Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Om man nemi. -vill jemföra Just.-Kanslerns ställning med Just.-Rådens, så befinnes, att det belopp, som ses å stat uptaget, är allt, hvad desse sednare hafva i löne-inkomst; då den förre deremot, enl. sin instruktion, årligen anställer resor inom riket för att undersöka lagskipningens tillstånd o. s. v. och hvarvid ersättningen för det ej obetydliga antal hästar, hvartill han efter resc-reglementet är berättigad, tordo öfverflödigt betacka resekostnaderna; hvarigenom således det öfverskott, han eger rätt alt upbära, torde i märkbar mån kunna antagas såsom årlig tillökning i den här uptagna summan af ifrågavande embetsmans inkomster. Jag bestrider för öfrigt visserligen icke motionärers rätt, att få af R. Strr pröfvadt, allt hvad sorn legat inom deras grundlagsenliga 56 Den 11 April f. m. befogenhet att föreslå, och undantager ingalunda derifrån, i likhet med hvad en värd ledamot nyligen för sin del ansåg sig böra göra, kathegorien af motionerade löne-förhöjningar; men jag anser endast, del man i sådana fall måste med den största varsamhet förfara, och det är just hvad SiatsUtsk. efter mitt förmenande, härvid iakttagit. Af dessa anledmr hemställer jag, alt den ifrågavar:de punkten måtte bifallas. Hr Cederschiöld: För att kunna bedöma huruvida Just.- Kanslerns göromål tillvuxit i samma mån som Just.-llådens måste man väl hafva utredt att desse sednares “öromål verkligen tillvuxit. Men om det nu icke kan bestridas alt så icke är förhållandet, hvilket jag förut ådagalagt, så^blir ju resultatet sådant sorn jag har velat framställa det. Frih. Åkerhjelm har trott sig finna en inconseqvens deruti att jag kunnat påstå att Just.-Rådens göromål icke ökats ehuru ärendenes mängd tillvuxit, men jag. tror att Frih:rf skulle blifva med mig deruti ense om han betraktar hurudane deras göromål äro.
I ett långt och smalt land är det af största vigt att en befästad plats ligger på midten af den långa fronten och har lätta förbindelser med det öfriga landet, men det är af föga vigt, om denna plats ligger ett längre eller kortare stycke in i det smala landet, ty ingen fiende försvagas genom några mils marsch in i ett land, och vårt eget tillbakavikande kan ej betydligt öka våra krafter, ty de tillströmma ej bakifrån, utan från sidorna. Långt ifrån att beklaga oss öfver att Stockholm ligger ytterst vid hafvet, böra vi befästa det, och så tacka Gud, ty derigenom hafva vi just som fästat fienden vid Stockholm och gränsen och sålunda hindrat honom från ett längre inträngande in i landet. Han kan det ej, han vågar det ej, ty då stodo vi med vår armée i hans flank och rygg, och dessa så ytterst ömtåliga sidor lågo helt och hållet blottade för våra tilltag. Det hade varit önskvärdt, att Regeringen till Ständerna framlagt ett fullständigt förslag om Stockholms befästande. Med ett fullständigt förslag menar jag ej ett förslag, som i detalj uptager verkens skapnad och inredning, utan ett förslag, som tydligt uttalar ändamålet med befästningarna, fästningsliniernas läge för ernående af detta ändamål, kostnaden och tiden för arbetets fullbordande. Det hade varit önskvärdt att ett sådant förslag blifvit för representationen framlagdt, ty derigenom hade det blifvit underkastadt en allmän granskning, och följden deraf hade ovilkorligen blifvit, att man mer och mer insett nödvändigheten af hufvudstadens befästande. Det är sannt, att ett sålunda framlagdt förslag hade upkallat månget anfall från okunnigheten och oviljan, men ju okunnigare och hätskare anfallet är, desto lättare och ädlare höjer sig försvaret. Inga stora ting utföras utan möda och snille och arbete heter hvarje storverks föräldrar. Man har talat om att fästningsplaner böra hemlighållas, men jag kan icke inse hvarföre. När fästet är bygdt, vet hvar och en hvar det ligger, man kan ej gömma det för verldeus blickar. Icke böra planerna hemlighållas af fruktan för en allmän granskning, ty fruktan upstår af svaghet, och svaghet får ej finnas i planerna.
Fullmäktige i Riksgäldskontoret hafva visserligen under innevarande år, i likhet med hvad under de förra åren jemväl skett, hos Kongl. Majit i underdånighet anmält, att, utom de arbetsföretag, för hvilka innehållningar eller återbetalningar af beviljade statsbidrag, i anseende till afvikelser från arbetsplanerna eller uraktlåtet fullgörande af kontrakterna, redan blifvit föreskrilna, ett större antal uppgifna väganläggningseller vägförbättringssamt vattenaftappningsoch sjösänknings-arbeten icke blifvit fullbordade och vederbörligen afsynade, samt af Styrelsen för allmänna vägoch vattenbyggnader godkända, oansedt den för samma arbetens utförande bestämda eller, efter i underdånighet gjorda särskilda ansökningar, förlängda tid redan före årets början tilländagått; men ehuru Kongl. Majit, i anledning af hvad sålunda blifvit af Fullmäktige i underdånighet anmäldt, kommit i tillfälle meddela de beslut och föreskrifter, som förhållandena ansetts påkalla, samt förlängda terminer för arbetenas afslutande vanligen blifvit bestämda, synes dock erfarenheten visa, att fullständigare och verksammare kontroller erfordras för att framdeles kunna med säkerhet påräkna att genom statsbidrag understödda eller tillvägabragta, fastän icke för allmän räkning företagna och utförda, arbeten varda inom de vid statsbidragens beviljande och emottagning utsatta terminer, vederbörligen fullgjorda, så vida icke oförutsedda händelser eller andra af verkställarne icke beroende tillfälliga förhållanden dervid förekomma. Blefve hädanefter endast större och för det allmänna mera vigtiga arbetsföretag med anslag och lån utaf statens medel understödda, korame det naturligtvis att blifva lättare, än hittills, för Vägoch vatten-byggnadsstyrelsen samt dess underlydande tjenstebiträden att utöfva en noggrannare och fullständigare tillsyn öfver arbetenas oafbrutna fortgång samt deras fulländande inom derför bestämda tider.
– Jaså, då var det behof af ömhet? – Snarare det trodde jag. – Så var det med honom med. När han var ung var han nog förskräckligt benägen för beundran. Men särskildt var det ömhet han törstade efter. Qvinnor som alla voro förälskade i, som till ex. skådespelerskor, hade han aldrig känt sig särskildt tilldragen af. Så skulle han gå. Han hade icke tid att stanna längre. Hvarför jag skulle resa? Det var så ”kedeligt” att jag skulle resa nu, just när vi börjat bli bekanta. – Nej, om jag hade hopp om att få träffa honom, så skulle jag icke resa, men jag hade varit rädd att inkräkta på hans tid o.s.v. – Åh, nu hade han alldeles inte så brådt om längre. Så kunde jag väl stanna några dagar till? – Ja, jag stannar. – Ja, så skulle han komma. Men han kunde inte säga när. – Det gjorde heller ingen ting. Han har ett roligt sätt att flytta sig bort när någon knackar. Denna lilla bagatell förråder en så stor öfning och har blifvit en så behändig påpasslighet, att jag är färdig att dö af inre skratt deröfver. Jag har gifvit akt på det förr, – härom qvällen, då vi sutto på chäslongen – men ju mer jag ser på det, dess roligare ser det ut. Jag måtte ha ett utprägladt sinne för humor, när jag ser det så, fast ! Det är alldeles oemotståndligt. Han reser sig inte, han gör knappt en rörelse, han brådskar heller inte, men innan en katt hunnit blinka sitter han på en annan stol, sitter der med den oefterhärmligaste min af sinnesro. Jag tror inte han har en tanke på hur lustigt denna scenförändring tar sig ut från min åskådarplats. – Om han bara kunde se sig sjelf en enda gång! Det är att dö åt. Han lyfter sig från den ena stolen till den andra, ljudlöst så att icke en råtta skulle ana att någon flyttade sig i rummet. Det är någonting fint och lätt – obeskrifligt. Jag kommer alltid att tänka på en skata. Det är den der prydligheten i allting. Kjöbenhavn d. 12 Dec. 86. Nej hu! Jag var dum som stannade. Hvilken dag det varit i dag!
Sancti de pœnis impiorum gaudebunt, considerando in eis divinæ justitiæ ordinem et suam liberationem de qua gaudebunt.» – Härmed må jemföras följande ohyggliga utgjutelse af en annan theolog: »Beati cœlites non tantum non cognatorum sed nec parentum sempiternis suppliciis ad ullam miserationem flectentur. Imo vero lætabuntur justi, cum viderint vindictam; manus lavabunt in sanguine peccatorum.» Tertullianus. Detta har, hvad den ursprungliga Zoroasterläran angår, blifvit bestridt, men bestyrkes af ett ställe hos Aristoteles (Metaphys. I. XIV, c. 4). A. F. Ch. Vilmar: ”Theologie der Thatsachen wider die Theologie der Rhetorik” (Marburg 1857). Så t. ex. antydde kopparens röda sken, att han stode i magisk förbindelse med den rödaktigt lysande planeten Mars. ”Non baptisatis parvulis nemo promittat inter damnationem regnumque coelorum quietis vel felicitatis cujuslibet atque ubilibet quasi medium locum; hoc enim eis etiam hæresis Pelagiana promisit.” (Augustinus: De anima & ejus origine I.I, c IX). I ett af sina bref förklarar Augustinus, att om föräldrarne skyndsamt ila till presten och denne lika skyndsamt går att döpa barnet, men detta likväl före sakramentets undfående dör, är det dömdt att i evighet plågas bland de fördömde och häda Gud. Lika sträng är ”vår rena evangeliska lära,” som fördömer ”anabaptisterna,” emedan de hålla före att ”pueros sine baptismo salvos fieri.”
Tillgångar. l:o Behållning i Rikets Ständers Bank å rakningen N:o 5 med Depositions-Afdelningen, efter afdrag af utelöpande assig nationer, 75,895: 14. 10. 2:o Säkra Fordringar: a) Manufaktur-Diskontlån ... 1,518,271: 3, 10. b) Förlagslån 489,133: 16. — Upplupna räntor till 1842 års slut 11,991:12. 9. c) Anståndstån enligt särskilda Kongl.Resolutioner .100,343:34. 4. Dito till P. Törnqvist 5:28. Inkomster: Ordinarie länlor . 80,613:39. 6. Räntor efter förfal lotiden 4,85-k 18. 9. Härifrån afgår ränta till Rikets Ständers Bank för af kreditivet begagnade medel år 1842 Då skillnaden emellan inoch utgående räntor för år 1842 blir Utgifter: lto Aflöning och Pensioner 2:o Taffelpenningar och Arfvoden till Kongl. Summa Banko R:dr j 28,000: — Manufaktur-Diskontens behållna Vinst är 1842 Balans till är 1843. Skulder. l:o Till Rikets Ständers Bank: Kongl. Kommerse-Kollegii kreditiv 3 procents årlig ränta å begag nadt kapital, 1,500,000: Obetalda räntor till 1842 årsslut 20.938:31. 3. 2:o Utelöpande Attester öfver insatta medel på räkningen N:o 5 med Depositions-Afdelningen Balans frän år 1840. Skuld till Manufaktur-Diskonten för lemnade förskotter 11,847: 8. 4. „ till Dito, ränta å dito till och med år 1840, 657:16. 4. Utgifter år 1841• Aflöning till Ull-Kontorets tjenstemän och betjening 4,084:32.
Det är emellertid lätt att inse, hvilken rubbning i bestående förhållanden derigenom skulle på en gång uppkomma och hvilket allmänt missnöje deraf skulle förorsakas, äfven under antagande, att presterskapet icke gjorde anspråk på afgifternas utgörande till tiondens hela belopp. I alla händelser skulle ock den Svenska jorden sålunda för all framtid få vid sig fästad en beskattning, som inom få år visade sig vara den bland alla mest obilligt fördelade, vare sig att man betraktar förhållandet inom hvarje särskild ort eller ännu mera emellan olika provinser, af hvilka några få skulle finna sig betungade i alla kommande tider af mångdubbla skatter endast derföre att de under en viss tidrymd varit de öfrigas föregångare i arbetsskicklighet och jordens odling. Kongl. Maj;t har på grund häraf ansett nödigt att taga i öfvervägande, om ej det af Rikets Ständer åsyftade mål skulle kunna på en annan väg, åtminstone i hufvudsaklig måtto, ernås. Ett medel har varit sökt ide s. k. Pastoralie-konventionerna, hvilka till en del undanröjt de öfverklagade olägenheterna af presterskapets nuvarande aflöningssätt, utan att på samma gång upphäfva dess fördelar. Om de icke varit fullt tillfredsställande, torde sådant väsendtligen härröra dels ifrån det sätt, på hvilket dessa konventioner blifvit uppgjorda, dels från deras egenskap af frivilliga öfverenskommelser, hvarför Rikets Ständer vid 1847 och 1848 årens Riksdag hos Kongl. Majit gjorde underdånig framställning, att sådane konventioner ovilkorligen och således äfven mot löngifvarnes bestridande skulle bringas till verkställighet. Vid sednaste riksdag anmärkte väl Rikets Ständer, att ökade anspråk och deraf följande stridigheter alltid skulle kunna uppkomma vid förnyandet af så beskaffade konventioner; att det förhållande, som i främsta rummet bör undanrödjas, eller tvånget för presten att omedelbart af församhngsboerne uppbära sina inkomster, komme att qvarstå, och att möjligheten att genom en lönejemkning, der sådan utan olägenhet kunde ske, bereda någon förbättring i det svagast aflönade presterskapets vilkor jemväl blefve afskuren.
Dessa medaljer har BancoUtsk. öfverlåta till bankens Garde des medailles, för att förvaras bland bankens myntsamlins, I stöd af 56 §:n Riksd.Ordn. föreslår jag, alt ifrågavar. samling af medaljer och skådepenningar må af R. St. öfverlemnas till Rikets Mynt-cabinett och ur bankens räkenskaper afföras, på det all allt hvad Riket äger af vettenskapligt intresse uti denna väg må för vetlenskapsmannen och forskaren blifva tillgängligt. Uti bankens vård är den ifrågavar. samlingen utan allt gagn; emedan det svål ligen lärer fulla någon in, att derstädes söka densamma. Remitterades till BancoUlskottet. Vid förnyad föredragning af SlatsUtskts den r3 dennes e. m. på bordet lagda utlåt. N:o 76, i anledn. af R. Sl:s revisorers åren i8>5, 1817 och 1819 afgifna berättelser om samma år verkställd granskning af statsverkets samt andra af allmänna medel bestående fonders tillstånd, styrelse och förvaltning åren i832, 183 i, l834t >Ö35, 1836 och 1857, blef samma utlåt, ånyo hegardt på bordet af Frih. Tersmeden, Wilh., samt Gr. Gyldenstolpe, Anton Gabrie I. Hr Sandelhjelm, Paul: I aninda. af det beslut, som R. o. Ad. fattat 0111 remiss lill Ekon.Utsk. af Hr Rihbings motion, får jag, sorn yrkat att å denna motion, såsom stridande emot 16 och 47 §§:na Reg.F:n, remiss bort vägras, taga mig friheten att anmäla min reservation, Uppå begäran af Hr von Troil, Emil, och Hr Gripenstedt, Joli. Au g., blefvo nedannämnda den i3 dennes på bordet lagda utsk:s-betänk:n ånyo på bordet lagda, nemi.:
Han varnar mot öfvermod, och han vill, att en man skall föredraga fattigdom med själfständighet framför välmåga med beroende. Feghet hatar han, mannamod älskar han. »Glad och god skall en man vara, medan han går sin död till mötes.» Många bekymmer har Oden att bära för världens och människornas skull. Men hans tyngste tanke är väl den, att han icke är fullkomligt tadelfri. Dess större hugnad blef det honom, att han vardt fader till den syndfrie Balder. Så länge denne oskyldige gud blomstrade i ungdomskraft, fruktade Oden icke för sin makts och sin världs framtid; men när Balder tynade, intogs han af dystra aningar, och när Balder dött, hade han fått visshet om en bidande undergång, men ock fått tröst därför. Ingen vet hvad han hviskade i den döde Balders öra; kanske var det den tröstens ord, ty Balder skall återkomma och ett rättfärdighetens rike grundläggas. För goda ändamål har Oden tillgripit medel, som han själf beklagat. Tillfredsstäld inom sig är han därför icke. Så mild asafadern är, synes han dock för mången förskräckande. Han, som, sårad med spjut, offrade sig själf, för att kunna varda Midgards danare och människoslägtets fader, har därmed gifvit de dödlige ett föredöme, och han fordrar, att den enskilde skall, då fara hotar, gifva sitt lif för folket. Däraf kommer, att man offrat människor åt honom för samhällets bästa och ej velat alldeles afstå därifrån, ehuru han själf förkunnat, att bättre är att icke bedja alls, än att blota öfver höfvan, och att han ser till den offrandes hjärtelag, ej till offergåfvans beskaffenhet. Hög och gåtfull har han alltid stått för sina tillbedjare. Han kan skämta vid mjödet, ja äfven inför människorna skämta med sig själf; men detta är krusningar på ytan af en ande, hvars djup griper med aningsfull vördnad. 2) Tor, son af Oden och Frigg. I hans skaplynne ligger ingen dunkel gåta. Det skaplynnet är klart som en genomskinlig källas vatten.
Af den 12 Juli, i anledning af väckt fråga om inrättandet af Arbetsoch Uppfostringshus för DalAllmogen, tillstyrkandes Utskottet, till befrämjande häraf, en allmän Collect och Stambok öfver hela Riket, eller, i fall af denna utvägs otillräcklighet, andra åtgärder, dem Kongl. Maj:t kunde behaga i Nåder vidtaga. 4:0 Af den 12 dennes, i anledning af I väckt fråga om jemkning i den med de år | fc - Den 14 Juli. /• m. 73i liga och Kungshägtarna i 6:te fögdoriet af Upsala L,äu skedda förvandling fi nnande Utskottet, uppå anförda skäl, de*aa vara ett enskildt mål, som kunde å oj.t och ställe iom vederbör till rättelse anm/ilas. Justerades följande Utdrag af Protocollfttj, hållet i Högloft. Ridderskap«;ts och Adelns Plenum elen 11 .juli 1815. S. D. Upplästes ett ProtocollsUtdrag från Högvördiga PrestStåndet, af denna dag, hvaruti förmäles, att seda n samtliga RiksStånden bifallit Sta.tsUtskottets Betänkande angående tillökning i Kongl, och Furstliga, Hofvens Statsstimrmor, och då Höglofl. Ridderskapet och Adeln samt Yällofl. BorgareStåndet icke ännu yttrait sig öfver Hedervärda RondeStåndets inbjudning till instämmande uti de tillägg, att berörde tillökning för Kongl. LVTpjri och de öfriga Kongl. Personerna skulle taga s in början ifrån den 1 Januari detta år, och för H. K. H. Prinsessan fortfara till dess Hon återvunnit
De lämna dröjande festkvarteren, där trädgårdarnas bacchantiska lif växer, och präster, ropande ut Lifsens ord, springa upp på bord och stolar, och facklor blossa i det tidigt påfallande augustimörkret, och ögon gnistra af lidelse – fötter trampa – negerblod svallar vildt. Och där musik sveper om allt, lefver i allt, klagar yrvaket, drömmer sällsamt, sväller ut i brännhet fullhet, underligt behärskad – står skön och fri på tinnarna, en guddom, oberörd af stoftet ... Nere i staden är allt lugn och hvit medborgerlig nykterhet. Man ser knappt ett svart ansikte. Stark persikodoft ligger som en slöja öfver Marketgatan, fruktståndens alla bloss tindra mot stjärnhimmelen, på trottoaren under tälttaken spatsera unga och gamla, fattiga och rika kvinnor, alla barhufvade, alla klädda i hvitt tunnt tyg, de väja för husens invånare, som flyttat ut stolar och sitta och njuta af svalkan – trapporna äro redan fullsatta af män i skjortärmar och ljusklädda kvinnor. Framför Hultmans boardinghouse, ett stort, hvitt hörnhus med slingerväxter nedhängande från balkongen, sitter personalen samlad, ingen rör sig eller erbjuder dem en plats, hvar och en ser upp för sig själf. Damerna luta sig i luftig välkoafferad elegans mot väggen och sträcka sina smala fötter långt ut. – Vi ha varit och sett på dem – det är vidunderligt pittoreskt, säger Louise strålande, där hon står framför. – Åh – tycker ni det? svara de och se kallt på henne; – det förskräckliga, smutsiga folket. Det är intet tvifvel om, att de själfva se obeskrifligt rena ut. Louise rodnar, tar af hatten, och Tore och hon ströfva arm i arm ett stycke nedåt gatan.
M:ts och Rikets Kammar-rätt afgifna underdåniga Utlåtanden, tillstyrkt, helst Kronan, äfven om de ifrågasatta återbetainingarne beviljades, ändock i Iönebevillningsoch krigsruslnings-afgifter från förbemälda regementen för de anmärkta åren erhållit hvad från dessa regementen rätteligen bordt utgå, och dessutom i afseende på återbäringen till Regements-skrifvaren Schenström förekomme, att han, som redan godlgjort de skattskyldige hvad de, i följd af den oriktiga debiteringen, måst erlägga, skulle, i händelse han icke, återfinge de sålunda oriktigt debiterade medlen, komma att vidkännas en i förhållande till sitt vid debiteringen begångna misstag alltför betydlig och kännbar förlust. I betraktande af hvad härvid blifvit anfördt, samt enär de orätt debiterade och erlagda afgifterua ovilkorligen måst till vederbörande återbetalas, derest debitérings-åtgärderna blifvit inom föreskrilven tid och i stadgad ordning öfverklagade, hafva, i öfverensstämmelse med Rikets Ständers angående dylika restitutioner vid sist förflutna Riksdag fattade beslut, Rikets Ständer funnit skäligt medgifva, att nu ifrågavarande, för högt debiterade samt vederbörligen inbetalda bevillningsoch krigsruslnings-afgifter må, i likhet med andra restitutioner af sådana afgifter, få utaf Riksgälds-kontorets medel till nedannämnda personer eller deras rätts innehafvare med följande belopp återbetalas, nemligen : till Regements-skrifvaren vid Westmanlands regemente B. A. Schenström med Ett Hundrafem Riksdaler 28 sk. 6^rst., samt till vederbörande löntagare, vid Jönköpings regemente, med Fem Hundra Åltatiofem Riksdaler 17 sk. 6 rst., och, vid Wermlands Fältjägare-regemente, med Fyra Hundra Nittionie Riksdaler 45 sk. 8 rst. Hvilket Rikets Ständer få hos E. K. M:t i underdånighet anmäla. Rikets Ständer framhärda etc. Stockholm den 12 Juli 1854. Expeditions-Utskoltels Förslag till underd.
M:t gillad modell finge anskaffas för en kostnad af 34,000 rdr, att med 3:<lel årligen utgå. Het är lika naturligt, att General-fälttygmästaren, i anseende till behof af ett större antal kavallerisablar, begärt detta anslag, som att han dervid icke föreslagit någon modell för dem, enär det icke tillkommit honom att göra ett sådant förslag. K. M:t har icke heller ansett sig böra yttra sig, huruvida deri nu antagna modellen borde bibehållas, emedan äfven om någon mindre förändring af densamma lilefve erforderlig, det icke kunde hafva något inflytande på vapnet i dess helhet. Då det torde vara obestridligt, att kavalleriet bör vara försedt med sablar och då, enligt hvad erfarenheten visat, Kronans förråder måste ega riklig tillgång på sådana, emedan de i krig lätt förslitas, lår jag hemställa, huruvida icke R. o. Ad. anser nödvändigt att bifalla hvad K. M:t i detta afseende föreslagit. Den 28 Februari e. m. 685 Frih. Klinckowström: Jag tror verkligen, att Utsk:t haft full anledning att uttrycka sig rörande modellen för kavallerisablar, som Utsk:t gjort, ty om man läser Statsrådsprotokollet, så finner man, att General-fälttygmästaren anhållit om anslag till kavallerisablar af nu antagen eller annan af K. M:t gillad modell. I delta svälvande uttryck ansåg Utsk:t en antydan ligga derom, att snart en ny modell för kavallerisablar vöre att motse, och Utsk:t trodde sig vid sådant förhållande hafva fullt skäl att afstyrka det af K. M:t begärda anslaget, och detta så mycket mera, som, enligt hvad K. M:t meddelat R. St:r, af det anslag, stort .*56,000 rdr, som vid sistlidne riksdag beviljades för ifrågav:de ändamål, ännu återstå omkring 13,000 rdr. Jag lår af dessa skäl vördsamt anhålla om bifall till Utskits hemställan. Gr. af Ugglas:
Följ mig! – I sanning ett löjligt infall, sedan vi gått ut och vandrat så länge i storm och mörker för att träffa din moder! Nej, fromme pilgrim, vi fortsätta vår väg. Vi måste väl snart vara vid dess mål. – Vi återvända! Jag befaller dig! – Ha, du skämtar lustigt, inföll riddaren. – Är icke du min tjenare? Är icke jag din herre? Hvem af oss befaller? Intet tvifvel återstod. Den hemliga kraften, på hvilken den lille vägvisaren förlitat sig, då han sade: „jag befaller“, verkade icke. Sorgbarns vilja var ej den herrskande. Riddaren var vaken; på detta såg Sorgbarn en bekräftelse i hans vilda ögonkast. Gripen af dödsångest föll han ned framför riddaren, omfattade hans knän och bad: – Herr Erland ... fader ... gör mig icke illa! – Hvad fruktar du? Har du plötsligt fått dåligt samvete? Se så, inga narrstreck! Upp, min gosse, och för mig till din moder! Erland fattade gossen våldsamt i armen och ryckte honom upp. – Ja, jag skall visa dig till henne. Men ... du vill väl icke döda henne? Du vill väl icke min moder något ondt? – Tänk ej på hennes säkerhet; tänk blott på din egen, sade riddaren. – Nåväl, lyder du eller vågar du trotsa? – Herr Erland, jag lyder ... jag lyder dig gerna. Men lofva blott ... – Tyst! ropade riddaren och drog, ur stånd att längre dölja sin verkliga sinnesstämning, jagtknifven ur slidan. – Du är din moders medbrottsling, och så sannt som hon sugit lifskraften ur mitt hjerta lofvar jag, att hennes eget hjerta skall i denna natt skälfva på udden af min knif. Och dig lofvar jag, att om du ett ögonblick tvekar att visa mig vägen till henne, skall jag döda dig och finna vägen sjelf. Och träffar jag henne icke i natt, skall i morgon jagthornet smattra, kopplen lössläppas och skallgången draga sin kedja kring den djefvulska trollkvinnan. Hon skall icke undkomma mig. Fresta fördenskull icke mitt tålamod med ett ord vidare!