Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Nej, det är för mycket, för tungt, för hjärtlöst af lifvet att i hans bästa mannaår taga all mannens stolthet och motståndsförmåga af honom! Han var sjuk, sjuk, sjuk En sjuk själ i en sjuk kropp en sjuk själ ...! Vid hans gamla devis glider hans blick ofrivilligt uppåt San Salvatore, där han råkat sin frälsare döden. Han blir småningom lugnare, hans tårar äro slut, och han känner sig åter förmögen att tänka öfver sitt tillstånd, icke endast känna smärtan af det. Han påminner sig sitt samtal med fru d’Ottange, kommer ihåg huru underligt han betett sig, men söker fåfängt efter orsaken därtill. Hvarför blef han på en gång så gripen af hennes otvetydiga sympati att han bar sig åt som ett barn i stället för som en man? Hvarför? Hvarför? Hvarför? Hjärnuppmjukning! Blödsinne! Hans tankar gå i stora kretsar kring fru d’Ottange för att leta ut hemligheten af hennes inflytande på honom. Först vidgår han inför sig själf, att han ofta under den förgångna långa vinterns lopp erfarit ett rent fysiskt behof att lägga sitt tunga, grubblande hufvud i en kvinnas knä och mottaga hennes omsorger. Det var så han bäst hvilade ut sig hos sin hustru fordomdags, när de ännu kunde tillåta sig dylika barnsligheter. Men den tiden var längesedan förbi; han var blifven en praktisk familjeförsörjare och hans hustru en förståndig familjemoder med plikter mot barnen och i hushållet. De plikter de hade mot hvarandra fyllde de båda efter förmåga med vanans och det goda förhållandets fredliga och tysta tillfredsställelse, men utom sina plikter hade de icke stort öfrigt för hvarandra. Knappast i tankarna en gång. Det hade aldrig fallit honom in under de senaste åren att på allvar upptaga sin hustru för sin egen del, det vill säga för sina sjukliga hugskott. Lika litet som hon fann på att upptaga honom med sina egna innersta bekymmer, om hon hade några sådana. Och likafullt älskade de hvarandra och uppoffrade sig för hvarandra mer än de flesta andra makar han kände. Han blef åter rörd, då han tänkte på sin hustru och de tunga, årslånga bekymmer han åsamkat henne.
Deremot, vid Uträkning af Stals-Verkets inkomst, för dess behållne Spannmål, efter nu i fråga ställde förändrade beräkningssätt, medelvärdet per Tunna varit under samma tid eller för År 1818, - 1819, - 1820, - 1821, - 1822, R:dr o: 3i. 9: 7- 6: 3i. 5: 19. 5: 41. 1 i* io|. b 6|. 51- 8* Och då häraf uppkommer ett medium af 7 R:dr 16 sk. 7! r:st., har följakteligen medelvärdet af lönings-Spannmålen, i Utgiften för de senaste 5 åren, uppgått till 17 sk. 2§ r:st. per Tunna enär än Inkomsten på de under Civil-Statens löner uppförde 47,633 Tunnor 16 Kappar; hvilken högre utgift, eller brist i anslaget måst fyllas af öfverskott på Stats-Verkets Inkomster i allmänhet, men hvaremot den på anslaget af Militair-Staternes Spannmål, de 3:ne sista åren, uppkomne besparing, som år 1822, då 6 R:dr var Riks-Markegångspriset, utgjorde hela den beräknade förhöjningen å 2^ R:dr per Tunna, å 42,615 Tunnor eller ett belopp af 106,737 R:dr 24 sk. ingått bland sådane öfverskott å Stads-Intraderne. Hvad nu angår den vid detta förhållande sig företeende brist, i tillgången för Stats-Utskottets Betänkanden. 351 utbetalning af Civil-Staternes Lönförhöjning, efter det af Riksens Ständer år 18[5 stadgade och äfven sista Riksdagen oförändradt lemhade sättet för Riks-MarkegångsUträkningen; så har Utskottet ansett nödigt, det en sådan reglering härutinnan nu vidtages, sorn hädanefter förekommer dylik brist, med bibehållande likväl af de fastställde grunderne för denne Lönförbättring, så att visse Tunikor Spannmål under Lönerne, enligt nu gällande Special-Stater, å 4| R:dr per Tunna, qvarstå.
Jag finner bär framlagdt ett förslag, som visserligen icke är fullkomligt, utan innehåller mänga stadganden, som äfven efter min öfvertygelse böra ändras, och flere andra som utan skada kunna ändras, för alt tillfredsställa de särskilda meningarne och hvilket endast kan genom jemkningar dem emellan åstadkommas; men jag anser likväl förslaget till sina liufvudgrunder godt, och i sin helhet vida bättre än det nuvar., som är odugligt. Här återstår numera intet annat, än att med den tysta voteringssedeln afgöra mellan det ena eller det andra i sin helhet. Jag vet ganska väl, att den afgörande majoriteten inom detta Hus var långt före dagens plenum fast besluten att förkasta förslaget; men då jag för min del gillar de motsatta åsiglerna, följer jag min öfvertygelse och röstar för detsammas antagande. Det blir i dag förkastadt, detta förslag är undanröjdt, men striden mellan de olika meningarne är derföre icke slutad. Jag skulle icke tro mig hafva förgäfves upptagit II. o. Ad:s tid, om jag blott i den aldraringaste mån kunnat bidraga att befrämja en allmän benägenhet att sluta denna strid, att göra ett verkligt fredsfördrag, med fullt erkännande af andras rätt att äfven göra sina meningar gällande, utan att vilja utesluta hvarken den enas eller den andras. Efter Den ?S Augusti. Efter delta anförande, hvarunder H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, iiade aflägsnat sig och lemnat klubban åt il. o. Ad;s äldste närvar. ledamot, Gr. Lewenhaupt, Mauritz Axel, men efter en kort slunds frånvaro återkommit, hördes bifallsrop från många ledamöter. Frih. von Döbeln, Napoleon: Ibland de fel, sorn anmärkts emot det ifrågavar. förslaget, hafva flera talare fästat sig vid, att den låga valcensus tillstadde elt för stort antal väljande. Denna tanka kan jag ej dela; ett förfogande af allmän beskaffenhet bör njutas till godo af alla. Jag delar deruti Prof. Geijers mening, som föreg:de riksdag yttrade, att lian ansåge alla böra håfve rättighet alt välja.
Denna Huswud närings jnaro upphje'pande jfran Letz iräkade waomakst fm-l B > c.Ut;kol'et, af sadan antedni g, döra betraktas, rcke iäsvm nägot berörde handtering eofkckr rörande »o e-näi, ulan i sammanhang med de a st ter, som lör dek hems uop» rätthällande, ej sa ulurast ä-as Dä BancoUstoktet sä!'d'§, under en jädnn ftmpunkl, ej kan ar-se den, af Herror BancoFustmäknge fvreftagne fucceftva Utlänrng endast tlll Tl ckjernrB-rgs ag cne, utaf den Summa, stm i asbetalning 3 Bankens äldre FasitghecS-län inflyter, kunna emot B ras» tagernes närwarande pr hånle behof af hjelp, dltjwr tillräckligen swatande; och sedan BancoU ffsttet, uri dest wördf mma utlärande öfwer dea delen af Högloft. StatkUtlkottets Allmänna Finance plön, som äfystar ytterligare biträde» strän Banken, yirrat Len förmodan, att af de sälom oumdäcliga aniedde 2,245 yoz R,dr, l sali Rosenö Högkfl Slä der funno godt ctt en dylik Summas ulb-k..tiilng bewilj ', nägon buystig hel, stullc pä en eller annot sätt, till mirstststng af Bunkens Utgift, kunna besparas: wägar BaucoUlfkottet nu, t sammanhang dermed, de Re'pccilve Skändens upplysta vmplöming underställa, huru wida, och l hwad män, TackicrnsBergslagrrne mäga af den l sä mätta besparde Summan sä understödst s?
I förbigående kan jag icke uragtlåta att förklara Herr von Törne min förbindelse öfver den uppmärksamhet hvarmed jag ensamt personligen med svar och anmärkningar blifvit hedrad, ehuru jag uti mitt första anförande icke ens nämndt Herr von Törnes namn och ehuru fl-re i frågan sig yttrat, bland dem Herr af Uhr Ii os Ridderskap-t oth Adeln samt Anders Mårterifon, Eric Andersfon Bång och Carl Bergman inom Hedervärda BondeStåndet, hvaraf d>' 2-.ne förstnämnde dessutom äro de, hvilka framställt ifrågavarande ämne Men åsidosättande denna ensidighet, denna personlig - Den 16 September f m, »17 het uti Herr von Törnes anmärkningar, detta bemödande, att concentrera anfallet på enenda, ehuru tillhörande flere, skall jag dock, så vidt jag förmår, söka att försvarara icke blott min, utan äfven deras, som med mig delat enahanda öfvertygelse i detta ämne. Herr von Torne börjar med att till styrka för sin tanka åberopa en af 30 Jemtlands Invånare utgifven underdånig skrifvelse och ”anhållan, att intet affeende måtte göras pä denna mo tion (nemligen om Jemtlands önskade återförening med IVeJlerNorrland, och Herjeådalen med Gefleborgs Lein) som emot deras vilja blijvitjramJlälld och forn rekt jhider mot Folkets önjkan och fanna interesse.'” Då denna underdåniga skrif velse är införd i Allmänna Journalen N o 203 den 3tdje dennes, har hvarje läsare sf denna Tid ning varit i tillfälle att göra sig bekant med dess innehåll. Det kan icke undgå någon lä sares uppmärksamhet, ja förvåning hvilket också bevisar sig af en Artikel i gårdagens Ali männa Journal, hurusom denna skrilvelses Författare vågat nalkas KonungaThronen med anklagelser mot och missgillande af Riksdags manna personliga åtgärder, i synnerhet som allt hvad deruti anföres är grundadt på blotta berättelfer och rykten, så mycket mera som då denna underdåniga skrifvelse blifvit författad, Motionen inom de Höglofl.
- Fader, sade Klemens, medan han vid sidan av Petros påskyndade sin gång, de döde, som vila här, voro hedningar, men bland dem fanns ju likväl mången, som sökte rätta stigar? - Visserligen, svarade Petros, de hade den naturliga lagen inskriven i sina hjärtan. - Och tror du ej, frågade Klemens och kastade en vemodig blick på marmorvårdarne, som skymtade mellan lövmassor, tror du ej, att Försonarens död skall räknas även dem till rättfärdighet? - Jag tror det, svarade biskopen. Då Kristus efter döden nedsteg till underjorden, predikade han där förlossning för hedningarnes själar. - O Guds godhet! Han förskjuter intet av sina barn. De förtappade få återvända till hans faderssköte. Ynglingen suckade djupt och tystnade. Petros sade: - Min son, du tänker måhända i detta ögonblick på din jordiske fader, den okände, som gav dig livet. - Ja, du själv väckte den tanken, när du i afton lät mig skriva mitt testamente. - Du undrar utan tvivel, att jag manade dig därtill. - Ja, vad har jag att bortgiva? Jag kommer ju med tomma händer från Antiokia, där din faderliga godhet öppnade mig utväg att genom studier bereda mig till mitt heliga kall. Det jag äger har jag ju av dig. Du upptog mig, när jag var ett hjälplöst, övergivet, åt hungersnöden utsatt barn. O, min arma, arma moder! Klemens överväldigades av tanken på denna moder, som han icke kände, denna kvinna, som varit i stånd att begå det onaturligaste och rysligaste brott: att förskjuta sitt späda, hjälplösa barn. Han stannade och brast i gråt. Biskopen fattade hans hand och sade: Min älskade Klemens, sök att råda över dina känslor! Tänk ej mer på henne! Hon förtjänar det icke. Själva tigrinnan älskar sin avföda och försvarar den i döden. - Tala icke så, min fader, bad den unge föreläsaren och uppslog sina tårfulla ögon. Jag känner icke världen och människornas hjärtan, men jag förstår likväl, att min moder måste varit mycket olycklig, innan ett så rysligt beslut fick rot i hennes själ. Tror du ej, att hon göt tårar, då hon lämnade mig? Ack, hon gjorde det!
Nästa stadium var det sentimentala. “Det där är rama Hegel“, inföll han nu med ett försmädligt grin till Segerpiil. Han var synbarligen inte för tillfället upplagd att skämta med sig själf. Linde hade uppfattat Bobbes fråga nära nog som en personlig förolämpning och tog nu till orda med stor häftighet: “Vet du då inte hvad det är som förbinder oss alla, som skänker studentlifvet denna berusande doft af poesi? Som gör att vi alla, rika och fattiga, ädlingens son och ränstenens, äro bröder här?“ “Det var en förbannad lögn“, mumlade Flunsen, men Linde hörde det icke. Han koncentrerade hela sin patos på slutklämmen: “Vi äro framtidens hopp, vi äro ljusets riddare, som bevara den eviga elden på upplysningens altare! Vi äro idéens fanbärare — förstår du mig nu?“ Han inlade ett alldeles förkrossande tonfall i de sista orden och riktade en ljungande blick mot Bobbe. Denne fann för godt att låtsa som om han hade förstått. Men i själfva verket var han lika klok som förut. De sista orden slogo honom särskildt; det var ju de samma som hans far så ofta hade användt. Alltid dessa blodlösa fraser, med hvilkas klang han så ofta berusat sig — aldrig något konkret! Segerpiil satt hopsjunken i soffhörnet. Han nickade bifallande till Lindes ord och markerade de bästa uttrycken med en liten stampning i golfvet. Äfven på honom tycktes de sista orden särskildt ha slagit an. “Idéens fanbärare“, upprepade han bifallande, men snubblade öfver de sista stafvelserna och hade svårt att få fram hela ordet. “Idéens fan — —“ och liksom om han funnit något ovanligt genialiskt, utropade han, i det han reste sig något från sin hopsjunkna ställning: “Mina herrar! — Idéens fan! Idéens fan!“ Och han skrattade själf åt sin kvickhet, slött och hest. “Idéens fan“, upprepade Flunsen med osäker stämma; och i det han kastade en blick mot taket och gjorde en liten dragning på munnen för att markera witsen, tillade han: “Det var en fans idé!“ Man bröt upp. Bobbe hade svårt att finna sin hatt. Han blef efter.
Afgå genom öfver/l,gilning till Svea Lif-gardets anslag 4,000: — I):o d:o till Andra Lif-gardets d:o 4,000: — 8.000- Gotlands National-beväring: Nuvarande anslaget 123,814: 50. Tillkommer: l:o Öfverflyttning från anslaget för Svea, Göta och Wendes Artilleri-regementen 9,938: 90. 2:o Lön för en Regementsläkare 1,500: — Arfvoden för3Bataljonsläkare, å 500 R:dr 1,500: — 3,000: — efter afdrag af derför redan anvisade medel 600: ■ 3:o Öfverflyttning från anslaget för ofvannämnde Artilleri-regementen: Oindelt spanmål, 655 kubikfot å 2 R:dr T 1,310: Hallands beväring Wester-Norrlands beväring, lönefyllnad Bevärings-manskapets vapenöfning, Förslags-anslag: 2,400: Nuvarande summan 45g 333; Tillkommer: Till kommer: Förhöjning: i Fortifikations-afdelningens anslag: till underhåll af Landtförsvarets lius och byggnader i fästnings och garnisons-orter 15,000: i Intendents-afdelningens anslag: till underhåll af kapotter, remtyg, tross och utredning vid Bohusläns regementes södra bataljon 3,200: i Artilleri-a (delningens anslag: till gevärspersedlarnes underhållande vid nyssnämnda bataljon 580: — 18,780: — Till Lifoch Släpmunderingar vid RotehålJs-regementena: Tillkommer: Förhöjning 25,200: Inqvarterings-kostnader i Stockholm, Förslags-anslag Till inqvarteringens ordnande i d:o, Reservations-anslag Inqvarterings-kostnader i landsorterna, Förslags-anslag Salpeter-uppköp : Nuvarande beloppet 110,000: Till Skjutskolor Spanmåls-upphandlingsoch bageri-kostnader Durchmarche-kostnader, Reservations-anslag
I det prot., som åtföljer K. M:s Propos. , har Chefen för LandtförsvarsDepart. omnämnt, att arfvodena för lärarne vid Marieberg blifvit bestämda till så låga belopp derföre, att det vore att föredraga, om åt desse lärare i st. f. högre arfvoden, bereddes förmånen af pension på sätt vid KrigsAkademien eger rum. Till den ändan föreslog K. M., som fullkomligt gillade Depart:sChefens åsigt, att lärare vid högre ArtilleriLäroverket, som i denna egenskap tjenstgjort i 20 år eller derutöfver, må efter afskedstagandet från lärare-befattningen, under sin återstående lifstid, åtnjuta från Allmänna IndragningsStaten en årlig pension, motsvarande hälften af den aflöning, han vid afgången från Läroverket i egenskap af lärare upbar. Ehuru härom ieke finnes någonting yttrat i StatsUtsk:s förev:de .Utlåt., så, då jag föreställer mig att det förekommer på en annan HufvudTitel, möjligen den 9:de, har jag blott velat anmärka förhållandet. Erih. Tersmeden: Alla pensionsfrågor med undantag af dem, som röra Arméens PensionsKassa, förekomma under 9:de HufvudTiteln, och som Depart:sChefens omnämnda yttrande rörer pensioner för lärarne vid Marieberg, kommer denna fråga att i sammanhang med öfriga dylika behandlas i Utsk:s Utlåt. rör:de förbemälda HufvudTitel. Eörev:de mom. blef uppå härefter framställd propos. af R. o. Ad. bifallet. Mom. litt. b, ang\de stipendier för ArlilleriOfficerare, som genomgå lärokursen vid Marieberg. Bifölls. Mom. litt. c, ang:de tillökning af Fortifikations Af deln :s anslag till bestridande af kommendantskaps-utgifter. Den 7 Juli e. m. 135 Hr Lefrén:
Främst hade han egnat sin uppmärksamhet åt de besökta orternas runmonumenter, bland hvilka många förut oanmärkta blifvit af honom uppsökta och aftecknade, andra af äldre forskare beskrifna och afritade blifvit underkastade ny, behöflig granskning; och hade Dybeck om dessa resor och undersökningar årligen afgifvit berättelse till Akademien, hvarjemte han hvarje år till Akademien inlemnat förteckningar öfver fornlemningarna i 10—12 socknar, samt från trycket utgifvit ett häfte »Runurkunder“, innehållande omkring femtio runstensteckningar jemte text, af hvilket arbete 50 exemplar lemnats till Eders Kongl. Majits nådiga disposition. Då emedlertid hvad sålunda af Dybeck blifvit närmare undersökt och i tryck allmängjordt omfattade blott en jemnförelsevis ringa del af landets talrika, i mer än ett hänseende värdefulla runminnesmärken, har, på det dessa forskningar måtte kunna oafbrutet fortsättas, Akademien underdånigst anhållit, att nådig proposition om fortfarande anslag) af 1,500 R:dr årligen för ifrågavarande ändamål måtte af Eders Kongl. Majit till Rikets Ständer aflåtas.
St. alltså skolat härigenom hos E. K. M. i underdånighet anhålla, det E. K. M. i Nåder behagade förordna vidtagandet af en sådan allmän reglering af Länsmans - Tjensterne, att, der det utan olägenhet kan ske, genom sammanslående af flere och förändrad indelning af PistHcten, en minskning i personalen måtte uppkomrna, samt att Förslag härtill R. St. vid nästa Riksdag öfverlemnas, 9°o: 8,000: Exp. Utsk. FSrslag till und. Skrifti. N:o 292- 247 hvaremedlerlid, och på det tills vidare ingen af ifrågavarande Tjenstemän må njuta mindre än 100 R:dr i årlig Lön, ofvanberörde 8000 R:dr årligen på Stat, till fyllnad i Lönebeloppet för alla dem, som icke redan åtnjuta berörde Summa af 100 R:dr, blifvit beviljade att af E. K. M., efter Landshöfdingarnes förslag, i detta ändamål fördelas. För FångVaktmästarne, hvilka allmännast åtnjuta i Lön ii6R:dr 32 sk., Lönförhöjning för hvar och en till 160 R:dr samt för Vaktknecktärne, hvilka uppbära 67 R:dr 16 sk., Lönpåökning till 106 R:dr32 sk. för hvardera, med tillhopa R:dr 6,175: jemte den Spannmål, som förut under Lönen är inbegripen. Ny Lön för 1 Vaktmästare vid Hernösands LandsFängelse 160: —< >— med 12 T:r Spannmål under Lönen. Dito för en Fångkneckt vid nämnde Fängelse 106: 3a. — 248 Bxp. Utsi. Förslag till und. Slrifv. N;o 292* med 6 T:r Spannmål derunder inbegripne.
Nar kvinnan begär af samhallet bildning, sa begar hon ej mer än sin oförytterliga rattighet, om samhiillet eljest trar pil det lika, manskliga varde, som kristendomen tillerkanner man och kvinna. Med detta till utghgspunkt ar det kvinnan bör angripa det bestilende, derest hon önskar tindring. Antag nu, att samhallet ger med sig och sager till den bildningssökande unga kviunan: " jag har visserligen ej rild att bygga nya skolhus och uppratta en uy lararekh för eder rakning, men jaa vill n&amp;- got omandra gossarnes skolor och sedaqvaren s&amp; goda och stigen in. * En och annan skall kanske kanna sig belilten med att fli lasa och vara tillsammans med gossarne, men mer an en moder skall helt visst yttra sin motvilja med ett: " Det blir visst ingenting utaf, att main flicka filr komma i en gosskolan. Inbjudningen till dock vid att noggrannare skarskAdas och den skall kanske vid nlrmare eftersinnande 1Augt i f r h att vara farlig, tvärtom innebara nggot godt för framtiden. Ja, förf. kan ej undgli att deraf vanta mycken viilsignelse, ej minst för kvinnan. Till en början kan ju frhgas: hvarföre skulle ej gossen och flickan kunna undervisas tillsamman, d&amp; de ju bAda %ro manniskor och utgöra tvenn,e hälfter, hvilka sedan skola förenas till ett helt. Under forna tider, d&amp; bildningen var ett mannens monopol och d&amp; kvinnan s&amp; sallan behöfde en boklig utbildning för sin utkomst i varlden, och d&amp; man ej kommit till insigt om att hon för sin egen utvecklings skull och för att en ggng kunna uppfostra sina söner behöfde kunskaper, var det ju naturligt, att skolans dUrr kom att st8 öppen endast för gossen. Tiden a r nu en annan. Till kampen för tillvaron maste nu äfven kvinnan smida sina vapen. Hartill behöfver hon e n, med mannens likartad sj&amp;lsodling; hvarför skulle hon ej kunna mottaga den tillsamman med honom?
Vid 4.de punkten : af herr C. G. Indebetou : '"Inom Utskottet har det blifvit yrkadt, att det i § 115 inom. 1 ät fullmäktige leninade uppdrag alt uppköpa vexlar borde utsträckas derhän, att, då kursen nedginge till 127 sk., det skulle vara ett åliggande för fullmäktige att till detta pris inköpa alla de vexlar, som af välkända och solida trassenter eller endossenter erbjödos. Detta yrkande grundade sig på den åsigt, att Banken icke kan vara inrättad endast för sin egen skull, utan att dess hufvudsakliga syftemål måste vara att betjena allmänheten, då det utan Bankens egen skada kan ske. Det torde ock vara obestridligt, att det för affärsmän skulle vara en fördel, samt att det borde bidraga till stadga och säkerhet i den allmänna rörelsen, om man egde visshet derom, att vexlar alltid kunde, mot ett på förhand kändt pris, till Banken försäljas. Men det återstår att utreda, huruvida ett sådant stadgai, de kunde medföra något äfventyr för Banken. I sådant afseende må det först erinras, att de uppköpte vexlarne alltid kunde, inom det i Banko-reglementets § 116 limiterade belopp, ställas på räkning i Hamburg. För del öfverskjutande beloppet af uppköpte vexlar måste deremot silfver indragas, och fråga uppslår således, i hvad mån kostnaden för en sådan indragning af silfver må kunna betäckas af vinsten på vexel-köpen, eller af skillnaden emellan 128 sk. kurs och den, hvartill köpen skett. Uti Banko Utskottets berättelse sistlidne riksdag, angående Bankens styrelse oell förvaltning under tiden från 1845 års riksmöte, intagen uti Bihanget till Riksståndens Protokoll, 6:te Samlingens Usta Afdelning under N:o 14, finnér man i § 8 en fullständig utredning öfver kostnaderne lör de vexelköp och den silfver-indragning, som egde rum under åren 1845, 1846 och 1847.
Men det får jag säga, fortfar fröken Sophie att engagera så slarfviga o c h liknöjda arbeterskor som ni, tar jag mitt arbete från henne o c h skall nog också underrätta mina vänner, om hur man blir behandlad. Fläcken kommer aldrig att synas. Hvad pratar ni förslag. Det är väl nog att den fins der. Säg fröken Sophie, att jag vägrar emottaga klädningen i sitt nuvarande skick. Hon borde väl känna mig tillräckligt för att veta det. » Jag med, tänkte jag. Hå hå ja, der går, på en gång, mer än en veckas förtjenst. Fröken Sophie måtte väl låta mig få betala litet åt gången, fy annars svälta både mamma och jag ihjäl — och så godt vore kanske det. När jag gick igenom de eleganta, dyrbart inredda rummen och såg alla dessa kostbara små- saker, hvaraf den minstas värde skulle varit nog att ge mig mat för månader, öfverfölls jag af ett vansinnigt begär att slå omkull den dyrbart lastade ateniennen och kasta bilarne af vaserna i ansigtel på den högfärdiga, stolta qvinnan, jag nyss lemnat. Jag tror det skulle gifvit mig någon lindring. Om jag blifvit uppfödd att föra ett sådant lif ändå, men att tänka sig, att för tre år sen, endast tre år sen, då pappa ännu lefde, hade jag allt hvad jag önskade. Hvarför har menniskan fått förmågan att minnas? Man blir altid feg, då man bör vara stark o c h modig. Den 6 april. Fröken Sophie gick ovilligt in på att låta mig göra afbetalningar, och ändå har hon mig billigare än någon af de andra flickorna, men till mera nytta, ty jag har j u — tyvärr — fått både bildning o c h smak, hvilka båda egenskaper hon totalt saknar, j a hon kan icke ens skrifva ut en räkning. Kanske någon säger: » hvarför inte lemna en sådan plats ». Hur gerna skulle jag inte göra det, men tre års erfarenhet har lärt mig, all ingen annan plats kan erhållas, äfvensom att hvarken jag eller mamma kunna undvara mera föda än vi nu göra, o c h vi äro ej så m o - derna, att vi anse kanalen eller kloroform såsom ett slut på sorgerna.