Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
ej, min son, hvad kårlek ej, jag kan del ej Och fastån år — förklara. lifvet nog dig saken lär du, liksom jag, — ögonblick skall aldrig kunna Daniel — svara. Fallström. Vindkast. Skiss af Elisabeth Kuylenstierna. » T [Pi \. n smula kokett, aldrig så litet, måste du vara, kära barn. Se nu till exempel, hur rynkigt diDa handskar sitta! » Fröken Stjärne hjälpte med ett öfverlägset leende sin lilla kusin till rätta. Det var nästan som när ett bortskämdt barn kläder en stor docka. Hon gladde sig åt att smycka denna nya leksak, som hon hemtat sig, visst icke från Paris — därifrån hade hon så mycket annat — nej, direkte från Små- lands slättbygd. Lilla Ninas far var kapten vid Smålands grenadierer, men intet ' af hans imponerande, ståtliga yttre hade gått igen på dottern. Hon var liten och späd, som ett nyutslaget rosenblad, ljus och kvinlig som sagornas elfdrottning. Fröken Stjärne betraktade sin kusin med ett kallt, förnämt leende, men utan en gnista af afund. Det egde ju så föga behag, detta lilla ansikte; intetsägande som ett oskrifvet pappersark. Hvad skulle väl den starke kritikern, doktor Eger, kunna finna för nöje i att studera dessa mjuka, runda linier, hur skulle han väl kunna se en tänkande själ afspeglad i dessa stora blåa djup, lugna som en skogstjärns vågor? Och ändå var det för hans skull fröken Stjärne gjorde sig besvär att educera detta naturbarn. Han skulle småle gillande och taga tillbaka sin hårda dom, att hon helt och hållet gick upp i sig själf. Och så skulle Nina bli en personifikation af den barnkammarnaivitet, han så djupt föraktade. Det var likväl ej utan att fröken Stjärne kände en lindrig hjärtklappning, ty onekligen var hon söt, denna lilla provinciale. Hon såg med ett flyktigt ögonkast i spegeln och log. ett segerlöje; hon kunde med full rättvisa godkänna societetens dom: frö- ken Stjärne var en dame du monde. » Kom barn! » Hon lade den unga flickans darrande arm under sin och gick med obesvärad hållning genom de upplysta salongerna fram till värdinnan.
Jag hade måhända bort intaga ifrågavarande tillägg i denna punkt förut, men får uprikligt erkänna att det förekommer en sådan mängd detaljfrågor, hvilka vid en författning måste iakttagas, att jag verkligen icke ansett nödigt att vid sjelfva grundernas upgörande ingå i alla dessa bestämmelser. Att för öfrigt dessa för obestämd tid upgjorda konventioner äro i hög grad olämpliga, erkänner jag, och kan man möjligtvis genom det tillägg, som PresteStåndet förordat, undanrödja en tveka;), vill jag icke motsätta mig denna förändring. I den omnämnda Bohusläns konventionen, som är af år 1722, fö - 2ft2 Den 21 April f. m. rekomma åtskilliga stadganden, sora äro i hög grad olämpliga, bland hvilka jag också må räkna de s. k. offrén, som ges af församlingarne och hvilka böra, såvidt möjligt är, undanrödjas. T. ex. i afseende på ost, är bestämdt att sådan skall ges, men likväl är icke allestädes bestämdt till huru stort qvantum, utan blott i allmänna ordalag att det skall ges efter hvad hvar och en för särskildt husbehof tillverkar. Således om någon tillverkar stora ostar, ger han stora, tillverkar han små, ger han litet ost. Sådana stadganden äro naturligtvis i och för sig orimliga och böra undanrödjas. Deremot hyser jag betänkligheter vid att antaga den förändring af denna punkt, som Utsk:t föreslagit.' Utsk:t har nemi. önskat att regleringen genast skulle sättas i verket öfver hela riket, för att likväl icke tillämpas förrän under de förleden, som i K. M:ts Propos. äro omnämnde. Den första anmärkningen deremot är att det i allmänhet torde blifva svårt att få personer, som vilja ingå såsom ledamöter i regleringsnämnden, emedan deras besvär blifva i sjelfva verket ganska betungande, i synnerhet under de (örsta åren.
Jag menar med Frihet, ej en sådan att laglöst kunna förstöra ali Samhälls* ordning $ utan den åd - 33° JDtn i 5 December* la, och, i Naturen hos alla Människor grunda^ de Frihet, att efter hvars och ens, förmåga gagna, och att tillika ohindrade få idka hvad för ett Handtverk hvar och en har fallenhet före. Sådant allt skulle uppväcka arbetsamhet hos vår Allmoge, fpr hvilka jag egentligen talar, flit och idoghet skulle småningom ökas, så. snart sednare, och. af en opplystare tids erfarenhet fundna. mindre nyttiga Författningar, ej sätta bommar för alf indpstrie, hvilken dl framdeles skulle vid fullkomlig Näringsfrihet, täfla utan gräns. Ty hvar finnes grän&or för det mänskliga Snillet, då det har tillfälle att fritt fä utveckla sig? Deras Arbeten och Han» daslöfder, skall, etter någon tids öfning, täfla, med våra bästa Mästares,i Städerna, och hvarföre icke äfven med Arbeten från Utrikes orter t sorn nu, så begärligt emottagas,. Våra dryga Skrå.- Mästare skulle nödvändigt förmås lämna deras Arbeten Ulf bättre pris. En täflan skulle uppkomma att till största fullkomlighet., förfärdiga alla slags Handtverkerier , hela Nationen blifva mera Ijflig, munter och arbetssam,s Sederna förbättras, Liderlighet , Sysslolöshetens, vanliga följeslagare, aftaga , samt vår Allmogeuppvakna på nytt ur slummer och sömnaktighet och lära sig åter känna den förmåga, sorn nu snart i lfQ, års tid varit quäfd. af tvång och. Skrå-författningar, och således blifva återförde till h,vad de i fordna tider varit, flitiga och välmående, då de utan tvång af Monopolier och Skrå-författningar kunde produqera en otro, lig myckenhet varor, hvilka fritt finge säljas i alla Rikets Städet, och med begärlighet till stor Dm 15 December. S3t myckenhet emottogos af Utlänningen.
Sedan Stats-Utskottet, den 12 sisth Martii, afgifvit Utlåtande öfver Herr C. D. Arfvidssons Memorial, om anslag af 3ooo R:dr B:co, att användas till uppförande af ett större Stenkar utanför LidaElfvens utlopp i Sjön vid Lidköpings Stad, samt verkställande af ert Quay-byggnad vid Elfven och dervid anmält sig icke kunna tillstyrka att Statsverket med någon utgift härtill må belastas ; Stats-Utskottets Betänkanden. nit lastas; så. hafva, emot detta utlåtande, anmärkningar blifvit gjorde inom Högh Ridderskapet oell Adeln, Yällofl. Borgare-Ståndet och Hederv. Bonde-Ståndet, som föranledt Ärendets återremitterande till förnyad behandling af Utskottet. Dessa anmärkningar äro af olika syftning och uppstälde på skiljagtiga grunder, men hafva blifvit gjorde för att visa, att det ifrågastäldte företaget vore af den vigt och allmänna nytta samt större omfattning, att det berättigade till och påkallade biträde af Staten, hvarföre anslag dertill borde anvisas, och antingen medel genast utses eller dermed uppskjutas till dess Utskottet, närmare Riksdagens slut, blcfve i tillfälle att känna de tillgångar, som för slika föremål kunde blifva att använda, eller åtminstone den uppmärksamhet lemnäs motionen, att Riksens Ständer, i underdånighet, anhöllo hos Kongl. Maj:t, att medel kunde blifva för detta föremål att påräkna, antingen af hvad som kan varda anslaget för Strömrensningar o o m. m. eller af Riks-Statens (pde Hufvud-Tittel. 4;<le Sami. 46 'j22 Stats-Utskottets Betänkanden. Stats-Utskottet har ifrån hvad sålurt-3 da hufvudsakligen, ehuru mera vidlyftigt, blifvit anfördt, icke kunnat erhålla den öfvertygelse, att den föreslagne anläggningen, vid Lidköping, af ett Stenkar utom Lida Åns Utlopp oell
Men dä man talar hwad man tänker, sä följer äfwcn deraf att det acke kan förbjudas. Ropades att Herr Malma» skulle fortfara, hwilket skedde som följer; Jag tycker ätminstonc att han är jäfwig. Dessutom har man wäl aldrig hört omtalas att nägon Constitution förbjuder ett Samfund akt gifwa en dess Ledamot tilkänna de ofördelaktiga tänkesätt som om honom äro rädande. Hwar och en som känner Åtskilnad pä att wara hedrad eller föraktad, skall efter wärnan-, de underrättelser, troligen aflägsna sig frän sädane sammankomster där han wct sig icke wara wälkommen. Skulle äter nägon sädan finnas som wida olika med det -väsende hwilket bcwittnar den tilfredsställelse medwctande oskuld lämnar, trätsandc uppträder, och tycker sig hafwa segrat dä moderation eller en öfwerlefwa af tälamod hindrat ett utbrott af den harm, som hwar och en intagen af medborgerlig anda och skyldig grannlagenhet mäste känna wid åsyn af nägon som i stället att motarbeta, undcrstödt och medwerkat till sädane företag, som gifwit detta Rike de sär hwaraf det ända till scdnastc tider skall blöda; som tror sig lika sä lätt kunna bedraga Nationen i allmänhet och detta uplysta samfund i synnerhet, som det altid warit' möjligt att 1123 Den 2 Oclober. föra bakom ljuset m inskränkt Konung hwars wälgcr»ingar förwärfwat honom rätt tik ett motsatt bemötande, en sädan kan jag ätminstene aldrig benämna säsym wärd Ledamot.
Då det icke är med god ordning förenligt, alt handel med bränvin i parti bedrifves å helgedag, har, af sådan orsak och till förtydligande tillika af redaktionen, början af 47 §, lydande sålunda: ”Under sönoch andra helgedagar må bränvin ej försäljas annorlunda, än i minut å gästgifvaregårdar och andra tillåtna minuteringsställen vid måltider” ansetts böra förändras till följande lydelse: Under sönoch andra helgedagar må bränvin ej försäljas i garli, och i minni endast å gästgifvaregårdar och andra tillåtna minuteringsställen, vid måltider. På det att sådana personer, som icke äro till bränvins-minutering berättigade, ej må, såsom stundom skall hafva inträffat, piedelst föregifvande af uppdrag 12 Bevil/n.-, Lagsamt Allm. Besvärsoch Ekonom iVis kottens Betänkande, N:o 1. frän dem, som lill en sådan minutering erhållit tillståndsbref, samt medelst förevisande utaf afskrifter, tagna af desses tillståndsbref, bereda sig tillfälle att vid marknad eller annan sammankomst, utan åtal, verkställa bränvinsminutering, har i 48 §. det tillägg blifvit föreslaget, att, då vid marknad, auktion eller annan sammankomst bränvinsminutering med serskildt tillstånd eger rum, den utminuterande alltid skall med af Konungens Befallningshafvande utfärdadt tillståndsbref i original vara försedd, vid äfventyr, att minuteringen eljest såsom oloflig anses.
Så vidt jag förmår inse är det i följd deraf icke billigt att undandraga eller neka de skjutsningsskyldige den lindring, sorn de, vid utgörandet af det i och för sig sjelf ganska tunga skjutsningsåliggandet, kunna hafva, om de dervid få, när omständigheterna det medgifva, begagna minderåriges biträde. Det skadar icke ungdomen att i tid få vänja sig både vid vakande och att uthärda oblid väderlek, men af vigt synes det mig vara, att lagarne ej få göra intrång på billighetens områden, utan att de fast heldre böra göra tillbörligt afseende på allmänhetens behof och i följd deraf, att ifrågavarande plägsed, som är både af billigheten och behofvet påkallad, icke heller må af lagen förbjudas; men å andra sidan måste medgifvas, att någon gräns bör finnas för ungdomens ansträngande vid dylika förrättningar; å hvilken det är så mycket angelägnare att lagstiftaren fäster uppmärksamhet, som lockelserna hos oskylda och mindre känsliga personer i annat fall torde blifva ganska stora, att öfver höfvan anlita ungdomens krafter. Kongl. Motioner ho* Ridder skåpet och Adeln 1H62. N:o 23. 57 Kongl. Maj:ts nådiga Kungörelse af ilen 22 Maj 1852 förbjuder vid temligen högt vite, att minderåriga personer under 18 års ålder icke må användas till arbete vid fabriksinrättningar i riket nattetid, emellan klockan 9 på aftonen och 5 på morgonen.
Hvad dernäst angår ankligelserne mot MagazinsDirectionen, att den gjordt uppköp de år då sädén varit i högt pris, men deremot upphört att köpa sedan Spanmålen föll i vanpris, och sålunda g vikit Landtmannens förhoppningar om afsättning och Spanmålsprisens upprätthållande, så torde man dervid taga i betraktande, att sedan år 1815, då MagazinsFonden tillökades, de fleste efter den tiden skedd de upphandlingar varit föranledde af inträffade undsättningsbehof, och följakteligen måst anställas, utan att afseende kunde hafvas på det mer eller mindre höga pria hvartill Spand Den i i April f% m. målen exempelvis under åren 1816, i8i?§ 1818 och 181 9 kunde fås. MagazinsDirectionen kunde då lika litet som någon annan förese att, under påföljande åren, Spanmålsprisen skulle nedfalla till omkring hälften lägre än hvad Spanmålen under förstnämnde år kostade, och om än MagazinsDirectionen agt denna profetiska förmåga, så hade den tjenat till ingenting; ty Directionen var ju pligtig att använda sin fond och sin verksamhet då det allmännas nytta sådant påkallade, helst då fråga var att anskaffa säd till Undsättning, och något skäl till inactivitet från Directionens sida, under dylika omständigheter, kunde ju Directionen rimligtvis icke hämta från den förmodan, att landet en annan gång torde efter ymniga 6kördar än bättre behöfva Directionens biträde. Att styra Spannmålsprisen, eller bibehålla dem vid den numerair som anses lämpelig, har aldrig varit MagazinsDirectionens o* vilkorliga åliggande och kan ej eller blifva det, emedan saken är omöjelig och aldeles overkställbar. Directionen till efterlefnad gifne föreskrifter har också välbetänkt intet ovilkorligt stadgande derom ägt rum, helst i annat fall, skyldigheten att utföra så vidt omfattande företag, bordt förenas med anvisning på deremot svarande disponible fonder. Om man ur säkra principer vill bedöma hvart - Den ii April f m. hvarthän Statens förvandlande till uppköpare af all skiljbar
Att hans, till familjen, efterlemnade fordringar hos Kronan, ehuru beledsagade genom ett helt Seculum med ojäfaktiga »vittnesbörd, ändock blifwit uppä stag. tens bekostnad lika länge outredde, och inne. hällne. Att Sönerne Hof. Jägmästaren samt Legations. Secreterare» Friherrarne Gripen, stjerna, när de nysi till myndige är wörö komne, intaltes är i?55 af nägra däwarande Riksens Räd till en aversionshandel af den 0. myndiga arten, hwarigenom desie i tjenst nyli. gen ingängne ynglingar willkorade sig Friherr, ligt Ständ, samt löfte om sysilor med anstän. Lig utkomst, emot det, att de afsade sig deras arfs pretentioner. Att Kronan, som uti denna ungdornshandel, hwilken i det hela icke angick mindre än Sex millioner, Sjuhundrade tusende och femhundrade Daler Silfwermynt, säledes redan sluppit twätredjedelar utaf fordringens tyngd, icke läng tid derefter, och förutan allt »vederlag, fann en ökad lättnad, uti ena con« trahentenS, Legations-Secreterare»» Gripenstjernas död, hwilken satte ett förnyat insegel emot denna flägtgrens alla widare anspräk Den g September. 261 sch förhoppningar; och ändteligen, att, dä samillienS rättwisa sak, segrande öfwer ett SekelS mörker, framträngde i dagsljuset, bestämdes, igenom. Laga utredning är »795, Kronans wundna fördel pä manliga sidan i .stägten, ut. göra nära Fem Tunnor Guld, en winning, som wid jemförelse med hwad Hof. Jägmästaren Gripenstjerna för sin del njutit af Staten, borde ädraga sig hans rättmätiga suckar, och sorn » fjelfwa werket, beredde en knapp utkomst för hans följeslagare genom lifwek. Uppå mera riktande skäl för Staten, har »väl aldrig nägot underhäll blifwit trlldeladt en efterlemnad maka.
Utdr. den 8 Maj 1841 Ståndet antog för densamma följande lydelse: ”Gästgifvare, källareoch värdshus-värdar samt spisqvarterseller näringsidkare, som rättighet till bränvins-minutering innehafva, skola, derest de, vid andra tillfdlen, än måltider och till andra personer än hos dem spisande gäsier föisälja bränvin till förtäring på stället, eller tillåta sådan förtäring ega mm, vara förfallne till enahanda ansvar, sorn för oloflig bränvings-forsäljiiing här ofvan finnes stadgadt.’’ §. 53. godkändes, enligt Utlåtandet, N:o i5. §. 55. Ståndet, som ogillade denna sådan den blifvit upptagen i Betänkandet, N:o 7, och vidhållen i Utlåtandet N:o i5, antog för densamma följande lydelse: ”Köpare af bränvin får till vittne åberopas och för ojäfvig antagas, äfven i fråga om det bränvin, han sig sjelf tillhandlat.’’ §. 56. Godkändes, enligt Utlåtandet, N:o i5. §• 58. Gillades, enligt Utlåtandet, N:o i5, med tillägg i 2:dra mom. näst efter ordet erlägga å 3: Ije raden: ”derest de bränvins-minutering vilja begagna.” §. 60. Så väl den förändrade lydelsen af 2:dra morn., som hvad Utskottet i öfrigt hemställt i Utlåtandtt K:o i5, bifölls. g. 64. Gillades, med iagttagande af den rättelse, som i Utlåtandet, N:o i5, innehåiles. §. 66. Bilolls med det förtydligande af redaclionen, som finnes föreslaget i Utlåtandet, N:o i5. I allt öfrigt godkände Ståndet, hvad i Betänkandet, N:o 7, blifvit föreslaget till reglementariska föreskrifter för bränvins-bränningens utöfning, samt hvad vid försäljningen af bränvin och beskattningen derå iagttagas bör. Från Yällofl. Borgare-Standet.
Såsom fordran hos Riksgälds-kontoret balanserar Banken i räkenskaperna, inom linienr 3,693,192: 9, 2., hvilken summa tillkommit sålunda, att ifrån det primitift afsatta beloppet blifvit afräknadt ej mindre kopparvärdet å Riksgälds kontorets polletter, utan äfven de banko r:dr 275,245: 46 sk. hvilka efter utgången af preskriptionstiden för Riksgäldssed - 4 Banko-Utskottets Utlåtande, N:o 46. larnes inlösen, öfverfördes såsom en tillfällig vinst och betraktades som en afbetalning uta Riksgälds-kontoret å skulden till Banken, i och för kreditsedlarnes inlösen. Ehuru omförmäide 275,245 r:dr 46 sk. jemte öfriga behållna vinstmedel, till åtlydnad af Rikets Ständers vid 1S47—1848 årens riksdag fattade beslut blifvit till Riksgälds-kontoret aflemnade; och ehuru i Ranken således numera icke finnes någon serskildt afsatt tillgång för infriande af Riksgäldssedlar, sorn, efter preskriptions-tidens utgång i Riksgäldskontoret företedda, ansetts böra inlösas; enär å räkningen för kopparskiljemynts-polletteruas infriande
Det för* undrar rhig, att man vid en Riksdag, der mari säger sig behöfva Capitalistens lån - biträde, vill aftvinga honom det mot en nedsatt ränta, och derigenom göra honom obenägen att gifva lån. Jag anser för min del sä vådeligt att intränga i enskilda förbåilanden, och tror det vara öfverflödigt, att härvid uppehålla mig. tVill man hafva stadga i myntvärdet, så mi. ste man vidtaga sådana åtgärder, sorn tåla granskning och sorn gifva tillkänna varsamhet och aktning för andras rätt. Om Betänkandet återremitteras, torde denna min tanka få medfölja. Herr Ribbing, Arvid". Det är sagdt af tvänne värde Ledamöter, att frågan om räntans nedsättning hänger tillsammans med Bevillningsfrågan och Finance-regleringen. Hvilka frågor kunna icke sägas hafva sammanhang med desse, och på samma grund begäras återremitterade? Och slutligen hänger det så tillsammans, att när vi ingenstädes få börja, så komma vi aldrig att sluta, hvilket kanske dock borde påtänkas. Herr Tham, V/cllrath. Man kan visserligen ic. ke disputera, att ju den i lag nu föreskrifna ränJan är svår att utgöra, i synnerhet för Jordhru - IDen 2 2 Julii f. m» t°79 Sarén; men att det i närvarande ögonblick Bkulle gå an, att genom ett förändrad t stadgan-? de minska den, tror jag alldeles icke. Erfarenheten lärer tillräckligen visat, att det ej är myntbesfämning eller realisation, som stadgar om räntan skall Vara hög eller lag, utan endast tillgången af penningar och behofvet af lån. Efter 1809 års Riksdag agde visst icke någon realisation rum, men räntan gick ändå de nästföljande åren sällan öfver fem procent uti Prnvincerne. Det var då tillgång af penningar. Nu är förhållandet tvärtom: penningebristen har ökat räntan; och då den i synnerhet här i Hufvudstaden åstadkommit procenteri; så frågar jag, hvartill det skulle gagna att nedsätta räntan. Sådant skulle blott gifva anledning till ytterligare öfverträdelser af lagen. Må vi således icke göra en förändring, som 6kulle vara utan all nytta.
En blick på pressens tillstånd den tiden visar tydligt, att sådan kunde icke lagstiftarens mening vara. För öfrigt, och om en bestämmelse af det dåvar. förhållandet kunde ske, så vore jag mycket mera för att tillägget i Tryckfr.lagen blefve: ”åtal må ske enligt 3 §:n 4 morn., utan alt Konungeu dertill lof gifvit.'’ Detta är en förklaring som den andra, och den sednare synes mig förenligare med lagstiftarens mening, hvilken afsåg andra förbrytelser emot Konungens person, än de som benoni pressan begingos. Jag röstar enrot antagande af den föreslagna förklaringen. 468 Deli 3o Januari f. ra. Frih. Ridderstolpe, Fredr.: Jag kan icke underlåta alt erkänna det jag önskar Ivcka åt Const.Otskts förslag, och nit det matie blifva hvifande till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag. Jag inser ej hvarföre man skall betaga Sveriges Konungar tillfälle att visa samma högsinthet, soin Konung Gustaf lil ådagalade genom utfärdandet af 1777 års bref. Uuder min korta embetsmannabana har jag samlat skäl lill det utlåt, jag nu afgifvit, och skulle citera dem, ifall jag icke fruktade att dermed tiolia R. o. Ad. Manget missförstånd kan undvikas derigenom att den anda, som regerar i 1777 års bref, äfven blir gällande i grundlagen. Gr. Frölich, David: Här är icke fråga 0111 tolkning af ett ord, utan huruvida lagen skall äga lika tillämpning uti tvänne med hvarandra nära beslägtade fall, eller huruvida förhållandet i afseende på åtalets fullföljd skall vara lika, då brottet är af beskaffenhet att åtalet sker efter Tryckfr.lagen, som då det sker efter allmän lag, eller med andra ord, 0111 förbrytelsen sker i tryck såsom då den sker i skrift eller tal. Ingen lärer väl kunna neka, att ett nära sammanhang i grunden måste äga rum emellan så beskaffade förbrytelser. Då likväl, på sätt Frih. Boye nämnt, en tvekan oip det rälla i detta fall af så märkvärdig art uppstått, så lärer det vara nödigt att på ett eller annat sätt undanrödja den.
Ni har aldrig varit en af de utstötta, som, sargad af sin egen längtan, upprifven, utan medel i sina händer, står utanför den verld, dit han känner sig höra – står der öfvergifven, i stånd att fylla tystnaden med det vilda, ödsliga tjutet af en svulten varg. Åh, fru Marianne, sådant tär på lifskraften, och ingen vet hvad det släta, tillfredsstälda ansigtet kostar en sådan menniska! – Men det var icke blott den yttre lyxen jag törstade efter, det var äfven den inre: bildningen, smaken, snillet, – allt det som höjer personligheten öfver mängden. Jag blickade upp till konstnärer, vetenskapsmän, författare, jag dyrkade dem som gudar, men icke med stilla resignation, nej med det mest vanvettiga begär att lyfta mig upp till dem. Genom hvad? Det hade jag icke klart för mig. Ingenting annat än att jag icke ville vara en af mängden, som står nedanför och gapar. Mig fattades koncentration. Jag hade anlag för allt, men mina krafter voro spridda åt alla håll. Jag hade icke godt hufvud, tro aldrig det, men jag var alltid framstående bland kamraterna, ty jag drack boklärdom med hejdlös begärlighet, hvad helst man gaf mig i handen, blott det stälde mig framom de andra, och det var ju genom denna trolldryck jag skulle nå allt hvad jag ville. Jag var tjuguett år och stod i begrepp att ta min kandidatexamen. Så träffade jag henne. Alla menniskor talade om arfvet. Historien om det lopp genom alla tidningar. Man undrade hur hon skulle bära denna oerhörda tur. Två alldeles oväntade dödsfall hade gjort henne till ensam arftagerska efter en halffånig gammal slägting, som lefvat så länge att man ansåg honom odödlig. Han hade aldrig varit myndig, aldrig kunnat förstöra något, aldrig göra något testamente. Hon skulle ha alltihop. Hvilken underlig ödets nyck att hon skulle bli rik! Hon tycktes af naturen enkomt vara skapad att med jemnmod bära fattigdom och försakelser. Jag har aldrig sett någonting så anspråkslöst och stilla. Ända från sitt sjuttonde år hade hon kastats omkring i främmande familjer som guvernant. Och så tänka sig henne med ens som egarinna af en stor förmögenhet!