Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Naturligtvis har man icke åsyftat det, men hvad man deremot velat är, att följa med modet. Den nu föreslagna ändringen är nemi. antagen i åtskilliga andra länder. Derföre skall man införa henne äfven här. Man nedsätter afgifterne för de brefvexlande, och bereder dem alltså en fördel på bekostnad af flertalet, som icke begagnar posten. Hittills hafva brefskrifvande erlagt så mycket, att andra skattskyldige derpå vunnit. Nu omvänder man förhållandet och låter de brefskrifvande betala så litet, att andra skattskyldige måste sätta till derpå, men deremot borde val rätteligen de, sorn begagna postverket, åtminstone gälda omkostnaderna. När annorlunda tillställes, begår man en obillighet mot andra skattdragande. Jag afstyrker således bifall lill Utsk:s förslag. Hr von Knorring, Erik Oscar: Ogerna upträder jag emot den siste talaren, men då jag inom Utsk. tillstyrkt afgifvande af ifrågavar:de förslag, anser jag mig böra uplysa om orsaken dertill. Hr von Hartmansdorff frågar, hvad genom förändriugen skall vinnas, om någon inkomst eller besparad utgift deraf skall upkomma. Utsk:s menin" har varit, att båda delarne skola vinnas. Det kan med siffror utrönas, hvilket som skrifves mest, antingen på långa eller korta afstånd. Genom brefvexlingen på kortare afstånd skulle egentliga vinsten upstå. Majoriteten inom Den 16 Augusti e. m, 389 Utsk. ansåg, atl den mindre bemedlade skrifver mindre på korta afstånd, ty han afsänder sina bref gemenligen med något bud, men deremot får han vidkännas en billigare afgift för brefvexling på längre afstånd. Således för den, som har långväga korrespondans, upkompier besparing. För Staten blir det visserligen icke en inkomst, men från början har Postverket icke varit afsedt såsom en inkomstkälla för Staten; ty i det första K. Bref om Postverket står det, att inrättningen är till allmänhetens nytta och beqvämlighet.
Banco-Utskottet förmodar sig genom dessa framställningar hafva ådadagalagt, att en öfverflyltning till Riksgälds-Contoret af Bankens hela Lånerörelse, hvarken skulle gifva fördelen af ökad trygghet för Innehafvärne af Bankens Sedlar, eller af större gagn för Landets näringar, i jemförelse med den plan, som af Banco-Utskottet blifvit Rikets Ständer förelagd; hvarföre Utskottet får den oftanämnde öfverflyttningen vördsamligen afstyrka. 5:o De af en Ledamot inom Höglofl. Ridd. och Adeln, Herr Gunther, Carl, gjorda anmärkningar: alt, ehuru undanrödjandet af all möjlighet och alla anledningar till de mångfalldiga olägenheter, som hade deras ursprung i sjelfva Banco-Verkets Grund-inrättning, vore af största vigt, så framt Banken skulle kunna återvinna ett förloradt förtroende, samt Bilt. tilt R. St. Prot. 1834. 6 Sami. t J/d. ^ ii:te Häftet. Banco-Utskottets Utlåtande N.-o 16. delta ändamål ej kunde uppnås utan användande af 2:ne medel, nemi. dels att inskränka den ena Statsmagtens farliga envälde öfver Banken och dels att ordna Bankens rörelse, såj att dess hufvudändamål icke genom bisaker emot verkades och förfelades, hade Utskottet, då det ej fästat afseende på användandet af någotdera bland desse medel, begått ett misstag, sorn ej allenast vore ganska farligt, utan äfven nästan oförklarligt, sedan så väl senast uti Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse, med förslag till Lag för Banken, som ock förut under Riksdagen desse sanningar flere gånger blifvit erkände och uttalade; att, efter hans omdöme, det Allmännas fördelar voro bäst bevakade uti det Kongl. Förslaget lill Lag för Banken, genom de deruti uppställde rigtige principer, af hvilka för nu församlade Ständer ej stöde öppet mer, än att åt kommande Ständer förbereda dea delen, som erfordrade en Grundlags-föiändring, och genast använda den andra, nemi.
Deit uti febnafte berättetfen tid diitetö Stänber ontförmälba ttn 5 @:t ^eteréburg ben -J-®- Suni 1860. Slatiftfationerna af benfatnma Rafina blifnnt utroeirlabe. 3 affeenbe på unberf)å(Ianbe af pofförbinbelferna emellan ©roerigeöftmensiom. od) 33reu§en träffabeö i Serlin ben 25 Maré 1861, genom it tinér l i n g’po^dngbått' af beflarationer, ben öfroerenéfommelfe för ett år, att po^4ngbåtö Majit anfett ben närwaranbe tibpunften mara lämplig att unberföfa, l)uruioiba be fd ofta utan önffab framgång förba unberbanbliiigariia för affiutanbe af en fåban traftat meb Swnffa regeringen funbe, meb mera utfigt till måleté minnanbe, inlebaé; 6 ©erättelfe om tjwab t 9itfet och b ef é hvarföre äfrcen t fåban afftgt förberebetfer btifmit mibtagna. 5|Bå grunb beraf att Sonika öarneö ^autameitt antagit en tåg, t)wari Snftitte ©täts» ©utigt be titt Suftitie 0tåtdminiftern, för afgifmanbc af befi beTslerätteifc^eintJetöherättetfer, från bomfiolatne famt potiö SBtanb be faffätlbe hafina btifioit bötnbe tift böben, åt 1858: 46 männer od) 55 qminnor, år 1859: 50 männer och 36 qminnor famt år 1860: 54 männer od) 57 qminnor; till ftraff 5tntatet af ant)äugiggiorba fonfurö SDiajitö od) S^ifeté ©täuberö faitt
Hvad biskopame beträffa, så är förut nämndt, att de erhållit den något mystiska förmånen att anses såsom adliga vederlikar. I öfrigt är ingenting i detta afseende bestämdt, men då konungen i sina skrifvelser benämner biskopame för sina » tromän », så får man väl antaga, att de skola till denna rangklass räknas. Men något vidare i den vägen har man icke till ledning. Man har också i de utgifna rangordningarna placerat dem mycket olika. Under det ajtt den okände men uppenbarligen mycket kunnige utgifvaren af den senaste * på Normans förlag utkomna rangordningen ansett, att de böra räknas till tromännens högsta klass, det vill säga med generalmajors rang försedda, så ringerar Roth-lieb i sin rangordning in den) bland sista klassens tromän och ställer dem sålunda närmast i jembredd med öfver-stelöjtnanter vid indelta armén. Härmed må nu vara huru som helst, ty det är ingen möjlighet att i detta afseende komma till något resultat, dä ingen auktoritet finnes som kan afgöra den saken. Skall man imellertid söka bilda sig ett visserligen godtyckligt omdöme i saken, så har det onekligen mer skäl för sig att räkna dem till högsta än till lägsta tromansklassen. De äro ju ordförande i kollegiala verk i första instans och anses onekligen i socialt afseende jemnstälda med landshöfdingame, hvilka hafva generalmajors rang, d. v. s. högsta tromans-klassens. Från denna regel gör erkebiskopen icke någotundantag. Visserligen räknar Rabenius — af skäl, som jag icke kan förstå — erkebiskopen bland generallöjt-nanteme, men han lärer trots denna karaktersförbättring omöjligen komma högre än de andra biskopäme. Erkebiskopen har icke någon sådan exceptionell ställning, att han kan anses taga rang i någon klass före bisko-pame i andra stift Den tid är förbi, då han räknades såsom » svenska kyrkans primas » och då verkligen var kyrkans öfverhufvud. Nu är han allenast primus inter pares, men för öfrigt får han räknas lika med stifts-biskoparne, antingen desse skola anses såsom generalmajorer eller allenast såsom öfverstelöjtnanter.
För min del får jag säga, att jag visserligen icke gillar den praxis, som dock alltid i vårt land varit tillåten, att man får lega för sig, men vill dock för närvarande icke motsätta mig detsamma. Hvad beträffar Gr. Sparres yttrande, att han aldrig hört någon tveka att i tjenst mottaga en dräng, som är i beväringsåldern, så har jag sjelf en helt annan erfarenhet, och har äfven hört af många bland allmogen att, ifall detta kommer att fortfara, det blir en allmän klagan häröfver och en stor svårighet för dem, som stå i beväringsåren, att få tjenst. Jag anhåller fortfarande om återremiss af denna §. H. Exc. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m. Hr Wrangel, Erik Fredrik: Jag hade visserligen icke tänkt begära ordet i en fråga, som redan blifvit så grundligt behandlad, såvida icke en så aktad medlem af detta hus, som Gr. Anckarsvärd, delat Frih. Creutz’s mening ang. obehöfligheten af 2:ne års exercis. Gr. Anckarsvärd säger, att för soldatbildningen verkar denna 2-åriga exercis lika mycket eller lika litet som 14 dagars öfning under 1 år. Motsatsen bar dock på detta rum blifvit sa tydligen ådagalagd, att dervid ingenting är att tillägga. Vidare säger Gr:n att genom 6 veckors exercis vid inträffande krig, beväringen blir fullt ut lika tjenstbar, som, enl. TJtsk:ts förslag, genom 2 års exercis. Jag ber blott att i detta afs. få nämna, alt det vid sådane tillfällen hvarken är eller kan blifva fråga om sex veckors exercis; ty månader eller åtminstone veckor åtgå, innan beväringen kan blifva sammandragen, och innan således öfningarne kunna börja. Det kan för öfrigt hända att, om man än har 6 veckor till exercis på sig före ett ft p n ?S 51 aj f. rn, 39- krig och dessutom tid till marscher o. s. v., ynglingen blir uttröttad och förlorar både kraft och håg för sitt yrke.
Stockholm den 29 November 1862. Carl Ifvarssoti, från Hallands län. Af Carl Ifvarsson från Hallands län, att Rikets Ständer, med förklarande för sin del, att andra inkomster af församlingar icke böra vid blifvande löneregleringar räknas presterskapet till godo, än sädane, som enligt gammal häfd och grmdlagsenligt tillkommen lag förut blifvit lill presterskapet utgjorda, mätte anhålla, det Kongl. Maj:t läcktes meddela nådig förklaring i ämnet och uti densamma särskildt tillkännagifva, att tionde icke bör beräknas af tullmjölqvarnar, åtminstone icke i de förra danska provinserna, Skåne, Halland, Blekinge och Bohus län, der sådan tionde ej förut blifvit erlagd eller ålagen. Med anledning deraf, att stridiga åsigter upppstålt i fråga om presterskapets rätt tili tionde af qvarntull inom vissa paslorater i Halland, der dylik tionde icke förr än under sednaste åren hvarken varit känd eller ifrågasatt, och med anledning Motioner i Bonde-Ståndet 1862. 559 af den villrådighet, sorn. till följd af denna omständighet, efter all sannolikhet kommer att uppstå vid blifvande löneregleringar, då å ena sidan troligtvis påyrkas att qvarnlionde skall ingå i beräkningen, oaktadt någon sådan icke förut blifvit erlagd, och å den andra skäligen påstås att inga andra löneinkomster böra läggas till grund för den blifvande aflöningen, än sådana, som hittills för ändamålet utgått; så ock för undvikande af framtida trassel och tidsutdrägt i frågan anser jag att densamma bör, så fort som möjligt är, ställas på klar fot. Alt meningen med den förestående regleringen af presterskapets inkomster är alt få dessa dels rättvisare än hittills fördelade presterna emellan och dels redigt bestämda, men ingalunda i någon mån förökade, anser jag vara klart; och ali meningen med Kongl. Maj.ts nådiga Resolution och Förklaring af den 20 Augusti 1762, angående presterskapets i Sverige och Finland allmänna besvär vid nästföregående riksdag, älven är sådan, synas mig desto klarare, som det i samma nådiga Resolution med tydliga ord blifvit uttaladt: ”att Kongl.
Harald hårfager. Kettil häng. Vikingarne i vester. Hafrsfjordslaget. Kettil plattnäsa. Björn Kettilsson. Thorolf på Mostr. Thorsnäs. Rikaste utflyttningstiden (890-900). Svensken Helge magre. Ingemund gamle. Anund träfot. Geirmund heljarskinn. Utvandringstidens slut (900-920). Anledningarne till utflyttningarna. Äfventyrsoch verksamhetsbegär. De politiska förhållandena. Utflyttarnas antal. Öns folkmängd omkr. år 1100. Utflyttningen icke en folkvandring. Följder deraf. Förbindelser med utlandet. Skalder vid Olof Skötkonungs hof. ANDRA KAPITLET. Islands läge. «God landskost» på ön. Areal. Fjällnaturen. Ogynsamma förhållanden. Under forntiden voro dessa icke lika svåra. Åkrar och skog. De många vikarna. Svårigheten att färdas. Försakelse. Jemförelse med Grekland och Grekerna. Zeus och Oden. Folkets allvar, förtviflan, mod. Kråkomål. Besinning. Ordspråk och gåtor. Den höga sången. Templen. Goden. Offerfesten. Gudabilder. Graden af konstnärlig förmåga. Förtrolighet med gudarna, i synnerhet med Thor. Det onda i gudarnas krets. Den nya verlden. Hemmet. Gästabudet. Idealerna. Gudrun. Gisle Sursson och hans maka. TREDJE KAPITLET. Olai Petri yttrande. Öfverdrifna föreställningar om vikingatågen. Vikingatågens början. Egil Skallegrimsson. Hans barndom. Hans första utresa. Vistelsen i Norge. Färd i österväg. Egil i Danmark, Skåne, Halland, i Norge. Ny färd till Danmark och Frisland, Tyskland, Flamland och England. Han öfvervintrar i Norge och far åter till Island. Nytt besök i Norge. Han reser nidstång och far åter till Island. Ny utfärd. Egil hos k. Erik blodyx i York och hos k. Ethelstan samt i Norge, vänder åter till Island.
Invånarnes antal, som vid 1842 års början, enligt mantalslängderna, utgjorde 2,032 af mankön och 2,685 af qvinkön, tillsammans 4,717 personer, ägde vid 1847 års slut 2,180 af mankön och 2,931 af qvinkön, tillsammans 5,131. Tillökningen på 6 år är således 416, eller öfverhufvud årligen 69 personer. Männernes antal förhåller sig till qvinnornas såsom 100 till 155. Staden utvidgas icke genom nya byggnader i förhållande till folkmängdens tillväxt, hvilket är ett säkert tecken att tillväxten utgöres af den fattigaste folkklassen. Denna är också härstädes sammanpackad uti alltför trånga boningar, och härutinnan lår man troligen också söka en af de orsaker, som verksammast föranleda den tidiga bortgången af späda barn, hvilken här är, jemförelsevis, utomordentlig. En annan lika verkande orsak torde ligga deruti, att ett så betydligt antal af de födda äro oäkta, hvilkas mödrar icke under hafvande tillståndet iakttaga den försigtighet, som hos modren fordras för barnets bevarande till lif och helsa. Af de 146 barn, som per medium årligen hafva blifvit i staden födde under ifrågavarande tidrymd, äro 27 procent oäkta; nära 16 procent af dem dö under första året, nämligen af de äkta 124 procent och af de oäkta 24^ procent. På de tre första åren dö 23TV pro cent, nemligen af de äkta 19tV procent och af de oäkta 34? procent. Fattigvården är betungande. Sedan Fattigarbetshuset inköptes för 7,000 R:dr banko, har det merendels varit upptaget af 60 till 80 personer, hvilka der in natura erhålla allt hvad till deras försörjning hörer, och hvarföre kostnaderna, jemte avgifter för huset och dess underhåll, år 1847 uppgingo till 3,733 R:dr 25 sk. banko. Dessutom utbetaltes 470 R:dr 42 sk. till fattiga, som ej bodde der, samt 140 till sådana, som herbergerades uti Mörnerska stiftelsen.
Jag tror deremot, att ju mer vi kunna undvika all inblandning i det stora verldsgrälet, ju klokare är det; och att Sverige gör bäst, att bålla sig inom sina egna landamären och lita på sig sjelft, i stället att kasta sig in uti vidt utseende omständigheter och förlita sig på andras hjelp. Jag gör nu så, som Hr Munck af Rosenschöld erinrat mig om att jag gjort 1840, och aftryrker på del högsta Uisk:s betänk. Frih. Tersmeden, Wilh. Fredr.: För ali bedöma lämpligheten deraf, att R. St. vid denna riksdag ingå lill K. M. med anhållan om nederlagsrätt för Slitö, anser jag att man ej behöf ver ingå i så djupa betraktelser, som här skett så väl i denna frågas politiska, som commerciella del. Det är nemi. kändt att R. St. vid 1840 års riksdag ingingo till K. M. med rind. skrifvelse i ämnet. Det är ock kändt all denna fråga ej ännu är af K. M. afgjord, utan beror på Hans pröfning. Jag anser att R. St. böra i allmänhet akta sig för att i oträngt mål ingå lill K. M. med und. skrifvelse!-; och som denna fråga redan varit föremål för II. St:s behandling förr en gång, och und. skrifvelse derom är afgången, så tror jag, för min del, all en ytterligare påminnelse derom kan vara ganska obehöflig, synnerligen som det visar sig att tankarne äro ganska delade om nyttan deraf. Jag skulle derföre, för min del, tro, att detta betänk, lämpligast behandlades om Ståndet stannade i det beslut, alt icke aflåta någon und. skrifvelse i ämnet och att betänk, lägges lill handlingarna; hvarom jag får anhålla. Hr Lagerhjelm: Mot min åsigt i detta ämne har Hr Gripenstedt anfört, att, då nederlagsrätt funnes förut i 4 städer i Sverige, det naturligtvis skulle gå an att öka denna rättighet med en ort till.
H v a d först totalsumman af värmeenheter, som erhöllos för ett visst pris (här 10 öre), beträffar, voro följande födoämnen billigast: korngryn (2056 värmeenheter), potatis (1775), groft, mjukt rågbröd (1609), fint rågmjöl (1532), strömming (1453), kärnmjölk (1434), skalad ris (1431), ärter (1428). Något dyrare (1300 — 1000 värmeenheter för 10 öre) ställde sig hvetemjöl, hafregryn o c h fint mjukt rågbröd. Ä n n u dyrare (1000 — - 500 värmeenheter för 10 öre) voro groft hårdt rågbröd, rågo c h hveteskorpor, ister, potatismjöl, oskummad mjölk, salt fläsk, margarin, skummad mjölk, sirap. D e dyraste födoämnena (mindre än 500 värmeenheter för 10 öre) voro ost, allt slags kött samt fisk (m e d undantag af strömming). Denna sammanställning tillåter oss en intressant inblick i det sätt, hvarpå födoämnena fördyras genom en föregående behandling. Så- lunda erhöll man för 10 öre i hvetemjöl 1322, i hveteskorpor 705 värmeenheter; • — i fint rågmjöl 1532, i mjukt rågbröd 1092 o c h i rågskorpor 954 värmeenheter. Till billigaste pris köptes ägghvita i strömming, kärnmjölk o c h ärter: för 10 öre fick man i dem resp. 174, 133 och 100 gr ägghvita. Mellan 70 o c h 50 gr ägghvita erhöllos för 10 öre i kalfkött, korngryn, torsk, skummjölksost, groft, mjukt rågbröd, skummjölk o c h fint rågmjöl, o c h 5 0 — 2 5 gr ägghvita fick man för 10 öre i hafregryn, potatis, hvetemjöl, abborre, kokkorf, flundra, oskummad mjölk, rågsiktbröd, salt sill, fårkött och ris.
Utskottet, som tagit detta under pröfning, får vördsamt anföra; att Utskottet visserligen inser nyttan och fördelen, att endast torkad säd, såsom till fröbarheten bättre bevarad, finge emottagas till Magazineringar å Kronans Förrådshus; Men, då det å andra sidan förekommer, att genom det gjorda förslaget Tiondegifvaren skulle, i afseende på Spannemålens leverering, tillskyndas ännu mera besvär och svårigheter, än honom redan åligga, så kan Utskottet, som gerna omfattar hvarje tillfälle, hvarigenom lättnad och lindring i de Skattdragandes bördor åstadkommes, men deremot finner mycket betänkligt att föreslå något, som skulle leda till dessa bördors förökande, icke tillstyrka Riksens Höglofl. Ständer att bifalla Friherre Skjöldebrands ifrågavarande motion; anseende Utskottet 332 Eesv• och Ekon. IJtsk. Betänkanden. tlet a£ Friherre Skjöldebrand åsyftade aneda må i vida lämpligare vinnas derigenom, att vid hvarje Magazin tjenlige anstalter till sädens torkande inrättas. Dock underställes detta vördsamt Rikets Högh Ständers egen upplysta pröfning. Stockholm, den 21 April 1825. Ankom den 2g April 1323» Utlåtande, i anledning af väckt fråga, om en jämnare fördelning hemmanen emellan, vid utgörandet af den så kallade Capellans Skäppan. f) Aiiksdagsfullmägtigen från Norra och Södra Wedbo Härad, af Jönköpings Län, Johannes Larsson, har uti ett, från Hederv. Bon» deStåndet, till detta Utskott remitteradt Memorial yrkat, att en annan grund till utgörandet af den så kallade Capellans Tiotiden, hvilken nu till lika belopp af helt eller halft hemman erlägges, måtte med beräkning af Hemmanens storlek fastställas, och Kongl. Förordningen d. 8 Febr. 16S1 Eesv. och Elton. Uttk. Betänkanäen.
Consulernes befattningar och aflöningssätt, samt i hvad mon Konungariket Norrige skulle vilja till aflöningen af Consulerne bidraga, och derefter meddela Dess Nådiga Proposition i detta ämne, hvarefter Rikets Ständer kunde blifva i tillfälle att närmare pröfva de uppgjorde förslagen, och alt under tiden hvarken nya Consuls-beställningar borde inrättas, eller Consuler tillsättas, hvilka i någon mon för den afsedda förändrade organisationen kunna blifva hinderliga.” Häruti instämde Herr Friherre Hamilton, Hugo, Herr Friherre Cederström , Anders, Herr Lagergren, Herr Råfeldt, Herr Tersmeden, Herr Aminoff, Herr Montgomery, samt Herrar Schartau, Foenander och Levin. 2:0 af Herr von Stahl: ”Jag reserverar mig emot Utskottens Betänkande och tror, alt Utskotten icke bordt underkänna den princip, som uti Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o qg blifvit uttryckt, enär densamma blifvit understödd af en mängd Ledamöter af de serskilda Respective RiksStånden, som alla vitsordat nödvändigheten af Consular-väsendets förbättrade organisation. Det Betänkande, som bär framlägges inför Rikets Höglcfl. Siänder, synes hufvudsakligen vara dicteradt af en åsigt, som ifrat att bibehålla Consuls-ljensterne mera vid egenskapen af enskilda Handels-agenturer, än vid den af offentliga befattningar. Det är beklagligt, att man dervid så litet öfverväga!, hvaruti Consuls-functionerna rätteligen böra bestå, att man synes blott hafva haft till ögonmärke tvlinne omständigheter: expeditionen af fartyg och besättningar, samt de Svenska handlandes rättmätiga fordran alt kunna vända sig till Consuln i det högst sällan inträffande fall, att de vore i saknad af alla andra relationer å den ort, der han, är anställd. Betraktar man Consuls-befaltningarne utur en så inskränkt synpunkt, förtjena de föga uppmärksamhet och kunna gerna 8 Statssamt Allm.
Professor Ärencell hade haft den segerglädjen att kunna iakttaga den första otvifvelaktiga uralstringen, och i stället för att leka med papegojor eller knähundar sysselsatte fruntimmerna sig nu med att under mikroskopet betrakta de ganska nätta urslemstyperna. »Du kommer senare än vanligt,» fortfor Aromasia, »men du har väl mycket att göra?» »Ja, fabriken är öfverhopad med beställningar,» svarade Oxygen. »Vädret har varit ovanligt tort en längre tid, och vi hafva all möda att skaffa så mycket regn som våra kunder behöfva. Men vi få ej häller komma med en enda droppe mer än som anses behöfligt för tillfället. Jag tror knapt, att något yrke har så kinkiga kunder som vårt. Det ena luftbudskapet efter det andra hopar sig öfver oss: Hvarför vill ni icke utföra våra order? heter det. Vi ha ju bestält regn redan för ett par dagar sedan, och ännu ha vi icke fått en enda liten skvätt. Nå ja, så utföra vi den beställningen, men i hastigheten pumpa vi på kanske något för ymnigt. – Äro ni alldeles galna, heter det då, tänka ni dränka oss? Skaffa oss nu genast solsken, och det i rykande rappet. — Regn! skriker man från ett håll. Solsken! låter det från ett annat. Och alt samman skall genast vara i ordning. Nu är det dock mest regn som är efterfrågadt. Vi ha varit tvungna att öka vårt pris på dropparne, ty tillredningsämnena äro starkt anlitade, och då flere arbetskrafter varit af nöden, måste vi också upptaga flere bolagsmän.» »Men kan man ej nöja sig med tillfälligt arbetsbiträde?» invände skalden. »Ni lefver ständigt i länge sedan försvunna tider,» svarade Oxygen. »Det var de forntida arbetsförhållandenas olycka, att man ville hjälpa sig med tillfälliga arbetare, med sådana som man betalade för dag eller i bästa fall, gaf en bestämd årlig lön eller ock lät arbeta på hvad man kallade styck. Men alt detta gick icke. Daglönaren var naturligtvis lat. Hvarför skulle han möda sig mer, då han i hvad fall som hälst ej fick större betalning? Hvarför skulle löntagaren släpa sig fördärfvad? Nej, så litet som möjligt, hette det från deras sida.
Orans arabkvarter voro visserligen mindre pittoreska iin alla de, vi osedan kommo att se, husen, som iit gatorna blott best&amp; af llga hvitmenade murar utan fiinster, buro intet spBr af, att deras invhare stammade frgn det konstiilskaade folk, som en gdng bygt Alhambras slott och Cordovas moskk - men icke dess mindre rar vdrt forsta intryck af arabiskt follrlif of orgatligt. Hvilket myller af barn rned svartn ogon och burrigt hiir, kladda i fargrika draperier, kvinnor inholjda fr&amp;n hjiissan till fotabjallet i sina hvita slojor - haicken - som endast visar pannan och de mandelformade ogonen rned de hopmllade iigonbrynen - man, draperade i sina vida burnuser, sittande rned korslsgda ben yii halmmattan framfor kafket rokande eller spelande schack! D&amp; vi onskade f B se en arabisk interior, forde oss Stambuli in till en familj, hans sliiktingar, dar damerna i huset sorn bast tycktes taga emot visiter. Rundt kring en gdrd llgo sm2 liiga rum - tjanande till sofrum, kok o. s. v. och i ett af dessa knappt tre meter i fyrkant 1lg en gamma1 negress - som tycktes varrt, familjens ofverhufvud - sjuk. Hon led af nagon sorts iigonsjukdom, och husets ofriga kvinnor tycktes vilja roe henne rned sitt p a t. Vi slogo oss pB inbjudan ned bland de andra, med hvilka vi ej lrunde mecldela oss p % nnnat satt %n genom att shake hand sa.mt' beundrande rora vid deras mhnga silfverarinband och orringar.