Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Minimi-tabellen gäller för all jord j så år försåkrings-tagandet en husägares frivilliga handling; och han år således mästare att taga högre, eller lägre försäkrings -summa, hvarigenom han sjelf bestämmer sin bevillnings-summa; då deremot Jordägarens bevillning icke beror af honom, utan beror af den anpart, som Länet, hvari han bor, fått att utgöra, i bevillnings-beloppet: och det år detta bestämmande vid Riksdagarne, som gifvit förhatlighet åt Minimi-tabellen. Må man antaga den förklaring jag uppriktigt och frivilligt ger, att jag ingalunda befarar någon orättvisa af nuvarande Bevillningsutskott; och må jag alltså stå fri från allt misskännande af min afsigt, då jag uppfyller den pligt jag tror tillhöra hvarje Lagstiftare, den nemligen, att också förutse alla Dtrt g Julii f, m, 5* mÖjliga följder. Ja, innan vi gå att, genom en antagande fortsättning, gifva häfd åt denna Minimibeskattning, så påminnom oss den våld, som kan äga rum vid bevillnings-summans repartiserande emellan Länen. Alla Landshöfdingar kunna ej blifva Ledamöter af alla Bevillningsutskott; men det vöre dock möjligt, att de, som der vore Ledamöter, använde nitet för sitt Lån, till en lindring, på de andra Lånens bekostnad; och slumpen, eller Landshöfdingarnea mer eller mindre nit och verksamhet sins emellan, skulle då komma att blifva af en särskild påföljd för Jordägaren. Denna tanka verkar vi it icke på mig, som också år Jordägare; men på Allmänheten verkar den, till missnöje med utvägen; och för att göra hvad jag kan, för att få den afskedad, har jag nu den äran, att, på förhand, hos Herr Grefven och LandtMarskalken deponera min anhållan om votering. Herr Munck af Rofenjkjold: Jag har vid flere tillfällen yttrat, att det icke år nog att skatterna utgå, de böra ock med rättvisa och billighet fördelas. BevillningsUtskottct har nu, likasom de trenne sist förflutne Riksdagar, raisonerat så hår:
Betraktad åter såsom bestraffning, kunde emot kyrkoplikten göras alla de inkast, som blifvit framställda emot de så kallade skamstraffen i allmänhet, hvi 1 ka hvarken egde någon till förbättring verkande inflytelse på brottslingen, eller uppfyllde ändamålet, så vidt för andra åsyftades varning och afsky för brott. Dessutom vore kyrkan det minst passande ställe och Gudstjensten det sämst valda tillfälle för verkställigheten af sådane straff; hvartill komme dels de förargelse-väckande uppträden, som ofta inträffade, i följd af den dömdes motvilja att underkasta sig domen, dels ock den omständigheten, att fullgörande af uppenbar kyrkoplikt, som endast å Söndag kunde ega rum, merändels ådroge den brottslige en längre tids häkte, än eljest vore af nöden, samt ej mindre derigenom, än ofta genom nödvändigheten af hans forslande flere gånger emellan kyrkan och fängelset, ökade det allmännas, ändock betydliga, kostnader för fångars underhåll och vård. Bågrund af hvad sålunda biifvit anfördl, har Justi tias-Ombudsmannen, som emedlertid ansåge betänkligt att på en gång upphäfva den uppenbara kyrkoplikten, utan att någon annan påföljd sättes i stället, under förmenande, att enskildt skriftermål dertill vore lämpligast, emedan förbrytaren, ostörd af andra föremål för betraktelser, dervid får öfverlemna sig åt andliga ämnen, föreslagit, alt en allmän författning må beslutas och utfärdas, af innehåll att: ”alt, med upphäfvande af hvad genom lag och serskilda författningar är vordet stadgadt, angående uppenbar kyrkoplikt och om ansvar för den, som vägrar att den undergå, i stället varder förordnadt, att i alla de händelser, der uppenbar kyrkoplikt, i förening med annat straff, såsom påföljd för brott, hittils egt rum, skall hädanefter till enskildt skriftermål dömas;” hvarjemte Justitise-Ombudsmannen hemställt, om icke Kong!.
Erik Carlsson från Stockholms län anfört, hurusom en del öar, utgörande det egentliga så kallade Svartsjölandet, blifvit, i anseende till deras läge i sjön Mälaren, sammanslagne till ett härad under namn af Färentuna, men att dertill ännu olämpligen och af skäl, som svårligen kunde inses, enligt Jordeböckerna alltsedan äldre tider hörde 2:ne mantal Löfsta, belägna å fasta landet norr om ifrågavarande öar i Upland och Jerfälla socken, hvarest de sa väl erlade sina pastoralier, som begagnade sina salighetsmedel och begrof - 4 Allmänna Besvärsoch Ekon omiUtskottets Betänkande, N:o 48. vo (le döda; att enahanda förhållande egde runi med mantal Sättra, som äfven vore beläget å fasta landet, men i Södermanland och Salems socken, till hvilken församling det i allt öfrigt hörde, ehuru pastoralierna tili en mindre del erlades till pastor i Ekerö socken af Färentuna härad; att, enär kommunikationen såväl med Sättra som' isynnerhet med Löfsta, höstoch vårtiden, då fjärdarna genom isens läggning eller uppbrott samt för öfrigt, när storm, dimmor och andra hinder inträffade, vore stängd, och dertill komme, alt någon färja eller annan allmän farkost för häradets och socknarnes tjenstemän ej funnes, och således för alt komma i beröring med nämnde, i olika landskaper belägna, hemman, i och för uträttandet af kronans, häradets och kommunens mångfaldiga ärenden, annan utväg ej vore öfrig, än att färdas den långa landvägen öfver Lullehofs, Drottningholms med flera broar genom Stockholm, dessa omständigheter, oberäknad! kostnaden för öfverfarten af broarna, förorsakade en färd af 5 mil till Löfsta och minst 8 mil till Sättra och lika långt tillhaka; att härigenom beständigt uppstodo olägenheter, hvilka menligt inverkade vid besörjandet af Kongl. Maj:ts och kronans samt socknarnes och häradets angelägenheter vid dessa i olika väderstreck och landskaper belägna hemman, äfvensom förorsakade tidspillan och kostnader för enskilda, enär till en sådan resa åtginge flera dagar, och det ofta inträffade, att man för samma angelä genhet eller ärende nödgades förnya resan; och har motionären uppå dessa skäl föreslagit, ”att så väl Löfsta, 2 mantal, sorn Sättra, \ mantal, måtte för eget och allmänt gagn skiljas från Färentuna samt i alla afsecnden tilläggas:
Man k a n ha längtat efter att få resa, man kan ha känt, hur det evigt hvardagliga tynger ner en, och hur man fastnar i vanor som en fluga i spindelns nät, och bara väntar att spindeln skall komma, han som är herre på platsen, och suga hjärtblodet ur ens ådror — man kan inbilla sig, att lifvet väntar på en, blott m a n kommer » ut », att de n y a intrycken skola förvandla en till en ny människa, medföra ett nytt lifsinnehåll — man kan jubla åt friluftslifvet, som väntar i sommarsol och vid musik af hafsvindarna, och man kan fantisera ihop sagor om allt oväntadt och osannolikt, som ligger på lur mellan skären och de dunkla djupen och som lockar och drager — trots all längtan, så är det ändå vemodigt, när man skall bege sig i väg. Inte själfva affärden — då är man trött efter allt förberedande stök och tämligen okänslig — utan just förberedelserna. N ä r jag blir rik, skall jag säga till min kammarjungfru, » i morgon resa v i », och i morgon är mitt gepäck klappadt och klart, och se ' n j a g satt mig i min vagn och rullat i väg, så fäller John — John är naturligtvis min betjänt — ner gardinen hemma, och han och hans bekanta dansa p å bordet, när katten är borta. Men nu är jag inte rik, ty prinsen har ännu icke infunnit sig och lagt sitt halfva konungarike för mina fötter. M i n kammarjungfru har ännu ingen aning om, hvilken hustyrann hon kommer att få i mig, — eftersom hon och j a g ännu ej haft nöjet göra hvarandras bekantskap • — och John har ännu intet bord att dansa p å. Och j a g själf reser alls inte till västkusten för att fiska millionärer — inte ens för att lägga ut krokar eller att tjäna till napp för idkare af fiskesport, sådan som lär förekomma på badorten. O c h kommer han — den där mystiska » han », s o m påstås spela första fiolen i unga flickors drömmar — och är h a n prinsen, så inte är j a g den, som är nöjd med hans halfva kungarike. D e t liela vill j a g ha.
Och dä ändamålet att afböja oskäliga rättegångar mera befordrades genom en algilt vid rättegångens början än vid dess slut, föreslog motionären, att, i stället för den fordna kansli-afgiflen samt den vanliga kartan på inlaga till Hofrätt eller Kollegium, måtte stadgas: att första skrift uti mål, som dit fullföljes eller der anhängiggöres, skall vara belagd med stämpladt papper lill ett belopp af 5 R:dr R:mt; att deduktion och besvärsskrift hos Kongl. Majit belägges med stämpladt papper till belopp af tio R:dr Runi; oell alt svaromål (exception eller kontra-deduktion) ehvad detsamma ingifves under skriftvexlingen eller efteråt vid förhör, skall vara belagdt med stämpladt papper till hälften af det för första skrift bestämda belopp. c) af Herr C. F. Stolpe, som uti en bos Välloflig.!
Kommitterade vara nödig till enskildes skydd mot möjlig ensidighet eller förtryck inom kommunerna. I anledning af hvad Kommitterade sålunda föreslagit, har Kammar-rätten, uti >itt öfver Kommitterades förslag afgilna underdåniga utlåtande, bland annat, erinrat om olikheten emellan Beskaltnings-kommitld och Domstol samt om det från alla domstolars verksamhet oskiljaktiga vilkor, att hvarje domslut, så vida godtycklighet ej skall äfventyra», mäste stödja sig pä objektiva grunder eller hvad man kallar laga bevis. Granskades de föreslagna stadgandena, skulle det befinnas att en del af de utaf inkomstbeskattningen härledda frågor i alla hänseenden in Iolle på det område, som borde vara anvisadt ål de till administrationen hörande domstolar. Bland andra exempel härpå har Kammar-rätten uppgifvit de frågor, hvilka endast angå tydning al de särskilda bevilluings—foreskrilterna och deras formela tillämpande: såsom stridigheter, huruvida inkomst ar beskattningsbar, eller afdrag i ett eller annat hänseende borde ega rum eller om olika inkomster skola i afseende ä beskattningen sammanräknas, eller om bevillning blifvit påförd någon, hvars ansvarighet derför vore tvifvel underkastad, eller bestämd för yrke, som ej skulle hafva utöfvats, eller lör en tid, hvilken förmenades ej vara den rätta, eller örn rösterna vid Prölnings-kommitté blifvit riktigt beräknade m. m. Allt detta skulle ej kunna skiljas frän Kammar-rättens och i sista instansen frän Kongl. Majrts pröfning, och behörigheten alt härutinnan fullfölja talan, mäste, enligt Kammar-rättens åsigt, vara gifven för alla dem, som i saken hafva del. Men af bevillnings-tvister vore ej alla af nu omnämnda art.
Proposition, N:o GS. 57 och \ måltunna efter det gamla målet bereda Sfvergången till det nya måttet, krönas: dock skall äfven kanntalet vara , håfve vi tagit oss friheten föreslå mot inbrändt, nemligen å måltunnan 56 kanstående redaktion, nor, å halftunnan 28 kannor, å qvarttunnan 14 bannor samt å atton ded elstunnan 7 kannor, och må ej mindre målkärl af gamla sorten krönas. Andra målkärl, äfvensom vigter, må deremot icke efter 1858 års slut krönas, så framt de ej äro inrättade efter nya stadgan, utan allenast de förut befintliga omjusteras, der sådant erfordras. Detta stadgande gäller äfven måttstockar, sorn endast äro försedde med den gamla indelningen, hvaremot måttstockar, som äro inrättade efter både gamla och nya indelningen, få krönas till 1862 års slut; men efter denna tid må ingen måttstock, som är försedd med den gamla indelningen, krönas, om ock den nya skulle derpå vara anbragt. 4:o Till Wäre och Kronans förråder och magasiner skola Måttstockar, Målkärl och vigtlödjor, inrättade efter den nya Stadgan, vara anskaffade före 1857 års utgång. Skattesäden för uppbördsåret 1858 skall inmätas med de nya målkärlen; dock om någon skattskyldig åstundar, att sädens uppmätning kontrolleras med de förut brukliga, må sådant under de fem dcrpåföljande åren icke förvägras, likväl så att alla smärre poster, hvartill mindre målkärl än tunna erfordras, skola mätas med 5, 3, 2 och 1 kannsmått, samt dettas underafdelningar, dervid alltid det större måttet, sa långt ske kan, skall begagnas framför det mindre, men kappmålet skall frän den 1 Januari 1858 vara alldeles afskaffadt i Wår och Kronans uppbörd. • Piil. till n. St. Pro t. i S 33 Sj issi. 1 Sami. i AfJ. 17 lldft. a Kungl. Alu j -1s Nåd.
Vid svennen trädde in, märkte han stort gny och skämtan öfver hela gården, och ifrån konunga-salen hördes dans och fagert stränga-spel. Då blef han mycket förundrad, och sporde hvad allt detta månde betyda. Tjenaren svarade: »visst må du vara kommen långväga ifrån, som icke förnummit, att konungen återfått sina döttrar ur berga-trollens våld. I dag står de begge äldsta prinsessornas bröllopp.» Pojken sporde så efter den yngsta prinsessan, om äfven hon stod brud; men tjenaren gaf till svars, att hon icke ville hafva någon man, utan bara grät, och ingen visste orsaken till hennes stora sorg. Nu blef svennen åter glad; ty han kunde väl märka att hans fästemö var honom huld och trogen. Ungersvennen gick så upp i borg-stugan, och lät säga konungen att der var kommen en gäst, som beddes få öka bröllopps-glädjen genom att visa sina hundar. Detta behagade konungen väl, och han befallte att främlingen skulle emottagas på det aldra bästa. Vid nu pojken trädde in i salen, blef stor undran ibland hela bröllopps-skaran öfver hans hurtighet och manliga åthäfvor, och tycktes dem alla, att man sällan såg så båld en ungersvenn. Men de tre konunga-döttrarne hade genast igenkänt honom, sprungo derföre upp ifrån bordet, och flögo pojken i famn. Då tycktes det prinsarne icke godt att länge dväljas der de voro. Men konunga-döttrarne förtäljde huru svennen frälst dem, och hvad annat dem hade vederfarits; och uppsökte till dess mera visso hvar sitt finger-guld i hans hår-lockar. När så konungen förnam att de begge främmande prinsarne farit med svek och skalka-ränker, blef han mycket vred, och lät med skymf och nesa drifva dem bort ifrån kungsgården. Men den raske ungersvennen undficks med stor heders-bevisning, såsom han det väl hade förtjenat, och samma dag stod hans bröllopp med den yngsta konunga-dottern. Efter konungens död, blef svennen korad till herre öfver landet, och vardt en båld konung.
Stander genom deras Landus, som egentligen stall tilhöra dem, hwilka ärv innehafware af öanyuens sedlar, lätit göra sä stora utbetalningar, at all anledning är befara, der Laursen alt framgent kan stiga; sä hemställer han, om lil förekommanmande af den stada och olägenhet, som genom et sädant ostadigt wärde pä Pap-persmynret, hwilket underminerar allcreäitoch säkerhet, förorsakas, det beslut kunde tagas, at Uti Obligationer eller SkuldSedlars betalande Man och Man emellan en lixeracl cours kunde bestämmas, hwarefter betalningen kunde ste, oansedt den pä Leursen ivore högre, och bestämma den, antingen efter den dä gällande cours dä Länet gjordes, eller ock efter hwad den nu för närwarande är. Dä erfarenheten stall wisat hwilka förluster til sin egendom alla capital,. 8ter hitkils genom en ostadig Louns stola lidit, och ehuru oförstyld winning Jord-Ägare, som haft skuld pä sin egendom, derigenom stolat haft, alde färt betala densamma mede» Pappers-Mynt, som vfta förlorat hälften af sit wärde, emot hwad detsamma ägde dä Länet gjordes, alla kroäuÄer deremot - Den iz Mars. 555 mot bliswit stegrade; sa anser Herr Baron endy» lik omsorg wara högst af nöden til allmänna sä» kerhelens bibehällande i denna wäg. Om Herr Friherre 8t»el von Ikolgteins mening är, at någre anstalter mätte widtagas til Wexel»Lour86N3 styrande och nedsänkande; sä har Stats-Utskottet härom afgifwit dest yttrande uti det Ickemorial af detta Dato, som Utskottet aflemnat til swar uppä sä wäl Herr Förste Hrclnrnern och Lommon6euren von 8cku!l2enkejms, som Herr OireLteuren 8ante880N8 i detta ämne til Stats» Utskottets Utlåtande rcmitteracle Memorial.
När man hör dessa timslånga anföranden, späckade af en aktningsvärd falang siffror, så frestas man ovilkorligen att tänka på att friherre Klinkowström skulle vara en synnerlig värderik acqvisition för de irländska agi-tatorerne i engelska parlamentet. Få skulle bättre än han spela en framstående och utmärkt rol vid denna handfull folks obstruktionsförsök, ty en segare flit att tala och draga ut på förhandlingarna kan icke ens herr Parnell begära af sina obstruerande vänner. Men denna friherre Klinkowströms stora och prisvärdaflit, som dock visserligen skulle vida mer senteras, om han lade den i dagen vid några privata föreläsningar, än såsom anföranden till första kammarens protokoll, sträcker sig icke allenast till talets område utan äfveu till skrifarbete,. och ingen författar digrare motioner än han. Det är icke små utkast på fri hand, med hvilka han kommer, utan det är digra böcker på ett par hundra sidor in qvarto, hvar-med han uppbygger kammaren hvarje riksdag, ibland on&gt; grundskatterna, andra gånger om försvarsfrågan och tullväsendet och nu senast om hela vår ekonomiska ställning. Då man ser dessa hiskliga luntor, for hvilka statsverket får betala dryga tryckningskostnader, så förekommer verkligen herr Lagerstråles motion i första kammaren såsom en händelse, hvilken ser ut som en tanke. För friherre Klinkow ström skall det blifva besvärligt och i hvarje fall förenligt med ett ganska artigt renskrifvarearfvode om herr Lagerstråles förslag går igenom, nämligen att alla motioner i första kammaren skola aflemnas i två exemplar. Men för att nu återvända till första kammarens remissdebatt, så antecknas här, att friherre Klinkowströin, som började med det högtidliga och glädjande löftet att icke länge upptaga kammarens tid, höll detta löfte så, att han i två timmar tog, visserligen icke kammarens uppmärksamhet, men val dess tid i anspråk, och sedan han uttömt sina krafter, var äfven kammaren så uttröttad, att den knappast nog orkade höra på herr Wallenbergs anmärkningar eller statsministerns försvarsarrangement, och remissdebatten var helt enkelt i denna kammare förstörd, tack vare friherre Klinkowström » språksamhet. I andra kammaren väntade man likväl etwas anders.
Landtm., att en af de öfriga propos:ne naturligtvis måste komma att utgöra contrapropos., samt att på R. o. Ad:s ompröfvande berodde hvilkendera af de ifrågasatte propos:rne dertill skulle antagas. Sedan härefter Gr. Frölich, uppå erinran, att den af honom begärde propos. ännu icke blifvit framställd, af H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, erhållit det svar, att densamma kunde komma i fråga att blifva contrapropos. vid den förestående voteringen, yttrade H. Ex., att R. o. Ad. torde tillåta, att den sednast framställda propos. å bifall till återremiss blefve ja-propos., och att det sedermera berodde på R. o. Ad:s afgörande, huruvida till contrapropos. skulle antagas antingen Hr von Hartmansdorffs förslag, hvarenligt Utsk:s utlåt, skulle läggas till handlingarne, eller Gr. Frölichs förslag, som innehöll, att R. o. Ad., med ogillande af Utsk:s förklarande och motivering i fråga derom att förslaget lill tillägg i Reg.F:s 72 ;§, derest inbjudningen ej antoges, hade förfallit, skulle lägga ntlåt. till handlingarne, eller ock Hr von Hohenhausens förslag, som II. Ex. erkände sig hafva förglömt att jemte öfriga under discussio - Den 2G Mars f. m. 479 nen afgifne förslag, för R. o. Ari. omnämna, och hvilket af Hr von Hohenhausen framställde förslag åsyftade, att Utsk:s utlåt., sedan R. o. Ad. vidblifvit sitt förut i ämnet fattade beslut, måtte förklaras icke för närvarande erfordra någon vidare åtgärd; i följd häraf linge H. Ex. nu hemställa, om R. o. Ad. till contrapropos. antoge Hr von Hartmansdorffs förenämnde förslag. Härvid anmälde sig och yttrade: Frih. Palmstjerna: Om jag icke alldeles missförstått Hr von Hartmansdorffs yttrande, så har han nyss förklarat sig belåten med den af Hr von Hohenhausen framställda tanka.
Såsom ledning för omdömet i detta afseende, synes kännedom om hvad Riks-Stånden beslutat angående tullen å råämnena till de nu omförmälte fabricaten vara af nöden; och får Utskottet för sådant ändamål dels erinra om hvad här ofvan blifvit meddeladt rörande artikeln ull, dels upplysa, beträffande socker, hvarå Utskottet för ”mascovad, eller brunt och gult, ordinärt terresoch ”telessamt hvitt puder-socker” föreslagit förhöjning från 2 sk. 6 r:st. till 3 sk. införselstull Skålpundet, alt Ridderskapet och Adeln samt Presteoch Bonde-Stånden godkänt detta Utskottets förslag, men Borgare-Ståndet bibehållit 1841 års taxa; samt i afseende å Tobak, att nuvarande införselslull å Blad, 6 sk. Skålpundet, bliftill R. St.
* Sedan Idun första nom tillsatta priset » Fosterland », tarius i har jag Publicus J. af redaktionen hundrade) kronor, ej företaga ämnar utställningen fullo första Stockholm Redaktionen täflingen denna Millar teckning om lyftat deponerade Nohos ho(åttajag, resa till förthy det af ordet 800 och förklarar någon tillerdag hos som världsatt jag Redaktionen till utpris. Stina Fröken för prisnämnd i Chicago, utbekommit fästade * jag af den utaf tidningen känts * S. Bengtssons Bengtsson. egenhändiga namnintyga H. Améen, Kapten. Ola F. d. Jönsson, riksdagsman. Brytning. Skiss af Anna Knutson. (Forts. o. slut fr. föreg. n:r.) ch sedan han förklarat mig sin obekant-, skap, fortsatte han sålunda: » Jag vill precis inte bryta vår förbindelse. Många så kallade förståndspartier kunna ju bli rätt lyckliga; det kommer helt och hållet an på, hur man tar det. Jag försäkrar, att jag bryr mig inte om allmänna omdömet och handlar ej under något slags tryck » — han satte på sig ringen — » men jag vet ju, att eftersom jag i vefvan råkat få en fattig brödkaka, så måste jag bli dubbelt så förkättrad! Det ser verkligen inte » juste » ut, man måste medge det. » » Juste, där kröp juristen fram, » tänkte jag och log i mitt sinne. » Hvad i all världen behöfver du bry dig om skvallret i Kråkvinkel; du kommer ju snart härifrån och får börja ett nytt lif. Därborta säger man möjligtvis någongång: ' Han skall ha varit förlofvad med en fröken Pettersson — ett sådant där ungdomstycke, som det inte är några rötter vid: det slutade också, som det vanligtvis plär. Hon var visst mycket gammal — kanske äldre än han — och därtill folkskollärarinna, säkert pedantisk och uttråkad — ingen kan undra på honom. ' Å h, jag tycker riktigt jag hör dem. » Han rodnade och satt och tuggade på ett ord, sora säkerligen icke hörde till saken. Jag kände, att pepparn brände på tungspetsen, men erinrade mig plötsligt mina vackra föresatser.
Förordningen den 19 December 1827, blifvit stadgadt, att med sådan jord eller lägenhet, som till full ego upplåtes, skall lagfaras såsom om jordafång föreskrifvet är, hvarjemte blifvit sagdt i 3 mom. af nämnda §, att Konungens Befallningshafvande åligger låta den afsöndrade lägenheten i Kronans jordebok anteckna, gsedan. i öfverensstämmelse med 9 § af först åberopade Kongl. Förordning, afgiften till bolbvn blifvit af vederbörande bestämd. Nu hafva somliga domare afslagit sökt £ lagfart å för alltid afsöndrad lägenhet, till dess den blifvit ordentligen skattlagd, men andi e utan hinder deraf beviljat lagfart, till hvilket sednare förfarande stöd ock blifvit hemtadt från Kongl. Förordningen den 19 Maj 1845, som stadgar att den, som först lagfar, skall be - 470 Motioner i Bonde-Ståndet 1866. \':o 32). halla hvad förvärfvadt. är, hvaraf följer att., om en lägenbetsinnehafvares lagfart fördröjdes, möjligen kunde inträffa, hvad som ock har inträffat, att nemligen hans fångesman, utan förbehåll af lägenhetsinnehafvarens rätt, försålde eller pantsatte bolbyn, derpå följt lagfart eller inteckning förr än den afsöndrade lägenheten kunde lagfaras och den sistnämnde såmedelst blefve sin rätt förlustig. Detta olika förfarande hos domstolarne är dock ej det mest skadliga. Ett ännu vådligare förhållande eger rum deri. att, då lägenhet för everldelig tid från hemman afsöndras, afhandlingen derom ej anmärkes i Rättens inteckuingsprotokoll, hvaraf händt, att en person, som fått ett hemman i pant med inteckningsrätt, derå pantgifvaren egt åtkomsthandlingar, ej kan genom gravationsbevis eller annorledes förvissa sig emot tillvaron af sådana afsöndringar, som blifvit endast lagfarne.