Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Commerce-Collegii Kungörelse af den g Februari 1824, angående lumpsamlingen, måtte sålunda i Nåder förklaras, att inga andra personer må till lumpsamling användas, än sådane, hvilka äro hos Pappersbruksägaren mantalsoch skattskrifne samt derstädes ega sin bostad; att dertill företrädesvis böra användas personer, hvilka till annat arbete äro mindre tjenlige, såsom afskedade krigsmän m. fl.; att desse icke, under hvilken förevändning som helst, få medhafva hustru och barn; att passet dels icke må för hvarje gång utfärdas för längre tid än tre månader, dels icke gälla för flere än en enda person, och dels innehålla bestämd uppgift, huruvida passhafvaren eger att medföra något eller några slag af bytesvaror, och i sådant fall äfven bestämdt utsatt, hvilka slag; samt att y:de momentet måtte erhålla den förändrade lydelse, att ”om lumpsamlare, som med pass är försedd, besvärar allmänheten med tiggande eller idkar annan handel eller rörelse än den, hvarå passet lyder, eller eljest öfverträder ordning och sedlighet, han skall anses hafva förverkat rättigheten att vidare begagna sig af passet, och då böra genom Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes försorg försändas till sin hemort, på husbondens bekostnad, så vida han icke sjelf eger tillgångar att ersätta kostnaden för sitt hemförskaffande; äfvensom att Kongl. Majit i Nåder måtte anbefalla noggrann efterlefnad af nu gällande stadgande om Konungens Befallningshafvandes åliggande att uppmana pappersbruksägarne att i hvarje socken, der de vilja samla lump, hålla en bofast man såsom ombud, genom hvilkens försorg lumpen uppköpes och till Bruken afsändes, så att dymedelst behofvet af kringstrykande lumpsamlare undanrödjes. De anmärkningar, hvilka föranledt återremissen hos Höglofl.
Enär sålunda endast ett Stånd godkänt Utskottets förslag och intetdera af de utaf öfriga Stånden fattade, härifrån-skiljaktiga beslut kan sägas företrädesvis närma sig samma förslag, men Ridderskapet och Adeln samt B reste-ståndet uti sina beslut sammanstämma, föranlåtes Utskottet häraf, att inbjuda Borgareoch Bonde-ständen, att med Ridderskapet och Adelns samt Presteständets beslut sig förena. Antages icke denna inbjudning, lära omröstningar böra ega rum, hvarvid, med antagande af Utskottets förslag till japroposition i hufvudsakliga voteringen, först måste afgöras hvilketdera af de derifrån skiljaktiga besluten skall blifva kontraproposition i samma votering: Bevillning!-Utskottets Memorial, N:o SS. a) om kontrapropositionen: 8i 143:o Den, som till kontraproposition i hufvudsakliga voteringen, angående ullgarn, anlager Ridderskapets och Adelns samt P reste-ståndets beslut, att bibehålla gällande bestämmelser, nemligen: Kamullseller redgarn: ofärgadt, otvinnadt och odubbleradt 1 skalp, 6 sk. utförselstull, färgad t, tvinnadt eller dubbleradt 1 skålp. 8 sk. dito, Kardulls ofärgadt, otvinnadt och odubbleradt 1 skålp. 18 sk. införselstull, färgadt, otvinnadt och odubbleradt 1 skålp. 20 sk. dito, färgadt, tvinnadt eller dubbleradt, eller så kalladt Brodérgarn 1 skålp. 16 sk. dito. Streichgarn för fabrikstillverkning af sådan heloch half-ylleväfnad, hvartill, uppå serskild anmälan bos Kommers-kollegium, utländskt så beskaffadt garn pröfvas erforderligt, och med af Kollegium lemnadt tillstånd: ofärgadt 1 skålp. 8 sk. införselstull. färgadt ,1 skålp, 10 sk. dito, löstal ja; den, det ej vill, röstar
Kammar-rättens advokatfiskal genom 23 § uti Kongl. Maj:ts Nådiga instruktion för nämnde verk den 15 Oktober 1831 tillerkänts »12 procent af alla de medel, som efter hans handläggning uti Kronans eller andra allmänna kassor inflyta^ dels ock att enligt 46 g i nämnda instruktion blifvit till uppmuntran för betjeningen inom Öfvcr-revisions-departementet att med desto större flit och uppmärksamhet handlägga revisions-göromålen samt med afseende å de ringa sportler, kansli-betjeningen inom Kongl. Kammar-rätten åtnjöte, stadgadt, att af alla de medel, som inllöto i anledning af gjorda anmärkningar vid de till årsrevisionen hörande räkenskaper anslogos 25 procent, hvaraf anmärknings-författaren skulle erhålla 15, kontors-förmannen 5 och de öfrige 5 procenten fördelas emellan kansli-betjeningen; ^hvarvid dock bör iakttagas, att dessa procent beräknas endast af sådana medel, som uti Kronans eller andra allmänna kassor verkligen influtit och förutan anmärkning aldrig skulle kommit dem till godo;* och som, hvad först angår den föreslagna nedsättningen uti aktoratsoch anmärknings-procent, Utskottet finner, att, då den granskning af Rikets Ständers revisorer, som de allmänna räkenskaperna undergå, i allmänhet icke afser sjelfva sifTer-beloppen, det för behörigt iakttagande af Statens inkomster är af vigt, att räkcnskaperne varda i Kongl.
Jag ämnar för min del icke eller bevilja varubelåning? men som jag (rodde, att mina grannar skulle vara af andra tänkesätt, och tiden var så långt liden, önskade jag, att frågan för i dag måtte få hvila. Om mina grannar med flere värda Ledamöter vilja bifalla UtskoLtets Utlåtande, kan saken snart vara slut, och då har jag ingen ting emot, att den genast företages. b) Utlåningsgrunderne. Att utaf den fondj stor 8 millioner Den 27 November. Riksdaler, som hittills fått användas såsom Lån mot namnsäkerhet och borgen, samt funnits för behofvet otillräcklig, ej något må anordnas för utlåningar på magazinerade handelsvaror. Ridderskapet och Adeln fann, uppå. gjord proposition, för godt gilla Utskottets Utlåtande i denna de]. Att icke eller för låns meddelande på ritorr säd i magaziner inom Stapelstäderne, någon tillgäng kan sökas uti den fond af S millioner Riksdaler, som nu är i fråga. Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken gjorde proposition till bifall å BancoUtskottets yttrande i denna punkt. Ropades Ja. Att 6000 R:dr, efter enahanda beräkning som hittills j må såsom högsta Lånebelopp bibehållas , och att minimi-beloppet må utsättas sålunda, att i nytt lån må kunna sökas och. beviljas ända till och med 7 00 R:dr. Herr von Hartmansdorff'. Jag tillstyr-? ker bifall å Utskottets första Betänkande i denna del, eller att minimi-summan må utsättas till 2Öo R:dr. Herr Hjerta: Likasom förra gången, då denna fråga förevar, får jag upplysa, att ganska betydliga delar af Discontfondeu 138 Den 27 November. utgå till lån, som primitift äro under a5a R:dr. Det sätt, hvarpå allmänheten blifvit inlockad i Disconten, har visserligen vållat dessa små lån; men äfven många tjenstemän finnas, som taga sådana lån, och som göra afhetalningar till större belopp, än som föreskrifvit är, Jag tror, att en rubbning i delta afseende skulle vara af ganska menligt inflytande för denna rörelse.
Betänk , N;o 91. deles än ytterligare förökas, så att den ersättning, soin blifvit af Rikets Ständer beviljad icke framgent blefve svarande mot det ökade besväret, Rikets Ständer ansågo sådane åtgärder böra vidtagas hvarigenom en lämplig ersättning för samma besvär kunde i framtiden, då sådant erfordrades, komma de post-skjutsskyldige till godo; hvadan Rikets Ständer, för att bereda en sådan åtgärd, i underdånighet anhöllo det Kongl. Majit mätte täckas låta anställa en undersökning och uppskattning af de friheter och förmåner, som äro post-hemman och post-förare medgifne, samt i hvad mån dessa friheter och för måner kunna anses motsvara eller öfverskridas af kostnaden för post-skjutsens bestridande; och att Kongl. Maj :t derefter måtte i Nåder meddela Rikets Ständer såväl de resultater, hvilka en så beskaffad undersökning kan lemna, som ock den Nådiga Proposition, till hvars afgifvande Kongl. Majit, tor beredande åt post-förare af en rättvis, och post-skjuts-besväret verkligen motsvarande, ersättning kan i Nåder finna sig för» anlåten.
Rosenstein gjorde till och med » lifliga föreställningar mot stiftarens beslut i denna del. » Ledamöterna åtogo sig likväl det ansvarsfulla uppdraget, och hvarje ny ledamot har sedan otvunget iklädt sig förpligtelsen att egna all uppmärksamhet åt detta företag, hvilket naturligtvis blef allt mer maktpåliggande, i samma mån som behofvet af ett sådant verk gjorde sig mera känbart. Vid flera tillfällen har akademien i sina handlingar vidrört denna fråga. Det uppgifves att ordboksarbetet äfven på senare tider fortgått med oförminskad ifver. 1853 voro 127,800 språk-prof antecknade, för hvilket ändamål icke allenast äldre arbeten, som kunde lemna upplysningar till språkets historia, utan äfven de berömdaste författare från Dalin intill våra dagar blifvit genomgångna. Skada blott, att akademiens andel i äran af detta mödosamma värf visar sig mindre, än mängden förmodar. Det år nämligen känd t, att dessa språkprofsam lingar gjorts för en obetydlig penning af akademiens amanuenser eller andra utanför de adertons krets stående personer. Herr K. E. Kindblad lemnar i förordet till en af honom 1854 utgifven skrift: » Förslag till plan för ordbok öfver svenska språket » några ganska märkliga upplysningar angående akademiens förhållande till ordboksarbetet. Efter fyra och ett halft års verksamhet för svenska akademiens räkning anmälde hr K. 1850 sin önskan att dermed upphöra., och öfverlemnade derefter till akademien alla sina samlingar, * innehållande bland annat öfver 64,000 språk * Mot värdet af dessa samlingar har för öfrigt en insigtsfull kritiker inltgt en gensaga.prof. » Svenska akademien », säger författaren, &gt;som for en ringa summa kommit i besittning af mina samlingar, fann kort derefter tiden vara inne att, på grund af de då samlade språk-profs betydliga antal, begära för ordboksarbetets fortsättande ett årligt anslag, till belopp, nära dubbelt mot hvad samman-lagdt mig tilldelats för mitt fleråriga arbete. » Från akademiens sida har anförts mycket såsom ursäkter för den fördröjda utgifningen af ordboken, oeh der i bl and är visserligen åtskilligt, som knappast kan bestridas af någon, som har omdöme.
Sådana voro framför allt spådiser och trollkvinnor samt landets, släktens eller den enskildes skyddsandar. I blodshämdens tid, då man ej gärna gick utom husknuten obeväpnad, enär man dagligen kunde vänta sig ett öfverfall, måste en sådan ständigt hotande fara helt naturligt kasta sin skugga äfven på den drömmande själen. Och för denna visade sig då dessa beväpnade spådiser, som gåfvo sina löften om bistånd i förestående strider. Ibland kallas de trollkvinnor och bebåda då krigiska sammandrabbningar genom att i drömmen utföra hemska, mystiska handlingar. Det är mycket blodiga syner, de framkalla. Ty sådan tiden var, sådana voro ock drömmarne. Innan Harald Hårdråde gjorde sitt krigståg till England, visade sig för honom i en dröm en dylik kvinna, som i ena handen höll ett kortsvärd, i den andra ett tråg för att däri uppsamla blod, medan en annan uppenbarade sig, sittande på en varg med ett manslik i de bloddrypande käftarne. Eller såg man två blodiga kvinnor ro framåt i en blodström inne i ett stort hus, på hvars fönster det rägnade blod. En man vid namn Ån hade följande burleska dröm om en dylik ohygglig spådis omedelbart före den drabbning, hvari han så illa misshandlades, att hans inälfvor hängde ute. »Bort till mig», berättade han, »kom en fasaväckande kvinna och ryckte mig fram öfver sängstolpen. I ena handen hade hon en stor knif, i den andra ett ris. Hon satte knifven för mitt bröst och ristade upp magen, tog ut inälfvorna och satte riset dit i stället. Därpå gick hon ut.» Men natten efter striden visade hon sig från en vida bättre sida. Då hände sig, att den fallne Ån reste sig, fastän man trott honom vara död. De, som vakade öfver liket, blefvo mycket förskräckta och ansågo, att här skedde ett under. Men Ån sade till dem: »För Guds skull rädens icke för mig, ty jag lefde och hade min sans, till dess jag med ens föll i dvala. Då drömde jag om samma kvinna som förr — men nu tycktes hon mig taga riset af min mage och lägga inälfvorna dit i stället; och befann jag mig mycket väl af det bytet.»
Utskotten anse sig således icke af de gjorda anmärkningarne föranledda, att frångå det förslag i detta afseende, som i deras förra Betänkande blifvit framställdt. Hvad åter angår frågan, att minst 10 tunnor, men väl derutöfver, af den, Pastorerne på vissa ställen anslagna Kronotionde eller vederlagsspanmål borde anslås till Folkskolorna, så hafva Utskotten härvid tagit i öfvervägande, att den ständiga vederlags-spanmålen blifvit anslagen och ingår såsom Presterskapets försäkrade löneinkomst, äfvensom alt den hitintills indragna, sä kallade förlänings-spanmäleri pä behaglig tidhvilken, enligt i8i5 års Riksdagsbeslut, borde användas till lärooch uppfostriugsverkens understöd, blifvit disponerad till dessa verks löneslater, som numera äro reglerade. Den förlänings-spanmål, hvilken, sedan denna reglering skett, indragits, lärer uppgå till ett ganska ringa belopp eller omkring 3 a 4 tunnor om året, och tillfaller nu Statsverket, såsom någon ersättning för redan bestridda utgifter: hvadan Utskotten, vid ett sådant förhållande, icke finna billigt och lämpligt, att tillstyrka bifall lill hvad som blifvit föreslaget, q rörande förändring i dispositionen af den så kallade vederlagsoch förlänings-spanmålen. 4:o Det har afven blifvit yrkadt, att Pastorerne borde aflemna 25 procent af de så kallade likstolarne och andra smärre inkomster, till bidrag för folkundervisningens befrämjande. Härvid få Utskotten upplysa, att conventioner emellan Pastorerne och deras församlingar numera blifvit på många ställen upprättade, till följd hvaraf likstolarne och öfrige mindre intrader dels upphört, dels blifvit nedsatte till vissa bestämda belopp, hvari någon ytterligare nedsättning hvarken vore billig eller lämplig; och då det torde böra förmodas, att dylika conventioner komma att ingås på öfriga ställen, der detta ännu icke skett, samt härtill kommer, att någon säker och bestämd inkomst genom den föreslagna åtgärden svårligen kunde påräknas, helst dessa intrader ofta erläggas i persedlar och såsom frivilliga Statssamt Allm.
»Jag skall se, hvad jag kan göra åt saken i morgon ... hur långt har du hunnit med honom?» »Hans utbildning är färdig. Under den tid, jag haft honom om hand, har han gjort stora framsteg; han förstår nu quipus, har blifvit van vid sin omgifning, och genom mildhet och finkänslighet hafva vi lugnat hans upprörda sinne. Inom kort skall han vända tillbaka till sin stam.» »I morgon skola hans känslor ställas på ett svårt prof», svarade öfverstepresten; »bäst vore att ej låta honom få tillträde till templet. Åsynen af den unga qvinnan af hans stam, som i morgon skall invigas till solens brud ...» »Yelva!» utbrast Tiracca, i det han reste sig upp med en häftig åtbörd. »Ja, Inca har så bestämt», fortsatte presten, och efter det samtal, jag haft med henne, kunde icke något bättre val träffas. »Och jag som trodde, som i det längsta hoppades att ännu en enda gång få råka henne ...!» Tiracca fullföljde ej hvad han börjat säga de sista orden dogo bort i en sakta hviskning. Han bugade sig djupt för den gamle patriarken, hvars ansigte för ett ögonblick lifvades af en satirisk blick, och lemnade honom ensam. Öfverstepresten reste sig och gick bort mot den portièrförsedda väggen, drog det tunga draperiet åt sidan och blickade ut. Han såg ut öfver en till tempelbyggnaderna hörande mindre gårdsplan. Från gårdens motsatta sida, der ett högt galler reste sig, hördes en dämpad qvinnoröst. Öfverstepresten gick långsamt öfver den solbelysta planen och stannade framför gallret, som begränsade en i rektangulär form anlagd trädgård. På en bänk under skuggan af ett träd satt en ung kvinna. Hon var klädd i en hvit tunica, öfversållad med små förgyllda solar. Hennes mörka hår hängde fritt nedåt ryggen. Hon lutade hufvudet tillbaka mot trädets stam och stirrade upp genom löftaket med drömmande blick, under det hon sjöng. Hennes sång ljöd än dämpad, än starkare. Öfverstepresten lyssnade; han hade all möda att uppfånga orden. Det var hennes hemlands sånger, som hon återigen uppstämde.
Mariana alldeles förhexa dig med sina upptåg, sin läsning och sina predikningar. Tror du inte jag vet att hon springer ut och in här morgon och qväll, och tror du inte jag vet hur mycket ondt deraf kan komma, oaktadt, jag medgifver det verkligen och uppriktigt, oaktadt Mariana af själ och hjerta menar det väl, med både dig och alla som hon upptukta vill. Jag glömmer aldrig», fortfor Arabella, med hälften skämtsam, hälften sorglig röst, »när min lilla Henrik var död. Jag sörjde så att jag trodde jag skulle blifva vansinnig, och Mariana tröstade mig tills jag höll på att gå och dränka mig. Min man och mina vänner voro alldeles öfvergifna för mig, och när den förre en gång riktigt med allvar föreställt mig, att man hade icke rätt att lägga sig flera timmar om dagen att gråta och bedja Gud, när man hade maka, barn och hus att sköta, och att Gud sjelf icke kunde gilla detta; då började jag allvarligen draga öronen åt mig, ty jag fann sanningen af hans ord, och jag föresatte mig att flux upphöra med mitt öfverdrifna sörjande och bedjande, försöka att vara glad och munter som förr, samt söka alla möjliga förströelser tills detta lyckades. Detta råkade jag väl att annoncera litet för tvärt för vår goda Mariana, ty hon blef fasligt stött öfver att ej af mig, glada, yra verldsbarn, kunnat göra först en proselyt och sedan en fullkomlig anachorète.
Det är då fullkomligt slut med friherrinnans tålamod. Oaktadt Blanka väl borde vara alldeles på det klara med hvad hon skall företaga — detta har man åt minstone rätt att vänta efter hvad som tilldragit sig i tredje akten — är hon dock åter nära att gifva efter för Wulf och skänker honom sitt erkännande for att han förklarat sig vilja i sitt arbete återtaga Fritiof och dennes kamrater, hvilka fått bestämdt afsked i tredje akten. Hvarfor. förf. låter Blanka vara benägen till ett sådant återfall, ehuru hon redan förut fullkomligt väckts ur sin tidigare besinningslöshet, är svårt att inse, om det icke skulle vara för att använda arbetarefrågan åter som ett verkningsmedel på dramats handling. Det är nämligen den som uträttar, att Blanka så starkt • uppröres, att hon för alltid aflägsnar sig från både AVulf •och sin far samt dennes hustru. Wulf föreskrifver såsom ett vilkor för att Fritiof och hans kamrater skola åter tagas till nåder, att de icke få bevista folkmöten eller ha några egna åsigter i samhällsfrågor. Detta rågar måttet, och då Wulf beklagar sig * öfver arbetames brist på gudsfruktan, kan Blanka ej uthärda längre. Hon frågar, om den man kan ha rätt att tala om gudsfruktan, som lockar en fattig flicka med pengar och sedan kastar henne ifrån sig, om det finnes någon jämlikhet, då sådant icke plägar inträffa med en flicka af förförarens egen klass samt då fadern kan bära sitt hufvud högt och aktas af alla, medan dottern ... I) å Wulf icke förstår den rättmätiga harm, som drifver Blanka att bryta med honom, och då det visar sig, att hvad som för henne är förfarande allvarligt är ingenting för honom, samt då baronen och friherrinnan lika litet förstå henne, inser Blanka fullt klart, att dessa människors moral icke följer den rätta sedelärans bud. Hon kan ej ett ögonblick längre lefva under sådana förhållanden, utan öfvergifver baronens hus för att bo hos Agnes och dela hennes verksamhet. Först och. främst vill hon egna sig åt Sveas räddning. » Men kom i håg », säger hon till systern; » jag vill inte göra dig godt, jag vill inte bli din välgörerska.
Den nu gällande Bevillms-förordn. har länge varit tillämpad, och jag har mig åtminstone icke bekant, att några misstag om dess rätta mening egt rum. Dä emedlertid ett förtydligande kan åstadkommas, hvilket aldrig skadar, har jag icke något att invända mot en återremiss. Frih. Tersmeden, Wilh. Fredr.: Till de skäl, här blifvit anförda för återremiss af 74 § får jag lägga, att sedan B. o. Ad. återremitterat 73 § på den grund, att R. o. Ad. aösåg minimitariffen böra nedsättas, det synes mig vara skäl, att äfven återremittera den förstnämnde § sorn bestämmer minimi-tariffen för manufaktursmidet. Enl. min åsigt äro fördelarne af manufaktursmide! icke sä öfvervägande dem af stångjernslillverkningen, att, om man anser skäligt, att nedsätta berörde tariff för stångjernssmidet, densamma icke äfven bör nedsättas för manufaktur-förädlingen. R, o. Ad. ansåg de emot ifrågavar. § gjorda anmärkn:r föranleda till densammas återremitterande. 30 * 470 Ilen 14 Maj e. m. §§ 75 lill och med 80. Underl. Ridd.Sekret, tillkännagaf, alt äfven dessa §§ blifvit af Presteoch BondcSt :n bifallne. Ilr Aminoff: Jag anhåller, att, då betänk. å:erkommer lill UlsL, Utsk. ville indela 7G:te, 78:de och 79:de §§:ne i mom:r. Gr. Gydenstolpe: Hr Aminoff har önskat, att dessa §§ måtte indelas i mom:r. De synas mig likväl sä korta, att någon sönderdelning af dem icke är af nöden, och då någon förändring af dem här icke eller blifvit ifrågasatt, lärer väl någon sådan icke kunna vidtagas, hvilken dessutom skulle vid deras läsning åstadkomma en obehöflig styckning. Jag anhåller alltså, att dessa §§ måtte bifallas. Hr Aminoff:
Under det jag talade, förändrades långsamt hans drag, till dess de uttryckte en vrede, hvilken var utan gräns. Han rodnade icke nu som förr. Han blef hvit. Och med en stämma, som jag icke kände igen, svarade han: »Du har öfvat dig bra i att psykologisera öfver mig. Det är denna din personliga underlägsenhet, som skiljer oss.» Jag kände, att i ett annat land hade detta samtal slutat med en strid på lif och död. Någon tid därefter var jag ensam i vår gamla dublett och jag var i början öfvertygad om, att denna ensamhet gjorde mig lycklig. Det var jag också på sätt och vis. Ty det var mig en lättnad att veta Tore Gam borta. Men det är något besynnerligt med rum, där man upplefvat mycket, isynnerhet när hvad man upplefvat hör till det, man gärna vill glömma. Om jag icke vore så skeptisk mot alla hypoteser om andevärlden, skulle jag nästan vara böjd att tro, att Tore Gam verkligen lämnade kvar något af sig själf, när han flyttade bort. Jag såg honom sedan den dagen nästan aldrig, och dock kunde jag knappast sitta hemma, utan att något af hans lynne och tankegång fortfor att behärska mig. Det var besynnerligt nog icke han själf, som sysselsatte mig. Det var icke så, att jag vid hemkomsten liksom kunde förvåna mig öfver hans frånvaro eller under en ensam afton längta efter hans närvaro. Men det var, som om hans tankar suttit kvar i tapeter, möbler, mattor och tak. Ty de vaknade oupphörligt inom mig. De störde min egen tankegång, de tvungo mig att se världen med hans ögon, och de spelade in i mina egna som små närgångna nissar, hvilka förtroligt nickade emot mig ur alla vrår, och som jag icke kunde blifva kvitt. Ibland ertappade jag mig med att, midt under det jag stod i begrepp att fatta något beslut, liksom stå och känna efter för att utröna, om Tore Gam skulle gilla min handling eller icke. Och hela detta tillstånd blef mig till slut så olidligt, att jag inom ett halft år sade upp mina rum och flyttade till den bostad, som jag nu innehar. Under denna tid träffade jag honom besynnerligt nog aldrig.