Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Från Hedervärda Bonde-Ståndet har Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet fått emottaga, under den 14 innevarande månad, ett Protocolls-Utdrag, innefattande underrättelse, att Erik Norbergs från Westerås Län och Jon Olssons från Gefleborgs Län motioner, rörande indeldta räntors förvandling till penningar och ingående till Stats-Verket, jemte åtskilliga, angående samma ämne afgifna, anföranden af Anders Göransson i rån Stora Kopparbergs Län, Anders Ericsson från Elfsborgs Län, Anders Johan Sandstedt från Jönköpings Län, Jöns Jönsson från Christianstads Län, samt Hans Pehrsson från Gefleborgs Län blifvit till Statssamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskotten remitterade. Alldenstund berörde motioner och anföranden icke medföljt Protocolls-Utdraget, så har Utskottet denna dag hos Stats-Utskottet begärt och erhållit del af desamma; och har Utskottet, efter tagen kännedom deraf, trott sig finna dem endast angå ärenden, som, enligt 30 § af Riksdags-Ordningen, tillhöra Stats-Utskottets handläggning, hvarföre Utskottet anser sig icke tillkomma att dermed laga befattning, utan får, enligt 44 § Riksdags-Ordningen, vördsamt återlemna ifrågavarande motioner och anföranden samt underställa Rikets Högloflige Ständers pröfning till hvilket Utskott de rätteligen höra. Stockholm den 26 Aug. 1844. Ank. till Exp. Utsk. den 27 Aug. 1844, kl. 10 f. m. Utlåtande, i anledning af väckt motion, om rättighet för en del räntegifvare på Gottland att med penningar få lösa räntepersedlarne.
SCillfjörig Menig* Iieter, Mmänna Unbermiöningä* meri, ©arméer» tigljetsinrattnin* gar m. fl. gumma märbe. SDtantön. Dminlön. ätfanlön. Sinfbping 150 Soråé, 30 (Sfytifiineljamn (50 ©bberfbnina • , 37 50 SJlarieffab 50 2Sabflena 45 Sibfbnina 75 SJiavflconb 30 ©fenninge . 37 50 (Sngelljolni 7 50 ^ongébaefa 22 50 ©ninina 525 - (17) iSitffruftion för £a£ermg$sförrättmitgarna »vtb bc unber adutämta betpiUntitgen inbegripna pcb af taxering berpenbe afgiftcré fpreflåenbe pep faftftäUanbc. § l. ©ett t gädanbe 33emtdningSsjtabga föreffrifna taxering eder uppfattning af bmarje fafl egenbontä mätbe odj f;tuarjc fattffpfbigö årliga infomft merffiädeö af be för fåbant ättbamål tidfatta 23emtdntng8sbercbittngat famt Stapertngös oc^ Spröfs nfngäsfotmnfttéer, fymilfaö fammanfättutng odj tapcring§ 23c(oppct af bett utaf taxering beroenbe fajligl)et8
Man är nemi. icke ”voti damnatus” eller ”voli reus”, förr än den händelse verkligen är inträffad, som enl. löftet utgjort vilkor för dess upfyllande. Sådane äro den Romerska lagens rättsbegrepp, och de hafva i delta fall öfvergått så väl till oss, som, efter hvad jag tror, jemväl till öfrige nyare Stater. Likaledes synes Utsk. hafva bordt fästa mera afseende vid 1756 års af Konung och R. St. fattade, sammanstämmande beslut; ty om man tillåter att förklara ett lagligen fattadt beslut ogiltigt derföre, att det emanerat sedan långliga tider tillbaka, och isynnerhet sedan sådana tider, hvilkas politiska skick synes medgifva en ofördelaktig tydning af bevekelsegrunderne för beslutets tillkomst, så mäste i våra rättsförhållanden ganska mycken osäkerhet åstadkommas. Utsk. torde äfven hafva bordt i närmare betraktande taga den behandling, frågan år 1810 rönt. Men om ock de juridiskt strängare äsigterne, som inom Utsk. gjort sig gällande, kunde godkännas, hade det efter min tanka, likväl varit önskligt att Utsk. ur billighetens synpunkt funnit skäl att välvilligt omfatta och till R. St:s antagande hemställa hvad Utsk:s-afdeln. tillstyrkt, och hvad David Andersson i sin reservation uptagit, sålydande: ”att R. St., med anledn. af de förhållanden, som sålunda under en längre följd af år gjort sig gällande, de ifrågavarule hemmanen vid köp och andra afhandlingar öfvergått lill nuvande egare under förutsättning att de varit från ordinarie rotering frie, samt med afseende jemväl derå, alt Halländska hemmanen i allmänhet äro af serdeles svag beskaffenhet och således en ytterligare lindring uti den vid sista riksdag dessa hemman ålagda rotevakansafgift synes billig; äfvensom med anledn. deraf, att frälset under äldre tider vanligen varit underkastadt utskrifning till \ emot kronooch kronoskatte; R.
Med all vördnad för Stockholms och hela rikets presterskap, tror jag likväl, att man ej gör rätt uti, att ända derhän sky tillbaka för en yttre, konventionel separation, som sannolikt ej ens skulle varseblifvas, och som nu i sjelfva verket eger rum, ehuru lokala afståndet gör densamma obemärkt ända derhän, säger jag, att man hellre jagar efter ett ideal, sorn ej kan uppnås, än man inom möjlighetens och verklighetens gräns ''öfver ett ringa ting trogen är.” En annan orsak till religionens förfall inom hufvudstadens och som af Utskottet är förbisedt, är utrymmet i Stockholms kyrkor. En sjettedel af befolkningen kan ej sittande bevista gudstjensten. Detta afhjelpes något genom ottesång uti sex, och aftonsång uti 9 kyrkor. dag föreslår derföre, att Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t i underdånighet hemställa : l:o. Att uli hvar och en af hufvudstadens Territorial-kyrkor må, hvarje sönoch helgedag, i stället för de 3:ne nu brukliga gudstjensterna, hädanefter hållas tvänne hög - 8 Allm. Besvärsoch Ekon.-Utskoltets Utlåtande, N:o 59. mässor, hvardera med skrift och mässa, af hvilka den första högmässan torde böra taga sin början kl. 9 f. m., och den andra kl. 12 eller 1 på dagen. Att uti helst den tidigaste af dessa högmässor presterskapet må åläggas något mera erifaldeligen predika ordet, såsom vederbörandes befallning nu verkställes i landsbygdens kyrkor. 3:o. Alt kyrkotukten och sabbatens helgd med mera stränghet må i hufvudstaden vidmaklhållss. 2V:o 71. Ank. till Exp.-Ulsk. d. 26 Mars 1851, kl. 1 e. -m. Memorial, i anledning af återremiss af Utlåtandet N:o 56.
Männen, som sjelfva äro så ytterst känsliga på detta område, hvilkas diktan och traktan medvetet och klart allt ifrån gossåren går ut på, att så snart som möjligt blifva oberoende, bli » sin egen herre », kunna de icke tänka sig att en qvinna kan känna det samma? Hvilken är ynglingens dröm? — Oberoende. — Hvad är mannens stolthet, sjelfständighet och styrka? — Hans oberoende. — Hvad förskaffar honom aktning och inflytande? — Återigen hans oberoende. Då deremot vårt förakt, medlidande eller till och med vårt löje icke sparas på den, som blott är sin fars son, sin brors bror eller sin hustrus man, han må såsom sådan vaia aldrig så hängifven eller angenäm och tjenstaktig. Deras heder räcker dock icke till för honom längre än under ungdomsoch läroåren. Hvarför skall man hafva ett annat mått för bedömandet af qvinlig heder? Hvarför skall hon genom hela lifvet hedras för andras förtjenster, njuta frukterna af andras oberoende, men deremot förnekas att känna glädjen, tillftedsställelsen och tryggheten vid att skapa sig ett eget. Huru förvillande för rättsbegreppen och huru orättvist! En man, som arbetar, sträfvar och trotsar sig fram, trots alla motgångar, hinder och medtäflare — » heder åt honom », heter det. — En qvinna, som gör sammaledes — » vår ringaktning åt henne », försäkrar pastor Ostermann. Hennes qvinliga nimbus filas bort mot vår grofhet, menar han. Jag beklagar, att han tror vår qvinlighet sitta så löst, vara en fernissa, som endast kan bibehållas i väl stängda boningsrum. För min del hoppas jag, att » qvinligheten » är vårt väsens innersta kärna och följaktligen icke kan nötas bort. Tvärt om skall vid en sådan nötning det komma i dagen, som är det verkligt äkta och bestående i » qvinligheten ». Ett annat tungt vägande skäl för sin åsigt om qvinnans uppgift att tillbakadraget och stilla verka i det tysta tror sig pastor Ostermann finna deri, att qvinnan skall vara barnens — framtidens — uppfostrarinna. Med bästa vilja kan jag ur denna synpunkt icke framtvinga annat än ett skriande skäl mot hans uppfattning.
Sådana exempel äro icke sällsynta, att Konungen haft mycken svårighet att fylla inträffade ledigheter, och jag frågar Frih. Rehbinder, om icke det är lika orimligt att säga, att det absolut skall vara 6 frälse ledamöter i Högsta Domstolen, som att säga, att det skall vara 10 frälse ledamöter i Svea Hofrätt. Som jag icke ser att det gamla stad - D c ii i Juni. a7 gandet medför någon nytta, utan finner det endast lägga lunder i vägen för befordrande af skickligheten, får jag på det högsta tillstyrka ifrågavarande förändring i 17 §:n Reg.F:n. Lika med Hr Cederschjöld finner jag att mycken svårighet uppkommer deraf, att mindre mål kunna behandlas af 4 ledamöter, ifall de uro om beslutet ense, och jag skulle i allo hafva instämt med honom, om Const.Utsk. hade föreslagit en sådan förändring, som han omtalar; men jag tror ej att fråga om en sådan förändring nu kan väckas inom Ståndet, emedan det är 22 §:n och icke den 17, hvarom fråga nu är. Frih. Rehbinder: Jag är visserligen af lika tanke med Hr Lagerheim derutinnan, att jag anser det i allmänhet vara förmånligt lemna Konungen så fria händer som möjligt vid befordringar; men jag tror alt detta här icke vore nyttigt, af den grund, att derest Konungen i framtiden skulle nämna lika många eller flera ledamöter i Domstolen af frälse, än af ofrälse Stånden, så skulle det af en viss fraction framkastas såsom ett prof derpå, att Konungen lemnade preference åt Adelns ledamöter vid befordringar, ett förhållande, som jag icke tror hafva ägt rum på långliga tider. Frih. Cederström, Thure, har, enligt mitt förmenande, högst oriktigt uppgifvit, att det [nemi. stundom skall uppstått mycken svårighet för Konungen att complettera Högsta Domstolen med ledamöter af frälse Stånd, och jag får fästa uppmärksamheten deruppå, att intet hinder finnes för Konungen, om Han så finner för godt, alt adla en ofrälse man och dymedelst göra honom competent att ingå i Domstolen på frälsesidan. Det synes mig, såsom vore Frih.
Inträffa de, och deraf blir en oundviklig följd att inställa bränvinsbränningen för att såmedelst för Svenska folket bibehålla de födoämnen, som till dess uppehälle hemtas från jorden, så är jag fullkomligt öfvertygad derom, att K. M. icke skall underlåta, att om en sådan inställelse i Nåder förordna. Således, från hvilken sida man än betraktar saken, finnes, enl. min tanke, ingen giltig anledn. att göra något undantag i den nu gällande författningen, blott derföre, att man vill stifta en ny lag för den kommande tiden. Jag anhåller alltså för min del vördsamt om afslag å ifrågavande Betänk. Gr. Lagerbjelke, Gust.: Utan tvifvel är det icke allenast billigt utan äfven klokt, att, då en så genomgripande förändring i lagstiftningen vidtages, som den nu beslutade i afseende på bränvins-tillverkningen, bör densammas idkare lemnäs så mycket tillfälle, som möjligt, för att kunna ordna sin hushållning efter de nya förhållanderne med minsta möjliga förlust. Att detta skäl bör vara tillräckligt för att icke bifalla Utsk:s förslag är, efter min öfvertygelse, uppenbart. Men om å ena sidan detta är sant, så är likväl å den andra äfven en sanning att genom en, under två månader af hösten, fortfarande, nästan skattefri bränvinsbränning skulle, i förväntan på en inskränkning i tillverkningen nästa år med en skatt af 16 sk. b:ko pr kanna, spekulationer i större mängd än förut komma att ifrågasättas och en oerhörd bränvinsflod derigenom inträffa. Lagstiftaren bör derföre, så vidt han kan, vidtaga sådane åtgärder att redan varande näringsidkare lemnäs tid att ordna sin hushållning i öfverensstämmelse med de förändrade förhållanderna, men de af mig nyss påpekade olägenheter och missbruk i möjligaste måtto förekommas. Sådant kan låta sig göra på tvenne sätt, nemi. antingen genom att redan i höst belägga bränvins-tillverkningen med en högre skatt, eller också genom att inskränka densamma till någon viss kortare tid. Den förstnämnde af dessa utvägar har mycket emot sig. Såsom Frih. Raab föreslagit den, blir det nästan omöjligt att genom de af honom omnämnde Komitéer åstadkomma en rättvis och någorlunda jemn beskattning.
operans elevskola, 1 0 1 2 samt att hon som helt ung kom till Seuerlingska teatersällskapet; vidare att hon, hvilken — i likhet med, efter hvad det tyckes, de allra flesta kvinliga sujetterna vid detta sällskap — var såsom enskild person i allo aktningsvärd, tidigt blef gift med Johan Petter Strömberg, omvexlande skådespelare, tobaksfabrikör (i Uddevalla och Kristiania), egendomsagent, teaterförfattare och teaterdirektör (det sist nämnda en kort tid i Göteborg och dels en längre i den norska hufvudstaden) samt tillhörande den urgamla, alltid aktade stockholmska tobaksfabrikörsläkten Strömberg, hvilken ännu fortlefver, dels under eget namn, dels uppgången i eller befryndad med de ej mindre aktade familjerna Alrutz, Meurling, Lagerheim, Liljewalch, Björlin m. fl. Teaterdirektören J. P. Strömberg dog i Kristiania 1828 oeh öfverlefdes af sin maka i ett fjärdedels sekel eller till 1853, då hon, äfvenledes i Kristiania, afled i kolera. En son till Johan Petter och Marie Strömberg var den för omkring 20 år sedan bortgångne, ännu af många stockholmare lifligt hågkomne fabrikören Johan Gustaf Strömberg, på sin tid en af vår hufvudstads mera framstående borgare, känd som berömd snusfabrikant samt äfven som en högeligen begåfvad musikalisk personlighet, stiftare, pä 1830-talet, af det s. k. Musiköfningssällskapet, själen i det teatraliska sällskapet » Aurora » m. m. En sonson till denne, handl. August Strömberg, innehar den för släkte efter släkte af stockholmare välbekanta tobaksaffären vid Nybrobacken. En af Kongl. Dramatiska teaterns täckaste och älskvärdaste prydnader på spinnsidan är en sondotterdotter af samma konstnärspar. Genom en annan kvinlig ättling af Marie Strömberg har Idun satts i tillfälle att här meddela en kopia af en i familjens ego bevarad blyertsbild af den gamla dansfrun. Från hennes pigga ögon, majestätiska näsa och energiska läppar liksom tycker man sig ännu förnimma en lystring: Faites altention, mes jeunes demoiselles. '
I tyska afdelningen finnes också en särdeles förträfflig skolutställning, omfattande icke allenast profver af sömnader o c h dylikt, utan stilprof, öfversättningar, matematiska problem, kartritningar och teckningar, hvilket allt åskådliggör ståndpunkter i allmänhet af den uppväxande tyska kvinnliga ungdomens bildningsgrad. Franska afdelningen är bländande o c h synes kär för alla kvinnliga besökare, från millionärens fru till den lilla tjänstflickan, som har en dag fritt för att besöka utställningen. Här finnes en fullständigt möblerad fransk salong med sidentapeter och förgyllda taflor och stolar i alla möjliga fasoner, men alla så lätta, så fina, att man är fre stad att taga dem för endast prydnader och ej ämnade för verkligt bruk. I denna förtjusande salong är en hel familj — i vax. Men jag på- minner mig nu, att de manliga medlemmarne ej syntes till, endast de kvinnliga, utstyrda, förstås, i alla rnöjliga moder. Ack, hvad dessa dockor blifvit skärskådade, och huru många tusental af klädningar blifvit sydda liknande deras. Vidare finnes en mängd glasskåp, fyllda med de utsöktaste spetsar af fabulöst värde, samt rika broderier i silke, guld och pärlor, utförda med denna smak o c h elegans, som äro medfödda hos fransyskan. I en stor glaslåda på golfvets midt är en utställning af dockor, men icke dockor ämnade för små barn, utan för stora sådana. Dessa dockor visa med historisk noggrannhet de olika dräkter, s o m begagnats af Frankrikes kvinnor under seklernas lopp ända till våra dagar. Dock, att kvinnan i slutet af det nittonde århundradet är förståndigare eller mindre fåfäng i afseende på dräkt, visar denna rätt intressanta utställning för öfrigt precis icke. — Belgiska kvinnan har, i närheten IDUN 300 af den franska, sin vackra o c h rika utställning, ett slags sammangjutning af dessa båda så olika nationers smak o c h originaliteter.
Vara öppen i större strömmar. Strid uppkommer likväl om, hvarest och i hvilka valten skall vara Kungsådra, och man har till och med ansett, att i stora strömmar Kungsådra ej bör utsättas. Så händer, att i åen vid Falkenberg, der den mesta så kallade Halmstadslaxen fångas, man om hösten instänges åen aldeles tvärs öfver, så att ingen fisk kan komma till de högre upp belägna laxfisken , hvilka likväl äro skattlagde. Lagens stadgande är bestämdt, att Kungsådran skall vara öppen. Huruvida särskilta privilegier berättiga det omtalte laxfisket att stänga Kungsådran, vet jag ej med säkerhet; jag har endast anfört detta såsom ett 6 Den 3 Maji. exempel. Det är ganska skadligt för fiskafveln och fiskerierne, att så får tillgå. Man har exempel, alt goda fisken i mindre vattendrag aldeles försvunnit derigenom, att man under lektiden fångatupp all fisk, som gått uppföre strömmen, medelst uppförande af en mjäla tvärsöfver vattnet, som upptagit hela brädden af vattnet, och man. vet, att dessa fisken förr varit betydliga, och nu gifva alldeles intet. Orsakerne dertill äro olika ansedde; en del har trott, att då ingen fisk fått gå tillbaka ut i sjön, stråket derigenom förlorats, så att vägvisare saknats för fisken att gå från sjön upp i det rinnande vattnet. Huruvida icke ett likadant förhållande är orsaken till Laxfiskenas försämring, vill jag ej afgöra, men jag tror, att det förtjente undersökning, och att Förfaltningarne borde få mera bestämdhet. Om Landshöfdingen i Halland är närvarande, §åsom jag förmodar, lärer han ej underlåta att upplysa ett förhållande, som jag endast under några års tid haft tillfälle att på stället inhämta, men hvarom han kan gifva Ridderskapet och Adeln på en längre erfarenhet grundade upplysningar; dessa upplysningar torde då föranleda återremiss, hvilket jag, för min del, önskar. Grefve Frölich, Daviel: Såsom tillförene ägare af ett stort laxfiske, torde jag vara i tillfälle, att lemna några upplysnin - Den 8 Maji. 7 gnr, i anledning af den begärde återremissen af den siste talaren.
Jag tror, alt saken måste afhjelpas, emedan felet i redactioneu är obestridligt, och detta afhjelpande låter sig aldrabäst göras om Momentet Litt. c. bortta - Den 16 O c t o b e r e. m. 385 tages, samt i Momentet Litt. b., uppflyttas innehållet af Litt. c., likväl såsom Herr Skogman föreslagit, eller att Summan 5ooo R:dr Silfver må derifrån utgå. Herr Ribbing, Arvid: Jag är förekommen af Herr von Hartmansdorff, och tror, att Ridderskapet och Adeln endast bifallit Hufvudmomentet af 4;de punkten, eller att Fullmägtige må berättigas till silfveruppköp. I de följande Momenterne upptages, hvilka medel dertill skola användas, och som vi genast öfvergått till det sista af dessa Momenter, torde detta icke vara enligt med ordningen. Herr Rosenblad: Såsom Ledamot af BancoUtskottet får jag förklara, att Utskottet väl tillstyrkt, men Rikets Ständer ännu ej beslutat, betalningen af silfverlån med papper. Jag medger, att Utskotten begått ett grammaticaliskt fel, men jag måste också för min egen grammaticaliska reputations skull förklara, att jag icke har någon del i denna redaction. Jag erkänner onödigheten af Momentet Litt. c., men yrkar, att näst efter slutet af Momentet Litt. b. må tilläggas: Och dessutom till förstärkande af Bankens reela fond, de under samma tid &c. Detta är dock en småsak, ty hvar och en kan i alla fall begripa meningen. Jag anhåller om proposition å hela 4;de punkten, 45 H. 25 386 Den 16 O c t o 1) e r e. m. likväl med borttagande af de 5ooo R:dr Herr Skogman anmärkt, oell Momentet Litt. c. såsom Herr Hjerta föreslagit, samt med det tillägg i Momentet Litt b. jag tillstyrkt. Herr Munck af Rosenschöld: Oaktadt jag läst Grammatican, kan jag ej finna något grammaticaliskt fel vara begånget.
Det var som om en rå hand skulle ha skakat henne i axlarne och som om hon skulle ha vaknat upp endast för att se sig höljd i skam. Och nu stod hon der och stirrade på sig sjelf med all den afsky hon hyst för det som var lågt och smutsigt. Det fans icke ens någonting kraftfullt och storslaget i det hon förebrådde sig, det var endast lumpet, osmakligt – abnormt som en bestialitet. En qvinna i hennes belägenhet, upptagen af en futtig ögonkurtis! Det var icke ett brott; icke ett sår att blöda ur eller en förbrytelse att afsona. Det var ingenting. Endast en rutten fläck i hennes lif, en rutten fläck, som icke skulle bli synlig för andra, men som hon alltid skulle bära med sig. Ingen skulle tillvita henne något, ingen utkräfva straff. Detta var bara för henne sjelf. Det var hennes ömkliga lilla hemlighet. Det var bara en tystlåten rättstjenare, som med ett hånande smålöje flyttade henne ned från den piedestal, der hon trott sig hafva sin plats. Nu kunde hon tala om dygd och om hjertats renhet! Och när barnet kom, då skulle hon ha denna lilla kurtis att se tillbaka på, den skulle ställa sig mellan henne och det, som ett grinande faunanlete. Hon skulle aldrig kunna tänka på den tiden utan att ... Åh! Det var så vidrigt, så onaturligt som att hata sig sjelf. En moders heliga kall! Ha, ha! Kallade man det heligt? Ja. Och så dessa blickar, dessa rysande handtag åt den andre? Detta insugande af hans blick, denna kyss, som ilat genom hela hennes varelse, dessa beräknade konstgrepp, dessa hemliga önskningar ... Det var som om hon skulle bli tokig. Hvad skulle hon icke velat göra för att kunna aftvå detta! Och allt var det lika omöjligt. Detta osunda känslolif hade lagt sig som ett qvalm omkring henne och vändt sig i en död, tung ovilja emot Börje. Hvarför? Ja, det visste hon knappt. Hon kände det som en inre, oafvislig pligt att älska honom nu, för deras barns skull. Det var så onaturligt att icke göra det, och derför afskydde hon honom.
Sedan Utskottet vidare tagit i betraktande äfven de ernbetsoch tjenstemän ”sorn ega -en moralisk pligt att föregå med godt exempel i afhålielse frän en handtering, som frambringar en vara, hvilken lätt föranleder samhällsolyckor” och i ett sammanhang uppräknat dessa, tillika med de ofvan antydda, fortfar Utskottet: ”Frågan huruvida dessa, salunda undantagna personer må förbjudas att idka ”bränvinstillverkning endast på de boställen och hemman, som kunna vara dem till ”lön anslagna eller om förbudet må vara för dem ovilkorligt, har varit föremål för ”öfverläggning inom Utskottet, som stadnat vid den öfvertygelse!], att ”0111 brän”vinstillverkningsrättigheten icke vidare fästes vid egendom, utan blifver personlig, ”bör personen icke på ett ställe kunna ega en rättighet, som han saknar på anndra. Ej heller kan, om denna grundsats skall konseqvent följas, det tillåtas ”innehafvare af boställen, att medgifva dessas arrendatorer att derstädes tillverka bränvin”. Meningen af ifrågavarande förbud är af dessa motiver fullt klar och tydlig. Skulle det åsyftade ändamålet vinnas, att bemälde ernbetsoch tjenstemän borde blifva upphöjda öfver all misstänka om det egna intressets inverkan på åtgärderna och domsluten, sä fordrades ingenting mindre än att det egna intresset måste undanrödja. ?, ty der det qvarstår, der qvarstår äfven möjligheten af nämnde misstänka. Förbudet lick då icke inskränkas till boställen och andra å lön anslagna hemman, utan måste blifva ovilkorligt. Men huru tydligt lagstiftarnes mening blifvit uttalad, lärer lagparagrafen dock kunna så tolkas, att visserligen icke ernbetseller tjenstemannen sjelf, men likväl en arrendator ä den egendom, som honom tillhörer, der kan utöfva bränvinstillverkning.