Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
En turkisk pascha, när lian inträder i sitt harem, finnér han icke ofta sina grundligaste, i samråd med åldrige, vise, manliga rådgifvare lättade beslut kullblåsta inom några ögonblick, vid den inflytelse, qvinliga röster på honom utöfva? Våra Svenska landshöfdingar, ehuru helt och hållet olika förhållanderna i öfrigt visserligen äro, skola de alltid kunna fullkomligen fritaga sig från att med en ridderlig uppmärksamhet företrädesvis lyssna till de unga, qvinliga landstatssubjekternas råd och hemställanden på embetsrummet, äfven om dessa skulle afvika från do högre ställda embetsmänm ns, landssekreterarens och landskamrerarens åsigter? — Men en landtregering, grundad på ett sådant uppmärksammande af de underordnades vilja, med åsidosättande af de äldres rådslag, blefve det icke lätteligen en profbit på den uppoch nedvända verlden? Skulle qvinnokönet derpå något vinna, som kunde öf - Den 19 April. verväga skadan deraf för det allmänna? Och der det hela lider på en förändring, kan den ens anses fördelaktig för individen, sorn tillhörer detta samfund? Gå vi nu vidare till Utlåt. pag. 4, så firma vi att Utsk:t fortfarande vill med all gevalt hafva qvinnan till kanslist, registrator m. m„ i hufvudstadens embetsverk, befattningar, dem hon i alla fall ej mera än mannen kunde ernå förrän efter en mer eller mindre lång, alltid mödosam extra-ordinarietid. Men om hon sedan till följd af ovanligare själsgåfvor befunnes skicklig att befordras till] högre värf, då vore dörren till befordran för henne stängd, hon kunde ej, såsom mannen, la sysslor med kunglig fullmakt. Skulle icke sådant för henne kännas ganska sraartande, orättvist och nedsättande? Hade det icke varit bättre för henne sjelf, att ej inlockas på en så otacksam bana?
Således anser jag bäst, om alla handtverkerier finge idkas på landet, lika som i Ståderne. Detta år en principefråga, vid hvilken jag velat fästa uppmärksamheten. Förflag till förordning angående Raudiv erke rieme i Riket. 1 fia Artikeln. Om HandlverksSeciteters inrättning och befattningar. Herr Lefrén: Utskotten hafva föreslagit i j Art. och 1 $. inrättning af såkallade HandtverksSocieteter, i stället för de hittills existerande Skrågillen; men dervid tagit till grund, att blott handtverkande Borgersmån åro valbara. Jag hemställer om, det ej borde vara medgifvit, att dertill äfven välja andra i orten boende personer, aom äga de väljandes förtroende. Societeten skulle efter min tanke härigenom vinna en fullständigare municipal-form, icke i framtiden urarta till ensidighet, samt Handtverksclas%en beredas tillfälle, att genom inval af perso - Den 5o Augusti f, m. ner, som äga anseende och inflytande förskaffa sig försvar och bistånd af mån, som i nåringarnes angelågenheter förvärfva! kunskap. Då man betänker, huru verksam den såkallade tonen år, i synnerhet då fråga år att gilla eller förkasta slöjde-tillverkningar, och huru ofta man dömer i dessa frågor efter nyck eller fördom, bägge en följd att mindre redig kännedom af Slöjdenåringarnes tillstånd, brister eller företräden, så synes det vara nyttigt, att näringsidkare bereda sig en möjlighet att kunna förskaffa sig, om jag så må uttrycka mig, Mecenater, hvilka kunna gagna nåringarne icke allenast med kunskaper utan ock med förmögenhet och inflytande. Herr von HartmansdorffUti de bägg© upplästa ligger början och grunden till d.e hufvudsakliga förändringar, sorn äro föreslagne. Skälen dertill äro anförde pag 19 21. Dessa innehålla upphäfvande af Skråen och inrättande af Handtvorks-Societeter i stället.
Då arbetsbönderne, för befrielse från dagsverksskyldigheten endast erbjudit 571 tunnor råg och korn, motsvarande i penningar 382 rdr 32 sk. och den nu afkortade räntan, hvilken borde berörde ersättning tilläggas, utgjorde 55 rdr 18 sk., så skulle väl uti den, till 681 rdr 6 sk. beräknade bruknings-kostnaden, uppslå en brist af 243 rdr 4 sk.; men denna brist hade ansetts icke behöfva genom Stats-anslag betäckas, enär boställshafvaren af den säkra inkomst, den föreslagna regleringen erbjöde, snarare komme alt tillskyndas öfverskott än förlust. Kungsgården Bäckaskog : f. d. öfversle-boslälle, om 14 mantal, hade sig underlagde arbetsskyldige hemman om 13 i# mantal fördelade i 41 | hofverier, hvilkas åligganden voro bestämda uti arbets-konlrakt af den 8 December 1688, men sedan kungsgården kommit under Högstsalig Hans Maj:t Konung Carl XIV:s Egen disposition, hade år 1838, genom med arbetsbönderne, utom en enda, afslulade serskilda afhandlingar, deras skyldigheter blifvit fastställde sålunda, att bemälde arbetsbönder, med befrielse från hofveriet under Högstsalig Hans Maj:ls besinningstid, skulle, i stället för de 6 Tunnor spanmål, som tillförene årligen erlagls af hvarje hofveri och således tillsammans 250 a tunnor, värderade till 1,397 rdr 40 sk., utgöra endast 229 o tunnor råg, korn och hafra, uppskattade till 1,167 rdr 32 sk.; och ehuru sistnämnde belopp med 230 rdr 8 sk. understege värdet af den spanmåls-qvanlitet, arbetsbönderne förut erlaggt, hade detsamma likväl ansetts lullt tillräckligt icke allenast till gårdsdrängarnes underhåll och aflöning, utan ock för bestridande af erforderliga legoarbeten lill Kungsgårdens bruk och skötsel, hvadan något fyllnadsbidrag från statens sida vid denna Kungsgård icke blifvit ifrågasatt.
Sjelfva dessa Andaktens förtjusningar, dem äfven jag så ofta kallat ljufva och himmelska, – hafva de väl någon annan grund”? Ett följande – till densamme – nämner ”L–s säteri” (månne Lindås?) på ett sätt som yppar, att detta var antingen hennes vistelseort eller närmaste grannskap. En annan vän, ”Arist”, hade ock 1779 från Lund bortrest. Till honom skrifves: ”Jag såg din vagn försvinna. Äfven vänskapen öfverger mig. Eos! Arist! jag har icke mera qvar, än ljudet af edra namn. Föreställ dig TiTyr gå under träden i parken! Han tänker, i tårar, ömsom på Eos och Dig”. Halftannat år derefter, i Mars 1781, suckar han från Stockholm till Heurlin: ”Ack! för fyra vårar sedan tillbad jag Eos och Gud Huru kan man tjusas af en morgonrodnad, af en skön blomma – och vara kall för en flicka, som förenar allt detta? Jag har intet förlorat af min egentliga sällhet. Men min inbildning och mina sinnen blomstra icke så med våren, tändas icke så lifligen, sympathisera icke så ljuft med den allmänna öfver jorden gryende behagligheten, som då. O afgrund af saknad! hvar finner jag den skönhet, som upptänder detta himmelska lifvet igen!” Något längre fram, i det (på alla vis) ungdomliga läroqvädet öfver ”Passionerna”, egnade han åt henne denna åminnelse: Eos, o Eos! Ömma, ljufva, harmoniska flicka! hvad var det, som gjorde Dig så skön och så ljuf? O, Nöjet. Ej brottslingens qval-lust; Men det rena, det himmelska Ett ställe, hvarvid han anmärkt: ”Eos: pastoral-namn. Den första flicka skalden älskade; då arkadiskt, platoniskt; endast i första blomman af Sinnets vällust. Ack! Kärlekens, som alla Mensklighetens, skönaste rörelser äro förlorade. Allt har blifvit qvickt – och utan genie; artigt – och utan känsla”.
» — som kom med sin son i släptåg — såg så mycket bättre och drog hastigt åt sig den frasande sidenklädningen liksom rädd att besmittas af den bleka kvinna, som stått i hennes väg — så satte hon sig i högsätet. Rektorn och rektorskan kommo båda. Värdinnan såg ett ögonblick handfallen ut, så (Qualité Inghilterra) härstädes lagrad sedan 1891. IDUN 276 skyndade hon fram med ett förbindligt leende på läpparna. » Det får jag säga var ett särskildt nöje! Jag vågade knappast hoppas att få se lilla rektorskan! » Denna gjorde en artig, något eeremoniös komplimang, hälsade förbindligt till höger och vänster och försvann bland mängden. Sedan te ändtligen druckits, under nästan tryckande tystnad, troppade man ut i salen för att i täta led ställa upp sig rundt väggarna, lämnande endast en liten lom cirkel kring brudmattan och kullerstolarna. Efter en stund af ängslig förbidan kom bruden, införd af fadern, hvilken var slarkt upprörd, och strax därefter — från en annan dörr — brudgummen med majoren i faders ställe. Elfrida Stenman hade kommit allra innerst vid väggen i ett hörn — en plats som hon redan förut fikat på. Det var denna stund hon fruktat mer än allt annat! Här — bland dessa människor, som dömde henne utan nåd och försköning — skulle hon höra vigselformuläret uppläsas, mot hvilket hon försyndat sig, och i hennes ansikte skulle de alla söka läsa bekräftelsen därpå. Nej, hon fick inte gråta! Hon försökte göra sig döf, och dock trängde hvarje ord som knifstygn in i hennes hjärta. Hon hade gift sig enligt föräldrarnas önskan, med den förste man, som kommit i hennes väg, och varit färdig att älska honom af hela sitt hjärta — om han blott velat. Hvarför han egentligen gift sig, kunde hon ej begripa, ty en kort tid efter brölloppet återtog han alla sina gamla ungkarlsvanor. J e Redigeras af Sophie Linge. Bidrag mottagas med tacksamhet. Logogryf. För ett intet har jag blifvit Ansedd under all min tid. (Ar dock trogen bild af lifvet, Med dess äflan, med dess strid.)
Ofta händer, att den som är starkast Det berattas om tvenne bei teorien är svagast i praktiken. gåfvade makar, att de slcrefvo och öfversatte goda böcker i uppfostringsfrågan, men det oaktadt blefvo alla deras söner mer eller mindre förolyckade individer. b är emot finnas ' otaliga mödrar, som hvarken läst Rousseau eller. Pestalozzi, än mindre Perez, Brucker m. fl., inen som, tack vare sin ' kvinliga instinkt, sin rättskänsla-.och sin aldrig svikande plikttrohet, uppfostrat sina söner till dagande, redbara man och sina döttrar till förståndiga och arbetssamma kvinnor. En viktig sanning, som teoretikern vanligen förbiser, är: qu ' on chasse la nature par In porte, elle vous revient par la fenetre~. Men dock är det just detta, som gör uppfostringslronsten så svår, så komplicerad, att den icke kan inrangeras bland andra skoldiscipliner. De mödrar, som ined största sainvetsgrannhet beflitat sig om att fylla det maktpåliggande kallet, skola sannolikt, n&amp;r deras verk synes afslutadt, ödmjukt erkänna: » m vore jag kanske mogen att börja!)) Och detta ej i anledning af de många arbeten om uppfostran de läst, utan af den erfarenhet de inhemtat. Om. sönernas uppfostran företer många och stora svårigheter, så äro dessa knappt mindre hvad döttrarnas angår. Sonen uppfostras nämligen till ett visst, bestamdt mål, det att genom sitt arbete förvarfva sig existensmedel och en oberoende ställning i sainhallet. I afseende p&amp; honom galler då för modern att så dana hans karakter, att han väl fyller sin plats, hvarhelst han kommer att finna sin verksamhet. Hvad åter döttrarna betraffar, måste modern h a h a tvenne mål för ögonen, det ena skall göras, det andra .icke latas. Dottern bör onekligen uppfostras för det kall, som sannolikt blir hennes i 8 af 10. fall. Men hon får ej hållas i okunnighet om att det m&amp;l, som kanske hägrar skönast för ungmöns drönimar, dock måhända ej af henne skall uppnås.
Så här säger en gardeslöjtnant: »Hvad djefveln har fuxen på hasen. – Då vi nu från den yngste af våra kusiner återfå herr Fotografmans sönderlästa bok, göra vi ovilkorligt följande reflexion: dessa anmärkningar behöfva ej förringa bokens konstvärde, alltså beror konstvärdet af något annat än blott fotografisk trohet. Detta medgifver naturalisten, men ett sådant medgifvande öppnar genast dörren för andra framställningssätt. Vidare svarar han, att hans entusiasm röjer sig i hans kärlek till verkligheten, till sanningen och att hans aristokratiska konstnärskänsla framträder i hans stolta försmående af äldre skolors effektmedel. Lemnande allt vidare parodierande å sido, gifva vi honom utan invändning rätt i detta. Men från och med den stund naturalisten icke längre eger något nytt att komma med, skall hans entusiasm slockna och den stolta konstnärskänslan bytas i det ängsliga krypande för redan faststälda regler, som utmärker efterklangen. Som redan framhållits, talar mycket för, att denna kritiska stund snart är inne. Författarne böra derför akta sig, att icke deras produktion nedsjunker till handtverksmessigt, själlöst efterbildande, till ett skriftställeri, som förtjenar öknamnet: skomakarerealism. Ganska troligt är, att en idealistisk motström redan håller på att arbeta sig fram som reaktion mot naturalismen. Om så är, hvarför skulle vi frukta denna strömning? Låt oss tillstå det, mina herrar, vi äro utpreglade idealister allihop. Vi vämjas, då vi se den fete, materialistiske penningekungen, som utsugit hela skaror af arbetare, njuta af de mest sentimentala dikter och känslosamma konstverk. Men det är hans materialism, som harmar oss, och icke hans idealism, ty den är det enda goda, som ännu lefver kvar inom honom. Om han och otaliga andra vid sidan af sin idealism burit de lumpnaste egenskaper, skola vi derför bryta stafven öfver idealismen? Partistriderna här i verlden urarta så ofta till krig om ord, och benämningen idealist har ty värr också grumlats af dessa strider. Det samma har skett med begreppet ’det sköna’.
Nå!?» – han såg helt förtroendefullt och upprymdt in i det lilla allvarliga trubbnäsansigtet framför sig, som när man på förhand känner svaret och vet, att det blir ett rent och vackert eko af ens egen sinnesstämning. Men det lilla allvarliga trubbnäsansigtet såg dubbelt allvarligt och dubbelt trubbnäsigt ut mot vanligt. «Ja–a ...,» kom det kyligt. Redaktören förändrade med en gång min och vred på hufvudet, som om han begynte lyssna efter något; blott inne i de vidgade pupillerna lyste och glimtade det humoristiskt. «Det drar ni på!» utbrast han stilla och förtroget förebrående. Men lilla fru Nenni satt bara och såg ned i sitt sköte och såg vigtig ut och sade ingenting. «Kanske ni nu till och med finner det i sin fulla ordning!» fortsatte han lite elakt. Fru Nenni ryckte förargadt till på sin lilla fasta kropp. «Nej, det gör jag visst inte,» svarade hon retligt. « Visst inte! Me–en ...» «Så; alltså ändå ...,» redaktören log malitiöst. Fru Nenni retade synbart upp sig. «Det har jag aldrig sagt,» bet hon från sig. «Der är inte något «ändå». Jag har inte sagt «ändå» ... Me–en ...» «Alltså: men ...,» konstaterade redaktören med ett irriterande lugn. «Ja, man får väl ändå hålla lite på sig sjelf,» busade hon ut. «Hålla – lite på sig ...» Redaktören satt styf som en pinne på väggpuffen. «Är det kanske fråga om något gement sladder,» sade han efter en paus med ett orobådande lugn. Men fru Nenni var i tagen och hvarken hörde eller såg någonting mer. «Det passar sig ändå inte för en folkets man som ni, Troedsson,» busade hon på vidare, «att stryka kring, så att folk ser det, med en ...» «Med en ...?» «Nåja, med en sådan der en ...» Hon kom inte längre; ty redaktören hade plötsligt rest sig. Hon spratt till och såg upp och fann den unge mannen stå framför henne helt hvit i synen och knäppa sin bonjour.
Och härmed steg sällskapet uppför trappan till den af fina, gröna spaljerer uppförda utbyggnad, som slöt sig intill det lilla hvita huset, hvilket, med sina åt sjösidan öppnade glasdörrar, sina blomstersmyckade fönster och vackra inredning, såg obeskrifligt näpet och inbjudande ut. Väl inkommen, fann man sig än bättre genom åskådandet af den herrliga utsigten öfver Mälarens djupblå vatten. Fru Emerentia stod, liksom Blenda, full af häpnad qvar på tröskeln. Det var blott den skillnad, att modern vände sig inåt i stum förtjusning öfver så många vackra möbler och grannlåtssaker, då Blenda vände sig utåt och, ihopknäppande händerna med djupaste uttryck af andakt, stod stum öfver den tafla, som sjön och landskapet erbjödo. ”Nej se vår lilla oskuld, vår lilla enfald, hur andäktig hon ser ut!” utbrast Henriette muntert. ”Jag vet icke hvad jag ville ge till, om jag kunde sätta på mig den der minen!” ”Är det jag,” svarade Blenda, hastigt vändande sig inåt rummet, ”som får bära titeln af den lilla enfalden?” ”Ack, min gud, hon frågar det der med en ton, som om jag begått en dödssynd!” svarade Henriette, och föll åter i ett af sina högljudda skratt. Vid detta gyckel, mera sårande genom tonen än orden, rullade blodet i varma vågor från Blendas hjerta till hennes kinder, hvars mjella sammet de öfvergöto med en starkare purpur än sjelfva kaktusblommans. De milda själfulla ögonen antogo ett uttryck af stolt köld; och beherrskad af en känsla för henne främmande, nemligen harmens, svarade hon Henriette dessa ord, som denna sedermera med icke mindre förtrytelse erinrade sig: ”Jag vet icke, om det är en dödssynd att göra en stackars oerfaren flicka som jag till föremål för åtlöje, men det vet jag, att jag icke är så enfaldig att jag genom stillatigande samtycker att tjena till ett sådant!” Vid detta yttrande af hennes englafromma Blenda, trodde sig fru Emerentia sjelf färdig att dö af hjertsprång: så förhäpnad blef hon. Hennes enda rediga tanke var denna: ”Hvad skall syster säga?
Emot den tolkning af grundlagen jag förfäktar, har man anmärkt, alt, med godkännande deraf, skulle hvarje under riksdagens lopp förekommande fråga kunna dragas under votering i förstärkt StatsEtsk. såsom t. ex. criminallagen, i och för de bötesandelar, som i densamma Staten tillerkännes. I afseende uppå denna anmärkn. anhåller jag att vördsamt fästa uppmärksamheten deruppå, alt criminallagen, icke till följd af det beslut, som öfver honom fattas, ingår i Statsregleringen, utan dertill fordras ett, i fråga om böterne, af StatsEtsk. afgifvit förslag, hvaröfver R. St. böra fatta beslut. Till Den 23 September f. m. 377 delta nya förslag kunna R. St. säga ja eller nej, och om härvid 2 Stånd stanna emot 2, då, men icke förr, kommer frågan till förstärkt Ctsk. När vid 1840 års riksdag stats-rädets nuvar:de organisation infördes och nya löner för den ökade statsråds-personalen blefvo af nöden, så ingick den beslutade förändringen i stats-rådet icke uti statsregleringen förr än StatsUtsk. i fråga om lönerne afgifvit förslag, och om då 2 Stånd stannat emot 2, hade derom ovilkorligen bort röstas i förstärkt Utsk. Uti den fråga, som nu utgör föremål för R. o. Ad:s öfverläggning, har deremot StatsUtsk. afgifvit förslag, och om det bifalles, erfordras icke, såsom i fråga om stats-rådslönerne eller criminal-lagen, ett ytterligare förslag af StalsUtsk. utan frågan ingår i och genom sig sjelf i statsregleringen. Ilon kan således icke jemföras med hvad man här ordat om criminallagen m. m. Vidare har blifvit erinradt, att det förslag, som nu är under Ståndets handläggning, icke inverkar pä den statsreglering, som vid denna riksdag skall uppgöras, och att frågan derföre icke skulle höra till de i 69 § Reg.F. omförmälde fall.
Den 24 Februarii. >47 Riksdagen Ridd.-Utsk. När begge dessa myndigheter nu yttrat sig öfver samma fråga på samma sätt, synes mig, att R. o. Ad. kunde låta dervid bero. Men då Ridd.-Ordn. tillåter, att frågor om pollettutdelningen få dragas inför Ståndet, som äger att dem afgöra, är det icke Landtm, utan Ståndet, som derom skall säga sin mening, och för att utröna den, inser jag ingen annan utväg, än att Hr Gr. o. Landtm, derom frågar Ståndet; hvilket också har skett. Målets behandling tyckes mig således vara alldeles riktig. Jag skulle derföre önska, att, antingen man vill begagna ordet lagligen eller tillräckligen, man måste anse det vara tillräckligen ordadt i detta obetydliga ämne, och tillåta Ståndet att öfvergå till vigtigare föremål, sorn påkalla dess uppmärksamhet. Hr Bråkenhjelm: Jag uppstår blott för att besvara Hr v. Hartmansdorffs anförande, att frågan icke skulle vara af Ridd.-Utsk. utredd och att Utsk. icke skulle deröfver hafva yttrat någon egen tanka. Om den värde talaren med uppmärksamhet läser i5 §, finner han, att anmälan i Ståndet endast äger rum, när pollet blifvit vägrad. Det är således här klart, att när frågan, till följd af gjord anmälan, blifvit hänskjuten till Ståndet, har Utsk. vägrat pollettens utdelande och således yttrat sig. Frågan är för öfrigt såsom prejudicat vigtig; ty i detta särskilda fall, der inga bevis äro företedda, lärer det ej vara något tvifvel underkastadt, hvad som är att göra. Frih. Cederström, Jacob:
Hon började hos sin son varsna ett allt mer tilltagande intresse för de fångna fruntimmerna. Hon fruktade, det han skulle fatta tycke för någondera af de unga damerna, men vågade icke derom yttra något för sin man. Hennes oro i detta afseende blef med hvarje dag lifligare. Hon hade nu under loppet af flere veckor lyckats att göra honom till viljes. Framgång i affärer hade gjort hans lynne gladt, och med förvåning hade hon märkt, att hon nu i åtskilligt kunnat följa sitt eget tycke, emedan mannen ej befattat sig med att i saken befalla något. Hon började redan tro, det hon hade lyckats i att vara honom till nöjes. Skulle hon nu då åter reta honom? Hos de fångna fruntimmerna visade sig Jörgen Bahr sällan, men alltid på ett sätt som gjorde att de måste tro sig i honom hafva en välvillig värd, hvilken endast af undfallenhet för sin hustrus nycker, icke i allone sörjde för deras trefnad och välbefinnande. Jörgen Bahr hade firat sin namnsdag. Han hade varit en älskvärd värd för sina gäster och gladt i deras sällskap gycklat öfver sin svaghet att låta leda sig af sin hustru, under hvars toffel han medgaf sig alldeles stå. "Hvad kära syster är för en lycklig qvinna", utlät sig nu fru Margarethas fränka vid afskedet, "den, som har en sådan man, må tacka Gud. Men kära syster, jag är en gammal vän och måste säga sanningen rent ut: hvarföre ser kära syster alltid så allvarsam och tvär ut ändå? Om också icke allt skulle gå efter kära systers hufvud, så får hon väl ha tålamod ändå. Har icke en man rätt att befalla? Kom ihåg, att kära syster skall vara tacksam emot sin man, är det icke han, som både kläder och föder sin hustru. Och kom också ihåg, att om han ibland kan vara knottrig och ovänlig, så hvad vet syster om han icke kan ha något bekymmer på hjertat, som ej syster vet af. Icke för illtyck, men jag har länge velat säga er detta helt ärligt, när J, kära syster, alltid ser så styf och öglad ut." Ett ögonblick sväfvade på fru Margarethas läppar att svara:
22:dra §:n i uu gällande skolstadga innehåller nemi. i lista mom:t: »I hvarje vecka vare vid alla elementarläroverk inom lista och 2:dra klasserna 30, inom 3:dje t. o. m. 6:te klassen 32, samt inom den 7:de för lärjungar, som läsa klassiska språk, 30, och för dem, som i nämnde språk icke njuta undervisning, 32 offentliga lärotimmar.» Men nästa mom. i samma § visar att icke mer än 3 undervisningstimmar få följa på hvarandra, utan uppehåll dem emellan, och ej flera än 6 användas inom samma dag. Då Hr Huss upplyst, att lärjungarne kunna använda 8 timmar om dagen, utan skada för sin helsa, och då nu 6 timmar är maxi - Dea 10 Juni e. m. 143 muni, torde deri icke ligga något vådligt för ungdomens fysiska utveckling. Men deremot att dessa 6 timmar sammanföras på en gång, och att författnm således eluderas, synes mig böra förekommas. Att söka få utredt sjelfva roten till det onda, tror jag vara det vigtigaste, och då det just är detta, som Hr Huss' förslag afser, samt han dervid icke utgår från några på förhand uppgjorda bestämda antaganden, förenar jag mig med honom. Hr von Koch: Sedan jag nu fått tillfälle att närmare granska Hr Huss’ förslag, har jag funnit att det innehåller »att R. o. Ad. skulle besluta att R. St:r skulle till K. M. aflåta en skrifvelse, att K. M. ville låta föranstalta en undersökning om orsakerna till det öfverklagade förhållandet, samt att, sedan dessa blifvit utredde, K. M. ville vidtaga mått och steg till desammas undanrödjande.» Jag finner nu att detta icke står tillsammans med Utsk:ts förslag, och får således hemställa, om icke Hr Huss och R. o. Ad. ville beqväma sig till en återremiss, hvarom också meningarne icke tyckas vara mycket delade. Hr H tiss: Jag kan icke inse att mitt förslag står i sådant sammanhang med Utsk:ts i litt. e. afgifna, att detsamma bör föranleda till en återremiss.