Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Italias till bet belopp, bmarmeb be nu, i egenffap af loner, utgå, famt att, for rebogorarne i ©hriftianftab, Sttalmo, <3BiSbi> och ©odeborg, få långe magasin i begå ©taber bibehållas, arfmoben må beftåmmaS, i enlighet meb £ongl. 3)?af:tS ^åbiga forflag, eller utfåttaS till hogft 466 0{:br 32 fj. för bein, font ega fria boningsrum, och till foo 9v:br för bern, forn fafna en faban förmån, hmarmib SBi lif mål anfett £)g bora fjoS £ongl. ^9?a/:t i un# berbånighet anhålla, att maga^inSformaltareS aflöning, ber tfenftgoringen år tillfällig, må i mofligafte måtto nebfåttaS; e f.*o, att tid ©tatenS utgifter i fpannmål må, i forffa rummet, an# manbaS ben råntefåb, forn leoereraS å ben ort, ber utgiften eger rum, och att återftoben anfFaffaS genom uppffanbling, få miba icfe förmånligare finnes att, fran annan ort transportera bet erforberliga quanten, famt 6:0. att formaltningen af ©tatenS fpannmålSintraber blifmer helt och hållet oberoenbe af be ferffilba åtgårber,c forn af intråffanbe migmåjct, eller anbra utomorbentliga hånbelfer, funna påfallaS. (. 30. 3 affeenbe på 9\ffS##ufmubbofen, hafme 2Bi mibtagit folfanbe åtgår# ber, forn, i fjånfeenbe till bofflutningen, controllenj och rebomiSningen i all# månhet, btifmit nobige anfebbe.
Såsom man väntade det, blef Wallinder förordnad att förestå pastoratet under enkans nådår, och ingen tviflade derpå, att han ju skulle erhålla kallelse dertill; ty, med undantag af bruksherrn på Skallerbo, kunde Wallinder vara säker att enhälligt få rösterna i alla tre socknarne. Under sådana utsigter kunde en ung man väl fria och förlofva sig, framför allt då den utkorade stod så väl hos allmogen, som Hilda; och emedan Wallinder hyllade den satsen, att man borde njuta af lifvets sällhet så mycket det erbjöds, samt börja så tidigt som möjligt, så friade han formligt till Hilda Borgensköld, fick ja, föräldrarnes samtycke och dessutom välsignelsen med all glädje. På Neckens holme vexlade de unga sina ringar, och hvarje afton, så länge årstiden det medgaf, rodde Wallinder sin fästmö dit, tilldess den kulna hösten kom och af Neckens blomstrande holme bildade en öde graf. Då blomstrade deras kärlek i hemmets fridfulla skydd, och med hvarje dag kände de sig lyckligare; ty de blefvo allt kärare för hvarandra, och vintern bar för dem idel rosor, ej skuggade af ett enda törne. En blick på det Närvarande, och en ännu längre på det Förflutna. Med läsarens tillåtelse göra vi nu ett språng af halftannat år i vår berättelse, och förlägga den till vår goda stad B***. På en inbjudande, skön och treflig Majmorgon 1830, titta vi in i det nyreparerade skolhuset, beläget vid en af de bredaste och bästa gatorna, samt omgifvet på sidorna med små, nätta, väl ordnade trädgårdar. Genom den höga, ljusa förstugan kommer man till venster in uti skolrummen, der de besökandes öron mötas af ett oerhördt sorl utaf läsande pojkar. Här synes rektor Mannerstedt, med Strelings genomtuggade latinska grammatika i handen, gå fram och åter och förhöra gossarne sina lexor. Men hastigt ropar en röst, hög nog att höras öfver halfva staden:
Jag är också lifligen öfvertygad om vigten af Religionens helgd, men jag tror ej att skyddet derför på något vis ökas genom det föreslagna tillägget, hvilket endast bereder åt HofCancellersEmbetet en större arbitrage, lika obehaglig för TidningsTJtgifvarne, hvilka derföre blifva offer, som för HofCancellersEmbetet, hvilket skall densamma utöfva. Den i4 Martii. 463 Grefve Spens„ Jacob Melcker: Om jag trodde, att genom den nu föreslagna nya Redactionen, någon serdeles farlig utsträckning gafs åt HofCancellerens magt att utöfva det åt honom redan förut uppdragna arbitraira inseende öfver Tidningar, skulle jag, hvilken lika litet som någon annan älskar arbitrage, visserlL gen ej våga tillstyrka Ilöglofl. Ridderskapet och Adeln att Förslaget antaga. Men då jag icke kan finna farligare, att Öfverlemna åt HofCancellerens arbitraira pröfning, huruvida en Skrift är anstötlig mot den rena Evangeliska Läran, än huruvida den är vådlig för allmänna Säkerheten, eller utan skäl och bevis förnärmande personlig rätt, eller af en fortfarande smädlig egenskap, hvilket allt redan genom TryckfrihetsFörordningens äldre lydelse är en sådan pröfning underställd; då i alla fall det antal Skrifter, som kunna komma under den första rubriquen, måste bli så ojemförligt mindre, än deras, som kunna dragas under de andra; då jag till och med tror, att arbitraget öfver de förras innehåll skall i sig sjelf aldrig kunna äga så stor utsträckning, som det, öfver de sednares; så kan jag ej neka, att det skulle förefalla mig besynnerligt, om vår TryckfrihetsLag skulle tillerkänna mera helgd, mera skydd mot oförsynta anfall åt allmänna Säkerheten och enskildas personliga rätt, än åt SalighetsLäran. Herr Rothliebj Carl Fredric:
Man söker ej harmoni inom sig sjelf, för att höja sig öfver verldens dom, utan man fordrar af denna erkännande. Hela denna verldsåsigt, äfven sådan Göthe lärde den, är redan i sig sjelf vidrigt egoistisk. Hvad som dock med hans artistiska fulländning och hedniska skepsis blef ett sinnrikt konstverk, blir redan en äcklig karrikatyr hos Rachel och Bettina, hos hvilka religionen ingår som ingrediens i denna sjelfförgyllning. Detta sednare är äfven ofta händelsen med det Berlinska skönsjäleriet, då pietism och en till det yttersta drifven fåfäng och tillgjord finkänslighet gå hand i hand. För umgänget synes den sanna regeln: att vara enkel och lugn, hos Berlinaren utgöra ett axiom, hvilket han känner, och bemödar sig att förverkliga. Men just detta, att han icke hunnit öfver bemödandet, att hans umgängessätt icke är andra natur, utan studium och exercice, betager detsamma både enkelheten och lugnet. Ty den sköna själen, den inre harmonien, som i umgänget skall framträda, fordrar en ständig omsorg, d. ä. sjelfva bildningen är här en onaturlig spänning, och den gör derföre det bildade umgänget till ett spändt, i stället för ett ledigt förhållande. Huru litet i Berlin en fin umgängesbildning är sed, vi den mening, att den utan studium och arbete skulle sprida sig genom sjelfva umgänget, finner man lättast af förhållandet i de icke litterärt bildade klasserna, hos hvilka ej ett enda drag ger tillkänna, att de skulle tillhöra Berlin, d. ä. i dessa litterärt bildades tanka nutidens Athen. Jag vet ej, hvilken smickrande resande, som inbillat Berlinarena, att de äro utomordentligt qvicka. Derifrån har smaken och jemte den tron uppå nationens qvicka lynne spridt sig öfver hela Tyskland. Studenterne arbeta som orgeltrampare för att klämma «Witze» ur sig.
Konungerr inbemto hela StatckRädets tankar deröfwer, tage sedan fit Beslut och mcddele Riksens Ständer ä Rikssalen fit sam tpcke, Den 2 Juni!. 4iZ tycke, eller ock de orsaker, för hwilka Han icke samtycker Lil deras åstundan. Wil Konungen hos Riksens Ständer föreslå nägon ändring i Grundlagarne, höre Han Stats-Rädet och öfwerlemne sedan sin proposition, jämte Stats-Radets tankar deröfwer, til Riksens Ständer, som genast, utan at om denna proposition förut öfverlägga, updrage LonLtitutions-Utstottet, at sit utlätande derom til Riksens Ständer afgifwa. Lilsiyrker Utskottet hwad Konungen föreslagit, hwile frägan til nästa Riksdag, dä Riksens Ständer skola sit Beslut derom fatta Afskyrker Utskottet Konungens proposition, dä mä Riksens Ständer genast kunna antingen denna proposition afslä eller ock afgöra, ät de wilja öfwer densamma ä nästföljande Riksdag, besluta; Gällande i detta fall tre Ständs mening, och, om twä Ständ stanna emot twä, deras som Beslutet upskjutit. Men icke mä under nägon förevändning Riksens Ständer förr än ä nästa Riksdag propo. Li ti orien til bifall uptaga. Samtycka dä alla Riks-Ständen til Konungens Förslag, begäre de dag, at pä Rikssalen fä Riksens Ständers bifall dertil afgifwa Antaga icke Riks-Ständen samfält Konungens proposition, ware den afslagen, och aflemne Riksens Ständer sit afslag, med skälen dertil, skrifteligen til Konungen genom deras Talemän. §. 82. Hwad til ändring och förbättring af Grundlagarne, uti nu föreskrifwen ordning, Riksens Ständer 414 Den 2 Junti. Ständer enhälligt beflutit och Konungen gillat, eller Konungen föreflagit och Riksens Ständer enhälligt antagits äge kraft af Grundlag. §. 85.
Alla jordiska ting äro afbilder af himmelska, och alla himmelska ega sina urbilder i empyréen. De jordiska tingen formades af en gröfre materia; de himmelska af en finare, för intelligensernas inverkan tillgängligare; urbilderna äro immateriella. Fördenskull låta sig de sistnämnda utan motstånd fylla af andliga krafter och kunna af sin fullhet meddela åt de motsvarande afbilderna i stjernornas och planeternas verldar. Dessa i sin ordning nedstråla öfverflödet af kraft till de jordiska ting, i hvilka de hafva en motsvarighet. Hvarje ting på jorden står således ej blott under inflytande af sin engel utan ock i vexelverkan med planeterna, fixstjernorna och urbilderna. Alltet är en cittra, hvars stångar, anslagna vid ena ändan, dallra utefter hela sin längd. Det var för menniskan som på Guds varde grundämnena framkallades ur intet, för menniskan som han af grundämnena på sex dagar formade denna underbara byggnad. Menniskan är skapelsens krona och mästerstycke, inom sitt väsens trånga gränser en fulländad sammanfattning af allt tillvarande – en mikrokosmos – och den högste Guds egen afbild. Men då hon såsom mikrokosmos skulle hafva delaktighet äfven af den gröfsta materien, måste hennes bostad blifva icke empyréen, utan den låga jorden. Denna smyckades dock, för att vara henne värdig, med paradisisk skönhet, och englarne i himmelen nedskådade med tjusning på dessa berg och dalar, dessa lundar och vatten, som under dagrars och skuggors lek skimrade än af morgonens purpur, än af solens guld, än af månans silfver. Och denna boning förmår genom sjelfva sitt läge symboliskt uttrycka och för menniskans öga åskådliggöra hennes bestämmelse och plats i Guds rike: hvarhelst hon vandrar, följer zenith hennes hjessa, och de hvälfvande himlarne hafva henne till medelpunkt. Stjernornas ringdans är en fest till hennes ära: solen och månan äro till för att lysa och glädja henne. De första menniskorna lefde lycksaliga i sitt paradis. Deras vilja var helig; deras förnuft i omedelbar åskådning uppfyldt af ljus.
I färghandelspriskuranter finnes upptagen en stor mängd färger. Af dessa alla behöfver man dock — åtminstone till en början — ej lägga sig till med så många. Ett tiotal torde vara tillräckligt. Mer eller mindre nödvändiga äro följande: kremserhvitt, bensvart, koboltblått (medelmörka sorten), terra de Sienna (bränd), ljusockra (mycket användbar färg), neapelgult (gulaktig sådan; det finns nämligen flere nyanser af färgeD), kromeller ultramaringult, cinnober, krapplack, cinnobergrönt (ljus), kromgrönt (mörk). Målar man porträtt, behöfves nog ytterligare en och annan färg, såsom briljantgult. För landskapsmålning äro dessutom permanentgrönt och smaragdgrönt mycket användbara. Beträffande en brun färg, som artister begagna tämligen olika, nämligen asfalt, vill jag ej precis rekommendera den åt amatören. I vissa fall kan den nog vara bra, men den torkar nästan aldrig riktigt, och dessutom brukar den medföra den olä- genheten att, om den ej användes mycket sparsamt, efter en tid visa benägenhet att spricka, hvarjämle blandningar med densamma stundom bli ganska ohållbara. Vid oljemålning begagnas ej såsom vid akvarellmålning hårpenslar, åtminstone ej i samma omfattning, utan mest borstpenslar. Man kan till en början reda sig, om man köper t. ex. tre borstpenslar af olika storlek och dessutom två hårpenslar (eu långpensel, en smal, med länga hår försedd pensel, och en rund hårpensel). Hårpenslarne begagnas mest vid målning af smärre detaljer. För att i någon mån förluDna oljefärgerna, doppar man penslarne helt flyktigt i rå, blekt linolja (nötolja). Penslarne rengöras bäst genom att tvättas i terpentin eller såpvatten. Såsom botten att måla på vid oljemålning kunna begagnas olika föremål. D e måste dock alla vara på ett eller annat sätt preparerade, så att ej oljan i färgen suger sig in i föremålet och sedan lämnar själfva färgstoffet kvar på ytan, matt och kraftlöst. Man » grundar » därför sakerna med ett lämpligt ämne.
Ni ska ' få se hurudan hon blir i morgon! Vi få väl se, om vi inte fa mer än vanligt förargelser! O, hvad vi ändå äro rysligt olyckliga! — Ja, vi äro allt bra olyckliga, — sade Ebba med en drömmande, längtansfull blick på Gabrielles lugg, — jag tror inte, att det finns många flickor, som äro så olyckliga som vi! — Ja, mina små systrar! — sade Gabrielle, i det hon tog af sig peignoi-ren, satte sig mellan Mimmi och Ebba och lade armarne kring deras lif, — vi äro verkligen mycket olyckliga. Och det värsta af allt är, att jag inte ser någon möjlighet till bättring. Hon blir värre och värre för hvar dag som går! — Men jag tänker inte uthärda länge, — förklarade Mimmi bestämdt, — så snart jag gått och läst, tänker jag ge mig ut som guvernant! — Och jag tänker bli folkskollärarinna, - — förklarade Ebba, — man gör så mycket glädje och nytta åt andra, då man undervisar små fattiga barn! Karin Lind säger, att hon tänker bli det. — Ja, det är ni, det, — sade Gabrielle med ett vemodigt småleende, — men jag, hvad skall jag taga mig till? — Du skall gifta dig, Bellan! — utbrast Mimmi afgörande, — jag tycker, att du skulle ta ' kammarherrn, han är ju så förfärligt kär i dig! — Nej, jag tycker, att du skulle ta ' Johan, han är mycket snällare, — invände Ebba. Gabrielle skakade småleende på hufvudet. - — Kära flickor, man kan inte besluta sig för att gifta sig så där som man beslutar att bli lärarinna, det skall ni förstå längre fram, ni också. Man måste tycka om en människa, för att gifta sig med honom. Nej, vet ni hvad jag skall göra? Jo, jag skall taga mitt lilla mödernearf och resa utomlands och lära mig att måla och - bli artist. Och så skall jag sätta upp en atelier, och så skola ni flytta till mig och så skola vi bo tillsammans. Blir det inte utmärkt, kanske? — Jo, jo, o så roligt! — jublade de små flickorna och tryckte sig intill Gabrielle, — o, så trefligt vi skola få!
Utrednings-afdelningen, hvilken det åligger att utbetala deenligtpassevolansekontrakter bestämda afgifter till samtlige värfvade regementer, beklädnadshjelp åt arméens under-officerare, sängkläder och sjukvårdspersedlar för fästStats-Utskottets Utlåtande Nio 73. 27 ningar och garnisoner, kommendantskaps-utgifter, hyror af förråder och rustkammare, arméens troféer, musik-instrumenter, medecinaloch instrumental-attiralj, indeldta infanteriets kapotter, remtyg, utrednings-persedlar, tält-lags och fortskaffnings-tross, hevärings-manskapets beklädnad, slitningspenningar för af nämnde manskap begagnade skjortor, strumpor och skor, jemte en mängd andra, nu ej specificerade, utgifter, har genom den minskning i tillgångar, som blef en följd af den vid 1840—41 årens riksdag beslutade nedsättning i anslaget till Krigs-kollegii departementer och genom det med hvarje år tilltagande antalet bevärings-manskap, nu kommit i den ställning, att, derest ej Rikets Ständer vid innevarande riksdag bevilja erforderlig tillökning i dess anslag, blir densamma urståndsatt att förse armeen med hvad för dess tjenstbarhet är oundgängligen nödvändigt. Jo! under de 28 Stats-Utskottets Utlåtande, N:a TS. tider, då anslagen lemnade något öfverskott, hade man lyckats bilda ett upplag al materialier för arméens beklädnad och utredning under namn af kronans allmänna förråd. Detta har på de sednare åren måst tillgripas, för att fylla bristen i de oundvikliga behofven. Men äfven denna tillgång är nu slut, ty af de vigtigaste persedlarne finnas intet qvar i förrådet och af de öfriga föga. Enligt mig lemnad officiel uppgift tunnos vid början af innevarande år af nedannämnde persedlar endast följande qvantiteter i nyssnämnda allmänna förråd: Boy : intet Kaufass 440 aln. Mörkblått kläde 892 aln. Grått kläde intet Gult kläde 336 aln. Rödt kläde 349 aln.
Ehuru införselstullen å rått socker, utgörande 3 sk. skålpundet, uppgår till fullt 25 procent af värdet, äfven med beräkning af den lindring, som för denna vara, då den inkommer direkte från produktionsonsorterne, äger rum, och alltså till mer än något annat med inhemsk produktion icke konkurrerande råämne är underkastadt, synes likväl, i betraktande af denna artikels betydenhet såsom den mest inkomstgifvande af alla rikets importvaror, och af dess beskaffenhet att jemförelsevis mera egna sig till en högre tullbestämmelse utan äfventyr af tullförsnillning, skäl icke vara för handen att medgifva någon nedsättning i denna afgift; men på det imellerlid de inhemska fabrikationerna för detta råämnes förädling må komma i åtnjutande af samma skydd, som andra näringar, i förhållande tillden lindrigare tullbehandlingen af råämnet, för deras tillverkningar, torde införselsafgifterna å de beredda sockerslagen undantagsvis böra bestämmas till i någon män högre procent, än som för fabrikstillverkningar i allmänhet till norm antagits; oell hemställes i sådant afseende, att tullen å krossadt lumpsocker och andra dermed jemförliga slag, som nu är bestämd till 6 sk. skålpundet, må antagas till 4 sk. 6 rst eller 50 procent högre tull än å råämnet, samt å topp-, kandioch kaksocker bestämmas till 6 sk. skålpundet, eller 100 procent utöfver råämnestullen. Spamu ål. Speldosor. Spelsar, addar och blonder. 5 trunifior. Kongl. Majlis Nåd. Skrifvelse, N:o 40. 55 I afseende å spanmål åberopas Kong!. Maj:ts, angående nådig proposition till Rikets Stander om åtgärder för behöfvandes undsättning i missväxtår samt dermed gemenskap ägande frågor, den 22 i denna månad fattade beslut, enligt hvilket den nedsättning i införselsaTgifterna å de särskilta slagen af spanmål ansetts böra äga rum, att desamma komme att med en fjerdedel understiga de nuvarande.
I oktober reste Maria till Skåne, åtföljd af Casimir, som skulle göra bekantskap med sina blifvande släktingar. Han återvände dock redan efter ett par dagar till Aspinge; men Maria stannade kvar på Norrbyholm. Det hade kommit nytt lif i tant Sofie, då hon fått veta, att bröllopet var så nära förestående. Hon grep sig an med utstyrseln, eldad af en verksamhetslust, som under flere månader icke fått någon användning, och med den ifver, som alla äldre ungmör röja, när det gäller att med linne, spetsar och dun bädda mjukt åt en annans lycka. Det är någonting feberaktigt i denna ifver, det är som arbetade de så flitigt med händerna blott för att döfva sitt hjärtas saknad — de ha ju aldrig själfve fått erfara lyckan att samla och ordna för ett eget hem. Att det var en lycka — en stor lycka — förstod Maria nu. Hon hade plötsligt blifvit bekajad med en samlarevurm, som kom henne att småle åt sig själf. Allt vackert, som hon såg, ville hon äga, och allting kom henne att drömma om det välsignade nästet uppe bland Smålands furuskogar, hvilket hon skulle ombona så varmt åt sig själf och åt honom, som hon älskade. För hennes inbillning stod detta lilla bo som ett tempel, där hvarje rum var ett heligt rum; ty där bodde Gud, som var kärleken. Tiden gick fort under dessa bestyr, och Maria var glad. I alla vinklar och vrår af den gamla herregården såg man henne, beskäftig som en ärla om våren; och det lyste omkring henne där hon sprang. Hennes hållning, hennes min och takten af de små fötterna, som dansade hän öfver golfven, allt stämde samman till en sång utan ord: Jag är lycklig, lycklig, lycklig! Lycklig var hon. Det var som om lifvet för henne begynt med den mulna sensommarmorgonen, då hon för första gång hvilade i Casimirs famn och kände sig omsluten af hans starka armar. När hon nu såg tillbaka på tillvaron, sådan den varit innan han, den ende, den rätte, fördes i hennes väg, syntes den henne så mörk och kall, och hon ryste när hon tänkte på, att hon kunnat få tillbringa alla sina år i samma mörker och samma kyla utan en aning om lifvets djupaste och rikaste innehåll.
Att denna Comité hade ännu icke blifvit tillsatt; hade utan tvifvel härledt sigderifrån, att Kongl. Maj:ts omsorg och åtgärder sedan sista Riksdagen - 5‘-8 Den II Maj. gen oafbrutet mast sträckas tili Rikets yttre för-' hållanden; men dessa vigtiga hinder hafva mi upphört och ökade anledningar tillkommit för den önskan, att ifrågavarande reglering snart må blifva' företagen och beredd, hvarigenom Emfaetsoch Tjenstemännens antal måtte kunna förmin* skås, utan olägenhet och uppehåll i ärendernas behöriga gang, samt de öfrige desto tillräck-' ligare lönas. Och då cle omständigheter i afseende härpå, som Kerr Borgmästaren Holms Memorial innefattar, ännu närmare, än Riksens Ständers ofvanåberopade underdåniga skrifvelse, bestämma den Comités omfattning och föremål, sora af Kongl. Majit härtill kommer att förordnas; får Utskottet vördsamt hemställa, att Riksens Högh £tä'nder, med förnyande af deras förra anhållan, hos Kongl. Majit i underdånighet anmäla frågan, och dervid tillägga hvad Herr Borgmästaren Holm föreslagit, rörande detta ärende; hvarjemte Utskottet anser böra i underdånighet begäras, att det project, som Comitén utarbetar och afgifver, måtte, sä snart det hinner blifva fullbordadt, utgifvas å trycket, för att komma till allmän kännedom innan nästa Riksdag, då Ständerne skola sig deröfver yttra; till hvilken kostnads bestridande jemte öfrige utgifter i och för detta arbete, de redan arislagne 3,000 R:dr årligen böra afsättas och hållas oförryckte saint än vidare utgå till nästa Riksdag. I öfrigt och med anledning af hvad Herr Borgmästaren Holm ändragit, angående ålderstigna afskedade Embetsoch Tjenstemäns förseen'• de Den II Maj. de med Pensioner, sä att de vid slutet af sin lefnad mäga kunna i lugn tillbringa sina dagar utan bekymmer för sin bergning; har Utskottet jemväl trott sig böra föreslå Riksens Höglofl.
Då skulle han själf också stiga upp och i stället för svar slå den lille fransmannen en örfil. Följden skulle bli en duell, och han skulle kanske bli skjuten och buren till lazarettet, där han åtminstone skulle få mat. Han väcktes ur sina fantasier, vid att biffsteken sköts framför honom på bordet, och värden stod där, frågande, om han önskade hvitt eller rödt vin. Han svarade på höft rödt, men han tyckte på nytt, att han hade sett som en skymt af nedlåtande välvilja i mannens sätt. Detta opåkallade medlidande, som han misstänkte, tryckte honom på nytt, och han grep ofrivilligt med handen i fickan. Han fick lust att ta fram sin franc, lägga den på bordet bredvid sig och leka med den för att det skulle synas, att han hade pängar, och han själf därigenom få ett skydd mot den främmande inblandning, hvilken han kände så häftigt, som om någon bjudit honom en almosa. Han beherskade emellertid denna barnsliga tanke och åt sin mat under en dyster tystnad, som endast afbröts, därigenom att sälskapet bredvid honom reste sig för att betala och gick. Melin kastade en förbittrad blick efter dem och bestälde det stycke ost, som hemma lekt honom i tankarna. Men han gjorde det med en känsla, som om han invigt sig själf åt hungersdöden, och han slutade sin måltid, utan att tanken på arbetet, som väntade, kunde skänka honom ens den svagaste skugga af glädje. Med en förlägen stämma, som endast var ett annat uttryck för hans föregående högljuddhet, frågade han, hvad han var skyldig. Värden märkte skilnaden, och denna gång kastade han verkligen på Melin en blick, som stack denne i bröstet, som om han begått ett brott och blifvit ertappad. Men hans stolthet var borta. Han hade endast en skrämd känsla af, att pänningarna kanske inte skulle räcka till, utan han skulle tvingas att bekänna sin fattigdom. Det var ändå väl, att jag lät bli att skryta med franc-en, tänkte Melin, och han upprepade med ännu lägre röst: – L’addition, s’il vous plait. Räkningen belöpte sig till 95 centimer, och Melin kunde ej återhålla en min af belåtenhet, när han stoppade de fem centimerna ned i den tomma portmonnän.