Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Han samlade alla sina hågkomster från nattens drömmar, jemförde dem med hvarandra, valde det öfverensstämmande, förkastade tills vidare det andra, iakttog med förnyad uppmärksamhet Sorgbarns uppförande och beslöt att vaka under nätterna. Men detta sistnämnda beslut var han icke mäktig att hålla. När qvällen kom, kände han sig så förslappad, att han omöjligt kunde jaga sömnen från sina ögonlock. Att sofva ensam med Sorgbarn ålade honom hans löfte. Småningom, efter utomordentligt grubbel, lyckades riddaren få sin tafla färdig. Hon var en hemsk mosaik, hoplappad af sprängda orediga minnen, men gaf dock i sin helhet en aning om verkligheten. Från qvällarne och det halfvakna tillstånd, som föregår sömnen, erinrade sig riddaren mer och mer, att tvenne skuggor plägade röra sig fram och åter öfver hans panna, och att Sorgbarns ögon lyste mellan dessa skuggor, såsom stjernor mellan moln. Han erinrade sig vandringen i skogen vid Sorgbarns sida och sökte om dagen återfinna den stig, som han trodde sig hafva trampat om natten. Men hågkomsten bedrog honom, minnet gycklade, och han gick alltid åt helt andra håll, stundom milslångt, än åt det, som förde till klippbrottet. Han erinrade sig äfven målet för dessa vandringar och mötena med Singoalla; men minnena af dessa förmälde sig med allt det fasansfulla, hans inbillning plägade fästa vid den bruna hedningaflickan, och omgåfvos derför likasom af ett tjockt töcken, ur hvilket de gräsligaste gestalter skymtade. Men hans misstankar mot Sorgbarn voro nu rotfäste. Han rufvade på en plan. Hvarje afton han gick till sängs hoppades han kunna utföra den. Men Sorgbarns kraft segrade. Den lilles hela jordiska omklädnad syntes upplösa sig i denna hemliga kraft. Den fyrationde dagen från Sorgbarns ankomst till Ekö slott var inne. Det var en mulen dag med regn och blåst. Insjöns böljor skummade, skogens toppar böjde sig, skyarne samlade sig kring klippornas branter. Solen sjönk ned bakom svarta och gulbleka moln.
Genomgår man Const.-Utskrs Mein. i sin helhet och afskiljer allt ordkram, så finner man det hufvudsakligen innehålla anmärkntr öfver ofullständig redaktion af protokoll; öfver förbiseende af en kassas rätt, hvilken rätt likväl mäste anses vara af Utsk. erkänd att icke finnas; deröfver att Konungens Rådgifvare fattat och för Konungen framställt en bestämd, samt med R. St:rs förutvarande handlingssätt öfverensstämmande mening om grundlagarnes rätta förstånd, uti en för handen varande fråga, hvilken mening emellertid icke föranledt vidtagandet af någon åtgärd; deröfver att rådgifvarne tillstyrkt K. M. alt begagna sin grundlagsenliga rätt alt komplettera eli till personalen ofullständigt Collegium och reglera dess stat inom tillgångarne; deröfver att Rådgifvarne tillstyrkt användandet af till K. M:s disposition varande medel, i öfverensstämmelse med behörig Titels verkliga ändamål; öfver tillstyrkandet att tillsätta vissa tjenster med compelente personer, hvilkas lämplighet icke är något tvifvel underkastad; samt öfver påstådd, men obevisad, underlåtenhet i vissa fall, hvarom meningarne äro så delade, att halfparten af Utskis ledamöter yttrat motsatt tanka; en halfpart som ej är ovan att tänka och ej ovan att utsäga sin mening. För Konungens Rådgifvare är det visserligen enskildt en stor tillfredsställelse, att så stränga granskare bland de tusendetals mål, hvilka varit föremål för pröfning under sednast förflutne tre år, icke funnit mera grundade, mera vigtiga anmärknir att göra. Men, utur allmän synpunkt betraktadt, är det beklagligt, att den i Const.-Utsk:s bänder nedlagda makten — en dyrbar nationens rättighet — begagnas till beifrande af sådane förmente förseelser, som de förenämnde.
De tilltalade, som länge stått och väntat, som inbördes inte als kände hvarandra, emedan de hvar och en kommit upp för att mottaga någon särskild bekant från de stängda rummen, och som redan genom att vänta kommit i ett tillstånd af den mest fullständiga och hjälplösa resignation, svarade enstämmigt ett mumlande: – Vet inte. Den nykomne såg sig om, fann ingen bekant, sökte ett ledigt stycke vägg att stöda ryggen emot och försjönk snart i samma slöa likgiltighet. Man hörde blott ett tätt och ifrigt trampande med fötterna. Termometern visade –15°. Dörren till entréen öppnades, och kursors slätrakade ansigte tittade ut. – Herrarna får lof att vara litet tystare. – Ja, men det är så sju helvetes kallt. Kursor log diskret och angenämt berörd, som om han förnummit hemlandstoner. – Det går inte an att störa dem därinne. Granes röda ansigte stack upp ur flocken: – Är inte eländet slut snart? Vet kursorn, om hr Hultin sitter kvar? – Jo, det gör han. Men jag tyckte, att han höll på med att vika ihop sina papper, när jag tittade i dörrn nyss. – Nå, det var då faen så väl ändtligen. Kursor försvann, och dörren stängdes ljudlöst. Stampningarna fortsattes, men mera piano. En och annan sakta och kärleksfullt uttalad svordom uppsteg ur någon otålig ande såsom ett uttryck för den almänna stämningen. Ändtligen öppnades dörren, och Hultin kom ut, blek, med stora ögon, glansiga af nattvak, och svag i knävecken. Grane trängde sig fram, högg honom under armen och drog honom med sig. Nå, hur har det gått? – Ja, jag vet inte. Jag tror inte, det var så förbannadt. Men filosofien är ju mitt hufvudämne. –Hvad skref du om? Var det bra ämnen. Hultin talade kort och med en röst, som lät så ointresserad som möjligt. – Den fan gaf oss inte mer än två ämnen att välja på, och bägge två var lika fåniga. Jag skref en utläggning af satsen: Probi Deo serviunt et serviendo perfectiores evadunt, betraktad ur antropologisk synpunkt.
De som undlöpa utu slagtningene, skola söka tillflykt i Hesbon; men en eld skall gå utaf Hesbon, och en låge utaf Sihon, hvilken de rum i Moab och det stridsamma folket förtära skall. Ve dig, Moab, förloradt är Chemos folk; ty man hafver tagit dina söner och döttrar, och fört dem bort fångna. Men uti tillkommande tid skall jag omvända Moabs fängelse, säger Herren. Det vare nu sagdt om straffet öfver Moab. Emot Ammons barn säger Herren alltså: Hafver nu Israel inga barn, eller hafver han inga arfvingar? Hvi besitter då Malcham Gads land, och hans folk bor i hans städer? Derföre, si; den tiden kommer, säger Herren, att jag skall låta, höra ett krigsskri öfver Rabbath, Ammons barnas, att det skall öde ligga uti en hop, och dess döttrar med eld uppbrända varda; men Israel skall besitta dem, af hvilkom de hafva besuttne varit, säger Herren. Jämra dig, o Hesbon, ty Aj är förstörd; roper, I Rabba döttrar, och drager säcker uppå, gråter och löper omkring på murarna; ty Malcham varder fången bortförd, samt med sina Prester och Förstar. Hvad trotsar du uppå dina dalar? Dine dalar äro fördränkte, du ohörsamma dotter, som förlåter dig uppå dina rikedomar, och säger i ditt hjerta: Ho tör komma till mig? Si detta säger Herren Herren Zebaoth: Jag skall låta komma en fruktan öfver dig, af allom dem som kring dig bo, så att hvar och en skall på sin väg bortdrifven varda, ifrå den andra, och ingen skall vara den som de flyktiga församlar. Men derefter skall jag omvända Ammons barnas fängelse, säger Herren. Emot Edom. Detta säger Herren Zebaoth: Är nu ingen vishet mer i Theman? Är nu intet råd mer när barnen? Är deras vishet ute? Flyr, vänder eder om, och gömmer eder djupt neder, I borgare i Dedan; ty jag låter en ofärd komma öfver Esau, hans hemsöknings tid.
Hans egna lidanden under ekonomiskt betryck, hans känsla af det demoraliserande i sådant betryck kom honom en tid att omfatta socialistiska utopier (se t. ex. de i litterärt afseende svaga Purpurgrefven och Silkesharen). Men hans individualism väcker snart hans misstro till alla föreningar och sällskap, och endast ett personligt lif i godhet har enligt honom makt att göra andra goda. Han ser till sist onda makter i såväl partier som program. Aristokrater och demokrater äro, trots dräkternas olikhet, båda människornas fiender. Fromma ledare behöfvas att bereda väg för Kristi andra tillkommelse, genom att bortarbeta alla »hedniska begrepp om rex, lex, grex». Kristi andra ankomst innebär mildhetens seger, ty »människans yppersta kraft af Gud är mildhet, hvilken är kärlek och förstånd». Mildheten skall göra allt »friskt, ordentligt, gladt, fridfullt». Kristus var försonaren endast i den mening, att han offrade sig för det helas hälsa, genom att fullt uppenbara kärlekslifvets väsen. Han blef således på detta område den frälsande ungdomskraften. I Marjam hade Almqvist riktat sin satir mot den paulinska kristendomen, och när han i Bremen läste Renans Apostlarne, skref han i dess mariginaler uttryck af glädje öfver att finna sina egna tidigare tankar om Paulus hos Renan. När Almqvist, riktande sig till Gud, utbrister: »Jag älskar din stackars son och dina andra söner!», uttryckte han sin innersta känsla. Hans dotter berättade, att hon mer än en gång sett honom brista ut i tårar af medkänsla med Kristi stora ensamhet på jorden. Almqvist var emellertid allt för djupt medveten om tillvarons disharmoni, för att, som ytliga nydanare, tro den bero af yttre förhållanden allena eller komma att upphöra genom någon viss sannings absoluta seger. Men han drömde om en slutlig försoning, där tvånget att försaka gjutit sig samman med förmågan att begära, så att dessa båda, nu fientliga makter, slutligen blifvit ett.
Kommun är, efter min uppfattning, ett generiskt begrepp, som i sig innesluter en mångfalld af species, såsom stad, socken, kyrkoförsamling o. s. v. Häradet har varit och är ännu till någon del en kommun och den föreslagna landstingsförfattningen har också för afsigt att konstruera en Zäns-kommun. Särskilda fattigvårdsoch skoldistrikt kunna ock, med hänsigt till deras gemensamhet i dylika angelägenheter, betraktas såsom kommuner, så att man kan sägas hafva borgerliga kommuner, såsom städer och socknar, kyrkliga kommuner, t. o. m., om man så vill, fattigvårdsoch sZtoZ-kommuner. Då nu författningen har att behandla menighetsstyrelse i socken, synes det mig ej vara välbetänk att utbyta detta svenska ord mot ett fremmande, som har en långt vidsträcktare betydelse. Vid de tillfällen, då meningens egentliga vigt ligger, icke på sjelfva lokaliteten, utan på gemensamhetsbegreppet, har jag deremot utah tvekan begagnat ordet kommun, isynnerhet då på en gång fråga varit om olika slag deraf, såsom socken och stad, och dessa båda begrepp kunnat uti ett uttryck inneslutas. Pluraliteten har ej velat godkänna, användandet af ordet lag för en författning af ekonomisk syftning. Denna åsigt torde dock ej vara i praxis allmänneligen godkänd, och för öfrigt har jag, vid ordets begagnande, mera haft författningens konstitutiva, än dess ekonomiska karakter i sigte. Frågan erkännes dock vara af löga vigt. Mot begagnandet af orde't förordning på detta ställe har jag väl ej något att anmärka, men kan ej godkänna den betydelse af hvad slags författning sorn helst, hvaruti ordet, liela förslaget igenom, användes. Att ordet författning icke begagnas såsom rubrik på något till efterrättelse utfärdadt lagbud är mig visserligen icke obekant, men då detsamma både i tal och skrift användes, för att beteckna alla slag af sådana, såsom förordning, kungörelse, förklaring, bref, stadgar, re - 127 skrift, plakat och andra numera ur bruk komna benämningar, har jag löreställt mig, att det bruk, jag i samma syltning gjort af detta ord, låter väl försvara sig. 2 och 3 §§.
Den hufvudsakligaste anledningen till den ansenliga tillökning i Riksgälds-kontorets tillgångar, som 1856 års hufvudbok visar, uppgafs redan i Fullmägtiges vid sednaste riksdags början afgifna berättelse, der bland de förhållanden, som under den nästföregångna tiden föranledt den enligt räkenskaperna uppkomna stora behållning, anfördes det då antagna bokförings-sättet, till följd hvaraf allt hvad som, utöfver det dertill upplånade, jemförelsevis mindre betydliga, belopp, i egenskap af anslag utan återbetalnings-skvldighet blifvit utbetaldt af de vid 1853 och 1854 års riksdag för Statens jernvägs-anläggningar anvisade medel, upptagits i Riksgälds-kontorets räkenskaper såsom detta Verks fordran. Dessutom förorsakades omförmälda tillökning till ej ringa del af den, i nyss åberopade berättelse jemväl omförmälda och från längre tid tillbaka iakttagna bokföringen af de utbetalningar, som verkställts utaf de å Riksgälds-konloret anvisade krediliver, hvilka utbetalningar likaledes upptagas bland Riksgälds-kontorets fordringar, intilldess de lvftade kreditiv-summorna blifvit redovisade och Rikets Ständer medgifvit desammas afförande ur räkenskaperna. Ofvan uppgifna, under år 1857 inträffade, minskning i Riksgälds-kontorets bokförda tillgångar föranleddes deremot af Rikets Ständers vid sednaste riksdag meddelade beslut, att dels de för Statens jernvägs-byggnader under nästföregångna riksdag anvisade och under åren 1855, 1856 och 1857 från Riksgälds-kontoret utbetalda samt derefter bland dessa tillgångar upptagna medel, utgörande ej mindre än 7,226,900 R:dr, och dels några för flera år tillbaka, utbekomna och sedermera på enahanda sätt bokförda kreditiv-summor, hvilkas sammanlagda belopp utgjorde 954,403 R:dr 50 iire, skulle ur Riksgälds-kontorets räkenskaper afföras, samt att det iyftada kreditivet å 3,750,000
Det finnes likväl Provinser, der Sågverken gifva sina ägare mångdubbelt mera Den 8 December f. m. afkastning, än alla Mjölqvarnar i samma Provins, ja kanske i halfva Sverige, hvilket lilla Creditivets användande i8a5 häst vittnar. Men ehuruväl denna Kongl. Proposition visar sig såsom förmånlig, torde tillämpningen slutligen ej gifva samma resultat. Om t. ex. ett större Sågverk taxeras, enligt BevillningsFörordningéns 3 Art. 2 §. 26 Moment, till Capitalvärde 5o,ooo R:dr, erlägger det, enligt 2 Art. 5 §., 100 JR:dr. Nu skall härtill läggas grundräntan; (enligt Kongl. Majrts Nådiga Proposition, som ej innefattar någon ändring af Lagen) hvad utgör den? Jo, \ å xVdel af afkastningen, utan afdrag af utgifterne. Rättegång uppstår, som slutas så , att om Kongl. KammarCollegium ej är slämdt för skonsamhet, Sågvcrksägaren kan blifva dömd betala årligen intill kommande Riksdag långt högre grundskatt än förut, så vida ej EevillningsUtskottet skulle tilldelas en rättighet i denna fråga, den det tillförne aldrig ägt. Det är således nödvändigt, alt denna beskattningslag afskaffas, och att en ny träder i den föråldrades ställe, hvarföre jag ödmjukast vågar föreslå: 1:0 Att grundskatten för Såg-och Mjölqvarnar må i allmänhet tills vidare bibehållas. 3:0 Att ingen ny grundbeskaltning må hädanefter äga rum, derföre alt man om - Den 8 D e c c in 1) c r f. m. bygger en nedrutten Qvarn, eller samman» bygger några enstaka, hvilka endast derigenom sättas i sitt primitiva skick; hvilket Tore att förqväfva och förhindra industrien och all omtanka till förkofran. 3:o Att framdeles blifvande grundskatter å alla Vattenverk må bestämmas till 3 a 5 procent af den af beskatlningsmännen pröfvade och jemkade säkra afkastningen. 4:o
Jag får då framställa ett förslag, som inom Utsk. af några ledamöter förordades nemi. att de 30 dagarnes öfning fördelas på 2 år med bibehållande af det anslag K. M. i sin Propos. äskat. Hr Hjärne, Harald: Då jag ser mig omkring, finner jag, att de fleste här närv:de ledamöter tillhöra militärståndet. Granlagenheten fordrar, att man vid detta tillfälle icke inlåter sig i så vidlyftiga discussioner, som ämnet påkallar, såvida man vill meddela andra sina åsigter. Dessutom är det få dagar sedan denna fråga discuterades i de allmänna öfverläggningarna, och såsom bevis, huru vigtig man ansåg denna fråga vara och hvilken jag anser vara den förnämsta på hela HufvudTiteln, får jag nämna, att nä - 112 Den 6 Juli e. m. stan alla ledamöter, som yttrade sig, erkände nödvändigheten af Beväringsmanskapets öfning. Jag anser mig derföre böra endast i korthet yttra min enskilda öfvertygelse i ämnet. Jag har någon liten erfarenhet i detta ämne, I 32 år har jag tjenat vid ett indeldt Reg:te och under denna tid exercerat många klasser Beväring. Det är således nnledn. förmoda, att om jag med upmärksamhet följt saken, bör jag hafva bildat mig ett omdöme, huru mycket man kan begära i vapenöfning med fullkomligt råa rekryter. Jag behöfver icke säga, att den föreslagna exercistiden är nästan detsamma som ingen. Man må likväl häraf icke draga den slutsats, att 30 dagars exercis icke skall bära frukt, ty hvarje militär vet nog, att efter 11 eller 12 dagars förlopp ynglingarna göra ganska raska framsteg. De börja då få någon hållning och kunna handtera geväret, men just då skiljas de åt. Jag tror, att om de fingo fortfara första året 4 eller 5 dagar längre, skulle man komma ganska långt med dem, men finge man sammandraga dem året derpå och exercera dem tillsammans med den gamla stammen vid ett regementsmöte, skulle de enl. min åsigt hinna den stadga i manövren, att de kunde inflikas i gamla stammen.
Skall lagboken verkligen, såsom den är ämnad, vara en bok för folket, med så enkla och klara föreskrifter, att jemväl den icke lagfarne må kunna veta hvad rätt är, och derefter ordna sina angelägenheter, utan behof, såsom fallet är i flera andra länder, af serskildt dertill utaf staten tillsatte personers biträde; så synes det vara tid, att lagens bud i 13 Lag-Utskotlels Betänkande, N:o 82, de vid hvarje dödsfall förekommande frågorna om arf eller testamente helt ias han den inveckling och svårfaltlighet, hvarmed de nu äro besvärade, och i stället förenas till några enkla och klara allmänt gällande stadganden. Hvad arfslagarne serskildt angår, har Utskottet redan i ett föregående Betänkande uttalat sin öfvertygelse om lämpligaste sättet att uppnå det nyss antydda målet, och då Rikets Ständer numera godkänt Utskottets i den delen framställda förslag, tvekar Utskottet destomindre att i afseende på testamenlslagarne fortgå på samma bana, som betänkligheter i politiskt hänseende härvid svårligen kunna möta, utan fråga endast är, om hvad som å ena sidan kan anses vara med billigheten och naturliga rättvisan mest öfverensstämmande, och å den andra bäst låter förena sig med lagens bud i öfrigt. Den första pröfning, som för detta ändamål erfordras, är naturligtvis den om hvilketdera af de två serskilda system för testamentsrätten, som uti hittills gällande lagar blifvit följde, företrädesvis bör väljas. — Våra äldsta lagai visste ej af någon testamentsrätt. Den infördes med kristendomen; men som den stod i strid med arfvejords-systemet, kunde den ej oinskränkt antagas. I Landslagen blef den grundsatis gällande, att hvad man sjelf ärft borde åt lagliga arfvingar bevaras, men allt förvärf dt gods kunna fritt disponeras; och på denna grundsatis, vid hvars tillämpning man likväl, i anseende till svårigheten att skilja mellan ärfda och lörvärlda lösören, fann sig föranlåten alt göra undantag för all lös egendom, byggdes och utbildades den testamentsrätt, som ännu gäller efter landsrätt, och hvars hufvudsakliga uti 17 Kap. i—4 §§.
Jag vill likväl alldeles icke ingå i någon detaljerad undersökning, utan blott uttala den allmänna sats, alt i den händelse vi vilja åstadkomma en mera ändamålsenlig och sträng creditlagsliflning, så är det-nödvändigt att öka möjligheten att kunna erhålla lån inom kortare tid, ehuru med snar återbetalningsskyldighet och nära intill de orter, der de lånebehöfvande uppehålla sig. Det är således af högsta vigt, att icke ered i Irörelsen inskränkes till hufvudstaden, utan äfven sprides till landsorterna. Af detta skäl anser jag, att Dtsk. haft orätt uti att förutsätta en summa af 7,000,000 r:dr såsom maximum för privatbankernas samfällda sedelulgifning, och jag hemställer huruvida BancoUtsk. haft auledn. lill ett sådant förslag lill reglementerande, med mindre än att en inskränkning för sig gått af den i civil lagstiftningsväg tillkomne § 6 uti Bank-lagen d. 1 Mars 1830, enär det är hvarje Svensk medborgares ovillkorliga rätt, att gemensamt med andra stifta privatbanker. Jag anhåller, att dessa mina anmärkmr mätte få åtfölja återremissen. Frih. Cederström, JaeobJag hade väntat af det Höglofl. BancoUtsk., då det afgaf sitt betänk., att detta skulle hafva varit funderadt på hvad Svenska folket behöfver i och för reglerandet af sin rörelse, så väl inom som utom Bancohuset. Jag har i detta afseende icke blifvit tillfredsställd af nu förevarande betänk., men får deremot hembära Utsk. min tacksamhet, derföre att Utsk. i sitt betänk, fullständigt upptagit Hr Skogmans motion, och derigenom satt Ståndet i tillfälle att kunna bedömma de brydsamma öfverläggningar, som fordrats inom Utsk. för att bortresonnera denna motions grund, som är utländsk skuldsättning, fast namnet icke är utlaladt. Sådant är, enligt min tanke, icke behöfligt, hvarken för Sveriges inre rörelse eller för Bankens behof af silfverfond. Skulle vi genom lån öka denna fond i Banken, så följer af sig sjelf, att den skulle så mycket förr försvinna, som räntorna snart skulle uppgå till capitalet.
Så skrifver hon - 15 aug 18.83 - rörande skissen, » E t t bröllop: » Jag har inåhanda liar begått sainina fel (som i Aurora Bunge) att ej uttala mig med nödvändig tydlighet. J a g vill ej vara tendentiös och blir därför ofta missförstådd. I D Strid mot samhiilletw kan dock ingen - som ej läser med förutfattad afvogliet - påsta, att jag genom hiifviidpersonens mun aflagt någon trosbekännelse för egen del, ehuru jag försökt att förstå hans Zifsåskkdning och frainställa den a. s % opartiskt jag förinatt, och denna objektivitet tror jag för m i n del vara berättigad. Lhngt innan jag var tillrackli.gt utvecklad för att ha tänkt öfver dessa fragor, gjorde jag den iakttagelsen, att ' en dram eller en roinan med ett positivt slut, dar alla svåriglieter löstes, gjorde ett långt niindre varaktigt intryck. p i mig än ett af dessa Ibsenska stora frågetecken. Redan då fann jag, att i saniina stiind konflikterna voro lösta var mitt deltagande för de handlande personerna, slut. Hvad betydde alla dessa bekymmer, svårigheter och sorger tänkte jag, då de vsro afhjälpta så lätt? Det ar på samma sätt som i det verkliga lifvet. De allvarligaste pröfningar son1 öfvergått oss, blekna och glömmas, och detta gäller naturligtvis ännu mer våra vänners sorger och bekymmer. Medan de varade, kände vi ett deltagande, som ofta var nyttigt och uppfostrande för oss sj älfva, men sedan de väl voro. öf vervunna ägnade v i dem ej längre en tanke. Redan i min fijrsta blygsamma lilla berättelsesamling » Händelsevis », som jag ntgaf vid 18 års ålder, kan man spåra min naturliga, d % ännu oretlekterade benägenhet att l %ta läsaren själ£ få fortsätta och ifylla berättelsen, och att afhtilla mig från allt positivt afgörande. Lika omedveten om någon bestämd teori var jag fortfarande, då jag vid tjugotvå års ålder skref skådespelerskan^ utan att låta de älskande få hvarandra, som annars den tiden var vanligt, åtminstone på scenen.