Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då det med nu gällande Lagbud instämmer, att kostnaden för gäldenärs underhåll under bysättnings-tiden skall af borgenär förskjutas, och att, om det icke sker, gäldenären bör utur häktet lösgifvas, tror Utskottet någon vidare föreskrift icke erfordras, i anledning af hvad Anders Danielsson i delta hänseende anfört. För det elfte. Att, på sätt Anders Danielsson hemställt, stadga, dels att underhållet för bysatt person ieke finge under uppbörds ansvar jemottagas föy längre tid, än ijorton dagar, dels att, sedan gäldenärblifvit La^Vtskotteis Betankande 2Y:o 65. \ frigifven, i anseende lill borgenärs underlåtenhet att samma underhåll förskjuta, gäldenären ej skulle kunna på förra utslaget å nyo bysättas, dertill finnér Utskottet icke något skäl, och något sådant är ej heller af Motionairen uppgifvet. För det tolfte. Olof Månssons förslag, om upphäfvande af hvad Konung och Ständer vid sistlidne Riksdag beslutat, rörande borgenärs lätt till ersättning, för hvad lian under bysättningstiden å gäldenärs underhåll kostat, förmodar Ubskoltet desto mindre böra godkännas, sorn ett dylikt vacklande emellan grundsaltser, efter Utskottets tanka, skulle vaka långt mera ofördelaktigt, än de förmenade olägenheter Molionairen velat förekomma. För det trettonde.
Denna ö nåddes den 7 augusti, och derifrån styrde han söder ut längs Novaja Semljas ostkust ända till Kariska porten, genom hvilken återvägen togs till Norge.181 Edvard Holm Johannesen, född 1844 i Balsfjordens Præstegjæld. Samma år seglade äfven den engelske sportsmannen Mr John Palliser182 öfver Kara-hafvet, genom Matotschkinsundet till Beli Ostrow. Han återvände genom Jugor Schar med en rik fångst183 från detta jagtområde, der hvalrossen förut ostördt tumlat sig bland drifisen, och der hvitbjörnen ännu ej mött sin öfverman.184 Dessa resor höra till de märkligaste, den arktiska sjöfartshistorien har att uppvisa. De öfverändakastade med ens alla de teorier, man på grund af ett ofta ytligt studium af föregående misslyckade färder hade uppstält om isförhållandena i hafvet öster om Novaja Semlja, och de bilda derigenom utgångspunkten för ett nytt tidskifte i nordostfärdernas historia. Efter återkomsten till Norge insände Johannesen till vetenskaps-akademien i Stockholm en uppsats om sin resa år 1869 och om sina hydrografiska iakttagelser i Karahafvet, hvilken belönades med en medalj i silfver. Denna fick jag i uppdrag att till honom öfversända, hvarvid jag i den med anledning häraf uppkomna brefvexlingen en gång skämtsamt nämnde, att en kringsegling af Novaja Semlja helt säkert skulle medföra en medalj i guld af samma berömda vetenskapliga myndighet, som lemnat honom medaljen i silfver. Sjelf reste jag den följande sommaren 1870 till Grönland och återkom derifrån sent om hösten. Jag hade då den glädjen att af kapten Johannesen få mottaga en ny, sedermera i Öfversigt af Kgl. Vet.-akad. förhandlingar för år 1871, s. 157, införd afhandling: »Hydrografiske Iakttagelser under en Fangsttour 1870 rundt om Novaja Semlja». Johannesen reste nu liksom förra gången först af och an längs Novaja Semljas vestkust, derpå genom Kariska porten, som passerades den 12 juli.
" Och nu måste hon då räcka honom handen, båda händerna ", ropade öfversten. Adjunkten tillade: " Hvilken prest som liälst skulle viga dem - är det icke också herr prostens mening? ' " Jo ", svarade prosten, " helt säkert; den vigseln skulle ingalunda höra till deni en prest minst gerna går att förrätta. Men ett är att viga dem i kraft af sitt embete, ett annat att tillråda äktenskapet och påtaga sig ansvar med afseende på den princip eller samhällsfordran, som innebär, att till ett sant äktenskap inedför qvinnan sin renhet, mannen sin heder. ' Doktorn sade: " den der vackra satsen, eller - om ni tillåter - frasen är skenbart klar, men döljer mycket. " " Ja, der ligger ej så litet smärtsamt, qvalfullt förhorgadt derunder, något hvari både fysiologer och psykologer återfinna niidgårdsormen, som trots all kamp ej kufvas förr än, då efter Ragnarök en ny verld födes. Men satsen eller frasen uttalar en lag, som samhället ovilkorIigeii påbjuder för att så mycket som möjligt bevara en idealitet, livaiför utan det måste gå under. " " Och för den satsen skall fröken Jessen plikta? " sade adjunkten. " Jag säger hvarken ja eller nej ', svarade prosten; ' nien fråga henne själf, som hon står för oss. Det är i henne själf principen lefver och framträder med sina kraf, och jag vet icke, om jag skall låta hennes betänklighet eller Stensens försäkran blifva gällande. Hvad som förenar dem är det rättänkande, allvarliga, som författaren funnit för 87 godt att nedlägga hos dem, och hvad som skiljer dem, hvad som gör att den sakta bäfvan, som en gång hördes i Stensens röst kan komma igen och vara för henne som ett jordskalf, det är principen, samhällets fordran, som jag förmodar att vi böra häfda, när vi kallas till meddomare. ' " Di inträffar ", sade doktorn, " det komiska eller tragiska att efter d e ord som växlats dem emellan, blir det svårt för de två att skiljas, och enligt vår dom kunna de e.j förenas. '
Utom dessa båda var unga fröken Laura G. der också, hon som man bestämt till fästmö åt Weitikkas käraste. Det var en vacker flicka, stolt och verldslig, klädd i ljusrödt och vajande flor. På midten vid storseglet satt Trädgårds-Kalle, det var han som skötte årorna. Unge herrn, röd och upprörd, hoppade i båten, stötte ut och satte sig vid rodret. Han såg sig omkring. Det var spegellugnt, litet qvalmigt och qvaft i luften. Han skotade hårdt till, gjorde väl fast skoten och började hvissla en glad melodi. Kalle rodde makligt, guvernanten smågrälade på franska öfver vädret, de unga damerna hade hvar sin roman. Patron, som sett båten lemna stranden, hade ropat på Weitikka, som höll på att i vaserna ordna stora klungor af doftande rosor i alla färger. 'Titta ut', hade han sagt, 'der ute seglar nu din älskare med sin blifvande hustru. Se nu noga på honom, ty du ser honom sista gången. Innan båten kommer igen, skall du vara din kos men din årslön skall jag skänka dig af barmhertighet, ehuru det är mer än du förtjenar. Om du inte lyder mig och har lemnat egorna förr än de seglande återvändt, så låter jag hundarne jaga dig i väg. Tag tjenst på något värdshus i staden, der kan du förföra pojkar efter behag. Tills jag säger dig till kan du stå här och agera fröken, men så fort jag har orlofssedeln i ordning, får du börja packa in. Få se hvad du kan göra med dina blickar, kanske han vänder om få se! Den stackars Weitikka stod stilla. Solen sken så gul och en lätt solrök fylde med sin ljusblå färg hela landskapet. Hon minnes allting ännu så väl, och berättar det så vackert. Viken, de mörka granstränderna, vassen der borta, och längst i fonden midt på tjärden segelslupen med sina nya, hvita, ovanligt höga segel och vimpeln... Nere vid horisonten, der en liten bit af det stora, vida hafvet skönjes, kunde Weitikka se ett litet mörkt moln. Det växte. Det kom närmare, det blef så sällsamt till sin form.
Du nekar att emottaga den bäste, mest hederlige och rike mans hand, och det emedan ditt hjerta är slutet för honom, liksom du någonsin haft något hjerta! Ack, min Gud, att en mor skall öfverlefva sådant! Talade väl ditt hjerta för kapten Ferdinand? Och lät du icke det oaktadt, utan all motsägelse, förlofva dig med honom? En fattig stackare, skuldsatt öfver öronen, och som icke en gång älskade dig! Hvad är det då nu för griller du fått i hufvudet? Du måste hafva kommit öfver någon roman, som förhexat dig; men den kärleken du der finner, mitt barn, existerar icke i vår verld. Det är bara slarf, bara luft, alldeles ingenting! Den rätta kärleken, sådan en förnuftig hustru bör känna för sin man, den kommer nog med tiden. Lita du på min erfarenhet, och var säker, att Garben nog förstår att vinna den; ingen fara dermed. Men att vägra hans hand, försmå anbudet af hans hjerta, är det den tacksamhet du, de första månaderna efter hans bortresa, så ofta talade om? Men du får icke vägra! Jag, din mor, säger, att det icke får ske! Och du bör väl eftersinna, om du ej är skyldig dina stackars föräldrar att återgälda all den oändliga ömhet och huldhet de egnat dig. Ja, det är visst din skyldighet, söta Rosa lilla; du måste väl kunna inse det, mitt barn? Säg, Rosa lilla, gör du icke det? Tala, min flicka! Det är din ömma, goda mamma, som besvär dig derom.” ”O, min mor, det behöfs icke så mycket! Icke dessa uppmaningar till min pligt och min barnsliga känsla, om jag endast förmådde lyda; men, o Gud! jag blir gränslöst olycklig, om jag öfvertalas till ett ja, hvartill mitt hjerta evigt skall säga nej. Förlåt och haf förbarmande med ert barn! – Hon sträckte sina armar bönfallande mot fadern, som blek och darrande hade nedsatt sig på soffan. ”Lugna dig, mitt barn,” sade kommerserådet, med en ton så vek och förkrossande, att den skar flickan genom märg och ben.
Brefvet den 23 Februari 1838 Stockholms stad tillagd Brooch Quai-afgift å målbara våta varor, som sjövägen i Fat till staden införas, och hvilken afgift beräknas till 24 sk. per fastage om 60 kannor, ma, åtminstone till hälften, nedsättas; i anledning af hvilken motion vice Talmannen Herr Halling sig yttrat; ll:o Herr Brunnii, derom, att Svenska Skepps-Rederierna må befrias ifrån all Consulad-nfgift i Östersjö-hamnar, likasom ock, att de manifester, Danska Regeringen föreskrifvit böra åtfölja till Holstein destinerade Svenska fartyg och laster, må få utfärdas af Svenska Auctoriteter, eller rättare Magistraterne i Stapelstäderna; uti hvilken motion flere ibland
– Den Bibliothekarie-titel, hvarmed Leopold tilltalas både i de Thorildska och i de första Kellgrenska brefven, tillhörde honom, vid dåvarande tidpunkt, i egenskap deraf, att han vid Upsala universitets-bibliothek var anställd såsom Bibliothecarius Lidenianus. Leopold till Kellgren. Upsala den 27 Jan. 1786. Högädle Herr Kongl. Sekreterare! Förlåt mig den frihet jag tager mig att skrifva Hr Kgl. Sekret. till i ett ämne, som intet är vigtigare, än att det rör mig – och mig ensam. Jag har likväl förbindelser emot Hr Kgl. Sekr. att redan afbörda mig i samma ämne; och då Hr Kgl. Sekr. således visat någon egen böjelse att vara mig nyttig till nödtorftig bergning, så hoppas jag att med fullt förtroende kunna adressera mig till Hr Kgl. Sekr. i anseende till de förslag, som vissa förändringar här vid Akademien nu eller framdeles kunna fournera mig. Herr Grefve Gyllenborg har icke försummat att underrätta mig om det Hr Kgl. Sekr. behagat göra för min skull. Jag tackar Hr Kgl. Sekr. för dessa prof af dess rättsinnighet; hvilka jag ber att Hr Kgl. Sekr. ville fortsätta, så länge Hr Kgl. Sekr. finner mig förtjent af en sådan attention. Jag skall icke beskrifva min helsas och min lyckas tillstånd. De äro sådana, att de i min belägenhet kunna kallas beklagliga. Mina kreditorer äro egentligen de, som draga fördel af de 100 riksdalers pension, hvarmed H. E. Grefve Creutz tänkte att hugna mig, och hvarmed de nu betala sig sina fordringar.
Förklarande!) vaie ock skyldig att med förklaring inkomma inom den tid, som uf Hofrätten bestämmes, vid äfventyr att eljest icke varda i saken hörd. 8 3- Sedan, efter slutad skriftvexling i instämd eller vädjad sak, densamma blifvit, i den ordning ö § 27 kap. Rättegångsbalken stadgar, tillställd en af Hofrättcns ledamöter till föredragning, åligge denne, att saken för sådant ändamål bereda; skolande han förthy tillse, om rättens beslut öfver invändning eller annan fråga i rättegången tarfvas, innan dom i hufvudsaken går, eller om något eljest iakttagas bör, innan saken till slutlig pröfning förekommer, samt derom utan, dröjsmål hos rätten anmälan göra. § 4. Då alla förberedande åtgärder, som nödiga funnits, blifvit vidtagna, skall föredragande ledamoten, på sätt i 22 kap. 1 § Rättegångsbalken sägs, författa skriftlig berättelse och deri noga upptaga påslåendet, hvarpå rättegången sig grundar, hvad Underrätten i saken dömt, så ock hvad sedan i Hofrätten tillkommit. Denna berättelse skallså inrättas, att den klart utreder sakens sammanhang; och varde tillika utmärkt å hvad ställe i handlingarne det finnes, som i berättelsen omtalas. Deri fter skola de frågor bestämdt utsättas, som Holrättens, v Lag-Viskottets Utlåtande, N:<> 51. 7 pröfning underkastade äro, och sist kiiagsm® upptecknas efter den tid, de inkommit. Föredragande ledamoten skrifve berörde berättelse under; hvarefter densamma bör, på sått 2 § i åberopade kapitel bjuder, till parterrte utlemnas. § 5. Vill part i instämd eller vädjad sak höra vittnen eller förete annan bevisning, bör han derom framställa begäran under skriftvexling.
När han nu var kommen till andra stranden, återvände trollqvinnan hem. Hon ropade: »Raskargod! är det du som tagit mitt silfver och guld?» Konunga-sonen svarade: ’ja, kära mor! det har jag gjort.’ Käringen sporde: »kommer du mer igen?» Raskargod genmälte: ’ja visst, kära mor!’ Prinsen erhöll nu skepp och folk af sin fader och seglade till Engeland, hvarest han vann konungens dotter. Derefter utrustade han fyra stora skepp, och drog bort att uppsöka de berg, hvilka stodo omtalade i troll-boken. Han fick sålunda en stor rikedom. Men i det sista berget fanns en sal, hvarest trollen förvarade sin föda. Det förtäljes, att nämnda visthus var fullt, icke med mat, utan med ben efter ormar, paddor och andra krälande djur, hvilka runnit utför berget, men icke förmått komma upp igen. Raskargod förlikte sig slutligen med sin fader, lönade rikligt den fattiga enkan som gifvit honom herberge, och återvände till Engeland, hvarest han slog sig till ro samt lefver och mår väl ännu i dag. B. Guld-lyktan, Guld-bocken och Guld-pelsen. Ifrån S. Småland. Det var en gång en fattig enka, som hade tre söner. De begge äldsta gingo ute på arbete, för att skaffa sig uppehälle. Hemma voro de likväl till föga gagn; emedan de sällan gjorde sin mor till viljes, ehvad hon ock sade. Men den yngste pojken höll sig alltid i huset, och bistod den gamla enkan i hennes göromål. Härigenom blef han mycket älskad af sin mor; men illa liden af sina bröder, hvilka på spe gåfvo honom ökenamnet ~Pinkel~. En dag sade den gamla enkan till sina söner: »nu måsten J gifva eder ut i verlden och försöka eder lycka, bäst J kunnen. Jag mäktar icke längre föda eder här hemma, sedan J kommit till ålders.» Pojkarne svarade, att de icke önskade något bättre, sedan det var deras mor emot, att de stadnade qvar. De lagade sig derefter i ordning och begåfvo sig på väg, samt vandrade en rund tid omkring, utan att kunna erhålla någon tjenst.
* De sju första, af romanen arken » Guldmakaren » under omtrychiing nästa vecka oéh till samtliga prenumeranter, äro för in:rl. berättelsen, rekvisition rekvisition upplagan de, måste som komma enligt ännu af den att nu omgående med adress intresinsända och ett femöres nämligen senare, nu löpa af nytillkomna Vi uppmana en gång alla, som ej äga början santa i slutet de för året som verkställt vårt tillkännagifvande närvarande expedieras sin porto, bestämmas, risk att bli Expeditionen * af och utan. Idun. Herden oeh herdinnan. Miniatyr af Elsa Lindberg. A r e n hafva gått. Tant Ursula o c h tant Cordula hafva för länge sedan för sista gången utbytt sina » nej » — o c h finnas e j mer. Herden o c h herdinnan hafva gått i kras o c h jag har slutat u p p att tänka på d e m, s o m när man växer ifrån barnfantasierna. Det var sent en kväll, klockan var öfver älfva. Teatrarna hade slutat. Publiken hade strömmat till restauranterha för att supera. Efter supén drack man starkt kaffe uppe i kaféet. Där var det en h ö g stämning — lifligt sorl af röster — rökmoln — ifriga ansikten — kypare, s o m sprungo af o c h till m e d brickor, hvarpå den mörka, runda likörflaskan stod omgifven af sfnä spetsiga glas o c h blårandiga kaffekoppar. Fauner, stödjande sig på krumma b o c k b e n o c h m e d små skarpa horn stickande fram bland pannlockarna, höllo m e d lyftade armar u p p de stora, förgyllda kandelabrarna, hvilkas elektriska ljus återkastades o c h mångdubblades af de guldramade speglarna, s o m upptogo väggarnas ytor. Jag satt o c h roade m i g m e d att i en af spegelväggarna betrakta de bilder, som däri uppfångades g e n o m de öfriga speglarnes reflexion. Det var nöjsamt att kunna observera alla dessa olika ansikten, utan att det kunde märkas, att man observerade d e m.
Med mig umgås han icke — han har ännu aldrig varit inom min dörr, deremofc vågar jag gå in i » lejonkulan » som jag kallar hans skrifrum. Ibland är han vänlig och då blir jag qvar en stund, men ibland är han arg och blir ovettig, för hvad vet han lika litet som någonsin jag. En del förargelser har han som publicist och en annan del är hans ena ben, som har sårnader och åderbråck. Med bägge qvacksalfvar han på egen hand med lika liten framgång. Han är då förgrymmad och rusar på blindvis, men ångrar sig. Det är ej ondt med mannen, blott man qvittar hans fel med att minnas sina egna. — Detta är fallet med de flesta man råkar här i lifvet Vi äro alla » bälgtrampare inför Vår Herre », sade denne kyrkans tjenare till presten. Detta om Rdd. » De literatörer » ha alla en förestående eller hunnen punkt då de begripa att de äro glömda. Detta kännes hårdt för många, men är ändå ej annat än den alldagliga företeelsen att spår i den våta sanden sköljas bort af vågsqvalpet. Det är detta Rdd. och andra icke kunna begripa och detta smärtar dem. De kalla det » orättvisa » — det, som blott är en allmän regel. De hafva hoppats för mycket och derför känna de djupt att de verkat för litet. Atterbom hade samma skoskaf. Sjelfva Bismarck får erfara regelns giltighet, liksom före honom mången stor man, hvars odödliga namn sammankrymper till eller blott efterlemnar en fläck i historien. Men sidan är slut. Detta var syftet med hela detta bref. Fyra sidor skulle du ha — jag har skrifvit fyra sidor, jag har vunnit mitt ändamål, jag har lyckats. Linköping d. Tack för din Linné. — Våra stora namn framstå för vår inbillning som blotta dimgestalter utan någon begränsad form; de blifva slutligen endast ljud — ekon, som förlorat sin kropp. Du har på sätt och vis återväckt Linné ifrån de döda, halfförgudade till en verklig menniska.
En trappa upp ha vi det ljusa och trefliga tryckerikontoret, i hvars yttre rum tryckerifaktorn, hr G. Lindberg, mottager kunderna, och i hvars IDUN husets bredd. Här stå sättarne sida om sida vid sina kaster, » gata » upp och » gata » ned, och med högt drifven fingersnabbhet sammanplocka de i » vinkelhakarne » de små typerna ur deras olika fack, ord för ord, rad för rad. Innanför en afskrankning är sätterifaktorns, hr J. Ekelöf, plats. Genom hela huset, från källaren till vinden, gå hissar för transport af de tunga pappersbalarne och tryckformarne våningarne emellan. Tryckeriet har 21 större och mindre tryckpressar och sysselsätter ett 100-tal arbetare. Maskinrummet två inre tryckeriföreståndaren, hr Fr. Nyholm, residerar. Frän tryckerikontoret, där all expedition, som rör det stora tryckeriet, ombesörjes, kan man medels ett nät af telefonledningar och talrör komma i förbindelse med de olika lokalerna. Här är ett oaflåtligt pinglande och talande i telefonerna, ett kommande och gående med manuskript och beställningar å trycksaker, ett oupphörligt spriDg med paket, revidérark och prof tryck. Förbi » pappersräknarens » kontor och lagerrum, där allt papper, som på tryckeriet förbrukas, uppräknas och kontrolleras såväl före som efter tryckningen, och där de färdigtryckta upplagorna förvaras, innan de aflämnas till bokbindaren, passera vi rätt fram oeh in i den stora press-salen, som upptager hela fasaden åt kyrkogården. Här stå alla de största och tyngsta pressarne, som måste ha solida trossbottnar till grund; ändock skälfver och darrar den under våra fötter för hvarje gång tryckpressarne slunga fram tryckarken, remmarne glida öfver dc väldiga axelledningarna i taket och hjulen svänga i svindlande fart.
För sådant ändamål öfverlemnade Rikets Ständer vid sistförflutna riksdag, i enlighet med Kongl. Maj:ts nådiga förslag, till Kongl. Maj:ts disposition dels den i Rikets Ständers Riksgälds-kontor och på Kongl. Räntekammarens räkning i Rikets Ständers Bank innestående behållning utaf de för nyssberörda ändamål förut anvisade medel och dels hvad genom återbetalningar å meddelade undsättningslån kunde inflyta, med föreskrift, bland annat, att af dessa medel högst 150,000 R:dr Runt finge under den tid innnevarande statsreglering omfattar begagnas till undsättningar utan återbetalningsskyldighet. Under åberopande af innehållet utaf så väl Kongl. Maj:ts vid de sednaste riksdagarne i detta ämne aflåtna nådiga Propositioner och Rikets Ständers derpå grundade beslut, som ock Kongl. Maj:ts och Rikets Stats-kontors den 26 sistlidne Juli afgifna underdåniga berättelse rörande, bland annat, Undsättningsfonden, hvilken berättelse med tillhörande handlingar kommer att Rikets Ständers Stats-Utskott tillhandahållas, och hvaraf inhemtas, att för de med sagda fond åsyftade ändamål funnos vid den tid, då nyssnämnda berättelse afgafs, f^tt tillgå en i Riksgälds-kontoret innestående behållning utaf undsättningsmedel R:dr 1,188,731: 66. samt behållning å Kongl. Räntekammarens Bankoräkning J)f 3 „ 16,749: 25. Tillsammans R:mt R:dr 1,205,480: 91> Bill. till R. St. Proposition M 29. vill Kongl. Majit, i öfverensstämmelse med hvad vid sistförflutna riksdag egde rum, nu i nåder föreslå Rikets Ständer: l:o att till Kongl. Majits fortfarande disposition för behöfvandes undsättning vid inträffande missvext eller felslagen skörd må öfverlemnas så väl den hos Rikets Ständers Riksgälds-kontor och på Kongl. Räntekammarens räkning i Rikets Ständers
Jag vill ej förneka att många, ofantligt många utvecklingsmöjligheter offrades, m e n det offret var ej för stort o c h motvägdes delvis af det af krigsbehofven framtvingade tidigare tillgodogörandet, som eljes ej så snart skulle k o m m i t till gagn. Vidare manar oss förf. att betänka krigets offer i människolif. D e böra tagas i beräkningen vid ett fullständigt b e d ö m a n d e af detta krigs nytta o c h skada, m e n förringa ej en verklig krigshjältes ära. Att förebrå en statsman eller fältherre, s o m i en rättvis fejd häfdat sin nations eller mänsklighetens sanna intressen, förlusten af människolif, är s o m att förebrå en kirurg, s o m utfört en nödvändig amputation, för att han beröfvat patienten en lem. Gustaf Adolf hade valet mellan en katolsk reaktions alla fasor och däraf följande hämmande af människosläktets utveckling samt ett krig, hvars olyckor han för sin del sökte efter förmåga mildra. Det är hans ära o c h mänsklighetens lycka, att han offrade vissa den europeiska mänsklighetens lemmar för att ej hela dess kropp skulle kastas i den katolska reaktiones helvete. Blodsskulden faller på dem, s o m g e n o m sin fanatism nödvändiggjorde offren af människolif. Ja, nödvändigheten, det är en sak, s o m ej b ö r fattas för att ett företag skall få namn af bragd i g o d mening, m e n s o m ochså fullt rättfärdigar de offer det kräfver. De krig, s o m förts i den andan, ha väl icke * föga bidragit till vårt lands sanna välfärd o c h odling », o m de ock kostat-något. Och då förtjäna väl de bragder o c h uppoffringar, s o m i d e m utförts, ett rum bland » hvad vårt folk frambragt ädelt, godt o c h skönt » vid sidan af, m e n hvarken framom eller efter, kulturens fredliga segrar, o c h äfven en o c h annan krigisk hjälte kan kanske få uppställas såsom mönster för Sveriges söner. (Inom parentes sagdt, så menar väl förf. icke, att kriget fordrar blodtörstiga hjältar. Det följande motsäger det.)