Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Eesv. och Oecon.-Utsh Betänkande IV.a /[G. städer, hvilka draga inqvarteringsbesväret, kunna anses motsvara de med inqvarteringen förenade olägenheter, och om ej således något ytterligare tillskott från de skattdragande vöre håde obilligt och orättvist; 3:o att icke någon förhöjd inqvurlerings-tolag, såsom hårdast drabbande Landets jordbrukare, malte beviljas de stader, sorn hålla inqvartering; och ej heller något tillskott göras från Bevillning eller Statsmedel, enär nämnde tolag, gifven åt alla städer, vore tillräcklig att ersätta de med inqvarteringen lörenade olägenheter, samt sålunda kunde och borde användas åt de städer, som framför andra måste vidkännas delta besvär; 4>° a*-t icke nya hus och Caseruer måtte inköpas, eller någon afskrifning ega rum af de summor, som blifvit från Stals-Verket utlånade för inqvarteringslocalers uppbyggande; och 5:o alt de bilagor och undersökningshandlingar, som åtföljt Kongl. Majtls Nådiga Proposition, matte Rikets Ständer delgifvas. Efter att noga hafva granskat och pröfvat hvad i detta mål förekommit, få Utskotten deras Utlåtande afgifva, samt först upptaga förhållandet med Stockholm,. Det förekommer härvid, att, såsom förut är anmärkt, de upplysningar Embets-Verken, till följd af Rikets Ständers underdåniga skrifvelse, infordrat och meddelat, icke sträcka sig till Slockholm^ men att Utskotten, af det serskilda Utlåtande Stats-Conloret afgifvil, angående förslag till ny Inqvarterings-Ordning, inbemtat följande: att, genom Kongl. Förordningen den i3 November 1766, blifvit stadgadt, att allt, hvad till inqvarterings-fonden tarfvas utöfver tolagen, bör dragas af Borgerskapet enskildt, till ena hälften, och den andra insamlas af husen och gårdarne i staden, äfvensom, enligt Kongl.
Bank, med sorgfällig omtånksamhet och synnerligt nit befrämjat nämnde Banks säkerhet och förkofran, under fåstadt behörigt afseende å myntvärdets orubbliga bibehållande, få Revisorerne hos Rikets Ständer tillstyrka, att Fullmågtige måtte meddelas full decharge för Bankens förvaltning till och med 1862 års utgång, äfvensom för de beslut och åtgärder, Fullmågtige till och med den 13 Augusti detta år vidtagit och hvarför redovisning innefattas i Fullmågtiges protokoll. Stockholm den 14 Oktober 1863. På Höglofl. Ridderskapet och Adelns U. Wachtmeister. Georg af Schmidt. L. Grönvall. G. Wahlund. G. H. Stråle. Carl Ekman. J. Le P. Persson. Fr. v. Rosen. R. v. Kraemer. Br. Abr. Leijonhufvud. A. Adlersparre. På Högv. Preste-ståndets vägnar: Joh. Aug. Berg. Anders Sandberg. Esbj. Bergman. Carl Ählberg. På Vållofl. Borgare-ståndets vägnar: J. W. Petre. Carl Wennerus. G. V. Ekholm. C. J. Mossberg. På Hederv. Bonde-ståndets vägnar: C. A. Larsson. Olof Nilsson. G. Johansson. P. Byström. C. G. Carlquist. — 62 — Reservationer: vid § 64. Transsumt af protokollet, hållet hos Herrar Revisorer af Bankoverket den 6 Oktober 1863. § 3’ Föredrogos och gillades följande punkter af Kanslioch Finans-Afdelningens vid nästföregående sammanträde bordlagda förslag till yttranden, att intagas i Herrar Revisorers berättelse:
Ack, bergens dotter är ej van att tigga och bedja! Är det ej af din nåd, som blommor frodas och mänskor lefva? Frosten och den ödeläggande stormen och vattenfloden, allt står i din makt att sända. Därför höfves ej dig att bedja och tigga. Du lägger din hand på hvad du önskar dig, och det är ditt. Grefvinnan Märta vet dock intet om den gamlas makt. »Bort med sig, tiggarkäring!» säger hon. »Gif mig skinkan,» säger Dovres häxa, ulfvars ryttarinna. »Hon är tokig!» utropar grefvinnan. Och hon befaller pigorna att gå in i boden med sin börda. Den månghundraårigas ögon flamma af vrede och lystnad. »Gif mig den bruna skinkan!» upprepar hon, »eljes går det dig illa.» »Hellre ger jag den åt skatorna än åt en sådan som hon.» Då darrar den gamla under vredens storm. Mot höjden sträcker hon den runskrifna stafven och svänger vildt med den. Hennes läppar utstöta underliga ord. Håret står upprätt, ögonen lysa, ansiktet förvridas. »Dig själf skola skator äta,» skriker hon till sist. Så går hon, mumlande förbannelser, svängande vildt med stafven. Hon vänder om hemåt. Längre mot söder går hon ej. Nu har vildmarkens dotter utfört det ärende, hvarför hon tågat ned från bergen. Grefvinnan Märta står kvar på trappan och skrattar åt hennes orimliga vrede, men på hennes läppar skall snart skrattet tystna, ty där komma de. Hon kan ej tro sina ögon. Hon tänker, att hon drömmer, men där komma de, skatorna, som skola äta henne. Ur park och trädgård susa de ned mot henne, tjogtals skator, med klorna spända och näbbarna framsträckta för att hugga. De kommo under skrän och skratt. Svarta och hvita vingar skimra för hennes ögon. Hon ser som i en yrsel bakom denna svärm alla traktens skator i annalkande, hela himlen full af svarta och hvita vingar. I förmiddagens skarpa solsken blänka fjädrarnas metallfärger. Halsarna rugga upp sig som på kämpande roffåglar.
Men ju längre man kommer in i berättelsen, dess biittre förstgr nian henne, och allt fran sammanträffandet ined På1 lefva vi med henne, som med en verklig människa, som vi blifvit nara bekanta med. Och lika. följdriktigt tecknade, lika trovärdiga te sig de båda kcntraster, melim hvilkas ideal Marianne har att välja, - å ena sidan den förvekligade, astetiske njutningsslafven Pil, som slår an alla de siimre sidorna i hennes egen individualitet och missriktade uppfostran, och 5 den andra den bastante, frie, stolte och starke arbetaren B6rje. Och s2 serien af mästerligt skizzerade bifigurer: Mariannes föräldrar, hvilkas skaplynnen vi redan antydt; hennes tre bröder, af hvilka sarskildt den älclste, Karl, snobben, inatalskaren, den fete sofvaren ar en otack, men niiisterligt utkastad typ; och hushållerskan, som kallades:, jungfrun:, och som sa okonstladt och rättfram talade om sitt döda barn. Den stil, hvari boken ar skrifven, har intet förvanande, intet sarskildt pikant; de drastiska slagorden och starkt farglagda fraserna äro sparsamt använda. Men den ar måttfull, objektiv och naturlig, och förträffligt varierad efter de olika motiven. Den enkla rättframhet, den något tvärhuggna otymplighet, hvarmed Börje talar, ar lika troget träffad, som den öfverspända, bildrika, enerverade ton, som $tergif+er Påls individualitet. Och situationsbilderna äro nialade mecl en enkelhet och anda en noggrann omsorgsfullhet, som ingifver aktning för konstnären. Det ar visserligen icke Riellands genomförda natursymbolik, som har användes, men med några fä färger vet förf. att äfven genom omgifningarna, genom dagern liksoni individualisera situationsbilderna. Valet mellan det som bör sägas och det som bör underförstås, ar ofta träffadt med aktningsbjudande säkerhet och takt. S % t. es. ar det ett fint drag, att förf.
VJenom Remiss af den 30 nästlidne Juli har KonglMaj:t i Nåder behagat till Riksens Stäp - St ats-Uts kottets R e t;f n h a n den. 503 ders Sfats-TJtskott öfverlemna en af åtskillige Slägtingar efter framlidne Herr Riks-Rådet m. m. Grefve Nils Jöransson Gyllenstjerna till Björkö, sund ingifven underdånig ansökning om .Liqvid för en förment fordran hos Staten af 436,729 Rd. 4. Timf Preusiskt Courant, så lydande: .> I Sterbhuset efter en Rikets Herrar, framlidne Hans Excellence Riddaren och Commendeuren af Eder Kongl. Maj:ts Orden, Herr Friherre Gustaf Adolph Reuterholm, har blahd andra Gyllenstjernska SI; gten tillhörige handlingar Hufvudskriften till det qvitto-href återkommit till rätta , som på Högstsalig Konung Carl XII:tes befallning, då varande GeneralMajoren Grefve Magnus Stenbock under den 6:te Juni 1704 i General Krigs-Commissariatet utgifvet till öfverste -Rieutenanten Friherre Nils Jöransson Gyllenstjerna (sedermera Riks-Råd och Grefve till Björkesund) uppå förra Konungen Carl Knutssons Original-fordran hos Staden Dantzig, stor enligt samma Stads år 1447 Högberriälde Konung utställde Obligation 15,000 Mark Preusiska, af så godt mynt att 7 sådana Mark svarande emot en lödig Mai k Silfver, och hela Summan, på familjens vägnar föraccorderad alt af Staden betalas med Capitalets Alterum Tautum, genom Militairisk Execution, blifvit uttagen och till Svenska Krigs-Cassan influtit % med 55,457 S t a t s - TTs k 11 e t s
St. besluta att en million r:dr skaij bilda en reservfond, så är det möjligt, att majoriteterna, så väl inom RiksStm som inom TJtsk., besluta, att denna million skall komma att användas till en sådan lånefond; men detta är något, som både Hr Stuart och jag, samt många andra inom Råneo TJtsk., hvilka hafva ifrat för en reservfonds bildande, alldeles icke afsett. Vi hafva trott, att denna reservfond kan användas på ett mycket lämpligare sätt, nemi. på en lånerörelse, som på en gång för banken oell allmänheten borde blifva ganska ändamålsenlig. Om t. ex. utlåningen på 6 månader emot 5 proc. ränta skulle föiändras lill utlåning på 3, 4 eller 5 månader, och manda satte ner räntan till 45 eller 4 proc.; så skulle antalet af dessa lån troligen blifva större eller flere låntagares behof kunna fyllas, emedan capitalerne oftare ingingo, hvilket vore till nytta för det allmänna, och så kunde medlen på kortare tid indragas till bankens egen disposition i den mån de för banken kunde vara behöfliga. Det är just detta, som utgör behofvet, icke så mycket att öka fonden för lånerörelsen, men alt till bancofullmäktiges disposition hafva en reservfond för att sätta sedelstocken i vederbörligt förhållande till metalliska cassan. Hr Nordenanckar har i slutet af sitt anförande ganska rikligt anmärkt det bekymmersamma förhållande, att omkring 7 millioner rtdr i landet inkommit genom lån. Dessa 7 millioner hafva ensamt underhållit bankens metalliska cassa, och jag vädjar lill hvar och en alt domina hurudan vår banks ställning nu skulle varit, om silfver icke på delta sätt i låneväg utrikes ifrån ingått. Fara är således alt vår banks metalliska Cassa icke skall kunna bibehållas vid sitt niirvar. ansenliga belopp, utan silfret småningom derur tagas och skickas lil ur landet. Det bör va17 11. 2S Den 11 November f. m. fa oss alla i högsta måtto angelaget att förekomma detta. Hr Nordenanckar har sagt, att ett sätt att förekomma vore att uppmuntra industrien inom landet.
Alle Leviterna uti en summo, som Mose och Aaron talde efter deras slägter, efter Herrans ord, alltsammans mankön, månade gammalt, och derutöfver, voro tu och tjugu tusend. Och Herren talade till Mose: Räkna all förstföding, det mankön är ibland Israels barn, månade gammalt, och derutöfver och tag talet på deras namn; Och skall uttaga Leviterna mig Herranom för all Israels barnas förstföding; och Leviternas boskap, för all förstföding af Israels barnas boskap. Och Mose talde, såsom Herren honom budit hade, all förstföding ibland Israels barn. Och vardt funnet namnens tal, af all förstföding, det mankön var, månade gammalt, och derutöfver, i deras summo, tu och tjugu tusend, tuhundrad, och tre och sjutio. Och Herren talade med Mose, och sade: Tag de Leviter för all förstföding ibland Israels barn, och Leviternas boskap för deras boskap, att Leviterna skola vara mine, Herrans. Men de lösepenningar för de tuhundrade tre och sjutio, som öfverlöpa i Israels barnas förstföding, utöfver Leviternas tal, Skall du taga ju fem siklar ifrå hufvud till hufvud, efter helgedomens sikel; tjugu gera gäller en sikel; Och skall de samma penningar, som öfverrisa utöfver deras tal, gifva Aaron och hans sönom. Då tog Mose de lösepenningarna, som öfverriste utöfver Leviternas tal, Af Israels barnas förstfödingar, tusende trehundrad, och fem och sextio siklar, efter helgedomens sikel; Och fick dem Aaron och hans söner, efter Herrans ord, såsom Herren hade budit Mose. Och Herren talade med Mose och Aaron, och sade: Tag summon af Kehats barn utaf Levi söner, efter deras slägter och fäders hus; Ifrå tretio år och derutöfver, allt intill femtionde året, alla de som doga till ämbetet, att de göra de verk i vittnesbördsens tabernakel. Och detta skall vara Kehats söners ämbete uti vittnesbördsens tabernakel, det aldrahelgast är.
Den naturliga orsaken dertill vore, att, då lag-forslaget innefattade systemer och med hvarandra sammanbundna principer, det icke kunde begäras, att alla Fyra Riks-Ståndens ledamöter skulle magta hvart för sig afväga de verkliga skiljagligheter, sorn förefunnos; utan borde jurister dertill förordnas. Uti sin till Kongl. Maj:t aflåtne underdåniga skrifvelse, hade Rikets Ständer äskat, att den tableau, sorn blefve upprättad, komme att utvisa skil jagt iqheterne, så att den, såsom orden lydde; kunde Leda till lättnad för afgörandet; och hade någon annan instruetion, än den, sorn häri innefattades, icke blifvit den i oehs för tableau-verket i Nåder tillförordnade Comile, meddelad. För vinnande af nyssnämnde ändamål, vöre det måhända icke skadligt, att Comiteen upptagit allt hvad Ständerne i hvarje fråga behöfde veta, d. v. s. upptagit icke blott jemförelsen emellan de gamla och nya lag-rummen, utan äfven motiven, sorn föranledt föränd ringa me, samt Hof-Rätternes och Högsta Domstolens yttranden derom. Om Comiteens Ledamöter, som haft sig uppdraget att framställa skiljagtighelerne,. skiljt sig ii method1, så vore det helt naturligt, alfe de olika meningarne skulle gå hvar sin väg; och hade lagstiftande ma g teti icke på något sätt förlorat derigenom, att två tableauer funnos, af hvilka man kunde följa hvilkendera man behagade. Herr Friherren hade icke i sin officiella tableau, utan i det förslag till tableau, han utgifvit för allmänheten, framställt ej mindre än 88 anmärkningar, af hvilka en del visserligen var rigtad mot Högsta Domstolens yttranden öfver CivilLag-förslaget och innefattade forsvar för detsamma, men största delen mot hvad han ansåg utgöra misstag i förslaget, och hvilka, redan 2 å 3 år till allmänhetens kännedom meddelade, anmärkningar ännu icke någon försökt att vederlägga och af Herr Friherren förmodades ej eller kunna vederläggas.
Just. Omb.ns Ernb.-Ber. d. \ Nov. i8u8. re tillgodonjutas af de jordegare, hvilka redan vid Mantalsskrifningen låtit anteckna sig derföre; Att, vid pannors uppmätning, afseende ej må göras på öfverskott af en gifven tillåten pannerymd, så framt skillnaden ej utgör fullt en kanna; Alt pannerymden bestämmes efter hemmans-värdet å Brännvins-redskap af hvad form som heist; Att jordbrukare må till sina underhafvande försälja mindre qvantum brännvin, men ej under \ kanna m. m. Och befallte Kongl. Maj:t, att förslag till Kungörelse härom skulle upprättas. (Be vidare N:o 213.) i3S. I anledning af verkställd granskning af Militias-Boställs-Cassans räkenskaper. Den 28 Nov. 1823 aflemnad till KrigsExpeditionen. i3q. Angående beviljade Låne-understöd för Städerne Norrköping och Borås. Anmäld den 10 Dec. 1823, och bifallen; Dock ansåg Kongl. Majit lämpligast, att Ledamöterne i de Comiteer, hvilka under Landshöfdirigarnes ordförande egde att Bil. t. Ii. St. Just. Omb.ns Emit.-Ber. d. 4 Nov. i8a8. besörja uttagandet och fördelningen af den för enskildes understödjande bestämda låne-tillgång, både i Norrköping och Borås, valdes af hvardera Stadens innevånare, på sätt dem bäst syntes, äfvensom Kongl. Majit fann Landshöfdingarne icke skäligen kunna, såsom en Embetspiigt åläggas, att deltaga i bemälde Comiteers serskilda ansvarighet för återbetalningarnes fullgörande.
Det förtjenar eljest anmärkas, att de begge äldste konungabarnen bråddes mera på sitt brandenburgska möderneblod, och ägde således mera hufvud än hjerta; hvaremot de begge yngsta hade mera anlag af sitt holsteinska fäderne, mera känsla än snille. FJORTONDE KAPITLET. De offentliga värfvens stormar året 56 hade i förtid fårat Adolf Fredriks panna och försilfrat hans hår. Detta sednare vedermäle af bekymrens tyngd, långt mera än af årens, förblef dock länge en hemlighet mellan konungen och kammartjenaren, som försåg hans hufvud med det den tiden oumbärliga pudret, hvilket, i sin mån, jemnade alla åldrars utseende, på samma sätt som kärleken, faran, olyckan och plågan jemna kantigheterna i samhällsställning. Hans milda, till stilla glädje stämda lynne var ej heller sig likt. Han skydde till och med umgänget med personer, i hvilkas krets han förut trifts så väl; och det måste tilläggas: äfven de skydde honom, ty hofvet var nu fattigt på nöjen, och alltsedan det upptäckta och bestraffade Braheska högförräderiet blef den som syntes ofta i kungaparets sällskap, utan att tillhöra deras uppvaktning, säker att ådraga sig misstankar; senaten och vid riksdagen. Sin gemål, som han älskade så högt, undvek han nu att råka mellan fyra ögon, ty det bodde endast harm på hennes tunga; det vankades endast snubbor, för det han ej var annat än en skuggkonung; hon andades blott nya planer att komma till sitt mål, i hvilkas utförande han naturligtvis städse blef den bricka, som först sattes i gång på schackbrädet; men den nyss misslyckade sammansvärjningen hade, åtminstone för någon tid, temligen botat honom för maktutvidgningsfebern. Svarfstolen blef under sådana omständigheter Adolf Fredriks käraste tillflykt. Han fick här rörelse för sin kropp, förströelse i sina tankar, själshvila från sina bekymmer.
Sedan Lag-Utskottet tillstyrkt afslag å Herr Dalmans motion, så vidt den åsyftar förändring i expeditionssättet vid syneförrättningar i allmänhet, samt de skäl, som ligga till grund för berörde yttrande, jemväl gälla vid Besvarande af de uti förevarande ämne gjorde framställningar, torde sammansatta Utskotten, för undvikande af vidlyftighet, endast Behöfva åberopa förenämnde Betänkande, för den vördsamma hemställan, att ifrågavarande förslag icke må bifallas. 6 §. Af Olof Olsson från Östergöthland: att förrättningsman, hvars åtgärder såsom lagstridiga af Egodelnings-Rätt ogillas, bör vidkännas kostnaden för Rättens sammanträde. Det ligger i sakens natur, och är med rättvisa öfverensstämmande samt allmänt erkändt, att den, som tillskyndar annan besvär eller kostnad, måste sjelf vidkännas ersättningen derför, hvadan något serskildt stadgande för det af, Motionairen uppgifna fall, efter Utskottens omdöme, icke er fordras. 9—i3. Af Herr Gyllenhaal: att, på sätt Lag-samt Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskotten vid sistlidne Riksdag föreslagit, egograderingen mätte hänföras till de ämnenj hvilka enligt g böra vara prof vade och afgjorde innan skiftet fullbordas, och att således ordet ”egograderingen” från i3 $. utcslutes > samt att enahanda tid af sextio dagar, till anförande af besvär hos Egodelnings-Rättensorn för klagan öfver fullbordadt skifte blifvit bestämd „ jemväl måtte ega rum i afseende på ego Bihang till R. St. Fröt. 1834- 7-.de i8 Lagsamt Allm. Besv.- och Oecon.- Utskls Betänkande N:o 21. graderingen j och hvarom stadgande alltså borde meddelas genom en serskild ,$“• uti 11 Capitlet. Uti de af Ilerr Gyllenhaal yttrade åsigter hafva Nils Insulin och Jan Peter Jansson från Stockholms Län, Nils Månsson från Malmöhus Län, Nils Persson från Södermanland, Peter Persson från Calmar Län, Anders Danielsson och Lars Larsson från Elfsborgs
I Lördags lades saken på bordet Irsta gången, i dag föredrages lion 2dra gången och i nästa plenum, om Lördag, förekommer lion den 3:dje, samt skall då enl. 49 § 2 mom. Riksd.- Ordn. till afgörande företagas, med mindre Ståndet dessförinnan beslutat upskof. 1 dag måste alltså föredragningstiden bestämmas, eller ock skall representationsförslaget om Lördag, eller nästa plenum till afgörande företagas. Framskyndandet har icke varit de värde ledamöternes mening; men de hafva icke bättre sett sig före. Om man finge, såsom Hr Cederschiöld gjort, på bordet begära en fråga om remiss på föredragningstid, hvad skulle deraf blifva följden? Jo, såsom Frih. Palmstjerna nyss yttrade, att man aldrig kunde beräkna när saken skulle förekomma. Hr Cederschiöld har i dag på bordet begärt frågan om remiss till Const Utsk., huruvida förslaget skulle förekomma först nästa vecka. Om Lördag föreslår jag, att frågan må företagas nästa Onsdag. Då begär någon annan ledamot den motionen på bordet, och så fortgår man bela riksdagen igenom utan att Ståndet någonsin kan beräkna när det får slut i saken. Kan ett sådant sätt att begagna riksdagsformerna vara ursäktligt för gamle riksdagsmän? Jag öfverlemnar detta till R. o. Ad. och hoppas att Ståndet gör ända på denna tidsödande tvist, genom att låta oss komma till afgörande mellan Frih-.ne Palmstjernas och Tersmedens förslag, det ena till jaoch det andra till «e/-propos., så får man se hvilkens mening, som blifver gällande, oell dermed väl. Hr Lagerhjelm, Pehr: Såsom varande ledamot af Talmanskonklaven, torde det tillhöra mig att yttra mig i detta ämne, som hufvudsakligen är af formel natur, och det så mycket mer, som en af R. o. Ad:s ledamöter upmanat en hvar af Ståndets ledamöter att yttra sig. Inom Talmans-konklaven behandlades ämnet mycket utförligt; man förutsåg den händelsen, att det hvilande förslaget skulle bifallas.
Den summa, som till statsutgifternas betäckande kommer att erfordras utöfver de nu befintliga tillgångarne, blir nemi. ej större, än att vi genom kloka lånevilkor mycket väl kunna upplåna den inom landet, utan att derigenom på något sätt inverka störande på den finansiella ställningen. På grund af hvad jag nu anfört, får jag vördsamt anhålla, att R. St:r måtte besluta att, för påbörjande af arbetena på nordvestra stambanan, mellan Christinehamn öfver Carlstad till Arvika ett anslag af 1,500,000 rdr må med 500,000 rdr under år 1866 och med 1,000,000 under år 1867, af Riksg.-Kont. utbetalas. Den 14 Mars e. m. 3?3 Hr Nordenfelt, Leonard Magnus: I denna fråga har redan så mycket blifvit ordadt, att jag icke länge skall uppehålla Eder, Mina Hrrl Jag har sökt att göra mig reda för skälen, för den ena eiler andra linien. Jernvägar äro af politiskt intresse, och detta strider icke mot det ekonomiska, hvarpå man äfven måste fästa afseende. Man har sagt att Carlstads-linien vore fördelaktigare, emedan den följer gamla och naturliga kommunikationsleder; detta skulle vara sannt, om man blott ville gå i en gammal rigtning, eller förbättra redan befintliga vägar, men då frågan här är att bilda nya kommunikations-leder, synes detta skäl icke längre vara giltigt. Man har anfört såsom en vinst att den södra linien skulle beröra Wenern vid flera hamnar; hvad gagn detta skulle medföra kan jag icke inse; jag tycker att det kan vara nog att träffa Wenern på ett ställe. Frih. Klinckowström säger att det ur militärisk synpunkt vore fördelaktigt att kunna transportera effekter längs Wenerns strand, men enligt min tanke kan den norra banan medföra samma nytta. Här har anförts alt Carlstads-linien alltid blifvit förordad, men det har skett på tider, då man icke tänkt sig möjligheten af någon annan bana; alla sednare auktoriteter hafva uttalat sig för den norra.