Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Spannmålen, fullkomligt ren, bör ej väga mindre än 135 lispund Hågen, 11^ lispund Kornet, samt 9 lispund Ha tran; från dessa Magazin skulle sedan ingen tunna Spannmål säljas hvarken högre eller lägre, än 24 sk.s förhöjning på Markegången, hvaremot Krono - Den 13 dpril. 287 Fogden skulle åtaga sig ansvara för ali intägtning å Spannmålen samt ordentlig tillsyn öfver Magazinet. Genom denna författning skulle den skattskyldige göra sin flit att producera god Spannmål samt bortaccordera och försälja den innan leverans-tiden, för att kunna lemna penningar; äfvensom alla tärande classer skulle skynda att skaffa sina b?hof, genom den förhöjning de annars måste vidkännas, af mindst 24 sk. Banco ä tunnan. Uppbörden börjades den t Febr., då hvarje Socken efter pålysning skulle inställa sig till liqviderande. Vid contanta betalningar kunde en vara Fullmägtig för flera hemman , hvarigenom många tusende dagsverken skulle besparas, både till enskildt och allmän nytta, hvilka nu onyttigt användas på de mångå stämmorna, som alltid äro förknippade med fylleri; och hvilket äfven redan lemnade KronoBefallningsmannen tillräcklig tid att vårda Magazinen, då efter uppbörden han sedan vore fri. I Mars månad skulle hvarje egendoms innehafvare äga rättighet att inlemna Spannmål med samma rabatt, som den skattskyldige, till 4 procent af det värde egendomen vid taxeringen erhållit, så att ett hemman af 5000 I\:dr Banco värde skulle äga rättighet inlemna Spannmål till 200 R:dr Banco. Somconsuintionen ej härigenom förminskas, behöfver man ingalunda frukta, att våra Ma - 238 Den 13 April. gazin skulle öfverflöda , hvilka omöjligen i hvarje Augusti månad kunna innehålla mer än öfverskottet al vår pioduction, som ej det året kan consumeras, och för att säkrare vinna detta, kunde rmm ännu mera höja priset på säden i Magazinetj från 2 4 till 32 eller 40 sk.
I händelse af ett krig med vår granne i öster, måste armén samlas i Stockholm och trakten deromkring. Stockholm ligger på en sådan plats, att dess förbindelse åt sjösidan med det öfriga landet aldrig kan afskäras; och man kan med all sannolikhet antaga, att hefästnings-linierna komma att läggas så, att ej heller förbindelsen till lands kan afbrytas, äfven om fienden skulle stå på ömse sidor om staden. Denna punkt är belägen på det bröst, der Sverige skjuter ut i Östersjön, och en armé der kan försvara landet ända från Dalelfven till Motala ström. Många af eder, Mina Hrr! torde kanske tro, att Sverige icke eger förmåga att öka sina stridskrafter utöfver deras närv:de numerär. Jag vill då med några få ord omnämna, hurudan Sveriges krigsmakt var i fordna tider. Gustaf Adolf egde år 1630 en armé af 38,000 man inhemska och 36,000 man värfvade utländska trupper. Sverige, dess Österhafs-provinser inberäknade, hade då en folkmängd af endast 1 och f million. Efter 30:åriga krigets slut, då Sverige egde en befolkning af omkring 2 millioner menniskor, uppgick den stående hären till 52,000 man, 42,000 inhemska och 10,000 värfvade utländska. Carl X hade en armé af 60,000 man; och Carl XI bragte Sveriges försvarskrafter till den höjd att vid hans död 1697, den stående, i fred underhållna, armén utgjorde 65,600 man. Under sådane omständigheter, och då Sveriges befolkning nu är ungefär dubbelt så stor, som under de nämnda tiderna, vore det väl besynnerligt, om vi ej skulle vara i stånd att uppsätta och på fredsfot hålla en armé af 50,000 man, helst när alel ar af denna armé, eller 20,000 man, endast öfvas under en tid af knappa 4 månader. Det är eget, att när en rättsfråga uppstår i Europa, när det gäller sanningens och mensklighetens seger öfver despotismen och förtrycket, då uppstår hos oss en känsla, som manar oss att deltaga i striden, och denna känsla underblåses då af pressen, som tager sina lurar och blåser oss till kamp.
Hon var georgiska och kunde liksoni vi icke niycket ryska, inen fastaii samtalet fördes pk mycket haltande fötter kom det Bast det var dock så bra i gtng, a t t inan @ rna kiincle kalla, det animeradt. Detta var v h iiunnas förtjanst. Hon hade en förvånande lätt uppfattiiiiigsföi.~riBga. Dessiitoni s2,g Iion så öfverströininande glad ut, och lieniies saininetsbruiia, varma och vänliga ögon spel.ade af sh mycket lif och ineddelsaniliet, a t t der, ovillkorligen verkade smittande. Hori tycktes icke alls diiga att ill.ustïeïa v %ra förestiillningar om en nunnas beklagansvärda lott. Hennes drlikt var mycket torftig. Både doket. och klädningen sågo mycket ' slitna ot, och den farg, som en gHng hetat svart, skiftade nu i alla iiiöjliga gröna förtoningar, inen glad var hon &amp; lid&amp;. Kanske var det förakt för världen och dess fifanga. som gaf sig uttryck i denna torftighet. Hon var icke sh ung längre. vår innntiBa nunna, och klostertukten gör, som bekant, sitt basta för a t t peta bort alla toilettgriller. Troligen hade hon natt, det stadium, som Diogenes kallar gudomligt - a t t intet behöfva. Emellertid visade Iion oss sin kyrka, och det skedde ined eii nästan moderlig ömhet för minsta sinåsak. Det fanns dock icke mycket a t t visa, om jag undantager en mängd byzantinska stafflibilder af obestritiligt varde. Vi kommo just från katedralen och funno vid jämförelsen denna kyrka icke sk litet arm. ' Syster Sofia måste ha läst det i vårt minspel och ftitt en ingifvelse a t t göra något för sin kyrkas heder, ty plötsligt stannade hon och visade oss en sten i golfvet. wSe här, sade hon med ett uttryck af djup vördnad, whär ligger den store kung Mirian, l) begraf ven ».
Ank. till Exp, Utsk. den 26 Maj, kl. 12 middagen, Betänkande, i anledning af väckte motioner, angående ändringar uti eller tillägg vid författningarne om lumpsamling. I detta ämne hattill Utskottets handläggning blifvit remitterade : ilo. Ifrån Häglof. Padder skåpet och Adeln: Ett af Herr von Posen, Georg, afgifvet memorial, hvaruti lian,efter framställning af de olägenheter, som de orter få vidkännas, hvilka öfversvämrnas af Lumpsamlare, uppgifvit såsom medel lill afhjelpande deraf, att insamlingen af lumpor borde ske districtvis samt papperbruksidkare hålla derinom bosatte Commissionärer, som uppköpte lumporne, hvilkas afhemtning till bruket derefter åläg bruksidkare!); att denna ordning icke hindrade någon täflan emellan alla de pappersbruk, som önskade erhålla lump från de district, der varan vore tillgänglig; äfvensom att de, hvilka egde lumpor att afyttra, funno afsättnrngsställen utan att hemsökas af kringstrykande lumpsamlare, hvilka, under skydd af deras lumpsamlare-pass, äro på landet så besvär lige, att med skäl må önskas befrielse från dem; och har motionären såsom följd häraf föreslagit: i;o att inga så kallade lumpsamlare-pass må utgifvas , vare sig af Konungens Befallningshafvande , Magistraten eller af pappersbruks-idkare ; och 2:0 att lumpsamlingen måtte ske af i orten boende, kände, välfräjdade personer endast så vidsträckt att desse personer ej behöfde pass. Om desamma antoges af socknarne sjelfve, som häst kunde bedöma deras frejd, och pappersbruks-idkaren för öfrigt sjelf drog försorg om att inom vissa district erhålla commissionärer, hvilka upphandlade för hans räkning lump, sä att hvar och en visste hvarest lumporne kunde afyttras, och hvarefter bruks-idkaren endast hade att ombesörja lumptranspoi ten från upphandlare!) till bruket. Harige - Allm.
Fylleri och dryckenskap, angående ändring i Kongl. Förordningen den 24 Aug. 1813 om. III. 88, g3. R. 28g. XV. B. 248. A. 399. XVI. E. 108. U. 25o. XVII. A. 52. Fyllnads-afgift, angående fördelning af en, på bevillningssumman, i händelse af större statsbrist, än den beräknade. XXI. B. 135. A. i47. Fång-gevaldiger, om rättighet för, att vid fångtransport begagna särskild ridhäst. V. B. 186. A. 299. FältförvaltningsReglemenle, 0111 belöning för utarbetande af ett nytt. Se Ekholm. Fängelserna och arbets-inrättningarne i Riket, angående verkställd granskning af Styrelsens öfver, redogörelse för år 1831. Se Revision. Förbrytelse, rörande ansvar för förnyande af, hvarför man ännu ej undergått bestraffning. Se Åtal. i3 ( 98 ) Förbud, angående, mot införsel af vissa utländska fabriksoch galanterie-varor. II. i38. III. Förfalskningsbrott, om ändring af straffet för. XIV. 13. 207. XV. A. 240. FörlikningsDoiustolar, örn inrättande af. X. B. 397. X!. 113. XII. A. 107. Förmyndare, örn hinder för Fader att vara sitt barns, m. ra. VIII. B. 2Ö2. A. 293. — huru han bör ansvara för ränta å myndlingens capital. VIIL 13. 2Ö2. Å. 291. XIII. U. 29, 58. A. 71. E. 235. — att då någon dertill förordnas af annan Domstol, än den UnderRätt, i hvars Domsaga förmyndaren bor, sistnämnde rätt må erhålla viel af förordnandet. VIII. B. a52.
Elis Schröderheim räknades af sina samtida afgjordt bland landets främsta litterära krafter, och det vållade säkerligen ej ens i tysthet någon gensaga, att konungen satte in bland de första tretton i sin akademi »den vittre Man» – det är Gustaf III:s egna ord – »som med så ädel skrifart vet att pryda de allmänna författningar, som utgå af det ämbetes skyldighet han i Riket bekläder». Ty utom sina officiella skrifters förträfflighet – och detta tidehvarf, som icke kände våra ofta kinesiska och småaktiga gränser mellan litteratur i allmänhet och hvad vi gifva hedersnamnet skönlitteratur, satte värde på att också denna arts aktstycken presenterade sig i språklig högtidsdräkt – var Schröderheim känd som en af landets främste vältalare. Hur utomordentligt lätt och spelande han rörde sig i den gladare stilen, det visste hela hans generation, ja, hvar och en, som deltagit i tidens sällskapslif, men äfven i fråga om allvarlig vältalighet, i äreminnesstilen, som kräfde så mycken flykt, så fint öra för språkrytmens tonfall, var han en mästare. Han hade visat detta först genom sitt griftetal öfver excellensen v. Liewen 1781 och sedermera i en hel följd af præsidieoch åminnelsetal, bland hvilka senare de båda förträffliga öfver Creutz och Höpken värdigt ställa sig vid sidan af det bästa vår akademiska retorik kan bjuda på. Schröderheims vältalighet var danad i frihetstidens, framför allt i Höpkens skola – den lider särskildt af en tung satsbyggnad, en sorts ofta allt för tillkrånglad ciceroniansk syntax, men utan att kunna täfla med Lehnbergs i känsla för meningarnas klang och musikaliskt fraserade slutfall eller med Gustaf III:s i hänförande eld, har den både smak och fart. Schröderheims litterära uppfattning var naturligtvis för öfrigt rent sjuttonhundratals-mässig, men utan blind dyrkan af antiken.
Discussionen har klarligen gifvit tillkänna att här äro 2tne särskilda opinioner, den ena, som vrkat odeladl bifall till PresteStts beslut, och den andra, som yrkat åtskilliga andra bestämmelser, mer eller mindre afvikande från PresteStts beslut, och den som hufvudsakligen fört denna sednare opinionstalan har varit Gr. Frölich. Om den ädle Grefven tillåter, att de som ej tänka lika med honom få propos. å hvad de önska, så får ju Hr Grefven tillfälle alt i conlra-propostn söka göra sin och siria vänners tanke gällande. Jag anhåller att få den propos., som Hr von Hartmansdorff begärt, och att man ej här må förspilla tiden med onödigt prat. Hr Hjerta: Jag tager mig friheten fästa R. o. Ad:s samt HivFrih. o. Landtnäs uppmärksamhet derpå, att såvida allas meningar skola göra sig gällande, så måste här ovillkorligen voteras öfver contra-propostn; men då jag icke bort något allmännare understöd lemnäs åt den sats, som jag drifvit, så ehuru jag ej kan annat än vara lifvad af den innerligaste öfvertygelse alt hvad jag vågat föreslå vore det enda rätta, anser jag det dock vara ändamålslöst att upptaga liden med yrkandet af en sak, sorn ej funnit understöd, och för att ej föranleda något afsteg ifrån formerna, skall jag ej yrka någon propos. på mitt förslag, utan förena mig med Gr. Frölich. Gr. Frölich: Hr von Hartmansdorff har genom sitt sista yttrande ådagalagt ett ganska vackert prof derpå, an tingen alt han alldeles icke följt discussionen, eller också att lian icke erkänner att min rätt att få propos. är lika god som hans. Jag vill ej upptaga det försök han gjort att missleda Ståndet till resultäler, sorn aldrig kunnat äga rum, 3.8 Den a'i Mara f. ra. nm min anhållan blifvit efterföljd. Hr Frih. o. Landtm. ilar föi U,.i al, att PresleStis beslut egentligen blott innefattade
Propos. i denna del. Frih. Åkerhjelm: Jag anhåller få tillkännagifva, att jag, likasom II. o. Ad:s fleste ledamöter inom Utsk:t., tillhört minoriteten. Behofvet af relflade gevär är af Hr Björnstjerna redan ådagalngdt, och jag hoppas att B. o. Ad. måtte, med afslag å StatsUtsk:ts hemställan, bifalla hvad K. M. för ifrågav:de ändamål äskat. Hr Montgomery, Robert Nils Germund: I öfver ensstämmelse med min mot denna punkt afgifna reservation, får jag på de skäl, som redan blifvit anförda, instämma med de begge sista talarena. Efter härmed slutad öfverläggning, framställdes först propos. å bifall till Utsk:ts hemställan, dervid svarades nej, hvarefter gjordes propos. om afslag derå samt beviljande af det anslag, K, M. för ifrågav:de ändamål äskat; och biel denna sednare propos. med ja besvarad. 106 Den 11 April e. m. 37:de punkten, ang:de anslag till fortsättande af Carlsborgs fästningsbyggnad. Utskits liemställan bifölls. 38:de punkten, ang:de anslag till fortsättande af fästningsbyggnadsarbetena vid Carlskrona Hr Brakel, Mauritz: I afs:de å denna punkt får jag anhålla, art det af K. M. för denna vigtiga fästning begärda anslag måtte utan nedsättning beviljas. Frih. Åkerhjelm: Den af Chefen för IngeniörKorpsen up gjorda kostnadsberäkning uptager för befästningen på Kurrholmen blott 80.000 rdr årligen, och StatsUtsk;t har ansett sig icke böra gå utöfver denna summa. Jag anhåller att detta StatsUtsk:ts tillstyrkande mätte bifallas. Hr Brakel: Jag vet icke om det är jag eller Frih.
Olyckligtvis, för både värdfolk och gäster, blefvo dessa förhoppningar på ett sorgligt sätt gäckade genom en svår förkylning, som fru Crusebjörn under flyttningen till det nya hemmet ådrog sig, och som hos den till utseendet så kraftiga konstitutionen kvarlämnat en stor mottaglighet för olika sjukdomar, som i oafbruten följd aflöst hvarandra och tvingat fru Crusebjörn att dels vid badorter, dels vid Sofiahemmet söka återvinna hälsan, hvarigenom sällskapslifvet i Umeå till stor del måste gå miste om hennes uppmuntrande inflytande. Under hälsans dagar och äfven sedan, i den mån krafterna medgifvit, har fru Crusebjörn dock visat, hvad man under lyckligare förhållanden kunnat vänta af henne såväl inom sällskapskretsen som ock för de allmännyttiga värf, åt hvilka hon ägnat sitt intresse. Så står elementarskolan för flickor i stor tacksamhetsskuld för den storartade framgången af en under hennes auspicier för skolan anordnad basar, där hennes organisationsförmåga kraftigt bidrog till det gynnsamma resultatet och förvärfvade henne stort och allmänt erkännande. Som ordförande uti Skyddsföreningen har hon för denna viktiga gren af kvinnans verksamhet lagt i dagen ett stort och lefvande intresse, hvilket äfven ägnats andra allmännyttiga angelägenheter och välgörenhetsföretag. Genom oförstäldt och tröstande deltagande i andras smärtor har hon förrådt det stora värde, som bör sättas på hennes vänskap. Uppriktigt är därför det beklagande, som uttalats öfver att hennes brutna hälsa ej tillåter henne att utöfva den verksamhet, hvartill hon af sitt hjärtelagmanas, och ej mindre varma och uppriktiga äro de önskningar och förhoppningar, som allmänt hysas, att hon med återvunna krafter snart måtte åter intaga den ledande roll, hvartill samhällsställning och karaktär berättiga henne. W. Sigrid Dickson, född Sparre. Med den artiga skrifvelse från Malmö residens och dess härskarinna, fru Sigrid Dickson, född Sparre, som till redaktionen öfverbragte här bifogade porträtt, följde ock fru Dicksons lifligt uttalade önskan, att de rader, som skulle åtfölja detsamma, måtte inskränkas till de kortast möjliga biografiska data.
Orsaken till de klagomål, som så ofta förspörjas mot Räntetagarne, härflyter från de mindre billiga pretentionerne mot Räntegifvarne ej directe af Räntetagarne, ty då de sjelfva bära ripp sin spannemål, förspörjes sällan några klagomål, men de bortlemna den oftast åt Commissiouairer, eller bortsälja den till personer, som då skola bära upp den; och enär dessa derpå vilja vinna, uppstår prejeri mot Räntegifvarne, och klagomål deröfver. Jag får dessutom påminna, att, enligt Författningarne, äger den, som är missnöjd med Markegångssättriingen, attklaga i Kongl. KarnmarCollegium , som deröfver dömmer. Hvad åter angår de anmärkningar, hvilka blifvit gjorde mot Utskotten, för det Utskotten icke antagit Friherre Palmsljernas motion, så har Herr Hjerta misstagit sig, då han sagt, att Utskotten begagnat Friherre Palmstjernas misstag i ett afseende, för att få afslag å hela motionen; förhållandet är icke så, ty Utskotten hafva serskilt och vidlyftigt behandlat alla delarne af hans motion. Men Utskotten hafva icke kunnat antaga densamma af skäl, att, enligt hans förslag, skulle ingen uppsägning till lefverering in natura ».74 Den n November c. rn. ionna ske, oell då en sådan uppsägning både interesserar Räntetagare och Räntegifvare, ville ingen inom Utskotten ingå uti Friherre Palmstjernas förslag. Räntegifvarne ville ej undvara uppsägning i goda år, då Markegåogen skulle blifva för hög, och Räntetagarne ville icke undvara densamma under missväxtåren, då Markegången skulle blifva för låg. Jag skall visserligen icke bestrida en återremiss, men med den kännedom jag äger om förhållandet inom Utskotten, tror jag ej, att Friherre Palmstjernas förslag kan blifva antagit. Afslag å Betänkandet bestrider jag deremot alldeles. Friherre Cederström:
Men då fråga blir, att döma emellan dem och huruvida opinionen mera omfattar den enas eller den andras grundsatser, måste det väl icke vara helt och hållet utan betydelse, hvilkendera sidans tidningar äro bäst accrediterade och mest lästa i landet; åtminstone vet jag icke, hvad det skulle betyda, om icke att allmänheten närmare delade deras tänkesätt än de andras, som hafva ett färre antal läsare? Man har återkommit med den negativa invändningen, att de, som föreslå något nytt i detta fall, icke kunna lemna någon borgen för dess fullkomlighet. Jag instämmer till en del i denna tanka, ty jag vet, att ofullkomlighet vidlåder alla menskliga företag; men skall man väl derföre icke taga någon ledning af den erfarenhet, som på ena sidan vittnar om gifna missbruk, hvilka kunna och böra afhjelpas, och på den andra sidan framställer rättvisans oafvisliga fordran, att samhället icke må utesluta en talrik och upplyst andel af sina medlemmar från utöfningen af medborgarens största och dyrharaste rättighet? Den värde talaren har äfven sagt, att ropet på representationsförändring icke hördes efter 1809 års riksdag. Jag ber då att få föra honom till minnes, om det icke just var 1809 års Constit.Utsk., som uttalade den grundsats, att ståndsinrättningen borde upphöra, ehuru resultatet af dessa mäns fosterländska bemödanden alltsedan blifvit uppskjutet och omintetgjordt. Han har sagt, att ropet vanligen rättat sig efter riksdagarnas resultater, och att det Den «3 October f. ra. 39r, afstadnade efter 1823 års riksdag, med hvilken han förmodar, om jag rätt uppfattat hans yttrande, att publiciteten företrädesvis varit belåten. Jag ber derföre att få erinra, om det icke var just efter 1823 års riksdag som de flesta uppsatser om nödvändigheten af en representationsförändring blelvo synliga i det allmänna, såväl i tidningsartiklar som i böcker och brochurer?
Ater stodo de gamla lekoch barndomskamraterna hand i hand och betraktade hvarandra länge med glänsande ögon, som sökte de känna igen och åter inpränta hvarje minsta drag. Och fastän det oroliga stimmet bullrade rundt o m dem, röster helsade, ropade, skrattade, hörde de det knappast, sade själfva näppeligen ett ord. Störst var öfverraskningen för Kurt; han hade icke beräknat, att Sonja ' skulle hunnit bli så utvecklad, han hade gömt henne i sitt minne, sådan han såg henne för de tre åren sedan. Hur vacker hade hon icke blifvit! Huru varmt lyste ej hennes bruna ögon, hvilken täck o c h frisk rundning öfver hennes kind! Och så det där glada, gamla leendet kring munnen, det hade då åtminstone de tre åren ej kunnat röfva bort af den forna Sonja. Aldrig förr hade det fallit Kurt in att föreställa sig henne som en skönhet och att uppleta några behag bland fräknarna och solbrännan, o c h han blef därför så förbluffad, s o m om någon vänlig fé med ens skapat en skön prinsessa af det barn till askunge, han väntat sig få se, Det fanns j u icke en tum kvar af den forna flickans skrangliga, kantiga former hos denna smidiga, mjuka gestalt, som i den eleganta, åtsittande vårkappan aftecknade sig så väl i den klara majdagsluften. Ändtligen var den stora glänsande middagen slut — » ändtligen » suckade Sonja. Ty hon hade visserligen hela Liden haft Kurt vid sin ena sida och fadern vid den andra, men alla de öfriga gä- sterna hade äfven anspråk på hennes intresse och uppmärksamhet, och hon längtade att få spraka ostördt med barndomsvännen. » Om du visste, hur jag brinner af längtan alt åter få föra dig omkring i vår kära gamla park härute » sade hon, när hon efter middagen trädde sin arm under hans o c h drog honom med sig utför terassen. » Mins du hur rgsligt roligt vi ha haft där tillsammans — många, många gånger, hur vi hade lekstuga där borta i grottan, o c h vi lekte herre o c h fru, o c h hade trädgård utanför med potatis o c h reseda?
Hiir menas icke dem, som hafva god ksssa och diirfor oberoende af ekonomien Iruma stHUa sin kosa hvart de vilja eller dem som hos sina narmaste anhoriga p i landet finna en sjalfskrifven tillflyktsort. Kej, det g u e r det ojlimforligt mycket storre antalet efter rooch stillhet trangtcande arbetsmyror, hvilkas tillghgar ej tillAta en liing&amp; och dvbarare ress och som ej hafva nigra afsevkda besparingar att offra p&amp; nhgra veckors valbehoflig sommarhvila. Och afven mingen, som for afslutandet af ett viktigt arbete, skrifvandet af en afhandling, lgsandet p i en esamen o. s. v., omojligt i staden kan finna det ostorda lugn som behofves, torde en landtlig tillflyktsort, oppen afven om vintern, frainstii som ett hkligt framtidsmiil. Idealet far alla dessa lugnoch ' hvil6sokande vore val att ett stiille fnnnes, dar ett ruin alltid $ode fadigt for dem .nar helst ae ville eller. kunde begagna det, att detta stalle vore viil belaget, ej clyrbart samt att niigon person som en god fi! toge viird diirolq och sorjde for de materiella behofven. HSirrned niigra forslag hurn detta onskningsmiil mojligen lnmde f orverkligas. Ett forslag lyder: Niigra ekonomiskt oberoende frubtiinmer, frnar eller ogifta, skulle, tilltalade af den i d h att en landtlig tillflyktsort nll.tic1 stod till reds for deras rakning, vilja ordna ett angengmt hem iit sig, hvilket slzulle goras sii stort, att det,afven kunde emottaga ntgra betalande gaster. Pii detta satt skulle ett slags Ironsortinnz bildas, som geinensamt bure den ekonomiska risken, ansvarade for det hela och anstiillde och afl~nade en husmoder, som sorjde for hushiillet.