Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Att åstadkomma en sådan förändring, ja äfven att uppgifva villkoren derföre, är visserligen icke en lätt sak, men den Den 25 Augusti. 511 torde äfven vid denna riksdag böra allvarligen pä något siitt inledas och förberedas; ty jag kan svårligen föreställa mig alt nationen skulle vara belåten om man blott vidloge pallialiver, och dymedelst blottställde densamma för att ännu en gång, när verkningarne deraf visade sig antingen föga lyckade eller rent af skadliga, komma ånyo i samma predicament att behöfva nya förändringar. En gång måste väl det provisoriska lagstiftandet taga en ända; men detta sker, efter min tanka, aldrig förr, än man i botten undersökt det ondas natur, som skal! afhjelpas, och först derefter föreslår botemedlen. Väntar man åter en sådan undersökning och uppfattning af Regeringen och är villig alt till benne öfverlemna initiativet i allo, så mäste man, med uttrycklig uppmaning dertill, äfven lemna Regeringen medel till alt ändamålsenligt motsvara densamma. I följd af allt detta, vågar jag göra följande alternativa motion, Ilvars båda delar också, i fäll man så för godt finner, kan på en gäng bli föremål för R. St:s beslut, nemi.: l:o alt ett särskildt Utsk. tillsättes, för att i möjligaste målto sammanfatta och med hvarannan afväga den relativa viglen af alia motioner, som vid denna riksdag antingen redan äro väckte eller i anleda, af en sådan tilldragelse hädanefter inom viss föreskrifven lid kunna väckas, och hvilka i mer eller mindre män angå rikets financer, bankväsendet, credit hagarne och skatteväsendet, lill den påföljd, alt ett gemensamt betänk, öfver landels financielia och ekonomiska ställning inkommer lill R. St., såsom en grund antingen för deras genast vidtagande direcla åtgärder eller för deras und. hemställande!! till K. M.; 2:o ali i fall man (inner olämpligt alt nu tillsätta eli särskildt Utsk. och i händelse sakerna vid riksdagens slut skulle, efter hvad för närvar, synes troligt, icke finnas fullkomligen utredda, R.
All ting smakar en krigare, skall du veta, till omvexling på ärterna och ankarstocken. Jag får väl se efter sjelf, när inte du tycks vilja langa fram något,» sade han slutligen och ville resa sig upp. »Nej, låt bli!» utropade hon ifrigt och sökte hålla honom tillbaka. »Jaså!» sade han. »Du har någonting der, märker jag, som du inte vill fram med. Så så, min lilla docka, låt mig nu se efter? Det lönar sig inte, du bråkar.» Emelie fäktade med händer och fötter för att hindra honom att komma upp och ransaka i hennes gömmor. Hon bad och besvor honom att låta bli, men allt förgäfves. Han skjutsade henne ur sitt knä långt bort på golfvet och reste sig upp. Och då hon skyndade fram för att försvara sin byrålåda, så slängde han henne undan och drog ut lådan, trots alla hennes energiska protester. Och hvad tror man väl, att han fann, som hon så hårdnackadt sökt freda för hans närgångna händer och blickar? Hvarken mat eller fluidum! Nej, ingenting mer eller mindre än mina båda bref. »Hvad är detta för epistlar? Jag tycker mig känna igen stilen!» utropade han öfverraskad. »Låt bli dem, annars blir jag aldrig god på dig! Låt bli, säger jag!» ropade hon och sökte hindra honom ifrån att sätta sig i besittning af desamma. Men han höll henne naturligtvis med lätthet ifrån sig och anammade brefven. »Sätt dig nu stilla!» befallde han kort och bestämdt. »Sätt dig säger jag, medan jag tar del af de här dokumenterna!» Här dugde nu ej längre för henne att göra några invändningar, det hördes alltför väl af den hårda tonen i hans befallning. Emelie kastade sig på soffan och började storgråta. Han vecklade ut brefven på bordet och såg på underskriften. »Jaså,» sade han, »du tar emot bref ifrån den tretton ! Och skrifver till honom också, kan jag förstå. – Hade jag den uslingen här, så skulle jag, min själ, lära honom att skrifva bref till andras flickor, så han skulle aldrig glömma den magistern.
» Och sedan? » » Ja, när de blefvo friska igen, behöfdes jag ej vidare, och jag vände åter till mitt ensliga lilla hem, där jag sedan vistades, till dess din far kallade mig till sig. » Jag vet ej, hvad det var, som plötsligt gjorde mig så vek om hjärtat och kom mig att se faster Marie med helt andra ögon än förr. Jag föll på knä framför henne och slog mina armar om hennes lif. » A c k, faster, kära, kära faster! Och här 3 892 har du också sträfvat och arbetat ihärdigt och redligt, men alltid utan lön. Ingen kärlek, ingen uppmuntran från någon af oss. » Jag, brast i tårar och gömde mitt hufvud i hennes knä. Hon lät paketet med sidentyget glida ned på golfvet och tog mig i sin famn. » Jag har alltid känt, som om någonting fattats » — sade hon enkelt, » men ej gjort mig reda för, hvad det varit. Nu. » » Ja, nu skola vi alla bli lyckliga tillsammans » — sade jag — » och du skall ej behöfva sakna den tillgifvenhet och kärlek, som du så väl gjort rätt för - — kära, älskade faster! » Hon kysste mig på pannan, steg upp och lade ned sidentyget i kofferten. » Fröken Marie » — hördes med detsamma en röst nerifrån trappan. » Ä r fröken här? Hvetdegen håller på att jäsa öfver bräddarne, och patron frågar efter sina strumpor. » Faster Marie slog med en duns igen locket till kofferten. » Jag, gamla toka, hade så när glömt alltsammans. Men det rår du för, du stygga barn. Se så, titta nu ej vidare på molnen, utan kom i stället ned och hjälp mig att trilla skorpor. » " Fritt A f I. v i v r e ". D — f. » Mot fritt vivre kan en bildad, musikalisk flicka erhålla plats som guvernant och hjälp åt frun — », » En ung, oberoende flicka med god bildning önskar mot fritt vivre plats i finare familj för att läsa med barn och att gå frun tillhanda — », » En anspråkslös flicka med vårdad uppfostran önskar mot fritt vivre plats i familj.
Att nedsjunka till samhällsdräggen, sedan han lyst i yppiga kretsar och varit en stjerna bland den njutningslystna ungdomen, att kringsmyga i en trasig mantel, ett mål för löje eller medlidande af dem, på hvilka han bortslösat sin förmögenhet, att följd af föraktet vandra en förtidig bräcklighet, en neslig ålderdom till möte, detta hade målat sig med förskräckliga färger för hans inbillning. Han kunde undgå detta öde genom en frivillig död. En sådan hade han länge emotsett såsom slutet på sin bana, den ingick i hans filosofi, och han hade icke funnit någon svårighet att försona sig med tanken på densamma. Den hade tvärtom förekommit honom såsom en passande scen i sista akten af lifvets komedi, förhöjande effekten af det hela. Att slockna midt i styrkan af sin glans, att lemna verlden, medan han ännu bländade henne och syntes henne afundsvärd och lycklig, att ungdomlig, vacker, frisk och föremål för qvinnors ömhet slita sig ur nöjets famn och ila i grafvens, det vore ju den enda död, som kunde anstå en Karmides! Vidare hade Karmides icke reflekterat öfver döden. Han emotsåg den som en nödvändighet och ville begagna till och med denna nödvändighet på ett sätt, som smickrade hans högmod. Dock, när stunden för hans ruin nalkades, och hans timliga välfärd hotade som en lutande byggnad att sammanstörta öfver honom, hade han från dag till dag uppskjutit sitt beslut. Nu var dock den sista dagen inne. Öfverlefde han äfven den, så hade han äfven öfverleft sig sjelf, och döden, fördröjd med några timmar, skulle blifva lika neslig, som om den väntade honom efter en lång bana af förakt och elände. Han hade för den skull i en kall och lugn sinnesstämning beslutat, att den nu instundande natten skulle blifva den sista. Men i detta ögonblick, när han kastade boken ifrån sig, kände han hvad hon hitintills icke kännt – tvekan, ja, förskräckelse. Menniskonaturens fasa för förintelsen, så kraftigt och psykologiskt riktigt skildrad i den okände författarens arbete, hade plötsligt gripit äfven honom.
I Sverige finnes detta förhållande icke vid någon annan näring än bränvinsbränning. De fleste länder hafva gjort tobaksfabrikationen till monopol och äfvenså salttillverkningen. I England, har behofvet af statsinkomster fordrat en sådan åtgiird, har man belagt produktionen af tvål och papper med serskilda afgifter, kallade acciser; men, såsom jag nämnt, är det en naturlig följd häraf, att dessa näringar måste tryggas emot konkurrens. Att nu icke bereda dem ett sådant skydd men icke destomindre fordra, att en näring skall konkurrera med utländska näringar, hvilka äro fria från all beskattning, är fullkomligt stridande emot all national-ekonomi. Då man nu vill, att den Svenska jernhandteriugen skall uthärda täflan med utländningens jerntillverkning, synes det mig oförklarligt och jag skulle nästan vilja säga oförsvarligt, att fortfarande betunga den med en dylik beskattning. På grund af dessa skäl, hvilka än vidare skulle kunna utwecklas, hvilket jag dock anser öfverflödigt, finner jag Utsk:s förslag oantagligt men deremot K. M:s Propos. böra bifallas, destoheldre som genom tillkomsten af K. M:s förslag till tullfrihet på såväl stångsom tackjern den af mig nu framställda princip vunnit ökad styrka. Jag lemnar likväl oafgjordt, om, för vinnande af detta resultat, R. och Ad. bör begagna sin rätt att genast afslå Utsk:s Betänk, och bifalla K. M:s förslag eller återremittera Betänk. Ehuru jag icke tvekar om hvad som bör blifva PI. Ståndets beslut, anser jag lik - I) en 4 Mars f. m. 13 viii en återremiss vara lämpligaste utvägen, ty jag hoppas, att, sedan Utsk. tagit dessa nya omständigheter i betraktande, det skall komma till ett annat resultat, hvilket, sedan Utsk. inkommit med förnyadt Utlåt., lättare skall af R. St:r godkännas, än om Ståndet nu fattar definitivt beslut, och frågan sedan kommer till följd af Ståndens olika beslut, att afgöras i förstärkt Stats-Utsk. Frih. Tersmeden, Wilh. Fredr.:
Den nuv:de uptager endast insättning af penningar att återbetalas vid anfordran, och det är klart att då RiksBanken skall emottaga penningar till insättning på obestämd tid, så kan icke RiksBanken för sådana medel betala så hög ränta som för medel hvilka insättas på viss tid. Om man deremot, på samma gång man i RiksBanken mottager medel att betalas vid anfordran, äfven mottager sådana att betala på viss bestämd dag eller med viss bestämd upsägning, så kan RiksBanken, då den vet huru lång tid den minst får behålla dessa penningar, för dessa erlägga något högre ränta och det kommer .således otvifvelaktigt, i händelse en sådan rörelse af RiksBanken bedrifves, att inträffa, att mycket penningar, hvilka nu ligga skrinlagda hos enskilde, ooh icke komma den allmänna rörelsen till godo, blefvo insatta. Nu är det gifvet att om personer få insätta penningar äfven på depositionsräkning eller mot högre ränta, skulle utom de nu på uppoch afskrifningsräkning befintliga medel säkerligen större summor befinnas på depositionsräkning och Diskonten således hafva tillfälle att med dessa medel underlätta den all - 404 Den 26 September. männa rörelsen. Ett lämpligare sätt att öka rörelsekapitalet kan ■väl icke gifvas än att eljest obegagnade medel få tillfälle att insättas i ett penningeverk, som kan använda dem rörelsen till godo. Som sagdt är, något bankmessigare sätt vet jag icke att gå tillväga. Det är således obegripligt att BankoUtsk. kunnat förbise detta förhållande, och det skäl som deremot anförts, att Banken skulle derpå kunna förlora, kan jag icke biträda.
Hann är nu bundenn medh kädior hårth, Och kastat i mörkreth medh eenn faarth. Aff enom man som synthes fast ringa, Han kom j wårth huss och monde oss tuinga. Jesuz aff nazareth kallaz hanz nampnn, Hanz fader heett Josep, en timberman. Maria hanz moder, en quinna släth, Wij kenne granth hanz slecht, och äth. desensus Han kom och slogh wåra porthar neder, ad inferos Så heluetetz kraffter gaffz ther wäder. Wåre bröder som kallaz* lijknattz wid Elephanter, The rucke om helwethett som andree wanther. Och somblige sluppo medh lithett lijff, Wår öffuerste bleff fångath på samma tidh. Wårth rooff och byte som wij hade fåtth, Medh storth omack thär effter gåth. * utstruket. 26 The fångar wij hade i wåra hennder, Them tog hann alla borth i sännder. Och forde både fångarnar och fängsleth borth, Ther aff wårth rycke ähr skiett förkorth. Wåår machtt ähr nu så plath försuagadt, Så haffuer thenn Manen med oss lagatt. En sådanna skada wij haffue nu fåått, Bliffue wij nestan huar man til spåth. Menn Heer Belzebub haffuer giffuit mig fulmact, Att föra thenna sackenn wthi een achtt. Och gåå medh Jesu Rätthe gåångn, Förtälliandetz ther, thenn stora förfåångn. Som han haffuer giörtt wthi wårth Ricke, Och aldrig än nu ärh funnen hanz lijcke. Mann skulle ju haffua fridh och Roo, Wthi sitt Landh fast säcker Boo.
LagUtskottets N:o 158, Om utmätning och försäljning af fast Egendom m. m. EkonomiUtskottets i N.‘Ö 172, 1 fråga om nedsättning af Lots och Båkafgifternr för Ångfartyg samt vissa andra, som segla inrikes orter emellarti N:o 173, I anledning af föreslagne medel till förekommande af åtskillige förmente missbruk vid Prestval. S. D. Wid förnyad föredragning bifölloSt N:o 159, LagUtskottets betänkande i fråga om befrielse för RiketsStänders Bank, från skyldigheten att i Goncouser och Årsprdclama bevaka sine emot Lös -pant egande fordringar. N:o 174» EkonomiUtskottets i fråga otti medel till sedlighetens befordrande hoö de lägre FolkClasserne. S. D. Med förkastande af LagUt^kotteti betänkanden N:s 84 °ch 145 i frågan orri Lagmans* Prat. IJtdr. d. s. Septemb. lgsg. 877 LagmansRätterne beslöt BorgareStändet, att desse Rätter böra afskafFas samt Lagutskottet anmodas inkomma med iörslag till sådane förändringar i allmänna Lagen och serskillte författningar, som, i följd häraf erfordras. S. D.
Danska Regeringen sina försl framställda ersättnings-anspråk till ett jemnt belopp af 35 millioner Riksdaler Danskt Riksmynt, utgörande icke fullt jj:delar af den summa, som uppkommer vid kapitalisering, efter beräkning af 4 procent ränta, af den inkomst Danska statsverket efter ett medium för de 13 årén 1842-—1854 åtnjutit i tulluppbörd uti Öresund och Balterna samt i fyroch båk-afgifter. Såsom ute slutande grund för fördelningen af nämnda ersätlnings-belopp på de i Östersjö-handeln deltagande nationer kunde nationaliteten hos de fartyg, som gått genom Öresund och Hällerna, icke billigt vis antagas, emedan antalet af en nations fartyg, som passera dessa farvatten, ingalunda representerar denna nations verkliga andel i tullen, hvilken hufvudsakligen erlägges för varorna. 1 följd häraf blef öfverenskommet, att de respektive Staterna, Danmark deri jemväl inbegripet, skulle bidraga till kapitaliseringen i proportion af mängden af varor, sorn från deras hamnar exporterats, och, med passerande af Sunden, importerats till Östersjön elier exporterats på samma väg från Östersjön för att införas i deras hamnar, samt alt fartygens nationalitet skulle antagas såsom grund vid fördelning af ersättningen för fyroch båk-algifterne. Sedan det förslag till en allmän traktat, hvilket af de i underhandlingen del tagande makternas ombud utarbetats, blifvit den 3 innevarande månad inför Kongl. Majit i Stats-Rådet anmäldt och Kongl. Maj:t, med godkännande deraf, låtit bemyndiga Sin Fullmäktig vid underhandlingarne att underteckna traktaten, utan annan afvikelse från dess föreslagna lydelse, än sorn för jemkning i redaktionen kunde ifrågakomma, har under den 14 i samma månad den traktat, som härjemte i öfversättning bilögas, blifvit alslutad emellan Danmark, å ena, samt Sverige och Norrige jemte Öster rike, Belgien, Frankrike, England, Hannover. Mecklenburg-Schwerin, Oldenburg, Nederländerna, Preussen, Ryssland samt de fria Hansestäderna Lubeck, Bremen och Hamburg, å andra sidan.
Men det finns lyckligtvis också sångerskor, som verkligen kunna hänföra, och bland dessa äfven de, som trots sin stämmas ringa omfång, trots dess ringa styrka, dock kunna vinna en musikalisk publik. Till dessas antal vill jag räkna fru Bergliot Ibsen. När jag för några år sedan hörde henne, var hon på ett begränsadt område en god romanssångerska med godt dramatiskt föredrag. Hon bade en liten stämma *, men med denna lilla smekande, mjuka, rena stämma kunde hon smyga sig in till hjärteroten på sina åhörare. Hon förmådde uttrycka och meddela en sällsynt intensitet i stämning — antingen den var allvarlig eller skälmsk. Hennes föredrag af norska sånger — i synnerhet dem med ord af hennes far, Björnstjerne Björnson — var så fint, * Skolad i många år under ledning af den kända m:me Mar chesi i Paris. IDUN 322 1898 Den b ä s t a predikan, som någonsin blifvit hållen, ä r ett heligt lifTh. de Vitt Talmage. så besjäladt, att man glömde hvad som fattades i s t ä m m a n och hänförd rycktes med. Romanssången skall gå från hjärta till hjärta, om den skall fylla sin bestämmelse. Och det gjorde fru Ibsens sång. Jag minnes en gång, hur ett blott sjuårigt, musikaliskt barn, som ej förr hört henne sjunga, satt alldeles orörligt och lyssnade till hennes föredrag af Kjerulfs sånger, medan stora tårar sakta rullade ned för dess kinder. Så omedelbart tjusande var hennes sång, att till och med ett barns känslor på det lifligaste rördes däraf. Det har ofta blifvit sagdt och är onekligen sant, att allra bäst sjunger fru Ibsen Kjerulfs, Nordraaks med fleres sånger till dikter af Björnstjeme Björnson. Kanske sammanhänger detta med hennes stora kärlek till sin store far. Helst skall man en afton höra henne sjunga för sin far i salongen på Aulestad *, när han slutat dagens arbete och vill njuta af familjelifvet. Den ömma vekhet, den innerlighet, den charme, hon då utvecklar i sin sång — man glömmer den aldrig! Om fru Ibsens egenskaper som sångerska har Stockholms publik, på hennes i veckan här afhållna konsert, hunnit bilda sig ett eget omdöme.
Äfvenledes elfva slog klockan i kyrktornet, och Elfrida tyckte att slaget var så doft och hemskt, men när äfven tolfslaget ljöd, då suckade hon: »Nu är det jemnt nitton år sedan jag höll på att dö ifrån dem, de kära, de älskade!» och minnet af dessa plågfulla stunder, förblandade sig med oron af den närvarande, och fru Elfrida väckte förskräckt till, när hon i en hast fick höra Adrians steg, tyngre, ojemnare, olika mot vanligt, men ändå Adrians steg, ty dem kunde hon urskilja ifrån alla andra. Hon putsade hastigt lampan, och då Adrian inträdde, såg hon vid dess sken att ynglingen var blek, att läpparne darrade, och att något besynnerligt måste inträffat. »Evige Gud! min Adrian,» sade hon, »huru är det med dig? Är du sjuk?» »Nej.» »Har du varit i något krakel med lärpojkar, gesäller eller dylikt?» »Nej.» »Har du haft någon förtret af Lektorerne eller någon annan?» »Nej.» »Har du – druckit? – Elfrida höll på att ej komma ut med ordet. »Åh nej, kära mamma! Åh nej,» stammade Adrian, ingen ting af allt det der. Något annat, något som mamma ej kan gissa, som kan blifva en förmån för mamma kanske, en glädje, eller Gud vet, något så besynnerligt. Jag vet ej hvar jag skall börja. Mamma kan aldrig tro hvad som händt mig! En lycka tror jag! Men mamma blir kanske ledsen, gråter kanske! Och det är för underligt, det är för »Himmelske Gud!» föll honom Elfrida i talet, och vred sina händer, »tala redigt och kort om du kan. Hvad har händt? Jag kan nu höra allt, när jag ser dig frisk och färdig stå framför mig. Säg nu fort, hvad har händt dig?» »Ack, jag kan icke!» svarade Adrian, och satte händerne för ögonen, ty dessa utbrusto i tårar. »O! du har gjort något vanhederligt, som du ej vill tala om, jag förstår det nu! sade den arma modern, och slog sig med förtviflan för bröstet.
Ad. om det icke må kunna bifallas, utan någon återremiss, hvadan jag anhåller om bifall lill den lista af de upläsla propos:ne. Gr. Lagerbjelke: Det är uppenbart, att ett bifall lill de nu föredragne punkterne är detsamma som ett omöjliggörande för StatsUtsk., att taga Hr Bildts reservation i öfvervägande, ty denna reservation hvilar hufvudsakligen derpå, att dc 70 Den 15 November f. m. för kopparens försäljning anslagna medel skulle komma att användas i och för liqviden för kopparens inlösen. Nu är det alldeles gifvet, att aukloritelerne i sådaut fall måste så föranstalta, att medlen för kopparens försäljning må inflyta förr än kopparen skall af Kronan betalas. Således kan Hr Bildts reservation icke vidare tagas i betraktande, om den förste af dessa punkter antagas. På samma sätt är gifvet, att den sednare punkten icke heller kan förenas med Hr Bildts reservation, enär den förutsätter ersättning för helt andra saker än de, som skola ersättas, i händelse Hr Bildts förslag går igenom. Då R. o. Ad. pä 1 :sta punkten beviljat äterremiss och otvifvelaktig! tog Hr Bildts reservation i lifligt öfvervägande, vore det väl inkonseqvent, om R. o. Ad. nu, genom bifall till denna punkt, gjorde det omöjligt för SlatsUlsk. att taga samma reservation i öfvervägande. Jag anhåller således om äterremiss å dessa båda punkter, såsom en gifven och konseqvent följd af den äterremiss B. o. Ad. nyss beslutat. Hr Bildt: Instämmande med den siste talaren, ber jag att få fästa npmärksamheten derpå, att, om man skulle bifalla nu föredragna 2:dra morn., och StatsUtsk. tillika skulle fatta ett beslut i syftning af hvad återremissen i frågan antyder, skulle följden deraf blifva, att redskapsaflemnarne, i st. f. att få vänta 6 månader på penningar, såsom jag i min reservation föreslagit, fingo vänta derpå tills K. M. försålt kopparen, d. v. s. (ill en obestämd tid. Då nu Frih.
Brefvet den 23 Februari sistnämnda år, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med Öfverstålhållare-Einbetets förslag, verkställda lönereglering för tjenstemännen och betjeningen vid nämnda Einbetes kansli och Poliskammaren i Stockholm, och sedan, genom förre innehafvarens af kamreraretjenslen vid ÖIVerståthållare-Embetets kansli erhållna afsked, den beslutade föreningen af denna syssla med sekreterarebefattningen under innevarande år egt rum, lönerne för närvarande utgjorde: för Sekreteraren och Kamreraren i Kansliet 3000 Riksdaler, för den hos honom tjenstgörande Kanslisten 900 Riksdaler, för 12 Exsekutionsbetjenter, å 300 Riksdaler, tillsammans 3,600 Riksdaler, hvilket belopp, jemlikt Kongl. Brefvet den 2 Juli 1858, vore släldt till Öfverståtbållare-Embetets disposition, och för Sekreteraren i Poliskammaren 2,400 Riksdaler, hvilket sistnämnda belopp vore inbegripet i den summa af 28,100 Riksdaler, som, enligt ofvanberörde nådiga Bref af den 23 Februari 1858, är till Polisens vidmagthållande i hufvudstaden anvisad; — att, då Ofverstålhållare-Embetet i sin underdåniga skrifvelse den 29 Januari 1856, angående löneregleringen vid verket, för Sekreterarne i Kansliet och Poliskammaren föreslog de belopp, som sedermera beviljades, bemälda Embete hade grundat sitt förslag på jemförelsen med de lönebelopp, hvilka då voro tillagda åtskillige med desse jemföriige 16 Bil. N:o 5 till Kongl. Maj:ts Nåd.