Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna census är för ingendera Kammaren bestämd till högre belopp, än att möjlighet gifves för hvarje samhällsklass att uppfylla detta vilkor, och det bör således snarare betraktas såsom en för dem alla gemensam måttstock på en oberoende samhällsställning, hvilken i allmänhet ansetts erforderlig hos dem, som skola vårda samhällets vigtigaste intressen, är såsom gifvande en uteslutande vigt åt förmögenheten. För öfrigt, om också förmögenhet visserligen icke kan anses liktydig med förmåga, förutsätter dock dess vårdande eller förvärfvande i de flesta fall egenskaper af vigt äfven för den offentlige mannen, och en inkomst, vunnen genom skicklighet, ihärdighet och omtanka, förutan hvilka egenskaper den i allmänhet svårligen kan förvärfvas, och hvilka äro lika väsendtliga för den offentliga, som för den enskilda verksamheten, bör kunna antagas utgöra ett lika giltigt valrättsoch valbarhets-vilkor, som de flera särskilda, hvilka i de här ofvan omförmälda förslagen blifvit uppställda och hvilka, utan att gifva någon säkrare borgen för en ändamålsenligt sammansatt representation, endast gjort föreskrifterne mera invecklade och svårare att tillämpa. I det nu aflåtna förslaget har ock den graderade röstskalan, som bibehållits i de från 1840 och 1847 årens riksdagar hvilande förslagen till representationens ombildning, blifvit afskaffad och sålunda det förhållande undanröjdt, att några bland de röstberättigade skulle motsvara endast vissa bråkdelar af andra. Äfven med hänseende till sättet för Kamrarnes bildande anser Utskottet det nu aflåtna förslaget ega väsendtliga företräden framför de föregående. Enligt det från 1840 års riksdag hvilande förslaget skulle den mindre talrika Kammarens ledamöter utses af den talrikares, hvarigenom den förra i sjelfva verket skulle kommit att representera den rådande majoriteten i den sednare och således svårligen kunnat utgöra en motvigt mot förhastade beslut, hvilket med en sådan kammares bildande hufvudsakligen afses. Enligt det förra Kongl, förslaget åter skulle riksdagsmannen i Första Kammaren utses länsvis af valnämnder, bestående af ledamöter från båda valafdelningarne, till Bilt. till R. St.
En af hennes hldsta vanner - och en af de mest upptuktads - Burigny, medlem af " Academie des Inscriptions " hjtilpte henne med att utöfva en slags polisuppsigt öfver hennes krets. Hade niagra oförsigtiga yttranden blifvit fallda, som viickt uppseende, s i lat hon honom ratt eftertryckligt känns sitt missnöje öfver att han s i illa vakat öfver ordningen. Likas&amp; gjorde hon allt hvad hon kunde för att hindra sina gaster att gifva ut böcker, som kunde vacka oro eller skandal. S&amp; berattar man, att da Abbé Ruhlihres en dag i hennes " salon " laste upp ett stycke af ett historiskt arbete öfver Ryssland, som han vas sysselsatt med, och som hon ansåg för " farligt ", erbjöd hon honom en ratt betydlig summa, om han ville afsti frAn att gifva ut det. DS - abbén gjorde invandningar inföll hon lifligt: ' Jas&amp;, ni sill ha mer - n&amp;, huru mycket vill ni d&amp; ha? " Hade nBgon af hennes gaster genom oförsigtighet Bdragit sig f (lrfOlje !ser, kunde han vara saker p i att sedermera blifva faga vanligt mottagen af Madame Geoffrin, och hade nBgon fBtt gora ett besök p&amp; Bastiljen, kunde detta för alltid beröfva honom hennes vanskap, en fOrlust, som hennes uppriktiga deltagande i allt, som rorde hennes vanner, äfveusom hennes stora hjiilpsamhet, gjorde högst kännbar. Madame Geoftrin hade ett ofantligt iuffytande. Detta hade sie grund ej endast i hennes vtilviljs och bjiilgsamhet; det var fast mera hennes stora mlnniskokiinnedom, som satte henne i stand att behersska sin omgifning.
Det är också sannt, att lagen ej förbjuder sådant; men jag hemställer, om det är tänkbart, att någon bank skulle vilja drifva en rörelse, som ej medförde någon vinst, utan bloTit nöjet att tillverka sedlar, ty banken vinner på detta sätt ej mera, än örn den directe utlånar de upplånade medlen, och om sedelhafvaren får företrädesrätt, ser jag i allt fall ingen våda uti en dylik rörelse. Af denna anledn. är jag icke emot, om R. o. Ad. finnér för godt att ur Gr. Frölichs g § borttaga 1 morn., rörtde viss gräns för upplåningen; men deremot bestrider jag på det högsta borttagandet af sista mom. i samma §, som lämpligen kan göras till ett tillägg i den näst föregående §. Hr Ben 17 Mars f. na. 337 Hr Gunther, Carl Gust.: Sedan flera ledamöter numera uppkommit och anmält sig att tala i ämnet, kunde det visserligen vara skäl för mig att afstå; jag anser mig dock böra taga Utskrns förslag i försvar emot dem, som synas hafva missförstått detsamma. Då Ulskiu nemi. väl tillåtit sedelutgifniug till 5o proc. öfver grundfonden; men vid dennas beräkning gjort afdrag för alla upplånade medel, hvaremot Gr. Frölich, som inskränkt sedelutgifningen till lila belopp med grundfonden, härvid icke gjort afdrag för upplåningen, utan i stället bestämt, att den aldrig får öfverstiga 5o proc. af primitiva grundfonden, så är klart, alt begge förslagen i hufvudsakeri gå ut på detsamma eller medgifva lika stor utsträckning af sedelemissionen. I ena fallet afdrager man först allt, hvarmed primitiva grundfonden blifvit tillökt, och tillåter sedelutgifning till 5o proc. öfver de återstående tillgångar nä; i andra fallet åter later man grundfonden ökas genom upplåning till 56 proc. öfver dess primitiva belopp och tillåter sedelutgifning lill en deremot svarande summa. Gr.
Alla försök att genom korrespondans åstadkomma en tillförlitlig sådan hafva emellertid varit fruktlösa, sannolikt emedan en del af dessa balanser ej kunna på annat sätt än kalkylationsvis bestämmas; hvilket, åter svårligen kan ske, utan i samråd med den person, som afslut.ar generella hufvudboken. Oberäknadt ofvannänmde i och för sig vigtiga hinder för det nya formulärets fullständiga tillämpning, finnas så många andra, dels i det system för bokföringssättet, som vid flottans Stationer följes och hvilket, under tidernas längd, genom olika uppfattning af föreskrifterna, blifvit i mer eller mindre mån skiljaktigt vid de särskilda Stationerna och hos Förvaltningen af sjöärendena, dels uti de olika begrepp, som vid nämnde redogörelseverk fästas vid vissa räkenskaps-benämningar. Så t. ex. synas uppoch afföringarne hos Förvaltningen af sjöärendena i kassaräkningen, vid Stationerna deremot endast i hufvud böckerna, hvilket så inverkar på balanserna, att en helt annan behållning eller brist uppstår, 0111 ett konto i generella hufvudboken bildas efter kassaräkningarne, än 0111 det, upprättas på grund af hufvudböckerna. Enligt nya formuläret skola de förra ligga till grund för generella bokslutet, ehuru, hvad Stationerna beträffar, ensamt de sednare visa den verkliga ställningen. Om formuläret följes, blir således den uppkommande balansen falsk. Ytterligare föras i Carlskrona Stations hufvudbok ersättningarne, titlarne emellan, från det konto, som skall lemna ersättningen, till det, som skall mottaga detsamma, då deremot vid Götheborgs Station, sådana ersättningar betraktas såsom förskott, och vid Stockholms Station, än det ena, än det andra sättet begagnas. Benämningen förskott betraktas äfven olika vid de särskilda Stationerna. Stockholms och Götheborgs Stationer utsträcka begreppet om denna benämning ganska långt, såsom af ofvanstående synes, hvaremot Carlskrona Station inskränkt — 188 — detsamma till det aldra yttersta, så att verkliga, mot redovisning utgifna, förskott, genom öfverföring till personalm. 11. leonti, försvinna från förskötts-konto, hvars balans följaktligen utvisar en långt mindre summa, än som vid årets slut i verkligheten utestår redovisad.
Jag anhåller alt få tillägga mittanförande, att jag af Hr Statsrådet Frih, Akerhjclms yttrande icke uppfattat någon annan upplysning , änden, att Styrelsen icke anser något behof vara för handen af en fattiglagstiftning, då han tillkännagifvit, att Styrelsen icke funnit sig behöfva något annat, än att helt naket sända från sig betänk, i det skick det 1111 inkommit. — Jag insisterar på, att Hr Frih. o. Landtm, täcktes gifva sin opinion tillkänna, i afseende på Hr Dalmans framställning. Frih. Åkerhjelm: Jag tror icke, att jag uttryckt mig så, som Gr. Anckarsvärd uppfattat det. Jag tror, att jag emot slutet af mitt anförande framlade den åsigt, att ehuru Konungen icke i denna fråga gjort något lagförslag, utan blott till Ständernas kännedom öfverlemnat en utarbetning i sjelfva frågan; så, i händelse äfven R. o. Ad. remitterar samma betank. häröfver till Ekon.Utsk., kommer detta Utsli. i tillfälle att taga full kännedom af frågan och inkomma med sitt betänk, deröfver, och äfven, omså. finnes lämpligt, med grunder till destadganden och förslag, som, i anledn. deraf, kunna anses beliöfliga. Då komma Ständerne sjelfve i tillfälle att pröfva dessa grunder och förslag och kunna sedermera afhandla med den andra Statsmakten om lags utfärdande i ämnet. Tvertemot Hr Grefvens uppfattning af mitt yttrande, har min mening ingalunda varit att med likgilItighet betrakta denna sak, och den lilla andel jag haft i dess behandling, torde utvisa, att jag anser denna fråga vara af den högsta vigt; men då jag förklarar detta, får jag äfven tillägga, att hon just derföre är svår och betänklig att af Styrelsemakten behandlas. Hon rörer en mängd af Den 12 F c 1) v u a r i e. m. 399 allmänna oell enskildta intressen, en mängd af olika localförhållanden.
Anmäldes och lades på bordet nedannämnde från LagUtsk. inkomne Betänkin: N:o 54, i anledn. af väckt motion om förklaring af 19 g i 30 kap. RättegångsBalken; N:o 55, i anledn. af väckt motion, angrde utfärdandet af en författning i afs:de på tjenstförrättande Pastors i praebende-paslorat boningsort; N:o 56, i anledn. af väkte motioner om bestämmande af visst afstånd från kyrka, hvarå hus upföras må; och N:o 57, i anledn. af väckt motion om förbud för Folkskolelärare och Klockare att föra andras talan inför rätta. Gr. Lagerbjelke, Gust.: På det R. o. Ad. måtte komma •i tillfälle att så snart som möjligt behandla 9:de Hufvudtiteln, föreslår jag att StatsUtslös Betänk, deröfver måtte upföras främst på föredragningslistan för nästa plenum; och likaledes, att de från andra RiksStånd gjorda inbjudningar i afs:de å den 8:de måtte få sin plats näst efter förutnämnde Betänk. Uppå i anledn. häraf framställd propos. beslöts att å föredragningslistan för nästa plenum skulle upföras främst StatsUtsk:s i dag bordlagda Utiåt., ang:de regleringen af ulgifterne under RiksStatens Nionde Hufvudtitel, och dernäst de inbjudningar som inkommit i fråga om åtskilliga delar af 8:de Hufvudtiteln. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. ^ 10 på aftonen. In fidem protocolli, Alberl Munck. Plenum kl. 6 e. m. Frih. Åkerhjelm, Johan Carl, fortfor att i Ur. Gr. o, Landtm:s ställe föra ordet. Justerardes ett prot.-utdrog för den 5 dennes samt pleni-prO' toko 11 et för den 3 sisth Oktober. Gr. Löwenhjelm, Carl Gust.:
Af Jöns Ersson från Wermlands län: »Emot utskottets förslag, angående tullen för spanmål, som blifvit uppsatt vida öfver Kongl. Maj:ts förslag, hvilket utaf afdelningen varit äfven tillstyrkt, får jag mig reservera. 100 Bevillnings-Utskottets Utlåtande, N:o 13. Pluralileten, sorn alltid fäller domen, har såsom skäl derföre åberopat jordbrukets skydd. Jag medger, att det behöfver ett sådant och det nästan framför alla andra näringar, emedan det är det hufvudsakligaste af alla. Detta skydd vore, efter mitt förmenande, för missväxt; kan det ske genom pluralitetens försorg, då måste jag nöja mig med deras beslut. Men erfarenheten gifver dem icke vitsord, utan den bevisar motsatsen, och det i klara dagen. Under riksdagens början väcktes motioner från åtskilliga håll, om dels afskrifning, och dels om lindring i betalningsvilkoren för undsättningslån, sorn det efter missväxterne och hagelskador hårdt skuldsatta och i förlägenhet försatta folket icke mäktar betala. Nu åter, då man kommit till den punkten, som är den enda möjliga, att till någon del betrygga landet för hungersnödens afhjelpande, då hafva ömhetens känslosträngar alldeles försvunnit, och man talar om skydd, som man icke förmår att åstadkomma, och åsidosätter dem, som kunna i någon mån till vägabringas för att skydda den verkligen behöfvande. Ser man på räkenskaperne för utestående undsättningslån, så torde den summan af nära en million r:dr bko utgöra ett ytterligare bevis på behofvet af den lindrigare tullen för spanmålen; hvem garanterar derföre, att icke sådane tider ännu kunna inträffa, då hungersnöd hemsöker vårt land. Hvilken är då angelägnast att skydda? Det måtte väl blifva i första rummet den, som nöden hårdast trycker. Och då frågan är om, att tullen skall blifva fix för någon tid, är väl så mycket mera angeläget, att den blifver så lindrig, som möjligt». Häruti instämde L Gezelius från stora Kopparbergs län samt Sven Jonsson från Jemtlands län.
Så vidt jag upfatiat de båda ledamöternes yttranden, så hafva de öfverensstämt i afseende på frågans första och väsendtliga del. Det har endast varit i hänseende till den sednare delen eller om kaj-byggnaden, sorn Hrr Bildt och von Troil varit af skiljaktiga tankar; men denna sak utgör lyckligtvis endast en biomständighet. Hvad det hufvudsakligen af frågan beträffar, så eger man att för omdömet taga till ledning det af Chefen för medltrsla Vägoch Vattenbyggnads-distriktet afgifne, och i nu föredragne Utlåt, omförmälda kostnadsförslag, och Utsk. har äfven förordat anslag för att bereda verkställighet åt detta, såsom nyttigt och verkställbar erkända förslag, med undantag likväl af faehinarbelet, hvars vigt för segel-ledens bestånd Hrr von Troil och Bildt nu inför R. o. Ad. tydligen utredt, men hvilken Utsk. tyvärr förbisedd Emedlertid är angelägenheten af att icke försumma arbetets fullsländigande på eli sätt, som kan varaktigt betrygga framtida gagnet af hvad derå i kostnaden nedlägges, nogsamt tillkännagifven, och med talande skäl beledsagad i den vid Betänk, fogade reser vation, lill hvars innehåll jag beder att få, såsom redan kändt af enhvar, som sig för ämnet intresserar, hänvisa såsom grund för min vördsamma anhållan, att R. o. Ad. ville, med bifall för öfrigt till Utsk:s yttrande i första punkten, ålerremiltera frågan om anslag till fachin-armen. Hvad slutligen beträffar det af motionären föreslagna, men af Utsk. afstyrkla understöd för kaj-byggnaden i eller vid Arboga stad, så har det velat synas mig, all R. St. lämpligen kunde i form af lån understödja della företag. En hvar, som besökt stadeu och sjöledes begifvit sig dit eller derifrån, har säkerligen funnit behofvet af en bättre kaj, än den nuvande, ganska påtagligt. Stadens medel torde icke utan kännbar svårighet medgifva den utgift, en ombyggnad i detta hänseende nödvändigt kräfver. Icke heller kan man säga, att staden ensamt har nyttan af en sådan anläggning.
Med Herr Lagmannen von lckauUvol^, hae ock Utskottet trott, att icke hwar och en, som biträder en Häradshöfdinge med renstkrifuing, borde derföre betagas den rättighet att fä föra andras talan, och derföre ej heller tillstyrkt något ytterligare förbud i detta afseende, än der, som innehallcs i KonglBrefwet den i Februarii 1758, hwilket endast utmärker dem, som kill biträde och egen information följa Häradshöfoingarne pä Tingen, hwarnnder ej kunna begripas be, som närwarande pä ett Ting, göra med skrir-ung nägok biträde. Och endast pä det att sadane Häradshöfdingarne ätsöljande personer mätte af Allmogen bliswa derföre kände, har Ut - Den 27 November» Utskottet trott sig, böra tillstyrka, det de ivid Langels början borde namngifwas. Hwilka tilläggs nödwändiahet, hwaremot Högwördige Preste-Skändol gjort påminnelser, likwäl wördsammeligen hemställeS Riksens Häglof?. Ständers widare pröfning. Herr Friherre Österströms och Herr Uokstlielos anmärkning emot ds förestagne böter för den hwilkcn till Fullmäqtig antager dertill oberätlig person, förmodar Utskottet icke fordra annan förklaring» än blott den, alt Uiskoltet trott sig dermed böra ätwarna Lem, som, wid Tingets tillstädes warande, fäkt behörig kunskap om de frän advocattir cststöngde. att icke ändock göra obehörige försök lisl afsteg frän hwad Fölfattningerne i lhy mål stadga.
Om man genomgår R. och Ad:s protokoller, skall man finna att oupphörligen samma skäl för och emot blifvit anförda. Jag vill derföre .icke upptaga tiden med att upprepa dem alla, utan hufvudsakligen kasta en blick på ifrågav:de institutions historiska uppkomst. Före 1720 var R. och Ad. indelad i 3 klasser, som voterade hvar och en för sig. Då 1720 års författning infördes, ansågo förmodligen ledarne af det då rådande möss-partiet att denna votering i 3 stora afdelningar icke tillförsäkrade dem nog inflytande inom Ståndet. Man kunde visserligen genom att adla i massa förskaffa sig en viss majoritet i nedersta afdelningen, men på de två andra inverkade detta icke. Frih. Ribbing uppkom då med förslaget om Ståndets indelande i bänkmansafdelningar — en betydlig vinst för de maktegande. Riddarhuset var då som alltid deladt i två stora grupper. Partiledarne kunde genom den nya indelningen lätt bedömma på hvilka bänkar de egde öfvervigt; visste de sig säkra om t. ex. 13 bänkar, gällde det blott att skaffa sig ytterligare 2:ne, för att vara förvissade om segren. På dessa båda bänkar koncentrerades således alla bemödanden. Det blef naturligtvis långt lättare att med godo eller ondo inverka på några få personer der, än att utsträcka sitt arbete öfver hela huset. Också bibehöll sig bänkmansinstitutionen under hela frihetstiden. Den upphäfdes först när Konung Gustaf lil, som ännu ville bibehålla ett sken af liberalitet, efter 1772 års revolution sammanträffade med Ständerna. Den gamla klassindelningen återinfördes. Denna fortfor till 1810 års riksmöte, då nuvarande bänkmansindelning ånyo upplifvades, troligen till följd af den misstro, hvarmed alla Gustaf IH:s åtgöranden af 1809 års män betraktades. Klassindelningen gaf dessutom onekligen allt för stort öfvertag åt högadeln öfver den långt talrikare 3:dje klassen. Det dröjde dock icke länge innan man började inse det skadliga och bristfälliga i bänkmansinstitutionen.
I ken, tror jag, att praescriplions-tiden var utsatt till 1819 års slut; således var t i deg. et& åsy t)p personer, sorn hade sådane assignationer, ppb, ansågo dein som mynt, hade vä,Ida bprdt vid:påföljande Kronouppbörd erfara att en puescrip-r. tionstid var utsatt, utöfver hvilken de ej voro, gällande. Det är visserligen otvifvelaktigt, att större deUn af desse assignationer inneh,afvas, af behöfvande personer, men å andra sidan, hafva Utskotten, trott , att, då. Riksens Ständer och Konungen fastställt en bestämd prsescriptionstid, Utskotten ej kunde tillstyrka Riksens, Ständer, att efterskänka en så betydelig summa; ty väl äro nu blott 7000 R:dr anmälte, men om förlängningen, beviljas, kan nog hända. Den ? September e, rn, att hela dea bokförda summan, eller 42000 R:dr komma i dagen. Herr Gu/lcif: Jag får upplysa, att praescriptions-tiden var slut den 1 December 1819, och att hela bokförda summan af ännu oinlösta assignationer är 17,000 R;dr. Det öf-j riga är 3 procents obligationer och afskrift nings-skuldcr. Herr Ctderfchjold, Pehr Guflaf: Jag tror ej för min del, att någon speculerat på att inköpa sådane assignationer, och skulle koappt tro, att någon äfven i denna stund skulle våga speculera deruppå, då tvenne Stånd redan bifallit Utskottens Betänkande. I alla fall tillstyrker jag afslag, såsom Grefve von Schwerin yrkat, så mycket heldre, som jag ej ser, att Staten derigenom gör någon opåräknad förlust, och jag anser det vara ovärdigt, att den skall göra någon vinst på personers okunnighet och enfald. Grefve von Hofen1:
I öfverensstämmelse med min förra, rörande Extra Stats-Regleringen„ afgifne reservation, anser jag några extra anslag för serskilde fästningar och; förskansningar icke för närvarande böra ber'1 jas, men, då Ståls-Utskottet funnit skäl att förblifva vid sitt förra tillstyrkande i detta hänseende, liar jag, godkännande den mening, att Carlsten bland Rikets Fästningar eger ett öfvervägande värde, medverkat till det genom omröstning uppkomne amendement lill samma tillstyrkande, att nemligen Carlstens islåndsättande må lill vägabringas genom de besparingar, hvilka, enligt Herr CommerceRådet Suntessons yttrande till Borgare-Ståndets Protocoil, kunna utan olägenhet beredas på anslaget till Carlsborgs Fästning.” Af Herr Santesson B. H.: ”dag nödgas äfven nu reservera mig emot Utskottets afslyrkande af något bestämdt anslag lill fortifierande af Rikets Fästningar på vestra kusten, och det, oaktadt den af Utskottet nu vilkorligt uppgifna utväg, att Kongl. Maj:t må af de föreslagne summorna till Carlsborgs och Kungsholms Fästningar, i fall af oundvikligt behof, använda »ågot för Carlstens Fästning. Jag fortfar att anse dessa behof, Rikets vestra Fästnipgars försättande i fullt brukbart skick och försvars-tillslånd, vara ett af de alldraangelägnaste föremål för Rikets Ständers anslående, och förenar mig, till vidlyftighets undvikande med Herr Capit. Oxehufvuds Reservation, i hänseende till Carlsten, endast tilläggande, att, utom dessa tvänne Fästningars, Carlstens och Elfsborgs vårdande och bibehållande, skall äfven det stora ändamål, Götha Canal afsett, såsom communications-linea emellan Rikets östra kust och den vestra, äfvensom med Norrige förfelas.
Orsakerna lill det öde som hotar de norra provinserna, nemi. att snart blifva skoglösa, bör måhända förnämligast sökas i den hos allmogen inrotade förmodan, ”att skogarne icke kunna taga slut” och ”att åverkan af skog, vare sig från den enskildte eller det allmänna, icke är stöld —• en förmodan, i hvilken äfven sågverksegarne, genom sitt förfaringssätt med de ofantligt vidsträckta skogstrakter, som de disponera, tvärtemot hvad man borde vänta sig af uplystare män, tyckas instämma. Sålänge sådane tänkesätt, hvilka lindrigast kunna benämnas origliga, finnas inrotade, är icke mycket hopp om att det onda skall botas eller ens hämmas derigenom alt en eller annan ny författning i vissa till skogshushållningen hörande grenar utgifves, för att måhända hastigt nog glömmas. Nej! eli kraftigt och genomgripande medel fordras. Redan vid 1823 års Riksdag yrkades, af Hr Gripenstedt, ”att skogsåverkan skulle anses och straffas sorn stöld.” Det tyckes också vara ett ögonskenligt missförhållande i lagstiftningen, att skogstjufnad icke bestraffas lika med hvarje annan tjufnad af egendom, som ej inom lås förvaras; men då en sådan förändring i lagstiftningen icke kommer alt uptagas i denna motion, har jag Den 7 December. J 49 endast velat påpeka nämnde yrkande, öfvertygad att någon annan, med bättre förmåga, möjligen icke så långt lill skall göra framställning om en dylik förändring, hvilken torde vara ännu mer behöflig under nuvarande tidpunkt, då den redan år 1823 kunde ifrågasättas. Innevånarne måste lära sig inse, att en förnuftig skogshushållning skall gagna ej blott det allmänna ulan i främsta rummet dem sjelfva. Vidare mäste en tillförlitlig kontroll åvägabringas, för alt icke, såsom hitlils skett, vissa sågverksegare eller bolag mätte kunna hugga mångdubbla antalet träd utöfver det hvarföre skatt erlägges och dymedelst hastigt rikta sig på Statens bekostnad och landets utplundring.