Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi kunna derföre vara fullkomligt förvissade derom, att, i fall Regeringen, emot all min förmodan, skulle linna R. St:s beslut på något sätt förnärmande räntetagarnes rättigheter, detsamma icke varder till något verkligt men för dessa sednare af Regeringen stadfästadt. Emedlertid anser jag det vara af den högsta vigt, att Representationen inför Konungathronen frambär sina åsigter röipde denna, på nästan hela det skattdragande folkets skyldigheter inverkande fråga, så att Regeringen derigenom måtte dels erhålla en ledning för sina åtgärder och dels, i händelse af någon olikhet i dess och Representationens åsigter, blifva föranledd för kommande Ständer framlägga ytterligare förslag till bestämmelser och föreskrifter röride detta ämne. För öfrigt får jag tillägga, att jag anser det vara en särskild pligt för R. o. Ad. att icke lemna BondeStts inbjudn. utan afseende. R. o. Ad. har nemi. bifallit 2:dra punkten af StatsUtskts förslag i dess utlåt. Nto 3g3, hvarigenom ett visst medelpris å räntespannmålen blifvit bestämdt. Skulle nu 5:te punkten i samma utlåt, blifva slutligen afslagen och sålunda räntetagarne bibehållas vid rättigheten att, då medelpriset vore lägre än det gångbara, uppsäga spannmålen til! leverering in natura, komme derigenom en bestämd förbättring i de nuvar. förhållandena för räntetagarne att tillvägabringas. I sådant fall kunde R. o. Ad:s beslut med skäl tydas såsom fattade endast för att rikta löntagande tjenstemän på räntegifvarnes bekostnad och såmedelst tillskynda räntetagarne en af Regeringen icke äskad, för dem sjelfva icke påräknad och i de flesta fall obehöflig tillökning i deras löneförmåner. Jag tillstyrker bifall till BondeSt:s inbjudn. H. Ex. Hr Gr. af Wetterstedt: Två ledamöter hafva, om jag rätt Uppfattat dem, ansett mig, i consequens med åsyftningen af min motion, hafva bort, i stället för afslag, föreslå antagande af Bonde.St:s inbjudn. med den modification, min motion afser.
Din tankeföljd är bildad av diamantlänkar, mot vilka filosofernas slutledningar äro spindelväv. Med nödvändighetens oemotståndliga makt skall du tvinga dig på världen och lägga henne i din kedja. Och den, som skakar kedjan, han är dödens, han skall utplånas ur Israel, för honom stänges det mänskliga samfundets och salighetens port, för honom tändas helvetets eviga lågor. Det fattas dig endast ett: en man som kan begagna dig. Jag känner två, som skulle kunna det. Den ene är Atanasios, den järnhårde, oböjlige, underbare, sluge, förfärlige gubben, de rättrognes dödsfiende och kätteriets ende, men oomkullstötlige pelare, den nye Proteus, som alltid densamme visar sig i tusen skepnader, den biltoge, bannlyste, av vagnar och ryttare förföljde, som uppträder, då man minst anar det, och försvinner, innan man sansat sig nog för att gripa honom, som lurar Konstantinopel utanför kejsarens dörr, då man efterjagar honom i Gallien, som efterspanas i Rom, medan han döljer sig bland munkarne i Egyptens ödemarker, och uppenbarar sig måhända här Aten, medan Georgios darrar vid ryktet, att han gömmer sig i Alexandria. Lyckligtvis har Atanasios aldrig fäst sin blick på Rom. Hans strid gäller det biskopsdöme, som han så ofta ägt och mist: Alexandria. Han har ej fått ögonen öppnade för Roms betydelse. Besynnerligt nog! Besynnerligt nog och lyckligtvis! Ty den andre mannen, som i Atanasios annars skulle få en övermäktig medtävlare, är jag själv! Petros lämnade sin ställning framför kartan, kastade sig i en karmstol och försjönk i tankar på sin storslagna framtidsplan. Han hade även denna dag tagit ett steg emot sitt djärva mål. Med summor, försträckta av kejserliga skattkammaren i och för det nu som ivrigast drivna omvändelseverket bland göterna, hade han utrustat två missionärer, två till blind lydnad uppfostrade, för homoiusion fantiserade unga präster, och sänt dem, icke till barbarerna, utan till Rom för att förkunna homoiusion och utbreda Petros' rykte inom romerska församlingen.
Majit behagade; i sammanhang med omarbetning af Krigslagarne, taga i nådigt öfvervägande, om icke prygeloch dagg-straffen kunde emot andra lämpligare straff utbytas, har den 2 November 1860 blifvit inför Kongl. Maj:t i Statsrådet anmäld; och har sedermera den 5 Mars 1861, till biträde för utarbetandet af förslag till de ändringar i Krigslagarne, som kunde finnas af behofvet påkallade, särskild person blifvit förordnad, men detta arbete icke ännu medhunnits. 116:o af den 20 Juni 1860 om befrielse för sockenprest från skyldigheten att åt följa dödsfångar till afrättsplatsen. (72.) Kongl. Majit har, den 12 Oktober 1860, uti Statsrådet gillat hvad Rikets Ständer i ämnet föreslagit, och låtit nådiga Circulär till vederbörande utgå. 117:o af den 30 Juni 1860, angående förändring i Kongl. Förordningen angående handelsböcker och handelsräkningar den 4 Maj 1855. (90.) 1861 den 23 April har Kongl. Majit i Statsrådet vägrat sanktion å ifrågavarande förslag. 118:o af den 28 Juli 1860, i anledning af Kongl. Majits Proposition, om antagande af en författning angående ränta vid försträckning på viss kort tid. (103.) 1860 den 7 September i Statsrådet anmäld; och lagd till handlingarna. 119:o af den 11 Augusti 1860, i fråga om föreskrifter till betryggande af besittningsrätt till fast egendom och af inteckningssäkerhet. (105.) Sedan ärendet blifvit den 2 November 1860 i Statsrådet anmäldt, har Kongl. Majit i Statsrådet den 16 April F861 funnit godt att, såsom en i ämnet förberedande åtgärd, uppdraga åt Häradshöfdingen P. U.
Af enahanda tanka förklarade sig ock wara Lars Larsson frän Skaraborgs Län, Olof Carlsson frän Upsala Län, och en större del af Ständet. Eric Andersson och Longberg äskade äterremiss till Expeditions-Utskottet. Secreterare» upplyste Ständet derom, att frägor om anwändande af Statens medel af> gjordes genom Trenne Ständs beslut, enligt 69- Haf Regerings. Formen, hwilken ock upplästes. Att winna tiden hade wäl Expeditions. Utskottet, utur detta skäl, författat underdäniga Skrifwelsen likasom pä förhand. Men Anders Joakimsson förmente dis. positionen af Statens medel bero, ej af endast trenne. utan af alla fyra Riks-Ständen. Pttcrligare öfwerläggningen afbröts wid Talmannens ankomst och hans erinran, att Ständet mäste, pä Kongl. Maj is Nädigstekalléllé, nu, klockan innemot Tolf begifwa sig lil! Riks Salen; Ester äterkomsten hwarifrän, kloc kan - Den 15 October. 251 kan nägot öfwer Ett, och sedan Talmannen in. tagit sitt rum, Ständet beslöt alt till Expcdi. stons. Utskottet ätersända den i fräga komne, förcflaqne underdäniga Skrifwelsen, med anino, dan att upplysa, huru Utskottet, innan Bonde. Ständets beslut än möjeligen war kändt, kunnät författa och till Justering insända samma Skriswelse, i Riksens Ständers namn. Or rupra. Lx ?rotc>coIIo Lgbris! Ödmann. Utdrag af Protokollet, hältet ^)os Bonde. Ständet ivid Urtima Riksdagen i Arebro den 15 October 1810. S. D I^pvläsies det yttrande, Statsutskottet, pä äterremiss frän Bonde Ständet, den 12 dennes meddelat öfwer gjorde anmärkningar wid Utskottets Utlätanden i särskilte Memorialer af den 27 och den 29 sistl.
Ständers ExpidltlonLUlskskkS Förstas - Den "Z Januaris. 94r stag sill Riksens Ständers underdänkgg ffriswelse trst Kong!» Maj:t, augäende Soncllvn os deri nämde förändringar och jämkningar uu S-rändeiis Prwllrgrer» hofwa ! Ständer wtd Verra forsing förekommit följande betänkligheter. "no Jngretzen of i fräga warande underdäm"ga strtfwel e uttrycker Rlkser-s Ständers undndäs "niga anhållan om Kong! Maj lS Nädiga dtfail "till te förändringar och jämkningar un der s in"nehafwande och genom 1148 r RegeringeFormcrr "stadfästade Privilegier, förmäner, och rättigheter, "hwarom de under loppet os denna Riksdag sig "emellan öfwerenskommtt. I följd afdctza allmänna Uttryck hadePrestrSlänLetwänlat, att alla de concrtzwncr, hwarom RiksSkänden under Riksdagens lopp fattat gemensamma besiut, fliille bliswik upräknade och till Kona!- M-j:tS Nädiga bifall pä en gäng öfwerlenwavc. Men l Expeditionen förekommer endast HögloftRidderikspeis och Adelns den r Junit gjorda afsägelse os rättigheter, alt med andras iitsiutande äga Säterier, jemte de öfrige Ständens dertill !emnade accesimn, samt ÄVällofl. BorgareSkändeks den s Junti meddelte yttrande om Besiktnings rall ä Stadsegendom, samt Hederwäcda BondeStändets den 26 Juli! tagne besiut, att afsäga sig ven uteslutande besittningsrätten af Bergsmanshemman. PresteSlandet har för sin de! trott, det wara lämpeiigast, redigast för Allmänheten, och för kommande tider mäst upplysande, ort olla jämkningar och förändringar i RiksStändens Privilegier biifwa uti en enda Expedition n tagne, chkwäl med fftl^ Ridd. och AV. pror.
Domstolarnes organisation, hvaraf Kongl, Maj:t lemnade Ständerne del, vid samma Riksdag, men hvarpå följde deras svar, att de då ej ville annan åtgärd i ämnet vidtaga, än för det närvarande låta frågan alldeles hvila, och utan något i förväg fattadt beslut, som skulle kunna lägga hinder i vägen för ämnets vidare utveckling och pröfning, hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att hela målet måtte till Committe'ens bearbetande återlemnas, hvarefter, sedan det i föreskrifven ordning blifvit genom trycket till allmän granskning utgifvit, det skulle hero på Kongl. Majrts och kommande Ständers pröfning att antaga eller ogilla så väl det fulländade Lagverket j som grunderne för detsamma; 4:o Dc förslag, som sedermera grundlagt de af Lagstiftande Makterne redan för delta antagne Författningar om inteckning, om lösen af Vattenverk och om Concourser; hvarförutan Commilteen 5:o gemensamt med andra Committerade öfverlagt och gifvit yttrande i frågan om gränsorne emellan Domaremaktens och de Administrativa Auctoriteternes åtgärder, hvilket Betänkande förevar vid sista Riksdagen; 42 Den 29 December f. m. äfvensom Committéen aflemnat anbefallte utlåtanden i flere särskilde uppkomne lagfrågor. Den tid, som till 1823 förflutit, torde således icke finnas hafva af LagCommittéen lemnats obegagnad. Man har behöft en stor del deraf alt sammanföra och jemka den mängd af Författningar, som ändrat eller förklarat 1734 års Lag allt sedan den utkom; och erfarenheten gifver visshet derom, att en ny Lag fordrar särdeles omtanka och öfverläggning, äfven då den endast angår ett särkilt ämne, beli än mer då det rörer en hel allmän Lag, som omfattar så många, hvilka, ehuru skiljaktige de äro, likväl hafva oftast ett gemensamt sammanhang. Naturligt och oundgängligt är det också, helst i våra upplysta tider, att den eller de, som skola författa sådane vidt omfattande arbeten, ej böra underlåta att studera andra Rikens lagstiftningar, och hvad som i det ämnet må vara skrifvit och afhandladt.
Jag underställer de herrar, som deltagit i redactionen af denna §, om de ej skulle vilja tillåta, att i 3 §:n de citerade orden utbyttes emot de följande: kan en åbo af andia näringar hafva säker och ständig förtjenst etc. Här finnas nemi. åtskilliga orter med folknäringar, icke endast i Dalarne, hvilken provins är från ifrågavar. lagförslag undantagen, utan äfven andra, såsom Fryksdalen i Wermland, Ale härad i Veslergölhland. vissa delar af Skåne m. fl , hvilka folknäringar icke af läget utan af urminnes landssed framkallats, och hvars idkare i dem linna en hufvudsaklig källa för egi n och familjs bergning. Alt hindra dem att nedlägga deras besparingar i köp af små besittningar, som, ehuru små de än äro, dock onekligen gåfvo efterlemnade enkor och barn bättre tillfälle till utkomst, än ingen, det torde finnas både obilligt och oförenligt med communernes eget intresse. Jag känner specielt exempel på idkare af dylik folknäring, hvilka börjat att nedlägga sina första ringa besparingar i mindre jordstycken än äfven hittills tillåtna besuttenheter, men sorn efterhand ägt tillfälle förvärfva den ena Idla hilen ef - Den 3 Februari f. m. ter r!en andra, och på delta sätt, gynnade af flit, omtanka och Guds välsignelse,..(iippaidietat, sig till ett, vä.ls^nd, tryggande efterlemnades bergning, afven för det olyckliga fall att husfadrens arbete undanrycktes desamma. Vore det ej hardt, vore det ej grymt att försvåra en så loflig, en så aktningsvärd, en för hela samhället så nyttig omtanka. Med ofvannämnda förändringar i 2 och 3 §§:na, skall jag under nuvar. förhållanden ej hafva något emot, alt de föredragna Irenne §§:ne af R. o. Ad. bifallas. Hr Lagerhielm: I afseende på besuttenhetens grän ser anhåller jag vördsamt, att R. o. Ad. ej fäster sig vid förhållandet i Dalarne.
Huruvida för denne sednare påföljden att sättas in i ett fängelse, der han åtnjuter vida större beqvämligheter, än hvarvid han varit van, och tilläfventyrs kommer i åtnjutande af större delen utaf de fördelar, som just utgjort föremålet för hans sträfvande under hans föregående lefnad, och för hvilkas ernående han förfallit lill brott, huruvida ett sådant straff blir för honom särdeles afskräckande, kommer framtiden att utvisa, i fall förslaget vinner R. St:s bifall. Hvad angår dess inflytande på fångarnes helsotillstånd, så sammanstämma de flestes omdömen deruti, att detsamma inom de länder, der det hittills varit användt, visat ett förslappande inflytande på de personer, hvilka en längre tid det undergått. Särdeles under den första tiden hafva flera anfall af vansinnighet inträffat och de, som varit underkastade detta straff en längre tid, utan att falla i vansinne, hafva sedermera oftast blifvit förslöade till förståndet och öfriga sjalsförmögenheterne. Föreståndaren för det Engelska Pentonvillefängelset har, enligt hvad Tellkamp i sin utgifna skrift säger, till honom yttrat, att man icke nu mera uti nämnde fängelse anser fångens förbättring såsom hufvudändamål med straffet. Peutonville-fängelset är en förberedelse för dem, som skola deporteras. Af den förbättring, de i fängelset ådagalägga, beror, i hvilken class eller till hvilken ort de vid deportationen komma att skickas. Det ligger således i fångarnes eget intresse, att under vistandet i detta fängelse uppföra sig väl och göra sig af sina förmän omtyckta. Samme författare yttrar äfven, att under de samtal, han med fångarne hade så väl der, som i andra häkten, visade fångarne mycken fruktan alt göra sig misshagliga för sina styresmän, hvilket ock tyckes vara mycket Den 26 April e. m. 171 nalurligl, då de af dem helt och hållet bero. Straffets verksamhet att förbättra brottslingar torde således vara långt ifrån bestämdt ådagalagd.
Det är vida lättare att af en stor behållning betala en progressivt högre afgift, än af en mindre. §. 35. På samma grund anser jag ock, att i synnerhet Privat-banker, Bill. till R. St. S Sami. 1 A/d. ig:de Haft. 2 10 Bilag» till Bevillnings-Utskottels Utlåtande, N;o 27. sorn drifva en ganska vinstgifvande penningerörelse, böra erlägga högre bevillning, än sona liar blifvit föreslagen. Men i synnerhet är det emot 147 §•> jag får reservera mig, emedan den afkortning, der föreslås, och som hittills egt rum, är alltför obetydlig för att medföra någon synnerlig lindring, der den bäst behöfves. Personer af arbetsclassen, som hafva helsa och krafter, kunna ännu alltid i vårt land förvärfva sig nödtorftig bergning och tillika den erforderliga skattepenningen, så vida de äro flitiga, nyktra och sparsamma. Saknas någon af dessa egenskaper, så blifva de uslingar, om man ock vilie skänka dem dubbla skatte-beloppet. Men hvad, sorn gör deras utkomst ganska bekymmersam, oagtadt deras bästa bemödanden, är barnens uppfostran och gamla föräldrars underhåll. Derföre bör Staten i sådant fall efterskänka sin rätt. Det är godt om de fattige ändå kunna uppföda sina barn och underhålla sina gamla anhöriga så, att de icke falla det allmänna till last. Det vöre fördenskull önskligt, att alla de medellösa folk-classer, som här uppräknas, måtte få tillgodonjuta en större afkortning både för minderåriga barn och för fattiga, orkeslösa föräldrar, dem de underhålla. Besväret för vederbörande skulle icke derigenom ökas, ty det är lika lätt att afkorta 24 som 4 skMinskningen i Stats-inkomsterna, som deraf befaras, kan icke blifva större, än att den från annat håll lätt skulle kunna ersättas; och för min del vet jag i sanning ingen sbatte-lindring, som af behofvet är mera påkallad och för hvilken jag heldre skulle rösta.
När den ena af prästerna fann öfverstelöjtnant Wetzel, som stupat tillika med sina båda söner, upplyfte han de tomma bönbokspärmarna, som prydda med familjens vapen lågo vid sidan. – Du är den sista af din släkt, – sade han, – och hur mången ätt har icke i dag utsläckts på detta fält! Galle, Siegeroth, Mannersvärd, Rosensköld, von Borgen ... Då jag nu sönderrifver vapnet på denna pärm och strör det för vinden, krossar jag också i namn af mitt sörjande, mitt tillintetgjorda fädernefolk vapenskölden öfver er alla. En mängd lik sammankastades i en hög, utanför den fältskans, där dagens strid gått hetast, men de andra blefvo liggande kringströdda, och luften fylldes nästan genast af en unken dunst och otaliga flaxande korpar. Med mörkret sänkte sig tystnaden allt högtidligare öfver den vida grafstaden, men de sårade ropade ännu efter vatten. De ynkligast massakrerade bådo, att någon skulle förbarma sig öfver dem med ett värjsting eller också släpade de sig fram till en skjuten häst, ryckte pistolen ur hölstret och togo sig själfva af daga, sedan de på sviktande knän nedkallat välsignelse öfver alla där hemma och uppläst Herrans bön. Då begynte en dödsskjuten dragon att tala kraftens ord och tacka Gud för sitt ärofulla banesår. Han uttalade öfver sig själf och sina kamrater jordfästelsens ord och tog tre gånger med handen mull och kastade den på sitt bröst. – Af jord äro vi komna, till jord skola vi åter varda! – Därefter predikade han hänryckt öfver återuppväckelsen och upptog slutligen med hög stämma en begrafningspsalm, och väl tjugu eller trettio röster svarade långt fjärran i mörkret under den stjärnklara himmelen. Mårten Predikare, som smög omkring på fältet utan att känna någon fruktan för de fallna, fortsatte psalmen, när dragonen tystnade af. Då fick han se en gumma, som kom med en fyrsticka, och efter henne följde en rad af bönder med långa pinnkärror, på hvilka de lastade kläder och allehanda rof.
Till följe af det beslut I!. o. Ad. nyss med stor pluralitet fgtlade, kan ötsk:s förslag i nu förevande läll icke antagas, emedan det, såsom Utsk. sjelf ganska riktigt säger, endast är en följd af hvad Utsk. i 3:dje §:n mom. b.-föreslagit, men hvilket R. o. Ad. förkastat. Del nu ifrågavar:de stadgandet innehåller, ali då enka eller ogift qvinna, hvilken idkar något handtverk, träder i gifte med en man, som är handlande, få icke båda dessa handteringar af dem på en gång i samma stod drifvas. Då något oskick likväl icke genom sådant, kan sägas vara för handen, enär båda rörelserna på förhand finnas, och då Utsk. icke upgifvil något giltigt skäl för förändringens behöflighet, anser jag för min del densamma böra afslås. Häruti instämde Frih. Raab. Då härefter Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att hvad l:sta momdet angihge', lJtsk:s hemställan vöre beroende af det .beslut R. o. Ad. Den 27 September e. m. 389 förut fatlat, och att R. o. Ali derföre torde finna, att Utsk:s förslag till förändring af della inom. mäste afslås, ropades Ja; och efter sedermera å de öfriga momme framställd prop. försl till bifall, som besvarades med starka Nej, jemte några Ja, och derpå till afslag, hvarvid ropades starka Ja, jemte eli eller annat Nej, förklarade Hr Gr. o. Landtm, att han funnit sistnämnde propos. med öfvervägande Ja besvarad. § 8• Hr von Hartmansdorff: Jag anser motionären i delta fall hafva hafi, ehuru jag är viss på, att han icke får rätt. Likväl bar jag vejal uttrycka min mening om saken. Den härefter lill bifall å Ulsk:s härom afgifna yttrande framställda propos. besvarades med starka Ja, jemte ett eller annat Nej; hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade det han funnit
Dä Konung dör och Thronsöljaren annu o, myndjg är, mjärde Slars Räder i den omyndige Konungens namn, kallelse a Riksens Ständer, hwilken kallelse inom Fenno» dagar ester Konungens död ffall i HufwudstadenS Kyrkor och sedan widare i Riket kungöras. §. 7. Skulle denna olyckliga händelse imräff»!, art den Konunga-ält, hwilken arfsrärken till Riker w rik updragen, pä manliga sidan urginge, kulle likaledes Stars-Rädet, inom den här osman stadgade lid, ester den sista Konungens död, Riksens Sländer till Allmän Riksdag. §- 8. Den 21 December. §- 8- Uri de i 4. och §. §. uptagns fal!, äswen som tvid imräffmde minderärighec elier tvid wal till Konung elier Thromsljarc anwifts de Fremmande Sändebud och deras Medfölje någon, minst Tio mil frän Riksdagsort?» belägen wisteSle ort; och mä de ej ater, komma, cj eller ir"lÄNdst'e Sändebud i Lander inlakas förr än Riksens Gränger i de kwänne först äberopa» de händelser om Riksstyrelsen förordnar, i Veu tredje utsett den omyndige Konungens Förmyndare, eller i de bada sista uckoret ett nytt Konungahus samt, dä Thronm ledig är, stadgat huru styrelsen förås mä, intildest den samma af den walde Konungen kan emot» tagas. § 9. I de fal! dä Konungen eller Slaks-Rädet sam» mankallac Riksens Ständer, fastställes tiden till Riksdagens begynnelse efter Trettonde och inom Femtionde dagen frän den, dä kallelsen bliswit i Hufwudstadens Kyrkor kungjord. §. io. Om, emot förmodan, i de fall föregående 4, 6. och?. §.
Förordningen den 12 Mars 1830, att den, som är förfallolös borta, då han ropas fram att kära eller svara, skall höta vid Härads-Ting och Kämners-Rätt E11 daler, i Lagmansoch Rådstufvu-RättTvå daler, samt att den, sorn icke kommer tillstädes innan Ilärads-Tingets slut, bör plikta dubbelt, dels ock i nämnde Capitels 3 §., att, om svaranden ej kommer till första Härads-Tinget, dit saken blifvit instämd, och ej eller låter förfall anmäla, Rätten eger döma i saken efter thy, som sanning deri utletas kan, icke uppfyllde ändamålet, enär nämnde böter voro för obetydliga, för att förmå en tredskande och illasinnad part till inställelse, samt skyldigheten för kärande parten att afvakta Härads-Tingets slut, innan målet kunde genom tredsko-uIslag afgoras, bidroge till rättegångars utdragande på tiden, serdeles i orter, der Tingen fortforo i två till tre månader; hvarföre Peter Persson föreslagit: l:o ”att böter för uteblifvaude vid Under-domstol förhöjas, samt 2:o att, 'vid början af Härads-Ting, viss dag under Tinget utsättes, då sv;aranden skall ”tillstädeskomma, och att, om han sig då icke infinner, med målet förfares, ”såsom lagen nu stadgar för den händelse, att svaranden blifver borta under lie la 11 n t, så att målet varder antingen afdömdt, eller, derest sådant ej, ”utan svarandens hörande, kan ske, uppskjutet till viss annan dag under Tinget, då svaranden börvid förelagdt vite sig inställa.” b) Af Henric Hansson från Elfsborgs Län, hvilken äfven ansett de i förstnämnde lagrum för uteblifvaude från Härads-Ting stadgade böter af Två daler vara allt för ringa, samt derföre yrkat deras förhöjande till Tre Rall* 16 sk.; hvaremot Henric Hansson hemställt, 0111 icke dylika böter helt och hållet borde försvinna, i fall målet, enligt 12 Cap. 3 §.