Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
»Ester», hviskade han och pressade sitt ansigte mot denna bara arm. »Jag gör afbön», svarade hon, halfqväfd af glädje och skrattlystnad; »om du inte friat, så hade jag velat göra det sjelf.» Fruntimmer. Han var grundligt förfjeskad, den käre Teodor, och trots sina gryende mustascher liknade han mera en brådmogen skolpojke än en ung jurist, hvilket han emellertid var. Han hade just kommit upp från en reumatisk feber och låg påklädd på moderns förmakssoffa. Kring honom stodo i djupsinnig rådplägning mamma sjelf, hennes två ogifta systrar och husets gamla trotjenarinna. Tedde var mammas ende gosse. »Men kanske du kunde gå ut sjelf, om vi stödde dig, en under hvar arm?» frågade moster Agata, ett raskt gammalt fruntimmer, som styrde hela huset. Tedde bara skakade på hufvudet. »Om vi kunde bära ut honom på soffan?» föreslog mamma. »Vi», upprepade moster Agata och betonade ordet, i det hon med en ringaktande blick mätte sina systrars spensliga gestalter. »Ja, jag åtminstone skulle gerna ...», började mamma, men moster Agata afbröt henne tvärt, i det hon vände sig till den gamla pigan. »Lina far gå efter ett par stadsbud», sade hon, »för annars blir här ingenting af, och ut skall han i dag i detta vackra vädret.» Lina såg frågande på matmodern, men då denna icke hade något att invända, gaf hon sig i väg. Moster Agata gick till sina sysslor, och mamma satte sig på soffkanten för att bättre kunna se sin älskling. Moster Lilly tog plats vid hufvudgärden och började att sakta smeka hans hår. Älsklingen låg tyst med slutna ögon och såg ut, som om han hade förskräckliga smärtor, hvilket emellertid alldeles icke var händelsen. Men det låg någonting så nervretligt i detta ideliga betraktande och den enformiga smekning han kände på sitt hår. »Gossen min, hur är det fatt?» frågade modern, som studerade hans minspel och nu med någon oro räckte sig fram för att se närmare på honom och klappa hans kind.
Utskottet har också föreslagit en låmpelig aga, och dervid utsatt ganska tillråckeligt försigtighets-mått. —- Hvar och en, som haft eiler har den obehagliga befattningen, att såsom ransakare eller domare vara anställd i en ort, der flere brott ske, och der således arrestanternes antal år större, lärer icke sakna erfarenhet af deras förfarande, och huru ofta de tygellöst bullra och skrika, så att hela grannskapet försåttes i oro. Jag tror således, att en tillbörlig anvånd husaga skulle vara lika nyttig som nödig, samt att blotta tillvaran af tillåtelsen att meddela den , skulle förekomma en mångd rysligheter, och stundom scandaleusa uppträden, hvilke efter ånnU gällande Lagar kunna strafflöst utöfvas. Hvad den af den värde Talaren i tredje rummet anmärkta omständigheten, i afseende på kyrkoplikten, vidkommer, så finner jag för min del ganska åfventyrligt, att alldeles afskaffa den, emedan många göra mera afseende derpå, ån på sjelfva straffet,' men tror attmed den gräns Utskottet deriöre föreslagit, Utskottet träffat den råtta medelvägen. Brottslingen kommer då att undergå den egenteliga kyrkoplikten, som gör ofta större impression på honom ån kropps - Den 25 Augusti f, ml straffet; men sjelfva skrifningen och aflösningen såsom en Religionsactus tyckes ej böra äga rum vid samma tillfälle, eller förr ån han visat botfärdighet; och Utskottet har derföre icke kunnat anse det vara rätt, att tvinga en obotfärdig att emottaga en i sådant fall åndamålslös aflösning. På denna grund år jag ock lika med Utskottet öfvertygad, att det år låmpeligast, att vederbörande prest må bedöma, enär aflösningen kan den bestraffade personen meddelas. Jag vågar i öfrigt hoppas, att den värde Talar ren skall med dessa upplysningar finna sig tillfredsställd, så ett L"gUtskottets Betänkande må vinna fastställelse. Pierr Ribbing, Arvid'.
Uti Kongl. Maj:ts nådiga Kungörelse den 15 Juli 1859 punkten e) är föreskrifvet, ”att när minst två tredjedelar af ett skifteslags delegare, efter jordetalet räknadt, förena sig örn att låta skogsmarken antingen hel och hållen eller till viss del vara oskiftad, i hvilket fall den bör för ett skifte beräknas, sådant må vara tillåtet, dock med vilkor som 12 kap. 1 § 5 mom. Skiftes-stadgan innehåller. Häremot kunde just icke mycket vara att anmärka, såvida vid tillämpningen af denna föreskrift endast den egentliga skogsmarken ifrågakomrne; men vid nästan hvart enda skifte på Gotland förekomma ibland de inegor, som i skiftet skola ingå, mindre mellan inegorna spridda marker, som äro med skog bevuxna. Dessa marker äro egentligen afsedda til! beten åt kreaturen, hvarå likväl jordegaren låter skogen uppvexa, emedan jorden å dessa ställen är djupare och af bättre beskaffenhet samt skogsvexten i följd deraf frodigare och tjenligare till byggnadsvirke än å de egentiiga skogarne eller s. k. hedarne, der ringare mulibeläckning på kalkklippan saknar kraft att nära större och gröfre skog, hvilken vanligtvis å sistnämnda ställen är kortvext. Genom egen erfarenhet har jag mig bekant, att vid tillämpning af högstberörda kungörelse de här omnämnda, mellan inegorna belägna, skogbevexta betesmarker blifva, på jordegarens derom framställda yrkanden och öfverenskommelse, ifrån delningen uteslutna såsom för delegarne, till följd af den bättre skogvexten, af större värde. Men man kan lätt föreställa sig hvilket menligt inflytande dessa undantag skola utöfva på ett i öfriga egorna verkstäldt skifte.
Ifet beflut £0i, uno. v ben 3 Slaf 1851, boet Kongl. 'jfftaj:1 i unbevbånig[>et anmält. §. 14 ?Kiföbagö'.$8eflut 1851. 25 §■ 14. 3 affeenbe å ©tatöregleringen och rörande rneb ©tatéroerfet gemenffap eganbe ämnen, åherope *301 Djf för öfrigt följanbe 'SBåre beröm imber 9lifö* bagené lopp tili .tfCongl. 3Jiaj:t afiåtna unberbåniga ffrifrocffer, fåfom more be? famma i betta ?Jliföbagé>55ejIut intagna, nemligen: l:o af ben 15 januari 1851, angåcnbe Dftföbagéfojlnabernaö heffribam be genom Siifögälbö^ontoret; 2:o af lamma bag, angåenbemebelö anroifanbe till ^opografijfa corpöenö arbeten innemaranbe år; 3:o af famma bag, angåenbe tnebelé anroifanbe till författning af fäft* ningöbpggnaben mib Sarlöborg innemaranbe år; 4:o af ben 18 januari famma år, i fråga om åtgärber för uppförande af en bpggnab emellan Sarl XIlLs §org och Dperafjufet i ©toefholm; 5:o af ben 1 Sebrttari famma år, angåenbe förejlaget utbpte af en bel utaf ben för ©otha Slrtilleri^egementeö älbre fkllbpggnab i ©ödeborg upplåtna tomtplats emot en annan, nänmbe ffab tillhörig, lägenhet; 6:o af famma bag, angåenbe eftergift af ett bronan tillfallet bana
Del är således uppenbart, sedan hela summan kunnat gäldas, alt icke någon ytterligare gärd derutöfver kan, eller bör, i konsequence med det föregående beslutet, komma i fråga; hvarföre jag anhåller om bifall lill StalsUtsk:s betänk. Hr Bildt, Didrik Gillis: Med anledn. af Hr von Ilart mansdorffs yttrande, att de äskade anslagen till Rikets försvarsverk och andra nyttiga utgifter för Statsverket icke skulle kunna fyllas, i fall Ständerne beslutade ett bifall lill ifrågavar. utlåt., ber jag att få uplysa, att detta utlåt, äfven innehåller en utredning öfver Riksg;s-kont:s ställning, som visar att viii 1853 års slut inkomsterna öfverstiga utgifterna med en beräknad summa af 1,282,000 r:dr. Lägges till denna summa, de 2 mill., som Ständerne beslutat skola af Bankovinsten användas, till den extra slatsregleringen, så har man en summa, som något öfverstiger den, som Konungen önskat för nämnde reglering. Om SialsUtsk. och Ständerne sålunda bifalla hvad Konungen äskat, så finnes dertill full tillgång, och således tror jag icke att SlatsUlsk. deraf kan hemta skäl till afslag af medel för de afsedda behofveu. Hr von Hartmansdorff:. För märkvärdighetens skull bör erinras hurusom StatsUtsbs ledamöter, några åtminstone, med ett slags tillfredsställelse omtalat tomheten i Riksg:s-kont:s kassa. Gifvet är, att ora Danska fejden aldrig egt rum, så hade för Svenska försvarsverket och andra högst nyttiga föremål funnits att tillgå 989,751 r:dr 35 sk. 7 rst, som nu äro borta. Då R. St. beviljade 2 mill. för Danmarks försvar, var det ingalunda deras afsigt, så vida jag kunde förslå deras beslut, alt derigenom inskränka tillgångarnc för Sveriges försvar. Hr Bildt har omtalat, att med de tillgångar, som finnas i Riksg:s kont. skulle kunna fyllas hvad Konungen för den extra siats-regleringen äskat?
Man har också en annan beskyllning som blifvit sjelfva gammelpartiets amulett, hvarmed hela saken affardas såsom med ett hokus-pokus, det är beskyllningen om realisternas kärlek till smuts! Ver Idens tvänne största smutsförfattare, för detta körsvennen och för detta bodgossen, sedermera William Shakspeare och Charles Dickens, två af menniskoslägtets största välgörare, skola väl stå bi sådana beskyllningar. Vi obetydligheter, vi svara helt kort: Hvi ären I då smutsiga, herrar vår-tids-idealer? Ty vi realister hålla oss ännu till den gamla tron, att literaturens liksom teaterns ändamål “ från början varit och ännu är att hålla fram liksom en spegel för naturen, att visa dygden dess egna♦ anletsdrag, lasten dess egen afbild och det nu lefvande slägtet, som är samtidens kropp, ett troget aftryck af dess gestalt ". Våra idealister älska gerna den “ glada smutsen " och somna vid Paul de Kock som de anse oskyldig. Om man är hofsekreterare och nedlåter sig att hemta sina figurer från rännstenens rand, icke för att som medmenniskor taga dem vid handen, utan för att gyckla med dem och roa sig med deras elände, då är smutsen glad och berättigad. Den kallas då humor. När Juvenalis på allvar skildrar romerska kejsartidens ruttenhet, då är han en stor satiriker. ” Kär o manlig ennuck sig gifter — och Mævia faller turkiska galtar, och bar om barmen svänger sitt jagtspjut, när med patriciers hop i förmögenhet täflar en enda, under hyars knif mitt skägg med rasslande föll, d&amp; jag ung var, när utaf Nilens pack ett stycke, en träl frän Kanobos, en Krispinos, med skuldran för varm i den tyriska manteln, luftar sitt sommarguld för att svalka de svettiga fingrar, samt ej förmår att bära en tyngd af större juveler — d&amp; är det sv&amp;rt att ej skrifva satirer! ”
Liksom på de gemensamma promenaderna han och Claire gerna, innan de visste af det, gingo för sig, emedan de gamla blifvit efter, så voro de ock mest för sig dessa långa, stilla dagar, som förrunno innanför trädgårdsstaketet. Hon fylde dagen för honom, hon var ett med den; denna hela långa dag, som gick med timmar, om hvilka man icke visste, hvar den ena slutade och hvar den nya vidtog, — det var hon, hon sjelf, mademoiselle Claire, som rörde sig der omkring honom, gick in i huset och kom ut igen, vandrade upp och ned å gångarne och satt der framför honom i trädgårdsstolen. Hon var för honom morgonen, sådan som hon stod der i den daggkyliga luften med tidigt solsken och skar en blomma för matbordet eller fäste upp en gren; hon var för honom kvällen, sådan som hon i söderns hastiga skymning, i hvilken stjernorna med ens stråla fram, aftecknade sig i en verandaöppning mot luften. Och allt, som låg emellan morgonen och kvällen, det var också hon, — liksom den förnimmelse, med hvilken han sof in och som formade hans drömmar och som han kände i sig starkare för hvar dag som gick, var hon. Det var alltsammans hon, det ena som det andra, lifvet utom honom och i honom. Hon var icke som en enskild menniska för honom; hon var ett mer och hon var ett mindre. Han kunde icke vara henne utan, kunde icke tänka sig sjelf, som han nu blifvit, utan henne. De voro vordna ett för honom, han sjelf och denna kvinna. Han gjorde sig inga frågor rörande arten af denna sammansmältning, han lefde ett rent vegetativt rekonvalescenslif; men stundom strök igenom honom en töcknig föreställning af, att en gång måste timmen för en utsöndring slå, då han skulle bli en individ för sig sjelf igen, han sjelf stå här och hon der. Hvad så? Han hvarken gjorde sig frågan eller gaf sig svaret; men de stego redan begge upp genom dunklet af hans omedvetna, såsom svagtlysande irrbloss, skymtade ute å en sank äng sent en vårnatt på resan hem från balen.
Att nu, oaktadt det af Rikets Ständer vid beviljandet af ofvannämnde ersättnings-bidrag fästade förbehåll, anvisa ytterligare medel för ifrågavarande ändamål på det att nyssnämnda Hufvud-titels besparingar skulle från berörde utgift befrias, synes likväl Utskottet vara desto mindre nödvändigt, sorn, i betraktande deraf, att vid innevarande riksdag betydliga dels nya dels ökade anslag å Fjerde Hufvud-titeln blifvit beviljade samt, genom uppförandet af ett förslags-anslag till bekostande af mathållningen för garnisons-regementenas manskap, besparings-medlen icke vidare, såsom förut skett, be - 0 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 230. höfva till detta föremål anlitas, det måste antagas, att Fjerde Hufvud-titelns besparingar, hvaraf ifrågavarande ersältnings-belopp hittills kunnat bestridas, hädanefter skola för ändamålet lemna än större tillgång; och då för öfrigt något giltigt skäl ej förekommer, hvarföre nyssnämnda Hufvud-titels besparingar skulle mera, än de andra Hufvud-titlarnes, från en så beskaffad ersättning, som den ifrågavarande, fritagas, har Utskottet funnit sig sakna anledning att till Kongl. Maj:ts förevarande Nådiga framställning tillstyrka Ilikets Ständers bifall. Stockholm den 18 Januari 1858. Reservationer:
Mitt tillstyrkande i fråga om denna punkt är, att R. o. Ad. mätte afslå dertsarnma och fastställa ett minimum af 2£ millioner silfver, att finnas i Bankens hvalf, samt att i den lag, som kommer att för Banken stiftas, må bestämmas den series, i hvilken det skall åligga Bancostyrelsen att öka denna silfverfond. Hr Nordenanckar, Fredr. "Willi.: Innan man kan fatta en bestämd åsigt i denna fråga, anser jag nödvändigt, att man afser tillgångarna och möjligheten att begagna de medel, som lemnäs Bancostyrelsén för proportionens återställande, i fall den blefve störd. Äro dessa medel ej lätt tillgängliga, så anser jag angeläget att genom en proportions bestämmande varna styrelsen för felaktigt anlitande af Bankens credit, men om dessa medel äro mer tillgängliga, om Banken förses med sådana hypotheker, att den kan i hvarje ögonblick negociera penningar, så anser jäg en proportions bestämmande strida emot principen af bancorörelsen. Det Don a4 J o 1 i f. ra. 75 är i sednare fallet lika farligt att utsätta ett bestämdt minimum sorn en bestämd proportion, och det enda rätta är att lemtia mera frihet åt Bancofullmägtige. Anledningarna till proportionens sänkande kunna vara helt och hållet olika och föranleda olika afseende, och hvad sorn är godt den ena årstiden, duger icke den andra. Jag föreställer mig t. ex., att vissa tider af sommaren exportörer kunna draga vexlar och uppgöra liquid om hösten. Äfvenså föreställer jag mjg, att, i anseende till vår aflägsenhet från contioenten, starkare silfveruttagning kan uppkomma om vintern, och jag anser således, att Bancostyrelsen bör göra särskildt afseende på sådana särskilda omständigheter och derefter rätta sina operationer. Bestämmer man åter en viss proportion eller ett minimum såsom en positiv föreskrift för Fullmägtige, så skulle .det kunna hända, att Fullmägtige blefve af ordalagen tvungna alt inställa utlåningen eller utgifvandet af någon ny sedel, äfven om den största silfverleverans vore nära att till Banken inlemoas.
Hr Tham, Casper Wollrath Victor: Jag för min del tror att Riddarh.Utsk. kunnat, vid pröfningen af Hr Anreps motion, komma till ett alldeles motsatt resultat. Utsk. har nemi., bland de många skälen för afslag, äfven anfört det ofullständiga skick, hvari genealogierna nu äro. Månne icke detta är ett skäl mera att befordra dem till trycket, ty ju förr detta sker, desto snarare kan man hoppas att få de fel rättade, som i dem förefinnas. Hvad som kraftigast bidragit att många af de luckor, som förefinnas i genealogierna, icke blifvit fyllda, torde just vara, att de icke genom tryck varit tillgängliga för den större allmänheten, ty då skulle sannolikt mången slägt bemödat sig att få sin ätteledning utredd, då nu åter många finnas, som icke alls känna sina ätteledningar Då jag för 14 år sedan arbetade i Riks Arkivet, och dervid äfven begagnade Riddarhusets hjelpkällor, hade jag bland annat af - 13* Den 10 Mari!. skrifvit oell hemtagit eu genealogi. En person, som kom och besökte mig, fick händelsevis ögonen på denna och riittade de brister, som deri förefunnos, hvarigenom denna förut högst ofullständiga tabell ändtligen vann ett kompletteradt skick. Icke endast från en för R. och Ad. egennyttig sida, utan äfven såsom nödvändig hjelpkälla för historiska och statistiska forskningar, är det af vigt att dessa genealogier befordras till trycket. Jag får, för min del, på det aldra lifligaste tillstyrka, att R. och Ad. måtte återremittera detta Betänk., så att Utsk. må komma i tillfälle nogare undersöka, huruvida icke möjligen ett förskottslån till Hr Anrep kan åvägabringas, samt på .det Utsk. må mera närma sig till Hr Leyonanekers reservation. Jag ber alt, på samma gång jag yrkar återremiss på Betänk., få hemställa, om icke. 11. och Ad. ville med mig förena sig deruti, att, om
Det är lätt att förutse, att en Handelsrörelse, sadan som Allmänna Magazinslnrättningens, af Nationen försedd med Fonderne till dess bedrifvande och genom sin omfattning betraktad som Nationel, lätt kan komma att a£ alla hjelpbehöfvande anses och påräknas såsom en allmän undsättnings-anstalt. Endast genom skarpt uppdragna gränslinier kan det blifva möjligt, att mot obestånd förvara en Inrättning, på hvars biträde alla enskildta interessen göra anspråk, och hvars värn endast hvilar på känslan för det allmännas väl. Idéen af Allmänna Magazinslnrättningen,’ såsom Handelsanstalt, härskrifver sig från förhållanden, som äro detta Landet egna, och som rättfärdiga afvikelsen från en annars gifven erfarenhets-sats, att Staten, såsom Person, ej ma befatta sig med handel. Dessa egna förhållanden äro: j:o Landets Geographiska beskaffenhet, sorn försvårar Spannmålens transporteraude från d® orter, der den finnes i ymnoghet, till andra,’ der den tryter* 2:0 Lan-f g6 Riks. St. Revisorers Berättelser. 2:0 Ilandets läge i förhållande lill de öfrige Östersjö-kustländerne, som gör det förmon, ligare för den enskildta handeln, alt hamia Spannmålen från de gent öfver liggande Orterne, än att söka den på de mera aflägsna puncter af deB långa Svenska kusten, der den kan finnas till salu. 3:0 Den ringa tillgången på Capitaler hos Privata till Spannmålshandeins bedrifvande i stort. Men då det äro dylika förhållanden allena, som kunna föranleda till medgifvande af en åtgärd, hvilken annars, såsom håde mera kostsam, och i andra hänseenden menlig, icke bordt äga rum, så bör den ej eller utsträckas längre, än som till de befunne olägenhetemes undanrödjande kan vara behöflig!.
Hon skref visserligen också för att sätta frågorna i rörelse, men oftast kommo frågorna in i hennes lifsbilder, i hennes personers samtal, därför att de redan voro i rörelse, därför att de samtal, hvilka fördes rundt om henne, hade ett problemfyldt innehåll. Så t. ex. är fallet med I krig med samhället, så äfven med Sanna kvinnor. Detta drama rubricerades strax som en dialogiserad broschyr i sedlighetsoch gift kvinnas äganderättsfrågan; först när Hillberg upptog stycket och gaf Pontus Barks ypperligt tecknade figur det lefvande lifvets verklighet – då vibrerade och grät hela publiken inför den uppskakande sanningen. Denna sanning hade A. Ch. Leffler aflyssnat lifvet själft: hon hade varit gripen af smärta inför alldeles liknande konflikter i en af hennes käraste väninnors hem. Och ehuru Sanna kvinnor troligen faktiskt verkat mera för att – hos den stora, för direkt agitation oåtkomliga, allmänheten, – omdana opinionen i fråga om den gifta kvinnans äganderätt, än själfva föreningen för nämda ändamål, så var detta ej dramats syfte, utan dess följd. Men man skulle ej så ha förväxlat orsak och verkan och stycket skulle varit allmänmänskligt gripande, ifall ej dess författarinna, genom omedelbart resonnerande om äganderätten, försvagat verklighetsintrycket. Om de, hvilka sedermera med anledning af Sanna kvinnor bedömde henne som den manhatande, stridbara amazonen för kvinnans rättigheter, sett hennes tårfylda, tacksamma blick när nämda väninnas ordlösa handtryckning gaf henne sitt erkännande för mångårig sympati, då, 1883, Sanna kvinnor (samman med En räddande ängel) första gången uppfördes, skulle de insett, att om än indignationen var en stark drifkraft i A. Ch. Lefflers produktion, så var det ej den kalla skrifrumsindignationen, utan den af mänsklig medkänsla för verkliga lidanden värmda oviljan. När man senare å andra sidan gjorde lustspelet Den kärleken! till ett affall från den ståndpunkt författarinnan intog i Sanna kvinnor, var man åter framme med den henne förhatliga etiketteringen såsom hon (i Efterskrift till Kvinlighet och Erotik II) anmärker, på samma gång hon där förklarar sig ingalunda ha velat förneka, hvad hon en gång funnit värdt sin sträfvan.
De begge männen samtalade om menskliga tingens förgänglighet, men då Erland endast såg det vexlande, bortflyende, skummande och försvinnande i tidens flod, pekade patern mot himmelen och påminde om det oförgängligas tillvaro; då Erland yppade sin erfarenhet, att han ingenstädes funnit ren metall i menniskonaturen, utan alltid slaggblandad, svarade patern: – stoft är stoft, ande är ande. Men äfven här i stoftet skall anden dock blifva herre. Materien är underkastad en andeblifningsprocess, himmelen skall nedstiga till jorden, och en ny tid komma för menniskoslägtet. – Tror ni det, fromme fader? sade Erland. – Måhända är det då byggmästaren, som nu går öfver jordens grund och rödjar platsen ren för den nya byggnaden? – Hvad menar du? sade munken. – Jag menar pesten, den svarta döden, böldsjukan, som härjar verlden. Jag har förut berättat er, hvad jag såg i Tyskland, i Italien, i Frankrike, ja hvarthän jag riktade min kosa. Då jag återvände hit, lemnade jag bakom mig en kyrkogård, omfattande alla söderns länder, full af jemmer, död och förruttnelse. Menniskorna dogo icke annorledes än säden faller för lian. Lübeck var den sista stad jag besökte i romerske kejsarens rike, ty der inskeppade jag mig åter till Calmar, och på Lübecks gator lågo nio tusen lik. Jag har hört omtalas städer, der hundra tusen menniskor dogo inom få dagar. Är ej detta byggmästaren, som vandrar öfver jordens grund och rödjar platsen ren för den nya byggnaden? Skall icke ordningen snart komma äfven till oss? – Miserere, Domine! Herre, förbarma dig! mumlade patern med sammanknäppta händer. – Se, fortfor riddaren och pekade mot fönstret; – se dessa droppar, som falla mot rutorna och glida förenade till bäckar allt längre ned!
Pundningén af hö tillstyrkes med det tiB lägg, att säljare ej skall vara ovillkorligt förbutli den att införa sitt hö pundat till försäljningsplatsen ; men att han der skall mot Vägarépen* hingar kunna få sitt hö Uppväget till köparens Större säkerhet, hvarföre på försäljningsstället eii för ändamålet inrättad våg bör finnas, Bergs-Collegium åheröpar föröfrigt till stöd för sitt afstyrkande af 64 kanrtörs tunna och af Vigtetnas reduction , enligheten af Collegii tan^ kat i detta ämne med Bondeståndets Underdånig 'ga hemställan äf d. 14 Maji 18 lö, samt med Biks'dagsmaniiens, af det hedetvätda Bondeståndet} Bric Anderssons från Stockholms Län, i samma timhe ihgifne underdåniga ansökning. Hvad justerande äf Mått; Mål och Vigt be» 'träffar anser Collegium de dervid redan gällan* de författningar böra oförändrade fortfara, och som Collegium, sednast under den jo December 3808, förbjudit vägning af jerrt till afsalu med pyndare, vid vite af 6 R:dr 32 sk. Banco och varans förlust, så har Bergscollegium afstyrkt Biksens Ständers tinderdåniga hemställan om tik* låtelsen, att bruka detta Vägnings-instrUment, äf» Ven utan allt afseende derå, att det blifvit af Eandtmäteri-Contoirets Chef tillstyrkt för vissa Varor och med antagande al en ny pyndare efter en förbättrad modell, hvilken säkerligen icke kan vara den som Bergs-Collegium förbjudit till nyttjande. Bihang till Rikt St, Prat, litta Sami, 182j• ^9 2go Betänkande om Matt; Mai och Vigt: