Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Deraf följer likväl icke, att allt slags omedelbar verkställighet eller förvaltning bör åligga Magistraten; men öfverinseendet öfver all sådan, äfven då den af andra särskilda styrelser eller personer ombesörjes, måste dock ligga i Magistratens band. En så beskaffad centralisation kan ej annat, än antagas vara för kommunen nyttig. Mångfalden af förvaltningsärenden al olika slag har nästan öfverallt i städerna, åtminstone i dem af någon betydenhet, gjort särskilda styrelser för olika ändamål nödiga, olika i olika städer. Dessa inrättningar hafva ej kunnat i detta förslag göras till föremål för några andra bestämningar, än att Magistraten öfver deras förvaltning eger utöfva inseende. Det mäste få ankomma på kommunerna sjelfva att, om detta underdåniga förslag vunne kraften af lag, på deri nya väg för utöfvande af sin beslutanderätt, som derigenom blefvc dem beredd, föreslå, pröfva och vidtaga de förändringar i fråga om organ och form för förvaltningen af sina angelägenheter, som de, under iakttagande af nämnda förbehåll, finna nödiga. Skulle i sådant afseende reglementen eller andra, särskildt för staden gällande, stadgar, stadfästade af Kongl. Majit, förekomma, kan ändringen vinnas i samma ordning som stadfästelse!), men första steget dertill mäste aillid tillhöra kommunen. XLIV lill de ärenden, som dels genom allmänna Förordningar, dels genom särskilda stadgar för i allmänhet hvarje stad för sig äro reglerade, höra frågorna om burskapsrätteus utdelning, ett ämne, hvarom de närmare bestämmelserna sedan långt tillbaka ansetts uteslutande vara löremål för den allmänna lagstiftningen, vidare byggnadsoch brandväsendet, skoloch fattigvården, sundhots-, ordningsoch säkerhetspolisen, hushållningen med stadens jord, uppbördsväsendet i afseende å kommunalutskylder, förvaltningen af stadens medel, med mera. En del af dessa angelägenheter tillhöra Magistratens handläggning; åtskilliga andra handhalvas af särskilda styrelser, allt enligt derom gifna, för olika kommuner i Hero afseenden olika föreskrifter. Uti vederbörandes sålunda bestämda funktioner gör detta förslag ingen ändring; de bekräftas tvertom i 60 och 67 §§ tili dess, att de förändringar, sorn kunde finnas nödiga, i vederbörlig ordning blifvit tillvägabragta.
SD?fl;:tS SFåbiga 23ref ben 13 Slttgufii 1835, af 3iiFSgäIbS;©ontoiret begagnats emot 3 proccnfé ränta „ 81,507:40, — b) @tt för 3iifSgälbS;©ontoirctS' ©genbom uti ©tocfbolmS ©tabS 23ranbförfäfringS Dcb bå ifrån ben räntebäranbe ©apital 2. afräfnaS bela förenämnba minfFningSsbelopp . „ 2,592,132:40.— Fommcr fålcbeS 3tiFSgälbS Scb få 3tcöifo SJtajit, genom Ståbig ©Frifroelfe ben 2 9J?arS 1838, gifroit öjcrrar gullmäftige tiflfänna, bet Äongl. 3Jtaj:t, efter inbeintanbet af bela ©tatS;3tåbetS tanfar, funnit ottnbgängligen nöbigt, att, för bejfribanbet af fofinaber för utom; orbcntliga åtgärber till 3tifetS förfmar, lyfta bela ben uppå bet få Fatlabe SRinbre ©rebittoet för fåbant änbamål beftämba fumma af 500,000 3tbr, bafipa beraf, uppå Äongl. ©tatS De f.f. ©tlfroev: lpnrref!ao^®tt: ivaUfia 95ebm ctionMorbriro flatna. transport S«br 355,000: Scb äro iemroät eif be å ifrågaroaranbe
(Sfter l:fta 3lrt » 2:bra bito » 3:bje bita @iintma (Summa. SSettnffning. (23) S£itt^ör äJetelfltungSjgBiotbmngen 1858, jÖfWt&rrtfl fritn Sfcnyetingé-Snngben uti Stf. ©fnb för nr 18 * * 8om betala för gaftigljeter, $abrtfö Stab för år 18 : : 5^föt <6uS, «W V 9Tfnift nf iS SEomter Jpanbet odj Slfgif t a 0$ f .fpanbcl SubtifS SS -ty <6» 3 CO £ (S) 3 m. m. SiBrctfe. å 1 9i:br. å 10 ffi-br i0 öre. å 6 SK:br ä 1 procent •Öl © § TO TO O 3 o ö: rt O ©en ftattflptbis geä namn odj faraftår. c» s CO S3 c SJntedningar för beråfnanbet af SBcroiflning. © o» ty CO s c g »Öl 3 CO o as © öo cy O ?D <3* p E-f 2 S 5'^r0 CÖ 2 o cr*-» to O as 3 to £T 5- © » of JÄ o' O s »s of 53 CÖ* -e ö © 3 5 p *Öi c 3* SS of © SS » ■Ö> o SS Of SS Of © o» TO -ty -ty Co o c» o to 3 CÖ ö1 C CÖ t») C9 ps <5* CÖ ö *~{ CÖ o as o: r-t g 3_ ö 3 of TO OJ o as ö os O) “3 cy -63 TO O TO Oj g 3_ to" Cö 3 © c 2 o Såtjeringäs Äommitteénä anledningar. ®ro§f)anblaren 91. 9t Sebamat uti 9t. 9i. ©irection. — åger t)ufet
Dvifetö fift förfamiaDe ©tänDer foé ^ongl. §Kaj:t i un* eÄro, DerDåntgf>et anf>åUit, att till ©eraö näfta fammanfomft erhålla upp* Ipöning om or faben, Ijroarföre ©täberna ©tocff>olm ocf> ©örneborg vooro från Den få fallaDe ©tcrbfyu&afgifteit befriaDe, emot erläggan* De af S?atlagé*pemtingar; famt efter Det unberfobning f>ärom ägt rum, utan att attlcDning till Denna jftljaftigfyet fumtat utreDaé, f>afme <3Bi funnit jbäligt förflara ittroånarne i ©tocff>olm od) ©ätteborg pligtige, att f>äDanefter till ©tat^QBerfet erlägga ©terbf)ttö*afgift efter etta» fanDa grunD, font Denfantma af lattDet od; öfriga ftäDer utgöreé; fimar* emot QSi attfett Den i näntnDc tmäntic ©täDer dittills? utgåenDe 9ftat* lagö*afgiften böra uppföra, od) ur Dtäfenjfaperne förrinna, fymtlfet beflut ^ongl. ?föaj:t genom ^åDig ©frifmelfe af Den 24 ftfUiDne iattuarii äfwen gillat. §. 14.
Mannen med tilhjelp af de handlingar, hwilka enligt förordningen böra finnas dem tilhanda, ratt sa wäl kunna uplysa i twetydiga frågor, som en Häradsskrifware, hwilken ock icke utan en ökad kostnad kunde äläggas en sadan ökad möda. Grefwe von kosen, ^.xel kontus, anmodade Herr Grefwen och Landtmarskalken at såsom Landshöfding bestyrka omöjligheten af denna förestagna inrättning. f Herr Grefwen och Landtmarskalken förklarade, at han för sin del ansag en sadan föreskrift aldeles omöjlig ar rätt åtlyda. Det enda kunde wara at lata Häradsskrifware» successivt uppehålla sig pa hwart ställe, men da ginge äfwen laxöringen gansta långsamt. — Herr Landtmarskalken gjorde derefter proposition til bifall a Utskottets förslag, hwilken med ja beswarades. Wid samma Moment och fragan om walet af Ledamöter af de stora ^xsrinZs.^omniitteerne pä Landet, erindrade Herr 486 Den 9 Mars. e. m. Herr Ib LM, ?ebr: M han ej infagnägon grund, hwarföre man dertil walde twenne Adelsmän, twenne Präster och twenne Ståndspersoner, De öfrige tre Ledamöterne ffulle wara Bönder. Han ryckte för sin del wara obilligt, at Borgare ifrån detza Lommitteer ffulle uteslutas, och ansäg bast at igxLi-inzs-Män waldes til et lika antal af alla Standen. Grefwe ve la 6arclie. Det wore wltzerligen ingen ting ondt deri, om Borgare waldes til laxermos - Män pä Landet, men man bör akta sig at derom göra en föreskrift som kunde medföra manga olägenheter. I hela Kronobergs
Man sökte att hjelpa alla sjuka, men huru många, föll aldrig någon in att tänka på. Sedan lugn återkommit, har genom anstäld *9 undersökning och uppteckning blifvit utrönt, att de som varit angripne af verklig Kolera och ännu lefva, sammanräknade med dem som aflidit, utgör en Summa af i352. Mäter man antalet af de döde med denna summa, blir morlalilels-föi hållandet här liksom på andra orter i Europa, der sjukdomen med stor intensitet uppstått och sanningen i uppgifterne blifviL följd, ungefär hälften af de af verklig Kolera angripne. De sjukdoms-förebud, som nästan hvar och en under denna lid kände och för hvilka begärdes råd, räknas icke hit. Om åter Summan af de döde jetnföres med Folknumren i Staden, blir förhållandet högst nedslående, nemligen nära Sjeltedelen af befolkningen. Orsakerna härtill igenfinnas i det föregående. Imellan den irpde och 28:de Augusti tycktes sjukdomen vara stationär och hafva uppnatt sin kulminalions-punkt. Efter denna tid aflog så väl dess extensilet som intensitet, och deri blef mer åtkomlig för Läkaren, som nu fick för sig en Organisme, hvilken höll på alt gå under i stället för en, hvilken i första ögonblicket var förstörd. Harliar icke såsom på de fleste ställen, der Kolera-sjukdomen med häftighet framgått, förmärkts hvarken den krassa råhet, som förklarat sjukdomen vara en tillställning af menniskokonst eller Fatalismens blindhet, som förkastar allt Läkare-biträde. På Landsbygden öfvergick icke Sjukdomen till farsot. Blott från sju Soknar af Länets Ett Hundrade Tjugo ålla blefvo sjukdoms och dödsfall af Kolera anmälde. Denria sorgliga Berättelse bör upphöra. Måtte någon anledning att ånyo fortsätta den, aldrig mer återkomma! Men på det något godt må äfven sägas 0111 Koleran, bör tilläggas, alt det synes som hon genom sitt öfvervälde så afväpriat och försvagat andre, vanligen gängse sjukdomar och farsoter, att desse allt sedan icke kommit sig rätt väl före, hvadan hälsotillståndet inom Länet alltsedan varit ovanligt godt.
Jag delar med Herr Cederschjöld den mening lian nu yttrad, men har äfven en annan anmärkning att göra angående examina. När till exempel en rik handlande dog, och sonen icke ägde de för handelns drifvande nödige kunskaper, men väl andre, som han önskade att oafbrutit få odla, och hvartill hans oberoende ställning kunde lemna honom tillfälle, under det husets affairer sköttes af någon person, till hvilken han hade förtroende, så skulle efter denna §. han nödgas upphöra med handelns drifvande, efter som han icke kunde undergå den examen, hvarom här är fråga. Man har ej utan skäl klagat deröfver, att i Sverige handelshus så hastigt upphöra, derigenom, att sönerne sällan fortsätta handeln, då Utrikes det icke är sällsynt, att se en firma fort. sat i 100 å i5o år, under hvilken tids förlopp den vunnit den credit, som gör det möjligt för pen ga Augusti e, m, ett sådant hus. att i större scala drifva en'äfvet$ för Staten i det hela nyttig rörelse. Det synes då icke lämpligt, att genom det nu föreslagna hindret göra det än svårare att sammanhålla de större handelshusen. Herr Harnmarjkjold, Lorenzo'. Då så, mångfalldiga anmärkningar blifvit gjorde i afseende å det otillräckliga försäkrandet oin kunskaper, som en examen gifver uti de theoretiska vettenskaperne, så förefaller det besynnerligt, att man föreslår examena uti de practiska yrkena, der de ännu mindre bevisas. Och hvad ännu mera talar mot billigheten och tjenligheten af detta examens-förslag, är, atti fall det antoges, så skulle en PhilosophiaeMagister blifva stängd ifrån handels-yrket, efter som han med ed förbundit sig, att aldrig mera låta examinera sig^ Friherre Cederftrörn:
IVesterstrand inlemnade, förslag sig stödjer, torde det tillåtas Utskottet alt i korthet angifva hufvudgrunderne för bankens nuvarande, vid i84o1841 årens riksdag antagne, organisation. De banko-verket tillhöriga ärenden skola, enligt banko-reglementets 3o §, besörjas af sju serskilda afdelningar, nemligen: ■i :o En kassa-afdelning, med derunder lydande special-kassor (tills vidare sju, af hvilka fyra expeditionsoch tre växlings-kassor), lill hvilken afdelning allt hänföres, som angår behållningar i ädla metaller, i sedlar och i kopparmynt, äfvensom kontant utgift och kontant inkomst samt myntomvexling; - * Banko-Utskottets Memorial, N:o 54. 2*0 Ett sedelkontor, utöfvande alla göromål, hvilka angå nya sedlars tillverkning samt obrukbara sedlars inlösning oell annullering med all i samband dermed erforderlig redovisning och ar bets-åtgärd; 3;o En depositions-afdelning, dit allt hänföres, sorn tillhörer redovisningen för allmänna verks och inrättningars, bolags och enskildes deponerade penningar; 4‘o En läne-afdelning, som har dels att besörja och redovisa bankens utlåningar, beräkna och uppbära räntorna deraf, bestrida förvaltningskostnader och eljest anbefallda utgifter och utreda, hvad för en eller annan rörelsegren^ vid något tillfälle, förlorats samt för hvardera serskildt och på det hela vunnits hvarje år, och dels att lemna nödiga förlag för diskonlrörelsen, på sätt och i den ordning, som af Rikets Ständer vid hvarje riksdag bestämmes; 5:o Ett läne-kansli, hvilket besörjer lånerörelsen på orörlig pant och längre tider, för hvad som angår lånebandlingars granskning, i och för låns beviljande samt utestående låns bevakning; 6:o
Lucy lemnade sin faders rum med lugna steg; hon var blek och liksom känslolös; med möda kunde hon stiga upp för trappan. Då hon inkom i sin kära gröna kammare, som bevittnat så många hennes tankar och drömmar, och som inneslöt så många minnen för henne, gick hon fram till sin moders säng och nedsjönk der på sina knän. I denna ställning förblef hon en lång stund; ej ett ljud hördes från hennes läppar och hon liknade, der hon låg knäböjande, en marmorstod på en graf. Slutligen steg hon upp; ett förklaradt uttryck hvilade öfver hennes anlete; hon såg upp mot höjden och sade halfhögt: Offret står inför dig, Herre Gud! Låt mig alltid vara lika fast besluten, som nu, att glömma mig sjelf! Hon gick derpå till sitt skrifbord, framtog ur en låda ett hvitt blad samt en penna, och sade: Med denna min moders penna, skall jag skicka min sista helsning till honom, den enda menniska, jag efter min mors död har älskat. Det är den sista stunden jag ännu kan tillåta mig att tänka på honom, och nu kan jag säga honom, att jag förstår hvad pligt är. Det är min sista gärd åt lifvet, innan jag träder fram till offeraltaret. Hennes penna ilade nu öfver pappret, hastigt, lätt; hon stannade ej ett ögonblick innan hon tecknat sitt namn under helsningen. O, sade hon, må detta vara den sista gången jag nedskrifver det namn, jag ännu bär, men hvilket jag snart skall utbyta emot ett annat afskydt. Dock ... jag eger ej mera qvar ens rättigheten att uttala mig så. Offret får icke knota. Nu är jag bruten, nu är min stolthet tillintetgjord. O, Gud, hvarföre skänkte du menniskan kraft, då det endast var för att bryta den? Sedan hon ännu engång igenomläst brefvet, förseglade hon det. Detta är det sista fria steg jag uttager, sade hon. O, Gud, hvad det är lätt att tala om uppoffring, men hvad den är svår att fullborda! O, Oskar, fortfor hon, i det hon framtog samma porträtt vi sett henne ega redan i Paris. Oskar, låt mig sluta mitt hjerta till ditt, engång, den första, den sista!
Mrn jag tycker mig finna, att pluruliteten här anser plikten böra utgå, antingen skottningen skett eller icke. Nåväl! det må då så vara. Jag kan blott beklaga de stackare, som skola plikta, fastän de skottat, och kan ej annat än finna sådant obilligt. I händelse nu ifrågavar. motion förklaras icke tillhöra hvad jag anfört, så vill jag dock i anleda, af delta ämne väcka en ny motion, hvarå jag hoppas remiss ej kan vägras, då R. o. Ad. förut icke varit så noga med remisser. Jag inser icke, hvarföre man i denna fråga skall vara så sträng, att icke tillåta återremiss, som möjligtvis kunde vara af nytta, och sålunda vilja helt simpelt bryta af frågan, fastän den är temmeligen klar på min sida, samt utestänga de snöskottningsskyldiga från rättigheten att på grund af en K. förordning vinna rättelse i en lag, som tillkom redan 1784, och hvars ändring eljest kommer att bero af en slump. Jag anhåller, att Utsk:s betänk, måtte återremitteras och skall dervid skriftligen afgifva mina tankar i ämnet, Den i 3 Juni f. m. antingen de anses såsom eu särskild motion eller såsom en motion, tillhörande förevar, ämne; alltnog alt jag vördsamt begär återremiss. Hr Bergenstråle, Claes Gabr.: Jag anser mig böra vördsamt meddela den upplysning, att inom Jönköpings län hafva författningarne röilde snöskottning icke i något fall blifvit så tolkade, som motionären trott eller föregifvit. De äro der ansedda åtminstone tillräckligt tydliga och äfven ändamålsenliga. Jag kan i öfrigt icke förena mig i den åsigten, att de anmärkntr, Hr von Qvanten gjort, hafva något sammanhang med det svar, som det ålegat Utsk. att afgifva, och kan således icke instämma i begäran om återremiss, utan tillstyrker bifall till Utsk:s betänkande. Hr Munck af Rosenschöld, Nils Rudolph: Till ursägt för local-anctoriteterna i Elfsborgs
Hon hade upphört att följa med på bjudningar. Vagnen rymde ej mer än fyra, och det var alltid bråk om, hvem som skulle sitta på kuskbocken. När hon kom fram, och alla skyndade att hälsa på henne före systrarna, genomskådade hon de medlidsamma försöken att öfverbevisa henne om, att hon ej var försummad eller förbisedd — när dansen och leken började, satt hon där i alla fall ensam och glömd. Hennes lif var förödmjukelser och nålstygn i oändlighet, som ingen visste sig gifva, men som hon tyckte sig känna, äfven där det ej var menadt. Så gjorde hon som igelkotten, drog sig tillsamman och sökte skydda sig genom att själf stinga hvar och en, som närmade sig. När det kom främmande, visade hon sig allt mera sällan. Mer än en ansåg henne för en tjänarinna, hvilken man räckte sina ytterkläder eller bad om den ena eller andra tjänsten, och medan huset genljöd af musik, skratt och glam, smög hon sig undan så långt som möjligt för att slippa höra därpå. Ofta tänkte hon på att ge sig af hemifrån — långt bort — men kunde ej. Dessa systrar, som hon hatade — hon kunde ändock ej lefva, utan att se dem, det visste hon. Pastor Berger kom ofta till Öboda, ty majoren var en god husbonde för sina många underhafvande och rådförde sig i mycket med den nitiske prästmannen. Stället var ock så gästfritt, att det föll af sig själft, att människor kommo och gingo dagen igenom. Angenämare värdfolk än på Öboda stod ej att finna, och på intet ställe hade man så roligt eller var så välkommen som där. Majoren var en ovanligt grann karl, välväxt och kraftfull med präktiga ögon samt hår och skägg, i hvilket ännu intet hvitt strå blandat sig. Den som såg honom, undrade snarare på, att han kunde ha en ful dotter, än att han hade två så vackra. Gladlynt, godmodig och ej så litet arrogant, talade han gärna om sina triumfer den tid han var förste kavaljer och arrangör vid festligheter och baler inom hufvudstadens glada värld, och ännu var han mera road af dans än mången ungdom.
St:r skulle pröfva omständigheter och förhållanden medgifva, likväl torde gifva anledning till fjenliga åtgärder, bland hvilka jag, efter meddelandet af adressen, utbeder mig att få anföra dem, jag anser mest angelägna och verkställbara. Adressen lyder sålunda: »Hvarje kyrkans ooh fosterlandets värr kan icke utan bekymmer se, huru med hvarje år antalet af Ordets tjenare inom vår Deli 1 December e. m. 83 Kyrka förminskas och huru derigenom det snart sagdt blir omöjligt, att, såsom sig borde, uprätthålla gudstjenst och själavård inom församlingarne. Detta förhållande är så mycket mera bekymmersamt, som Kyrkan, i anseende till den religiösa oro, som genomgår vår tid, väl behöfver fulltaliga och nitiska tjenare. Orsakeu till denna alltmer tilltagande prestbrist torde böra sökas icke endast i tidsandan och tidsförhållandena, utan äfven till väsendtlig del i rent yttre omständigheter. Såsom en sådan orsak till prestbristen bör i första rummet sättas det lägre, ordinarie presterskapets (komministrarnes och deras vederlikars) ringa löneinkomster. Att dessa i allmänhet äro högst otillräckliga, tro vi vara så allmänt insedt och erkäudt, att vi derföre ej behöfva anföra några bevis. Ett sådant förhållande måste verka afskräckande på de unga män, sorn eljest kunde hafva håg och böjelse att ingå i Kyrkans tjenst Man kan icke undra på, om de vända sin håg från den på försakelse och, nära nog, nöd rika presterliga tjenstelnannabanan och beträda en annan, som bereder dem ekonomiskt oberoende och mera hoppgifvande utsigter för framtiden. Rättvisa och billighet synas fordra, att ifrågavarande ordinarie prestmans löneinkomster bestämmas till minst lika belopp, som de embetsmäns på landet, med hvilka komministrarne äro i samhällsställning och lefnadsvilkor jemföriige, såsom kronofogdars och häradsskrifvares.
Uti 1766 års K. förklaring är brännvins tillhandahållande vid gästgifverierna ansett så litet behöfligt, alt den som så åslundar derifrån är befriad. — Förbudet af brännvinsförsäljning på dessa ställen bör således icke möta några svårigheter; men derigenom skulle det nu inrotade missbruket af dess försäljande till vandrande gesäller, lösdrifvare, skjutsbönder, kringboende allmoges drängar och arbetsfolk, som Lördagsaftnar och helgedagar ofta dit samlas för att supa och utöfva liderligheter, samt till folksamlingar vid stämmor och möten, försvinna, och i följe deraf många källor till fylleri och det sig deraf härledande förderf i betydlig mån uttorka. Att controllera dessa missbruk, utan ett totalt förbud af brännvinsförsäljning är på ifrågavar. ställen icke möjligt. — För att i allmänhet kunna controllera och förekomma otillåten brännvinsförsäljning är äfven högst nödigt att, hvad Fattigvårds-comite'en ock föreslagit, den som super eller köper brännvin, må i saken få vittna; och vet jag ingen, som med mera säkerhet bör kunna afgifva sitt vittnesmål, än den som icke allenast kan vittna hvad han sett, utan dessutom hvad han känt uti sin mun, strupe och mage. De olyckliga följderna af brännvinets missbruk, så i moraliskt som ekonomiskt afseende, inses af allasjelfva drinkaren icke undantagen. Lyckligtvis har öfver hela Riket vaknat ^n allmän anda att motverka detta onda. Representationens skyldighet är att med kraftiga åtgärder understödja denna anda; och att omfatta hvarje medel, som i mer eller mindre mån dertill bidrager, är en helig pligt för hvarje vän af fosterlandet. I följd häx-af får jag äran föreslå: alt all försäljning eller utdelning af brännvin, arrak, conjak, rom eller andra dylika spirituösa drycker på gäst - Den 7 Mars f. ra. gifvaregärdarna icke måtte tillåtas, oell att de, som vid tillfallet köpa eller supa dessa drycker, må i saken få vittna. Dessa 3 motioner lades på bordet. Frih. Nauckhoff, J o h. Otto, anförde skriftligen:
Skandinavismen är alltså ett fullständigt uttryck för den liberalism, som med alldeles pa-rallel utveckling i Norge och Danmark har haft stor förtjenstom de första stegen till frihet och till försvar tor friheten, men senare med förbittring vändt .sig mot de nya samhällslagren, som under frihetens bruk höjt sig till jemnbördighet. De skandinaviska förhoppningarna sjönko åter till botten, så blefvo många amalgamister, men äfven amalga-mismens krets har blifvit trängre och trängre, lika mycket underkänd på båda sidor om Kölen, och nu är det blott till förtvifladt försvar af de byråkratiska intressena, som regeringen och den radikala högern användt vetot mot den reform, som utstryker alla företrädesrättigheter, men gifver alla partier samma rätt. m Att någonsin kunna vinna majoritet, synes för högern vara en omöjlig tanke; deri ligger det bästa beviset pä att det icke är allmänna konservativa och liberala intressen som stå emot hvarandra, ty så väl i de religiösa intressena, i egendomsförhållandena, i många sociala förhållanden och många gammaldags åsigter fins det de allra bästa element till ett stort konservativt parti, som kanske i långa tider och i många fall skulle blifva den majoritet, med hvilken statsråden skulle vinna samklang. Vill man förstå, huru det nu har kommit till riksrätt, hvarför det liberala partiet var villigt att underhandla, men * också hvarför dessa underhandlingar icke ledde till något, derför att den nuvarande regeringen icke ville gå in på vilkoren, måste man tillse hvad det är, som sedan 1872 stått statsmakterna emellan. Det är icke precis statsrådens tillträde till tinget, men det är sättet huru denna reform skulle införlifvas med vår författning och på samma gång hvad den skulle verka. Högern har en gång för länge sedan, då den var alldeles enväldig i tinget och aldrig tänkte sig något annat förhållande, velat hafva tillträdet genomfördt blott och bart som en reglementsförändring. Sverdrup har på sin tid uppskjutit sakens genomförande, i det han ärligt framhållit dess verkliga betydelse, att dennämligen måste leda derhän, att konungens råd måste stå i öfverensstämmelse med stortingets flertal.