Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Uti en härefter till Sundhets-kollegium ingifven och derifrån till Eders Kongl. Maj:t öfverlemnad skrifvelse bar Landshöfdingen i Gefleborgs län, i egenskap af ordförande i den Direktion, som erhållit nådigt uppdrag att emottaga och förvalta ifrågavarande medel, anmält, att Direktionen för en summa af 1,500 Rdr inköpt en tomt af omkring tre tunnlands vidd för uppförande af ett sjukhem för spetälske, afsedt att inrymma omkring 20 sängar och lör hvilket byggnadskostnaden beräknats att uppgå till 14,762 R:dr 25 öre; samt att Direktionen emellertid låtit inreda ett provisoriskt sjukhem för spetälske sjuke, der dessa för närvarande åtnjuta erforderlig skötsel och vård. Då således, efter det de utgifter, som varit och tills vidare blifva nödvändiga för hushyra, inköp af inventarier samt mathållning och vård åt de sjuke, fråndragits det af staten och landstinget beviljade anslag, tillsammans utgörande 18,000 R:dr, af samma anslag icke torde återstå mera än som till den nya byggnadens uppförande kunde åtgå; hvadan uppstode fråga om hvad för nästa statsregleringsperiod må anses behöfligt för såväl inköp af erforderliga inventarier för det nya sjukhemmet som sjukvården derstädes i öfrigt, har bemälde Landshöfding, som ansett ifrågavarande sjukdom vara af för allvarsam och hotande beskaffenhet att icke föranleda Statens fortfarande mellankomst till skydd för de landsdelar, som deraf ännu ej blifvit hemsökte, anhållit, det måtte nådig framställning hos Rikets Ständer göras derom, att ifrågavarande reservationsanslag, åtminstone till samma belopp som hittills, må äfven under nästa statsreglerings-period varda för ändamålet anvisadt.
Jag har yttrat det offentligen och jag får gifva min värde vän Ur Gripenstedt tillkänna, ifall Den 21 April f. in. han icke förr vetat det, att falskhet icke hor i mitt sinne eller hos dem, som gemensamt med mig voterade för reform. Jag tillåter mig icke säga att Hr Gripensledts grundsatser i representationsfrågan uteslutande äro sämre än mina; inen icke heller tillåter jag mig den utlåtelsen, att de, som icke vilja underskrifva hvad Const.Utsk. nu framlagt och som Hr Gripenstedt godkänner, icke hylla den sak, för hvilken de offentligen tala och ifra. Frih. Boye, Ludv., anförde skriftligen: Närvar, i sista pleno, åhörde jag den förskräckligt uppsvällda tydning, som det behagade Gr. Carl Henr. Anckarsvärd alt gifva åt ett ord, som jag under debattens värma hade nyttjat, då jag klandrade Const.Utsk:s företag, att uti ett betänk., som angick endast representationsförändringen, inblanda och omotiveradt föreslå borttagande af Reg.F:ns i i4 §, innefattande beskydd åt RiksSltns privilegier, hvilka innehålla äfven andra rättigheter, än blott representationsrätten, men hvilka rättigheter skulle med §:n försvinna. För att nu icke genom tystnad gifva sannolikhet åt en så orimlig tydning, nödgas jag ännu upptaga några ögonblick af Ståndets tid. Under erinran om hvarje talares lagliga rätt att sjelf förklara sina ord; och trygg af eget medvetande, att icke hafva tänkt, ännu mindre uttalat någon beskyllning af den svåra art, hvartill Gr. Anckarsvärd vill förvandla mina ord, får jag förklara, att orden ”smyga bort” komma att qvarstå i prot. för min räkning, såsom synonyma med orden ”oförmäikt borttaga,” och beledsagade af min protest emot all tydning derutöfver. Men ifrån ord till sak. Gr. Anckarsvärd uppläste de rader i mern. N:o 68, der borttagandet af §:n antydes; men jag frågar: kunna de väl anses såsom motiver till borttagande äfven af de rättigheter, som icke hafva ringaste sammanhang med representationsfrågan?
Åh, hvad den ungen skrattade åt min sug-djessjonshistoria! Verdandisterna nämnde jag ingenting om; jag tyckte det var för dumt! »Kära du», sa jag till sist, allt för intresserad för att kunna hålla mun längre, »hur har det gått för dig?» »Vi ha båda gjort hvad vi anser vara rätt», kom svaret så sakta så sakta. Hvad jag önskade, att jag inte klumpat sta och frågat! Mådde jag något bättre nu? »Men nu måste tant Lova tala om hvad tant tycker om moster», tillade hon i gladare ton. »Henne tycker man nog inte bara om», sa jag betänksamt. »Nej, inte sannt!» Nu fick jag se ögonen stråla igen. »Henne tycker man nog inte bara om! Och ändå är hon en af herr Villys »gamar», en indignasjonskvinna af renaste vatten.» »Ja, då är det väl renheten som gör’et», sa jag, »ty fröken med spelmarkerna –» Ja, det var fasligt så mycket vi hade att språka om. »Det är sannt», sa Ester efter en stund, »jag mötte herr Villy när jag gick hit, och då sa han, att han skulle komma och hämta oss klockan 12 för ett besök i Birger Jarls basar.» »Det passar sig bra det», sa jag, »jag har just tänkt mig dit och köpa realisasjonsärter en hel vecka, fast det alldrig blifvit något af.» (Det där låter som om jag tänkte köpa ärter en hel vecka, men det är naturligtvis inte meningen!) »Jag tror det är fråga om taflor», smålog Ester, »modärna taflor.» »Det kallar jag praktiskt», sa jag, »att sälja ärter och taflor i hop. Men ska vi gå, så ska vi också ha Krycke med oss. Jag är skyldig honom en ersättning för – hm – hm » »För Gripsholmsfärden?» skrattade Ester, »inte sannt, lilla tant?» Portjärer har en förtjänst: de vet allting. Också dröjde det inte mer än högst en half timme innan Krycke trädde in. Jag önskar att de som såg honom på doktorns middag, skulle ha sett honom nu. Att en och samma människa kan så totalt skifta uppsyn.
Rikets Ständers 12 Stats-Vtslutlets Utlåtande N:o 3SS. beslut binner ej att dertill fattas, mindre af Kongl. Maj:t kungöras o. s. v., och alldeles otänkbart är, att alia kunna begynna att bygga år i835, sådant skulle uppdrifva alldtdes öfver hofvan kostnaden af så väl byggnadsmaterialier sorn arbetslonei ne. På detta vis kommer emedlertid ingen att få tillgodonjuta 5 års eftergift, som dock varit Kongl. Maj:ts Nådiga syftemål, och mången får begagna endast 4> 3, 2, i, ja intet års räntefrihet. Denna omständighet blir för Wenersborgs invånare desto mera menlig, som de visserligen ej väntat sig det svåra vilkoret för detta låns begagnande, att busen måste uppföras af sten eller annan obränbar material, men hvilket, i flere afseenden, dock är oundvikligt, om man skall få hoppas, att framdeles kunna undvika sädane allmänt förstörande eldsvådor. Det mindre vigtiga ändamål, nemligen lättnad i beräkning för Riksgälds-Contoret af alla lånens räntefrihelstid från en dag, anser jag ej uppväga på något sätt nämnde svårighet, och jag tillstyrker derföre såsom en billig medelväg, till vin* nande enkelhet i ränteberäkningar, utan förnärmande af de brandskadade Wenersborgsboarne, att Rikets Ständer täcktes medgifva, att för de lån, som uttagas 1835, räntefrihetstiden begynner med den i Julii i835, och sedan för hvarje års låntagare likaledes från den i Julii det år, uti hvilket lånet bekommes. Dervid vinnes äfven, att räntefrihetsåren ej för alla låntagare utlöpa på en gång, utan i flere år efter hvarandra? denna uppmuntran till stenhusbyggnad i Wenersborg anser jag högst nödvändig att medgifva , om ändamålet skall vinnas, att staden skall blifva uppbyggd med annat än trähus, (i fall Kongl. Maj:t tillåter detta i den blifvande Byggnadsordningen för staden) eller för en lång framtid obebyggd, till i sanning stor skada för hela orten.
Om man än alltid tinner personer dertill inom Stånden, hvilka ega de nuvarandes utmärkta moraliska egenskaper, skall det dock inträffa, att, så väl inom Adeln som inom Prcsteståndet, Fullmägtigc komma att utgöras af embetsoch tjenstemän, hvilka både genom den tid, som deras tjenster fordra, och såsom beroende och stundom afsättlige, icke blifva lämpliga och omöjligen kunna så verka soin sig bör. Inom Borgareståndet måste inträffa, hvad som ock är och varit fallet, att bland Fullmägtige finnas representanter af störx-e handelsfirmor, hvilkas intresse, genom Bankens storartade spekulationer i vexél-affairer och dess indragning eller utsläppning af mynt, deraf hafva nytta eller skada; och sluteligen är det svårt begära att, om än bland Hederv. Bondeståndets Herrar Ledamöter skulle finnas män med de vidsträckta insigter och kunskaper, sorn fordras för att i öfverstyrelsen af Svenska Riksbanken deltaga, de skulle, med öfvergifvande af sina yrken, året om uppehålla sig uti Stockholm. 5:o. Så väl med stöd af de anmärkningar, hvilka af revisionen blifvit gjorda och i berättelsen intagna, som ock i enlighet med hvad jag ofvan haft äran anföra och hvad för öfrigt under revisionen förekommit, anser jagen genomgripande förändring af Bankens styrelse, dess rörelse, dess arbetsmethoder och aflöningsförhållanden vara af nöden. Förslaget härtill borde visserligen utgå från Herrar Fullmägtige, hvilka bäst borde känna och kunna inse alla de härvid verkande omständigheter, sorn böra tagas i beräkning; men med Herrar Fullmägtiges nuvarande sammansättning anser jag detta omöjligt. Likaså lärer det väl icke af Banko-Utskottet vid nu ingående Riksdag låta sig göra, då Utskottet, om det än dertill egde förmåga, säkerligen kommer att derför sakna tid, utan anser jag att ofvannämnde förslags utarbetande bör uppdragas åt en serskild kömitté. Från den s. k. Finance-komittén torde, till någon ledning för en sådan serskild komitté, förslag till grunder för Bankens rörelse, styrelse och förvaltning till Rikets Ständer vara att förvänta. 6:0.
Blir fråga om att slå omkring sig med fraser, är den senare styf och får han sjelf bedöma sin karaktär, är den öfver allt klander; men gäller det att öppet, ärligt bekämpa en verklig orättvisa, och skulle delta bekämpande möjligen medföra någon verklig risk för den kämpande, skall säkert hans karaktär bjuda h o n o m att stoppa pipan i säcken och resonera: man är sig sjelf närmast. Den lydnadsvane skall, medveten af uppfylda pligter, icke ett ögonblick, draga i betänkande att kämpa för det rätta; han handlar så, emedan han är van att lyda, lyda den högre viljan före en lägre. Det är alls icke ovanligt att de sig moderna uppfostrare kallande anse för karaktär, ja, stor karaktär att göra allt för mycket väsen af sitt eget jag. Men ser man då ofta något så berömvärdt af dessa? Hvad vi hvardagsmenniskor äro vana alt anse såsom stort och ädelt, att t. ex. verka efler sina krafter och förmåga för sant menniskogagnande syften anses oftast som blott en yttring af en sjuklig fantasi. I torden med fog beskylla oss för alt gå för långt från ämnet, lydnad. Nåväl. Vi gifva E. T. rätt i hennes åsigter om den tanklöst uppstyltade paradlydnaden, med hvilken allt för många mödrar och — hvarför icke — äfven fäder skylta. Huru då undvika en sådan paradlydnad och likväl hålla strängt på lydnad hos barnen; och huru få barnen att lyda, utan alt lydnaden skall kännas dem som ett tvång? Icke sällan förekommer äfven hos s. k. bildade personer, alt de tro sig uppfostra sina barn till rikliga dygdemönster genom att gifva dem de mest minutiösa föreskrifter o m " både likt och olikt. Om barnen än hafva den största kärlek till föräldrarna, råka de dock mycket ofta att först omedvetet och sedan med större eller mindre beräkning öfverträda de gifna föreskrifterna. Straffas de — om ock aldrig så mildt • — för den gjorda förseelsen, medför straffet i de flesta fall blott förhärdelse; straffas de icke, följer helt naturligt den föreställningen, att en förseelse mer eller mindre gör ingenting, och med det samma äro de inne på olydnadens slippriga bana, pä hvilken det är så svårt att vända o m.
Bico tor hvarje rote, Kongl. Majit, sorn vid det förhållande, att bemälde Rotehållare, i öfverensstämmelse med Kongl. Majits och Rikets Ständers vid 1818 års Riksdag deni gjorde erbjudande, åtagit sig att, i stället för de, i och för soldatens beklädnad, dittills af dem lemnade bidrag, derefter och framgent till Regementets Beklädnads-Direction erlägga contant en bestämd andel af soldat-munderingens värde efter Riksmarkegång samt detta åtagande sedermera behörigen fullgjort, i Nåder funnit uttagandet derutöfver hos Ilotehållarne vid Uplands Regemente af det uti 4:de puncten af 1725 års Knekte-Contract omförmälde serskilde bidrag till soldatens beklädnad vara stridande emot den af Kongl. Majit och Rikets Ständer Rotehållarne år .1818 gifne försäkran, fördenskull pröfvat rättvist att, med bifall till be - 4 Stats-Ulskottets Memorial, N\o 415. mälde Riksdagsfullmägtiges underdåniga anhållan, från och med år 1840 och allt framgent, så länge nuvarande beklädnadssätt och dermed förenade vilkor fortfara att vara gällande, frikalla Roiehåiiarne vid Uplands Regemente från utgörandet af sistnämnde under namn af klädpenningar erlagde afgift af 5 Daler Kopparmynt, eller 26 sk. 8 r:st. Banco, för hvarje rote. Enär ifrågavarande af Rotehållarne vid Uplands Regemente, i enlighet med 4:de punkten af 1725 års K n e k te-Co n t ra ct, till Statsverket intill 1839 års utgång erlagde beklädnads-bidrag, hvilket uti räkenskaperne blifvit upptaget bland de såkallade Extra medel och uppbörder, endast uppgått till ett mindre betydligt belopp, hvadan upphörandet af närande afgift icke kan anses i någon väsendtlig mon inverka till rubbning af den utaf Rikets Ständer vid innevarande
Mörner har sagt, att det vore att skänka bort medlen; men så torde icke blifva förhållandet, om man derigenom lyckas att göra försvaret verksammare och fullständigare, samt att höja den nationella andan. Ilan sade också, att man ingenting kan af skarpskyttarne fordra; men mig synes det icke vara så litet fordradt, att de, i händelse af uppbud till krig, skola ställa sig till K. M:s disposition, taga vapen i hand och utsätta sig för alla krigarens faror. Att de skulle försvinna i händelse af uppbud, vågar jag bestrida. Man känner illa Svensken, om man kan tro något sådant; och att skarpskyttarne skulle vara mera fega att möta fienden, än någon annan, har man ingen rättighet att antaga. Hr Skogman har sagt sig betvifla, att skarpskyttarne skola komma att uträtta några stora ting. Jag är icke optimist i detta fall, men jag har i sigte ett mål, som är stort, nemi. att genom denna idé så småningom skall bildas ett verkligt nationalförsvar. Jag anhåller om bifall till Utsk:ts framställning. Hr Montgomery, Robert: Frih. Raab har anmärkt, att Utsk:t skulle genom en strof i sina motiver hafva gjort skarpskytte-föreningarne till mera än hvad de verkligen äro, till en landtstorm. Men här står ju särskildt, att deras syfte är att skydda de särskilda orterna, och man kan väl då ej säga, att Stats-Utsk:t gjort dem till någon landtstorm. Inom Utsk:t gjorde sig den mening gällande, att denna fosterländska rörelse borde uppmuntras från statens sida, så att, om den i framtiden komme att upphöra, man åtminstone ej skulle kunna Den 18 Mart e. m. 243 säga, att den upphört af brist pä understöd från statens sida. Då man dessutom ansåg saken af vigt och kunna kraftigt bidraga till landets försvar, trodde man sig böra lemna nödiga anslag för densamma. På dessa grunder anhåller jag äfven om bifall till Utsk:ts framställning. Gr. Björnstjerna, Carl Magnus: Jag beklagar, att en talare, för hvilken jag hyser så mycken personlig aktning, som Hr Gr. Mörner, här uppträdt emot Utslcts förslag.
Det är icke så lätt för det blyga, sig sjelf knappt medvetna flick-hjertat, att lemna ett sådant förtroende åt föräldrar, i hvilkas dagliga sätt mot hvarandra, i hvilkas yttrande, de aldrig se och ana en ömmare känsla. För en far i synnerhet, som endast uttalar det materiella, ofta nog i sträfva ordalag! Detta var väl icke alldeles händelsen med kapten Nordenskans, men han var för mycket upptagen af det aktiva lifvet. Själen och hjertats behof ansåg han som en bisak, som ett nonsens, kroppens behof var det hufvudsakliga. Så hade hans åsigt varit tills dato. Under berättelsens gång, omrördes äfven Hedda Smitts medverkan, så vida Leonna kände den. Tanten bad henne taga sig till vara för denna bekantskap. «Lättsinniga, obetänksamma fruntimmer — och ett sådant måste hon vara — blottställa icke allenast sig sjelfva, utan äfven sina oskyldiga bekanta för elaka omdömen. Hvem tror väl den, som en gång blifvit funnen med intriger eller osanningar? — Hvad löjtnant Harlinghausen beträffar,» fortfor hon, «afhåller jag mig tills vidare från alla omdömen. Väl synes han vara något häftig och stolt; men ädel stolthet pryder mannen, och din halfbroders uppförande var äfven egnadt att reta tålamodet hos en ung militär. Han har till och med i anseende till ¯honom¯ uppfört sig med moderation, och hvad hans tystnad angår, så betänk att det nu är krig. Huru lätt förkommer icke då ett bref.» «Men huru lätt kan icke en» — kula komma, ärnade Leonna tillägga, då friherrinnan hastigt inföll; «Ja, deruti har du rätt. Huru lätt kan icke en annan friare anmäla sig, som har din fars bifall och samtycke.» «Så menade icke jag, söta tant, dertill är jag allt för obetydlig; vi lefva utomdess för litet med, att jag skulle frukta för något sådant, men jag» «I det fallet känner jag mera än du. Lagman Bärendorf spekulerar på dig för sin son,» försäkrade friherrinnan. «Det var en ledsam nyhet! men jag hoppas att tant bara vill narras litet.»
Huru stör del af de lins Hofrätterna fullföljda tvistemålen, som kommit från lagmansrätterna, oell huru många, som härleda sig från de andra omnämnda domstolarna, har jag ej kunnat utreda, emedan tabellerna ej härom lemna upplysning ; och för år i8io äro ej vädjade oell instämda tviste mål och concurser 1 088 mål. åtskiljda, utan i en summa upptagna till siffrorna blir Resultatet af de anförda utaf vädjade målen vid tredjedel bortfallit före inställelsen hos således inom året blifvit definitivt afgjorda; att lagmansrätterna något emedlertid, att mera än en och utaf de åter - lagmansräl ten 4°4 Den ii Juli. slående tvåtredjedelarna något utöfver |f:delar iiro vordna hvarje år vid lagmansrätterna med slut afhulpna, oell knappt en nittondedel årligen lill det följande året uppskjuten ; att antalet utaf dessa uppskjutna mål vid Ingmansrätlerna förhåller sig till hela beloppet af dit vädjade mål , sorn i till 3o ; och alt de mål, deruti från lagmansrätterna blifvit till Hofrätt vädjadt, utgöra ungefär en femtedel af samtliga vademålen och en tredjedel af de vid lagmansrätterna afgjorda och föll i k ta. Detta torde bäst bevisa, huruvida lagmansrätterna i någon betydlig mån bidraga att minska Hofrätternas göromål eller icke, och om lagmansrätterna kunna anses hafva gifvit skälig anledn. till klagan deröfver, att de vålla uppehåll i lagskipningen. För vidare jeniförelses skull, torde jag med några ord fä nämna , huru förhållandet med afbörda mål och balancer visar sig vid andra domstolar i Riket. På det jag dock ej härvid måtte vara onödigt vidlyftig, vill jag inskränka mig att, hvad Hofrälterna beträffar, endast redogöra för ställningen de två sista åren, för hvilka berättelser äro utkomna, eller för åren 1837 och 1838. Det förstnämnda året utgjorde ingående balancen af vädjade tvistemål, oberäknadt con curser, vid Rikets samtliga Hofrätten 621, och under året tillkommo 1,081, Summa 1,702.
Äfven delta hade beställarne underkastat sig; men de fingo veta, att det Engelska handelshus, som skulle bestyra affären, icke var fullt pålitligt, och ingen annan utväg fanns således, än att frän England införskrifva en skicklig verkmästare samt arbetare för att på stället vid Strömma förfärdiga machineriet. Detta gjorde man och var således nödsakad att äfven lör detta ändamål anlägga en provisionel mechanisk verkstad 1 anuat ändamål är denna verkstad aldrig anlagd. Svarfstolar drifvas der med handkraft och det betydligaste gjutgodset hemtas från ett några mil derifrån beläget bruk. Jag har sedermera hört, att man, då en der påbörjad qvarnanläggning vore färdig, ämnade nedlägga den mechaniska verkstaden, dels af brist på sysselsättning derför, dels emedan den utmärkt skicklige Engelskesverkmästarens helsa ej tillät ägarne af verkstaden att länge påräkna honom. Och denna verkstad, god för sitt ändamål, vill man jemnföra med Motala? Att, såsom talaren sagt, tillverka större delen af ångmachinerna på Carlskrona varf vill jag hoppas aldrig någonsin försökes. Dyrheten af sådana, i smått och utan riiachinerier tillverkade, effecler har jag här ofvan redan visat. Slutligen har man gjort anmärkning mot läget af Motala verkstad. Detta är dock i alla afseenden förträffligt. Trakten är i hög grad bördig och folket välmående saint lefnadskostnaden ringa. EkliIIgång linnes för godt pris och med en ringa transport sjövägen. Varf och docka till byggande af ända till öfver io fots djupgående fartyg finnas på stället. Sjötransporten tili såväl Cattegat som Östersjön är skyndsam och lätt. Machinerier för fartyg, som ligga djupare än 10 fot, föras med lätthet till Mern vid Östersjön, att der i fartygen insättas. Controllen är särdeles lätt och litet kostsam, enär verkstadens belägenhet på en jordremsa emellan Motala ström, canalen, sjöarna Wettern och Boren gör den nästan kringfluten. Vattenkraften kan der, genom anläggandet af nya rännor emellan canalen och strömmen, efter behag mångfaldigas med ett fall, sorn är ända till 5o fot högt.
Jag till och med kommer ihåg näsduken, hvilken jag tror han aldrig haft i minnet mer än den gången, då han fått tillsägelse att lemna den ifrån sig. Mor finner således att jag ”loverat, tilldess vinden blef god.” Men nu är det väl icke för tidigt att tala om det lilla gula huset och dess hyresgäster. Derinne i samma gröna kammare, der mina kära föräldrar bott, står nu en liten spjutsäng med brunrosiga kattunsgardiner, och egarinnan dertill är Carlmarkens enka. Mor misstog sig alldeles, då mor trodde att Carlmarkens icke visste hvem de hade att tacka för det de fingo behålla sitt gods. De anade det ganska väl; men de voro för grannlaga att våga uttrycka sin öfvertygelse i en sak, hvilken för far var så maktpåliggande. Nu är det helt annorlunda. Med mig, sonen, kan den stackars frun gerna tala om det förflutna, samt prisa och välsigna den, som icke var döf för hennes böner. Carlmarken sjelf är död för flera år sedan, och frun och den enda nu lefvande dottern – det är den yngsta – föda sig med sömnad. Gossarne äro ute till sjös; och fru Carlmark har ingen att lita sig till mera än sin Josefina; men hon är en snäll flicka, för att icke vara mera än sexton år. Hon är så arbetsam och förståndig, som hon vore dubbelt så gammal; och jag tror verkligen att jag lärt mig mycket tålamod, då jag ser huru hon, hela Guds långa dag i ända, utan att unna sig minsta rastestund, sitter böjd öfver sybågen och likväl, när aftonen kommer, är så vänlig och nöjd, då hon kan bereda modern ett litet nöje eller hjelpa henne med hvad hon har för händer. Det är så vackert och gör riktigt godt i själen att se deras förhållande till hvarandra. Och jag tror visst, att mor har rätt i det: ”att icke i hela Guds rika sköna verld fins något, som kan jemföras med en mors sällhet öfver ett dygdigt och godt barn! I fru Carlmarks ögon lyser denna sällhet hvar gång hon betraktar sin Josefina och följer rörelsen af hennes snabba fingrar, då hon arbetar för sin gamla mors uppehälle. Josefina är icke det minsta vacker.
Uppl. o. godk.hos Ridd. o. Ad. d. 9 Oct. 1823. Preste-Ståndet d. 11 — •— Borgare-Ståndet d. 11 Bonde-Ståndet d. 15 — ■—■ jRiksens Ständers underdåniga Skrifvelse, med anhållan, om tillåtelse för Norrländska Allmogen, att i bodar vid allmänna ställen inom Stockholm försälja väfnader, nu m.} som denna Allmoge dit inför er. S. A. K. \^id öfvervägande af en hos Riksens Ständer gjord framställning, rörande de olägenheter, som skola tillskyndas Norrländska Allmogen derigenom, att denna Allmoge är ålagd, att i Hufvudstaden, å Öppet Torg, utbjuda och försälja dit införde varor, såsom Lin, Wäfnader, Fogel, Renkött m. m., hvilka varor ofta förskämmas uti en oblid väderlek, hafva Riksens Ständer inhemtat, att förrberörde inskränkning uti Norrländska Allmogens Handels-rättighet tillkommit, genom E. K. Mus och Rikets Commerce-Collegii Kungörelse den 31 Maji 1790 och Kongl. Öfver-Ståthållare-Embetets Kungörelse den ag December 1812, hvilka stadganden åter grunda sig, dels på Victualie - Handels - Societetens i Stockholm klagan öfver intrång i Societetens rättigheter, och dels på Stockholms Stads Magistrats anmälan, att