Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Tvertom nödgades denne sjelf gilla och stadfästa en mängd åtgärder, som voro rigtade emot statens och kejsarmaktens eget bestånd och säkerhet, och detta oaktadt, råkade han till slut i oenighet med dessa sina nya vänner, då han icke ville, icke kunde uppfylla alla deras genom hans eftergift ständigt stegrade fordringar. Å andra sidan hade han genom denna förbindelse stött sig med både de moderata, och med de absoluta, och isynnerhet med presterskapet, som utmålade Frimurarne såsom atheister och kejsarn såsom deras beskyddare. Dertill kommo ännu andra allmänt folksmisshagliga omständigheter; det långvariga, för Brasiliens ära föga hedrande kriget i södern; kejsarns bemödande att vinna portugisiska kronan för sin dotter; de penningesvårigheter, hvaruti han i följd deraf invecklade staten och sig sjelf; hans misstroende för de infödde och hans mer och mer ådagalagda benägenhet för Portugiser, isynnerhet för den hatade gunstlingen Barbacena. Malagueta commenterade öfver allt detta i sitt gamla välbekanta ”frisinnade” språk, men med den skillnad, att hon numera icke vände sig mot ministèren och gunstlingarne, utan temmeligen öppet mot monarchen sjelf. Med ett ord: så oense, så stridiga de särskilda partierna sins emellan än voro, så öfverensstämde de dock alla i sin ovilja emot sin laglige herre; med hvarje dag utbredde sig mer och mer den öfvertygelsen, att han ensam stod i vägen för Brasiliens lycka, för denna samhällets så länge förgäfves förväntade pånyttfödelse, och dessa ideligen påyrkade reformer, hvarom alla talade men hvarmed hvar och en förstod någonting helt annat. Villaflors obenägenhet att blanda sig i dessa medborgerliga tvister, på hvilka han icke förutsåg någon möjlig lösning, hade, från den tid han deltog i Deputerade-kamarens sprängning, än mer blifvit ökad. Detta hans tänkesätt förmådde dock icke skydda honom från allmänhetens hat: Portugis, Barbacenas slägling, Kejsarens gunstling, officer vid lifvakten och Absolutismens fordna vapendragare, allt detta var mer än nog att på honom leda de politiska antipathiernas bannstrålar.
Allt bevisar tydligt, att detta är en sak som är upgjord mellan vederbörande och Hrr skåningar, hvilka naturligtvis hafva ett stort intresse af att få denna fråga nu afgjord. Jag har ingenting emot att i sinom tid ett Landtbruksinstitut upstår i Skåne, men jag anser det vara skäl att afvakta den tid, när Landshms förhållande till det nya Institutet blifvit annorlunda reglerad än som skett genom 1837 års författning. Här är väl nu för tiden allmänt en stormlöpande fråga om lönetillökningar, och jag säger ingenting om att Landshm i Malmö också söker att vinna någon löneförhöjning. Det är helt naturligt, att när den ene får så vill äfven den andre hafva. Jag kan icke betrakta denna anstalt på annat sätt, än som ett tillfälle för Landsten i Malmö att få, om icke en förhöjning i lönen, åtminstone en fastställelse på den lön han har, af sådan kraft, genom kungsgården Alnarps fastläsande till Landtbruksinstitut, att lönen genom någon sednare regleringsåtgärd icke skall kunna rubbas. Detta är möjligen ett misstag af mig, men jag kan icke se saken på annat sätt, och jag skulle önskat, att löneregleringen icke blef sammanblandad med anläggandet af ett Landtbruksinstitut. Hufvudskälet hvarföre jag icke kan annat än gilla Utslcs Betänk, är, alt denna fråga, såsom jag i början yttrat, synbarligen blifvit framskuffad för att blifva afgjord innan de stora financiella frågorna förekomma. Jag har mer än en gång märkt, att det blifvit en vana, eller rättare, att det hör till principen hos de i StatsUtsk. styrande, att plocka fram frågorna innan de rätteligen böra förekomma, på det man må få dem afgjorda innan vi komma till den stora statsregleringen. Om brist då upstår, så finns ingen annan utväg än att låna, eller, som man ser i tidningarne föreslås, helt simpelt kringgå de grundsatser på hvilka Banken hvilar och ändra förhållandet mellan myntvalutan och sedelstocken; ty man anser för ingenting att ge ut tio millioner sedlar.
S. D. Elter behörigt öfwerwägands, har Bonde, Siandet till alla delar gillat Riksens S>än. ders Den z Januarii. m ders Stats U stotts ukr Prokocolls,Utdrag den 21 sistledne Nswember afgifne Beränkande, angående Re» witz Lage för Landt-Räntmästare; och stalie de öfrige Respecuwe Stånden wördsamr och wanttgen härom underrättas. U>c lupra. Lx krotocollo. §. Ll. 'Urä^Lrclli. SD. W:d granstaing ak det betankond-, som innefattas i allmänna BeswarS och Oeconom K Ukstottcts Prokocoils Urdrag för den 24 sistledne Ockober angående Rckeis Förswarswerk, har Bonde-Sr andel med stöd ar Kongl. Majus Siandet gune Nådiga försäkran om Dest Höga bemedling i Priwilegii fragan, samt med åberopande af de förbehåll och reserwationec Bonde^Srandet i derca ämne förut under Riksdagen gjort, bifallit hwod berörde U stolt fätistogit om utarbetning genom en Comitce af de frägor som Baronerne Uappag och VVranFel8 Memorialer innefatta, med anmärkning, akt Orden uppodlad jord, som förekom» ma wid staket af förstnämde Memorial, icke mäge lämpas ttl! ladan jord, som redan är roterad, af Krono eller Skatte, eller Skatte-Frälse natur; hrvar» emot Siandet, sedan Kongl. Mast nu mera i nader förklarat Sig icke yrka, hwad Dest Egen . Nådiga Proposition rörande Allmän National Armering innehaller, anser någon åtgärd till hwad Uistottels Betan, kande i öfrigt innehåller icke kunna äga rum. Och ställe de öfrige Respeccirve Stånden genom ProkocobSUkdrag wördsamk och wäniiZen underrättas, bil supra. Tx ?ro;oco!Io. L. L. kOä^Lrrllr S. D. H2 Den z Januarrk. S. D.
Hvad nu serskildt beträffar nyttan och nödvändigheten af den utaf mig föreslagna motion, tror jag all hvar och en skall med mig deruti öfverensstämma, att det är af ganska stor vigt, att en man, på den höga plats, som ett Justiae-Råd, icke måtte, till följe af ekonomiskt tvång, fortfara med utöfvandet af en tjenst, hvilken han för sjuklighels skull icke kan bestrida. Om t. ex. ett Justiae-Råd vid fyllda 60 år skulle, på sätt jag föreslagit, erhålla en pension, motsvarande 3000 R:dr, och om det tilläts honom att i 5 år få fortfara med sin tjenst, hvarigenom han under denna tid skulle få upbära 4,000 R:dr b:ko såsom lön, och sedermera 4,000 R:dr i pension, så hemställer jag huruvida det kan vara någon fara att en sådan rättighet missbrukas. Dessutom ber jag alt få fästa upmärksamhet deruppå, att det icke alltid är gifvet, att hvad jag föreslagit skall leda till förökade utgifter för Staten, ty om ett Justiae-Råd vid 60 årsålder får afsked med 3000 R:dr b:kos pension och lefver lill 80 år, så blir det alldeles enahanda förhållande som om han vid 65 år tager af - Den 19 Juli. 363 sked ined en pension af 4000 Ridr. För hvarje år, sora lian lefver öfver 80 år, Olifver det, i st. f. utgift, en besparing för Staten. Om man (ager dessa omständigheter i betraktande och fäster upmärksamhet på angelägenheten deraf, att dessa tjenstemän i möjligaste måtto må konna vara så verksamma, som deras höga kall påfodrar, tror jag att man kunde hafva väntat ett annat svar på min motion än det Utsk. nu afgifvit. Ehuru, såsom jag i början af mitt yttrande tillkännagaf, föga hopp finnes att en ålerremiss skall beviljas, anser jag mig ändock — öfvertygad om nyttan och nödvändigheten af mitt förslag — höra anhålla om R. o. Adis benägna bifall härtill.
Jag kan i denna fråga sannerligen icke instämma med Hr von Hartmansdorff. Mig synes vara högst billigt, att då Staten vill bestå betydligt högre inkomster åt sina tjenstemän, den också må vara i tillfälle till att fästa det vilkor dervid, att dessa högre inkomster må försvinna, i form af lön, när tjenstemännen taga afsked. I alla fall blifver den pension, sorn återstår, fullt ut lika stor som förut. Det må visserligen vara sannt, att den förlust i inkomster, som den afskedstagande tjenstemännen gör, derigenom att hela inkomsten icke betraktas såsom lön, kan komma alt qvarhålla honom längre i tjenst än hvad annars blefve händelsen, men å andra sidan blefve en dylik förmåns beviljande för Staten alltför dyrköpt. Då jag för min enskilda del icke anser det vara skäl att på en gång taga steget så fullt ut, att man genast förvandlar de högre inkomsterna till lön, kan jag icke finna något underligt deruti, att R. o. Ad. antager inbjudningen, hvilket jag äfven tillstyrker. Gr. Gyldenstolpe, Ant. Ga b.: Jag anser, att då R. o. Ad. en gång fattat ett beslut, som varit föremål för en långvarig Den 3 November f. m. 261 öfverläggning och sold icke tillkommit genom någon öfverrumpling, Ståndet från detsamma icke bör afstå och ej heller antaga den ifrågavande inbjudningen. Jag förmodar att Ståndet respekterar majoritetens beslut uti ifrågavande fall, samt öfverlemna!' saken åt förstärkt BankoUlsk. Så har förut tillgått, då R. o. Ad. fattat ett med de öfriga Stånden skiljaktigt beslut. Hvad sjelfva saken angar, så, beträffande pensionerna, har Ståndet icke afgjort hvilka pensioner, som skola tillkomma Bankens löntagare, och i fall Ståndet skulle finna, att om den föreslagna förhöjningen utgår endast såsom lön, pensionerne derigenom skulle blifva alltför stora, så- eger ju Ståndet utväg att minska dem. Beträffande den omtalade förmånen för tjenslemännen, belöper den sig till ingenting, ty R. St. hafva icke för
E j en gång vid det extra sammanträde, som den 1 sistlidne juni hölls af sällskapet Pro $de et christianismo, der frå- gan om söndagshandelns inskränkande af handlades, tyckes någon röst hafva höjt sig mot cigarrhandelns fortgående, vare sig under sabbaten eller nattetid. Dock upptriidde vid detta tillfälle flere talare, hvilkas varma nitälskan för befrämjandet af samhällets sedlighet ej kan betviflas. Är då detta slags handel verkligen i åtnjutande af ett pricilegium exclzcsivum, som står öfver lag och rätt? Det tyckes dock, som tillkomme denna tvetydiga förmånsrätt förnämligast hufvudstaden, emedan helt nyligen i en landsortsstad en cigarrhandelsidkerska blifvit pliktfäld för söndagshandel. Att doma af ofvanberörde förhållanden synes det ej vara att vänta, det från de maktegandes sida initiativet till den önskvärda reformen utgår. Vi vända oss derför till qvinnofrågans förnämsta och aktade organ i vårt land med en hemställan, att den ville uppträda som dess målsman. Qvinnofrågan och cigarrhandeln - hvad hafva de gemensamt, torde mången fråga med ett ironiskt smålöje. Vi uppställa såsom svar: kunrin renhjärtade och ädelsinnade qvinnor liknöjdt åse, att hundratals unga flickor, för vinnings skull, utsättas för frestelser och blottställas på ett sätt, att man knappt ’ kan hoppas att de skola förblifva dygden trogna? Och hafva de en gång beträdt den sluttande plan, somleder till förderfvet, hvad blir då deras slutliga öde? Om man också endast skulle betrakta frågan ur synpunkten af den orimligt utsträckta arbetstiden, synes en rättelse vara af nö- den. Hvad skulle man väl säga om andra affärer, der dikt nattarbet e fordrades 3 Dapy. Vi fråga vidare: kunna mödrar vara likgiltiga för den fara, som lurar på deras unge, kanske svage och njutningslystne söner från det flämtande ljuset i cigarrbodarna, inbjudande till nattliga besök?
Det är just olägenheten för norra delen af länet utaf residensets aflägsenhet och svårigheter att kontrollera de underordnade landtstatstjenstemännen, som särdeles påkallar flyttningen till Westervik. Den olägenhet blefve visserligen till betydlig del afhulpen för länets norra delar genom 554 Den G Juli e. m. residensets förflyttning lill Döderhultsvik, men deremot blefve saken stjelpt för de södra delarne af länet, der mesta tillsynen behöfves. På dessa förenade skäl har jag icke kunnat annat än instämma i hvad Utsk. föreslagit. Hr Rosenblad, Bernh.: Jag kan icke annat än helt och hållet gilla det sätt för behandling af ärendet, som Ulsk. har föreslagit, nemi, att ät den enda myndighet, som kan med full sak kännedom undersöka förhållandet, öfverlemna att utfinna medlen lill olägenheternas afhjelpande, och jag anser att det vore lämpligast att göra det innan man framkommer med egna individuella äsigler i detta fall, men efter sådana blifvit framställda, så anhåller jag alt äfven få framlägga mina tankar, jemte det jag till en början får i allo förena mig uti hvad Hr von Hohenhausen yttrat. Jag får då först förklara att jag icke delar den åsigt sorn Hr von Hartmansdorff framställt om nyttan af de stora länen. Jag tror tvertom att man blir i värt land snart nog nödsakad att minska länen. De i senare lider mer och mer ökade göromälen för landslnne förenade med, om jag får nyttja det ordet, alldeles omätliga svårigheter, hafva gjort att mången duglig tjensteman, rädd om sin egen existens, icke velat åtaga sig ett sådant embete uti de län der lölket har mera begrepp om sina rättigheter och sålunda kunna vara mera trätgiriga. Det har visserligen varit ett argumentum ad hominem, dä just den man som varit landsh. i ett stort län och just i det län, om hvars fördelning 1111 är fråga; men utom det altman icke får rätta sina omdömen om personer i allmänhet efter de stora ovanliga personliga förmögenheterna hos denne man, så kan också lättligen dertill möjligen hafva bidragit alt denne man, jag tror endast l fs år eller något dylikt, förestod det länet.
skäl vara önskvärdt, att denna behandlas. Si. " Vi tacka för bidraget. fabrikant af dylika fontäner känna vi ej. Esther. Hårets affallande beror på den Hvardagar ' / 3 — H Helgdagar 1 0 — 1 1. Paul Schröder, Leipzigerstrasse 118, Berlin W. starka mjellbildningen. Huru denna behandlevererar dylika. las, se i råd till Wend i n:r 10! Fullt fri Bebandlar företrädesvis BarnsjukWalfrid. Vårregn är — för att vara en derifrån blir ni dock ej, så vidt det ej lyckas skiss utan figurer — något långdragen. Om att upptäcka orsaken till denna mjellbildning. domar. [297] ni tillåter några strykningar oc-h ändringar, Lider ni kanske af bleksot eller blodbrist? T kunna vi kanske använda den — dock ej i sådant fall bör behandlingen riktas äfven Sr; det är för sent. deremot. S o m m ars valt!! I) olhj Foon. Tack för den lilla novelletten, D:r — d. som vi nog komma att använda. Vore roligt att snart få mottaga en artikel för damverlO F R Å G O R. den. Skall ej snart masken falla? Jenny L — g. Öfversättningen ser ju lofvande N:R 3 6. Hvilken föda är lämpligast till ut. Vi skola skrifva er till, då vi hunnit » i guldfiskar? Hilma S. granska den. t? Hur tillagar man en tarflig men A — n M — k. m. fl. Tack! Skall användas! S&gt; god kaka af rätt hackadt kött? Hilma S. Redaktionen. Önskas ett recept å klar hvit amyw kos-aseptin. Alma och Ida A —. [330] ° (G. Hur fordrifvas små svarta myror ur boningshus? Sai H. Sveriges första qvinliga läkare. Af Ave (med porträtt.) — Ett minne. Poem af N. G. AreN:R 4 0. — Europeiska furstinnor. Efter främvilja gifva mig ett godt råd vid val af symamande källor af Mathilda Langlet (forts.). Hvilken sort är lämpligast för familj - Qvinnor.
Man liar klagat deröfver, att personer hållit capitaler skrinlaggde, för att vid gynnande tillfälle begagna dem att på utmåtnings-auetioner mot en obetydlig summa inköpa stora egendomar. Har detta kunnat ske, når skrinlåggningen kostat 6 för hundradet, så skall det så mycket mera kunna åga rum när de liggande sedlarne endast tära o procent. Detta år således äfven ett skål emot 5-procents-sedlarne. En annan Talare har anfört, att man borde blott låna penningar till hogji nödvändiga företag. Detta kan jag icke gilla. Jag kan ej tro, att da högji nödvändiga, åro andre, ån de ordinarie utgifterne, till aflöning af Statens Etnbetsmån, till Arméens underhåll m. m. och jag hoppas, att ej mitt Fädernesland någonsin skall komma i den ställning, att det genom lån behöfver bestrida dessa utgifter; ty då år Staten på branten af sin undergång. Således år det blott de nyttiga utgifterne, som jag anser böra med lån fyllas; men dessa åro sådane, hvaraf våra efterkommande skola skörda den egentliga fruk-* ten. låka så obilligt det vore, att vi underlåte dessa arbeten då vi åro säkra, att de skola lemna nyttig frukt, lika så obilligt vore det, att vi ensamme bekostade dem, och att våra efterkommande endast njöto frukten. Jag tror, att vi böre dela omsorgerne, så att vi skalla dem credit , och att de ersätta de utgifter, hvaraf de komma att draga fördel. Jag skulle således anse, att om företag linnus, hvilka åio bestämdt Ben 12 September f. m'. nyttiga, och hvaribland jag framför andra nämnéi4 ström-rensningar, medlen dertill böra, om de ook genom bevillning kunde åstadkommas, ej så utgöras, utan den skattdragande häldre få behålå la sina penningar till egna företag, ån aflåmna, dem till Staten för att bestrida utgifter till sådana allmänna företag, hvaraf nyttan endast kan komma blifvande generationer till godo.
Ändamålet med straffbestämmelser, uti det fall hvarom nu fråga är, bör vara att förekomma, det tjensteoch arbetsfolk tvingas till annat arbete under loppet af sönoch helgedagar än det sorn ej ulan våda kan uppskjutas, ehuru det hör vara husbonden medgifvet att med sitt tjensteoch arbetsfolk öfverenskomma om godvilligt biträde, äfven under dessa dagar, till sådant arbete, som ej störer den allmänna samhällsordningen eller åstadkommer allmän förargelse, utan som fast mer kan anses nyttigl och nödvändigt. Alldenstund jag ej kan utfundera fördelen af att redigera en lagparagraf sålunda, att innehållet af densamme skall tolkas och Den 13 Joli. 427 tillämpas på annat salt än ordalagens egentliga betydelse föranleder, så, enär detta missförhållande mycket lätt kan h. o. h. undanrödjas, endast genom en obetydligt förändrad ordställning, hvartill ej någon väsendtlig tidspillan ilrågakommer, qvarstår jag oruhhadt vid mitt yrkande, på sätt jag förut haft äran anföra, om §:ns återremitterande. Hr Dalman: Det var i sanning en nyhet, att höra Lag Utsk:ts ordförande förklara, att en lag, emedan den blifvit lamt tillämpad, bör bibehållas. För min del mäste jag bekänna att jag är af motsatt tanke. Jag kan nemi. icke föreställa mig att det är en rigtig lagstifningsprincip att bibehålla en lag, som antingen alldeles icke blifvit tillämpad, eller som, om den någon gång tillämpats, blifvit det för så få fall, att det icke förljenar omnämnas. Men ehuru jag, i likhet med Gr. Mörner, önskat att hela detta stadgande utginge, har jag dock icke begärt annat, än att lagen måtte blifva så redigerad, att den icke gifver tillfälle till orimliga åtal. Gr. Sparre har sagt att lagen icke förbjöde sådant arbete, som verkställes af embetsman; men ehuru denna förklaring är ganska bra för en jurist, som önskar att den så skall tillämpas, vågar jag dock betvifla att ordalagen äro sådana, att de ens kunna så förstås.
Den nu församlade representationens afskedsdramas andra akt blef i går afslutad. Jag vet icke, om jag bör kalla den lör nu pågående riksdags stora sorgespels andra akt, eller för den sista stora meningsstriden, och om jag får hoppas, att de återstående lörhandlingarne komma att förete föremål af en mindre meningssplittrande natur och af en, enligt min lanke, mindre skadlig inverkan lör fäderneslandet. Jag öuskar lifligt hugnesammare beslut. Den betyd - 534 Den 10 Februari. liga öfvervigt i röstantal, hvarmed R. o. Ad., efter afhörande af så många upplysande och sakrika motskäl, fattade sitt beslut i gårdagens plenum, ådagalägger för min uppfattning tydligt, att R. o. Ad. på förhand oryggligen hade bestämt sin vilja och sin föresats, att utan inskränkning i sätt och tid bifalla traktaten, och gör det för mig fullkomligen sannolikt, att, äfven om R. o. Ad. egt att i sista voteringen välja den andra kontraproposin, — hvilken, enligt några talares åsigt, icke innebar annat än ett förtäckt afslag, enligt andras åter utgjorde det enda bifall, grundlagen i detta fall medgaf, — hade utgången dock blifvit i sak enahanda. Tio år äro visserligen en lång tid, men dock icke någon evighet, och man kan förutsätta, att efter denna tids förlopp en vida rikare och mera bevisande erfarenhet skall hafva vunnits, än som varit möjligt att ernå under det 1^ år, traktaten intill nästa riksdag varit gällande. Äfven skulle man kunna förutse, att det nya statsskicket, under första tiden af sin tillvaro, torde blifva bekajadt med en tacksamhets-och förtjusningsfeber, som fördunklade omdömet och gjorde att ett biiäll vore vid den första riksdagen på förhand att förmoda. Men förtjusningsfehrar höra icke till de långvariga febrarnes antal, och återfall deri äro nästan utan exempel. Derföre föreställer jag mig, att, när besinning och erfarenhet hunnit verka, det kan hända, att en helt annan åsigt gör sig gällande, än nu.
Det är möjligt, att Gustaf kunnat af egen drift och fallenhet blifva nordens och adertonde seklets Augustus; men det är säkert, att Riksens Ständer tidigt gåfvo hans anlag denna riktning, då de hos honom anställde Tessin och Scheffer såsom guvernörer, samt Creutz och Gyllenborg såsom kavaljerer, den sednare hos Gustaf sjelf, den förre hos hans yngste broder, prins Fredrik. Dessa begge snillen – kärnan till den frodiga plantskola, som flätade sin friska skaldelager kring juvelerna i Gustaf III:s krona – förflyttades till thronens grannskap samma år och af samma ständer, som läto lagens svärd falla öfver högförrädarne Brahe, Horn och deras medbrottslingar. Ett steg längre i undersökningen visar, att Creutz och Gyllenborg, äfvensom sedermera Kellgren, Adlerbeth, Edelcrantz med flere bland Gustaf III:s tidehvarfs största utmärktheter, tillhört det bekanta vitterhetsförbundet Utile Dulci, och detta förbund var ej något annat, än en fortsatt och utvidgad cirkel, hvartill den mindre krets bildat sig, som uppstått kring «den sörjande turturdufvan», Sveriges Sapho, skaldinnan Nordenflycht. Gustaf III var således, med sträng oväld bedömdt, icke stiftare af utan arfvinge till frihetstidens andliga skattkammare, hvars vittra plantsar han utmyntade, försåg med sin egen prägel och satte i omlopp. Tre fruntimmer framställa själsodlingens hela historia under adertonde århundradet i Sverige: Sophia Elisabeth Brenner (född Weber) utsådde frön, hvilka grodde men framsköto blott en klen planta: under Hedvig Charlotta Nordenflycht (gift Fabricius) växte stängeln i höjden och spår skönjdes till knopp: med Anna Maria Lenngren (född Malmstedt) öppnade den fagraste ros sin doftande kalk, och den rena smakens vällukter spriddes, uppfriskande och hänryckande, i stället för qvalmet från det platta, det krystade, det jemmerligt jemrande, det förkonstlade och det svulstiga. Imedlertid inträffade hvad konungen beräknat och åsyftat: de maktägande ständerna insöfdes i säkerhet.
Ber. pag. 85. Fö 1 kl. pag. 354-) Jemte anmälan, att lill Kongl. Krigs-kollegii kassa och disposition under revisions-åren direkte ingått försäljningsmedel för åtskilliga kasserade effekter och gevärspersedlar till sammanräknadt belopp af 7,446 r:dr 2 sk. 5 rst., hafva Revisorerna yttrat den åsigt, att, enär Rikets Ständer för hvarje behof anvisat serskilda anslag , dylika forså!jnings-medel rätteligen borde, såsom en besparad tillgång för statsverket, ställas till Rikets Ständers disposition, för att tagas i beräkning vid en blifvande statsreglering, helst tillfällen kunde gifvas, då försäljning egde runi af kasserade persedlar, hvilka i värde uppginge lill ansenliga belopp. Instämmande i denna af Revisorerne framställde åsigt, hvilken, efter Utskottets tanka, kan och bör i allmänhet tillämpas å samtliga medel, som för försålda kasserade effekter och persedlar af hvad slag och beskaffenhet sorn helst, tili statens kassor inflyta, får Utskottet, i enlighet härmed, hemställa, Ståts-Utskottets Utlåtande, N:o 30. 7 det Rikets Ständer ville lios Kongl. Majrt i underdånighet begära, att clylika hädanefter ingående forsäljningsmedel må ställas lill Rikets Ständers disposition, för att vid en blifvande Statsreglering tagas i beräkning såsom tillgång, för den lnifvudtitel, hvilken de försålda effekterna tillhört. Kongl. Krigs-Koll egil Utrednings-Af delning. § 8..