Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag menar, att jag kanske kunde göra er en tjenst. – En tjenst? Nå ja, kanhända. Jag har en medhjelpare, ett medium, men jag kan behöfva en till. Ni har godt om tid? – Ja, svarade Hammar som för sin idé fann särdeles gynsamt att för tillfället stå i nära förbindelse med den pratsamme äfventyraren. – Nå det passar förträffligt. Och ni har inte många bekanta? Jag menar fina bekanta, bland min publik? Nå, ingen skall känna igen er. Ni skall sminka er litet, få ett par svarta mustascher och gå klädd i frack. Skadar inte om ni kallade er med ett annat namn, till exempel, Schumann. Det gör er ingenting, men man skall tro att ni är utländing. Och så kan ni gerna bryta litet på rösten. Hammar höll på att brista ut i gapskratt. – Nå, vill ni. Ni får godt betaldt! Och nästan ingenting att göra. Men jag måste kunna lita på er, riktigt, förstår ni. Hammar försäkrade, att han skulle blifva den mest pålitlige medhjelpare, detta så mycket mera som förtjensten lofvade att blifva synnerligen god, – Godt, då blir ni min sekreterare. Ni skall skrifva mina annonser och affischer, bref och dylikt, hyra lokal åt mig och sälja biljetter, kontrollera vaktmästarne och hjelpa mig vid mina experiment. – Det sista blir kanske värst. – Ack nej. Jag gör naturligtvis allting ensam. Jag och mediet. Men det händer stundom, att jag inte är riktigt disponerad, att inte andarne vilja lyda mig. Då förstår ni, att det skulle bli ett storartadt fiasco. Huset utsåldt, publiken har betalt sina pengar och inga andar hörs af. Det skulle störta mig, ohjelpligt. Jag skulle inte mera vara en konstnär. – Jag skulle alltså ... – Vara osynlig ja! Ni skulle då tala i andens ställe; men naturligtvis på ren svenska. Blir jag nöjd med er, tar jag er med på mina resor! Fria resor, vivre och särskildt gage för hvar föreställning! Nå, det är afgjordt! – Ja, må göra, svarade Hammar. Men ... – Jag förstår. Men jag betalar aldrig förskott. – Jag begär heller intet förskott. Jag har ett godt förslag att göra er. – Ni? Låt höra!
Det är nemligen en sanning, att alia Fästningar och Corrections Hus vimla af Fångar, af hvilkas antal största delen äro Personer endast för försvarslöshet, ditsatte; Personer åt hvilka man icke utan orättvisa , kan ovilkorligen gifva namn af vanartige: Och sanning är att det är just på dessa sista åren, som denna förökning i Fån* garnes antal tillkommit. Man bor icke undra på. att de Riksdagsmän, boende i Hufvudstaden, hvilka neka tillvarelsen af en Penn in gebrist, äfven neka tillvarelsen af dets naturliga verkan på Allmänna sysselsättningen , och derigenom på Sedligheten, samt derigenom åter på Popubtionen; men jag åberopar hvarje Riksdagsman ifrån Landsorterne till vi-tne, på den förändring t Jordbrulcasens belägenhet, Som tillkommit i mohn af Penninge-bristen p en förändring, sorn redan gjordt, att Jordbrukaren ser S-ig nödsakad, att inskränka antalet afsina Tjenstehjon till det minst möjliga;, att blott nödhjelpsvis skota sin jord med det minst möjliga i kostnad; samt att icke försvara flere. Personer, än hvilkas Krono Utlagor nan också vill åtaga sig att betala, Häraf har redan kändt , att en.mängd, y°4 Den 2? April. kan hända, redan förfätlig, om han vore till Z:ffar, känd, sf arbersfcke Personer, befinner sig utan försvar; och i nödvändighet att antin, gen strömma till Städerne. eller stryka Landet ikring, för att söka sysselsättning: Och då detta icke alltid lyckas, fa de snart sine rum på Corrections Huser. elier rästncogarne. Dessa olyckliga offer för våra Financier ers omsorg, att förbättra Pappers myntets värde, vesa icke grundorsaken till deras öde, och förbanna oss icke anno; men de skola snart göra det, närderas antal skall» allt mer och mer, förökas, och orsaken dermed också blir för menige man begriplig.
§ 42 Var och en av betjäningen är pliktig att biträda varandra vid sjukdom, så att extra avlöningar inte behöver utbetalas. § 43 Direktionen sammanträder minst en gång i månaden på bestämd dag, dessemellan på ordförandes kallelse om så behövs. Alla sammanträden protokollförs och justeras vid nästa sammankomst. Det fordras tre ledamöter närvarande för att beslut skall kunna fattas. Besluten avgörs efter de flesta rösterna och vid lika antal gäller den mening som företräds av ordföranden. § 44 Alla ankommande brev adresseras till Kongl Direktionen över Amiralitetets Krigsmans Kassa. Breven öppnas av ordföraren och tillställs genom den föredragande ledamoten sekreteraren, som skyndsamt för in dem i diariet, varefter det genast lämnas till kamrern och handläggs i behörig ordning. § 45 Pengar, som sänds in från ämbetsverk, uppbördsmän eller enskilda skall åtföljas av reversal och sedelförteckning. § 46 Alla utbetalningar skall grunda sig på anordningar underskrivna av Direktionen. § 47 Den som inte är nöjd med Direktionens beslut äger att hos oss anföra besvär. Artikel IV Om pensioner för alla ämbets, och tjänstemän samt betjänter, tillhörande Vår Flotta. § 48 Till pensioner anslås vad fonden kan utgöra, dock skall den varje år ökas med 1000 riksdaler. § 49 Den högst utbetalda pensionen för militära ämbetsmän är 1000 riksdaler och för civila 800 riksdaler. § 50 Uppräknas olika tjänster som genom flera brev och författningar beviljar till livstids pension efter avskedstagandet. Man skall ha uppnått 55 års ålder och haft 30 tjänsteår för att få full pension. § 51 Med verkliga tjänsteår menas att man oavbrutet på eget ansvar uppehållit en syssla med åtnjutande av lön och där alla avgifter till kassan blivit erlagda. § 52 Pension erlägges innan 30 tjänsteoch 55 levnads år 1: o om någon i krig mot rikets fiender blivit blesserad och oförmögen till tjänstgöring 2: o om någon genom annan utövning av tjänst inom Kronan blivit skadad och inte längre kan upprätthålla tjänsten 3: o om någon i tjänsten ådragit sig obotlig sjukdom som gör honom oförmögen till vidare tjänstgöring.
Maj:t, med anledning af förevarande ansökning, och lill följd af nu inhemtade upplysningar, täcktes förklara: l:o att i alla af minister-staten utgående traktamenten, aflöningar, pensioner, m. m. norrska medel anses för hvarje år hafva ingått och ingå till den andel, som Norriges hela bidrag lill minister-staten för samma år utgör, i förhållande till Sveriges hela bidrag till minister-staten, hvarefter, med Sveriges andel i afseende å deraf erläggande bevillning, bör förfaras i enlighet med de derom gällande författningar; 2:o att sökanderne lemnäs öppet att, utan hinder af något, rörande bevillning lill svenska stals-verkel å dylika aflöningar, m. m., meddeladl beslut, eller af någon i sådant hänseende gjord debitering, söka inom natt och år från den dag, då detta beslut fattas, i vederbörlig ordning erhålla restitution af den bevillning, de erlagt utöfver hvad på Svenska andelen i deras aflöning belöpa bort; 3:o att, i händelse någon lill restitution berättigad löntagare elier hans rätts innehafvare underlåter att sig dertill inom den nu föreskrifna lid anmäla, utrikes Departementet bör i dess rätt inträda; samt, i sammanhang härmed och lill vinnande af behörig rättelse för framtiden: 4:o att det åligger Stats-ministern för utrikes ärendena att inom Januari månads utgång hvarje år underrätta Stats-kontoret om det förhållande, som under det näst förflutna året egt rum emellan Sveriges och 28 Kongl. Maj:ts Nåd. Proposition, N:o 30.
Till Sleipner sade han och klappade hans manke: »Mörkt är det ute; nu ha vi att rida öfver frostiga fjäll och tursafolkets bygder; antingen komma vi båda tillbaka, eller tager oss den förfärlige jätten. I morgongryningen var Svipdag framme. Han hade beräknat att komma, medan Gymer och hans salkämpar ännu sofvo. Väktaren på utkiksklippan invid gårdvallens stängda grind var dock vaken och ropade ryttaren an. Svipdag såg från Sleipners sadel in öfver gårdvallen och fann, att å ömse sidor frustugans dörr var en ulfhund af styggt utseende bunden. »Du, som kommer där högt till häst, hvad är ditt ärende?» ropade Gymers väktare. »Jag har ett ärende till Gerd, din herres dotter. Huru slipper man in för de glupske hundarne?» »Antingen är du en död, som spökar, eller ock är du nu till död kårad, du som djärfves att vilja tala till Gerd. Till henne får du icke ett ord att mäla.» »Det gäller att fresta», sade Svipdag. »Den som är på äfventyr väljer dålig lott, om han brys af de faror han uppsökt. Min lefnads trådar tvinnades det dygn, då jag såg lifvet.» Därmed sprängde han öfver omgärdningen in på den gräsvuxna gården framför frustugan. Det jordskakande dånet af Sleipners hofvar, ledsagadt af ulfhundarnes ilskna skall, väckte Gerd och hennes tjenstemö. Denna såg ut och sade: »En yngling har kommit; han har redan stigit ur sadeln och släppt sin gångare att beta på gårdsplanen.» »Bjud honom in att dricka en bägare mjöd», sade Gerd; »hans ärende vill jag veta, ehuru jag anar, att han är min broders bane.» Svipdag steg in. »Hvem är du», frågade Gerd, »alf eller asason eller en af de vise vaner?» Svipdag sade sig komma från Asgard, frambar friareärendet från Fröj, vanaguden, och bjöd henne de älfva guldäpplena. Gerd sköt guldäpplena ifrån sig. »Dem tager jag icke i friaregåfva.
Den offrande kärlek till Gud och medmänniskor, som skulle drifvit henne framåt på dessa vägar, fanns ej, men så mycket mera af fruktan för det osköna, vidriga, frånstötande, hon genom böckerna visste att hon skulle möta, om hon vågade sig in i armodets boningar. Hvad annat än pengar hade hon också att gifva? Hon kände själf, att det var för litet. Och ej nog därmed, innerst låg också, som förnämsta driffjädern — det visste hon — behofvet att för egen del vinna frid och tillfredsställelse. Så hade åren gått, dag för dag, utan att hon hunnit längre än till en allt säkrare visshet, att det närvarande ej var henne nog. Och tanken på att taga ett fosterbarn hade vuxit sig allt större inom henne och funnit genklang hos mannen. Aldrig, aldrig skulle det väl ersätta henne eget kött och blod, men det blefVe dock något att lef va för, ägna sig åt, dela med sig till! Frågan var blott att finna reda på ett barn, som hade just alla de egenskaper som fordrades — g o d härstamning, skönhet, hälsa, begåfning med mera. Men — efter långvarigt sökande och brefväxling med framstående läkare — ansågs skatten nu funnen, en liten flicka af rent fabelaktig skönhet och begåfning, hvilken mannen, åtföljd af en sköterska, rest för att hämta långt inne i hjärtat af Tyskland. I tankarna följde hon honom. Just denna dag borde han vara vid målet; men i stället för att glädja sig öfver, att allt var afgjordt, erfor hon en pinsam beklämning. Hvilket ansvar hade hon ej åtagit sig — och o m hon missräknat sig och ej kunde älska den lilla!? I slutet af våningen, innanför den med blått siden dekorerade sängkammaren, låg ett rum, som hon redan första året af sitt äktenskap i tankarna möblerat ungefär som nu, men hvilket stått tomt ända tills för några dagar sedan, då hvitlackerade, docklika stolar, soffa, bord och byrå samt en liten säng m e d rosenrödt sidentäcke flyttats in. Hitin skyndade hon, m e d en dunkel för känsla af att finna ro. Hvita, lätta gardiner täckte fönstren, utan att taga bort något af sol och luft. Hon visste nog, hur en barnkammare skulle se ut!
Hvad slutligen vidkommer Herr Hallströms yrkande om undersökning och utredning af de hinder, som från Banco-Förvaltningens sida mött Actie-egare i Götha Canal alt, för deras belånade actier, erhålla sådana bevis från Låne-Verken, sorn Bolags-ieglorna, för talans förande vid Bolagsstämmor, föreskrifva, får Utskottet allenast erinra: alt, enligt föreskriften i 38 § af 1839 års förnyade Reglor för Götha-Canal-Bolag (hvilken föreskrift tillkom först år 1827 och ej, på sätt Herr Hallström tyckes tro, finnes uti Privilegierna intagen), är visserligen egare af i Låne-Verken belänte actier berättigad att, för dem vid Bolagsstämma föra talan, der han, sjelf eller genom annan man, från dessa Verk företer bevis af den ordalydelse, sorn i samma § finnes uppgifven; men ingalunda innehåller berörde § något åläggande för Låne-Veiken, att dylika bevis utgifva, och ej eller kunde ens eli sådant åläggande af Kongl. Majit gifvas, i afseende på Banken och de derunder lydande Under-afdelningar, för hvilka Verk det, enligt Grundlagen, endast tillkommer Rikets Ständer eller deras Banco-Utskott alt meddela Lill efterrättelse gällande stadganden. Att emedlertid Banco-slyreisen år 1827 medgaf utfärdande af dylika bevis från Discont-Verken, kan ej annorlunda förklaras, än såsom ett förbiseende deraf, alt desse bevis efter deras ordalydelse innefattade ett vilkor, stridande emot Discont-Verkens säkerhet och de af Rikets Ständer gifne reglementariska föreskrifter, i afseende på belåningen af Götha Canal-Aclier. Ty enligt så väl äldre Banco - 12 Banco-ZIiskottcts Memorial, IV:o 142. Reglementen, sorn 220 § i nu gällande Banco-Reglemenle af den 26
ostridlgt eger ett uteslutande företräde i alla delar; hvarföre Bevisorerne både vid nämnde års förrättning samt .1822 års granskning af Stats-Virket; äfvensom Kongl. Kammar-Collegium samt Kongl. Kammar Batten tillstyrkt antagandet af dea förre meto - 49* Stats-Utskottets Betänkanden. den; så har Ulskct et ej mindre på grund häraf, än ock med den öfvertygelse, som ytterligare hemtats och stöder sig på erfarenheten, eller sjelfva utförandet af arbetet, ansett sig böra,med instämmande i hvad sålunda yttrat blifvit, lill* Etyrka Riksens Höglofl. Ständer att godkänna och antaga den af Kongl. Stats-Contoiret föreslagne och utförde Boksluts-Metoden, att, enligt dtn för år 1821 upprättade Riks-hufvudboken, tjena till efterrättelse i fortsättningen af ifrågavarande Räkenskap. Beträffande vidare de af Revisorerne ifrågastälde ytterligare tillägg och åtgärder i afseende på Riks-bokslutet; så emedan genom den emel. lertid vidtagne reglering af detaille-räkenskaperne och det derefter författade Bokslutet för år 1821» åtskilligt häraf blifvit verksläldt, på sätt 1822 års Revisorer anmält, och Stats-Utskottet jemväl nu haft tillfälle att inhemta, har Utskottet funnit sig böra inskränka dess yttrande till hvad i desse delar återstår; hvarvid förekommer, ■tt de föreslagne tillägg och förändringar synas böra i 2:ne afdelningar upptagas och betraktas’ såsom dels hörande till beskaffenheten och ulfö ringen af Riks-hufvudboken , dels afseende regleringar af Uppbördsoch Redogörelse-Verke*, hvilka med denna Hufvudbok väl icke hafva oskiljaktigt sammanhang, men i följd häraf och Stats • U tsko 11 e ts Betan kand c n. 493 den åt Boksintet gifne större omfattning i syftemålet, kunna elter hand blifva vidtagne.
Likwäi hafwä några af Utffottets ledamöter härutinnan i sä marko warit af skiljaktig tanka, ark de ansett stämningett icke blott böra wara uttagen utan jemwäl lagligett lillstäld löfie^Mäunen, innan förutnämnde i2 mäs nader till anda gatt, sä wida laugifwarens beta!» ningsrätt skall wara behörigen försäkrad. Denna mening synes mig af flera stal, wara gansta rigrig. Dels öfwemlsflämmer den med de i II Cap. Mär re« - 526 Den 9 Iunii. tegangS-Balken angående stämnings giltighet, i all» mänhet lagde grunder, och dels hämtar den stöd deraf, att a en ansökning, ingifwen till Kongl. Majtts Befallningshafwande, följer ett ordenteligt beslut, mcddeldt af Landshöfdinge-Embetet, hwtlket beslut likwäl icke är l längifwarens magt, alt förr eller senare erhälla, än Kongl. Maj:ts Befallningshafwande sjelf för godt finnér, att det meddela, Hwaremot en stämnings bewiljande af domaren ingalunda i min ranka är att anse såsom nä» got Härads Rättens beslut, enar domaren ensam icke en gäng lagligen är berättigad, att fatta ell beslut. Det torde således böra åligga längifwaren att icke blott uttaga, utan jcmwäl med löftesmannen inom föreffrifwen tid kommunicera den uttag» ne stämningen, pä manligt och i lagen föreffrifwit sätt, derest langifwareus bekalningsrätr emot löstesmanneu skall anses behörigen sörwarad. Den tanke Lag-Utffottet framstäidk, synes mig för mycket utsträckt, och icke innefatta elt sädant förhållande, som i vfwannämnde Kongl, föi klaring, angående lagsökning hos Kongl. Majus Befallningshafwande, uptageS.
Nu upmanar jag er mina Herrar at snart genom Ert eniga bifall gifwa wär Stat en Grundlag, för 'at snart gifwa benne en Kon ung. Jag är ej bland dem sorn förekastat Eder, at hafwa beslutat, at i farans stund med omsorg och bcrädt mod förlänga styrelse-magtens wacklande och förlwagade tillstånd. Allt sädant har lika litet förfärat mig som Eder. Men sedan wi nu med all den warsambct wi sjelfwe önskat och omsiändigbeterne medgifwit sätt wär nya Grundlag utarbetad, matte wi lätt, utan upstof, utan at behöfwa räkna jakande eller nekande röster, kunna strida til dest antagande. Med all aktning för hwar och ens rätt anhaller jag derföre at wi utan votering mätte afgöra saken; ty här kan det ej för någon wara wigtigt at dölja stna tankar derom; och det stall hedra Ridderstapet och Adeln at med et högtidligt beslut stadga den ordning, til hwars rubbande sa mängahanda försök synas körredskap. Mätte. nied denna ordning endrägten födas i Den 6 Jun ii. Z5Z mitt Fädernesland, wäldet afwäpnas och den smygande listen bäfwa för den medborgerliga dygdens Majestät. Grefwe Norner, Larl 63,brisl.'Hos Högloff. Ridderskapet och Adeln förehafwes i dag til fluteligt afgörande et ämne af den största wigt; men jag är de Herrar, som warit Ledamöter i LonstNmions Utstottet pä det högsta förbunden, at de til Riksens Ständer framlemnat ot profect til Regeringsform sorn t det mesta utan länga öftverläggningar kan af Ridderffapet och Adeln antagas. Jag stall dock ödmjukast anställa, at wid denna yryjfiLteralle Regeringsform fä gora nägra erindringar. Jag har af det upgifna projectet funnit, at Rikets Stat kommer at ökas med siere Ämbetsmän af hög rang och ovärdighet, och som ej fä bekläda andra Ämbeten.
Jo de uppvaktande diplomaterna lyste denna gång på ett verkligen oroande sätt med sin frånvaro, så att det var tämligen ödsligt i den stora salen. Äfven stormakter, på hvilkas hållning mycket berodde, voro här orepresenterade. Var det politisk demonstration? Nej — det var influensan, s o m var nog ogrannlaga att hemsöka äfven diplomaterna. Till önsklig o c h tillfredställande förklaring k o m det emellertid, med eller utan skriftvexling mellan kanslierna. Men i publicistiska o c h parlamentariska kretsar måtte oron ej så snart hafva lagt sig. Särskildt blef detta fallet i Italien, där konung Umberto måst offentligen taga till orda för att lugna den. » Jag kan försäkra, » yttrade han, » att freden icke i något hänseende är hotad. Det var en tid, då j a g icke skulle vågat garantera den i 14 dagar; men nu kunna vi vara lugna, isynnerhet s o m det mellan Tyskland o c h Ryssland inträffade närmandet i hög grad befrämjar fredens bevarande. » Äfven på annat håll har man haft politisk oro för influensans skull. Den lille konungen i Spanien har j u varit betänkligt, j a, på högst oroväckande sätt angripen af den impertinenta » ryska 61 snufvan&gt;. På denne lille pilts lif beror icke blott den Pyreneiska halföns inre lugn, utan till någon del själfva Europas fred. Hans d ö d skulle blifva signalen till en kamp o m statsförfattningar, till en täflan mellan tronpretendenter, — j a, följderna skulle kunna blifva rätt vidtutseende, helst s o m man på samma gång haft ministerkris o c h rösträttsagitation att dragas med i Spanien. Lyckligtvis blef äfven denna oro häfd; ty den unge konungen är utom all fara. Sagasta har lyckats bilda den n y a ministären o c h rösträttsfrågan har lösts på bästa sätt med genomdrifvandet af en rösträttsreform, s o m i liberalitet lemnar intet öfrigt att önska.
S kaper finnas äfven hos sådane personer, sorn erhållit deras tjensteman na-, bildning annorstädes än inora Postverket; då för inträde vid detta Verk ej erfordras någon Acadgmisk examen Och de vid Postverket varande så kallade extra ordioarier följaktligen icke kunna betraktas annorledes än såsom renskrifvare i allmänhet, eller anses mer eller mindre än livar och .en annan sådan lill befordran berättigade; så och om afven, på ena sidan, inedgifves, att inora Postverket, likasom andre Embetsverk, en längre tids nöjaktig tjenstgöring förtjenar uppmärksamhet och belöning, lärer dock, efter Utskottets öfvertygelse, å andra sidan, böra för fast antagas, att hvarken någon våda för det allmänna, eller skälig anledning till klagan öfver vtderfaren orättvisa för Postverkets exlra-ordinarie tjenstemän uppkommer, derigenom att sådane Statens tjenare, hvilkas verksamhfetsförmåga väl icke upphört, men sora, i anseende till sjuklighet eller andra dylika orsaker, icke längre kunna fortfara roed de militaire och civila tjenstebefatlningar, de förut innehaft, varda, utan att förut hafva vid Postverket tjenstgjort, till Poslsysslor befordrade, hvilket jemväl eger ruin i andre länder, der Posllnrättningarne äro vida bättre och fullkomligare än i Sverige. På desse skäl har Utskottet ansett motionerne i denna del ickeföranleda till annan åtgärd än tillstyrkande af den underdåniga anhållan, att Kongl. Majit, vid återbesättande af ledige tjeusler inom och under Post-verket,"täcktes fästa Nådigt afseende å långvarig, nitisk och pålitlig tjenstgöring vid samma Verk. I afseende å andra frågan, får Utskottet vördsamt meddela den upplysning, att Kongl.
B:co eller motsvarande belopp Riksgäldssedlar för en Riksdaler silfver, sådana provisionela Yexlingseller realisations-åtgärdar icke skulle strida emot Myntbestämningslagens ordalydelse; att Riksgälds-sedelstocken, nu uppgående till 6,126,490 R:dr 42 sk. 6 r. i Bancomynt räknadt, äfven om den på sådant sätt helt och hållet amorterades och blef realiserad, skulle medtaga icke mera silfvermynt, än en del af hvad Banken redan har färdigt; att en sådan blott partiel realisation, på ena sidan, väl icke skulle leda till den betydenhet, att något behof uppstode af utländska lån eller creditiv, eller att minska Bankens egen lånerörelse, men likväl befinnas tilltagen i så stor scala, att hållning mot vexelcursens vidare stegring skulle synas för längre tid beredd; alt då, under nuvarande cursförhållanden, vinsten på export af silfver till det priset icke vore lönande, och då det medförde omgång och besvär att förut anskaffa och förete Riksgäldssedlar i Riksgälds-Contoret, och derifrån uttaga invisningar på Banken, innan silfver-vexlingen fick ske, denna af dessa skäl troligen icke egde rum till den mängd, att rörelse-capitalet inom landet blef förminskad t, ehuru allmänheten fick tillfredsställa äfven nyhetens behag att förse sig med silfvermynt; att, om en sådan vexlingsmesyr vidtages, det skulle då snart utveckla sig, huruvida sanna vexeltillgången i landet nu är mindre eller större än behofvet; att, i senare fallet, en cursens sänkning på naturlig väg komme att befrämjas, hvarunder Banco-Fullmägtige icke borde sakna tillfällen, att, utan förlust, obemärkt genom silfverköp, eller silfver-leverancer från utrikes ort, emot Bancosedlar, återfå den metalliska fond, som provisionel för Riksgäldssedlarne utsläpptes; att om liandelsställningen blefve till den grad gynnsam, att vexelcursen ytterligare 46 Hår till Banco-Utshottets Utlåtande N:o 16. foll, det angenäma ödet kunde, förr än vitro, vara för handen, att, genom tillåten illimiterad invexling af silfver emot 128 sk. curs, slutligen uppnå föreskrifna proportionen 5 till 8 af Bankens reela fond till sedelstocken; att just en sådan conjunctur vore den rätta för att, utan äfventyr, derefter öppna allmän ovilkorlig realisation enligt Myntbestämningslagen; men att, om åter handelsställningen toge annan vändning, om vexelcursen, i stället alt falla, möjligen visade benägenhet att stiga, så vore i allt fall genom den provisionela,