Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Lanken samma sk^gd ocb biträde ak allmänna Lagen, som alla andra borgenärer ega, nemi. att begagna uppsägningsoeb indrikningsi attea, för att indraga egna fordringar, t^ såsom vilkor kör alltsamman», förutsattes att ingen inkkränk, ning i Lanken» utläning kär äga rum, ocb stt Lsn - Letänksndsn, A:o >. 6^ kens bela vinst, med undantag »l 266,666^ k:dr, bädanektsr som bittills, skall allen,nas till Ltstcn, oeb således ingen reservfond för inträkkande förluster afsättas. llvad första satsen beträffar, Lilkver-Liksdalerns bestämmande nu till 128 sk. i Ledia,', kär jag vördsamt åberopa, bvad jag i mia tryckta reservation baft äran anföra, sä väl om bl^ntvärdet som coursell, med det tillägg: ^t jag vid ett sadant aceord, som vär Lauks realisation, ej anser mig ega rätt, stt göra något mer afseende, bvarken pä capitslisters eller gäldsk vldiger serskildta skada eller fördelar, än att livar ocb enkor »in sedel ak Lanken bör erballa betalning, i närmaste förballands till Lanken» verkliga ställning, t^ deras förbällanden sins emellan, Zro af sä mängkalldig art, allt ekler den tid, dä de utlänst eller utplänt penningarne, att någon allmän rättvisa bäruti, ej kan blifva möjlig, eller ens tänkbar att verkställas. ^ktt jag ej tror, det en försigtigt verkställd Af^ntkörbättring, dä den tillika sker med tillbörlig uppmärksambet, pä coursens naturliga gang, kai, verka till nedsättning i allmänbet i numersira värdet af Lastigketer, dä rörelse-capitalet med det samma, snarare Ka„ ökas än minskas, oeb således derigenom ingen stagnation i rörelsen ästadkommes. ^tt jag således pä intet vis ser aagot skäl alt frukta kör en småningom inträlfad mvntförbättring, om L.
Vill man åter undvika dessa olägenheter och t. ex. antaga den method, som Hr v. Hohenhausen i sin reservation föreslagit, kommer afgiften endast att till fullo erläggas af den, som är nog ärlig att ej vilja begagna de tillfällen till underslef, hvilka de otillräckliga controllerna erbjuda. Att sådana utvägar, att undandraga sig äfven låga afgifter, ej i vårt land lemnäs obegagnade, upplyses bäst af resultatet utaf den vid sista riksdag beslutade en skillings-afgift för hvarje tillverkad kanna brännvin. Den a4 April. Hi* von Hohenhausen: Hvad de högre beskattade krogarna beträffar, blir det en omöjlighet att i detta afseende tillvägabringa en skatt, utan att densamma äfven skalle falla å försäljningen af mat, så vida det icke alldeles skulle förbjudas att försälja mat och brännvin på samma ställe, hvilket jag dock icke tror låter sig göra; ty vilja bättre folk å spisqvarteren taga sin appetitssup, så vilja äfven de lägre classerna göra det. Hvad jag ville föreslå , vore sådana åtgärders vidtagande, hvarigenom man kunde förekomma prejeri vid tullen, utan att inskränka controllerna mot underslef, ehuru jag med afseende å den betydliga qvantitet brännvin, som årligen införes till Stockholm, i allt fall anser den föreslagna skillingsafgiften icke komma att utgöra så ringa belopp, som Hr v. Troil föreställt sig. Jag anhåller om återremiss af betänkandet. Hr von Troil: Hr v. Hohenhausen har Sagt, att genom Hr Cederschjölds förslag, att lägga afgiften å krogarne, äfven maten skulle fördyras. Sådant kunde visserligen äga rum på de ställen, der både mat och brännvin försäljes; men vi äga inom hufvudstaden ställen, der blott mat försäljes, och jag ser ej något märkligt ondt uti att uppmuntra till att besöka dem, genom att beskatta de öfriga. Hr Rosenblad:
Regeringsformens 71 §, Bevillningsutskottetsalla för lag hunna partielt gillas eller förkastas, och då 55 § Riksdagsordningen förbjuder proposition , huruvida votering bör ega rum, men den ifrågavarande Propositionen icke allenast åsyftar votering öfver förslaget, helt eller i massa, utan ock, med ja besvarad, alskar möjligheten för omröstning öfver delarna, och såmedelst i viss måtto innefattar en proposition om det skall voteras, ConstitutionsUtskottet fördenskull anser Vallöf!. BorgareStåndet hafva varit, enligt Grud lagen, belogadt att, med ogillande och uteslutande af merberörda y:de Proposition, yrka omedelbart företagande af omröstning öfver dem som efterfölja. Stockholm den 15 November 1825. Ankom den 21 November r023* Memorial till Riksens Ständer, med förslag till ändring af 59 § FJksdagsOrdningen. Ju längre innevarande Riksmöte fram* Constitutions-TJtshottets Rctänkanclm. 517 skådit, d ess mer har ConstitutionsUtskottet öfvertygat sig att, så fram# ett medel ej kan ntfmnas till minskande af Riksdagshandlingarnas oformliga vidlyftighet, man skäligen måste befara, icke allenast en ständfgt vexande tryckningskostnad, utan ock ett ännu större ondt, omedhinnligheten af både redaction och utgifvande. Det mest säkra och kraftiga cyrrectiv häremot vore, efter Utskottets tanka, offentligheten af samtliga RiksStåndens Sessioner, hvarigenom isynnerhet Protocollens utförliga trykning blefve umbärlig; Men emedlertid och. intill dess för vissa Stånd en mera passande och rymlig local hinner anskaffas, torde man ej böra lemna oförsökta de medelbara och partiela utvägar, som, utan hinder af Grundlagen, eller med dess förändring i smärre reglementariska delar, skulle åtminstone småningom och i någon mån leda till ändamålet.
Ut på dammen med er, pojkar, midt bland vågor, som skumma, fräsa och öfverspruta oss med hvitt skum. Afvärjen, försvagen, tillbakavisen dessa anfall, för hvilka murarna remna. Stöten undan stockar och isstycken, kasten er ned, om ej annat hjälper, och hållen fast de lossnade stenarna med era händer, biten i dem, gripen om dem med klor af järn. Kämpen, pojkar, odågor, vildhjärnor! Hit ut på muren med er! Och vi skola strida om hvarje tumsbredd jord.» Själf tar Gösta sin plats ytterst på dammen och står där öfversprutad af skum, marken skälfver under honom, vågorna dåna och rasa, men hans vilda hjärta fröjdar sig åt faran, oron, striden. Han skrattar, han har muntra infall för pojkarne på vallen omkring sig; aldrig var han med om en lustigare natt. Räddningsverket går snabbt framåt, eldarna låga, timmerkarlarnas yxor dåna, och dammen står. Äfven de andra kavaljererna och de hundra gästerna äro komna ned till vattenfallet. Folk kommer springande från när och fjärran, alla arbeta, vid eldarna, vid nöddammen, vid sandsäckarna, ute på den sviktande, bäfvande stendammen. Så, nu hafva timmermännen fått nöddammen färdig, nu skall han sänkas ned framför den vacklande vågbrytaren. Hållen stenar och sandsäckar redo och båtshakar och rep, så att han ej må bortryckas, så att segern må bli människornas och de kufvade vågorna återgå till slaftjänsten! Då händer det, strax innan det afgörande ögonblicket, att Gösta får ögonen på en kvinna, som sitter på en sten vid älfstranden. Lågorna från risbålet belysa henne, där hon sitter stirrande ut i vågorna, han kan ju ej se henne klart och tydligt genom töcken och skum, men hans ögon dragas oupphörligen till henne. Om och om igen måste han se på henne: han känner det, som om den kvinnan hade ett bestämdt ärende just till honom. Bland alla dessa hundraden, som arbeta och syssla på älfkanten, är hon den enda, som sitter stilla, och till henne måste hans blickar oupphörligen vändas, han ser ingen annan än henne.
Ordning för Stockholm, som icke omtalar flera Trouppar än Kongl. Lifgardet samt Fortifleaiionsoch AttilleriSraleMe till ständig Jaq,parkerings ätniutaude eller om Armeens Flotras r sednare tider tillkomne och hit förlagde Sjö - Arkillerie - Compagnie tillhörande Statens Garnlzon, och Staden pä sadan grund icke ansett sig pligtig att lill dem utgöra Jnqwarkering, har af de Handlingar och Upplysningar Skals-Utsikottet ägr art tillgå icke kunnat utredas; Men om ä ena sidan det icke kan motsägas, att Armeens Flottas Sjö-Artillerie-Manstap äfmen förrattar Garnizons tjenst lika med de öfrige Troupperne och säledes öfwen i sin mohn bidrager till stadens säkerhet och förswarz sä synes det ock ä den andra wara billigt, och böra blifwa ett stadens äliggande, att till denna Troupps bade Befäl och Manskap äfwen utgöra Jnqwarkerinqs-penningar med sä mycket större anledning, som Högloft. Ridderstapet och Adeln nu mera äkagik sig enahanda Jnqwarterings skyldighet för sine Hus och egendomar i Städerne som de öfrige Husägare. Ert lika förhållande anser^ Stats-Utskottet aswen böra äga ruin, sä tvål wid Orlogs-Flortan som för de öfrige ArmLens Flottas Escadrer, sä framt de icke arv förlagde i sädane Städer som genom särMte Resolutioner och författningar fran Inqwarterings utgörande njuta befrielse. Hwad Den 19 Zehrman!. 857 Hwad sfelfwa Jnqwarteringens belopp angar sä om den kommer, efter hwad SlatsftUffott har oswall förestagit, att af Skäderne utgöras; Sä tärer Len böra ukgä efter samma beräkningsgrund som Ingwarterings författningar stadga för Arkillerie-Re» gementerne. Förblifwer aker förhållandet härmed hädanefter som hittills, sä att ifrägawarande J:»qwartering bör af Kongl.
Gift er mål s-Bal ken, lysning efter för rymd Maka ej bör af Domaren beviljas utan att han förut genom Presterskapets och andra vederbörandes hörande, som kunna meddela nödiga upplysningar, erhållit säkerhet, att den tilltalade verkligen förlupit sin Maka, samt Domaren, så vidt möjligt är, känner hans vistelse-ort, orsakerne till hans frånvaro och begge Makarnas förra sammanlefnad. Nu, emedan Riksens Ständer funnit alla dessa af Kongl. Maj:t i Nåder gjorda Stadganden och meddelta Förklaringar, vara dels iöranledda af utrönta olika begrepp om Lagens och Föifattningarnes tydning vid omförmälda händelser, dels ock erforderliga att bestämma hvad till fullkomnande af Lagens föreskrifter bör iakttagas, samt följaktligen både i ena och andra afseendet nödvändiga, hafva Riksens Stander velat gilla och godkänna dernsamma såsom ständig Lag, och fä härmedelst sådant hos £• K. M. i underdånighet anmäla. Riksens Ständer framhärda fcc. N:r 55; Uppl, oeii godkänd hos Ridd. och Ad. d, 24 Febr l§i8, — Fräste-Ståndet d. 24 I orgareStåndet d. 24 — —- — Bonde-S åodet d. 2 Mars — Riksens Ständers underdåniga Skrifvelse om Dom fört antal Ledamöter i Kämner. yoch Rädstufvu-Rätter, Underdåniga Shrtfvelser'. 85 Till E. K. Mfå Riksens Ständer Nåden framföra ett beslutet Förslag till ändring i 23 Kip1 §. Rättegångs-Balken i hvad den rörer Domfört antal Ledamöter uti Kämner*' och Rådslufvu-Rätt. Nyssnämnde §. har stadgatratt i de Städer, der Kämners Rätt eger afgöra brottmål, som å ära och lif gå, måge ej färre än fem i thy mål döma: att Rådstufvu-Rätt ej är domför, der ej fem i Ratten sitta: och att i Hof-Rätl böra i vigtiga saker sju vara uti Rätten:
Der blef nu dömdt af konungen, att Aske-pjeskens käresta hade bakat det grannaste brödet, och så fingo de begge äldste prinsarne stå med skammen för alla sina stora ord. Men de tröstade sig så godt de kunde, och mente tro på, att om Aske-pjeskens fästemö också kunde baka, vore hon likväl i allting annat sämre än deras kärestor. Det led så ännu en tid bortåt, och i kungs-gården talades både hit och dit om Aske-pjesken och hans fästemö; men sjelf sade han ingenting, utan var glad när han fick vara i fred för sina bröder. Då hände sig en dag, att konungen lät åter kalla sina tre söner inför sig. Ja, prinsarne gingo, staddes för sin faders högsäte, och frågade hvad han hade att befalla. »Jo,» sade konungen, »jag har väl sett huru edra kärestor baka bröd; men nu lyster mig veta om de också äro slöjdkunniga. Dragen derföre bort, och hemten mig hvar sin väf som de väfvit, att jag så må döma om deras snällhet.» Härmed voro de begge äldste prinsarne mycket väl tillfreds, och lagade sig straxt i ordning med vapen och följe och präktig utrustning, för att helsa på sina fästemör. Men den lille minste prinsen hade hvarken sadel eller gångare, utan måste vandra till fots nu som förr, och fick ändå vara glad när han väl slapp ifrån sina bröders ideliga spe-ord. Vi låta nu de begge äldste konunga-sönerna rida åt sin led, och följa i stället med Aske-pjesken, der han vankar ensam och allena i skogen. Han gick, och han gick, och aldrig hade han så längtat efter någonting som han nu längtade till den lilla råttan. Men allt som han vandrade rann det honom i sinnet, huru ogörligt det vore att hon kunde väfva någon väf, såsom konungen hade befallt. Han saktade derföre sina steg, och blef öfvermåttan bedröfvad; ty allt tänkte han på den spott han skulle få lida, när hans bröder kommo hem med granna väfvar, me’n han hade ingen.
Beviljar R. o. Ad. under nästkommande tre år 400 Edr Bko arli - 301 Den 13 Juni e. m. gen, så anses dermed kunna fullbordas Riksdagarne tiil Konung - Carl X:s död, hvarigenom man hunnit en afslutad period i Svenska historien. Då ett påbörjadt värdefullt litterärt arbete väl ej bör lemnäs ofullbordadt, och då den kunskapsrike utgifvaren med nit och kärlek samt omsorgsfullt utför det åtagna varfvet, så anser jag mig böra väcka den motion, att R. o. Ad. måtte från RiddarhusKassan anordna en summa af 400 Rdr Bko årligen fr. o. m. år 1858 intill slutet af det år nästa Riksdag uphör, för att dermed, på enahanda sätt och vilkor som hittills, fortsätta utgifvandet af R. o. Ad:s protokoll och handlingar fr. o. m. 1627 t. o. m. 1714. Mot utgifvandet af ifrågavide protokoll gjordes vid sisth Riksdag den invändning, att ett dylikt åliggande, om det pröfvades nödigt, tillkomme Staten. Men utom det att denna invändning numera, sedan arbetet blifvit påbörjadt, förlorat mycket af sin vigt, bör derjemte iakttagas, att om, såsom vid förra Riksdagen föreslogs, Ständernas äldre förhandlingar skulle på Statens bekostnad utgifvas, så skulle börjas från år 1521, och således en lång tid åtgå innan man hunne till år 1044, äfvensom dessa handlingar i öfrigt blefve allt för vidlyftiga för att medgifva utgifvandet äfven af hvarje särskildt Stånds protokoll. En annan anmärkn. kommer ock att göras, vid denna Riksdag med mera skäl än vid den förra, att nemi. då svårighet upstår att finna medel till nu förestående kostsamma reparationer, böra utgifterna inskränkas till de minsta möjliga. Men det är just derföre jag i denna tidpunkt framställer detta förslag, på det att R. o. Ad. må kunna på en gång pröfva alla de utgiftsposter, som vid denna Riksdag kunna komma för R. o. Ad. i fråga.
Besv - o. Ekon.-Ulsk. Betänkande JVs 4. 19 lig utskänkningsrättighet.» Just från detta förhållande, först nu från lagstiftningens sida fullt och öppet medgifvet, har jag utgått, då jag framställt de yrkanden, min motion innefattar. Jag har nemligen ansett och anser fortfarande, att då den rätt, som för gästgifverierna i detta afseende åberopas, icke är äldre än den författning, hvarigenom den för 8 år sedan tillkom, den äfven bör vara beroende af de förändringar i nämnda författning, som kunna pröfvas nödiga. Får detta antagas såsom obestridligt, återstår blott att afgöra om den nu yrkade förändringen är af bebofvet påkallad. Ett förnekande häraf synes Utskottet vilja hafva inlagt i sitt påstående att »grunden till utskänkningsrättens medgifvande åt gästgifverierna var hufvudsakligen den, att då man ansåg krogar å landet icke kunna helt och hållet undvaras, det förmodades blifva lättare för polismyndigheterna att utöfva nödig kontroll öfver bränvinsutskänkning å gästgifverierna än å andra ställen» För den år 1855 vidtagna och ännu gällande lagstiftningen om bränvinslörsäljning skulle det således hafva varit en hufvudgrundsats att förutsätta krogarnas oumbärlighet på landsbygderna och således ett behof att efter denna grundsats uppgöra sina bestämmelser. Det är just detta jag bestrider och anser deremot såsom en af denna lagstiftnings största förtjensler, att den utgått från den rakt motsatta grundsatsen, som, i bestämmelserna om kommunernas rätt att låta krogars tillvaro ytterst på dem bero, visar sig förutsätta det allmänna förhållandet, att krogar på landsbygden kunna umbäras. Med nämnda medgifvande är ock en dyrbar rätt landets flesta kommuner tillerkänd, och det liar längesedan visat sig både att de velat begagna sig deraf, och begagnat den på ett sätt, som tillfullo stämplar lagstiftningens förutsättning såsom sund och rigtig. Nu frågas: hvarföre skola icke äfven de kommuner, der gästgifverier finnas, få åtnjuta samma rätt? Hvarföre skola de ensamme vara underkastade ett tvång, som för alla de andra är främmande?
Förvaltnms personal utgöres nemlm af en MilitärChef, 2:ne Militäroch en Civilledamot. Af dessa kunna Chefen och de 2:ne militära ledamöterna, när helst K. M. så för godt finner, endtledigas och mot andra utbytas. Detta förhållande uphäfver så helt och hållet den idé, hvarpå Collegialstyrelse anses hvila, att jag för min del icke kan inse att, med en så beskaffad sammansättning som Förvaltnms af Sjöärendena nu äger, någon egentlig jemförligbet förefinnes med hvad vanligen med ett RiksColkm förstås, eller att uti detta verks nuvarrde organisation kan uptäckas äfven den ringaste grad af tillförlitligare garanti för en sjelfständigare eller sakkunnigare ärendenas behandling, än som bör kunna påräknas af de auktoriteter, till hvilka jag föreslagit att dessa ärenders handläggning borde öfverflyttas. En anmärkningsvärd egenhet, i sammanhang med hvad nu här blifvit anfördt, är äfven, att, sedan AmiralitetsColkm 1791 uplöstes och intill 1803, då Förvaltnm af Sjöärendena stiftades, Sjöförvaltn ns angelägenheter förvaltades dels af ett GeneralAmiralsembete, dels af ett GeneralSjöMilitisekontor, hvilka ingendera voro eller erkändes vara lliksColkr. Dette är, mig veterligen, det enda af detta embetsverk, med hvilket ett dylikt förhållande ägt rum, och gifver åtminstone tillkänna, att åsigten om oumbärligheten af ett RiksColkm, för ledningen af Flottans ekonomiska angelägenheter, icke kan till stöd åberopa gammal häfd.
Riksdaler att utgå af de öfverskotter på Stats-Verkets Intrader, söm för år 1817. äro att påräkna. Riksens Ständer framhärda 8Cc - N:r 90. Uppl. och godk, hos Samtl RiksSsSnden d. 18 April 1818. Riksens Ständers under duniga Skrifvelse angående Se.glations-frihet för Invänar ne i Blekinge och Skåne. I underdånig Skrifvelse den 1 Juli 1815 hafva Riksens Ständer tillstyrkt , att Invånarne i Blekinge okh Skåne må blifva tillåtet, från alla inlastnings platser i förstnämnda Eän sjöledes obehindradt utföra och afhemta Ved, Redskap och Byggnadsämnen af alla Trädslag, med undantag af Ek, samt återföra dem till allautlastningsplatser i Skåne på sätt och med vilkor, som Riksens Ständer lika underdånigt föreslagit, och att enahanda Seglations-frihct må sträckas till utförsel af Spannemål ifrån sistnämda Landskap. Då Riksens Ständer inhemtat , att detta mål ännu icke är af Eder Kongl. Maj:t i Nåder afgjordt, få Riksens Ständer hos Eder Kongl. 19a Underdåniga Skrifveiser. Maj:t i underdånighet anhålla, det Eder Kong!. Majit i Nåder må tackas befordra detsammas snara försättande i sådant skick, att det må kunna Eder Kongl. Majit föredragas samt till Nådig pröfning företagas. Till de af Riksens Ständer i förra Skrifvelsen anförda skäl, utbedja sig Riksens Ständer i underdånighet få lägga: att, då i alla Länder förnämsta medlet till odlingens, industriens och deraf uppkommande alsters förökning är de sistnämndas skyndsamma och förmånliga afsättning j då denna afsättning först bör sökas och erhållas hos egne Landsmän genom utbyte af hvarandras öfverflödiga varor till fyllande af hvarandras brister och behof; då detta utbyte svårligen kan verkställas utan en fri Kommunikation emellan Provincerne i samma Land, samt denna frihet i alla hyfsade Stater utgjort en bland de största omsorger för hvarje upplyst
Någon talan emot den eller dem, som försum mat borgens-förnyelsen väcktes emedlertid icke af advokat-fiskalen’, förmodligen derföre, att han ansåg ingen då lefvande kunna läggas försummelsea lill last, eller ock, hvilket snarast är troligt, emedan det var han sjelf, sorn bordt stanna i ansvar för underlåtenheten. Emedlertid dog advokat-fiskalen; och förklarade derefter befälhafvande amiralen, i resolution af den 17 Oktober 1834, alt någon talan för försummelse i afseende på den underlåtna borgensförnyelsen då mera icke kunde väckas emot någon af flottans tjenstemän, så mycket mindre, som, om än skäl till sådan anmärkning möjligeu funnits, densamma likväl numera icke kunde medföra någon verkan i ersältningsväg, enär alla de personer, som med ifrågavarande mål haft någon befattning, nemligen sjömililie-kommissarien Nyström och advokalfiscalen Nauckhoff V0I'° njed döden afgångna, och deras efter lefvande arfvingar, emot förfältningarne, icke kunde tilltalas för de embetsfel, de aflidne i lifstiden möjligen kunde hafva begått och hvaröfver de ej varit hörda och fått sig förklara, af hvilka alla*, med flera skäl, befälhafvande amiralen förordnade, att kronans fordran skulle ur räkenskaperna afskrifvas. I anledning af denna resolution, som, enligt 7 §. i Kongl. Kungörelsea den 11 December 1830, underställdes Eders Kongl. Maj:t Kammar-rätts pröfning, väckte nämnde rätts] advokatfiskal ersättningstalan emot befälhafvande amiralerna, friherrarne Lagerstråle och Lagerbjelke, under förmenande, att det, i grund af Eders Kongl. Maj:ts Krigsoch Kammarkollegiers kungörelse § Kongl. Maj. ts Nåd. Skrifvelse, N.o 27. af den 26 Februari 1817, hade ålegat befälhafvande amiralen att om borgensförnyelsen påminna Eders Kong!.
Domkyrko-tunnor, som från kvrkoherbergena utgått;” samt den sednare eller Huss ansett Rikets Ständer böra hos Kongl. Maj:t i underdånighet göra förnyad framställning i ämnet och: begära, alt meranämnde 124 tunnor spanmål. mätte få af Hernösands Stift, an-, vändas. Statssamt Allm. Besv.- och Ekon. Utskottens Utlåtande, iV:o i2. 3 Utskotten .häfva tagit kännedom icke allenast af 'berörde mothmer och livad vid desanrmas föredragning hos respective Riks-Stånden blifvit yttradt, utan äfven af Rikets Ständers vid de irenne sistförllutna Riksdagarne till Kongl. Majit i ämnet aflåtne underdåniga skrifve!,ser; af Upsala Consistorii öfver den sista ai' dessa skrifvelser infordrade, den 29 Mars 1842 i underdåjvighet afgitne utlåtande; af Hernösands Consistorii påminnelser vid samma utlåtande; samt af förstnämnde Consistorii den 28 Aug. sistl. år daterade ytterligare utlåtande i ämnet. Då Utskotten nu gå att, i anledning af berörde motioner, afgifva yttrande, torde Utskotten först böra hänvisa till hvad, som uti denna fråga blifvit i sednare tider åtgjordt. Sedan nemligen frågan vid 1823 års Riksdag förevarit och Rikets Ständer hos Kongl.
Icke eller är fråga här om sättet att med eller utan tillhjelp af fingrarna räkna till 10 och uti 10-tal, utan såsom jag nyss nämnde, huruvida 1 O-delningen bör antagas för mynt-enheten och det är derom beslut nu skall fattas. Dä jag förra gången yttrade mig, upptog jag frågan ur en allmännare synpunkt, men kan denna icke' göra sig gällande hos BankoUtsk. och R. St, så får jag, frän det mera poetiska, som efter min tanke ligger uti biskop Agardhs förslag, nedstiga till det mera prosaiska uti Ftsk:s betänk, och dä måste jag instämma i Ilr Gripenstedts yttrande, att, om decimalsystemet skall införas, Frih. Wredes förslag är vida bättre än BankoUtsk:s, emedan det förra åstadkommer mindre rubbning i nuvar. förhållanden, och, om R. St. skola antaga något af de föreslagna systemen, förordar jag derföre Frih. Wredes. Hr Rosenblad, Bernh.: Ehuru i lmfvudsaken förekommen af Hr Gripenstedt, har jag likväl begärt ordet, för att till besvarande apptaga några här framställda anmärkmr. Man har, såsom stöd för bibehållande af vårt nuvar. 12-taliga mynt-system, anfört, att det är Germaniskt och af de fleste Germaniska folkslag antaget. Det förhåller sig visserligen så, men det är äfven en sanning, att hos större delen utaf dessa folkstammar af Germaniskt ursprung, har en reform i detta system skett med den största lättnad. Jag har sjelf öfverlefvat en sådan reform under mitt 3 eller 4-åriga vistande i Preussen, dä der infördes en visserligen ofullständig decimalräkning, dii man fördelade en thaler i 30 silber-groschen i st. f. att den förut delades i 24 gute och 42 s. k. schlechte-groschen. Detta skedde utan svårighet, och räkningen blef allmän, så att, när jag 10 är sednare besökte detta land, hörde jag knappt någon räkna efter den förra myntfördelningen. Gr.