Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Larson, och så underligt talte han, så Larson begrep inte ett ord, men Didrik gick fram till Larson och sa’ att grefven fått underrättelse om en mycket kär väns död, som han sörjde grufligt, och se’n lackade han Larson för vattnet, och sa’ att han ensam skulle föra grefven till hans rum, och då gick Larson sin väg, och se’n så visste han icke mer, än att han hört grefven gå fram och tillbaks i flera timmar för grefvens rum ligger alldeles midt för Larsons på andra sidan förstugan, som frun vet efter som Larson alltid ska ligga inne i den der lilla skrubben bredvid hofmarskalkens sängkammare och han gick så tungt, sa’ Larson, som om han haft hela huset att bära på men bäst det var så hörde han att grefven öppnade dörren och gick uppför trappan till öfra våningen, der grefvinnan låg. – Åh hå, tänkte Larson, det var minsann inte för bittin att han går dit nu, – för kl. var tu på morgonen men knappt hade han hunnit säga det der för sig sjelf, innan grefven kom springande utför trappan igen, som en galning, slog emot Larsons dörr som om han varit full, och gick sen till farstuporten, öppnade den så häftigt som om en hel skock troll, eller hin håle sjelf varit i hamn och häl efter honom, och sprang ut i parken och der gick han se’n ända till dager för Larson sa’ att han hörde honom inte komma in igen så länge han var vaken. – Men, herre Jessus, hvad kunde det vara som så rysligt grasserade med den stackars grefven så att han glömde sin unga vackra brud som säkert låg och väntade på honom deruppe – och i stället gick och klef i mörka natten som en stålle – sade fru Berg medlidsamt, och snöt sig i förklädet.
M. må ega att låta inställa all vidare utbetalning af statsmedel, samt återfordra hvad deraf redan blifvit uppburet, att på en gång eller successive till Riksgälds-kontoret inbetalas inom den tid, E. K. M. kan i nåder bestämma; dock torde, så framt längre anstånd, än intill nästa riksdag, skulle anses erforderligt, frågan härom i nåder öfverlemnas till Rikets Ständers pröfning. k) De arbeten, som med statsbidrag understödjas, böra vara började sednast under loppet af år 1850; skolande, i annat fall, de an vis ademedlen reserveras till kommande Ständers disposition. 1) Vid alla arbeten, till hvilkas utförande staten i större eller mindre mon bidrager, skola af vederbörande företrädesvis, der sig göra låter, användas försvarsoch sysslosösa personer; och få Rikets Ständer, i sammanhang härmed, hos E. K. M. i underd. anhålla, att terminerne för s Is Isbidragens ut - 308 Expeditions-Utskottets Förslag till tind. Skrifvelse, N:o i5l. betalande måtte, så vidt ske kan, utsättas i de kontrakt, som med vederbörande afslutas, eller på annat lämpligt sätt Fullmägtige i Riksgälds-kontoret i nåder meddelas; samt att om, under arbetets fortgång, någon förändring härutinnan bör ega rum, Riksgälds-kontorets Fullmägtige måtte derom af vederbörande underrättas. Till efterrättelse för Fullmägtige i Riksgälds-kontoret hafva Rikets Ständer, i afseende på förevarande anslagsoch lånefrågor, förordnat följande: l:o innan medel få hos Riksgälds-kontoret lyftas böra hos Fullmägtige företes af styrelsen öfver allmänna vägoch vattenbyggnader eller annan af E. K. M. dertill auktoriserad embetsmyndighet, med vederbörande afslutadt och af E. K. M. i nåder godkändt kontrakt om arbetets utförande, efter deruti åberopad och af E. K.
Beträffande Registers upprättande öfver RiksStåndens Protocoll vid denna Riksdag; så kan StatsUtskottet icke föreslå någon annan anstalt härtill, än om lamp» ligt skulle finnas att ExpeditionsUtskottet anmodades ombesörja att dess Betjening, sorn kommer att fortsätta Bi hangets utgif* vande, åtager sig sådan registrering emot viss föreslående betalning, då arbetet är fär* digt till StändsCantzlierna allemnadt, 9:0 Från StatsUtskottet, af den 19 Ju» li, angående förhöjning i remisslaget, som bestås LandtRentmästarena å Riksgälds* Contoirets medel; och tillstyrker Utskottet, att med undantag af LandtRentmästaren i Stockholms Län, sorn bibehålies vid lika remisslage som hittills eller en åttondedels ProCent, LandtRentmästarena i alla öfrig* Länen i Riket må ifrån detta års början få sig till godo beräkna Tre Åttondedels ProCent remisslage å RiksgäldsContoirets medel; dock med det uttryckliga förbehåll, att någon remisslage icke får godtgöras å de summor, hvilka icke inom deni föifattningarna utstakade tid och der föreskrifna ordning från LandtRenterierna expedi-* eras, iS2Ö Den 25 Juli e. m. 10:0 Från StatsUtskottet, af den. 24 Juli, angående aflönin*gen vid General AssistanceContoiret.
Riksdagsordningen är åt Riksdagsmän försäkrad.” Hvad sålunda BevillningsStadgan i uppläste delar och öfrigt bjuder har af Öster - 362 Den 10 December e. m. göthlands och Calmar Läns Comiteer med yttersta noggranhet blifvit verkstäldt; och liar, såsom följd häraf, afgiften för hemmansvärden ej allenast enligt Tariffen utgått, utan en betydligt summa deröfver, då ej de till nedsättning tillåtne 10 procent blifvit för sådant ändamål allmänt Begagnade; hvilket äfven upplyses af särskildt öfver förrattningarne hällne Protocoller, Att nedsättningen af hemmansvärden till och med 10 procent under det belopp, hvartill hemman inom Östergöthlands och Calmare Län varit uppskattade från 1818 till och med 1823, hade varit både billigt och behöfligt, om rättigheten till så beskaffad nedsättning begagnats, upplyses deraf att till 182.3 års Riksdag stod hvarje hemman i Östergöthlands Län uti värde till 47^9 thdr och i Calmare Län till 5641 R:dr, således enligt bevillnings-sammundragen bland de högst uppskattade Län i Riket. Kongl. KammarRätten har anställt den ifrågavarande Anmärkningen, grundad på en, som jag tror, egenmägtig förklaring af BevillningsFörordningens lydelse. Anmärkningen för Östergöthlands Län innehåller att de 10 procenten ingalunda böra begagnas till allmän nedsättning &c. Ehuru Författningen tydligen i 3 Art. 2 §. 2 Mom. lyder, att den icke egentligen bör begagnas lill allmän nedsättning. Då Comiteernes Protocoller äfvensom Bevillningens utgörande Den io December e. m. 363 för hemmansvärden, vida högre än om io procents nedsättning i värdet ägt rum, styrka att ej någon allmän nedsättning begagnats, så synes mig som en något för vida sträckt anmärkningslust varit rådande i denna Kongl. KammarRättens RevisionsContoirs handling, troligen härledande sig från den låckande speculation på Anmärknings-procenten.
Med undergifvenhet upptager jag här det ena nederlaget efter det andra; men om folket på landet vet, att jag här har'framställt det sanna förhållandet, dä de derjemte veta, att de icke häfva någon talan, sedan de valt sina representanter, då tror jag, att de lika sä väl som jag skola trösta sig. Frih. Palmstjerna, Carl Otto: Jag hemställer till Frih. Ridderstolpe, huruvida icke Frih. skulle finna meningen vara bestämt uttryckt, om de ord han föreslagit: ”Med egna dragare”, Den i December e. m. 115 ntgingo, och om morn. finge följande lydelse: ”De ägare eller innehafvare af jord, som sjelfva densamma bruka och som sjelfva i brukningsarbelet deltaga, och således icke hafva hos sig anställde nätCate;” etc. Om det, på sätt Frih. Ridderstolpe föreslagit, skulle stå: ”med egna dragare bruka och sjelfve i brukningsarbelet deltaga”; sä skulle tvenne villkor för befrielsen äga rum, hvilket möjligen i tillämpningen kumle förorsaka förvillelse; enär man kan bruka jorden med egna dragare men icke dessmindre hafva rättare och alldeles icke i brukningsarbelet deltaga. Den som sjelf deltager i brukningsarbelet, lian bär deremot alltid egna dragare, hvarmed han brukar jorden. Jag tror derföre, att ifråga rar. uttryck är öfverflödigt och snarare skulle leda lill något missförstånd. Frih. Ridderstolpe: Då jag föredrager en mager förlikning framför en fet process, så drager jag in mina dragare och niedgifver hvad Frih. Palmstjerna yttrat. Gr. Horn: Jag skulle önska, att i detta morn., ordet ”således” bortloges, nemi. på grund att jag af egen erfarenhet vet, att tvist och svårighet verkligen uppstått alt bestämma, huruvida qvinlige ägare af jord, som visserligen sjelfva skulle kunna deltaga i arbetet, ulan att likväl leda detsamma, skola vara befriade från bevillning för rättare. Om ordet ”således” bortloges, sä blir meningen mycket tydligare.
845 äfvensom åtskillige andre afgifter och kostnader samt äfventyr skola belasta denne handtering; i anseende hvartill och uppå anförde flere grunder yrkas: att Bergsmän, emot Recognitions-afgift, måga erhålla frihet att tillverka så mycket jern de kunna, och i afseende på försäljningen deraf icke vara bundne af något tvång, utan ega rättighet afyttra sin tillverkning hvar och till hvem, som deraf kan vara i behof, så inom som utom våg, och att lika med Banken få köperåttighet till Kohl, då de icke, mera ån Bergsmans-Ståndet, ega tillverka mera jern, ån som med beståndet af egne anslagne Recognitions-skogar kan förenas; och har Longberg för öfrigt, enligt Hederv. Bonde-Ståndets Protocolls-Utdrag, framställt, att den utaf Jerntillverkningen till £taten ingående afgift, utgörande hvar I3:de penning af tillverkningsvärdet, syntes nog dryg i en tid, då nåringarne i allmänhet, i stället att påläggas tryckande skatter, så val behöfver all möjlig uppmuntran och frihet: deruti samtlige Fullmågtige från Bergslagen instämt. Hvad Riksdags-Fulfmågtigen Longberg sålunda anfört och föreslagit, har synts Utskottet förtjena uppmärksamhet.
En lag i sådan syftning innefattar ofelbart en väsendtlig inskränkning i den personliga friheten, försäkrad i 16 § Regeringsformen, och kan i intet fall tillkomma utan medverkan af Rikets Ständer. Såsom en följd af den förändrade lagstiftning, som afsåg deras ställning, hvilka bero af sina arbetskrafter, såväl i fråga om deras personliga rättigheter, som ock beträffande användande af deras förvärf, utkom jemväl C) en ny Fattigvårds-lcig, som uttryckligen uttalar den grundsats, att kommunen icke är skyldig' lemna understöd åt hustru och barn till den, som är arbetsför. Grundsatsen må väl i sig sjelf vara rigtig, men likasom den genom andra stadganden i författningen måst för tillämpningen modifieras, så kan dess uttalande lätt leda till beklagliga följder, som modifikationerna svårligen, åtminstone på Jandet, torde kunna förekomma. Om det således icke kan nekas, att genom dessa trenne författningar, utfärdade kort före det sammanträde, der det större jordbruksintresset afsåg att uttala sina förhoppningar och önskningar, den så kallade fria arbetarens ställning inom samhället och öfriga medborgare-klasser undergått en betydlig förändring, i det han blifvit ställd i större beroende af arbetsgifvarne såväl sorn ock af Polismyndigheterna, under det på samma gång 86 Eonstitutions-Utskottets Memorial, N:o 6. hinder lagts i vägen för hans bosättning och för ett sådant användande af hans tillgångar, sorn. kunnat bereda honom säkrare utsigter för framtiden, så blir frågan den, om grundsatserne för en sådan lagstiftning kunna verka till fosterlandets sannskyldiga nytta och väl, och om icke ett fortgående på denna bana, så väl i denna som i andra rigtningar, förr eller sednare skall sätta arbetaren i nödvändighet, att söka sig ett annat hem i de land, der hans rättigheter såsom menniska och medborgare erkännas och vårdas.
Jag hade dessutom trodt att hufv-uds*ker* borde vara förnämsta föremålet för öfverläggningarne och att rätta frågan nu är, huruvida, de grunder Bevillnings-Utskottet framstäldt äro, användbara och i sådan händelse om de böra, antagas med eller utan modificatipnep Natio-. nen väntar på resultatet af våra åtgärder , det har legat i sakens natur, att mycken tid skolat åtgå, men onödigt tyckes det vara, att använda för mycken tid till ordstrider om förmer, så vida ej afsigten är, att ingen tid; skall b,li öfrig, att med mogen öfverläggning besluta. Jag anhåller om Ridderskapets och Adelns,- tillåtelse att ännu få upptaga och besvara några af de gjorda anmärkningarne:: Herr Munk af Rosenskjöld har anfört, att Utskottet föreslagit för hög tull på flera artiklar, och deribland nämnt Perlor och Tyld jag får dervid förklara, att Utskottet hufvudsakligen fäst sig vid grunderna och med gifvet;- gerna, att Tariffen, hvilken blifvit, såsom nödig Vid förslagets tillämpning, bifogad bör Den 28 Junii J. m. ytterligare granskas: emedlertid får jag upplysa, att äkta Perlor oinfattade, endast äro belagde med 2 procents Tull , och att den högre Tull af 10 eller 15 procent, sorn är föreslagen för infattade perlor , åsyftar skydd och uppmuntran för Svenska Jouvelerare. Den på sådane utländska Siden, Tull och andra mode varor, som icke här i landet kunna förfärdigas, föreslagna tull af 15 procent, är må hända för hög och må gerna nedsättas. Samma Talares tnmärkning, att mera afseende bordt göras på virones volum, torde vid förslagets granskande förfalla : ty deraf finnes att för alla varor, som i anseende till volumen, svårligen kunna lurendrejas, likasom för alla specierier, som, ehuru med högre Tull belagde, dock funnits på ärligt sätt införda, har Utskottet med bibehållande af den förr stadgade Tull, velat försäkra Staten emot all förminskning i intraderna.
Bankens metalliska cassa får ej bibehållas vid ett belopp, som understiger 3,5oo,ooo R:dr Silfver, oberäknadt den silfver ti Ilga ng, som å utrikes ort finnes för Bankens räkning nedsatt; börande Bancofullmäktige. när kurs eller andra förhållanden gifva anledning att befara uttag af metallisk valuta, i tid begagna de utvägar, som blifvit dem lemnade för att afböja metalliska cassans nedsjunkande till berörde minimum. Rikets Ständer anhålla hos Kongl. Maj:t i underdånighet: a) att, i lall nuvarande Privat-Banker icke skulle hos Kongl Maj:t göra underdånig framställning om ny octroj, på grund af den Lag för Enskilda Banker, som kan varda af Kongl. Maj:t och Rikets Ständer antagen och fastställd, Kongl. Maj:t i Nåder täcktes förlänga Pri vatBankernes Octrojer till och med slutet af år 1849, på enahanda vilkor, som för närvarande äro gällande, dock under förbehåll, att total-summan af samtlige Privat - Bankernes sedel - utgifning icke må öfverstiga 7,000,000 R:dr B:co, hvilken summa på de serskilde Bankerne fördelas i förhållande till både tecknings-beloppet och rörelse-kapitalet; och b) att Kongl. Maj:t täcktes i Nåder utse en Comité", som får sig uppdraget, att undersöka och utreda den allmänna penningeställningen och credit-förhållanderne inom Riket, samt huru nu befintliga allmänna
Och så var det äfven med de tankar, hvilka öfverfördes till henne från denna själs djup; de kommo henne att hisna, som om hon stått ytterst på kanten af en gruföppning och blickat ner i dess mörka schakt Men ibland var det som att se ut öfver ett landskap med en oändlig horisont, en sollyst vidd utan menskliga skrankor och menskliga fördomar det var det ljusa leendet och den vackra blicken, det var allt det rika och varma i hans väsen, som då bröt fram; och dessa stunder voro dem, hon älskade mest, och som hon skulle komma att minnas längst. Då var det en njutning att sitta vid hans sjukbädd och lyssna till hans berättelser om sin barndom och ungdom, om sitt lifs intimaste förhållanden. En efter en dansade bilderna fram, satta i rörelse af minnets och fantasiens trollspö — än i det milda varma ljuset af den ömmaste tillgifvenhet, som när han talade om sin far, sin mor eller sin syster Lotta; än i en drömmande månskensdager, deri de kvinnor, han älskat, rörde sig af och an, som bleka, blodlösa fantomer. Men hastigt, blixtsnabbt kunde hans stämning skifta, och trollspöt, som fantasien svängde, blef ett hatets, hånets, ironiens gissel, som svepte brännande omkring mensklig lumpenhet och mensklig dumhet. Då kom det ofta ett demoniskt uttryck i hans ansigtc, då var han en negationens, en förintelsens ande, som njöt af sjelfva sitt förstörelse-arbete. Och i sådana ögonblick kunde det undslippa denne döende man ett kallt, hårdt skratt, som skar henne genom märg och ben. Det varade dock aldrig länge, förr än det vackra, hjertegoda leendet kom igen och strök bort det fula intrycket. Men dessa skarpa kontraster i hans själslif, dessa andens eviga pendelslag mellan ytterligheter, mellan den varmaste menskliga sympati och det kallaste, mörkaste hat, mellan den slipprigaste frivolitet och den skäraste ömhet, mellan vekhet och trots; detta underliga spel af ljus och skugga, denna eviga vexling af godt och ondt — allt detta gjorde på henne ett intryck så starkt, att hon ibland vred sig under dess tyngd.
Dessutom tyckte hon, att det ingen brådska var, till och med i år. Men Albert hade andra tankar. Hvarföre fördröja, mente han, en sak som ändå skulle ske. Etablerad kunde man bli på en enda dag i Stockholm. Han kunde ju förlänga sin tjenstledighet? han kunde ju få hemföra sin lycka nu? Ingenting fanns, tyckte han, som hindrade att nu med ens afgöra saken. Och fåfängt spjernade gumman emot denna nya udd. Evelina teg då Albert bad. Man hade ingen medömkan mer med den stackars gumman, som försäkrade att man skulle taga lifvet ifrån henne, på samma gång som Evelina. Hon ville dock småningom vänja sig vid tanken på sin förlust. Men efter då ingenting ville hjelpa, måste hon väl äfven samtycka till det. Evelinas utstyrsel hade länge varit i ordning. Gumman hade alltid haft hennes en gång blifvande bröllop i hågen. Hennes hufvudtanke var: hvem vet hur länge jag går här i verlden och stökar. Således skall allting vara tillreds. «Nå i Jesu namn,» sade gumman, «efter ni tycks ha föresatt er, att er vilja ska gå fram, så har jag också föresatt mig något.» Och hvad vore väl det? «Jo att jag följer med, på en liten tid likvisst, ingenting mer, och ingenting mindre. Jag skall inte så handlöst kasta ut min flicka i verlden, utan att se hur hon hamnar. Jag kan också behöfva röra på mig lite. Jag har suttit här nu på ett ställe i runda fyratiofem år, utan att ha farit två mils väg en gång. Det ska göra mig rätt godt tror jag.» Och se, nu står glädjen upp i taket. «Lilla moster följer med!» utropade Evelina. «Ack då fattas ingenting i min lycka. Albert och jag skola plocka om lilla moster allt hvad vi kunna. Så roligt! så innerligt roligt! Moster ska finna sig så väl, att moster aldrig vill lemna oss.» Men det ville gumman näppeligen tro på. Den lilla gårdstäppan hade blifvit henne för kär, att hon icke äfven skulle vilja dö der. På en liten tid ville hon ändå se om barnen.
»Men i alla fall, Marianne, se på mig riktigt och tänk efter om du verkligen tror att du kan komma att tycka om mig.» »Visst kan jag komma att tycka om dig.» Hon kastade en liksom skygg blick in i hans ljusa grå ögon med de små pupillerna och de korta, svarta ögonhåren. Någonting drog henne till denne man, och på samma gång kände hon sig hållen tillbaka. Det fans något i hans blick som tvingade till ärlighet. »Jag är så rädd att du skall begå något misstag», sade han, satte sig bredvid henne på chäslongen och grep hennes händer. Om du skall säga nej en gång, så är det bäst att du gör det nu, bäst för oss båda.» »Jag kan inte säga nej», svarade hon liksom rädd för sina egna ord. »Om du sade nej nu, skulle jag naturligtvis ändå gifta mig med någon annan; jag tror inte på olycklig kärlek. Men jag är inte alltid så här lugn, och sen längre fram är det inte sagdt att jag kan släppa dig lös så lätt som nu. Och att gifta sig, ser du jag menar att du har väl riktigt gjort dig reda för det, nej, jag ville säga, att om du känner den allra minsta lilla motvilja mot mig nu, så skall du inte tro att den ger med sig med tiden, utan att den blir värre och värre. Jag har sett sådant. Och om du inte af fri vilja och eget tycke är villig nej, jag menar känner dig glad åt – ja, du förstår, så tro inte att det fins någonting i verlden som skall kunna ersätta det som brister. – Af eget tycke, Marianne! Annars vill jag inte.» Han hade lösgifvit hennes händer och tog sina armar tillbaka med en rörelse af djerf och omedveten plastik. Det kom verkligen i hans ögon någonting af att lyfta henne upp och bära henne bort, men icke brännande lidelsefullt, som hon drömt, utan friskt på samma gång som förledande. Och hon gjorde just hvad han ville, hon slog båda armarne om hans hals, och de kysste hvarandra. »Och nu», sade han, »nu gäller det bara vår redliga vilja. Nu kan det komma hvad det vill. Nu är det afgjordt.» Som af en gemensam impuls reste de sig båda och började tillsammans gå fram och åter i rummet.
Hög tull och allt för stränga föreskrifter i den vägen demoralisera nationen, gynna smuggleriet, förminska Statens inkomster, förstöra i grund den inhemska industrien och befordra silfver-export från Riks-Banken. Demoralisationen består deruti, att det ej skall såsom skamligt anses att blifva misstänkt, än mindre att blifva föremål för visitation inom sitt eget hus och på kroppen. Smuggleriet gynnas derigenom, att smugglaren icke anser sig vanärad derigenom, att visitation hos honom anställes, enär den, snart sagdt opåtaldt, kan verkställas hos hvilken hederlig samhällsmedlem som helst. Det befordras jemväl deraf, att frestelsen till ett slikt lagbrott blir större, i samma stund, som varans pris genom hög tull uppdrifves, och dymedelst förtjensten för 1 mend re ja ren blir så mycket större. Statens intrader minskas derigenom att en redlig och rättskaffens medborgare icke kan införskrifva några varor, dä lian med dessa ej kan concurrera jemförelsevis med dem, som genom lurend rejer! och tullförsnillning inkommit i landet. Att förekomma lurendrejeri är en overkställbar tanke då man kastar en blick på kartan och vet att gräns-orternas inbyggare icke anse för nesligt att gynna de företag, som, för eluderande af dessa lagbud, kunna ske. Fabrikanterna ruineras derigenom, att de, i förtröstan på skyddstullen, hålla sina varor dyrare och sällan komma i tillfälle att omsätta dem. Silfver-exporlen ur Banken befordras derigenom, att lurend teja ren icke beliöfver vara betänkt på export af landets producter blott och bart för utländska lyx-artiklar. Banken är ju med sin silfver-fond sålunda sjelf dess förlagsman. Mitt oförgripliga tanke är att Tull-u/ngälderna böra tå nedsättas, att det icke vidare kan blifva någon förtjenst att lurendreja. Genom vidtagande af en sådan Bevillnings-j Lagsamt Allm. Besvärsoch Ekon. Utsk, N:o 3. 13 sådan åtgärd skall den inhemska industrien upphjelpas, handelsrörelsen underlättas och nytt lif beredas åt samhället.
Middagen var slut, damer och herrar begåfvo sig till rökrummen och rökte så den qvinliga delen af den artistiska familjen var nära att qväfvas; Nadja hade fått fatt i ingeniören och lutade sig mot honom, som om de aldrig varit annat än de ömmaste vänner, hon visade den unge mannen en högst smickrande uppmärksamhet, såg med oförstäld beundran på hans vackra unga ansigte, sade honom en hop ytterst vänliga saker, lade sin hand smekande på hans arm och såg honom ifrigt och hängifvet in i ögonen. Den unge mannen, han hette Granberg, såg på en gång road och brydd ut. Han sneglade gång på gång förläget på sin hustru, som var en helt anspråkslös qvinna, icke mer ung och alls icke vacker, minst nu, då hon icke var frisk. Nadja roade honom, hon var så öppenhjertig, så naturfrisk, så passionerad. Det var som en varm sommarfläkt att känna hennes andedrägt nära sig och att höra hennes naiva frågor och se hennes eldiga, beundrande blickar. Hon hade strax fått klart för sig, att han också var »ett helgon», att han nära nog alltid varit ett helgon. Hon fick honom att tala om hela sin historia på en liten kort halftimme. Tidigt förlofvad med en ung flicka, några år äldre än han sjelf, älskade han henne på afstånd, var henne trogen under alla de år han gick på akademien, och gifte sig vid tjugofem år, så fort han tagit examen och fått en god anställning. Han hade icke sett sin brud på sex hela år. Hon bodde i Åbo och han i St. Petersburg. Hon hade varit guvernant under tiden. Då de skildes, var hon en röd ros af vanlig sommarfärg, ett par och tjugu år, glad och söt. Vid tjugoåtta var hon allvarlig, blek, litet krokryggig och gudsnådlig. Hennes röst lät alltid docerande, det var någonting öfver hela hennes personlighet, som påminte om lärarinneseminarium. Rosens blad voro längesedan fälda, det återstod ett halfförtorkadt soppnjupon. Han hade varit trogen, Nadja satt just och talade om trohet, hon var rörd, dels af hans enkla berättelse, framstäld i hennes frågor och hans svar, dels af den känsla han ingaf henne, och dessutom af vinerna.