Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Mig synes, att ej nog stränga Författningar kunna göras, hvilka befrämja nya Skogsplanteringar, och bevara den växande Skogen för åverkan. Med den öfvertygelsen, att endast rättvisa, men stränga Lagar kunna uppfylla ett så vigtigt ändamål, skulle jag anse rättvist, det ÄgareH vid HäradsRätten föreslog det vite, som kunde anses nödigt, och borde af Domaren profvas och fastställas, så vida Ägarens påståenden om ersättning ej vore allt för öfverdrifna j i anledning hvaraf jag anhåller om Återremiss* Herr Cederskjöld, Pehr Gustaf, uppläste följande: Principen för Lagstiftningen, i afseende på betryggandet af Äganderätten, bör utan tvif - i86 Din i Martil. vel, såsom Lagutskottet äfven tyckes medgifva, vara den: att ju ofullkomligare en Egendom kan, till följe äf dess natur, vårdas och tevår as af Ägaren sjelf, desto sorgfålligare bör den skyddas af Lagen. Men som , af all Egendom, knappt någon kan vara svårare att mot tjufvar förvara, än Skog, synes således Lagen böra, om jag så får säga, hägna Skogarne, derigenom att drn belägger Skogsåverkan med vederbörligt straff. Utskottet tyckes mena, att det buller, som Trädets fällning m. m. förorsakar, lättar för Ägaren möjligheten att försvara sin Egendom, till den grad, att en slik åverkan ej bör tom stöld anses. Men detta skäl synes mig allt för svagt; hellst ett Träds fällning medelst Sdgning, ej en gång lär, åtminstone i Stormväder, kunna åstadkomma något särdeles buller. Hvad dst andra skälet beträffar, som Ut-’ skottet anfört, nemligen: att till en början alltför många skulle blifva straffade , så kan jag, för min del, ej medgifva, att Lagstifta, ren bör underlåta att stadga tillbörligt straff för olofligt anländande af annans Skogs-egendom, blott af fruktan, att alltför många skulle till detta straff göra sig skyldige: ty eljest skulle, af samma skäl , alla straff för tjufveri snart böra afskaffas; emedan deras antal, som blifva straffade, äronekeligen redan alltför stort, och synes likväl årligen förökas.
4:o till arfvode samt resekostnads-ersättning åt en resande undervisare i boskaps-skötseln 3,000: — 5:o till reseunderstöd åt personer, som egna sig åt landtbrukets vetenskapliga eller praktiska studium 3,000: — 6:o till arfvodes-förhöjning åt 2 agronomer, som biträda vid odlingsföFetag, vattenafledningar, grunddikning och ängsvattningar, hvilka agronomer för närvarande i arfvode endast åtnjuta 900 R:dr, med 600 R:dr för hvardera, eljer tillsammans 1,200: — hemställande Statsrådet tillika, det Kongl. Maj:t måtte i nåder förklara, att när en i statens tjenst för biträde vid odlingsföretag, vattenafledningar, grunddikning och ängsvattningar anställd agronom i 10 års tid med utmärkelse fortfarande tjenstgjort, Landtbruks-akademiens Förvaltningskommitté egde att i underdånighet anmäla honom till erhållande af lämplig förhöjning i sitt arfvode. 7:o till arfvoden och resekostnads-ersättning m. m. för 3 nya agronomer jemte 3 elever, enligt Landtbruks-akademiens förslag, tillsammans 9,450: — Summa årligt anslag 50,650: — 76 Bil. M 5 till Kongl. Maj:ts Nåd. Prop. JK 1, om Statsverket 1856. b) Befrämjande i allmänhet af jordbruk och landlmanna-näringar. Såsom ständiga årliga anslag: l:o till inköp af modell-redskap, att uppställas vid Landtbruks-akademien 5,000: 2:o till ökad aflöning åt en inspektor med högre bildning vid Landtbruksakademiens experimental-egendom, samt till försöks verkställande derstädes, enligt Akademiens förslag . 4,500: 3:o till premier vid allmänna landtbrukare-möten, utöfver de redan anvisade 1,500 R:dr 1,500: Summa årliga anslag 11,000:
Oaktadt vigten och betydelsen af dessa skäl, bifölls Utskottets hemställan likväl endast af Borgare-Ståndet, hvaremot Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet bestämde minsta tillåtna tillverkningen för alla brännerier till 300 kannor, medan Bonde-Ståndet för sin del bibehöll den i då gällande författning antagna skilnaden emellan större och min - Samman$. Bevilln-, Lagsamt Allm. Bern - och Ekon.-Utsk. Betänkande N:o 1. 7 dre brännerier med olika beskattningsgrund. Då vidare yrkandet om minimibeloppets nedsättande till 100 kannor jemväl vid scdnaste riksdag blef af Rikets Ständer afslaget, anser sig Utskottet väl icke kunna, med hopp om framgång, till antagande förorda samma, äfven nu väckta yrkande; men Utskottet har dock icke kunnat undgå att fästa uppmärksamheten på den motsägelse, som förefinnes emellan den, i mångas tanke, i och för sig obilliga föreskriften om 300 kannor såsom tillverkningens minimum, och den frihet Utskottet, i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, här ofvan tillstyrkt i afseende å såväl tiden för tillverkningens utöfvande, som dagliga tillverkningsbeloppets obegränsade storlek. Utskottet bar derjemte tagit i betraktande att, om utöfvandet af bränvinstillverkning någonsin skall kunna vara för jordbrukshandteringen fördelaktigt, sådant måste vara förhållandet i högre mån, ju längre tid i sender det vid nämnda tillverkning uppkommande affall kan vara att tillgå.
Man säger, att ingen tillökning sker i fastighetsbelåningen, utan tvertom en inskränkning i densamma, om man antoge Hrr von Troils och Skogmans förslag. Men om man läser tabellen vid pag. 46, så synes det ganska klart, att Bankens förra circulationscapital för fastighetslån var 5,500,000 r:dr och att de s. k. silfverlånen utgjorde 454,000, tillsammans 5,954,000. När man nu således anslår 6,000,000, sä är det tydligt att nära 46,000 gifvas i tillökning, utom de 350,000 r:dr, som på förhand utgått af de förskott, som lemnats åt fastighetslånen utöfver hvad som på dem influtit. Jag anhåller således om bifall lill Hr von Troils förslag. Hr Bildt, Knut: Då jag icke finnes bland reservanterna vid detta betänk., så får jag förklara, att jag anser mig skyldig att söka försvara denna punkt såvidt jag förmår. Man har talat både för och emot förslaget, men jag har icke hört något så vigtigt skäl nämnas, att det kan motväga den billighet, som verkligen fordrar att bifalla förslaget. En mängd personer, isynnerhet af den jordbrukande allmogen, hafva inkommit med ansökningar, utan att de kunnat föreställa sig möjligheten af en så stor förändring, Den 12 April e. ra. 353 dring, som alt helt och hållet afskära denna tillgång. Både vid återremissen och inom Utsk.o har mycket blifvit taladt om hur skadligt delta skulle vara. A andra sidan kan jag icke eller finna, att det innebär någon våda för Banken. Man säger, att Banken förlorar sitt capital, och det kan vara sant, men Banken gör här likväl ingenting annat, än hvad Banken gör åt jernverksrörelsen, som också erhåller lån emot 4 proc. Man säger vidare, att fastighetslån upptagas af dem, som icke behöfva penningar, för att åter emot förtjenst utlånas. Detsamma kan då lika väl ske af jernverksägare, och det är visserligen möjligt att så af en och annan sker, men i allmänhet torde man få antaga, att de som låna, verkligen behöfva det. Jag tror derföre, att betänk, bör bifallas. H.
Utlaga till éfwerDrag fean ©ammanDragen öfwer §aperingS*?dng> H o >t ra —i to ert Remman. *h »: to or ra ra <*> 3 ra ♦i £9 g g »: * Remman od) liågenpetec m. m., font tnnepafwaé unDer eganDe^rätt 1 30 150,000 £)ito, forn inne&afwad unDer £3oftällS<rätt . ♦ 2 5 30,000 itungdgårDar od> i?rono>£ägenfjeter m. m. — 4 26,000 Remman oå) Sagenljeter, font Disponerad af 2lcaDe* mie<©taterna ► 3 5J 20,000 Jöito, forn @f. ^Jrot. Cdflenpetcr. SSergroerf. SJtamtfacntrier, Sabrtfer ud) 3n rättningar. Q.matmar odb ©ågat’. 10:be ©flint. 1 Stfb. 2 SBanbet. (23) SBetxnttninijs^görorbninsen. smo 8. 0 u m m a tim € % t1* a 11 6 fwer m fcewtan tugen efta an na SSenntfmtt^etaDga uti %l. %l. $ogDeri, för år ib .. i£nltgt fiåntjDer od> ©ammanörag. Sft:o 9. 0 a m m a n C) r a g öfwer ^3ranwtné(>rånntng^5lfgiften uft Sft. 91 SogDert, för år 18.. 9}. 9}. ©orten 9?. 9?. ©ito o +-t ro t-t tZ CTb ro -t »: cS c/ ro <Xb Sintal gannor. »fflift. <3 SS <-ts ro or 7^ ö “CS * 4. ©umma i (25) SBi&. tid 31. ©t. %Jrot.
Propos. angrde upförandet af ett nytt Posthus å den Kronan tillhöriga vid Carl XIIEs torg belägna tomt, bland annat antyder, att i nämnde hus skulle beredas boslällslägenheler åt Postverkets embetsoch tjenstemän, så får jag med anledn. såväl häraf som 56 §:n ltiksd:sOrdn:n vördsamt föreslå, att R. St:r måtte för sin del besluta och föreskrifva följande vilkor för åtnjutande af boställslägenheter, nemi.: »att innehafvare af dylik lägenhet är förbjuden, att densamma tili annor person borthyra eller til! begagnande öfverlåta.» Anledmn till hvad jag sålunda föreslagit, är, att derigenom motverka det ofog, som börjat att så bedrifvas att det nära nog öfvergått till praxis, det nemi., att embetsoch tjenstemän som fått sig anvisade boställslägenheter, i st. f. att, såsom afsedt är, bebo och begagna desamma, borthyra dem till andra personer och inrättningar, för att derigenom förskaffa sig, efter mitt förmenande, obehöriga och med den tilldelta bostadslägenheten ingalunda afsedda inkomster. Något som än ytterligare styrker min åsigt om behöfligheten af det föreslagna stadgandet, är det förhållande, att afsigten med en tilldelad bostadslägenhet icke endast är att förskaffa innehafvaren af ett visst embete eller tjenst passande bostad, utan äfven att dymedelst antyda för den del af allmänheten som med nämnde embetseller tjensteman kan hafva något att skaffa, hvarest han är att finna. Ett dylikt stadgande, som det af mig föreslagna, står i öfrigt i full öfverensstämmelse med hvad i samma hänseende i visst fall redan finnes anbefalldt. Skyldigheten för »Öfveroch Underofficerare af LandtArméen att sjelfva bebo sina boställen» finnes redan anbefalldt genom K. Om remiss begäres till StatsUtsk.
Opinions-beslut äro af det farligaste inflytande, emedan de vid tillfälle kunde träffa den dygdigaste, den redligaste ibland Medborgare; och jag anser Svenska Lagstiftare ej böra lemna utur ögnasigte den Svenska Domare-regeln, att flere brottslige må heldre frias, än en enda oskyldigt fälles: Det är af sådane anledningar jag vördsamt vågar föreslå Höglofl. Ridderskapet och Adeln, att frågan om Friherre Boyes uteslutande ifrån Riddarhuset, i anledning af 7 §. i Riddarhus-Ordningen, må helt och hållet förfalla, såsom stridande emot Lag, och ledande till farliga Prejudicat. Många af Ridderskapet och Adeln yttrade härtill deras bifall. JDen 8 9 November, Hsrr Skjöldebrand., Pehr Erik, uppläste följande ; I anledning af de tvistigheter, sam blifvit väckte om rätta förståndet och tillämpningen af Riddarhus - Ordningens 7 §., synes mig denna fråga böra fördelas i 2:ne afdelningar. Dea första bör utan afseende pa Personen blott blifva om Lagstiftarens förmodade mening i 7 §. af Riddarhus-Ordningen, i samband med §. af Riksdags-Ordningen, för att söka utröna de felaktigheter) härrörande af bristande bestämd tydlighet, hvilka i den förstnämde §. torde hafva influtit. Den andra fråganjj åter om dessa Lagrum, sådana de nu behnras, på någon viss Ridderskapets och Adelns Ledamot kunna tillämpas. Hvad den förra frågan beträf far, och hvarvid för närvarande jag ensamt skall fästa mig, synes väl 7 §. af RiddarhusOrdningen bestämdt föreskrifva, att, när Hufvudman är vid Domstol anklagad, eller lagligen förvunnen till brott, som å dess heder och ära gå, eller brottet är af den beskaffenhet, att det ej med penningeböter kan försonas, bör honom för hans person ej förr inträde å Riddarhuset lemnäs, än han derifrån fullkomlig befrielse vunnit.
Att bevis om dylika försäkringar icke må fortfarande antagas och gälla för undfångne Banco-Låns bibehållande; qgIi att följaktligen de hos Bankens Commissarie!- ad interim emottagne Brandförsäkrings-Bevis från Utländske Compagnier böra, 'så fort ske fean, blifva utbytte mot någondera af de Säkerheter, som här ofvan blifvit föreslagne. Emellan Bankens äldre fastighetslån, som utgifvits mot vilkor af återbetalning i Sedlar, och Bankens efter 1823 års Riksdag utgifne fastighetslån, mot vilkor, att i Silfver återgäldas, företer sig, såsom här ofvan blifvit antydt, den skiljaktighet, att skuldebrefven för de förra innefatta ett förbehåll om uppsägning å Bankens sida, som åter, hvad de senare beträffar, ej blifvit $anco-\Jtskottets Betänkande. N:o 36. ifrågasatt; af hvilken anledning också BancoStyrelsen, som ansett tvistigt, huruvida Banken i något fall kunde ega rättighet att de senare slags lånen på en gång infordra, låtit utfärda verkliga uppsägningar till Gäldenärerne af den äldre fonden, men endast anmaningar till Gäldenärerne af den nyare. Banco-Utskoltet har tagit denna fråga i serskildt öfvervägande, och får för dess del deröfver yttra: att, oaktadt Bankens Låntr - gare utaf den 1820 -enslagne fond icke förbundit sig, att sina Lån i annan ordning återbetala, än med 3 för hundrade årligen i 33 i år, och någon uppsägningsrätt icke eller finnes i skuldebrefven omnämnd och förbehållen; likväl, och sorn bland uttryckliga vilkoreh för sådane Iåns meddelande ingått, att fastigheterne skulle vara i Allmänna Brandförsäkrings-Verket assecurerade och afgiften för alla åren inbetald, men Contractet icke vidare kan anses å Gäldenärens sida uppfylldt, då, efter upplösningen af nämnde Verks Stads-Fond, denna äskade och påräknade säkerhet i panten gått förlorad; så anser Utskottet deraf vara en följd:
Det ar icke sagt, att bär skola bli lika mångå Banker som i England, för det att Inspec.orer vid smälthyttor utställa assignationer på sina patroner, på 20 till 30 R:drs valeur. I 34 år har jag lefvat i en Bergslag. Manga assignationer hafva gått genom min hand. Jag känner icke mer än ett fall, då assignationers innehafvare blifvit lidande. Men det var genom sedlar på 1 R:dr, eller såkallade valuter. I öfrigt delar jag lika öfvertygelse med Grefve Spens, att icke någon förändring i allmänna lagen behöfves, utan att blott upp - hen i Augustii f m. 40 bpphäfvahdet af hvad under sista Riksdag i detta ämne stadgades, är för ändamålet tillräckeligt. Friherre Wrangel, Henning: Det är otvif Velaktigtj att RörelseCapitalets storlek beror af bJäringarnes behof, och att detta sednare är underkastadt dagliga förändringar; meri att de böra sättas uti en laglig parité. För att underlätta detta mäste man tillåta private assighationsrätt, så Vida man ej antingen jernt vill gora emissioner af nya BancöSedlar, eller ock. låta näringarhe aF bristande penningar aftyna, jag är visserligen aF deri tankan, att då enskilde undfå rättigheten att assignera, stränga lagar äfven böra för assignanteri Utfärdas, ty dea som ej tillbakahålles af sådane; skulle möjligen kunna handla hur hälst han behagade, jag skulle således föreslå -9 att det af Herir Hjerta Uppgifne sätt j att skaffa säkerhet i egendom för assigriationsbeloppet, måtte såsom ganska lämpeligt ahtages* äfvensotri den föreslagna påskriften å assignationerij ty detigenom vinnes tillräcklig säkerhet att den icke ar förfalskad. Och otia , då en dagbok hålles vid någon auctoritet, är äfVeri detta eri underpant för allmänna förtroendet, annu mer tryggadt, om på invisningeri auctöritetens namnstämpel befinnes. Dessa säkerhetsmått äfö dock egenteligen för den större rörelsen erförderlige.
För öfrigt var han en hvad man kallar »modernt» utvecklad ande – materialist, skeptiker och ateist – dyrkade naturvetenskaperna och erkände ingen annan auktoritet än sitt eget förnuft. Det var också i egenskap af läkare, som han först hade fattat intresse för Berta – och sedan Ja, hon fascinerade honom, berusade honom – så som en fara kan berusa en, en fara, inför hvilken man dröjer och icke kan undfly. »En qvinna, som har nått det yttersta af sin tids onaturliga kultur – en drifhusväxt – en civilisationens abnormitet», sade han vredgadt till sig sjelf, när han tänkte på den unga svenskan. Och han stannade för att studera denna »abnormitet». Berta å sin sida märkte mycket väl, hvilket intryck hon gjorde. Att han intresserade sig för henne – ja, det var nu så vanligt, att hon knapt fäste någon vigt vid det – det gjorde ju nästan alla män. Hon märkte, huru han liksom på trots – för att värja sig sjelf – gjorde sitt sätt krassare, otillgängligare än det i sjelfva verket var; huru han – djerft begagnande sig af en läkares företrädesrättigheter – slungade ut mot henne sina hårda, skarpa föreställningar och hänsynslösa omdömen. Och sedan – när han hade gått, stolt i medvetandet af sin orubbliga köld och sjelfständighet – då kunde hon med ett halft vemodigt leende säga till sig sjelf: »Det skall komma en dag, då denne man skall älska mig.» Och hon gjorde ingenting för att hindra det. — Hon sysselsatte sig nu för resten mycket med sig sjelf. Men – som hon sjelf skulle ha sagt – hon »tog saken lugnare». Hon kände icke mera denna förtviflan och leda, som så hade plågat henne hemma, – den hade liksom uttömt sig sjelf, och ombytet af luft och omgifning gjorde väl också sitt till. Nu kunde hon kallt räsonnera öfver sina känslor – studera sina förnimmelser. Ja, ibland kände hon nästan bara en loj, bitter nyfikenhet, hurudant hennes öde skulle utveckla sig. Det skall verkligen bli intressant att se – med mina anlag! Norrmannen hade med stor upprigtighet – alltför stor – sagt henne sin mening om henne.
Uddevalla stads innevånare hafva till förutnämnda jernvägs byggande tecknat ett bidrag al 500,000 R:dr Runt, samt haft åtskilliga andra dryga kommunalutgifter, såsom för gasverks anläggning, skolhusbyggnad, med mera; och mägta således icke af egna tillgångar bekosta ifrågavarande hamnarbete, hvadan hos Kongl. Maj:t underdånig framställning blifvit gjord om anslag af allmänna medel dertill; och Kongl. Maj:t har uti Dess afgifna nådiga Proposition angående Statsverkets tillstånd och behof äskat af Ständerne ett anslag af 79,000 R:dr, deraf under år 1867 skulle utgå 25,000 R:dr. Med anledning af hvad jag sålunda anfört, och då ifrågavarande hamnförbättring komme att, icke blott för Uddevalla stad utan ock för större delen af Motioner i Bonde-Ståndet Iddo. N:o 331. 499 Bohus län medföra stora fördelar och således vara af allmän nytta, får ja°- vördsamt föreslå, att. Rikets Ständer behagade för hamnens fördjupning och utvidgning bevilja Uddevalla stad 118,646 R:dr R:mt, deraf två tredjedelar såsom anslag utan återbetalningsskyldighet och en tredjedel såsom lån. emot den ränta och amortering, som kan bestämmas. Om remiss till Höglofliga Stats-Utskottet anhålles.
Man kan säga att detta är en småsak; men hvarföre har Utsk. föreslagit förändringen, om ej för att vara rättvist i allt, älven det ringaste. Samma förhållande är det, då Utsk. tagit bort classificationen å gesäller. Jag tillstyrker, att man i båda dessa fall måtte bibehålla den gamla classificationen; äfvenså hvad informatorer beträffar. Del är orätt alt ställa deni alla i samma dass. En informator, som redan är philosopbi*- magister eller docens, som hgr sina disciplar i Upsala, som lefver fritt på deras bekostiiad, och har stor lön dertill, är naturligtvis i bättre villkor än en gymnasist, som under mel - 4°4 D c 11 39 Maj. lanlerminen ar med disciplania på landel, och under terminerna har dem med sig i skolan, kanske för bara maten eller någon ringa lön. Är det då skäl att han skall betala lika skatt med den förstnämnda? Ingalunda. Så är del äfven med skollärare. Det finnes sådana enskilde skollärare bär i Stockholm, som hafva 10 ejler 12 lärjungar i pension. Är det skäl, att lian skall betala lika med den, som är entreprenör för en skola med 100 lärjungar eller 2 å 3 skolor med 20 å 3o lärjungar i hvardera, hvilket ej lärer vara utan exempel i hufvudstaden. Utsk. har föreslagit, att höja ända lill roo r:dr b:co afgiflen för en handelsexpedit, eller för så kallade Proben-reufer, som komma till Riket. Denna bevillning synes mig vara öfverdrifven. Om Utsk. i stället för dessa ytterliga afgifler, som tyckas gränsa till förhud för utländska handlande att hit inkomma, ville bibehålla förbuden emot införsel af främmande varor, så kumle man tillåta menniskor att resa hit såsom till andra länder, utan att öfverdrifvet beskattas. Handlande, som komma hit för att sälja varor, hafva merendels äfven uppdrag att köpa varor härifrån Det är således icke sällan af vigt för Riket att sådana få komma hit. Det synes mig åtminstone vara en förvänd ordning att utestänga deras personer men emottaga deras varor.
I afseende åter ä 35 § 2 inom. qvarstår, sedan frågorna om bevillning å rörelse och näring i allmänhet, äfvensom angående sedel-utgifvande enskilde bankers bevillning blifvit afgjorde, endast den skiljaktighet emellan Riks-Standen, att Preste-, Borgareoch Bomle-Stånden, i öfverensstämmelse med Utskottets förslag, till beräkningsgrund för bevillningen enligt nämnde moment antagit i>årliga behållningen,» hvaremot Ridderskapet och Adeln beslutat, att ~årliga utdelningen» skulle blifva beräkningsgrunden. Derest Ridderskapet och Adeln icke vill frånträda detta sitt skiljaktiga beslut, torde omröstning böra anställas öfver följande voterings-proposition: Den, som bifaller Utskottets af tre Stånd godkända förslag, att bevillningen af de i 35 § 2 mom. omförmälda Aktie-bolag, Associationer, Societeter, Verk, Hypotheksoch andra allmänna Inrättningar skall beräknas af »årliga behållningen,» och att följaktligen detta uttryck skall införas i stället för ordet 55utdelningen» såväl i nämnde moment, som uti 146 §, — röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, kommer nämnde bevillning, enligt Ridderskapet och Adelns beslut, att beräknas af 5)årliga, utdelningen,» och detta uttryck följaktligen att på berörde ställen i Bevillnings-förordningen begagnas. Utskottets hemställan, att den för Jern-kontoret i 35 § 4 mom. af nu gällande
– Inte ens i sankt Antonius’ katakomber har man sett sådant under! Det är ett lik som borde skickas vidare till själfva tsaren. – Ingalunda, – svarade en af hans officerare. – Jag skickade två ljushåriga små gurkor i förgår, men han har nu bara sinne för brunhåriga och smala. – Nå då så! – svarade Ogilvy och vände sig bligande åt Narva till. – Hälsa Ivan Alexievitj, att när kistan tillbakaskickas, skall det ligga en kaptensfullmakt på botten. – He, he, sockerros! Han gick fram och strök Lina Andersdotter under hakan. Men då satte hon sig upp och tog fast honom i håret och gaf honom ett smällande slag på örat och därefter ännu ett. Han lät sig icke det ringaste bekomma utan bara fortsatte att skratta. – Så vill jag ha dem, – sade han, – så vill jag ha dem! Jag skall göra dig till marodörernas drottning, mitt gryn, och som vårdtecken därpå gifver jag dig här en armkedja med en turkos i knäppet. Ett band af vårt värsta slödder stal den nyss ur grefvinnan Horns kista i Narva. Han skakade kedjan från handlofven och hon ryckte den ifrigt till sig. När det sedan om aftnarna dukades i tältet, satt Lina Andersdotter till bords bredvid Ogilvy. Hon hade nu fått fransyska kläder af blommigt tyg och bar hårklädsel med blonder. Men hvilka händer! Hon fick alltid äta med handskar, men under dem svällde de breda och stora fingrarna, och det röda sken fram mellan knapparna. – Håhå, håhå! – ropade generalerna. – De händerna göra en muntrare än man blir af en hel kanna ungerskt. Hjälp oss! Spänn åt bältena om lifvet! Håll oss under armarna! Det här kan ingen åse helbrägda. Och så hon tog för sig och mumsade sötsaker och satt med skeden i vädret! Smakade något illa, så grinade hon. Äta det kunde hon. Dricka det ville hon däremot icke, utan tog bara en klunk i munnen och sprutade sedan vinet på generalerna. Men alla deras svordomar och värsta talesätt lärde hon sig, och beständigt satt hon lika blomstrande och munter.