Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om jag besvarar propos. om eftergift i allmänhet af det ifrågavar:de ersättningsbeloppet med ja, har jag i och med detsamma afslagit Hr Printzenskölds framställning och derpå kan jag ej ingå. Jag skulle derföre anse det vara rättast, att, på sätt Frih. Tersmeden begärt, ja-propos. blefve bifall till Utsk:s Utlåt, samt att, i fall R. o. Ad. ej förenade sig om återremiss af Utlåt, i dess helhet såsom nej-propos., denna propos:ns innehåll genom serskild votering bestämdes. Hr v o n Hartmansdorff: Det torde möta svårighet att här åtskilja frågorna om eftergift af hufvudsumman och af actorats-arfvodet. Jag för min del vill åt Kansli-Rådet Valerii enka efterskänka hela det ådömda beloppet, om Staten godtgör Kammar-R:ns Adv.-Fisk. för actorats-arfvodet. Men derest Staten ej åtager sig denna förbindelse, anser jag R. St:r oberättigade att taga ifrån Adv.-Fisk. hvad som är hans, och gifva åt enkan hvad som icke är deras. Jag anser derföre, att R. o. Ad. förfore riktigast, om Betänk’, i sin helhet återremitterades, utan att de båda frågorna åtskiljdes. Gr. af Ugglas: Då det tyckes blifva lika kinkigt att afgöra propos:rna, som sjelfva frågan, hemställer jag till Frih. Raab och de ledamöter, som med honom instämt, huruvida icke deras afsigt skulle vinnas derigenom, att Utlåt, i dess helhet återremitterades till Utsk., hvilket sedermera i svar på återremissen komme att utlåta sig öfver deras framställning. Frih. Raab, Adam Christian: Jag skulle redan ifrån början hafva återkallat mitt förslag, då jag erfor att det försvårade frågans afgörande, såvida icke flera ledamöter med mig öfverenskomma om detsamma. Jag har sedermera rådfrågat 27 * 420 Den 8 Februari. mig hos dessa Hrr och som de medgifvit mig att återkalla förslaget, afstår jag ifrån att yrka propos. derå.
RådfÖrings-anstalt för rådvilla Författare kan något af hufvudstadens lärda samfund blifva, dock utan ansvars-påföljd, Vill man dock nödvändigt välja för sådant ändamål en Comité; som ock har bestyret - Bih lill Constlt, Ulsfcs .Memorial N?o 5i. siyret med Grundlagarnes tryckning, är det Visst det oskyldigaste i verlden. Men man Utvidge ej dess förrättningar derhän, att den enhet i Tryckfrihetsmåls behandling, man Ville stadga, derigenom går förlorad, och den slitning, sorn borde förekomma?, upstår i en annan form» Ogerna yttrar Jag en skiljaktig mening från den inom Utskottet rådande, ehuru pluraliteten vunnits blott genom en röst j men ämnet är vigtigt, bör sorgfälligt öfvervägas och skilja från sig olägenheter* Min afsigt skall olika bedömas , men jag är öfvertygad, att Tryckfriheten, som så mycket annat ädelt på jorden, skall få mera att beklaga sig öfver sina häftiga, än sina betänk-] samma vänner. Uti detta anförande instämde Borgmä-; staren Westman. Af Herr Erakel t Uti 13 §. 3 Morn. af det nu förevaran* de förslaget till en omarbetad Tryckfrihets» förordning kan jag icke instämma, derföre att den förefaller mig oriktig, och för mycket hinderlig i litterairt hänseende, Origtig Bik. till Rikt-Si. Prot. 1328 och 1819, 3 Sami, <s as.dra H\U Biltill Ceristit. Vtsh» Memorial N:o Sii emedan den, sorn en värd Ledamot anmärkt, möjligen kan gifva en och samma på Svenska språket författade skrift inför Svenska Lagen lika många Författare, sora det finnes Bokhandlare i Riket, och dessutom icike utesluter möjligheten af en och samma Skrifts dömande olika af Rikets trenne IdofRätter. För mycket hinderlig i litterairi hänseende, emedan den gör Bokhandlaren till en Censor, af hvars välbehag, hopp oro ■vinst och tid att genomläsa ett arbete, detsammas föryttrande inom Fuket beror.
N:o 56. *5 följdeh den, antingen att Bryggare och Bagare jemväl skulle betala Accisen för Slagtare-rörelsen, som icke finnes att taxera, eller att Stadens öfrige medborgare skulle härmed belastas; och då detta skulle innebära en orättvisa emot dem, hvilka härigenom få en ökad beskattning, samt ett afvikande ifrån grunderna för Salu-Accisens tillkomst, utan att vara påkaliadt af befarad minskning i skattebidragen, enär en eftergift i denna del icke troligen skulle nedsätta Salu-Accisen till den af, Stats-Utskotlet beräknade Summan , hvars belopp, ^Soo Rdr, ensamt utgår af Stockholms Stad; så hemställer jag till respective Ståndens pröfning, om icke billigheten fordrar, att Rikets Ständer besluta följande tillägg till Bevillningsutskottets Förslag:’* ”Då Landtmannen skulle tillerkännas den ovilkorliga rättigheten att till någon Stad införa och till Salu hålla endera af dessa 3:ne Varuariiklarne_, färskt kött, dricka eller bröd, så beviljas lindring till i-3:djedel af Accis-Sumvnan för samma Stad för hvardera af de artiklarj hvilka sålunda eftergif - vas till fri införsel.” Af Herr Ålund: ”Emot Utskottets nu afgifna Betänkande, angående den af Städerna utgående Salu-Accis, får jag mig reservera, enär något afseende icke blifvit af Utskottet fästadt vid de i återremissen från t6 Bil. till Bevilln.-tJtsh. Uti. Borgare-Ståndet anförda grundliga skäl, i ocdi för denna afgifts upphörande." "Ifrågavarande Salu-Accis är ofelbart en utaf de mest betungande utgifter för en del
Han återtog sina vanor, han tvingade sitt lif in i den gamla strömfåran, där det glidit fram helt makligt, innan hon ånyo fördes i hans väg. Men det hjälpte icke, ty allt hvad han själf älskade, hade också hon älskat, och de medel, med hvilka han eljes kunnat slå bort saknaden, gjorde den nu blott än mera häftig. Han kunde icke höra musik numera utan att den längtan tonerna väckte till lif, öfverröstade nöjet och gjorde njutningen till ett lidande. Och på samma sätt var det med allt annat. Han fann sig afskuren från hvarje förströelse. Han var fullkomligt bragt ur jämvikten. Det var som om hans kropp blifvit beröfvad det bästa af sin näring och hans själ den atmosfär i hvilken den andades. Han saknade henne som om hon varit hälften af hans eget Jag. Men tiden gick sin jämna gång, fast det föreföll honom som om stegen blifvit långa och tunga. Några dagar efter afresan fick han ett bref från Maria, som tolkade bådas tack; han svarade, och en vecka senare hade han åter ett litet bref. Och så småningom inordnade sig en regelbunden brefväxling i bådas lif. Det var som om den mildrat tomheten. Och gräsmattorna grönskade i Humlegården, och björkarna i Lilljansskogen anlade sin nya sommarskrud, och det blef maj och juni och juli. En morgon i början af augusti kom Eric till Aspinge. — Där vistades just då den lille löjtnant Wollsioe med friherrinna och tre barn. Gerda Du Camp var mycket förändrad. Hon hade magrat, ansiktets uttryck var afvisande, dragen skarpa; kring munnen spelade ofta ett föraktligt leende, någonting missbelåtet och oharmoniskt, skiftande mellan ironi och bitterhet. Mot sina barn var hon nedlåtande vänlig, som om det varit en annans barn, men gentemot sin man var hon hänsynslös, som om de taktens lagar, hvilka hon erkände i sitt umgänge med andra människor, alldeles icke gällde gentemot honom. Det kom sig kanske däraf, att hon från hans sida var föremål för en blind afgudadyrkan. Han svarade aldrig ett ord på hennes utfall; men det kom en nervös oro i rynkorna under hans ögon.
Stms rätt, får ingen enda ledamot af det bestämda antalet från något Stånd fattas, om en sak skall kunna afgöras. Till en början hade Consl.Ulsk. icke föreslagit något ([norum men, efter deremot gjorda aumärknm, bestämdes, att 151 af Riksnämndens ledamöter skulle vara tillstädes för att lagligen kunna öfver något ärende fatta gällande beslut. Då här icke är föreskrifvet, att ett bestämdt antal medlemmar af hvarje Stånd skola vara närvarande: så skulle det kunna hända, att alla dessa 151 ledamöter utom en, tillhörde blott 2:ne Stånd. 1 de mål, der endast enkel pluralitet för beslutets giltighet erfordrades, skulle således 2 Stånds mening, såvida hon biträddes af någon enda ledamot från eif 3:dje blifva gällande såsom R. Stms beslut. Vidare anser jag det vara oriktigt, att stadgaudena för afslag och bifall i vissa frågor åro olika. Grundlagsoch allmän lags-, beskattnings-, anslagsoch bankfrågor, som Konungen icke vackt, förfalla, om 76 af 151 ledamöter, (eller 1 öfver hälften) säga nej. Men till bifall fordras 101 af de 151 medlemmarne, eller ock Nämndens samtycke utan omröstning. Nu händer det vanligtvis i Etsk., och förmodligen skulle det äfven inträffa i Riksnämnden, alt BondeShs ledamöter alltid äro fulltaligt tillstädes, BorgareSt:s till större delen, men deremot att af PresteShs och Adelns medlemmar flere som oftast uteblifva. Likaledes händer det merändels att, på sätt Hr Cederschjöld vid 1845 års riksdag uttryckte sig, Borgare och Bönder, emedan Gud förlänat dem en sådan samstämmighet i asigter, att de rösta, i klump, derigenom ännu säkrare få öfvervigten öfver Adelnsoch PresteShs medlemmar, hvilka ofta sig emellan äro af olika meningar, samt derföre gå under. Om då i Riksnämnden inträffar hvad nu merändels händer i Borgareoch BondeShn nemi. att deras ledamöter säga nej till anslagsfrågor; så skulle följden blifva, alt inga andra sådana ginge ingenom den första pröfningen, än de som Konungen väckt.
Då man stiftar en lag, bör man visserligen söka få den så god man möjligen förstår att göra den. Ar det något obetydligt fel i redaktm, det bör man ej fästa sig vid. Men om ordalydelsen är så beskaffad att den möjligen kan föranleda till annat förstånd af lagen än man dermed afsett, så anser jag att en sådan lag icke bör antagas utan förändringar. Jag kan icke förmoda att riksdagens slut är så nära för handen att LagUtsk. icke sknlle kunna hinna lill R. St. inkomma med nytt yttrande i frågan, derest Utsk. anser den vara af större vigt, hvilket är min tanke om saken. Vi veta ju dessutom att, ehuru två Stånd antagit lagen, har dock det tredje återremitterat densamma. Ett svar på denna återremiss är således nödig. Om nu R. o. Ad. skulle antaga lagen med några mindre förändringar, sådana t. ex. som dem jag tagit mig friheten föreslå och prot.utdr. derom afgår till LagUtsk. så kan ett svar derifrån vara att förvänta inom så kort tid, att man icke kan förutsätta möjligheten af Statsregleringens uppgörande inom lika kort tid. Angelägenheten utaf en ändring i sista punkten af 6:te §:ns första morn., bestyrkes ytterligare om man tager i betraktande den upprorslag som vid 1840 års riksdag föreslogs. I den 7:de §;n af dåvande LagUtsk:s förslag till lag om uppror och folksamlingar, hvilken § motsvarar den Ode i nu förevar:de förslag, säges endast i detta hänseende att ”vapnens bruk får ej fortfara, sedan civila myndigheten bjudit, att det skall upphöra”. Der har man undvikit att säga ”i något fall” och inskränker således icke vederbör:de militärbefälhafvares rätt till motvärn, i händelse militärstyrkan blir öfverfallen. Enl. min öfvertygelse kan icke, såsom Hr von Troil förmenar, sista mom. af denna 6 § i detta fall vara tillfyllestgörande.
Man skulle icke då besväras med ansökningar uti sådana frågor, icke blifva satt i det obehaget, som han nu ofta kommer uti, derigenom att han nödgas afsiå sådana ansökningar, och såsom följd deraf en ömsesidig obelälenhet undvikas, som annars ofta måste komma att förefinnas. Här har blifvit yttradt, att rangordningen är felaktig, och alt derföre ti liarne borde bibehållas Afven jag beklagar, att rangordningen måhända är felaktig, och beklagar, att landssecrelerare och landskamererare icke hafva större rang än underlieutenants; jag beklagar äfven, att häradshöfdingarnes rang icke är större, men detta allt är endast fel uti rangordningen, som icke förändrar sjelfva sakens natur. Gr. Anckarsvärd, Garl Henrik: Den 1111 under öfverläggning varande frågan är, i min tanka, af vida större vigt, än man torde föreställa sig. För min del anser jag, att titelsjukan, såsom en annan värd ledamot behagat kalla den, inom vårt land gripit till den grad omkring sig, att den medför de mest obehagliga och vådliga följder för hela samhället. Jag har hört mången yrka vidtagandet af det systemet, att belägga utländska varor med högre tull, för att kunna undertrycka öfvertlödet, för att minska consumtionen, men ibland de orsaker till stegrade lefnadskostnader, som mest bidragit att höja fåfängan i vårt land, är visserligen denna titelsjuka. Man har här sagt, att det vore illa beräknadt att betaga Konungen tillfället att på detta sätt, utan någon särdeles kostnad för Slaten, belöna förtjensten. Jag tager mig friheten, mine Hrr, att vädja till edert eget omdöme i denna fråga, huruvida eder erfarenhet gifvet' vid handen, alt det varit förtjensten, som vid de flesta tillfällen varit ihågkommen; örn det icke varit favoritism, om det icke varit förespråkare hos Konungen, som anhållit oeh hedt, för att icke säga tiggt om dessa utmärkelser, utan att, åtminstone i min öfvertygelse, eller zls af dessa s. k. nådebevisningar hos H. M. varit grundade på en personlig kännedom och öfvertygelse om personens förtjenst till en så beskaffad upphöjelse.
Ville det hafva en sådan, blefve det naturligtvis lätt för en Minister att omgifva sig med skickliga personer, för hvilka han kunde hysa förtroende, och åt hvilka kan kunde lemna utarbetandet af vissa saker, och derigenom ernå resultater, för hvilkas vinnande nu, tid, arbete, stora kostnader och många personor erfordras. Men han skulle då äfven äga rätt, alt, om han vid sitt inträde i ministéren funne embetsman som icke motsvarade hans förtroende, i deras ställe insätta ändra, till hvilka han kunde hysa sådant. Detta ingår likväl ej i Utslcs plan. Det säger uttryckligen, att det vill hafva sjelfständiga embetsman; men tillåter dem dock icke att handla på egen hand, utan föreslår att de vid vigtigare måls behandling skola sammanträda och kollegialiter handlägga ärenderna. Och jag må då med skäl fråga:' hvad blir skillnaden emot nuv:de förhållanden? Efter min tanke lärer den endast komma att bestå deruti, att presidents-embetena blifva indragna. Det är naturligt, att ingen kan dermed vara mera nöjd än Presidenterne sjelfve, emedan de då komme att sättas på indragnings-stat och finge behålla sina löner, samt i verkligheten åtnjuta det lugn och den befrielse från arbete, som man redan nu inbillar sig hafva fallit på dessa embetsmäns lott. Men huruvida Ministrarne eller Dep:sChef:ne skulle kunna upfylla sina derigenom ökade embetsbestyr, vill jag lemna derhän. Vi veta att en allmän klagan fores just deröfver, att de redan i följd af sina nuv:de åligganden, äro öfverhopade med göromål. Skola de nu derjemte presidera i Colleg:na och disputera med några envisa Råder, — ty sådana finnas Gudnås också, — så blir icke mycken tid öfrig för deras egentliga embetspligter.
Svenska capitaler, utan äfven utländska, hvilket ej hittills kunnat ske, Jag tror således/ att en sådan depotitionsj-äkning skulle derigenom med tiden förlika striden mellan de Gäldskyldiga och Creditorerne, och gifva anledning till penningebristfens afhjelpande, genom förtroende till myntet och utländska capitalers begagnande; ty förtroendet skall småningom utvidga sig till alla Bancosedlarne, såsom till värde ungefär lika med hvad depositions-, läkningenför si,Uret utgifver. — Denna norms bestämmande har ett stort och vigtigt inflytande på den gamla sedel-massan ; tymeningenvore ej, att särskildta depositons-betyg skulle utgifvas, utan blott att man i Bankens böcker finge öppen räkning, och att man finge ut för det insatta siifret vanliga Bancosedlar, Detta är den mening, sorn yttras i Utskottens Betänkande pag. 9, Af denna norm vanns således äfven en stadga för de öfrig© sedlarne och det är ur denna syn punct sorn man bör så noga betrakta, hvartill den bör antagas. Om den sättes för Jagt, användes icke inrättningen, och leder ej till sitt ändamål, således fcorde man ungefärligen hålla sig vid det närvarande silfver-priset, Utom det, att detta är högre än coursen bör man äfven härvid betrakta, att första sympthojnen af inrättningen blifver en sedel-försämring och således tror jag det vara bäst, ätt mar; genast bestämde normén till 138 skillingar. I Den 15 Julii 4. m. »55 Jag ar öfvertygad, att, örn nian sätter den till 120 , går coursen genast upp till 128 skilling, derföre borde dén heldre genast dertill bestämmas, då insättningen kunde börjas med liflighet, och någon fördel deraf vinnas, Sedan jag nu yttrat mig, huru jag anseri det fallet bör förhållas, återstår äfven att fram.-’ ställa de vilkor, som äro nödiga, om en sådan depositions räkning skall vara användbar och nyttig. Dervid förekomma frenne omständigheter. Den första är garantien för deponen ten.
Utom ali, enligt bifogade utdrag af Chefens för uorra vågocii vaUenbyggttadsdistriktet berättelse, entreprenörer af kringliggande allmoge af verkligt intresse för saken låtit förmå sig ali öfver sina kontrakter göra arbeten långt bättre och derigenom kostsammare, än sorn deni ålegat, bar bolaget alltså för anskaffande af sådana transportniaterialier och byggnader samt upptagande af sådana vägar, sorn vidi kontraktets ingående med Kongl. Majit och Kronan icke varit afsedde, bestridi kostnader till ett belopp af 104,019 R:dr Runt; och är det med anledning af det ta förhållande, och enär behofvet å ena sidan oundgängligen kråfver, alt kommunikationen varder fullständigt ordnad, emedan något väsendtligt gagn af den eljest icke kan vinnas, samt å andra sidan svårighet förefinnes att på enskild väg anskaffa medel för betäckande af den brist, som skulle uppstå, derest en fullständig sådan anordning göres, sora, jag ödmjukast anhåller: att Rikets Ständer måtte bevilja Jemtlands kommuuikations-aktiebolag ett ,. statslån af 70,000 R:dr R:mt att under fem år räntelritt få begagnas, hvarefter detsamma skulle förräntas med fem procent och amorteras med sex procent årligen. Till Statens säkerhet för länet skulle ställas ali bolagets egendom i ångbåtar, jordegendom, nybyggnader och inventarier, enligt bokslut och förenämnde revisorers utredning, uppgående till 199,772 R:dr 2 öre Runt, ett värde, som icke obetydligt skulle komma att ökas, derest förenämnde statslån erhålles. Om remiss till Stats-Utskottet får jag anhålla. Stockholm den 15 November 1862. Paul Anderssen, från Jemtlands lån. Motioner i Bcmäs-Ståndet 1862. Af Paul Andersson Srån Jemtlands län, om inlösen af tvänne Riks gäldskontorels sedlar å Tio Riksdaler. En lappman hade under sina helsodagar förvärfva! 2 st. 10 l\:dr Riksgäldssedlar, hvilka lian ”skrinläde”, för att använda dera i behofvets stund.
Anledningen hvarföre Utsk:t borttagit den ifrågav:de slutmeningen har varit, att man icke ansåg skäligt lemna en reglementarisk föreskrift om öfverlemnande till K. M:t. af en rättighet, hvilken K. M:t de facto redan förut eger. Vill man likväl nu, för den stränga formens skull, nödvändigt införa denna slutmening, så skall jag, för min del, visst icke motsätta mig detsamma; men underställer dock R. o. Ad., huruvida icke lämpligast är att afvakta PresteStits beslut i frågan. Hos H. Exc. Hr Gr. o. Landtm, anhåller jag således om propos. att med denna frågas afgörande härstädes måtte få anstå intilldess prot. utdrag ankommit från Högv. PresteSt:t. Hr Montgomery: Hvad beslut PresteSt:t kommer att i denna fråga lätta är omöjligt att förutse. Nämnde Stånd kan antaga likaväl det ena som det andra beslutet. Troligare är det dock att PresteStit kommer att vidblifva sitt förra beslut, än att samma Stånd kommer att fatta ett annat beslut. Nu är likväl den egentliga frågan, huruvida det är formenligt att 3 Stånd besluta ronde det 4:de Ståndets beslut. Ordspråket Ren 23 Oktober f„ tn. 323 säger: »I dag dig, i morgon raig»; och jag tror icke att den, som drabbas af en likartad händelse, rosar marknaden. Sedan öfverläggningen förklarats fulländad, yttrade H. Exc. Hr Gr. o Landtm., alt derunder icke afgifvits något annat bestämdt yrkande, än att ja-propos:n uti Utsk:ts förslag till voter.- propos. i frågan skulle godkännas, såsom öfverensstämmande med det beslut, sorn dels af R. o. Ad., efter antagande af BondeSt:ts nyss förehafde inbjudning, och dels af sistnämnde JRiksSt. gemensamt blifvit fattade, men att rättelse borde ske i ij£j-propos:n, så att den blefve i fullkomlig öfverensstämmelse med PresteSt:ts i saken fattade beslut.
Det har blifvit erkändi af alla, att frågor om förändring i grundlagen icke kunna väckas annorstädes än i Constit.Utsk., och att hvarje sådan fråga, väckt inöin ett RiksSt., är en olaglighet, den det åligger talmannen ätt icke tillåta. Om nu deremot enligt 56 § Riksd.Ordn., tolkad på sätt åtskilliga ledamöter velat hafva den tolkad, män kan under form af aninärkn. drifva fram ett förslag, hvarigenom det af Constit.Utsk. framlagda förslag tilliutetgöres, så har man, långt ifrån att tillämpa grundlagen, illuderat den, våldfört dess grundidé' och på en revolutionär bana beredt grundlagsförslag, dem man önskar vid en kommande riksdag bifallna af R. St) och sanctionérade af IL M. Jag förmodar, att ett sådant i olaglig väg tillkommet förslag skulle af nästa Ständer lemnäs utan afseende; men om det också af dem blefve upptaget och bifallet, så är det klartj att Konungens samtliga rådgifvare skulle åligga att afstyrka sanction å detta förslag, såsom icke grundlagsenlig! tillkommet och således ej heller grundlagsenlig! antagligt. Man bör komma ihåg, att i fråga om grundlagsstadganden är formen för deras tillkomst vigtigaré än sjelfva innehållet, emedan det fordras Konungens och RiksStms sammanstämmande 5 röster för att få det antaget, Och endast en af dessa röster för att förkasta detsamma. Om ett odugligt förslag blir hvilande, är det således ingen våda; men oni man på olaga väg får genomdrifva grundlagsförändringar, så finnes ingen gräns, som hindrar kullstörtandet af hela samhällsbyggnaden. En värd ledamot, Gr. Frölich, har yttrat, att det ej finnes någon skiljaktighet emellan 56 och 8i §§ Reg.F. Hail har trott, att sophismen hade Uttömt sig helt och hållet för att bevisa motsatsen deraf, och bär funnit, att stadgandet i 56 § 2 mom. endast bestämde sättet för beredningen af grundlagsförslaget.
Lagerbjelke hade i frågan om vaktbeljeningens antal kunnat tillägga att en är serskildt sysselsatt med kortstämpling, så alt, om man afdrager det antal lägre betjente som är sysselsatt med arbeten, hvilka äro så trägna, att de helt och hållet uptaga deras tid, så tror jag icke ali Frih. Klinkowström skall få så serdeles många qvar för alt begagnas af Fullmäktige vid deras sammanträden, eller vid de tillfällen då Deli 7 Augusti. 167 Fullmäktige mellan sina sessioner Anna nödigt all inAnna sig på embetsrum mel. Hvad åter frågan om de omtalade arfvodena beträffar, så får jag fästa upmärksamheten derpå atl det icke kan vara billigt att ålägga tjenstemän utöfver deras ordinarie göromål, trägna och ansvarsfulla bestyr, utan deremot svarande skälig ersättning. Om Frih. Klinkowström jemte sin på stat innebafvaude befattning derjemte ålades att hafva ett sysslande som toge hans tid och krafter än mera i anspråk, så Iviflar jag att lian skulle finna sig be låten alt förrätta detta extra göromål, utan att derföre åtnjuta någon särskild vedergällning. Det är visserligen sannt att Sländme kunna föreskrifva deras tjenstemän inom Riksg:sKont. huru många göromål som helst, men huru rättvist det vore att så förfara, åtminstone mot de tjenstemän, hvilka nu äro ordinarie, det lemnar jag derhän. Man plägar icke gå obilligt tillväga, hvarken å R.Sl:s eller Statens sida, i fråga om påläggande af göromål, man plägar tvertom anse för rättvist, att om man ökar tjenstemännens göromål, så ökar man äfven den vedergällning hvartill de skäligen böra anses vara berättigade; och för min del får jag förklara, att om man vill ålägga mig extra göromål af den trägna beskaffenhet, som utdelning af skrifmaterialier med flera andra dylika förrättningar, jemte det jag vore tvungen att förrätta min egen tjenst, så protesterar jag deremot, med mindre jag erhöll serskild vedergällning. Frih. Klinkowström, Rudolf Mauritz: