Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då antagas kan, att i den nion, det för folkskolorne i Riket nödiga antal lärare hunnit eller hinna förskaffa sig erforderlig bildning vid Folklärare-seminarierne, antalet af elever vid dessa Seminarier skall i betydlig nion förminskas och framgent icke öfverstiga det, som till fyllande af ledigblifvande folklärare-platser må erfordras; då vidare Utskotten icke finna lämpligt, att, på sätt Herr Professor Knös föreslagit, boningsrum och mathållning vid Seminarium för dervarande lärare och elever samt anslag till inspections-resor för Seminarii-föreståndaren af Staten bestås, enär dylika förmoner i allmänhet icke äro de på Statens bekostnad underhållna läroverk förunnade, och dessutom skulle medföra en alltför dryg utgift; samt då behofvet af de^redan inrättade Folklärare-seminariernes utvidgning eller tillökadt anslag för desamma icke blifvit för något annat Seminarium än det i Upsala specielt uppgifvet; alltså och emedan ett sådant partielt behof, innan det allmänna, för hvars bedömande all grund for närvarande saknas, blifvit behörigen utredt och styrkt, icke synes böra utgöra föremål för serskild pröfning, samt Kongl. Maj:t, i händelse den organisa tion och det anslag, som genom ofvanberörde Kongl. Författningar blifvit ät Folklärare-seminarierne gifne, ej funnits mot ändamålet svarande, tvifvelsutan gifvit Rikets Ständer sådant tillkänna; få Utskotten vördsamt hemställa, att någon åtgärd i anledning af omförmälde utaf Herr Professor Knös väckta motion icke måtte al Rikets Ständer for närvarande vidtagas. Stockholm den 20 Januari 184ö. Bih. till n. St. Prot. >845. 4 Sami. 1 A/d. to Höft. 4 Statssamt Allm, Be sv.- och Ekon.-Utskoltens Utlåtande, N:o 42- 1 N:o 42. Ank. till Exp. Utsk. d. 22 Jan, kl. 3 c. m. Utlåtande, i anledning af vacht motion om löneförhöjning för Rector vid Hudiksvalls högre Lärdomsskola, Inom Ilögv.
Beträffande frågan om vissa ytterligare bestämmelser angående församlingarnes rättighet att vägra vissa personer inflyttning, samt yrkad tillåtelse för äkta makar att ovilkorligen få bo och skattskrifvas, der endera eger bostad, så, på följande skäl: a') att om föreskrift meddelas, alt tjenstehjon, som uppnått en viss bestämd ålder, icke ulan erhållen tillåtelse finge söka sin utkomst, der det för sig finner lämpligast, skulle, enär arbetskrafterna hos alla icke lika hastigt aftaga, den följd uppkomma, alt personer, hvilka egde full arbetskraft, betoges tillfälle att densamma använda; 6) att. anmälan å Sockne-stämma, enligt 1788 års Kongl. Kungörelse, bör ske, och församlingens bifall afvaklas, innan inhyses-hjon eller äldre arbetsföre tjenstehjon få i socknen inflyLla, och att således vid mantalsskrifning behörigt afseende skall fästas å församlingens beslut; c) att, enligt gällande Författning, hvar och en är förpligtad, att lill Lagtamt Allm. Besv. och Oecon.-Ut skottens Betdtikantle N:o 54. 13 upplysning och rättelse för Taxeringsmännen, angifva och i manlalslängderne låta anteckna sig sjelf med underhafvande folk och tjenstehjon, samt dem, som hos honom äro boende; d,') att inträde i äktenskap icke rättsenligt kan medföra anspråk på underhåll inom den socken, der den ena makan kan ega ett boningshus; hemställa Utskotten, att ej mindre Herr Prosten Bjurstehs och senare delen af Herr Prosten Rosens motioner, än äfven de dermed i sammanhang stående serskilda yrkanden och förslag, måtte, såsom dels obehöflig*, ecb dels olämplige, utan afseende lemnäs.
Motionären har erinrat, att nu föreslagna stadgande, med undantag af dess sista punkt, redan uti det af Kongl. Maj:t vid nästlidna riksmöte till Rikets Ständer öfverlemnade förslag till grunder för en förändring i sättet för utgörande af Presterskapets aflöning, fanns upptaget samt ej allenast tillstyrktes af del Utskott, som behandlade ärendet, utan äfven oförändradt antogs af Riks-Stånden med undantag af Prcste-Ståndet; och som motionären ansett afseende böra fäBili. lill 11. Si. Pral. 186i & 1863, 8 Sami. 8 Häfl. 1 2 Allmänna Besvär/- och Ekonomi U(/holtet/ Betänkande N:o Si. stas å de inom sistnämnde Stånd yppade betänkligheter, hvilka vållat Ståndets afslag, hade detta varit anledningen till det tillägg, som momentet af motionären erhållit, och genom hvilket omförmälda betänkligheter förmodades vara undanröjda. Till stöd för sin mening beträffande nödvändigheten af den sålunda ifrågasatta bestämmelsen har motionären ytterligare åberopat och citerat följande vid sednaste riksmöte af då varande Chefen för Ecklesiastik-departementet inom Ridderskapet och Adeln i ärendet afgifna yttrande: »Ifrågavarande stadgande afser hufvudsakligen de nordligare provinserna och en del af Wermland. Förhållandet är der sådant, att prestgården i och för sig sjelf är en temligen liten lägenhet, men med ganska betydliga egovidder på ansenliga afstånd, så att en prestgård, utan att gifva pastor betydliga inkomster, dock kan hafva flera tusen tunnland jord, hufvudsakligen skogsmark, men deribland en betydlig del odlingsbar. Det bidrag till Presterskapets aflöning, som församlingarne i dessa trakter måste utgöra, skulle kunna fyllas, om dessa jordvidder uppodlades, samt dessutom någon förbättring ske i Presterskapets inkomster. Det är med afseende hufvudsakligen härpå, som jag velat i förslaget öppna en utväg för Domkapitlen att bereda en fordel både åt församlingen och Presterskapet, utan att tvinga till en utarrendering, som detta sednare ej önskade.
Och när den slutligen upphört eller öfvergått till en äfven i kyrkans ögon ofarlig folkförlustelse, måste dock hågkomsten af de demoniska bergoch lund-festerna hafva ärfts från slägte till slägte, hvarvid den tro låg nära till hands, att de ännu fortfore och hade till deltagare sådane personer, som idkade magiska konster och hade fått de fordna valornas och druidinnornas – de hedniska sierskornas och läkarinnornas – misstänkta visdom i förläning. Att föreställningarne om hexsabbathen, som ansågs firas natten till d. 1 Maj och om hexornas påskridt till Blåkulla, hafva denna historiska rot, är högst sannolikt. Den kyrkliga litteraturen från Medeltidens första hälft lemnar oss icke alldeles utan vinkar, som synas bestyrka denna förmodan. Sankt Egidius, död 659, ifrar mot den med dansar förbundna, från hedniska fäder ärfda eldkulten under midsommarnatten, mot anropandet af solen och månan (som han kallar ”demonerna Hercules och Diana”), samt mot andakts förrättande i lundar, vid träd, källor och skiljevägar. Alemannernas apostel, sankt Firminus, död 754, predikar mot samma sed och framhåller i synnerhet de gamla qvinnorna såsom envist fasthängande vid de djefvulska festerna med deras trollsånger och dansar. Nyare författare i det ämne, som här afhandlas, påpeka ett synodalbeslut, som skulle datera sig ända från konciliet i Ancyra år 314 och bjuder biskoparne att i synnerhet hålla ögonen öppna på ”gudlösa qvinnor, hvilka, förförda af demonernas bländverk, inbilla sig, att de nattetid i sällskap med Diana och Herodias, ridande på vissa djur öfverfara stora landsträckor och måste under vissa nätter vara församlade på sin herrskarinnas befallning”. Men fast detta synodalbeslut är understucket och tillhör en långt sednare tid och en annan ort – det anföres först på åttahundratalet i ett af abboten Regino författadt verk47 – så har det ålder nog för att här förtjena afseende. Till beslutet är fogadt ett antal bigtfrågor, som biskoparne hafva att till sådana qvinnor framställa.
I e r och uppgöra kostnadsförslag såväl lill deras nfhjelpunde, som till erforderliga nybvggneder, uppgående sammanlagdi lill 108,854 R:dr R:mt; att det å Inrättningens stat till extra utgifter uppförda belopp ingalunda vore tillräckligt för alt dermed i tillbörligt skick underhålla byggnaderna, hvartill, sedan behöfliga större reparationer blifvit verkställda, årligen erfordrades 1,000 R:dr; att, vid företagen besigtning å Inrättningens inventarier, mänga af dem befunnits utslitna och obrukbara; att Inrättningens medel icke heller försloge till dessas återställande och komplettering, samt att, till följd af dessa, jemte vissa andra anförda, lör Veterinär-Inrättningen egna förhållanden, de i Slaten uppförda löner och arfvode!) icke motsvarade behofvet för nödig utkomst; hvadan Direktionen hemställt, det E. K. M:t måtte hos Rikets Ständer göra nådig framställning om beviljande dels för en gång af det, enligt Ofverintendents-embelets ofvanberörda förslag, till reparationer och nybyggnader erforderliga belopp af tillsammans 108,854 R:dr, dels särskildt lill inventarier 2,000 R:dr, dels och slutligen, i öfverensstämmelse med uppgjord ny stat, eli ökadt årligt anslag af 8,370 R:dr, allt Riksmynt. Då emedlertid förrberörda underdåniga hemställan icke skett förr, än Riksdagen redan långt framskridit, och Inrättningens stat blifvit år 1855 uppgjord, på grund af Rikets Ständers vid sistförfluten Riksdag beviljade anslag, hade E. K. M:l ansett sig icke kunna bifalla Direktionens anhållan i hvad densamma angick ifrågaställa anslag för nybyggnad eller till löneoch arfvodes-förhöjningar, hvaremot E. K. Direktionen uppgifva, huru stort belopp, som kunde erfordras lill de mest nödiga reparationer å Inrättningens byggnader, äfvensom för de oundgängligaste behofven i afseende å inventarier vid densamma. Sedan
Fast jag blir bra gammal ren, måtte jag ej bli för gammal att blomma. Strålbarnen. I solen var mycken rörelse och liflighet. En hel mängd af småbarn, dem vi kalle strålar, skulle ut på resa till jorden. „Hvad vi längta till de sköna nejderna, som våra resande beskrifva, der rosorna svälla i yppig fägring, der palmerna svaja, der fjärlarne glänsa som flygande blommor, och blommorna dofta ett haf af vällukt, dit, dit, låt oss fara, låt oss skynda i glada lekar, att strö guld på vågen, att förgylla med glänsande glöd hvarje blomma, hvarje strå, och måla i purpur och brinnande färger skyar och jord“. Och så ilade de åstad. Men några sade: „Värme och guld och glöd och färgprakt, det ega vi hemma, hvad bry vi oss om att söka sådant, nej låtom oss fara till andra trakter. Se den eviga isens verld, hur dess stolta skönhet gömmes i natt och mörker. Flytande klippor af demant kämpa med brak i stormande strid mot grundfasta demantberg och endast död och natt herrska, och intet hjerta slår der i glädje. Dit, dit, låt oss fara, att ge glans och ljus och värme och lif“. Solen var allt litet bekymrad för barnen och fruktade, att de skulle förkyla sig. De måste mätta sig väl med värme och ljus, innan de gåfvo sig på färd; men visst voro de ändå litet kalla och bleka, när de hunno fram. Men i skimrande prakt strålade dock isens verld vid solbarnens lek. Och en liten strålflicka sökte opp en fläck, der en smula jord samlat sig, och framkallade der en vext så liten, att den knappt kunde synas; men den lefde ändå och den var hennes fröjd. En annan flock åter begaf sig litet mera söderut men de skälmarne kommo i fängelse. Med samma fart, som de rest hela vägen, foro de in genom glasen på ett litet vexthus, och der blefvo de fångade. De svängde och återstudsade hit och dit, men hittade ej tillbaka. I början tyckte de små strålbarnen rigtigt illavara.
Och Saul böd sina tjenare: Taler vid David hemliga, och säger: Si, Konungen hafver vilja till dig, och alla hans tjenare älska dig; så blif nu Konungens måg. Och Sauls tjenare talade dessa orden för Davids öron; men David sade: Tycker eder det vara en ringa ting, att vara Konungens måg? Och jag är en fattig och ringa man. Och Sauls tjenare gåfvo honom svar igen, och sade: Sådana ord hafver David sagt. Saul sade: Säger så till David: Konungen begärar ingen morgongåfvo, annan än hundrade förhudar af de Philisteer, att man må hämnas på Konungens fiendar; ty Saul for efter att fälla David genom de Philisteers hand. Då sade hans tjenare David dessa orden. Och David tyckte så godt vara, att han måtte blifva Konungens måg. Och tiden var ännu icke ute. Och David stod upp, och drog åstad med sina män, och slog af de Philisteer tuhundrad män; och David hade deras förhudar, och förnöjde Konungen med talet; på det han skulle varda Konungens måg. Då gaf Saul honom sina dotter Michal till hustru. Och Saul såg och märkte, att Herren var med honom. Och Michal, Sauls dotter, hade honom kär. Då fruktade Saul ännu mer för David, och vardt hans fiende i alla sina lifsdagar. Och då de Philisteers Förstar drogo ut, handlade David förnumsteligare än alle Sauls tjenare, när de utdrogo, så att hans namn vardt mycket aktadt. Men Saul talade med sin son Jonathan, och med alla sina tjenare, att de skulle slå David ihjäl. Men Jonathan, Sauls son, hade stor vilja till David; Och underviste honom det, och sade: Min fader Saul far efter, och vill dräpa dig; så förvara dig nu till morgons, och blif öfver en sido, och göm dig. Men jag vill gå ut med min fader, och vill stå bredevid min fader på markene, der du äst, och tala om dig med min fader; och hvad jag ser, det vill jag kungöra dig.
Att höra Welam beskyllas för att söka dåliga sällskaper och dylika förebråelser, var en svår pröfning, men fru Margaretha åtminstone teg, om än hon ej presist kunde förmå sig att jaka med. "Det är endast din vanliga sjelfvillighet, som gör honom omedgörlig. Är han icke mot dig mjuk som vax? Men du låter honom fortfara i sin uppstudsighet, bara för att förarga mig. Eller vågar du påstå, att han icke på din befallning skulle besöka sitt föräldrahem?" "Jag skall bjuda till, min herre och man, att få honom hit. Behagar du tillåta mig att resa ut, för att vidtala honom, så skall jag föreställa honom att han har orätt." Med tungt hjerta begaf sig fru Margaretha på väg. "Min son, min son, skall jag inför honom bruka list och lögn! Aldrig Welam, min Welam. Skall din moder hyckla inför dig. Aldrig! Må mig hellre drabba hvad som helst! Och dock måste jag ju säga honom, att jag kommer till honom af längtan att se honom blott, jag måste ju be honom för min längtans skull komma till hemmet på några dagar; och det är ju dock icke sannt, att det är derföre jag ber honom komma, utan för att Jörgen så vill. Men säger jag honom detta, så kommer han icke, och min herre har ju ålagt mig att skaffa honom hem. Han tål icke att Welam visar honom motvilja. Men är det då falskhet af mig att bedja honom komma? Jo jo det är så, huru mycket jag än längtar, men för min skull hade jag aldrig velat tvinga honom. O, min Welam, tvång är så tungt att bära, att jag ej ens ville pålägga dig moderskärlekens! Dock, det måste ske! Min pligt är lyda jag skall lyda, må Herren förbarma sig öfver min själ." Fru Margarethas bön till sonen att dock komma hem, emedan hon ej längre förmådde sakna honom, måste villfaras, och Welam lofvade snart komma, för att dröja hemma några dagar, ehuru motvilligt han gaf sitt löfte. Akta dig, Welam, akta dig du unge, du sköne, res icke till din moders hus! stadna ute på ditt kära Hufvesta. Moder, moder, bjud icke din son komma.
Och endast några minuters väg från detta ligger Goethehaus, så att efter Goethes inflyttning till staden hade Karl August honom ständigt lika nära, som när de bodde midt emot hvarandra på ömse sidor om Ilm. Karl Augusts ofvan nämnda ombyggnad är orsaken att en bild saknas af Goethes miliö under tiden omedelbart före och efter den italienska resan, – medan man i Gartenhaus äger den yttre värld, öfver hvilken Goethes ande göt sitt klaraste morgonljus och i det nuvarande Goethehaus den omgifning, öfver hvilken middagens solflöde och aftonens glöd strömmade rikast. Under de resan närmast föregående åren saknar Goethe dagligen och djupt sin fridfulla bostad i Gartenhaus. Med förlusten af denna, säger han, har en af de båda trådar brustit, som hållit honom fast i Weimar. Allt mer täres han af den »själens hemsjuka» till Italien, som slutligen gjorde honom ur stånd att se på en gravyr från detta land eller att öppna en latinsk bok – utom sin lifsbok, Spinozas Etik – en hemsjuka, hvilken gaf sig uttryck i Mignons sång, som blef diktad innan Goethe sett Italien. Allt starkare kände han att han skulle gå under, om hans trånad ej nu tillfredsställdes. Men jämte hans sugande längtan medverkade flera andra orsaker till att resan 1786 – nästan lik en flykt – slutligen blef af. Främst bland dessa orsaker torde varit, att han nu kände intensiteten i sin känsla för fru von Stein som en sjukdom, en själens stelkramp, och sökte frigöra sig från densamma genom nya intryck. Till Italien kom han – som andra furstar, när de önska vinna kärlek för sin egen skull – inkognito: Goethe ville, ostörd af sitt rykte, äga Italien för sig själf. Jag har – delvis fotvandrande – följt samma väg som Goethe till Italien. Från München genom den vida slätten förbi det forna klostret Benediktbäuern och uppför de plötsligt stigande, branta höjderna in i alpvärlden; längs den härliga Walchensee öfver Mittelwald – som ännu har kvar sina freskomålade hus och fiolverkstäder – öfver Scharnitz och Zirl ned i Inndalen.
Den må icke äskas för trupper, som å någon ort blifvit förlagda eller under krigsrörelser nyttjas, då trupperna böra utur dertill samlade magasiner eller förråd med deras behof förses. § 71. De årliga markegångstaxorna skola upprättas genom deputerade, valde på sätt genom serskild lag stadgas. Hvad desse, i afseende på markegångssättningen, fastställa, tjenar till efterlefnad, såvida ej ändring deruti i behörig ordning sökes och vinnes. § 72, Utan Riksförsamlingens samtycke kan Konungen icke lån, ineller utrikes, göra, eller riket med gäld belasta. § 73. Kungsgårdar och kungs-ladugårdar, med dertill lydande hemman och lägenheter, kronoskogar, parker och djurgårdar, kronooch stnIlängar, laxfisken och andra kronans fisken, samt kronans öfriga lägenheter, må Konungen icke utan Riksförsamlingens samtycke genom försäljning, förpantning eller gåfva eller på annat sätt kronan afhända. De skola förvaltas efter de grunder, Riksförsamlingen föreskrifver; dock att de personer och menigheter, som efter hittills gällande författningar, sådana kronans tillhörigheter innehafva eller nyttja, ma njuta laglig rätt derå till godo, samt att odlingar eller odlingsbar mark å kronoskogarne må i vanlig ordning, efter nuvarande eller framdeles blifvande författningar, kunna till skatte försäljas. § 74. Ej må någon del af riket kunna derifrån söndras genom försäljning, förpantning, gåfva eller å annat dylikt sätt. § 75. Ingen förändring i rikets mynt till skrot eller korn, det vare sig till förhöjning eller afslag, må ega rum utan Riksförsamlingens bifall; Konungens rättighet att låta slå mynt dock oförkränkt. § 7fi. Krigsmakten till häst och fot, så väl som båtsmanshållet af rotering och indelning förblifver vid de med landet och städerne upprättade kontrakter och in
Den, som anser, att Banco-Fullmägtige böra, genom ett stadgande i blifvande Reglemente, berättigas alt, utom de sedel-valeurer, hvilka, enligt Rikets Ständers beslut, skola från Banken utgifvas, låta, enligt de af Rikets Ständer nu stadgade grunder, utgifva sedlår å en, högst 2:ne andre valeurer, i händelse det skulle finnas vara för allmänna rörelsen serdeles nyttigt och nödvändigt, dock under vilkor, att de valeurer, Fullmägtige tillföljd häraf ega utgifva, skola vara emellan 2 Rrdr och 100 R:dr Banco, röstar Ja-, den det ej vill, röstar Nej-, vinner Nej, förändras nämnde vilkor sålunda, att de nya valeurer Fullmägtige ega att ytterligare utgifva, skola vara öfver 2 Rrdr Banco. Som ej mindre Högloll. Ridderskapet och Adeln än äfven Högvörd. Freste-Ståndet, bifallit Utskottets hemställan i 4 punkten, samt Välloflige Borgare-Ståndet, genom dess beslut, dels att Bankens sedlar intill nästa Riksdag skola bibehållas till form, lydelse och utseende oförändrade , dels att Banco-Styrelsen, så fort sig göra låter, bör använda hvitt hamp-papper till alla Bankens sedlar, måste anses hafva bifallit, att också Bankens sedlar å 16, 12 och 8 sk. må fortfarande intill nästkommande Riksdag förfärdigas och utgifvas, endast med iakttagande, alt ett genom tillblandning af hampa eller annat segere ämne mera uthålligt, ofärgadt papper tili desamma begagnas, samt Borgare-Ståndet tillika gillat Utskottets gifna tillstyrkan, att .den i i83o års Banco-Reglemente meddelade föreskrift, i ändamål att befordra koppa r-sk il jemy nts-sed lars kringspridande, bör utur det nya Reglementet uteslutas, finner Utskottet hvad i 4;de punkten blifvit föreslaget vara medelst 3:ne Riks-Stånds beslut bifallet. 5:(e punkten är bifallen af Högvörd.
Öfverläggningen förklarades härmed vara fulländad, hvarefter H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. ansåge de emot Utsk:s betänk. N:o 53 gjorda anmärkn:r föranleda lill delsammas återremitterande. Ropades nej. Propos. å bifall till detta betänk, blef sedermera framställd och besvarad med starka ja, blandade med nej, hvarpå H. E. förklarade, det han trott sig finna, att R. o. Ad. bifallit den sednast gjorda propos. H. R. o. Ad. åtskildes kl. 2 e. m. In fidem protocolli, Albert Munck. ■ noomi - Lördagen den 15 Mars 1845. Plenum kl. 6 e. m. Öppnades Hrr Electorers lista vid val af en ledamot i Allm.- Besvoch Ekon Ulsk. efter N:o 293 Frih. Falkengren, Fullm. Gr. Hamilton, Malcolm; och befans dertill hafva blifvit utsedd: N:o 2253, Hr von Holst, Hans Gram. Öppnades jemväl Hrr Electorers lista vid val af en ledamot i StalsUtsk. under den ledamoten i detta Utsk. Hr af Har - 358 Den 15 Mars. mens, Henrik Otto, medgifna 3:ne veckors ledighet, från och med den 12 dennes beräknad; och befans dertill hafva blifvit utsedd: N:o 1885, Hr Arnell, Fullm. Hr Hägerflyckt, Nils Henrik. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att Hr Berg von Linde, Joli. Albrecht, anmält, det han vore nödsakad att afresa från riksdagen, och derföre anhöll att blifva entledigad från sin befattning såsom ledamot af såväl Statssom Ridd.Utsk., men att likväl få bibehålla sin riksdagsmannarätt. R. o. Ad. biföll denna anhållan, hvarefter Hrr Electorer af H. Ex.
Inrättningen beviljadt årligt penninge-understöd, hvilket icke utgår utaf någon viss uppbörd, utan är, lika med andra Statsutgifter, i Riks-Staten uppfördt.” ”Utom andra nyttiga ändamål, som med Pensions-Inrättningen åsyftats, har säkerligen, såsom hufvudsakligt, äfven ingått i beräkning, att, genom en sådan stiftelse, Statsförvaltningen skulle, emot ett årligt bidrag, kunna i en framtid befrias från allt bestyr med sådane Statens Embetsoch Tjenstemäns pensionering, hvilka, enligt gällande Författningar, kunde göra anspråk på understöd utaf allmänna medel, när de, för ålderdom och sjukdom, blefvo oförmögne till tjenstgöring. — Och då ett sådant understöd aldrig kunnat komma i fråga, att städernes Embetsoch Tjenstemän tilldelas, så visar det sig ganska klart, att Inrättningen icke blifvit stiftad för andre än Statens egne Embetsoch Tjenstemän, hvilka utaf allmänna medel uppbära sine löner.” ”De uti Interims-Directionens underd. Utlåtande framställde åsigter, i afseende på svårigheterne af flere slag, hvilka skulle möta städernes Embetsoch Tjenstemäns intagande såsom delegare uti Pensions-Inrättningen, har Utskottet också för sin del icke kunnat annat än, såsom välgrundade, gilla och godkänna; och som, på de af Interims-Directionen utvecklade skäl, Utskottet fullkomligen delar Pirectionens yttrade öfvertygelse derom, att en utsträckning i antalet af delegare skulle snarare leda till skada än till förmon för Inrättningen och dess redan varande delegare, så anser sig Utskottet icke kunna tillstyrka bifall å Herr Arosenii motion. ” 20 Stats-Utskoltels Uttalande N.o ijg. Digitaliserat riksdagstryck 1521 1970