen på bristande inkomster, ty lönen i tullen var god och sportlerna än bättre. Själf påstod baronen, att hans stora barnskara hade skulden därtill.