Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr Justitieombudsmannen har i anledning af dessa anklagelsepunkter, likasom vid några andra, aktat nödigt att, utom den, med åberopande af Ansvarighetslagen, yrkade påföljd för de anklagade, försöka, såsom här förut är omnämndt, ett påstående om ersättningsskyldighet för det, som genom deras åtgärder al Statens medel utgått; men då Hr Justitieombudsmannen härvid ej kunnat åberopa, det något enda af de olycksfall, hvarom 16 § Regeringsformen handlar, varit följder af de anklagades rådgifvande åtgärder i någon af denna Irågas delar, blir hans nit att derför yrka samma ansvarspåföljd mot dem, som ålägges Domare för i Embctets utöfning begånget brott, lika otillbörligt, som påståendet derom är olagligt. Hvad Hr Justitieombudsmannen uti dess afgifna slutpåståenden specielt andragit i första punkten, angående förhöjda lönförmåner för Embets och 303 Tjenstemän i Kammar Rätten; i andra och tredje punkter ne, angående lönförmåner för Ernhets och Tjenstemän i StatsKontoret; i fjerde punkten, angående arfvode för tillförordnad President i KrigsKollegiwn; i femte och sjette punkterne, angående anslag af Spanmål under löner på KrigsKollegii Stat och vid Wermlands FältjägareRegemente; i sjunde och åttonde punkte/me, angående fortfarande tillökta lönanslag för GardesRegementerne och Kronprinsens HusarRegemente; i nionde punkten, angående anslag på tredje hufvudtitelns besparingar för LifbeväringsRegementet, och i tionde punkten, angående fortfarande kostnader, anvista på andra hufvudtitelns besparingar för FexelKontrollörsbefattningarne i Stockholm, anse vi vara så vär genom den första förklaringen, sorn genom hvad här ofvanföre blifvit i allmänhet jttradt, fullständigt besvaradt, hvadan undertecknade inskränka sig inom att, hvad dessa speciella punkter beträffar, åberopa så väl det nu anförda som förklaringen. Första delen af Memorialet Lit. E. gäller för alla undertecknade, och anförandet i de följande 10 punkterne, enligt hvar och ens deltagande.
Transport Kamereraren Bergmans Dotter, D:o d. 17 Maji 1791 d:o Ryttmastaren Franks Dotter, enl. D:o d. 17 Maji och 2; Äng. >791 för d.o Lieutenanten Sneckenbergs Dotter D:o d. 8 Maji 1788 d:o Mantals-Commitzarien Hammars Dotter, D:o d. zo Maji 1790 d:o, den Pension Modren innehaft d:o Falt-Notarien Liedgrens Dotter, som ef» ter Kongl. Drefwet d. 1; Julii 1779, i stöd af Regl., för Fattigdom undfått 7 Rd24 sk., hwaraf 6 R:d. pä Ordin. Pensions«Stat och fyllnaden har . Hngswaktaren Granbergs Enka enl. Kongl. Brefwet, d. 26 Jan. 1809 för Fattigdom, Man och Förfäders längroariga tjenstetid och bet^delig tillökning i Rors ängs Arrendet Gips-Arbetaren Äbergs Enka, D:o d. 27 April 1809, 76 är gammal och i ytter» sta torftighet stadd, ärlig Nadegäfwa Bistopen Doct. Celsii Enka med L barn, efter Kongl. Brefwet d. 29 April 1807, för torftiga omständigheter, hög älder och bennes Mans förtjenster . Ryttmastaren Herhvltz Dotter, enl. Kongl. Brefwet d. 12 April 1779, Ålderstigen, uti sjukligt tiklständ och yttersta fattig. dom . Stats'Faltstaren Westphals Enka, D-o d. 29 April 1807 med 8 rvärnlöfa Larn uti yttersta fattigdom Hftverste Riddcrborgs Dotter, D:o d. »4 Jul» 1794. <vrd. pension
Jag tycker mig likväl för min del finna, att det sätt, för afhjelpande af anmärkte olägenheter, som i nu framställda förslag innefattas, icke är det rätta; ty omisskänneligt är behofvet af någon auctoritet, som emellan riksdagarne må kunna tolka lagen, der tolkning behöfves. Jag tror, att, mer eller mindre, en sådan auctoritet finnes och alltid har funnits i de flesta länder, om icke i alla. Erfarenheten skulle komma att utvisa, det frånvaron deraf hos oss skulle medföra ganska menliga följder, synnerligen i afseende å vissa lagstadganden. Någon auctoritet måste finnas, hos hvilken underdomstolen kan inhemta visshet om lagens rätta tolkning. Denna tolkning kan vara af 2 slag, den doctrinella och den authentiska. Den authentiska tolkningen i egentlig mening, kan ej gifvas af någon annan än lagstiftaren, och således icke emellan riksdagarna ernås; men icke ens den doctrinella skulle kunna emellan riksdagarne vinnas, om det gällande stadgandet borltoges. Hvar finnes i Sverige en auctoritet, som har rätt att meddela en till efterättelse ländande doctrinell lagförklaring? Ingenstädes. Jag skulle således förmoda, att om den nåd. propos., som föranledt närvar, öfverläggning, toges i närmare öfvervägande, en ny K. propos., måhända ännu vid denna riksdag skulle kunna komma R. St. tillhanda, samt då mötas af allmänt bifall och vid nästa riksdag högst troligen blifva antagen, blott att derigenom någon auctoritet vunnes, som mellan riksdagarne ägde att utfärda provisoriska lagförklaringar, emedan erfarenheten visat, att en sådan i vissa fall nödvändigt behöfves. 2 H. 46 Den 21 September f. m. Gr. Mörner, Carl Göran Detloff: Under den öfverläggning, som ang:de detta ämne förevarit, har jag tyckt mig finna, att man gått något bredvid sjelfva saken i åtskilliga yttranden. För att bevisa det olämpliga i den rättighet (ill lagförklaringar, som Högsta Domstolen för närvar, utöfvar, har man ansett denna rätt nästan obegränsadt afse all lag.
Derjemte föreskrefs, dels att hvad som utaf de, vid 1840 och 1841 samt 1844 och 1845 års Riksdagar, utan återbetalningsskyldighet beviljade anslag, före utgången af år 1847, icke blifvit från Riksgälds-kontoret uttaget, borde, såvida icke Rikets Ständer angående de odisponerade medlens användande annorlunda förordnat, upptagas lili 1848 års hufvudbok, och dels att de för vägförbättringar och vattenaftappningar eller andra odlingsförelag samt Folkskolelärares aflönande anslagna och till Kongl. Maj:ts nådiga disposition ställda samt i Riksgälds-kontoret innestående medel borde å derför i hufvudboken öppnade conti endast summariskt uppföras; hvaremot den omständliga redovisningen för hvarje dylikt anslag skulle verkställas uti en särskild, för hela anslagstiden fortgående, räkenskap, till form och uppställning hufvudsakligen öfverensstämmande med den vid 1844 och 1845 års Riksdag beslutade liggaren öfver åtskilliga städer tilldelade byggnadslån. Under den nu förrättade granskningen af Riksgälds-kontorets räkenskaper, hafva Revisorerne ansett sig böra noga tillse huruvida och på hvad sätt dessa med flera af Rikets Ständer meddelade föreskrifter, angående bokföringens förändrande blifvit Landträntmästarne E. G. Harlins och M. 'follins uppbörd sbalanser. Förändringarna i räkenskapsGiringen. — 46 — tillämpade och iakttagna. Härvid hafva Kevisorerne icke funnit något att erinra; utan hafva alla de föreskrifna förändringarne befunnits i noggrann öfverensstämmelse med Rikets Ständers beslut verkställda uti Riksgälds-kontorets hufvudbok för sistlidet år.
Dessa uppinaiias: 1) att aiisksffa en representativ utställning af kvinnoarbeten f r i n alla de oinrbden, där de förefilinas; 2) a t t aiiskaffa statistiska uppgifter öfver i livad d n kvinligt arbete bidragit till de utstallda förewåleil och öfriga upplysningar rö- raiide .ein; 3) att gr; ~nslra ocli förorda de kvinliga arbeten, so111 genoin utmärkt beslcaffenliet kiinna anses värdiga att utställas i Irvinnobyggiiadens galleri; 4) att gifva förslag fnc1; liiiiiiiiga kvinnor f ö r iiiväljande i jiiry; 5) att verka för att all uppfostrande verlrsaniliet, från den priiiiara, till den högsta, blir oin möjligt åskadliggjord, oin ej p i aiiimt satt .sa geiioni kartor, uppsatser, fotografier o. s. v.; 6) att verka f ö r att alla af kvinnor l ~ d d a anstalter med filnntropiskt, hygieniskt ocli reforinatoriskt syfte mB representeras; 7) att genoni - ansedda tidningar söka sprida styrelsens förslag; 8) att förmedla, lan af finare broderier, spetsar, solfjiidrar o. s. v.; 9) att till biblioteket af kvinliga författare anskaffa böcker, helst veteiiskapliga. Efter deiiiia redogörelse föreslogs af mötet inedleinmar till de olika komitéeriis, hyilka borde redogöra för: ' 1) E~innmzs soc.iccla stiilbzilzg. statens oc7b-det aZllna~tlzas tjlinst. tonkonsten. - D % en del af de personer, soi-n föreslagits att inga i de ofvan iippraknade koinitéeriia, e; j voro närv$rande vid detta andra inöte, .livil.- ket kan betecknas s8son-1 konstitiierande, utlystes ännu en sanimankoinst till den 27 mars.
Maj:t i Stats-Piådet, att vidare uppskof med detta vigtiga och grannlaga ämne ej kunnat undvikas. I anseende härtill, och då äfven i öfvervägande kommit, att, oaktadt de arbetande Ledamöterna, enligt Kongl. Maj :ts serskilda Nådiga befallning, oafbrutit varit sysselsatte med förslaget till en ny Criminal-Lag oell dertill hörande Rättegångsordning, samma förslag ännu icke kunnat afgifvas, eller förr, än nästinstundande år, blifva färdigt till vidare granskning, så att Lagverket i alla fall icke kunnat i hela sitt sammanhang till Rikets Ständer öfverlemnas: att flera i den nu gällande Civil-Lagen utsatta straff eller ansvars-bestämmelser iden nu föreslagna äro uteslutna, för att i StralfLagen införas : att JordeHandelsoch Byggninga-Balkarna i 1734 års Lag innehålla flera föreskrifter i ämnen, som egentligen utgöra föremål för den, enligt Grundlagarna, på Kongl. Maj:t ensamt beroende oeconomiska Lagstiftningen, hvilka ämnen af sådan orsak blifvit uteslutna i den föreslagna nya Civil-Lagen, och hvarom Kongl» 38 KonglMaj ds Nådiga Berådt* N-o 1. Majit beslutit, att i annan väg låta sammandraga och utarbeta serskilda Författningar; gå att, om den nja Civil-Lagen skulle antagas till efterlefnad och den gamla afskaffas, innan berörda utarbetning blifvit verk-? ställd, en brist äfven i vissa sådana stadganden möjligen uppkomme, som skulle föranleda lill ofullkomlighet och osäkerhet i tillämpningen; har Kongl. Maj:t ansett den Civila Lagen, om den ock nu kunde komma under pröfning, likväl på det hela sak® pa den fullständighet, att den kunde till efterrättelse antagas, och finnér Sig således föranlåten, att än ytterligare uppskjuta med att till Rikets Ständer öfverlemna det nya Lagverket, Kongl, Maj:t kanner lifligt behofvet af en ny och förbättrad
Vore han deremot nöjd med fadrens borgen, så kunde man kanske inlåta sig i affären, och efter något betänkande gick herr grosshandlaren in härpå, med vilkor likväl af förhöjd dusör. Herr grosshandlaren reste i sällskap med Stellan, och på Tunanäs hade man nu en björn och en kurtisör mindre. Stellan få vi ej återse förr än till bröllopet, och hvad skola vi under tiden trösta oss med? Åh jo, det har ingen nöd, så länge vår kammarjunkare ännu är qvar på orten. Och när man talar om trollen, äro de ej långt borta. Se der kommer han ju, lifs lefvande, åkande i en elegant kabriolett. Kors så gentilt! kan inte det roa Celestines hjerta, så är hon väl en Turandot. Få se hur det går. Men var för all del så god och stig in, herr kammarjunkare, nu tycker jag den lilla fickspegeln och kammen måtte hafva gjort sin tjenst. Ännu en blick – åh, förtjusande! Och knappar ända upp till armbågen på fracken, och dito ända från knäet och ned till foten, och så nätt allting sitter, och se vadorna, så nätta! Kurage, min kammarjunkare, der sitter ju Celestine så ensam vid sin båge. Öfverstinnan, som förut var inne i rummet, har med afsigt gått ut, för att befordra den goda saken, och det är således ingen tid att försumma. Det var rätt! det der lilla nasalljudet missklär inte – tvertom passar det nu så bra. «Då jag var i Paris» etc. – mycket bra! men till saken – minuterna äro dyrbara. En suck – alldeles; den passar rätt bra till ouverture. «Fröken Celestine är så flitig:» – «Brukas inte det i Paris? kammarjunkar Jernkrona!»
bjudna läckerheter, medan gumman lurade Af sol från gyllene sommartid, D e flesta kvinnor, som genomgå Centralmiddag. Åh, Herre Gud, hvad det smakade af doft från grönskande hagar, institutet, egna sig väl åt sjukgymnastiken, godt, som alltid förbjuden frukt förresten. » af vågors iwiskning i kvällens frid dels som biträden å de sjukgymnastiska pri» Jo tack, mamma mår bra. » göm kvar för kommande dagar! vatinstituten, dels som själfständigt utöfvande » Och Stafva då? Ja, hon borde då rätteLåt från ditt väsen se ' n stråla ut sjukgymnaster, fältskärer och massörer. en glimt af sommar, när den är slut, ligen vara både död och begrafven, ty hon Brännsår. x 1 * att * För att blifva legitimerad fältskär fordras ha afiagt s. k. fältskärsexamen, hvilken när hjärtan stelna och frysa! S — U — B. är väl sina sjuttio minst? » » Ja, sjuttiotvå. » » När man tänker tillbaka på den där tiden, är det precis som det slog en doft af instängdt, af burluft emot en. Man har lärt sig andas ut sedan dess och kommit ifrån kammarvärmen. Stackars ni små flickor, som stå och andas och andas på den frusna rutan för att få titta ut i lifvet. Frosten smälter inte, förr än de där gamla förmultnade fördomarne om barnslig undergifvenhet och lydnad förvittra. » Hillevi satt stum. Hennes blyga, kvinliga väsen berördes pinsamt af denna stormande vårflod. Hon hade tänkt sig något helt annat. Något, som legat gömdt ända sedan de allra första ungdomsåren i hennes själ, och som hon oförfalskadt bevarat. Hon hade gömt på sina minnen som på heliga reliker och tänkt, att de skulle genomgå dem tillsammans. Nu vågar hon ej framdraga ett enda. Han hade växt ifrån minnena. För att ändå säga något frågade hon: » Har du det bra nu? » » Bra, ja, det beror på, hur man tar det. Jag har nog för att hvarken behöfva svälta eller frysa. Jag kan tillfredsställa en och annan nyck, men inte är det, hvad jag begär af lifvet.
Om, af hvad Utskottet nu anfört, det må anses vara ädägalagdt dels att Rikets Ständer utan hinder af 72 $ Regeringsformen kunna afskilja frän Banken hela den del af hans kapitalöfverskott, som icke utgör grundfonden och. med Kongl. Maj:ts begifvande, äfven större eller mindre del af denna, dels att oftaberörda grundlagsstadgande icke innebär någon annan inskränkning af Rikets Ständers beslutanderätt, än i hvad sorn rörer Rikets Ständers Bank, hvilken efter Utskottets förslag blifver bibehållen, sä bör väl häraf följa, att Rikets Ständer äro oförhindrade att vid ett afskiljande af någon del af Bankens kapitalöfverskott meddela de närmare bestämmelser, hvarunder ett sådant, må ega rum och att, om Rikets Ständer besluta med den afskiljda delen af Bankens kapitalöfverskott bilda en särskild bankinrättning, grundlagen icke hindrar att ju deltagande i förvaltningen af denna särskilda bankinrättning kan åt Kongl. Majit inrymmas, hvarigenom densamma blifver ställd under Konungs och Ständers gemensamma garanti och vård. Så vidt Utskottet kan finna, hvilar ilen föreställning, att föreningen med enskilde delegare utgör ett vilkor för möjligheten att, utan grundlagens förnärmande, inrätta en bank på de grunder, sorn nu äro i fråga, likaledes på den tolkning af 72 § Regeringsformen, såsom innebärande en inskränkning af Rikets Ständers befogenhet att besluta i fråga om bankanstalters inrättande för Rikets Ständers räkning, hvilken Utskottet nu sökt vederlägga; men om denna inskränkning verkligen vore deruti innefattad, synes en förening mellan Rikets Ständer och enskilde för bedrifvande af bankrörelse vara så mycket mera stridande mot grundlagens sålunda fattade mening, som grunden för den Rikets Ständer ålagda skyldigheten att ensamme garantera och värda den Bank, i hvilken de såsom principaler deltaga, att nemligen äfven besitta magten vid och ansvaret för förvaltningen, genom de enskildes deltagande deri helt och hållet undanfaller.
I hela min lefnad skall jag vara tacksam för er godhet. Men nu, nu är det försent ... Jag har gifvit mitt oryggliga löfte; ty jag trodde mig säker om mosters. Och om olyckan skulle bli min lott, kan jag ändå icke rygga det?» Efverling började promenera fram och åter på golfvet. Evelina vågade icke se på honom. Hon tyckte sig liksom känna en inre varning, att hon en gång skulle få ångra dessa ögonblick, som aldrig skulle återkomma. Men Albert hade, lik en ond demon, så fjättrat hennes svärmande sinne, att sjelfva Efverling ej mera förmådde återföra dem. Hon som för en månad sedan skulle ansett sig afundsvärdt lycklig, om Efverling bevärdigat henne med ett enda sådant ord; hon såg nu endast i hans kalla, jemna sällskap, en graf för all jordisk glädje; men deremot den herrligaste himmel, öfverallt der Albert fanns. «Jag beklagar er,» sade Efverling. «Jag beklagar er af hela mitt hjerta. Likväl skola vi ej tro, att detta är ert sista beslut. Er mosters vilja har väl också någon del i saken.» «Det är mitt verkliga och sista beslut,» sade Evelina. «Moster har sjelf uppmuntrat oss båda. Hon vill ej heller annat än min lycka, och lycklig kan jag icke bli, om jag ej får välja sjelf.» Efverling studsade. Ett så positivt språk väntade han sig icke att få höra. Han såg att allt hopp var ute. «Evelina!» sade han, «måtte ni aldrig få ångra, att ni ej lydt min varning. Himlen gifve att ni måtte bli så lycklig, som jag önskar. Det vore väl om ni kände honom bättre, om han visat Er någon förträffligare sida, än edra vänner.» «Herr Efverling,» sade Evelina, då hon såg hans upprörda sinnesstämning, «ack herr Efverling, förlåt mig, och tag icke er vänskap, er godhet ifrån mig ändå. Om jag också icke öfvergifver Albert. Fordra allt annat men icke det. Goda, bästa herr Efverling, han förtjenar icke att så strängt bedömas.» «För er, Evelina,» sade Efverling, «skall jag alltid hysa samma deltagande, samma vänskap. Det vore önskligt om ni aldrig behöfde något prof deraf.
Jag hafver byggt ett hus dig till boning; ett säte, att du skall bo der till evig tid. Och Konungen vände sitt ansigte, och välsignade hela menighetena Israel, och hela menigheten Israel stod; Och han sade: Lofvad vare Herren Israels Gud, som med sin mun med minom fader David talat, och med sine hand fullbordat hafver, och sagt: Ifrå den dag, då jag förde mitt folk Israel utur Egypten, hafver jag ingen stad utvalt i några af Israels slägter, att mig skulle varda ett hus bygdt, så att mitt Namn skulle vara der; men David hafver jag utvalt, att han skall vara öfver mitt folk Israel. Och min fader David hade väl i sinnet, att han skulle bygga Herrans Israels. Guds Namne ett hus. Men Herren sade till min fader David: Att du hafver i sinnet bygga mino Namne ett hus, hafver du gjort väl, att du hade det i sinnet; Dock skall icke du bygga det huset, utan din son, som utaf dina länder komma skall, han skall bygga mino Namne ett hus. Och Herren hafver gjort sitt ord fast, som han talat hafver; ty jag är uppkommen i mins faders Davids stad, och sitter på Israels stol, såsom Herren sagt, och hafver byggt Herrans Israels Guds Namne ett hus; Och hafver derutinnan tillpyntat ett rum till arken, som Herrans förbund uti är, det han gjort hafver med våra fäder, då han dem utur Egypti land förde. Och Salomo stod för Herrans altare emot hela Israels menighet, och räckte ut sina händer upp till himmelen; Och sade: Herre Israels Gud, det är ingen Gud, antingen ofvantill i himmelen, eller nedre på jordene, din like; du som håller förbund och barmhertighet dinom tjenarom, som vandra för dig af allo hjerta; Du som hafver hållit dinom tjenare David, minom fader, allt det du honom sagt hafver; med dinom mun hafver du talat det, och med dine hand hafver du fullkomnat det, såsom det nu i denna dag tillgår.
S5cwtl(ntn<j efter 2 bra m. %£7\ ■ ■ö —t o o. - n. o ®eu ©fattftplbiges 91amn otf) Saracter. 5b :? 5 Remman, 8ägenf)eter, 535cr! otf) Snrättniitgar ut. ut. <S' r-v* 3 ^ 'i. s> Sufraub @umma. a Xtpä 9v:br för Xufettbet utaf ga 5Ko6etöf gilfefla 91ofabt> bito SRiölgroarrt raeb 2 par ilmar, går geta äret . bito ©äg; bito, raeb 2 vantar, går öfraer 4 måttaber af äret . 3,(500 o 7 <) n . * f s / / / v i j f j änmärfutng: gör alla £emmang n>ärben eller afflff» ter, fora öoS fPröfmngfcSommitt&it tm Se PrSfntiT5S«£ammittéen6 £«ngt>. di) SÖtfoga tift 1. pråfiitnga-Commtttoens CajrertngeHångö, l?ivarutt upptecfnae äigai-e af Reinman, Hagcnl^etetv IPerC od; inrättningar, jtrnre innehafware af befittningeratt & Kronohemman uti VT. VT. ©oden för ar 18— I . Reinman. 2arenngé.-SiKrmittéen# åtgirb. feröfningé ©ommitte'ené förrättning. Saft Sgenbom-j .. »arbe. Xtllfoiitmer. tffgSr. rit?* > t Saft CégeubomS jtjätbe.
”Det, käre fader, vore ju icke möjligt – sällheten och ungdomen följas åt: när den första flyr, träder ålderdomen i stället ... jag är gammal.” ”Jag, mitt barn”, svarade gubben med mild förebråelse, ”förlorade också det dyrbaraste jag egde, men jag lefde i barnen – i dig isynnerhet, min Juanna!” ”Lefver icke också jag i far och i min stackars lille gosse?” ”Jo, af instinktens pligt, men hvar är den lifvande gnistan? Jag är rädd, barn, att du alldeles förfryser, om du – hvad kanske snart nog inträffar – ensam får lefva qvar med den lille här på stranden.” ”Nej, dyre fader, frukta icke det! Jag skall uppfostra min son och ära fars minne, i det jag ger honom fars grundsatser. Han skall icke vänjas vid alltför mycket solsken i barndomen – det kunde göra honom veklig, och lifvet fordrar starka krafter och strängt allvar.” ”Det fordrar mera, min Juanna! Ödmjukhet och ett mildt sinnelag, tro, hopp och tålamod – detta får du ick utesluta ur räkningen!” ”Jag skall försöka att gifva min gosse allt hvad jag sjelf kan fatta och utöfva.” ”Du utöfvar mycket, barn, och fattar ännu mer, men känner litet, och jag har kommit till den öfvertygelsen, att ingenting annat skall förmå verka en förändring hos dig än inträdandet i ett nytt band. Här behöfs lif, solsken och glädje.” Utan att visa hvarken förundran eller förnärmelse öfver det så direkta förslaget, svarade hon helt enkelt: ”Far menar att allt detta komme, ifall jag ånyo gifte mig? Men, käre fader, slå bort den inbillningen! Jag behöfver ingen högre grad af lycka, lif och solsken – framför allt behöfver jag icke någon man till beskydd, ty jag är redan att betrakta som en äldre qvinna, dertill enka, och jag står lugn, hvad än hända må.” ”Det lugnet kom för brådmoget och uppehåller sig på falsk grund. Det gör mig ondt att säga det, dotter, men det är icke ett vackert kristligt lugn.
Haft. 1. 1 Maj:ts nådiga Stadga af den 18 Juni 1842, inrätta nya eller ordna redan befintliga skolor för folkundervisningen, har antalet af de ärenden, som tillhöra Ecklesiaslik-Departementets handläggning, i ganska betydlig mån ökats, hvarföre ock hvarje år särskilda arfvoden måst anvisas på Åttonde Hufvudtitelns inskränkta fond för extra utgifter, och då med visshet kan antagas, att detta förhållande, af göromålens tilltagande, synnerligen genom den mängd af underdåniga ansökningar och besvär, hvilka, i omedelbart sammanhang med tillämpningen af högstberörda nådiga Stadgas föreskrifter, till Departementet ingå, ännu framgent kommer att fortfara, men jag icke anser mig böra för närvarande göra underdånig framställning om tillökning i den ordinarie embetseller tjenstemannapersonalen inom Departementets Expedition, finner jag mig dock pligtig att, till beredande af en mot det växande arbetet svarande nödig vedergällning, i underdånighet hemställa, att Eders Kongl. Majrt, uti aflåtande nådig Proposition till Rikets snart sammanträdande Ständer angående Statsverkets tillstånd och behof, täcktes äska en summa af 666 R:dr 3a sk., att å ordinarie Stat uppföras och, mot redovisning, genom Departements-Chefen användas så väl till uppmuntran åt de ordinarie tjenstemännen, vid dem, utöfver deras ordinarie tjensteskyldighet, ålagda ökade göromål, som till godtgörelse för etL mera verksamt biträde af den extra ordinarie tjenstemannapersonalen, samt till arfvoden åt extra vaktbetjening vid Departementet. Kongl. Majit behagade, enligt jemväl Statsrådets öfrige ledamöters underdåniga tillstyrkanden, till denna Departements-Chefens underdåniga hemställan lemna nådigt bifall. 2:0 Uti underdånig skrifvelse af den i5 Februari i845, hafva Rikets då församlade Ständer förnyat deras vid nästföregående Riksdag gjorda underdåniga framställning om ”angelägenheten af Riksarkivets skyndsamma och behöriga kompletterande med s. k. Registratur.”