Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Af konung Gustaf Adolf vidtogs likväl, enligt Kongl, brefvet den 26 Februari 1617, den förändring, att hemmansränte-kolen, enligt allmogens erbjudande, skulle förböjas med 2:ne stigar och således i framtiden utgå med 26 stigar af helt mantal, inberaknadt ovissa gärder, men hvarje mantal eller hjonelag deremot årligen vid Kopparberget endast upplåta konungen lill köps en stig kol efter gamla måttet, ”den konungen strax betala ville’’ med reda penningar efter 3 mark för stigen, då svarande emot den tidens gångbara värde derå. Fastän, såsom ofvan är omförmäldt, under nämnde konungs regering, kronans deltagande både i grufve-driften och kopparbruket vid Fahlun upphörde, lick likväl bergslaget tillgodonjuta de hemmansränlor af kol och ved, jemte mantalskol, som kronan hade förut sig förbehållit. Tid efter annan har allmogen utan framgång begärt få utgöra sina natura-prestationer i kol och ved med penningar. Genom Kongl, plakatet den 16 Maj 1721 påbjöds, alt ej allenast allmogen i socknar, som under Stora Kopparberget och Avesta voro lagde, borde ej mindre dädanefter än tillförene, efter förra resolutioner och gammal vana, utgöra sina utlagor till dessa verk i kol, ved och dagsverken in natura, utan ock att de af allmogen, som ingen skog egde, icke desto mindre skulle vara förpligtade att af sina grannar skaffa sig kol, till skatternas afbördande.
Exempel anföres: en speculant i landsorten, hvilken sjelf eller hos sin commissionair i Stockholm äger credit, köper spannemål, jern, victualier &e.., men äger tor ögonblicket ej penningar i cassan; han utgifver då till säljaren sin assignation på 2 å 3 månaders betalningstid, ställd å dess commissionair i Stockholm, som derå tecknar accept. Vill säljaren nu för denna assignation genast hafva väduren, så endosseras den af honom, och om blott ett af de 3:ne å assignation befintliga namn är väl kändt, så fås genast hos privatBsnken valutan. Om affairen åter i Stockholm uppgöres, sker den på följande sätt: att säljaren utställer på köparen assignation å beloppet, erhåller dess accept, då hvarje innehafvare som på en dylik assignation vill hafva penningar, kan öfverlåta dan och i privatBanken bekomma beloppet; äro dessa assignationer försedda med säkra namn, är ingen tvifvel det de ju icke i allmänna rörelsen kunna begagnas såsom liquider till förfallodagen, utan endossement. Min afsigt med denna motions väckande^ har egetneligen varit att bevisa den allmänna nytta hvar och en kan draga af Privat-Banks associationer, och då de bidraga till en lifligare rörelses befrämjande, äfven fa dem i likhet med hvad brukligt är i England och Norra America, inrättade här i landet. Jag anser mig nu ej böra längre upptaga Ridderskapets och Adelns tid med detta ämne, utan hänviser hvar och en som önskar sig ett mera utveckladt begrepp i saken, än jag genom min framställning kunnat lemna, till den tryckta afhandlingen om Privat-Bankers inrättning. Då egenteliga grundvalen för dess möjliga formerande, hvilar på det lagrum och den färfattning, hvad det reglementariska vidkommer, jag föreslagit, anhåller jag att detta mitt vördsamma memorial måtte först blifva de respeetive Medstånden communiceradt, och sedan, till Lagutskottet remitteradt. Herr Cock, Axel: Knappt har öfver något ämne åsigterne.
Vid discussion bos sistnämnde Riks-Stånd har hufvudsakligen blifvit anfördt: att Wester-dalarne är en i fattigdom försjunken landsort, hvarest, då missväxtår inträffar, ett verkligt elände är för handen, dertill orsaken vore dels ett hårdt climat och ofiugtbar jord, samt en i senare tider, genom en högt drifven hemmansklyfning uppkommen öfverbefolkning, dels den tryckande roteringsbördan; att roteringen inom nämnde landsort vore ojemn och betungande, visades deraf, att, enligt Jordaboken, Lima socken med 33-j§:deIs mantal bade 4° soldater, då deremot Floda socken, som vore den sydligaste och frugtbaraste inom Dalarne, med i5j hemman, allenast bade i5 soldater; att Lima socken vore den inom Wester-dalarne nordligaste belägna, omgifven af 27 höga fjäll, samt egande inom sitt område emellan 3o a 40 stora eländiga myror; att åker och ängsmarken, som åtföljde Dahl-elfven å ömse sidor, ofta vid vattnets stigande under flodtiden öfverhöljdes med en qvarlemning af sand och grus; att åkervidden sträckte sig allenast 100 ä i5o alnar från elfbrädden, der fjellbergen vid toge; att genom en mångårig beräkning vore utröndt, att innebyggarne i anseende till det bårda climatet, endast hvarje gide år erhållit någon till brödföda duglig skörd; att såsom exempel på den dryga roteringen vore att anmärka , det utskylderne för en soldat-rote i Lima socken år i83S uppgått till 107 R:dr 46 sk. 11 r., eller för alla inom Lima socken varande soldat-rotar till 43ig R:dr 4 sk. 8 r. B:co; att genom denna tryckande beskattning jorden så fallit i värde, att ingen ville köpa skaltejor Bih. till R, St.
Uti Lubeck ligger stationsgården visserligen nära mellan floden Trave, men vågen derifrån till ångbåtshamnen år dock minst lika lång som Clara sjö och Skeppsbron eller Stadsgården. Nu år det naturligt att frågan huru och hvar bangårdar uti de större ståderne skola anläggas måste vara beroende på en mängd lokala eller tillfälliga förhållanden; men utan äfventyr torde det kunna påstås att ingenstädes theori eller erfarenhet kunnat ådagalägga den uteslutande vigten af att invid sjö anlägga bangårdar, utan kan man fästheldre anse med det allmännas fördel mest öfverensstämmande att bangården förlågges så centralt som möjligt, på samma gång all lättnad beredes för att vid sjön aflemna eller upphemta det gods eller de varor, som till hufvudstaden anlända, antingen för att exporteras eller inåt landet vidare befordras, eller på stället förbrukas. Ehuru endast i förbigående har Utskottet likväl anmärkt, att “det synes vara “ett med ansenligen ökadt äfventyr förknippadt förslag att leda en jernvåg så, att “man ur en krokig tunnel utkommer på en rörlig bro öfver en sjö.“ För att lugna dessa farhågor torde det vara tillfyllest dels att erinra att man så mycket mindre kommer direkte ur en tunnel på en bro, som afståndet emellan dessa år åtminstone 600 fot, dels att med vidtagande af de enkla reglementariska föreskrifter, Herr Friherre Ericson uti sitt föredrag antydt, eller att medelst nödiga signaler förvissa sig derom att bron år stängd och allting i ordning, redan innan tåget från Liljeholmen inlöper v ti tunneln, liksom att på samma sått tillkännagifva når tåget på våg bort hunnit ur tunneln,finnan bron får för trafiken öppnas, all fara härutinnan lätteligen kan förebyggas. Afven med ali aktning för den stora sakkunskap och omtanka för allmän säkerhet, som inom Utskottet blifvit uti denna tekniska detalj utvecklade, må Stals-Utskottets Utlåtande N:o 87.
Du har varit en röfvare. Vet du en röfvares dom? Skjut mig! För hvad skall jag lefva? Du skall lefva, om du vill eller icke. Men berätta mig något om dig själf, för att jag må bättre utverka din benådning i ståndrätten! Ditt namn? Urban. Ingenting mer? Niemand. Katolik? Så säga de. Hemma från? Stjärnorna. Den gamle betraktade honom forskande. Haf förtroende för mig. Säg mig huru du kom till Petrowitz' band! De togo mig med en resande köpman från Genua. Honom stekte de på glöd och kastade honom att svalkas i floden Moldau. Huru kom du till honom? Jag rymde från ett band italienska komedianter. Och huru kom du till dem? Jag rymde från de barmhärtiga systrarna i Innsbruck. Hvarför? Voro de ej goda emot dig? De döpte mig till katolik och gåfvo mig namn efter påfven. Jag ledsnade vid deras eviga mässor. Huru kom du till dem? De fingo mig af en bajersk nunna. Jag var sårad och sjuk. Hon hade hittat mig nästan död i en grushög. Hvar? Gossen teg. Urban Niemand, du har räddat mitt lif; jag kan ju ej annat än vara din vän och önska din lycka. Hvar fann hon dig? Ruben Zevi såg en aning besannad och uppknäppte sin långa kaftan. Hans undertröja sammanhölls vid bröstet af nålen med silfverliljan, det enda smycke han bar, emedan det var honom kärt. Känner du denna nål? Gossen rodnade upp till örsnibbarna. Det är min nål, sade han öfverraskad. Ruben Zevi kysste honom på den rodnande pannan. Det är nog, att du burit denna nål, sade han med faderlig ömhet. Jag hade en enda kär son och en enda kär dotter. Åt hvardera af dem lät jag Frankrikes berömdaste silfversmed förfärdiga en sådan nål, så konstrikt smidd, att ingen kunde göra den efter. Herren har tagit min son och min dotter ifrån mig. Med dem försvunno äfven de silfvernålar, hvaraf de skulle igenkänna hvarandras budbärare, om de någonsin råkade i nöd eller trångmål.
St:r, hvilkas sätt att liqvidera icke synes altid vara det mest tillfredsställande. Man behöfver, för att härom öfvertyga sig, endast öppna R. St:rs Revisorers Berättelse om granskningen af Riksg:s-kontorets tillstånd och förvaltning, så finner man der, bland »inom linien uptagne skulder», en sådan till R. St:rs Bank för derstädes af Riksgäldskontoret, emot diskoutvilkor och 2 proc. ränta, intill 1823 års slut begagnade förskott, å ej mindre än 4,014,852 Rdr 50 öre. Visserligen är jag fullt öfvertvgad, att, derest man skulle besluta sig för aflåfande af en underd. skrifvelse i den föreslagna syftningen, man skulle göra det med den bestämda föresats, att upfylla de förbindelser, man ikläder sig, så att medlen altid skulle vara tillgänglige för dermed afsedde ändamål; men förhållanden kunna dock inträffa, som göra det svårt att hålla denna föresats. Utsk:t har också sagt, att man skulle tilförsäkra de hittills varande låntagarne samma trygghet som nu. Afven detta faller sig dock temligen svårt, sedan Riksg:s-kont:t öfvertagit kapitalen för att derigenom bereda tillgångar för bestridande af angelägna statsutgifter. Sådant iiirer väl icke kunna låta sig göra, utan att låntagarne blifva upsagde. Detta kommer att något för starkt ingripa i de enskildes förhållanden, då den ifrågav:de kapital-tillgångens summa är högst betydlig, såsom utgörande, den 31 Dec. 1858, ej mindre än 4,939,283 Rdr 39 öre Iimt. Utsk:t säger att det skulle leda till mera enkelhet i den allmänna redovisningen och i samma mån lätta öfversigten af Statsverkets tillstånd samt lindra förvaltningsoch redogörelse-bestyren, om den förordade öfverflyttningeu af Kongl. Krigskollegii kassor till Riksgäldskontoret egde rum. Enkelheten vill jag på sätt och vis medgifva; men jag tror icke att det kommer att lätta bokföringen.
Hvad beträffar fixering se Idun n:r 19 för i år, där förfarandet närmare beskrifves. Den som är road af blyertseller svartkritsteckning och kan rita efter naturen, skaffar sig utan tvifvel gärna en skissbok, hvari man kan införa ett o c h annat intressant. Det är j u mycket trefligt att » hastigt och lustigt » kunna teckna af ett landskap, som slagit an, ett karaktäristiskt hufvud eller dylikt o c h sedan hafva sina skizzer, vederbörligen daterade, samlade på ett ställe. Ofta slår man sedan upp sin skizzbok under höstkvällarne, genomgår alla sina minnen från sommarens soliga dagar och genomlefver dem o m och om igen. Bilderna i denna skizzbok medföra nämligen ett stort nöje för den litet artistiskt anlagda unga damen. Det är för öfrigt, o m hon äger dylika anlag, för henne en vida nyttigare o c h mera själsodlande förströelse att sitta och teckna än t. ex. den förströelse, som går så till, att unga fröken ligger i en hängmatta och måhända — ursäkta uttrycket! — slukar en mer än lofligt sliskig roman, vanligen af engelskt ursprung. Dylika skizzböcker finnas nu visserligen att tillgå i papperso c h färghandeln, men för min del skulle jag. vilja tillråda läsarinnan att söka själf förfärdiga sig en sådan — det är nämligen ej det ringaste svårt. Då kan man få den sådan man vill hafva den, och priset uppgår till en ringa bråkdel af hvad den eljes kostar. Man väljer ut lämpligt ritpapper, köper det t. ex. metervis, skär till det i så stora blad man vill ha, vänder papperets rätsida uppåt (rätsidan är vanligen innersidan af pappersrullen, när man köper papperet), sätter efter behag hårda eller mjuka permar på boken o c h häftar tillsammans bladen och permarne på lämpligt sätt. Om man så vill, kan man interfoliera med kulört ritpapper här och där, så ock med några blad akvarellpapper eller i nödfall mera .ojämnt ock knottrigt ritpapper för att kunna vid tillfälle lavera en studie eller utföra den i akvarell. ligen af ett utkast i skizzboken göra ganska trefliga saker sedan.
Riktigheten af den utaf Rikets Ständer sålunda yttrade åsigt är så uppenbar, att något tvifvel icke kan vara, det ju Konungens Rådgifvare insett och erkänt giltigheten deraf. Sådant erkännande synes ock hafva skett vid ett tillfälle, den 3 Februari 1851, då, enligt hvad Statsråds-protokollet öfver Civil-ärenden utvisar, Konungens Rådgifvare i underdåniga påminnelser mot en civil-embetsmans utnämning till Landshöfdinge-einbete, åberopat, att denne ”icke kunde anses å sin dittills tillryggalagda tjenstebana hafva i någon synnerlig mun förvärf nät praktisk bekantskap med de ärendettj som tillhöra Landshöfdingars handläggning.” 10 Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 6. Men ändock hafva, under den tidrymd Konstitutions-Utskottets nu fullbordade granskning af Statsråds-prolokollen omfattar, skäliga anledningar sig företett till tvifvel, atl Konungens Rådgifvare anse sig af embetspligt uppfordrade, att genom underdåniga påminnelser hos Kongl. Maj:t städse söka upprätthålla tillämpningen af den åberopade grundsatsen i de fall, då fråga är om sådan persons befordran till Landshöfdinge-embete, som alls icke på civil tjenstebana vunnit någon praktisk bekantskap med Landshöfdinge-ärendena. Vid genomseende af StaLsråds-protokollen öfver Civilärenden den 7 Januari, den 3 Februari och den 20 December 1851, den 27 Mars 1852 samt den 12 och 19 April, den 20 September och den 20 Oktober 1853, har Utskottet nemligen funnit, hurusom af de nio Landshöfdinge-em beten, hvilka under nämnde tidrymd varit lediga, icke mindre än fem blifvit återbesatta med militär-personer, utan att Statsrådets ledamöter i afseende derå tillkännagifvit någon betänklighet.
Modern tyckte sjelf, att det var opassande, men hon kunde omöjligt värja sig emot att draga på smilbandet. »Är det bestämdt på förhand hur länge det skall vara?» »Ja – tre månader, det är öfverenskommelsen. Med en månads prolongationsrätt ifall begge parterna skulle önska det.» FJERDE KAPITLET. Framemot jul berättade William att han blifvit uppsagd och måste flytta strax på nyåret. »Jag har plats här», sade modern. »Du kan få den dubletten der nere; den är icke uthyrd ännu.» »Det vill jag inte», afbröt han kort. Inom sig kände han en rasande lust att antaga tillbudet. »Dessutom är den ju inte möblerad. I denna sista invändning bodde redan »Akkordens Aand». »Det kan den bli.» »Jag har inte råd att köpa möbler och jag vill inte att du gör något för min skull.» Tonen lät afgjord och tvär och modern anade icke, att der just i denna forcerade tvärhet dolde sig en inre obeslutsamhet. »Nå som du vill då. – Och de talade icke vidare derom. Med afseende på hur de skulle tillbringa julaftonen hade de haft ett par öfverläggningar. Hon hade frågat honom om han ville fira den hos henne; men han hade betänkt sig. Det hade en elak bismak af familjelif, tyckte han. Men för en gångs skull kunde det väl gå. Han närde en inrotad fördom mot allt som kunde rubriceras under titeln familjelif. Han hade varit i familj jemt så pass mycket, att han med sin yrvakna kritik kunnat haka sig fast vid institutionens brister; att der i den vid sidan om allt det konventionella och tryckande också kunde rymmas något annat – det fina och varma och trygga, som är hemmets quinta essentia hade han aldrig förstått. Mor och son voro numera mycket tillsammans. Hon renskref hans utkast, hvilka han sedan öfverarbetade och utfyllde. Romanen skred framåt, långsamt men säkert och der rådde det allra bästa förhållande dem emellan. Han var som oftast vid godt humör och den enda liktornen på hans tillvaro var för närvarande tanken på att nödgas lemna sin bostad. Han hade bott der i två år och den förestående förändringen pinade honom.
Bekännelse, falsk, om dess bestraffande äfven då det uppgifna brottet är af mindre svår art, än att det dödsstraff för tjenar. XVI. B. 376. XVIII. Å. 358. XLII. U. 23o. XLVI. A. 336. XL1X. E. i83. 6* 84 Beredning, Rikets Allmänna Ärenders, om löneförhöjning för Ledamöterne uti. XIV. 102. XV. R. 3o4. XXIII. — Rikets Allmänna Ärenders, om underdånig framställning, rörande dess grundlagsenliga befattning med RegeringsÄrenden. XXVII. B. 216. XXXII. LXI. A. 68. BeredningsComitéer, att de icke må hållas årligen. II. 286. VI. R. 351. XVII. B. 326. XVIII. A. 335, 356. XXVI. U. 404. XXVII. Beredningsoch TaxeringsComiteWne, angående förslag till förenklande af deras förrättningar. XVII. B. 320. XVIII. A. 335, 356. XXVI. U. 404. XXVII. A. 209. Berg von Linde, Johan Albert, yttranden. VII. 295. XXIX. 71. Berga Kronohemman, om nedsättning i Arrendet för. XXXI. B. 64. A. 68. XX E. f 3o. Bergenstråle, Claes, yttrande. VII. 294. Bergenstråle, Georg Rudman, yttrande. XXIV. 3. Bergsbruks anläggande, om förändring uti 1723 års Placat angående. III. R. 392. XI. B. i75. XII. Å. 332. XXXII. U. 205. XXXVIII. A. 124. XLI. E. 119. 85 Bergslag, om inrättande af en, i Norrbottens Län. Se Luleå Lappmark. Bergslagsfrihet, Nyeds Socknemäns, om upphörande af. Se Nyed.
Men likväl torde detta straff, rätt användt, vara mest tjenligt att med allvar i bestraffning förena den straffides förbättring; och det har varit denna orsak, som kommit de fleste andra civiliserade länders lagstiftare att göra ett allt mer och mer utvidgadt bruk af detta straff, ty man har ej kunnat förbise att samhällets pligt icke ensamt består deri att beifra och straffa brotten, utan att det i utöfningen af sin straffmakt måste handla i förenlighet med sin högsta bestämmelse, som är att befordra sedlig och intellektuel förädling, och således söka att på de brottslige utöfva en förädlande inflytelse för att, om möjligt, låta dem, sedan den straffande rättvisans fordran är uppfylld, förbättrade i samhället åter inträda. Arten och beskaffenheten af det nu föreslagna frihetsstraffet synes af den särskilda lagen om verkställighet af fängelsestraff. Det system, som nu är i fråga, benämnes, efter hvad bekant är, Penitentiär - Lag-Ulskollels Betänkande, N:o 58. 7 eller Förbättrings-systemet, hvilket åter sönderfaller i två särskilda systemer, af hvilka det ena, kalladt det Auburnska, hvilar på den princip, att tångarne skola arbeta tillsammans under tystnad samt hållas i enslighet under de mellantider då arbetet upphör, hvaremot det andra, eller det Philadelphiska är grundadt hufvudsakligen på fängarnes fullkomliga afskiljande både natt och dag, och deras sysselsättning med arbete; och båda dessa arter hafva i föreslagna lagen vunnit tillämpning. Man har likväl bestridt införandet af en lag, grundad på detta straffsystem, emedan inhemsk erfarenhet om systemets verkningar saknas; och, för vinnande af sådan erfarenhet, hafva herr von Hartmansdorffs och Nils Strindlunds här ofvan anmärkta förslag blifvit framställda.
Här har blifvit sagdt, alt det ifrågavar. anslaget egentligen skulle användas till ransakningshäkten, att enligt den plan, som blifvit uppgjord, 1,200,000 r:dr erfordrades för ändamålet. Detta kostnadsförslag är likväl obestridligen oriktigt. Det grundar sig på den beräkning, alt hvarje cell skulle kosta högst 1,000 r:dr, men de redan uppförde cellerna hafva kostat ända till 1,080 r:dr b:co och i medeltal öfver 1,200 r:dr. Kan man då hoppas, att de hädanefter skola kunna uppföras för bättre pris? Man har sagt att orsaken hvarföre man tror det de hädanefter skulle blifva mindre dyra, ligger deruti, att man hittills gjort misstag, man har byggt på en otjenlig grund, anlagt fängelser långt ifrån vatten o. s. v. Hvem svarar oss för, mine Ilrr! att icke sådana misstag äfven hädanefter kunna begås? Att sådana misstag blifvit begångna skulle kunna vara anledn. till att vi ansåge det man borde se sig bättre före innan man började arbetena, men icke kunna de gifva anledn. att förmoda kostnadernas nedsättande för framtiden. De kostnadsförslag, som nyligen blifvit uppgjorda för fängelset i Stockholm, upptaga kostnaden per cell till emellan 1,200 och 1,300 r:dr b:co. Det är sagdt, att man bör öfverlemna till K. M. att bestämma hvar Han anser nödigt att uppbygga fängelserna. Det är sannt att man icke bör ingripa i verkställande maktens detaljer, men alt bestämma, huru högt kostnaderna få gå, det anser jag tillhöra representationen och derföre skulle jag för min del tro alt Utsk. har gjort orätt att framställa ett förslag, som uppenbart är för lågt beräknadt. Mig synes att Utsk. bordt efter sannolika grunder med noggranhet beräkna kostnaderna för ransakningshäktenas uppförande eller om dertill icke gifvits tid söka infordra sådana uppgifter, samt derefter tillse i hvad mån medel dertill kunna anskaffas. Man har yttrat, att härads fängelser borde byggas i nästan alla härader, emedan cellsystemet icke kan utbildas annorlunda än om dessa häkten äfven uppföras med celler.
Äfven emot Norrige hafva således Sveriges ångraffinadörer, utan ringaste ändring af nu bestående tullagar och tullsatser, ett rent skydd af mer än 1 sk. banko pr %, äfven om Frediikshallsbolaget skulle skicka dess socken till Götheborg utan att derå räkna sig till godo någon tillverkningsvinst, och efter exportpremiens upphörande år 1854, ökas detta skydd till mer än två (s:gr 2) shilling ar banko. Kalkyl N:o 7. Öfver ilen förlust i tullintraden, som Norrska statsverket lidit blott under d« fem åren 1845—1849, till följd af införsel utaf svenskt raffinadsocker emot half lull. Norrska Finans-departementets till Hans Maj:t Konungen den 7 sisth September gjorda hemställan, sedermera tryckt bland Storthingshandlingarne, upplyser (sid. 2), att, till följd af den lättnad, som svenskt raffinadsocker åtnjuter, genom half 88 Bmllnings-Vtskoltels Memorial, N:o 28. tull vid införsel i Norrige och en betydlig exportpremie vid utförseln från Sverige, blifvit importerade till Norrige från Sverige. Summa 1,134,500 %. Införselstullen i Norrige är 4 sk. specie eller 3 sk, 8 rst svenskt banko pr %, och halfva tullen således 1 sk. 10 rst svenskt banko. Norrska statsverkets förlust på denna socker-import liar således under de anförda fem åren utgjort sammanlagdt en summa af 43,331 r.dr 28 sk. 8 rst svenskt banko.
— N:o 1 17. i fråga om förändring af stadgandet angående fördelning af böter för försummad lagfart. XIV. 101. — ,N:o 118. angående Budaryds med flere socknar i Jönköpings Län beviljad ersättning af skatteköpeskilling för hemmanet Rannäs Holstagård. XIV. 284. — N:o 119. angående åtskillige redogörare inom Jönköpings Län beviljad befrielse från ålagd ersättning af oberäknade bevillnings-afgifter. XIV. 285. — N:o 120. i afseende å kolningsrätt för de norra provinserna. XIV. 285. — N:o 121. angående förändring i sättet för bedömmandet af saltpeters halt och beskaffenhet. XIV. 285. — JST:o 122. i fråga om upphäfvande af förordningen den 27 April 1742 och förklaringen den 4 Juli 1745, angående förbud emot guldoch silfvermynts utförande ur Riket samt nedsmältande. XIV. 285. — N:o 123. i anledning af Arrendatorn af Edeby hemman på Lofö A. Odelbergs ansökning om prolongation af arrendet. XV. 113. — N:o 124. i anledning af Arrendatorn af kronohemmanen Söderby i Lofö socken M. Runstedts ansökning om prolon gation af arrendet. XV. 113. — N.‘o 125. i anledning af Kronofogden Assessoren C. J. Lagercrantz’.? ansökning om förlängdt arrende å Barkarby kronohemman eller skatteköp derå. XV. ii3. — N:o 126. angående åtskilliga ännu icke återställda förbindelser rörande Svenska Statens fordna utländska skuld. XV. 113. — N:o 127. angående ersättning för åren lSågoch 184° till de ( 97 ) de dagsverksskyldige under Marieholms och Cathrinebergs Landshöfdinge-boställen. XV. it3.