Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Sätt ändrad otih förbättrad, nemligen: 1:0 Enär Opinionen lätteligen kunde missledas genom det mindre fördelaktiga begrepp den under en längre tid vant sig, att fästa vid benämningen af Privilegia Extliliivä, föreslå Riksens Ständer i underd., att Förordningens rubrique hädanefter måtte blifva: Kongl. Maj.tts Nådiga Förordning, angående höäd iakltågas bör yid förekommande frågor om Patenter elier Frihets-år för nyä i Riket förut okände Slöjde-lnrältti Olgar t konster eller väsendtliga könstförbätiringar, samt att äfven i ritat i Författningen benämningert Privilegia ExdUsiva må utbytas emot ordet: Pa* tent, såsörn varande mera lämpligt och äfven i Sverige tillräckligen kändt; 2:0 Etet i 1 §. af ofvanberörde fNTå'diga förordning förekommande Stadgande af vederbörande* hörande torde böra utgå, helst, enligt hVad Riksens Ständer hafva sig bekant, frågans afgörande understundom blifvit fördröjdt i flere ars tid, emedan vederbörande ej kunnat förmås, att, tned sina förklaringar dessförinnan inkomma, genom hvilket dröjsmål uppfinningen ofta kan gå helt Och hållet forlorad eller åtminstone betydlig förlust tillskyndas uppfinnaren; hvadan Riksens Ständer i underd, hemställa, om icke É. K. Mits oell Rikets Corrimerce-Collegium äfvenledes bör åläggas, att, inom en månad efter det an» Underdåniga Shrifvelser» 1 5 änsökningen blifvit elit ingifven, underd.
Hvad åter beträffar stapelstädernas skyldighet att vara försedda med saltlager, hafva tiderna i detta afseende icke förändrat sig, sedan beslutet härom meddelades, annorlunda I i36 Den i5 April f. m. än att sillfisket i Bohuslänska skärgården upphört; men derföre hafva äfven de saltlager, hvarmed Götheborg och öfriga deromkring belägna städer borde vara försedda, blifvit betydligen minskade. Men öfverallt står behofvet af salt qvar. Det är en vara, som måste utifrån hemtas. Sednast om hösten r 833 yppades genom en ovanligt stor tillgång på strömming vid Gottland ett större behof af salt, än de handlande hade påräknat. Då återstod icke annan utväg än att tillita saltlagren; och då fisken skulle blifvit skämd, innan CommerceCollegii beslut härom hunnit ankomma, tillstyrkte jag magistraten att, utan afvaktan deraf, anlita närmaste stapelstäders saltlager. Hade sådana då icke funnits, hade större delen af fångsten gått förlorad. På samma sätt kan ju sillfisket i Bohuslänska skärgården hastigt återkomma, då det måste vara lyckligt att äga dessa lager. Äfven i BorgareSt. har jag sett, att man i detta fall fästat mera afseende på den allmänna fördelen, än på den enskilda vinsten. Men då i allt fall producenten är den, för hvilken lagren måste finnas, och han måste betala desamma, ser jag intet skäl, hvarföre Ständerna skulle ingå til! K. M. med und. anhållan om upphäfvande af stapelstädernas skyldighet i detta fall. Här har väl blifvit anfördt, att genom productplacatets upphäfvande, till följd af reciprocitets-systemet med de flesta handlande nationer, ett friare handelsförhållande blifvit infördt; men Utsk. har icke upplyst, huruvida sådant medfört den verkan, att salt med utländska fartyg blifvit hitfördt. Medelhafvet är i detta afseende den vanliga ressourcen.
De särskilda författningar och privilegier, efter hvilkas föreskrifter städerna ända från fordna tider styrdes och förvaltades, och som tjente tili mönster äfven för de under en jemförelsevis sednare tid anlagda städer, bibenöllo åt städerna deras gamla karakter af stadshommiuier, jemte deraf följande väsendtliga rättigheter; och som under de tider, om hvilka nu är fråga, några allmänna möten till gemensamma öfverläggningar och rådslag emellan stadens erkända medlemmar, eller emellan dem och dess styrelse, icke voro, åtminstone icke mera allmänt, ölliga, utan ärendena VI inom släderna behandlades efter andra former, till hvilka, bland andra, äfven förval! nings-utskolt för olika ärenden hörde, så förklaras härigenom, hvarföre, efter reformationen, vid ordnandet inom städerna af den kyrkliga förvaltningen, icke allmänna kyrkostämmor, utan deremot utskott af församlingarne der företrädesvis tillsattes att handhafva den medverksamhet och tillsyn öfver kyrko-församlingens egendom, som efter de nya kyrkliga grundsatserna borde ega rum. Dessa utskott benämndes kyrkoråd, och med afseende härå är det, som uti Preslepr. af år 1723 det ännu säges, att ”i städerna, der antingen kyrkoråd eller soknestämma hålles, förfares dermed efter vanligheten.” På den ståndpunkt af formel utveckling, som nu till sina grunddrag blifvit tecknad, är det, som kommunalväsendet i början af det 18:de seklet hos oss befinner sig, och det förblifver dervid ända in i början af det 19:de. Då utkom Kongl. Förordningen om Soknestämmor och Kyrkoråd, dat. den 26 Febr. 1817, försedd med några tillägg och förklaringar genom Kongl. Förordningarne den 24 Mars 1824 och den 27 Fehr. 1828. Äfven denna förordning af år 1817 afsåg förnämligast landsbygden, och yttrar i afseende å städerna, att ”i de städer, der soknestämmor förut varit brukliga, finge de ock derefter på lika sätt hållas.” Kyrkorådet skulle enligt denna Förordning endast få befattning med kyrkotukten.
När lektorn sätter sig att skrifva, stryker han först upp sin ena rockärm och sedan den andra; så sträcker han på sina armar, med krökta armbågar, liksom för att känna efter om det är möjligt att rocken kan spricka i ryggen, ty i så fall är det så godt att den gör det först som sist. När lektorn är lugnad i detta afseende, doppar han pennan och börjar skrifva – utan glasögon. Han begagnar aldrig sådana, »aldrig», säger han med eftertryck. Det håller han alldeles bestämdt på. »Syster min är sju år yngre än jag och har begagnat glasögon i tio år.» Ordalydelsen är alltid den samma, utom då han vid hvart nyår ändrar årssiffran. Lektorn sitter rak när han skrifver, – mycket rak och med näsan högt upplyftad, som om han hade särskild afsky för papperet. Blicken följer rakt efter näsan och träffar med krossande förakt detta olyckliga papper, medan lektorns stora hand snabbt fyller det med spetsiga bokstäfver, hvilka komma raderna att likna risgärden, ritade upp med en svafvelsticka. Med dessa kritiker fullgör lektorn en pligt. Om de unga författarne bara ville följa ett klokt ord, så skulle de få se! Men om de icke vilja det, kan ingen hjelpa’t. De skola åtminstone ha hört det. Han drar in hakan och skjuter ut läpparne. Den som ser honom måste tro att han ser på sin egen mun i stället för på papperet. »Syster min» får aldrig läsa hans verk i manuskript. Det skulle han anse som en för stor ära; det skulle nästan vara som att rådfråga henne. Men hvarje tidningsnummer, der det fins något af hans hand, tar han med sig i fickan, när han går till henne. – Hon håller sjelf tidningen, men det betyder ingenting; och hon läser den alltid vid sitt morgonkaffe, men det betyder heller ingenting. – »Jag skall läsa upp det här för dig», säger han och drar upp tidningen, »du kan väl inte sjelf läsa utan glasögon», och så läser han. Med tidningen långt framför sig, så långt han kan hålla den. Han läser med hög röst, allvarligt och utan att taga fel på ett ord. Det skulle kunna höras i en hel kyrka, när han läser. »Syster min» beundrar honom alldeles förskräckligt.
Ständers Beslut, Wargeringen i allmänhet öfwer hela Riket stall upplösas, Wargeringen i Skäne ock mäste undergå ett lika öde, sä wida icke nägon rimlig orsak kan förebäras, att denna nämnde Province stall beröfwas de fördelar och rättigheter, hwilkct i allmänhet för hela Riket utkswas och stadgas, enär af Skänes Inbyggare i öfrigt fordras enahartda skyldigheter som af andra Swcnffe Medborgare, ätminstone kan jag icke annat än önsta och pästä, att mine omförmälde Landsmän - 104 Den 3 Sprik. män icke i nägor mätto mage behandlas mera oblidt än deras Mcd-uw ers tare, sa framt de ej sjclfwe skulle af patriotisk känsla nu wilja ätaga sig särffildje förbindelser och Wargcringcns bibehällande. — Dock som sistlcdne gärdag, i anledning af Konungens Nädiga Skrifwclse till Rikets församlade Ständer, och en wärd Ledamots, Herr Friherre Österströms Motion, hwilken syntes winna assel» ende och bifall hos de fleste Ledamöter af Högloft. Ridder" skåpet och Adeln, fraga blifwit wäckt om en allman Utskrifning, att i nöRns stund, dä Märt älskade Fosterland warder af stende angripit, tjena till desi förswar, hwarmedelst allt anspräk pä Wargerings - och LandtwarnöCorpsers upprättande skulle förfalla; alltsä finner jag mig böra till Högwälborne Herr Grefwens och Landt-Marskalkens samt Högloft. Niddcrffapcts och Adelns mogna bepröfwande hemställa om icke, i händelse Högloft.
Vid La holm skenade bLltimc, och hon hnde sa nar fnllit i strömmen, d l de no inte # t igen hcnne, &amp; om hon sjelf sIger, förrän i ~ l u k a r e b, men tack vare f n e k t i m ~ s raskhet hlef hon d d a d. och hon m&amp;tc fara i handkärra; Mrst den 9 dec. kom hon till Stockholm. Sedm vistades Agneta ett l r hos monöriildrarne. L&amp; dem liinge ldva mig fattig bwn till hugnads, tilliigger hon. Anno 2645 i september manad kom min morbror Erik h e m M n Frankrike. Jng 1w mycket glad d e r i t, ty vi höllo trifflig mycket af hvarandra och gladdes bada af allt &amp; t hjerta, an vi fingo se hvarandra m e d hälsan o c h hifvet. Han var mig mycket nyttig p i den tiden, eiter jag iör ingen annan tordes klnga min sorg än för honom. Han trö- stade mig ailtid o c h gaf mig goda rad, huru jag skulle b-a mig i t. när d e t kom allt för tungt pS mig, bad mig, att jag skulle göra, som jag alltid har gjort, vara tålig och bida; Gud skall v51 hjelpa dig. if Emellertid kommo föfildnrne ifrln danska krigel. I) e rtnde i fru Ebbar och togo flickan till sig. De1 v m henne till större pl ga Xn nkonrin, ty hon hade blifvit Ofucrtilad af fru Ebba - somt med oda ord och somt med andm att iill hiilflen lofm Erik Cpirrc sin hand; hon u %gadc icke s i g o nej ulan hänskst saken iill fadern.
Då alltså de förhållanden, pä hvilka Utskottet grundar sin hemställan, icke förefinnas, och den vinst det beräknar af sitt förslag för närvarande bevisligen tverlom blifver en förlust både för arméen, flottan och krigsskolan, så vore det i min tanke icke öfverensstämmande med Rikets Ständers värdighet, att lill Kongl. Maj:t inkomma med anhållan om vidtagandet af en så oklok åtgärd på grund af så underhaltiga skäl och så oriktiga förutsättningar.” Häruti instämde Herrar Friherre Falkenberg, C. G., von Francken, G. kV., Ehrenhoff, G. //., samt Herrar Stolpe och Lundh. Herr Bråkenhjelm, Per Reinhold, hvilken yttrade: ”Jemte det jag lill alla delar förenar mig uti Herr Weidenhielms reservation, får jag tillägga: Hade Utskottet utgått från den förutsättningen, alt en kortare än fyra-årig lärokurs borde införas vid krigsskolan, för att desto lättare kunna förse arméen och flottan med tillräckligt befäl, så hade åtminstone någon anledning till vederläggning af en sådan förutsättning förefunnits. Nu åter förklarar Utskottet, tvertemot hvad under öfverläggningen blifvit upplyst, krigsskolans tvänne lägsta klasser att vara, icke applicationsskola, utan en ”hufvudsakligen humanistisk'1'' skola ; och på grund af denna alldeles falska förutsättning, hemtad ur motionen, med förkastelse af alla upplysningar, sorn tjenstemän vid skolan offentligen meddelat, hemställer Utskottet, att dessa båda klasser må varda indragna, eftersom de uro humanistiska. Det lärer väl ej vara möjligt, att en så beskaffad slutledning af Rikets Höglofliga Ständer skall godkännas. 1 hela den civiliserade verlden finnes ingen krigsskola, som ej både uti de lägsta och högsta klasserna undervisar uti humanistiska läroämnen. Uti Frankrike genomgår kadetten en 7-årig lärokurs uti den i Lafléche på fullkomligt militärisk fot organiserade krigsskolan, utan att han der erhåller den ringasté undervisning i något militär-ämne, utom exercis; och först efter denna 7-åriga lärokurs inträder han uti en skola, som till alla delar svarar emot de 2:ne högsta klasserna vid Carlberg.
STÅLARM. Det hoppas jag utaf Klaes Flemings son. Nu till fru Ebba! I sitt bönerum Hon väntar oss. (Stålarm går.) Femte Scenen. JOHAN FLEMING. OLOF KLAESSON. JOHAN FLEMING. Hör på ett ord, min bror! Vi varit nu en tid ej riktigt goda Uppå hvarandra. OLOF KLAESSON. Jag det märkt förväl; Men kan ej dertill hitta på ett skäl. JOHAN FLEMING. Mitt felet är. Jag vet ej, men en misstro Till dig, till mig, till allt mig fatta vill. Hvarföre skulle Sigrid väl och mig Man för hvarann bestämma? Väcka så Uti min själ en fåfäng eld till lif! Kall, sluten, bort hon drager sig för mig. Om någon ann’ hon älskar, är det dig. Tag henne då, gör slut på mina tvifvel Och gif mig ro! Er lycka skall bli min. OLOF KLAESSON. Är detta skälet till vår position? Må hin all kärlek ta, som kastar så Ett sjelfviskt grand i vänskaps klara blick Och här oss begge hållit nu till narrar! Jag Sigrids älskare! Ja, om hon vore En fri och munter borgartös, då kunde Jag väl ha vågat på en hemlig kyss. Hon älska mig! Den allvarsamma, vackra Och stolta flickan! Gå och säg åt henne Bet ordet blott, hon skrattade dig ut Och gret på samma gång, att du ej bättre Förstår dig på ett litet blygsamt hjerta, Som troligen ej känner högre lott Än att få falla dig om halsen blott. JOHAN FLEMING. Nej, nej. OLOF KLAESSON. Det der, det duger ej, min själ; Hon måste än i denna dag bli din, Ty annars drunknar uti älskarn hjelten, Och sådant duger ej i tid som vår. JOHAN FLEMING. Men om hon icke älskar mig? OLOF KLAESSON. Åh prat! En flicka bär sin tro ej fram på fat; Den gömmer hon – ja, bilden är fatal – Som en rekryt sitt hopp att bli genral. JOHAN FLEMING. Förlåt den misstro emot dig jag närt! OLOF KLAESSON. Gör ingenting. Jag ej stort bättre varit.
För somliga landtmätare, de som icke hade familjer att försörja, räckte nämnda arfvoden på sin höjd till de oundgängligaste behofven för dagen, men hos andra vore fattigdom eller verklig nöd ständiga gäster, hvilket icke tillförene var förhållandet, ehuru landtmätarnes arfvoden då voro nominelt lägre än nu, enär dels landtmätarne voro mindre strängt tillhållna att arbeta uteslutande för det allmännas räkning och kunde skaffa sig biförtjenster, dels man då lefde för mycket billigt pris på landsbyggden i norra orterna, och Styrelsen ansåge jemväl för hufvudsakligen rigtig den af landtmätarne gjorda anmärkning derom att de vore lägre aflönade än lärarne vid elementarläroverken, agronomer, kronofogdar och häradsskrifvare, men hade ändock en lika magtpåliggande, framförallt ojemförligt svårare tjenstgöring och måste åt denna, i motsats mot nyssnämnde tjenstemän, egna hela sin tid, utan något slags ferier eller tillfälle till förvärfvande af extra inkomster af göromål för enskildes räkning; att Styrelsen på grund häraf ansåge en betydlig förbättring af storskiftesoch afvittringslandtmätarnes afiöningsvilkor högeligen påkallad icke blott af rättvisa mot dessa Statens jemförelsevis högst illa lottade tjenare, utan äfven af Statens välförstådda intresse att skickliga och arbetssamma landtmätare må kunna anställas vid storskiftesoch afvittringsverken samt finna sin uträkning vid att icke afgå från desamma förr, än sådant bjudes af förminskade kroppsoch själs - Kongl. Maj:t.s Nåd.
Då nemligen Gustaf II Adolf inrättade Svea och Abo hofrätter, som kort efter hans död förstärktes med ännu 2:ne, en i Jönköping och en i Dorpat, voro desse rätter rikets 28 Motioner i BorgareStåndet 1862. JW 13. högsta domstolar, hvilket ock deras namn antyder; och de hade såsom sådane aldrig, åtminstone inom det egentliga Sverige, bort förläggas till liera ställen. Sistnämnde förhållande tillika med Konungens medgifna ytterligare domsrevision, jemte uraktlåtenheten af Gustaf Adolfs män att, i och med en ordentlig högsta domstols inrättning, icke tillika omorganisera lagmansrätterna, gjorde också, att hofrätterna småningom nedsjönko till domstolar af 2:dra ordningen, så att man ändtligen 1789 nödgades inrätta en ny för hela riket gemensam högsta rätt. Men äfven då begick man det felet att icke^ med detsamma omorganisera hofrätterna, och i Sverige egde sålunda under 60 år den besynnerliga företeelsen rum, att det hade bredvid hvarandra 2:ne rader af öfverrätter, nemi. hofrätterna och lagmansrätterna. De senare försvunno omsider 1849 och tiden synes nu vara inne att fullt ordna hofrätterna med afseende på deras nya bestämmelse. Tre förändringar lära härvid företrädesvis böra ifrågakomma: l:o)'att särskilda hofrättsdivisioner utflyttas till särskilda hufvudorter i landet och der benämnas med sitt egentliga namn. som är ”öfverrätt”: 2:o) att presidentplatserne, genom ifrågavarande utflyttning ännu mer öfverflödige än förut, indragas; 3:o) att arbetsordningen i öfverrätterna förenklas och ärendenas gång fortskyndas. På grund af hvad jag sålunda haft äran anföra föreslår jag vördsamt, att Rikets Ständer ville för sin del besluta, att tre divisioner af Svea hofrätt skola ju förr desto helre utbrytas samt flyttas, en till Gefle för Gefle och Fahlu län, en till Hernösand för det öfriga Norrland jemte Lappland, och en till Örebro för Örebro och Karlstads län.
I fråga huruvida och i hvilka fall ersättningen för syner och besigtningar å boställen samt Kronans bortarrenderade egendomar och lägenheter bör utgå af allmänna medel eller godtgöras af boställsinnehafvare och arrendatorer, är af Kollegierna dess utom föreslaget: att, med tillämpning af 1854 års Kungörelse, det måtte förklaras, att arrendatorer af Kronans egendomar, hemman och lägenheter skola utgöra reseoch traktamentsersättning till nämndemän vid så väl laga syner å berörda egendomar, som äfven vid afoch tillträdessyner derå, med undantag endast för det fall, att Kronan omedelbarligen är antingen afeller tillträdare, då det på synerätts pröfning borde få ankomma, om och i hvad mån Kronan bör i dylik kostnad deltaga; hvilken föreskrift jemväl syntes Kollegierna böra utsträckas till de för indelta arméens aflönande utarrenderade boställen; — att vid afoch tillträdessyner åter å de boställen, som till bostäder för militäre, civile och ecklesiastike embetsoch tjenstemän äro upplåtna, den nämndemän tillkommande ersättning, så framt undantag icke genom särskilda författningar redan voro medgifna, äfvensom vid de tillfällen då Kronan är afeller tillträdare, borde emellan afoch tillträdaren lika fördelas; — att deremot vid laga syner och ekonomiska besigtningar å ifrågavarande boställen, hvilka förrättningar utgjorde en bevakningsåtgära å Kronans sida, ersättning borde utgå af allmänna medel, derest icke förrättningen påkallats genom boställsinnehafvarens försummelse att fullgöra synerätts föreskrift och boställets derigenom iråkade vanhäfd, eller särskilda undantag derifrån redan äro uti gällande författningar bestämda; — samt att kostnaden för husesyner å kronohemman och för ekonomiska besigtningar så väl å Kronans utarrenderade egendomar, hemman och lägenheter, som å indelta arméens utarrenderade boställen, jemväl finge af allmänna medel ersättas, der ej annorlunda genom arrendekontrakt stadgades och förenämnda orsak till förrättningens hållande icke inträffade.
Vä! har man å motsidan påstått, alt grannar deromkring, ”ofvan eller nedan” kunna hafva men af qvarnbyggnaden; och så länge skråintressen fått göra sig gällande, så lia dessa tviflare fått rätt, ehuru jag har svårt alt fatta, på hvad sätt någon som helst ”derofvan eller nedan” kan lida men af en väderqvarn. Tidsandan har numera i någon, om än ringa mån ändrat sig och den fria verksamheten i flere riktningar har tagit ut sin rätt; — må den vinna erkännande jemväl i detta fall. Folkmängdens och sädesproduktionens tillvext tala tillräckligt för mitt förslag och den motion, som jag afgifvit ifråga om qvarnräntans upphörande, åsyftar undanrödjandet af de iuvändningar, som deremot blifvit framställda, då, nemligen man 60 Motioner i Bonde-Ståndet 1862. N:o 43. sagt alt; enär qvarnverk draga grundskatt, det måste finnas sådana föreskrifter, att Kongl. Maj:ts Befallningshafvande kan få vetskap om nämnda verks tillvaro, och dessa invändningar försvinna, om. som jag vågar hoppas, sagde motion vinner Rikets Ständers bifall. Då vattenverk uppföres vid ny damanläggning, anser jag det likväl af nöden, att behörig undersökning föregår, men denna undersökning bör ske af en i ärendet kunnig person och hans utlåtande föredragas på allmänt ting, i parternas närvaro, utan att likväl Häradshöfding och Nämnd behöfva besväras med lägenhetens synande, innan tvist härutinnan uppkommer. Ett sådant förfaringssätt blefve onekligen besparande för den sökande, sorn derigenom vunne i både tid och penningar utan någons förnärmande.
Men det ligger i hvarje Den 26 April e. m. 183 menniskas känsla, att vedergällningsrätten för eu illgerning skall utkräfvas. Sjelfva förbrytaren känner i sitt inre, att en skuld hvilar på honom, oell om han undgår straffet här i lifvet, så hafvar han dock för det tillkommande. Denna djupa rättskänsla får ingen lagstiftning underlåta att tillfredsställa, ty eljest lager man sig sjelf räll. Vi hafva sett exempel, än i den ena, än i den andra landsorten, att när någon stor förbrytare länge undgått rättvisans svärd, så skockar sig folkel sjelfmant tillsammans, utöfvar straffet och slår honom ihjäl. Det sista exemplet derpå hade vi uti Westergöthland, och det är icke årsgammalt, om jag rätt minnes. En annan talare har i förmiddags anfört Skriftens ord, sägande, alt vår Herre ”vill ingen syndares död, ulan att han sig omvänder och bättrar.” Jag bemöter detta med ett annat Skriftens språk, nemi., att ”Ofverhelen biir icke svärdet förgäfves, ulan såsom en hämnare, honom till straff’, som illa gör.” Delta är också den gamla lanken i allt samhällsskick; och det svärd, sorn bäres framför Konungen vid hans kröning, syftar icke blott på utrikes flender, utan läst mera på den inrikes säkerhetens våldförare. Lätom oss betrakta de straff, som, enligt det nya förslaget, skulle afskalfas, innan vi skärskåda dem, som borde qvarstå. Ar del skäl, att borttaga de så kallade skam straffan? Har icke en hvar erfarit, att när ingenting annat hjelper; så är det dock fruktan för skammen, som sluteligen slä fjär den våldsamme, eller aggar den försumlige? Och detta straff, som utan tvifvel är det verksammaste, har man alldeles afskaffäl! Huru sammanstämmer det med den undervisning, som föräldrar gifva sina harn, sorn lärare gifva ungdomen och som presten gilVer sina åhörare, derest brottets afskyvärdhet och ärelöshet icke uttalas äfven af lagen?
St. väl insett, att det skulle tilläfventyrs leda till rubbning i redan ingångna cotitracteialt nu inställa gevarstillverkningen, få likväl R. St. i tind. anma!» ileras beslut,” hofde Utgå, och i deias ställe införas följande ord: ”och genom votering i förstärkt StalsUtsk. hafva R. St. statinat uti det beslut.’* Derjemte stadgade R. o. Ad., att detta beslut skulle genom prot.utdr. meddelas de öfriga Stånden, jemte den Upplysning Gr. Frölich i ämnet lemnat. Ånyo föredrogs Lagsamt Allin. Besvärsoch Ekon.- Utsktns den i3 och ig dennes på bordet lagda betänk. JN:ö 4, angtde ändring af författningarna röride sockenstämma, samt 0111 bildande af communal-styleiser. Frih. Leijonhufvud, Abrah.: Vi hafva lyckligtvis upphunnit den period, att ett förslag till comrolitla l-lag till behandling hvilan på Ståndets bord. Mycket äl‘ Vunnet dermed, att ett sådant förslag kunnat framkomma, äfven om det innehåller åtskilliga bristfälligheter. Tiden har i alla falk visat sitt inflytande; det beror på erfarenheten och deli högre redactionslörmågan att åt della lagförslag gifva den kraft och fördelaktiga sammanfattning, alt nyttiga följder derifrån kunna liäi ledas. Det anstår icke mig att uppträda såsom anmärkare emot detta betänkande. Jag har blott bort gifva tillkänna, alt jag i afseende på grundideen och 12 II. 5t Den 2g Augusti f. m. detaljer för formationen, är af skiljaktig mening från betänk. hvilken skiljaktighet likväl icke blifvit såsom reservation antydd, derföre att jag icke ansett det nödigt. Mili mening är på annat sätt uttryckt. Äfven bör jag nämna, alt jag i Ulsk:n icke deltagit i öfverläggningen angtde mer än en enda § i betänk., om hvilken jag efteråt torde få yttra mig. När sjelfva principen debatterades, försökte jag angöra mina åsigter gällande, men det lyckades icke.