Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vägrar någon svära krigsmannaeden döms han till två varvs gatulopp i fredstid och fem varv i krigstid. De som med hedrande bevis fått avsked vid 50 års ålder slipper att betala mantalspengar. När mannen går i fält får hustrun och barnen halva brödkornet, även hela inkvartering om han kommenderas ifrån sin tjänstgöringsort. Bär någon hugg och slag på officer eller Vår ämbetsman när han är stadd i värvningsärenden miste han livet. Skulle han dräpa någon miste han först högra handen. För försmädliga ord bötar han. Tvingar en värvare någon med våld bötar han 16 skillingar och får fängelse på fästning ett år. Kan han inte betala böterna förlängs fängelsetiden med 4 månader. Är han officer eller underofficer har han förverkat tjänsten. Värvare får inte ge någon lös eller byta någon. Officer blir degraderad under tre månader, manskap straffas med tre varv gatulopp. Värvning för utländsk tjänst får inte ske, utan behörigt tillstånd. Infinner inte värvad sig hämtas han. Värvningstvister skall skyndsamt undersökas. Är någon missnöjd med utslaget av ett tvistemål, överklagar han till Vår krigsexpedition, som finns i de flesta länen, inom 45 dagar. Böter delas mellan angivaren och krigskassan. I Pommern gäller särskilda bestämmelser vad gäller värvning och tvister. Denna stadga skall varje värvare ha och den skall uppläsas från predikstolarna den första söndagen i augusti och för värvade trupper vid parader. Detta gäller till den första juli. Stockholms slott den 7 april 1802 GUSTAF ADOLPH Formulär för Värvningsbevis, Regementskapitulation och Karlens avskedsbevis. Kungörelse angående accis för tobaksstjälkar, som i riket införas; Stockholm den 7 maj 1802 Tullavgift skall betalas även för tobaksstjälkar med 1 runstycke per skålpund. Stockholm den 7 maj 1802. J LILIENCRANTS Kungörelse angående den tid som hädanefter bör iakttagas i avseende på besvärs anförande i skjutsnings frågor; Stockholm den 13 maj 1802 Besvär över Befallningshavarens utslag i skjutsningsfrågor skall anmälas till Kammarkollegium inom 60 dagar i Sverige och 90 dagar i Finland. Stockholm den 13 maj 1802.
Uti ransakningshäktet^ är icke fiåga om att åstadkomma förbättring hos de personer, som der qvarhållas, utan hufvud utsigten med cellerna der är alt afhålla fångarna från gemenskap med andra brottslingar, då de antingen sjelfve blifva förhärdade eller inplanta sin brottslighet på dem, med hvilka de komma i beröring. Hvad åter beträffar den sista frågan eller inrättandet af ett straff-fängelse elter Pensylvanska metoden, så anser jag verkligen, att en anmärka, i detta afseende kan komma i fråga och bör göras. Jag tror lör min del, att då det endast är fråga om ett försök med straff-fängelse, bör detta icke vara tilltaget i så stor scala, som här är föreslaget, nemi. för 3 ä 4°° personer. Jag skulle tro, att ett försök i denna väg kunde göras med ett fängelse för 100 personer, och således med besparande af |:d<lar af kostnaden. Men jag kan icke neka till att för min enskilda del hyser jag tvifvel om, all några försök alls kunna göras med ett strafffängelse efler Pensylvanska systemet, förr än en förändring i vår nuvar. lag ägt rum. Jag kan icke för mig göra redigt hvilka slags fingar för närvar, skola kunna dömmas till stralfs undergående i ett fängelse efter nämnda systéme; ty jag kan icke tro, attén person, som dömmes till lifstidslängelse , skall kunna, i stallet för att undergå sitt stralf å fästning, insättas i ett fängelse efter Pensylvanska systemet. Likaså litet kan jag föreställa mig, alt en person, som är dömd till fästningsfängelse på t. ex. 10 år, skulle kunna der insättas, då icke lagen dertill ger ringaste anledning. Det skulle vara den största orättvisa, om den ene, som dömdes lill to års eller lifstidsfängelse, insattes i ett fängelse efter Pensylvanska systemet, och den andre, som dömdes till samma stralf, fick undergå deli ett vanligt fängelse; ty den som gjort sig reda för skilnaden emellan dessa olika fängelser finner, alt bestraffningen är af hell och hållet olika beskaffenhet och vida strängare efter del Pensylvanska systemet än efter nuvar. metod.
Å hvarje lagtima riksdag skola Fyralioåtta medlemmar af Riksförsamlingen, nemligen inom hvardera kammaren Tjugufyra, genom sluten omröstning utväljas till en nämnd, som, i den ordning 84 § Regeringsformen stadgar, eger att döma, huruvida Högsta domstolens samtlige ledamöter gjort sig förtjente att i deras vigtiga kall bibehållas, eller om vissa af dem, utan bevisligen begångna fel eller brott, hvarom Regeringsformens 83 § handlar, likväl kunde anses böra från utöfningen af Konungens domsrätt skiljas. § 71. Till tryckfrihetens vård skall Riksförsamlingen, å hvarje lagtima riksdag, förordna Sex för kunskaper och lärdom kände män, jemte justitie-ombudsmannen, som bland dem förer ordet. Desse koinmitterade, af hvilka Två utom justitie-ombudsmannen skola vara lagfarne, väljas medelst omröstning genom Tjugufyra valmän, af hvilka hvardera kammaren inom sig utser Tolf. 60 KonstitutionsUtskottets Memorial, M 7. Afgår mellan riksdagarne någon bland kommitterade, välja de öfrige till det lediga rummet en behörig man. § 72. Riksförsamlingen väljer, å hvarje lagtima riksdag, sina fullmäktige i rikets bank, lill ett antal af Sju, genom Fyratioåtta valmän, af hvilka hvardera kammaren inom sig utser Tjugufyra. Dessa fullmäktige åligger att, jemlikt serskildt reglemente, förvalta Bankens medel och tillhörigheter. Valet till Bankofullmäktige sker medelst slutna sedlar sålunda, att först utses den, som bland fullmäktige skall blifva ordförande, och sedan de öfrige Sex; tillkommande fullmäktige att sjelfve bland sig välja en vice ordförande, alt föra ordet, när hinder för ordföranden inträffar; egande ordföranden afgörande röst, derest i frågor, som hos fullmäktige komma under omröstning, rösterna för tvenne skiljaktiga meningar utfalla lika. § 73.
s 2°4 — 210, Lif. af Prestestånd et, IX s 8o5, af BorgareStåndet, IX s 83o, af Adeln, IX s 851. Ytterligare Utlåtande, IV 5. s 806, bif. af BondeStandet, IX 3. s 110. Uppbörd, om skuld lill Kronan för; LagUtskottets Betänkande, VII 3. 1. s 34 — 36, bif. af BorgareStåndet, IX 3. s i3, af BondeStandet, IX 3. Underd. Uppbörden, om aflöning för dem som med, i Städerna hafva befattning; Motion, remitt. tili Statsoch Bcviiln. Utskotten, II s 1227. Statsoch Bcviiln. Utskottens Betänkande, IV 3. s 162—166, bif. af PresteStåndet, IX s 58o, af BondeStandet, IX s 595, af Adeln, IX s 596, återrem. af BorgareStåndet, IX s 607. Ytterligare Utlåtande, IV 5. s 262, bif, af BorgareStåndet, IX s 1147* Uppbördsmän, om förändrade straffbestämmelser för, och för förskingring af allmänna medel. LagUtskottcts Betänkande, VII 2. s 1290—.i3o2,bif. af Adeln, IX s 1216, återrem. af PresteStåndet, IX s 1220, af BorgareStåndet, IX s i23/{- Ytterligare Utlåtande, VII 3. 2. s 1— lagdt tili Ilandlingarnc af PresteStåndet, 3i3 IX 3. s 123, af BondeSlåndét, IX 3. s i38, af Adeln, IX 3. s i5o, af BorgareStåndet, IX 3. UppbördsSkrifvare, om aflöning för i Norra Orterna; Motion, remitt. till StatsUtskottet, II s 1223.
Invexling i landsorterna af för slitna banko-sedlar. Transp. B:ko ll:dr 100: 100: 235,330: 24. 8. samt sedlar å 3 och 2 K:dr på enkla blad 500: 600: 700- hvarefter denna inom linien förda skuld vid 1857 års slut utgjorde B:ko B.dr 234,630: 24. 8. § 33. Förskott till invexling af förslitna småsedlar äro under år 1857 från Banken reqvirerade af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Skaraborgs, Kronobergs, Jönköpings, Westmanlands, Södermanlands, Elfsborgs, Stora Kopparbergs, Orebro, Wermlands, Gefleborgs, Hallands och Norrbottens Län, till ett sammanräknadt belopp af 149,500 Kalr Banko, hvaraf den 31 December 1857 utestodo: i Kronobergs Län 5,000: Jönköpings 2,500: Westmanlands 2,500: Södermanlands 1,000: Elfsborgs 3,000: „ örebro 5,000: „ Wermlands 3,000 „ Gefleborgs 4,500 „ Hallands 3,000 „ Norrbottens 3,000 Summa B:ko Ti: dr 32,500 Dessutom äro under samma tid till invexling af förslitna småsedlar anordnade: till Låne-Kontoret i Götheborg B:ko 11: dr 120,000 „ d:o i Malmö „ „ 170,000 „ d:o i Wisby „ „ 5,000 hvaraf vid årets slut utestodo: hos Låne-Kontoret i Götheborg B:ko B:dr 20,000 „ d:o i Malmö „ „ 5,500 11 d:o i Wisby „ „ 2,000: Sammanräknade beloppet af de i berörda ändamål från Banken utgifna förskott uppgår således till 444,500 II:dr och summan af de utestående till 60,000 11:dr B:ko.
Du har alltså redan hört dina systrars som smickrade mig med, att den var så litet i ögonen anförtro mig, hvad du hade att uträtta hvartill du ansåg dig behöfva mask! LEONORA Du undviker att svara mig. Du vill alltså icke (går närmare honom, litet dröjande, med nedslagna ögon). Har Emilie sagt något... något, som HANS. af dig af ingen annan. Jag tystade munnen på Emilie. Jag vill veta det 110 LEONORA (nära honom. Lägger bedjande bägge händerna på hans bröst). Du skall få veta det. Men det är svårt att säga, Hans... så förödmjukande... Jag är rädd, att du rakt inte kan förstå att man kan inlåta sig på något så oförsiktigt, så ... nästan fantastiskt... Jag försäkrar dig, att när jag tog det första steget, så var det egentligen bara på trots... Jag anade icke följderna, jag beräknade inte, att jag kunde bli till den mig tillbaka, förstår du. Det var omöjligt. Nu vill än går, skall få veta det ännu i afton. HANS. grad invecklad. Och sedan har jag inte kunnat draga jag inte säga mer, men jag lofvar dig, att du, hur det Jag vill veta det nu. LEONORA. det egentligen blir nödvändigt att säga det. HANS (spändt). Nej. (Lättare.) Jag vill åtminstone först se, om Nödvändigt LEONORA (utan att se på honom). vändigt. Å, jag försäkrar dig, min egen vän tusen gånger har jag varit på vippen att säga dig det alltsammans. Och det var inte bara, för det jag visste, Ja. (Melankoliskt.) Och det blir visst tyvärr nöd att du skulle bli rasande på mig, som jag lät bli. Jag gjort din ställning allt för skef. Jag förstod, att du insåg, att jag genom att tillstå saken i otid skulle ha måste hållas utanför, så länge ännu ingenting var af 111 gjordt, och att jag så länge måste dragas med det ensam. (Suckande.) Å, ibland har jag önskat, att du dig det. kunde gissa det alltsammans, utan att jag behöfde säga HANS. bitter orätt, efter som du icke ens kan förmå dig att öppet tillstå den.
Det vet jag ännu icke. Vexlarne arftagaren sjelf får öppna, men efter hvad som påstods i Holland, skulle Styfvenson varit millionär. FRU VON HAGEN (för sig). Ah, hvilken lycka! SEXTONDE SCENEN. JOHAN (ifrån fonden). DE FÖRRE. är ett bref till Herr Doktorn. viker upp papperet och läser). LIONEL. Hvem ? sällen följer henne. vill hon? EBERHARD. JOHAN (lemnar Eberhard en hopviken papperslapp). Här Ett sjukbud troligen. (Stiger upp, JOHAN (sakta till Lionel). Hon är här. JOHAN. Flickungen vet jag, hon är derute, geLIONEL. Är det möjligt! men hvarföre? hvad 27 FRU VON HAGEN (till Eberhard). Det var väl inEBERHARD. Ack, ers nåd, de varma mennisko gen ledsam underrättelse, herr Doktor? älskande ord ni nyss yttrade ger mig mod att framkomma med en bön, som jag annars aldrig skulle vågat. FRU VON HAGEN. Tala, bästa Doktor! bistånd, hon behöfver en beskyddare, en vän; ack, min Fru, om jag vågade bedja er åtaga er henne, att skänka henne ert deltagande, er omvårdnad, EBERHARD. En ung värnlös flicka anropar mitt att gifva henne en plats i ert hus! min begäran är djerf, jag vet det, men jag kan på min heder försäkra er att hon icke är ovärdig ert beskydd. ke hur mycket det fägnar mig att kunna tjena er. Hvar är det goda barnet? JOHAN. Hon väntar derute. FRU VON HAGEN. Min bästa Doktor, ni vet ic (Johan går). FRU VON HAGEN. Låt henne genast komma in! EBERHARD (kysser Fru von Hagens hand). Jag kan icke tacka er nog. himmelen sjelf oss att vara barmhertiga. FRU VON HAGEN. Ack, herr Doktor, lär icke SJUTTONDE SCENEN. MATHILDA. FREDRIKSSON (ifrån fonden). DE FÖRRE. LIONEL (för sig). Det är hon.
Alla dessa rättigheter vore, i deras närvarande skick, så rolfästade och grundade i vår samhällsinrättning, att en rubbning deraf icke utan svåra följder kunde vidtagas, hvadan den största varsamhet och omtanka vid förändringen vore nödvändigi Onekligen utgjorde de nu lill upphäfvande föreslagne lagbestämmelserne de vigtigaste mömenteR i vår Civil-Lagstiftning och deras förkastande fordrade just derföre, mer äu de öfriga delarne i Civil-Lagen, ett moget öfvervägande, ett på de noggrannaste forskningar grundadt omdöme, huruvida någon förändring är af tidsandan och förhållandena inom den samhällsclass, hvilken de närmast röra, verkligen påkallad, jemte säkra rön, huruvida de nya stadganden, man hade alt sälta i stället, medföra den rättelse och förbättring, som dermed åsjdtades. Innan detta vore gifvet, och förrän den länge förberedda allmänna lagrevisionen komme att af Rikets Ständer företagas, troddes all åtgärd till den begärda partiela lagförändi ingen böra förblifva hvilande. Vi hade hittills icke den bästa erfarenhet af d« splittrade förändringar 1734 års Lag fått undergå. Ännu flere nya tillsatser borde sorgfälligt undvikas. Testaments-rälten, som måhända kunde tåla någon utvidgning, afhjelpte tills vidare tillräckligen den öfyer klagade ojemnheten i arfsrätten; af Johan Wiklund från Wesler-Norrlands
Gifven Stockholms Slott den 2J Juni 1815.. Pvemitterades till Lagutskottet. Till afgörande företogs Allmänna Be-, svärsoch OeconomieUtskottets, den 28 Joni på Bordet lagda,. Betänkande i anledning af ej mindre Kongl.. Majrts Nådiga Skrif-, velse till Riksens Ständer, af den 11 sist-. Den, 2 Juli. e. m. 57 Kuné April, angående Saltpelernäringens tillstånd i Riket, än de, rörande detta ämne, från RiksStånden till Utskottet remitterade Memorial. Friherre Steel von FlolhPein, Corfitz Ludvif; '• Sorn Riksdagstiden ärkot ty detta‘ärend. e jemväl blott ett önsirningsmal, så vore det utan ändamål, att dervid gora anmärkningar, sorn kunde verka äterremiss; jag viii, derföre blott nämna , att ehuru det icke kan misskännas, att Utskottet haft den bästa vilja att föreskrifva en ordning, sorn skulle hindra, alla arbi.fraira och egennyttiga afsigter vid Saltpeter-leverencerna, har dock Utskottet: icke haft tillräcklig kännedom i detta ämne, hvarigenom *■ r»- . • " y' O dess goda afsigt också kommer att förfelas, äfven sorn de af vederbörande SallpeterSjuderi-Styresmän till Herrar Committerade inlemnade rapporter om närvarande tillstånd af Sal t peters juderiet, derest de alla äro af lika beskaflenhet med den ifrån Christianstads Lån , eller rättare sagdt, från Göinge Häraderna derstädes, snarare föra bakom ljuset än upplysa; ty den är icke enlig med rätta förhållandet.
Derföre ju mera dessa våra landsmän tillerkändes enahada förvärfnings-rältigheter, sorn andra Svenska medborgare, ju märkligare tror jag lör visst, att deras industriella förmåga och idoghet skulle gagnande verka inom alla rigtningar till det gemensamma fosterlandets välstånd och förkofran. Jag kan icke bättre uttrycka denna min fullkomliga öfvertygelse, än genom att härvid laga mig friheten citera slutet af nämnde llr Dokfor Wetterbergs förut åberopade yttrande: ”1 socialt hänseende åter lärer ingen kunna bestrida: att det ”inom samhället icke finnes något farligare ondt än då man till”skapar en stat i Staten; ett intresse, som är skiljdt frän det hela. ”Vi inse också derföre nödvändigheten af att inom vårt kristna samhälle, förlika intressena, jemna både fördelar och bördor, så att ”folket, så mycket möjligt är, sammangjutes till ett helt, till gemensamma arbetare till ett gemensamt intresse, som ytterst är samhällets bestånd. Det är ju derföre, just för att tillvägabringa en ”sådan enhet, vi anse en Regering nödvändig, som i sin hand kon”centrerar hela folkets moraliska och öfverskottet af dess materiella ”kraft? skulle vi då, äfven om våra religiösa fördomar påbjöde det, ”tillskapa en klass af menniskor, som vi genom inskränkningar och ”restriktioner af alla slag gjorde fremmande för vårt bestånd och ”fiendtlig mot vära lagar”. ”Vi inse, om vi vilja det, att vi genom våra förnekelser gjort ”allt hvad vi kunnat, för att af Judarne skapa flender till icke blott ”vår religion utan äfven lill vårt samhällstillstånd; och att de ej äro ”det, är deras, men icke vår förtjenst”. ”De fel man förebrår dem, denna industri, som förargar oss, ”denna sammanslutning som utestänger oss, denna envishet i sin ”tro, som de sätta mot vår, allt detta liärflyter ju endast från deras ”afskiljande. Emedlertid äro de fleste Judar i Sverige verklige ”Svenskar, födde i vårt land, ofta fostrade i våra skolor, bildade ”vid våra Akademier och i sammanlefnaden icke allenast täkla, utan ”ofta värderade.
Vid sängfötterna knäböjde Hebla och Sigrid. Ett par dagar hade förflutit. Ännu hade ej Karin förmått lemna sängen. Fru Ebba satt nu invid fönstret och Sigrid vid sängen. Då hördes någon komma åkande. Några häftiga ord vexlades i förstugan, dörren slogs hastigt opp, och in störtade den unge Peder Banér. Han hastade fram till fru Ebba, som stigit opp vid bullret, kastade sig ned för henne och omfattade hennes knän under vilda, orediga utrop. Hebla sprang fram, lade sin hand på hans arm och, utan att ens veta hvad hon sade, yttrade hon helt lågt: "Weli, ännu är solen icke död!" Peder reste sig hastigt, såg ett ögonblick på Hebla, och tårarna brusto ur gossens ögon; han gömde dem med sina händer, men snart reste han åter opp hufvudet och sade: "Hebla, Hebla, visste du dock huru förfärliga dagar jag upplefvat." Hebla teg och tryckte blott stilla hans hand. "Huru se vi dig nu här?" frågade fru Ebba. "Jag skall till Djursholm, mor ville, jag måste derföre, fast det var så rysligt att lemna henne. Hon kommer efter snart ock. Herr Axel tog mig med sig. Han skall till Stockholm, men tog denna väg för en angelägenhets skull. Jag bad honom så, när vi foro här förbi, så att han lät mig komma hit. Han väntar sjelf här i grannskapet. De ville ej släppa in mig, jag trängde mig in nästan med våld, jag måste se er." Sedan det första våldsamma utbrottet vid återseendet nu något stillats, talade Peder med mera lugn om sin faders, riksrådet Gustaf Banérs, och de andra riksrådens olyckliga slut. Äfven en trösterik nyhet visste han att meddela, att flere af de dömda fått nåd på afrättsplatsen, och Hebla med ungdomens lätthet att emottaga nya intryck, var nära att jubla högt, när hon hörde att Stålarm nu för tredje gången blifvit benådad, ehuru han redan stigit på den röda matta der slaget skulle drabba. Åter började Peder tala om sin far. Han omtalade ock beskref noga, kvad denne gjort och talat under de sednaste dagarna af sin lefnad och i sin dödsstund.
Andra ha slagit sig ned som handlande, läkare, advokater, handtvärkare o.s.v. Och alla tyckas trifvas väl ihop med de röde, likasom de i allmänhet synas stå sig rätt bra. Dit ämnade vi oss, öfversten för att med de några hundra dollars han hade köpa några hästar sådana äro billiga där nere, men vanligen är det bäst att icke alltför noga forska efter deras hemort och jag för det jag för tillfället icke hade någonting bättre att göra. Öfverste Beckridge behöfde ju någon för att hjälpa sig att föra hästarna till Chicago, och för mig var det en ny del af det vida landet att lära känna. Dessutom är sommarluften där ute på slätterna mera upplifvande ren än någon annan luft åtminstone jag andats, hästen jag fått låna så god att det var ett nöje att rida den öfver den präktiga terräng prärin erbjuder, och slutligen bekymren för morgondagen inskränkta till det minsta möjliga. Bärgen hade vi till sist lämnat bakom oss. Större delen af den tredje dagen hade vi ridit öfver slättmark, så att bärgen, då solen begynte luta nedåt mot synranden, smultit ihop till en enda blåviolett massa. Vi redo helt långsamt, för att låta hästarna svalna en smula innan solen gick ned och vi afbröto färden för natten. Den ämnade vi tillbringa ute, vid någon bäck, där vi kunde vattna våra riddjur. En mil eller så längre fram syntes en rad af buskar och enstaka träd, som säkert växte längs något vattendrag. Men innan vi hunno dit hörde vi bakom oss ett långt utdraget "halloohoh!" och då vi vände oss om sågo vi en ensam ryttare i rask takt närma sig. Vi stannade för att låta honom hinna upp oss så pass höflig är man alltid ute på prärin och sågo då han kom närmare att det var en helt ung man i den vanliga dräkten ute i västern, ridande en broncho, som också var af det vanliga slaget: stort ingenting att se på, men vanligen i stånd till otroligt ihållande ansträngningar. Glad att få sällskap! sade han frankt, då han höll in sin häst. Jag har ridit ensam hela dagen och det blir långtrådigt om jag får så fortsätter jag med er så långt vi ha samma väg. Vi hade ingendera något emot det, sedan vi tagit honom i något närmare betraktande.
En oländig mark, genombruten af kärr och moras, uppställer svårigheter för den Bevärings-skyldige, att komma fram till möteseller Éxercice-platserne, hvilka äro så aflägsna, att han beiiöfver flera veckors tid för framoch åter-marchen, hvarigenom honom tillskyndas förluster, som han sedermera på längre tid förgäfves skall söka ersätta, och hvilka ytterligare ökas deraf, att han under exercice-tiden måste afbryta sitt arbete, som, i anseende till eli - ic Bil. t. Bes v. odi Octon. Utsk. Bcl.-sle. JV.-o S. matet, endast på samma tid kail verkställas. Nya skyldigheter och skatter, ålagde dessa Socknar, skola, utan någon reel vinst för det allmänna, endast verka dertill, att inflyttningarna upphöra, hvilka emedlertid hufvudsakligen bidragit till, och ännu vidare, om de fortfara, skola bereda uppkomsten af detta, land, som, i så många afseenden vanlottadt, likväl, rätt och ändamålsenligt behandladt, lofvar i framliden, att för Riket blifva af vigt och nytta. Jag kan derföre för min del icke tillstyrka någon åtgärd, ledande till dessa Socknars betungande med krigstjenst, hvaraf den omedelbara följden skulle blifva, att de, till en början, komme, att i sin förkofran stå alldeles stilla, samt omsider helt och hållet skulle återgå till det intet, hvarutur de redan, på ett så lofvande sätt, sig upprest. Ut supra. Ex Protocollo, C. G. Grip. Betr. och Otioon. Lisk. Bet.clc. N:9 g. n N:o 9. Betänkande, angående yrkad rättighet för Barnmorske-Lärlingar på Gottland, att undervisas och examineras af någon Läkare derstädes.
Vid sådant förhållande anser jag, att Ståndet skulle handla högst inconseqvent, om icke BorgareStts nu ifrågavar. inbjudning blefve på samma sätt sorn de öfriga behandlad; och då BorgareSt. med sin inbjudning afselt att förekomma en votering i förstärkta SlatsUtsk. så måste också denna fråga först afgöra:, innan voteringen kan äga rum. I annat fall blefve det ju att handla bakfram, om man försl voterade inom förstärkta och sedan yttrade sig öfver den inbjudning, som sk rille förekomma samma votering. En ledamot har hemställt, huruvida det skulle kunna stå ett Stånd öppet, att genom vägran af svar på en inbjudning belt och hållet förekomma votering i förstärkt StatsUtsk. Jag tror icke alt något sådant står i ett Stånds makt; ty i händelse ett RiksSt. skulle förklara, alt det icke ville yttra sig jakande eller nekande öfver en till detsamma ställd inbjudning, så måste det likväl vara det Stånds rättighet, som aflåtit inbjudningen, att densamma återkalla; och så länge icke BorgareSt. återkallat den omtalade inbjudningen, anser jag att förstärkta Sta!sUtsk:s ordförande icke bort företaga de frågor, hvar om inbjudningen handlade, till afgörande inom Utskottet. 1 afseende på den behandling, som frågan nu bör löna, förenar jag mig helt och hållet med Frih. Boye och anhåller att vi måtte undfå propos. på att lägga förstärkta StatsUtskrs anmälan till handlingarna, och besluta företagandet af BorgareStts inbjudning såsom första målet uti nästkommande plenum. Gr. Horn: Jag ber om ursägt för det jag ännu en gång besvärar R. o. Ad. med ett yttrande; men jag finner ettsärdeles misstag vara begånget af den sista värda talaien. Lika med flera andra talare har Hr Cederschjöld trott alt BorgareSlls inbjudning rörde sak; men det gör den alldeles icke. Det har ingalunda varit BorgareSt:s mening att genom inbjudningen förhindra en votering inom förstärkta 25 H. 55 434 Den ag M a j f. m. StatsUlsk., ulan BorgareSt. säger uttryckligen uti sitt prohutdr.