Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon hörde till dessa kvinnor, dem man redan från första sammanträffandet måste älska, emedan en redbar karakter, ett rikt hjärta och ett godt förstånd framlyser ur hvarje drag. “Ah, är det du, mor,“ sade Sara och gick henne till mötes. “Är det något, du vill?“ “Hvad har du uträttat i dag?“ frågade modern småleende. “Jag har hört på Greta, som spått!“ blef svaret. “Du och Greta göra aldrig något annat än spå,“ inföll prostinnan. “Så du talar, mor!“ utropade Sara rodnande, men utan att tillägga något vidare till sin ursäkt. “Om du fortfar på det här sättet,“ förklarade prostinnan, “så vill ingen man hafva dig till hustru.“ “Jo, fru prostinnan, adjunkten vill, han,“ afbröt Greta med komiskt allvar. Prostinnan skrattade, tillsade flickorna att gå till sitt arbete och gick själf att med gladt sinne sköta sina husliga värf. Den 9 november 1768 firades i prostgården den äldsta dotterns, Sara Marias, bröllop med f. d. adjunkten, nu komminister i By församling, magister Esaias Tegnér. Den 24-åriga bruden fördes af sin brudgum från föräldrahemmet till det lilla komministerbostället, och hon inträdde där, lycklig i sin kärlek, glad i hoppet och förtröstansfull för framtiden. Det var ej till yppighet och världsligt öfverflöd, hon kom, utan till arbete och försakelse. Men “kärlek gör hvitt det svartaste bröd“, och Sara var lycklig. Till det nya hemmet följde henne Greta, som verkligen blifvit öfvergifven af Pehr. Han hade icke vågat gifta sig med henne, eftersom man icke visste, hvars barn hon var. Greta. Flickan hade vid åtta års ålder blifvit upptagen i prostgården, dit hon en afton kommit ensam och utsvulten. Visst hade Greta vuxit upp och blifvit fager; men folket sade, att hon var “trolsk“, och Pehr vågade icke följa sitt hjärtas röst. Åren gingo. I komministergården uppväxte både söner och döttrar. Den ständiga tillökningen i familjen gjorde det nödvändigt för komministern, att tänka på större inkomster, och så sökte han ett pastorat.
Då någon tilhandlat sig nya eller förut brukade bränvinsredskap och dem afhemtar eller afhemta låter, bör han, för att icke, genom innehafvandet af sådane redskap, åtal och ansvar underkastas, derå taga forsedel af säljaren, samt, när bränvinsbränningen är förbjuden, tillika under transporten hafva berörde bränningsredskap behörigen förseglade. 26 §. Försegling skall sålunda verkställas, att allenast pannor med fast bröst, hattar, lösa pannebröst, slang eller andra afkylningsredskap sättas ur stånd att nyttjas, så att egaren må kunna begagna de pannor, hvilka ej hafva fast bröst, till andra hushållsförnödenheter. De i smärre brännerier till ångornas afkylning begagnade pipor] vare från försegling frie. Om förseglingen å landet ege Konungens Befallningshafvande att antyda vederbörande Krono betjente, som bestämma tid och ställe dertill inom Bihang till R. St. Prof. 1834 och 1835. 5>te Sami. 2'.dra Afd. i 8-de Håftet. 26 Bep.~, Lagsamt Allm. Besa.- och Oecon.- Utsl‘.s Utlåtande N:o 8. hvarje församling j förut utfärdade Kungörelser, likväl så, att försegling af inmurade pannor med. bröst och dithörande redskap alltid för sig går på hvarje ställe, der de äro uppgifna att finnas. I städerne, hvarest nyssnämnde redskap, med undantag af inmurade pannor, höra i allmänt förvaringsrum insättas, vare detta allt Magistratens åliggande. Förseglingen skall ske med messingstråd, på det sätt, att densamma trädes uti borrade eller stampade fina hål, och sedan hopknytes genom en linneeller blårgarns-lapp, samt förseglas på båda ändarne med deras sigill, hvilka det blifvit anbefalldt att denna förrättning verkställa.
Deras löner, om de jemnkas i närmare förhållande till stiftens storlek, behöfva icke ökas, hvarföre domprostens hela lön annorstädes kunde användas. Den del af domprostens lön, sorn utgöres af domkyrkans pastoralier, skulle då tillfalla biskopen; men deremot borde ett svarande afdrag kunna ske uti hans öfriga inkomster. Detta afdrag, tillagdt domprostens kronotionde m. m., som honom utom pastoralier tillkommer, skulle öfver hela Piiket göra en ganska betydlig summa. Både biskopsoch dompVostprebenden blifva då consistorielia pastorater, hvarigenom en mängd extraordinarie prestman försvinna. Derigenom vågar jag tro, att consistorierna icke skulle behöfva, såsom nu är fallet i många stift, så ofta känna behof af yngre prester, hvilka åter äro till besvär genom den stora concurrens, de förorsaka vid ledigheter af ordinarie tjensler, och genom de ofta billiga klagomål öfver den långa tid, de måste sakna befordran och hjelpa sig på ålderdomen, så godt de kunna, med den ringa lön, som var tillräcklig för en kraftfullare ålder. Vördsammast tager jag mig friheten att på dessa grunder fästa Utskts uppmärksamhet derpå, att just derföre, att domprostarna, såsom Utsk. ganska riktigt anmärker, "endast äro att anse såsom pastorer i domkyrkoförsamlingar,” deras skyldighet i consistorio ingalunda är af behofvet påkallad. En bra karl är visserligen alltid nyttig på sin plats, och jag är långt ifrån att icke egna närvarande Hrr domprostar, såsom consistorii ledamöter, all skyldig vördnad; men jag kan derföre icke tro, att biskop, biträdd af' 6 leetorer, ej skulle kunna lika kraftfullt, då dessa äro män för sina embeteu, vårda det heliga domarekallet och alla dermed förenade åligganden, samt till följd deraf domprostembetena vara umbärliga och någon indragning och förändring af dem verkligen kunna och böra äga rum. Gr. Cronhjelm, Otto Aug.:
Då jag i Dec. månad sisll. år afgaf min motion om samvelstvångets afskaffande i Sverige, skedde det med den glada förhoppning, att denna vigtiga fråga omsider skulle vinna en lycklig utgång, aldrahellst sorn nästan hela den civiliserade verlden och serskildt alla protestantiska länder utom Sverige, antagit, såsom en obestridlig grundsats, att hvarje menniska har rätt att dyrka och bekänna Gud efter sitt eget samvete, men denna förhoppning har felslagit, och jag måste djupt beklaga, att icke LagUlsk. i della fall gått till mö tes de önskningar, som hysas af ett stoil antal, för en sann kristendom nitälskande män. Endast en ledamot af Utsk. Ilr Carleson, har tillkännagifvit sig hysa en meta upplyst åsigt i denna fråga, och jag anser mig derföre i första rummet böra hembära närande ledamot min varma tacksägelse för den ädla och frisinnade reservation, lian emot IJlskts Betänk, afgifvil. Jag öfvergår nu till sjelfva Betänk. Utsk. börjar med att åberopa följande yttrande af LagUtsk. vid 1847 och 1848 årens Riksdag: ”Enär ifrågavande ansvarspåföljd har till ändamål alt motverka möjliga försök att undergräfva den här i landet antagna ti oslära, och såmedelst bevara den statskyrkans fasthet och renhet samt af de discussioner, hvartill förevande för slag gifvil anledn. inom Riksätra, visar sig alt allmänna meningen är emot den föreslagna förändringen, anser Utsk. sig ej eller böra densamma understödja. I frågor af denna art torde allmänna rösten företrädesvis förtjena uproärksamhet: och lagstiftaren skulle föga motsvara sin bestämmelse, derest han undanryckte de stöd, hvarmed det för Svenska Folket dyrbaraste i århundraden varit omgärdadl, innan sådant vore öfverensstämmande med folkets tänkesätt. Dess religiösa lif måste omsorgsfullt vårdas, och det vill i lagen se eli uttryck af aktning för den lära, som gör det lyckligt, och som Staten åtagit sig alt skydda.
Nästan alla hade de börjat med att finna amerikanska tidningar ytliga och tomma, men så småningom när de svenska grofstilade tunna bladen anlände, föreföllo dessa tunga, döda, allvarsamma, pedantiska och man fann, att man begärligt längtade efter de stora amerikanska morgonbladen med sina halfgalna, tumshöga rubriker, sina eggande fraser om medborgerliga rättigheter och skyldigheter, sina kittlande societetshistorier, sina spännande rättegångsreferat och sin enorma notissnabbhet. Yankeepressens underkunnighet om allt mellan nordoch sydpol öfverträffades endast af dess förmåga att vidröra smått och stort, konst och fotbollspel, filosofi och puffar för varor, storpolitik och sista flirtskandalen med så lekande, utjämnande hand, att icke något framhäfde sig på det andras bekostnad. Genom den flödande snarfyndigheten och de skickliga kombinationerna blef ens eget grepp på lifvet förunderligt rutineradt, man kände sig vara uppe vid en ultra modern ståndpunkt och ens idéer fingo ett fast underlag af aktuell praktiskhet. Hvar man än hörde hemma: i konsulatet eller i lärarstaten – affärsman och politiker var man alltid på köpet. Dessa bålstora siffror och kända namn gåfvo samtalen vidd, buro en högt – i jämnhöjd med allt mäktigt i världen. Därför, när man stötte samman med en främling från gamla landet, föreföll denne att börja med primitiv, som hade han anländt från Grönland eller något annat stackars, på världshändelser och breda synpunkter blottadt land. Men vid närmare umgänge blef färgtonen öfver det nya landets vidder underligt flack och urblekt, främlingen förde, ofta med fin ironi, fram sin subtilare åskådning och så valmade gamla minnen från en tid, då man teoretiserade för teoriernas egen skull, och man kände sig på en gång förläget främmande och ångestfull tveksam om man i själfva verket bytt sin rikedom mot en fattigdom. Stämningen i dag var också rätt spänd, ehuru själfkänsla och mycken älskvärdhet uttrycktes på alla håll. Det låg mer i hvad man förutsatte än i något, som verkligen var till. Man misstänkte dessa främlingar af instinkt – ända från deras bildade elegans, oberörd af chicagosot och affärsbrådska – till deras förnäma åsikter.
Sebatt SÖt, för SÖår bet, befftttat ett ^författning, fjiuarigcttont ftabgaS, att bet t ålougt. sMaj:tä ttåbtga Äuitgöretfc bett 24 ^attttart 178J, attgåetibe några omftäitbigfyeter rörattbe ten rcttgioitäfrtyct, font bemitjab more t anfcbtttttg af 7 §. utt Smedges SttfeS Stanberg beftut mib 9itföbagen t ®tocff)ofnt ben 20 Satinad 1779, iitnefattabe förbub för Äongt. 9Jc'aj:tö Sutherffa uttberfåtcr att Betvifla frants utattbe gubötjetifkr, ed) för frätnntaitbe rettgtonäförmaubter att mib fina gub3tjen S t)ufmubfafft’g öfioerettäftäntinelfc tttcb b tua b Äongt. 9Jiaj:t, t itåbtg 5)3 ropos fttioit, ©fs föreftagit, tjafme 2Bt antagit bet nea, på beetmat 55 pmiffctt SEBt, nteb amttäfatt fyäront, imber bert 28 ^ult 1834 tiff ftongf. ä>?aj:t affåtit. §• 37. S öfrocrcuöftämineffe meb 89 §. fftegertugösg-ortneu ocf; (>o §. SRifäbagSsSDrbs ningen, f;afme 28t, få luat t förcFomtta frågor rerattbe Stifctö allmänna f;uöf;ålfs ning fanit bermeb gcmeitffap cgaitbc tnrättntngar odj författningar, font ocf utt åtffilftga attbra ämnen, f;oö åloitgf. 9J?aj:t antnäft
Ständer skola i kraft af denna Grundlag hvart tredje år samman - Förslag lill ändring, i Grundlag. — Regerings-Formen. 79 komma, lili hvarje Riksdags-Beslut skola Riksens Ständer bestämma dagen, dä de till följe häraf åter sammanträda, samt uttrycklig Riksdagskallelse, med nödiga föreskrifter i afseende på Riksdagsmannaval, deruti intaga. Konungen vare dock obetaget, att Riksens Ständer till Urtima Riksdag derförinnan kalla. §• 50- Riksdagarne skola hållas i Rikets Hufvudstad, utom i de fall, då Fiendens framträngande eller Pest eller andra lika vigtiga hinder göra det omöjligt, eller för Riksens Ständers frihet och säkerhet vådligt. Konungen utsätte då, i samråd med Riksens Ständers Fullmäktige uti Banken och Riksgälds-Contoret, en annan ort, der Riksens Ständer böra samlas, och kalle dem dit till den tid de sjelfve förut bestämt. §. 51. I de fall, då Konungen eller StatsRådet sammankalla Riksens Ständer, fastslälles tiden till Riksdagens begynnelse efter Tretionde och inom Femtionde dagen från den, då Kallelsen blifvit uti Hufvudstadens kyrkor kungjord. §. 52. Landtmarskalk och Talmän för Borgareoch Bonde-Stunden samt Sekreterare för Bondeståndet utnämne Konungen. Arke-Biskop vare alltid Talman för PrepteStändet. §. 53. Riksens Ständer vadje genast, sedan Riksdagen blifvit öppnad, de Utskott, hvil - .komma. Uti hvarje Riksdags-beslut skola Riksens Ständer bestämma dagen, då de till följe häraf åter sammanträda, samt uttrycklig Riksdagskallelse, med nödiga föreskrifter i afseende på Riksdagsmannaval, deruti intaga. Konungen1 vare dock obetaget, att Riksens Ständer till Urtima Riksdag derförinnan kalla. §. 50. Riksdagarne skola hållas i Rikets Hufvudstad, utom i de fall, då fiendens framträngande eller pest eller andra lika vigtiga hinder göra det omöjligt, eller för Riksens Ständers frihet och säkerhet vådligt.
Nej, det Ur en större åsigt, ett varmare öfvervägande jag önskade kunna tillvägabringa: det är Svenska nationalinteresset, jag våll ställa framom alla enskildta afseenden; jag ville leda uppmärksamheten på vårt behof af en man som på egen och Statens bekostnad så inom som utomlands samlat stora kunskaps-förråd till näringarnes båtnad och genom sina enskildta egenskaper ger oss en borgen för deras ändamålsenliga användande. Det torde linnas få personer som lika med honom uppletat näringarnes vetenskapliga föreningspuncter och som från dem på ett verksammare sätt förmått practiskt och välgörande ingripa i deras felaktiga arbets-methoder. Starkare medel att fästa en sådan man vid Bil, till Ridd, o, Ad, Pr. 2 Rand. |4. 210 Den 5 Martti. fosterlandet torde ej finnas än representationens öppna erkännande att Nationen värderar och behöfver honom. Om denna min Öfvertygelse om person och sak allmänneligen erkännes, så gör jag mig äfven säker derom, att fyllandet af denne mans inskränkta behof ej lägger något hinder i vägen för möjligheten att bibehålla honom i den verksamhet inom landet som han begynt, det vill säga, att stundeligen genom experimenter framställa resultat åt alla näringsgrenar. I följd af denna min vördsamma framställning vågar jag föreslå, att Riksens Ständer intill nästa Lagtima Riksdag anslå ett årligt arfvode af 3ooo Riksdaler Banco för ÖfverDire. cteuren Schwartz emot åliggande att framdeles som hittills inom Fäderneslandet arbeta för Manufacturernes och öfrige Näringars bästa. Öfvertygad att det allmänna ej mera fruktgifvande kan använda denna kostnad, och att kommande Ständer skola finna nya anledningar att dermed fortfara, anhåller jag att denna min Motion må till Stats - Utskottet blifva remitterad. Herr Lefrén, Hohan Pehr: Hvar och en som tagit någon, äfven blott ytlig, kännedom af orsakerne till våra inhemska
M e d männens vanliga naiva hänsynslöshet vid dylika tillfällen börjar han rifva i en byrålåda, som står på en ställning hopsatt af ett fotogenkök, en broderad kåsös o c h en packe brickor, efter en ny halsduk, m e n sedan han efter hvart annat uppdragit en kokt rökt skinka, prydligt emballerad i en väst, ett kaminrör, en rulle kartor o c h ett dussin äggkoppar, börjar han frukta för, att o m han vidare forskar i lådans hemlighetsfulla gömslen, få fatt i några aflidna vänner eller oinlösta borgensförbindelser o c h ' ger sig sig af m e d ett konventionellt bedröfvadt drag i sitt anlete, hvilket drag dock förbytes till ett strålande leende, så fort dörren är stängd o m det kaos, han nyss lämnat. Så k o m m e r han plötsligt ihåg något, lägger för ett ögonblick sin panna i medlidsamma och sörjande rynkor, öppnar åter dörren o c h säger med ett osäkert tonfall, att » Tilda (jungfrun) gärna kan få vänta på h o n o m, eftersom han ännu inte har nyckeln till den nya våningen, om han skulle k o m m a sent hem, hvilket för öfrigt nog inte k o m m e r i fråga. » Och så beger han sig därifrån, glad som en spelman, för att fånga någon bekant till middagssällskap. M e d en suck vänder sig mamma åter till sina bestyr, en af pigorna ligger på knä och rullar halmen från ett stolsben, en annan gnider ett spegelglas m e d en yllelapp i fullaste energi, o c h varm o c h söt står fröken Elsa uppflugen på en stol för att hennes lilla välskapade person skall kunna hinna upp till öfversta hyllan i skänken, där det bästa porslinet skall stå. Otto, s o m går i småskolan, har det bäst af alla, tack vare sitt påhitt att hjälpa m a m m a m e d att taga omhöljet af hennes syltburkar, o c h Knut, den äldre brodern, sitter m e d armbågarne på bordet och fingrarne för öronen grensle öfver en pianolår och läser i Oides grammatika, så att franska glosor smattra s o m hagel m o t fönsterrutorna.
En natt för fyra dagar sedan smög jag mig ut ur huset, kom oantastad ned till floden och följde springande dess strand. Jag ville många gånger sjunka ned af trötthet, men faran och det mäktiga begäret höllo mig uppe. I dagningen såg jag Stettins tornspiror höja sig ur dimman. Hur glad kände jag mig ej, och hur lugn blef jag inte då jag stötte på en afdelning svenska soldater. Jag trodde till en början ej mina ögon. Var det verkligen svenska soldater, desse tarflige män, af hvilka en gråskäggig krigsbuss delade med mig sitt brödstycke, då han hörde, att jag var hungrig? O, huru olika äro ej dessa krigare mot de kejserlige! Vänligt helsade de mig, och när jag nämnde för dem min åtrå att få se deras konung, sade den gamle gråskäggige, i det han leende pekade på en man, som red förbi, och för hvilken alla blottade sina hjessor: Se der, min gosse, det är vår kung. Jag glömmer aldrig med hvilken stolthet och på samma gång kärlek han yttrade dessa ord, och inte heller glömmer jag, om jag ännu lefde i tusen år, de känslor, som bemäktigade sig mig. Jag har ej förmåga att redogöra för dem, men det vet jag, att en oemotståndlig makt dref mig ned på mina knä, under det mina läppar stammade några ord, dem jag ej nu kommer ihåg." "Du har sett vår befriare", utbrast fadern med glad stämma. "Och du har kanske äfven talat med honom?" frågade Franz. "Ja, det har jag", svarade Arnold och hans röst darrade af sinnesrörelse. "Kungen såg mig och han vinkade åt mig att stiga upp. Jag gick fram till honom, och när jag kom inom hörhåll, frågade han mig hvem jag var och hvad jag ville. Jag berättade allt för honom, sade i hvilken belägenhet vår stad var och bad honom, och här föll jag åter på knä, att han skulle komma till vår räddning." "Och hvad svar fick du?" inföllo de båda gamla ifrigt. "Stig upp, min gosse", sade kungen. "Endast för Gud böjer man sitt knä.
Allt som den Gamle på strängarna slår. Hvarifrån fick menniskan sitt välde öfver djuren? Från den ton som tankans krafter sänkte till naturen. Hvarifrån kom ungdomskänslan, kärleken och våren? Från den ton som lifvets glädje alstrar uti spåren. Hvarifrån få sanningarna, dygderna sin dyrkan? Från den ton som lifvets värde gjöt i mannastyrkan. Hvarifrån kom visheten, som ålderdomen stöder? Från den ton der lifvets frukt mot vinterdrifvan glöder. Herrskaren, sitter på klippiga stolen; Verldsödets harpa invid honom står. Lifvet upprinner, och upp ljungar solen: Allt som den Gamle på strängarna slår. CHOR af Wäinämöinens folk. På dessa sånger, som känslorna röra, Svaren, J Christne; Soini, låt höra. PATER ANTON. Alla väsens vårdare och far, Från hvars tanke evigheten strålar! Stoftets son den thron förgäfves målar, Som du i ljusets ursprung har. Öfver allt, der lifvet har sin boning, Der är Skaparn, ordnande och mild. I den höga läran om försoning Skänkte han åt jordens folk sin bild. Korsets lidelser sig skulle blanda Med naturen i dess pröfvo-år, För att helig göra denna anda Upp till Gud från tid och öden går. Tro och Hopp och Kärlek, dessa trenne Andans barn upplysa lifvets stig. Genom tron du evigheten känne Och dess lön af hoppet öppnas dig. Kärleken sig på de båda stöder. Lifvets väsen i naturens skrud Gör den alla menniskor till bröder, Såsom af en och samma Gud. CHOR af Christne. Jordens folk! Er tro i samljud stige Genom skyn i hoppets morgonglans. Kärleken det brödrabandet vige, Som ger stöd, förlåtelse och sans. Utaf fiender försvinne namnen Ifrån jordens kretsar mer och mer, Alla Christne öppna broderfamnen. Älsken oss, vi skole älska Er. (Wäinämöinens folk, som under sången röjt en stigande rörelse, störta sig i de christnes emot dem öppnade armar.) ALLMÄN CHOR. Bröder, ja, vi skole älska Er.
Fem procents årlig ränta att till Kanal-bolaget af Riksgälds-kontoret erläggas för den sålunda innestående summan, hvilken för närvarande utgör Ett-tusen niohundra fyratiotvå R:dr. §. 10. Den af Rikets Ständer, vid 1828—1830 års Riksdag, för Södertelje kanals underhållande beviljade fond af Trettio-tusen R:dr skall, emot utgörandet af ränta till Kanalbolaget med Fem för hundra årligen, i Riksgälds-kontoret innestå, intill dess fonden behöfver för det dermed afsedda ändamål användas. §. 11. I afseende på förvaltningen oell användandet af den, för Hjelmare kanals och slussverks framtida underhållande, i Riksgälds-kontoret afsalia fond, bestående ursprungligen af en utaf Kanal-direktionen, å Bolagets vägnar, under den 23 Januari 1830 utgifven och i samma Bolags fastigheter, Stora Wallby och Oppeby, intecknad skuldförbindelse å Femtontusen R:dr, med Fem procents årlig ränta, komma nedanstående, af Rikets Ständer vid 1840 och 1841 års Riksdag stadgade, bestämmelser och föreskrifter att fortfarande iakttagas: l:o. Räntan för omförmälda förskrifning, äfvensom de, genom utlåning af denna räntas årliga belopp, ytterligare uppkommande räntemedel, förblifva under Slats-Utskötlets Memorial, N:o 308. 11 Direktionens vård och förvaltning, intilldess en viss betydligare summa såmedelst blifvit bildad, och hvilken summa tills vidare bestämmes till ett belopp af högst Sextusen R:dr; hvarefter Direktionen skall för densamma till Riksgälds-kontoret aflemna sådana laneoch säkerhets-bandlingar, som öfverensstämma med det reglemente för dessa medels utlåning, hvilket Kongl. Maj:t, efter dertill af Direktionen afgifvet underdånigt förslag, lärer täckas i nåder fastställa och utfärda. De för dessa lånehandlingar inflytande ränte-medel må äfvenledes af Direktionen uppbäras och förvaltas, intilldess, genom desamma och de i förestående moment omformälda räntor, den deruti bestämda summa uppkommit. 3:o.
Motion i ämne, som tillhör ständigt Utskotts behandling, må af Riksdagsman i den Kammare, han tillhör, göras inom tio dagar från Riksdags öppnande. Sedermera må sådan fråga, med undantag af grundlagsförslag, icke kunna af Riksdagsman väckas, utan såvida den af redan inom någondera Kammaren fattad t beslut eller upptaget ärende eller annan under Riksdagen inträffad händelse omedelbarligen föranledes. I ämne, som icke tillhör ständigt Utskotts behandling, kan motion, så länge Riksdagen är samlad, framställas. Motion bör alltid skriftligen till protokollet aflemnas. Ej må i en skrift flera mål af olika beskaffenhet sammanföras. § 56. Konungens propositioner, så ock motioner i ämnen, som tillhöra ständigt Utskotts behandling, kunna icke lill afgörande i Kammare företagas, innan Utskott deröfver afgifvit yttrande. Angår motion annat ämne, och rörer det ej Kammaren enskildt, kan motionen ej utan remiss till Utskott bifallas Frågor, som röra någondera Kammaren enskildt, må genast afgöras. § 57 Derest af Riksdagsman, eller af annat Utskott än feonstilutions-Utskottet, fråga hos Kamrarna väckes, att Stats-Rådet eller någon dess ledamot eller föredragande sitt embete på obehörigt sätt utöfvat, böra dervid endast följande ordalag nyttjas: »Det är anledning till anmärkning mot Stats-Rådet, eller den eller den ledamoten eller föredraganden, hvarom remiss begäres till Konstitutions-Utskottet, inför hvilket anledningen skall uppgifvas.» Sådan remiss skall då genast ovägerligen verkställas. Yid Kammares öfverläggning om sådan fråga gälle i afseende på Konungens beslut uti mål, som röra enskilda personers eller korporationers rättigheter och angelägenheter, hvad uti 107 § Regeringsformen stadgadt är. Konslitutions-Ulskotlets Memorial Jt? 2- 19 § 88. i När proposition eiler motion första gången i Kammare förekommer, skall den, så framt ej Kammaren enhälligt densamma genast till Utskott förvisar, ligga på bordet till nästa sammanträde, då sådan hänvisning bör ske, derest frågan ej nedlägges eller, om den rörer Kammaren enskildt, eljest blifver afgjord.