Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag skulle önska, alt det sä fort som möjligt trädde i verksamhet och jag hembär den talaren, som öpnat diskussionen min tacksamhet för förslaget; men intet förslug, äfven det aldra förtjenstfnllaste, skall förmå mig att, med uphäfvande af den gamla lagen, förklara, att de aftal, som äro slutade under skydd af den, icke fortfarande skulle ega bestånd. Gr. Mörner, Carl Göran Detlof: Den fråga, som här är underkastad R. o. Ad:s pröfning, är af en uti allmänna kreditförhällanderne ganska djupt ingripande art, men under densamma synes mig elt tvisteämne updyka, som ofta nog förekommer, och hvilken innefattas uti striden mellan de lånehungrige och de långifvande. För alt med större lätthet kunna tillfredsställa begäret att få lån, är det af vigt alt man må kunna i möjligaste måtto fritt disponera öfver sin egendom. Det är ganska säkert att denna lätthet äfven skall befordras genom det ifrågavar:de förslaget, men alt allmänna krediten genom detsamma skulle kunna tryggas, det vägar jag deremot icke antaga för lika gifvet. Då en rätt, förvärfvad under lagens skydd, en rätt, visserligen endast förvarad i elt pappersdokument, men dock af båda statsmakterna garanterad, när, säger jag, denna rätt icke af lagen respekteras, utan genom statsmakternas beslut tillintetgöres, då tror jag att krediten lider en vida vådligare stöt än den, som skulle kunna vara en följd af de svårigheter, som, med iakttagande af den beslående lagens föreskrifter, äro förenade. Diskussionen har egentligen endast rört sig omkring den punkt i förslaget, som bestämmer vidden af den föreslagna lagens verksamhet, men denna punkt utgör hufvudpunkten i förslaget, emedan lagen derigenom tillägges en retroactif kraft. Det är naturligt, alt detta stadgande egentligen är till fördel för de lånesökande, ty icke länder det till förmän för de längifvande. Visserligen skulle man kunna säga att det äfven kan vara nyttigt för dem, som hädanefter kunna komma att gifva lån, men obestridligt torde deremot vara, att det syftar lill inskränkning i deras rättigheter, hvilka redan lemnat län och således nu äro fordringsegare.
November innevarande och April nästkommande år; dock att de tillverkare, som möjligen finna för sin näring fördelaktigare ”att i stället för April månad såsom bränningstid begagna nästkommande December, ”må vara medgifvet att till denna sistnämnde månad förflytta bränningsrättigheten ”för April, under vilkor att sådant före den 15 November detta år anmäles etc.” Detta är kungs-ord, och sin Konungs ord är folket vant att anse som oryggeliga, och som sådane är det jag önskar de äfven nu måtte få förblifva, och jag anser det vara under Ständernes värdighet att söka förmå Regeringen rygga det minsta tillbaka härutinnan. Om någon kumle öfvertyga mig derom, att nödvändigheten påkallar ett sådant tillgörande, då skulle jag genast söka medverka härtill; men detta tror jag icke, ty då vore med ett export-förbud mot utförsel af spanmål bela denna olägenhet afhulpen, och då nu härtill kommer, att de stora ångbrännerierna redan gagnat till bränvins-bränning November och December månader, och bränvinet kanhända redan öfvergått i handlarehänder, då undrar man intet, att äfven dessa hafva sina målsmän. Hårdast skall det träffa husbehofs-brännarne, som endast gagnat November månad, för att i stället för December nu gagna instundande April månad, och derigenom kunna med biträde af dranken framföda sina kreatur och nu svikne härutinnan måste nedslagta en del deraf. Jag kan således ej på ofvan anförda skäl biträda en sådan brådstörtande förändring af ofvannämnde Kongl. Förordning, utan måste emot detta Utskottets beslut mig reservera.” Georg Nijqvist från Wermlands Län: ”Med Särskilda Utskottets beslut af framgång för Doktor Sandbergs motion för bränvins-bränningens inställande nästa April, kan jag icke förena mig; grunderna härför äro följande: l:o. Att jag tror en sådan årgärd icke är af nöden påkallad. 2:o. Att jag hyser den åsigt, att icke utan största nödtvång, Regeringen bör åvägabringa inskränkningar i en handtering, som grundar sig på gifven lag; anseende att
Till första och andra Momenten af denna §. hade ConstitutionsUtskottet igo föreslagit följande omarbetning: öfver alla mål, som hos Konungen eller Regeringen föredragas, skall Protocoll föras; blifvande de närvarande Ledamöter af StatsRddet och Föredraganden ovilkorligen förbundne att deras meningar öfver de förekommande ärenden ytt. ra och förklara. Uppå gjord anmärkning, att dessa förändringar hufvudsakligen stodo i sammanhang med de oantagna tilläggen i 41 §. samt de oantagna förändringarna uti 5 §., skulle desamma förfalla. Äfvenväl hade ConstitutionsUtskottet föreslagit att uti meningen ”kraftiga föreställningar deremot göra,’’ ordet kraftiga skulle utgå. Den x 2 Juni. Ridderskapet och Adeln ansåg icke denna uteslutning nödig. io:de §:n. Af denna §. hade ConstitutionsUtskottet 18 f2 föreslagit följande omarbetning: Om StatsMiriistrarnes Embete-förvaltning och ärendernas föredragning inför Konungen, forordne Konungen som Honom tjenligt synes, Hvarje Minister eller Föredragande vare ansvarig derest finn försummar nödiga upplysningar inhämta och dem Konungen underställa. I samma ändamål, och till ärendernas fullständiga utredande, tillsätte Konungen en Beredning, bestående af hälften Frälse och hälften Ofrälse män, hvilka i edla förekommande mål, derest de sig icke särskildt yttrat, anses pluralitetens mening hafva biträdt. Detta förslag, såsom stående i sammanhang med det oantagna förslaget till 5 §., skulle förfalla. Konungen hade uti Pess merberörde Nådiga Proposition föreslagit följande redaction af denna Örn StatsMinistrarnes Émbetsförvaltning och ärendernas beredning till föredragning inför Konungen, forordne Konungen på sätt 7 §. stadgar. Herr Landt Marskalken gjorde proposition å detta förslag, hvilken, i anledning af det å projectet till 7 §. redan gifna afslag, likale^ des med Hej besvarades. 2 34 Den 12 Juni. i t ;te §:n.
Ständ ett exemplar deraf. Detta Utskott äligger säledes, att efterse och granska huruivida Statens medel sedan sista Riksdagen blistvit, i enlighet med hivad Riksens Ständer fastställt, »vederbörligen antvände; att utröna, pröfiva 118 Expeditioner till Riks-StLnden. och föreslå det som till Statsoch RiksgäldsWerkens upprätthållande fordras, äfwensom beloppet af de summor, hwilka, jemnlikt 63 8 i RegeringsFornicn, skola för särskilda händelser afsättas; och att slutligen uppgifwa huru mycket genom Bewillning bör utgöras, sedan alla föreslagne nödige indragningar, besparingar och förbättrade anstalter, sä i anseende till uppbörden som medlens anwändande, bliflvit iakttagne. I händelse hos Riksens Ständers Plena gemensamt eller uti något af Riks-Ständen betänkligheter uppsta emot antagandet af hwad Utskottet tillstyrkt uti det, som rörer antingen Statens reglerande eller Bewillningens derefter lämpade hela belopp, eller hwad till Riksgälds-Contoircts utgifter och inkomster hörer, eller grunderne för Riksgälds-Contoirets styrelse och förwalniiug, tillkomme Utskottet den befattning, ledande att bringa sädane ämnen till slutligt afgörande, hwilken 69 8 af Regerings-Fwrmen, jemte sättet dertill, föreskrifwer. Uppar sig sadan skiljaktighet om grunderne, sätten af deras tillämpning och fördelningen till Bewillningens utgörande, hwarom 71 § af RegeringsFormen förmäler, förfare Utskottet, förstärkt till det antal af Ledamöter, som Negerings-Formens 69 § föreskrifwer, dermed pä det sätt nystnämnde 2:ne 88 utstaka. 8 31. Bcwillnings-Utskottet skall bcstä af Fyratio Ätta Ledamöter, walde fran särskilda och, sä widt möjligt är, frän alla Rikets Prooincer.
Ej må adelskap, eller friherrlig eiler greflig värdighet, som hädanefter förlänas, tilllalla llere, än den, hvilken adlad eller upphöjd blifvit och, efter hans död, i rätt nedstigande led efter led, hans äldste manlige bröstarfvinge af äldsta grenen, samt, efter dennas utgång, stamlädrens närmaste manlige afkomling, af då lefvande äldsta slägtgren, och så vidare. Om, genom arf, adeligt stånd tillfaller den, som redan blifvit deruti sjelf upphöjd, eller genom närmare arf insatt, upphöre hans eget adelskap, så framt detta icke är af högre värdighet, i hvilken händelse stamfadrens adelskap ölvergår till närmaste slägtgren. Finnes ingen sådan, utslockne ätten. Förklaras någon sitt adelskap förlustig, tillfaller detsamma den, som dertill, enligt här stadgade grunder, närmast berättigad är. § 38. Alla ifrån Konungen utgående expeditioner och befallningar, utom i kommandomål, skola, för att blifva gällande, vara försedda med Konungens underskrilt och kontrasignation af vederbörande föredragande, som vare ansvarig, att de instämma med deröfver förda protokoll. Föreskrifter och erinringar om verkställighet af utfärdade beslut må af departementschef omedelbarligen kunna till vederbörande expedieras. Skulle den föredragande finna något Konungens beslut vara stridande emot denna regeringsform, gore han derom i Statsrådet föreställning; yrkar Konungen ändock, att ett sådant beslut skall utfärdas, vare det då Btli. till R. St. Prot. 1850 <fc 1851. 3 Sami., 7 Haft. 2 10 Konslitulions^Utskottcts Memorial, M 7. den föredragandes rättighet och pligt, att sin kontrasignation derå vägra, samt nedlägge han i följd deraf sitt embete, hvilket han icke må återtaga förr än Riksförsamlingen hans förhållande pröfvat och gillat. Emedlertid vare han vid sin lön och öfriga tjensten åtföljande inkomster bibehållen. § 39.
Nej, dum och otymplig var hon, men icke kall, icke kall! Så var det också här — nej, icke alldeles så. Ty här fans det åtminstone en, som hyste medlidande med henne — medlidande var det naturligtvis — och som icke missförstod henne. Hon hade hört det i somras, en dag. D e sutto der ute på verandan, mor och son och dotter, och visste icke, att hon med sin bok satt i förmaket vid fönstret upp öfver dem. Hon gaf just icke akt på samtalet, men så hörde hon sitt namn och en röst, för henne den vackraste, manligaste stämma i verlden, yttra: » Kall? Ah, visst icke! Tillbakadragen är hon och kanske litet stel, men se på hennes ögon! Om icke ur dem talar ett varmt hjerta, så har jag mycket misstagit mig. Jag tror snarare, att hon är känslig, ytterst känslig, och jag undrar, om mamma och Maria ändå behandla henne riktigt rätt. » Visserligen hörde hon hans mor med en liten öfverlägsenhet förklara, att hon helt säkert bättre än han förstod att uppfostra och behandla unga flickor; visst hörde hon den yra Maria skrattande föreslå brödren att uppsätta en större flickpension för känsliga naturer, men det rörde henne icke det minsta. Hennes sinne var så öfversvallande af någon ny känsla, att hon måste springa in i sin kammare och gråta högt, nästan utan att veta hvarför. Och huru vänligt hjelpte han henne icke ur så mången förlägenhet, hvari hennes tafatthet försatte henne! Hur ofta yttrade han icke något, som tydligen var ämnadt att trösta och stärka henne! Icke längre sedan än i går, då de talade om något, som han nyss läst för dem, hade han j u sagt: » Om jag skulle söka mig en hustru, skulle jag icke så mycket fråga efter skönhet och begåfning, utan se mest på ett godt hjerta och ett fromt sinne. » Och dervid hade han sett på henne med en så vacker blick — om någon var god, var det väl han! Och hvar var han nu? Hade någon olycka verkligen händt? Och här satt hon med händerna i kors och kunde ingenting göra — ingenting! Hon som velat dö för honom, för hans lycka! Fans det då alls intet för henne att göra?
Jag hade redan lemnat prof af eftergifven-het i hofceremonier, och i enskilda samqväm kunde jag göra som jag ville, blifva qvar eller gå bort; men icke * så i riksceremonier. Vi fingo behålla de ställen vår värdighet tillhör. » Att finna en så otroligt högt om sig tänkande riksmarskalk som grefve Axel Fersen sätta sig på samma linie som statsministrame var föga öfverraskande, men så mycket mer, att baron Fleming såsom riksmarskalk till och med ville gå ett steg längre och sätta riksmarskalken framför statsministrame. Baron Fleming antingen förstod icke eller satte sig öfver grundlagens oförtydbara stadgande i detta afseende. Imellertid är bestämmelsen i 34 § regeringsformen paralyserad icke blott derigenom, att riksmarskalkengår framför statsråden utan också i så måtto, att jemlikt kongl. maj: ts förklaring den 31 Oktober 1851 serafimer-riddame innehafVa lika rang med statsråden och, som ordningen dem emellan bestämmes efter utnämningens datum, så gå de äldre serafimerriddame före i tjenst varande yngre statsråd, hvilket helt och hållet strider mot afsigten med stadgandet i 34 § regeringsformen. Angående tillkomsten af detta sistnämnda bref om se-rafimerriddames rang omtalas i » berättelser ur friherre Carl Otto Palmstjemas lefnad » följande egendomliga historia. » Vid sitt inträde i statsrådet hade Palmstjema velat taga sitt säte nederst vid rådsbordet, ehuru han, enligt dittills-varande bruk såsom serafimerriddare egde rang framför de öfriga statsråden näst efter excellenserna. Han påstod sig nemligen såsom statsråd böra efterlefva grundlagens bud ordagrant, hvilket enligt haijs förmening icke erkände något mellanrum emellan statsministrames rang och statsrådens. Regeringsformen § 34 stadgade nemligen: statsministrame innehafva rikets högsta värdighet och statsråden den närmaste derintill.
Vid Discussion öfver Herrar Banco-Fullmägtiges Skrifvelse af den 7 October i83o till Revisorerne, rörande bästa sättet för anskaffandet af det felande Silfret, hafva Revisorerne, såsom en preliminär-fråga, voterat öfver deras rättighet att i detta ämne meddela föreskrifter, eller blotta utlåtanden; den förra meningen blef pluralitetens. I samma Skrifvelse hafva Herrar Fullmägtige uppgifvit åtskillige utvägar att anskaffa det erforderliga qvantum Silfver, för att få proportion af Reela Fonden såsom 5 till 8 emot den utelöpande Sedelstocken — och deröfver begärt Revisorernes utlåtande — utan att afvika från de föreskrifter Eanco-Réglementet utstakar. Deribland hafva de ansett, det för närvarande tjenligaste sättet vara, ”att öfverenskommelse å Banco-Styrelsens vägnar uppgöres, med ett eller flere utländska Handelshus, att under loppet af år 1831 till Bankens disposition lefverera den erforderliga qvantiteten i Silfver, under vilkor, att derföre, i nion af skeende leverance, erhålla ett motsvarande belopp i Svenska Bancosedlar utaf den Fond, som til! Silfver-upphandling finnes bestämd, med förbehåll för Banken, att efter hand, enär omständigheterna sådant tillåta, under åren iSöa, i833 och i834, härom uppgöra vidare liqvid; hvarjemte Fullmägtige med tämmelig visshet antaga, att en så beskaffad öfverenskommelse låter sig afsluta, enligt sådane grunder, att de 270,000 R:dr, hvilka utgöra öfverskott på Silfver-upphandlings-Fonden, blifva mer än tillräckliga för alla möjligen uppkommande extra kostnader.”
Denna ansökning hafva Herrar BancoFullmägtige öfverlemnat till Banco-Utskottets ompröfvande, och dervid ansett sig böra, enligt sanna förhållandet, lemna det vitsord, att Kamereraren Wallmo, hvilken äfven förut gjort sig känd som en utmärkt skicklig, pålitlig och nitisk Tjensteman, ytterligare i egenskap af Bankens Ombud vid Låne-Contoiret i Götheborg på sådant sätt motsvarat det honom lemnade förtroende, att Banco-Styrelsen ej kunde annat än högligen önska, det han matte finna sigiståndsatt att på samma plats än vidare fortfara i sin gagnande verksamhet, och att han vore den, som från början uppgjort och föreslagit för Låne-Contoirens arbeten och bokföring den plan, genom hvars antagande, deras temligen betydliga rörelse hittills kunnat skötas och controlleras med en, i jemförelse till förut varande Låne-Inrättningar, ej ringa besparing i Tjenstemanna-personalen; hvarjemte Herrar Fullmägtige uppgifvit, att Wallmo, då han vid 1824 års början utsågs till Banco-Ombud vid Götheborgs Låne-Contoir , innehade jiå Bankens Stat R:dr 4^°» och nu för tiden innehar R:dr 525 i årlig lön, derutaf hälften tillfallit och tillfaller honom sjelf, och andra hälften den 8 Banco-Utskottets Memorial N.o 38. i sysslan vicarierande; deremot Banco-Ombudet i Malmö, såsom varande i en högre Tjenstegrad, fått ifrån Banken uppbära R:dr 45o årligen, eller half Casseurs-lön för bela tiden.
Des unbeständigen Glücks Aller durcheinander Biornina durch Vielerley Geschichts Veränderungen Königinn in Schweden. Biornina ansågs väl som ett särdeles lämpligt namn på en drottning i björnlandet Sverige. Klemming (s. 14) anför äfven en teateraffisch, enligt hvilken de ”Chursächische Hochteutsche Comœdianten” (förmodligen ofvannämda sällskap) Måndagen d. 21:a November (1691 eller 1696) ”præcis umb 3 Uhr” uppfört ”Die Königinn Disa” på stora Bollhuset d. ä. teatern Lejonkulan. Carl XII älskade i början af sin regering endast halsbrytande nöjen, och Jens Juel skref d. 29 Jan. 1698: ”Hoffet var i hans Herr Faders tid meget sombre og eenlig, mens longt mere er det nu”383; men under sista hälften af 1699 och de första månaderna af 1700 förde Carl ett präktigt och lysande hof; isynnerhet tyckes han hafva varit road af maskrader, ty sådana anställdes ofta384. I November 1699 ankom ett införskrifvet franskt skådespelarsällskap, under anförande af en Rosidor; en medlem af sällskapet, Duchemin, väckte sedan uppseende i Paris385. Detta sällskap uppförde Molieres och Corneilles stycken och hade ofta konungen till åskådare. Men d. 13 April 1700 lemnade konungen Stockholm för att aldrig mera återvända. Som ett kuriosum må vi här nämna en teaterföreställning, som på sin tid väckte mycket uppseende. Österrikiska ministern grefve Starhemberg lät d. 8 Maj 1694 sitt husfolk i katolska kyrkan uppföra en af hans biktfader, jesuiten Pater Martin, skrifven komedi om svenska konungen Adils och danska konungen Helge. ”Historien,” skrifver danska sändebudet, ”er bleffven med saa mange Sotiser embellerit for att moquere offver begge Nationerna.”
Om Fellmans bjudning, vet ni, hade guvernörskan sagt att det inte var fint alls, rysligt mycket mat, men alt illa tillredt. Husan var hos oss och berättade om det. Se, där kommer ju Fanny. Hon sänkte rösten. Nå, nog är hon nu pyntad och utstyrd. Gubben Penttinen lär ha bjudit hit doktor Broberg eller Sprooper som värdinnan i det här huset säger, hi, hi, hi, han hoppas nämligen få honom till måg. Men jag tror att det är fåfängt. God afton, god afton, fröken Fanny! Ni blir bara vackrare dag för dag. Jag har ej sett Fanny på lång tid, sade fru Ahlholm, nog skulle det ju passa att någon gång sticka sig in äfven hos oss, fast vi inte ha några döttrar. Men det fins ju i stället söner, och gossarna äro i alla fall salt i gröten, inte sant? Nå, medge du bara, äro de kanhända inte salt i gröten? Hon skrattade bredt, de andra fnissade också, och slutligen uppstod en formlig skrattkör, i hvilken pappa och mamma äfven instämde. Fanny drog sig förlägen till en knut. Inte kan hon kurtisera alls, den där Vanny, började fru Penttinen utan att fästa afseende vid Fannys bedjande ögonkast, nog blir hon ännu gammalpiga. Gammalpiga! ropade gästerna med en mun. Inte låta herrarna en sådan flicka bli gammalpiga. Modern myste förnöjd; denna motsägelse hade hon just sökt få fram. Men Fanny varseblef huru fru Lindeman med armbågen knykte i sin granne och lutade sig för att hviska något till henne. Grannen skrattade åt detta, berättade samma sak åt sin sidokamrat, och andra, som sutto i närheten, böjde sig äfven fram för att höra. Alla fnissade, och af de förstulna ögonkast, hvilka de alt emellanåt riktade på modern, märkte Fanny mycket väl att de hade roligt på dennas bekostnad. Dessvärre märkte modern ingenting. Besynnerligt att inte Vellmans herrskap ännu kommer och doktor Sprooper inte häller. Munterheten steg rundtomkring fru Lindeman. Men modern såg blott på dem helt oskyldigt och fortsatte: Här få vi nu sitta och sitta med torra munnar. Bry er för all del inte om det, fru Penttinen.
Borgare Stan det, «) Af Hr J. J. Kleman: att, då i Carlskrona Stad en lägre Lärdomsskola med en Rector och 2ine ColJeger väl vöre inrättad för undervisnings meddelande i ämnen hörande till den högre vetenskapliga odlingen, men en Apolagistplats för ungdomens beredande till allmän medborgerlig bildning saknades, ehuru det af Stadens Husegande innevånare nyligen anskaffade Scholsehus, utom utrymmet för hvardera af nuvarande GlassAfdelningar, jemte tiliräeklige boningsrum för Rector och Colleger, erbjöde serskild LäroSal för en Betan kan ilen, N:o 142. 273 ApologistClass och ruin för Läraren derstädes, hvartill annat hinder icke i vägen läge än bristande Anslag för dess aflöning, ett Lämpligt sådant, på RiksStatens 4;de HufvudTitel, vid Carlskrona LärdomsSchola måtte varda beviljadt. b) Af Hr J. Hemberg.- att, snm deri serskildta löneförbättring af 100 R;dr B:co årligen Uddevalla Stads Borgerskap år 1809 bestått RectorScholaj derstädes’ blifvit tagen i beräkning vid den af Staten beviljade förbättrade löne-reglering för ScholLärarne i allmänhet, så att Rector i Uddevalla blifvit vid samma reglering tillagd 20 å 3o T:r Spannemål mindre i tillökning än hans vederlikar, men berörde enskildta uppoffring å Stadens sida icke borde leda till minskning uti utgörande af hvad Staten sig i detta ändamål i allmänhet förbundit; bemälde Rector alltså måtte tilläggas lika lön sorn Staten tillagt hans vederlikar 1 Halmstad och andra Städer, hvarest lika beskaffade Scholor vore inrättade. samt 3:0 från Hederv. BondcStåndet Af RiksdagsFullmägtigen från WesterNorrlands Län Nils Strindlund: att då, enligt K. M:ts Nåd.
Allmogen är det, sorn mest har olägenhet af dem, och det är med afseende på de från denna klass allmänt försporda klagomål öfver nu brukliga lumpsamlingssättel, som Utsk. ansett sig böra framställa förevar, förslag; yrkandes jag vördsammast, såsom förut, bifall dertill. Gr. Gyldenstolpe: Jag uppträder för all besvara 2:ne af Frih. Cederströms anmärkmr. Frihm har nemi. yttrat, att, när bruket öfvergått lill missbruk, det vöre riktigt att upphäfva detta missbruk. Deruti instämmer jag fullkomligt, men då bör det äfven va - 102 Den S Mai s f. m. ra bevist, alt det blifvit ett allmänt missbruk. Något sådant är likväl, hvad lumpsamlare beträffar, ännu icke ädagalagdt. Vidare har Frih:n sagt, att de, som nu befatta sig med samlandet af lump, kunde göras till kommissionärer inom socknen; men om man besinnar, alt inom en socken icke finnes lump i någon större mängd, så är också gifvet, att det skall blifva svårt för en lumpsamlare att dermed försörja sig, hvilket han deremot kan, om han får fara från den ena till den andra socknen och hopsamla sä mycken lump, han kan öfverkomma. Jag tror således, att dessa Frih. Cederströms anmärkntr icke böra hindra R. o. Ad. alt afslå betänk. Hr von Hartmansdorff: Med afseende på Frih. Cederströms sista yttrande, anhåller jag, att R. o. Ad. ville erinra sig hurusom det icke lärer vara sä sällsynt, att lumpsamlare begå våldgästning, ej allenast hos allmogen, under det karlarne äro sysselsatte med arbete på ägorna, utan äfven pä herregårdarne, dä endast qvinnor äro hemma. Sedan så mycket blifvit taladt om bruk, missbruk och pappersbruk, önskar jag, att R. St., såsom ägare till Tumba pappersbruk, icke måtte visa sig mera bevägna mot lumpsamlare i allmänhet, än vederbör.