Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag hade icke ämnat yttra mig i denna fråga, men uppträder derföre, att jag hörde en ledamot, Frih. Cederström, framkomma med försök, icke blott att lägga hinder i vägen för vår yttrande-rätt, utan jemväl att kränka vår ära. Jag hade icke förmodat, att Ilr Frih. skulle visa sig bland dem, som ville bidraga att nedsätta Husets värdighet, hvilken, den måtte då vara hurudan som helst, jag dock hoppas på det sätt uppfattas af Hr Landtm., att han icke lemnar utan tillbörlig beifran det uttryck, Frih. Cederström tillåtit sig, att han nemi. förmodat, det en ledamot icke skulle understå sig att här afgifva det yttrande, hvaremot Hr Frih. framställt sina anmärkn:r. Jag tänker icke heller nu att ingå i yttrande öfver saken. Jag vill blott förklara, att jag funnit Hr Dalmans anförande fullkomligt parlamentariskt, och att Frih. Ceder* ströms varit i samma mån obehörigt. Jag är öfvertygad, att uti hvarje annat constitutioneit land hade Hr Dalmans framställning vunnit ett odeladt bifall. Jag vill likväl icke lem - Dan 5 Mars f. m. ®7 lemna outtryckt, att jag ej med Hr Dalman kan dela den tanka, att de satser, han framställt, för närvar, äro i vårt iand tillämpliga. Jag beklagar nemi., att Hr Dalman anna är dårad af den tro, att vi lefva i ett land, der ett sannt constitutionelt statsskick är rådande. Jag bekänner, att det funnits en tid, då äfven jag trott, att våra grund lagsstiftare velat skänka oss en i verkligheten ansvarig rådgifvande personal omkring regenten, och jag erkänner jemväl, att den tid funnits, då jag sjelf velat ställa mig på och utgå från samma synpunkt sorn den, hvarifrån Hr Dalman utgår; men jag har funnit, att den föreställning, som kom mig att söka en sådan ståndpunkt, endast var en dröm. Hr
Konstantius landsförvista eller afsatta biskopar och prester fingo tillstånd att återvända och med sina församlingars medgifvande återtaga sina embeten. Några dagar derefter begåfvo sig på Juliani inbjudning Krysanteus och hans dotter till Konstantinopel. Prokonsuln af Akaja beledsagade dem. Samma dag, på hvilken de anlände till det nya Roma, mönstrade kejsaren de österländska legioner, som blifvit samlade derstädes. Dessa soldater bestodo till största delen af Kristianer. Det var med deras vapen Konstantius hade ämnat omintetgöra den gamla lärans sista sjelfräddningsförsök. Nu fingo Juliani athenska gäster bevittna ett skådespel af eget slag. Julianus hade uppstigit på en präktig tron, omgifven om Roms och republikens fornåldriga attributer. I grannskapet af thronen stodo tvenne åt gudarne helgade altaren, på hvilka offerlågorna voro tända. Soldaterna voro anbefallda, såvida de funno det förenligt med sin öfvertygelse, att under defileringen offra några rökelsekorn på dessa altaren. De flesta gjorde det; de voro endast få, som afhöllo sig derifrån, ehuru detta offer var likbetydande med en offentlig öfvergång till den gamla läran. De galliska legionerna hade redan förut afsvurit korsets fana och upprest de gamla baneren, på hvilka stod tecknadt: Romerska Senaten och Folket. De kejserlige embetsmännen följde i massa legionernas exempel. Det var ett skådespel, som å ena sidan måste glädja den gamla lärans upplyste vänner, men å andra sidan måste uppfylla dem med förtviflan om menniskonaturen och afsky för tidens uselhet. Kristendomen syntes vilja vika utan våld. Det var som om menniskoslägtet burit en mask, som det plötsligt afkastade.
Ulff, må för hans återstående tjenstetid å Allmänna Indragningsstaten uppföras ett belopp af 300 R:dr årligen, såsom ersättning för minskning i inkomster genom expeditionslösens indragande till statsverket; att Kronofogden i Strömsholms fögderi J. D. Iverus efter erhållet afsked må, oaktadt han ej uppnått föreskrifven lefnadsålder, få uppföras till åtnjutande å Allmänna Indragningsstaten af 2,500 R:dr årligen såsom pension; att Länsmannen i Films och Dannemora Tingslag Alfred Theod,or Ahlgren må efter erhållet afsked uppföras å Allmänna Indragningsstaten till åtnjutande såsom pension under sin återstående lifstid af 675 R:dr årligen; att för Länsmannen i Sunnerbo Härads sydvestra distrikt A. P. Pettersson, när han med behörigt läkarebetyg styrker, att han är till vidare tjenstgöring oförmögen, ett belopp af 675 R:dr må å Allmänna Indragningsstaten uppföras för att af Pettersson efter erhållet afsked såsom pension åtnjutas; att Kommissions-landtmätaren i Jemtlands län Theodor Sandström må efter erhållet afsked få uppföras å Allmänna Indragningsstaten till åtnjutande såsom pension af 900 R:dr årligen; att Länsmannen i Ramsele distrikt B. A. Teurnqvist må efter erhållet afsked uppföras å Allmänna Indragningsstaten till åtnjutande under sin återstående lifstid af en årlig pension å 700 R:dr; / , och att Länsmannen i Allbo Härads mellersta distrikt Fridolf Lekander må vid afskedstagandet och sedan han dessförinnan med läkarebetyg styrkt sig vara tili vidare tjenstgöring oförmögen, uppföras å Allmänna Indragningsstaten till åtnjutande derifrån af en årlig pension å 675 R:dr. Kongl. Majlis Nåd. Prop. N:o 1, om Statsverket 1865. 59 e) Med afseende å de i protokoilet öfver Finans-departements-^,renden för den 43 dennes anförda omständigheter: att f. d.
Såsom i sammanhang med dessa senare, få vi, i parenthes, omnämna att vår historia tilldrog sig på den angenäma tid, då Bohusländningen fick fritt köpa och äta sin egen hummer, utan att med lång näsa se den ”till landets bästa” uppslukas af Engelsmännen. Men sedan vi tecknat den först åskådliga sidan af ett fiskläge, borde vi måla allt det elände, som vintern och dess följeslagare, hungern och nöden, åstadkomma bland dess invånare; dock längre fram få vi återkomma till detta ämne. Vi inträda nu i det lilla rödmålade huset, som, med sina hvita fönsterluckor och afskilda belägenhet mellan bryggan och de ruckliga sjöbodarne, tyckes hänvisa på något förmer än de andra. Sådant är ock förhållandet: huset bebos af den tjenstgörande kustbevakaren, jaktlöjtnanten Arnman med hans lilla hushåll. Se, hur snyggt det ser ut! Förstuguqvisten är städad och fin som ett förmak; genom de små, men rena fönsterrutorna lysa höga balsaminer vid sidan af en geranium och en liten apeltelning i grönmålad låda. Och midtigenom det anspråkslösa orangeriet framtittar ett ärbart hufvud, med uppstruket hår och bindmössa; hufvudet tillhör fru Kathrina Arnman, jaktlöjtnantens välförståndiga husfru. Gök-klockan i stugan slog tolf; och vid dess sista slag trädde fru Arnman ut på förstuguqvisten och såg sig omkring. Det var en präktig qvinna, denna fru Arnman: hon utgjorde sin mans ära och krona, var att anse som ett slags lefvande hjelpreda i alla förhållanden, hvarföre hon ock flitigt anlitades af de fattige fiskrarne, hvilka i henne, så nykommen hon var, sågo en mor, färdig att höra och hjelpa så långt hon förmådde, men äfven att skrubba till och ej lägga fingrarne emellan, när det gällde att bestraffa ett fel, en ovana eller någon fallenhet för osnygghet. Fru Kathrina var en sträng och allvarsam husmoder.
M:ts Nådiga Förordning, den 18 December 1823, deri stadgas, att åverkan å allmänning eller å andras enskilda egor skall beläggas med lika böter, som 6a §. i i8o5 års Skogs Ordning utsätter för åverkan å Kronopark, Gehäg och Djurgård, i thy att åtskilliga Domare ansett denna Förordning tillämplig till de fall, då Skatteman öfverträdt dispositionsrätten af skogen å egna egor, en åtgärd, som, hvad Ekeskogen angår, varit, enligt 38 §. i ofvanåberopade i8oö års Förordning, belagd med lika ansvar, som slik åverkan å andras enskilda egor, hvaremot andre Domare ansett sistnämnde Författning vara en för serskilda fall stiftad Lag, deraf någon utsträckning utöfver dess ordalydelse ej borde ega rum; och emedan i8o5 års Förordning, på sätt förut nämndt är, stadgar, alt den, som olofligen fäller Ek å egna egor, derföre skall vara underkastad enahanda ansvar, som om dylik iver - l6G Exp. Uuh. Förslag till und. Skrifv. Ian skett å andras, eller hälften af de böter, sorn lör åverkan å Kronopark eger runi, samt då sedermera, (»enoui Kongl. Förordningen den 18 December 1823, bestämmes, att åverkan å allmänning eller andras enskilda egor skall beläggas med lika ansvar, som örn förbrytelsen egt rum å Kronopark, anledning ej torde saknas till den olika tolkning af berörde lagstadgande, sorn vid Domstolarne eger rum, och hvarigenom dubbla böter emot de af Lagstiftaren åsyftäde kunnat ådömas.
Ty det käns för mig som låge all lifvets lycka i det, att helt och odeladt få egna sig åt något. Mina förmiddagar räcka här till kl. 5 på dagen; och dessa tysta, ostörda förmiddagar ha visat mig hvad ensamheten är för mig. Icke den, som gör att man känner sig isolerad, – ty den ensamheten är nedtyngande som en olycka – utan den, som låter en samla sina tankar och intryck, för att gå riktigt till bottnen af dem. Jag är författare, jag duger icke till annat, och jag är det ända ned i min varelses rötter. Hur högt i rang jag kan komma, bekymrar mig föga. Det redliga sträfvandet i mitt yrke, eller rättare i min konst, är allt. Resultatet ligger icke i mina händer. När jag åstadkommit det bästa som stått i min förmåga, är jag nöjd, äfven om detta ej skulle höja mig till ledet af de berömda skriftställarne. Att det skall skaffa mig erkännande för duglighet, derom är jag nu fastare än någonsin öfverbevisad. Såder ja; nu har jag slut på mina Morgenbladsbref, och det var skönt. Om dem yttrade en af Svenska dagbladets herrar till doktor Meyer: ”kan det vara af intresse för någon menniska att veta hvad en sentimental författarinna sitter och tänker om obetydliga författare?”266 Geijerstam och jag talade härförleden om att Borchsenius tagit så illa vid sig för det G. yttrat att ”Fra Viktor Rydberg till Albert Bååth” var en dum titel. G. af G. trodde att Borchsenius fruktade att Politiken skulle taga fast om detta och förlöjliga det. ”Och som alla svaga menniskor,” tillade han, ”har Borchsenius en ofantlig förskräckelse för åtlöjet.”267 Jag kom händelsevis att vända om bladet och kasta en blick på hvad jag skrifvit medan jag bodde hos gumman Adlersparre. Hur nedtyngd och bunden jag kände mig då! Och hur annorlunda allting nu är! Och hvad är det egentligen som vållat hela skilnaden?
Mot § 54 har Högste Domstolen erinrat, att giltig anledning saknades alt, i fråga särskildt om de förbrytelser, om hvilka förslaget handlar, utsträcka allmänna åklagares eller andre personers rätt att vittna utöfver hvad lag i allmänhet medgåfve; och då detta äfven instämmer med min i kommittéen yttrade skiljaktiga mening, kan jag således ej annat än hemställa om uteslutande af de föreslagna stadgandena i berörde syftning och att följaktligen ifrågavarande §, som lämpligen kunde erhålla ett sådant tillägg, rörande det tjenstemän vid skogs-staten tillkommande hägn och vitsord, som Högste Domstolen tillstyrkt, blefve så lydande: »Ofverträdelser, som blott förnärma enskild persons rätt och ej angå sådane »föreskrifter, som till allmänt gagn gifne äro, må endast af målsegaren åtalas.» »I öfrigt ega tjenstemän och betjente vid skogs-staten, äfvensom andre allmänna »åklagare, att åtala förbrytelser mot denna förordning; och njute nämnde tjenstemän Kongl. Maj:ts Nåd. Skrifvelse M 107. »och betjente i och för sin befattning det hägn och vitsord, sorn enligt lag eller »särskilda författningar tillkomma dem, hvilka Konungens, dess embetsmäns eller rättens »ärenden gå.» Med anmärkning om ett i § 57 förelupet skriffel, bestående deruti att g 20 blifvit citerad i stället för § 22, får jag i anledning af Högste Domstolens er inringar vidare i underdånighet hemställa: att de i § 56 förekommande orden: »har någon del af böterne utgått, för»vandlas återstoden,» måtte utbytas till: »de böter, som enligt föregående moment, »i brist af tillgång, förvandlas till fängelse med tjenligt arbete, skola utgå af den »pliktfäldes egendom så långt den räcker.
13,650: — samt till elever vid nämnde seminarier, att af Kongl. Maj:t efter behof disponeras . 18,000: — tillsammans R:dr R:mt 61,650: — eller för 3 år 184,950: — med rättighet för Kongl. Maj:t att till folk-undervisningens befrämjande använda de besparingar, som å dessa anslag kunde uppkomma. Såsom af 86 punkten i Utlåtandet JV2 14,8, angående regleringen af utgifterne under Riks-statens 8:de hufvud-titel, inhemtas, förehade Stats-Utskottet ofvan omförmälda anslags-fråga i sammanhang med öfrige frågor om extra anslag till föremål, tillhörande nämnde hufvud-titel, men förklarade dervid, att Utskottet ville framdeles A Stats-Utskottets Utlåtande M 266. afgifva yttrande i ämnet, sedan den af Sammansatta Stats-, Bevillningssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet i dess Betänkande M 19 behandlade fråga angående folkskole-väsendets ordnande m. m. blifvit af Rikets Ständer slutligen pröfvad. Som detta numera skett, får Utskottet härmed yttra sig öfver Kongl. Maj:ts högstberörde nådiga framställning om beviljande af anslag för folk-undervisningens befrämjande. Dervid skall Utskottet till en början lemna en kort redogörelse för de af Rikets Ständer i nyssnämnde fråga, om folkskole-väsendets ordnande, fattade beslut angående anvisande af härför nödige ansedde medel
Uppställd särskildt för Handelsoch Närings-diskont-fonden, utfaller kalkylen så, att, då till den behållna vinsten R:mt 389,397: 94. lägges ofvanupptagna ränta ä den del af fonden, som varit till Banken återlemnad 29,236: 11. minskad med ränta å anslaget öfver fonden 5,416: 67. 23,819: 44. utgör Runt 413,217: 38. det belopp, som bör läggas till grund för beräkningen af behållna vinsten å fonden 6,700,000 Rulr, utvisande att vinsten utgjort 6,167 procent. Den till Allmänna Diskonten anvisade fond har afkastat en behållen inkomst af 233,379: 16, eller 3,962 procent, hvarvid dock bör anmärkas, att Verkets samtliga förvaltningskostnader utgått frän denna vinst. 12 Banko-Utskottets Berättelse JW 40. Om från hela behållna vinstsumman Runt 622,777: 10. afdrages ränta å 5 procent ä det förlagskapital, Diskont-verket under året begagnat, utgörande 606,413: 88. visar sig, att Diskont-rörelsen under året, utöfver ränta och Verkets förvaltningskostnad, 66,106 R:dr 54 öre, lemnat en behållning af R:mt 16,363: 22. III. Statslåne-fonden. Vid 1861 års slut utgjorde den till utlåning genom Banko-diskont-verket. anvisade andel af Statslåne-fonden R:mt 1,730.000: — Under år 1862 hafva häraf blifvit till Rikets Ständers Bank återbetalde: den 21 Mars 430,000: — » 27 Juni 450,000 Af de under åren 1858—1861 utgifna lån voro vid sistnämnda års slut utestående 114 lån å R:mt 1,642,343: 29.
Den, sorn till straffarbete enligt denna Förordning dömd är, skall insättas i länseller krono-häkte eller å fästning eller annan straff-inrättning; och varde hållen till det arbete, hvarpå tillgång i häktet eller vid inrättningen finnes. Går tiden för ådömdt straffarbete ej öfver sex månader, bör detsamma i länseller kronohäkte vérkställas. Skall någon, som till dylikt arbete förfallen är, derjemte för annat brott hållas till arbete å fästning, bör hela arbets-stralfet å fästning verkställas. Bih. till R, St. Proposition N:o 59. § 50. Genom denna Förordning sker ej någon ändring af hvad i Grundlag stadgas eller af de i Krigslag förekommande bestämmelser i afseende på dem, som till krigsmakten höra. Brott, som föröfvas innan denna Förordning kungöres, men för hvilket straff då ej är bestämdt genom utslag, som vunnit laga kraft eller ej öfverklagadt varder, skall ock efter denna Förordning straffas, om det straff, som enligt den bör å brottet löija, är lindrigare än det, som derför i äldre lag elier författning stadgadt varit. Kongl. Maj:t förblilVer Rikets Ständer med all Kongl. Nåd och Ynnest städse välbevågen. Datum ut supra. OSCAR. C. E. Gunther. Kongl. Maj.ts Nåd. Proposition N:o 59. 19 Protokoll öfoer ett Justitie-Ärende, hållet uti Kongl. Maj.ts Högsta Domstol. Thorsdagen den 18 September i856. Närvarande: Justilie-Råden Schmidt, Qwiding, Hoffstedt, Gunther, Iggeström, Qwensel, Roy. Fortsattes och slutades granskningen af det i Protokollet för den 4 innevarande månad sednast omförmälda, till Högsta Domstolen, för afgifvande af underdånigt utlåtande, öfverlemnade förslag till Förordning angående ansvar för förfalskning och bedrägeri; och funno Högsta Domstolens fleste Ledamöter, Justitie-Råden Schmidt, Qwiding, Hoffstedt, Gunther, Qwensel och Roy, dervid anledning förekomma till följande anmärkningar, nemligen: Vid § 20.
Det hände stundom, att ändå någon midt i den allmänna fördömmelsen upphöjde sin röst till försvar för den hårdt ansatta frånvarande, men då blef en allmän axelryckning och ett försmädligt löje den frimodige försvararens belöning, och denna vanliga fras blef svaret på den mildare domen: ”nog känner man ju hennes förra lif, och den som kan lefva så som hon med en, kan det nog med en annan också,” och på dessa ord fann ingen svar. Det ligger någonting hårdt och nedslående uti att betrakta det sätt, hvarpå menniskorna i allmänhet bemöta dessa sina olyckliga likar, som snafvat och fallit under vandringen på lifvets slippriga stig, men hvilka rest sig ur fallet och framstå renade igen genom ånger och tårar inför Honom, som allena eger att dömma ”öfver lefvande och döda.” O menniskorna, de förgäta, huru lätt de sjelfva kunnat sjunka, om frestelsen hade träffat dem, de förgäta, huru deras himmelska bröder, englarne, gläda sig ”öfver den syndare som sig omvänder och bättrar;” de fördömma blott, och draga sig undan för dessa, som de varit angripne af pestsmitta. Ack! visst är det sannt, att synden är en sjukdom, värre än pest och allt annat ondt, men liksom man blir fri från en fysisk smitta, så kan menniskan ock genom väckelse och ånger befrias från syndasjukan. Och likväl, ehuru Gud förlåtande upptagit det återvändande bannet, likväl skola vi, dess syndiga bröder, med förakt och hårdhet stöta honom ifrån oss. O! vi veta ej hvilken bitter känsla detta väcker hos en menniska, som nog sjelf ändå i djupet af sin själ i outplånliga drag har sin syndaskuld skrifven; huru vämjeligt vår misstro kan göra hans lif, tungt nog förut genom en evigt aggande ånger; huru det kan väcka bitterhet och trots i ett sinne, förut mildt och sagtmodigt, och — o denna tanke är an afgrund! — kanske förstöra ånyo i hans själ det himmelska utsädet, som ännu ej hunnit slå djupa rötter.
M. medgifna evärdeliga afsöndrandet af 350 tunneland skog å Sickla-ön ifrån Danviks hospital, mot en årlig afgift af 5 kappar spanmål för hvarje tunneland; och 3:o ändteligen deraf, att K. M. lika litet funnit nämnde K. br. af d. 16 Dec. 1812 lägga något hinder i vägen för den, genom det ofvannämnda K. hr. af d. 30 Juni 1832, beviljade skatteförsäljningen af academihemmanen Grytjom och Siggeboda, hvilken skatteförsäljning hvarken af K. M. lärer kunnat beviljas, eller af 1834 års Const.Utsk. lemnäs utan anmärkn., om K. br. af d. 16 Dec. 1812 borde anses innebära ett allmänt och ovillkorligt förbud mot allt skatteköp ä fromma stiftelsers jordegendomar, utan afseende på de i särskilda fall förekommande förhållanden. Det här anförda utgör hvad jag trott mig böra yttra till rättfärdigande af mitt af Const.Utsk. klandrade und. tillstyrkande. Jag öfverlemnar nu åt hvarje opartisk och rättsinnig att bedömma mitt förfarande, tryggande mig vid mitt samvetes vittnesbörd, alt jag i detta, likasom i alla andra mål, i hvilka jag såsom en af Konungens rådgifvare haft att yttra mig, aldrig tillstyrkt något annat, än hvad jag efter den noggrannaste pröfning ansett vara öfverensstämmande så väl med lagar och författningar, som med Rikets sannskyldiga nytta. Jag vågar slutligen hoppas, att äfven den, sora, oaktadt allt hvad jag här anfört, möjligtvis icke skulle i afseende pä det här ifrägavar. målet gilla min åsigt, likväl icke skall anse min åtgärd hafva varit af den beskaffenhet, att den, enligt grundlagens rätt förstådda anda och mening, bort blifva ett föremål för en anmärkn., sådan Const.Utsk. trott sig böra deremot rikta. Åtskilliga bifallsrop hördes efter detta anförande. Hr von Hartmansdorff, Äng.:
I dramatiskt hänseende passar naturligtvis Grefvinnan fru Östberg så litet som möjligt, h varför hennes försök att det oak-tadt lotsa sig i land äro värda stort erkännande. Grefvinnan och Susanna voro ej alldeles lyckade med sin taldialog. Fru Östberg snörper ihop sin röst till något qvasi-fSmämt, som låter gammalt och nuckigt, fru Edling talar litet pojaktigt och håller ibland p$ att saga motstycken till Blanches: Sadlarne ä ’ hastade. Fru Östberg å sin sida talar ibland rent nonsens, såsom: » Min Grefve, Ni ser mig lika förundrad eller åtminstone lika förvånad (! ) son? Ni sjelf. » Fru Edling borde taga sin stora aria mer långsamt, dessutom anlägga den mindre dolce, mer amoroso. I recitativet kan ju hennes litet för ofta nytjade scherzando få fritt spelrum, arian bör hållas mer innerligt och passioneradt. Fru E: s rösteffekter i denna aria äro nu som alltid hänförande och underligt vore det annars med en röst, af natuien så rikt begåfvad som denna sångerskas med sin fogelstrupe. Susanna var nu som alltid fru E: s triumf och skulle eröfra partiet äfven med en fruktansvärdare omgifning än den nuvarande, som ofta nog går af for hackor och i vissa scener Bkäligen otympligt understödjer den stackars lilla glada och qvicka Susannas vackra ansträngningar att fä en god komedi till stånd. Förkortningarne i första akten äro i allmänhet befogade och skulle i tredje kunna utsträckas till hela Grefvens soloscen, som i nuvarande » tolkning » utgör en totalt död punkt. Den minnesgode åhöraren sitter här och erinrar sig Behrens väldiga stämma eller Arlbergs och Langes eleganta, fint poin-terade föredrag. Recitativen äro nu till större delen sin kos, hvilket icke skadar — åtminstone de uppträdandes reputation, som om de förträffliga och stundom dråpligt komiska recitativen bibehöllos helt säkert skulle likt Serpolette i Comevilles klockor » många gånger sväfva uti största fara ». Konsten att saga recitativ, särdeles secco, synes for k. svenska operan hafva jordatB med Pelle Janzon.
I sammanhang med den af mig nyss väckta motionen om antagande af de utaf särskilde kommitterade afgifna förslag till ombildning af Rikets Ständers Bank och till Förordning angående Enskilda Banker, tager jag mig friheten föreslå, att vederbörande måtte anmodas föranstalta om utdelning till Riks-Ståndens ledamöter af kommitterades underdåniga betänkande angående bankväsendet i riket och förändrad organisation af bank-anstalterna, af hvilket betänkande en större upplaga blifvit för Statens räkning tryckt och till Riksgälds-kontorets arkiv öfverlemnad. Stockholm den 29 November 1862. VF. F. Tersmeden. %:o 188. Af Friherre Tersmeden* Willielm Fredrik, angående åtgärders vidtagande för befordrande af Svenska Statens utländska kredit och höjande af priset å kurserande Svenska obligationer. Då Kongl. Maj:ts Proposition angående Statens jernvägsbyggnader förutsätter upptagande af ett nytt lån på 20 millioner R:dr, kan förutses det Sveriges kredit å utländsk ort ånyo måste anlitas. Svenska krediten i utlandet kan visserligen för nävarande sägas vara god; men krediten i allmänhet, såsom hvilande på förtroende, är långt ifrån oföränderlig; den beror af en mängd förhållanden, hvilka, äfven utan Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862. 475 att stå i omedelbart sammanhang med låntagarens vederhäftighet, likväl kunna utöfva en ganska störande verkan på förtroendet till densamma. För ett land såsom Sverige, hvilket behöfver söka län annorstädes, är krediten, eller det större eller mindre förtroendet till dess förbindelser, — hvilket åter uttryckes genom den högre eller lägre kursen å desamma, af stor betydenhet. Den förtjenar att på det sorgfälligaste tagas i förvar och såsom en fäderneslandets gemensamma tillhörighet beskyddas från hvarje störande inverkan från enskilde individers eller kommuners sida. Detta har likväl icke alltid hos oss blifvit iakttaget, och vid de lån, som för Svenska Statsverkets räkning i utlandet upptagits, har icke lika fördelaktiga vilkor kunnat betingas, Som vid de Norska lånen. Det kan icke vara med liknöjdhet man ser den Svenska Statens obligationer ständigt, i förhållande till räntefoten, noteras lägre än grannrikets.