Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Allt svarar så väl emot hvartannat – händer, fötter – allt.” – Gunnarp heter stället der den andra familjen Kruse bor. Han är gift för andra gången. Var enkling 10 år. Hon var barnens guvernant. Barnen kunna icke med henne. Tre små barn i sista giftet. Det är lustigt att höra hvilken öfversittarton Stella Kleve alltid begagnar emot fru Agrell. Det ligger en god portion afundsamhet i hennes lynne så väl som i Axel Lundegårds och mitt. Ola Hansson har mycket mindre af det der.382 Sedan Gunnarpsboarne gått satte vi qvarvarande oss bort i det trefliga hörnet i salongen. Jag vid etagèren, Axel i soffan. Stella kom fram för att sätta sig i andra soffhörnet. Hon kom med denna lätta, underligt nervösa gång, med små vridningar i lifvet. Högt uppe på etagèren, mot loftet till, stod en lampa med röd skärm öfver, och ljuset var mildt, mjukt, – nästan som en halfskymning öfver rummet. Hon stannade framför honom och lade sin smala hand på hans hufvud, lätt som en smekning. ”Får jag se på edra ögon? – Och hon böjde sitt hufvud, alltjemnt med handen hvilande på hans hår, och såg ned i hans ögon. – ”Vi ha disputerat om dem, men jag har rätt. – Han sade ingenting. Hade endast böjt sin nacke tillbaka under hennes mjuka tag, och såg in i hennes ögon. Så satte hon sig ned i andra soffhörnet, och vi började prata. Egentligen hon och han. Hennes mjuka röst och hans sträfva, dämpade. Och ljuset föll ned öfver dessa två intelligenta ansigten, matt obestämdt, med aningen om ett rödaktigt skimmer. Lundegård njöt. Stämningen var att inandas som den lenaste sommarluft, den fylde hans bröst, den smekte hans varelses alla känselnerver, den gjorde hans ansigte ännu uttrycksfullare än eljest. När jag sade något kände jag genast ett obehag som om mina ord fallit ned som grofva landsvägsstenar och trasat hål i denna fina stämning, jag tyckte mig se det i hans ansigte, och jag blef vred på mig sjelf öfver att jag icke kunnat nöjas med att sitta der tyst och obemärkt.
Hvad åter vidkommer dets förmenta de - Den 28 Junii e. m. 299 moralisation sorn skall vara en följd af ProhibitifSystemet, så medgifver jag gärna att demoralisationen verkeligen äger rum; men anmärker som jag tror med skäl, deremot, att demoralisationen inom nationen blifver både större och hvad värre är, sträckt längre ner till de mindre upplyste Folkclasserne, om det fria importsystemet skulle införas. Vi halva erfarit en försmak deraf såsom en följd af våra förhållanden, från i g 11 till j 815 och jag anser afgjordt att hvarje husfader både kändt och ännu känner följderne af denna period. Jag anser ej något vunnit dermed att utbyta en demoralisations anledning mot en annan, och tror att ProhibitifSystemet rätt vårdad*, är det som minst förderfvar sederne och Verksammast bidrager att förekomma anledningarne till demoralisation, emedan det hyllar såsom grundsats nationalflit och nationalitet i Sfgter och således har en ovedersägeligen god syftning, som alltid skall verka på det stora hela af Folket, medan minsta delen, jag menar dem som låta fåfängan dåra sig, blir ett offer för dess skuggsida; hvaremot det fria importsystemets syftning är antinationel, emedan det i längden dödar konsisinnet och konstfärdigheterne, gör landet till en Provins af verlden i stället för ett oberoende Rike i verlden, samt Folket till ett coswwpolitijkt afskum i stället för en högsint foferländjkt tänkande brödra familj. Man fäger att conjumenten bör fä köpa varor af hvilken nation font hälft, och ej fä linder Statens förmyndarejkap. Dan 2 8 Junit e. »ti Ordet Förmyndare [kap är nu ett aF dessa fältrop för dagen, genom hvilka man söker att imponera: ett af dessa, ord utan bestämd bemärkelse, med hvilka man tror sig kunna lösa alla förefallande svårigheter. Men det går ej mera an att herska genom trolirunor: man måste öfvertyga med skäl och facta. Hvilka äro då dessa coösumenter af utländska luxsrtiklar?
Den erfarenhet jag har af benkrossning har vunnits vid en fabrikation deraf i arbetshuset i Wisby. Benen blefvo under den tid, då England lifligt efterfrågade denna vara, betaldte med 8 sk. b:co. Sedermera aftog denna efterfrågan, och då nedgick äfven inköpspriset till 8 sk. och slutligen till 6 sk. r:gs, ty ganska betydliga qvantiteter af krossade ben voro vid arbetshuset att tillgå, hvilka slutligen för att kunna säljas, måste afsätlas lill samma lindriga pris, som deras beredning kostade, så att det endast beräknades nätt och jemt huru mycket de kostade arbetshuset. Det lyckades endast genom Hr Statsrådet Poppii benägna åtgärder, att så väl bär i Stockholm, som i några landsorter få afsätta benmjölet. Sedermera fick man icke vidare köpa benen till det låga pris, som förut, hvarföre man icke heller kunde lika mycket nedsätta priset på det benmjöl, man hade att aflåta, utan nödgades då slutligen till underpris försälja lagret till innevånare på ön för att sålunda återfå de penningar, som lågo borta. Det är af dessa skäl, som jag tror det vara lämpligt, att tullen så väl för krossade ben eller benmjöl, som för oarbetade ben bestämmas till 3 sk. Ilr von Hartmansdorff: Jag har endast anmält mig för alt begära ursäkt för mitt misstag, då jag sade att oarbetade ben vore fria från utförseltull, och sålunda förvexlade de båda klasserne. Oarbetade ben äro väl fria från införseltull, men belagde med 3 sk:s tull vid utförsel. Hr Ribbing: Det behöfver föga tilläggas till de skäl, som af Hr von Hohenhausen och Frih. Palmstjerna blifvit framställde. Jag tror likväl hufvudsaken vara, att icke värdet på benen blifver så lågt att man ej anser det löna mödan, att samla dem, ty derigenom vinnes icke ändamålet.
Den främmande måste, hur sant han än såg, dock se med ett främmande öga, och den öfverseende kärlek till det inhemska, som till och med midt under den bestraffande satiren gör sig gällande hos den infödde, denna kärlek, som å ena sidan skapar den varma lefvande humorn hos författaren och som å den andra sidan lättare kan uppfattas än påpekas af den infödde åskådaren, denna saknade kanske just Holberg något af. Häraf förklaras äfven att Holberg i sjelfva Köpenhamn fick erfara, att hans komedier voro föråldrade redan före hans dödoch att han icke fann omedelbara efterföljare kan kanske äfven deraf förklaras. Hans närmaste efterföljare var ju också en norrman, Wessel. Man bör dock enligt min mening icke lägga alltför stor vigt på det ena eller det andra af dessa förklarings-sätt, emedan det under den omedelbart efter Holberg följande tiden fans omständigheter nog, hvilka gjorde det ganska naturligt att en Holbergsk skola kunde uteblifva. Jag har här påpekat några af de invändningar, som kunna göras mot Brändes ’ framställning, men som jag redan medgifvit, man skall naturligtvis läsa boken med intresse och hvad det specielt kritiska angår kunna hemta mycken nytta af den. Innan jag öfvergår till Holberg-illustrationerna bör jag äfven nämna dr. Forchhammers öfversättning af » Tre komedier af Plautus ». Det är Aulularia, Mercator och Miles ghriosus, alla förebilder till Holbergska stycken, hvilka här föreligga i en förträfflig öfversättning. Mostdlaria, som äfven hör till de Holbergska förebilderna, är likaledes utkommen i en utmärkt öfversättning af Fr. Gjertsen (Kristiania 1873). Forchhammers öfversättning har i elegant utstyrsel utkommit hos Reitzel i Köpenhamn. Den bildande konsten har i hög grad sysselsatt sig med Holberg. Målare, bildhuggare, tecknare, kopparstickare och trä-snidare hafva utfört porträtter, byster, medaljonger, illustrationer ändå från 1720 till innevarande ögonblick. En högst intressant uppgift skulle det vara att nu — då reproduktionskonsten hunnit derhän att lemna ett både godt och utmärkt billigt arbete
Att, med åsidosättande af denna grundsats, frånkänna Kongl. Majit och Kronan sin rätt till strandfynd, och öfverlemna densamma åt de församlingar, hvarest strandningar tillfälligtvis kunna inträffa, finna Utskotten ej skäl att tillstyrka; och få Utskotten alltså vördsamt hemställa, att motionärernes förslag i denna del icke må bifallas. Hvad derefter angår motionärernes yrkande, att skeppsfynd, som i värde understiger 10 ridr, måtte helt och hållet tillfalla den, som det bergar; så, »huru, på sätt motionärerne jemväl anmärkt, det sällan torde inträffa, att egare till strandadt gods af så ringa värde sig anmäler för att detsamma återfå; finna Utskotten likväl betänkligt, atti lag stadga rättighet för den, som bergar gods af omförmälde värde, att det behålla; enär ett dylikt stadgande skulle kunna föranleda dertill, att den eller de, som bergat gods af högre värde, fördelade detsamma i smärre partier, hvartdera i värde understigande 10 r:dr, dem de uppgåfve sig hafva vid serskiide tillfällen bergat; samt bevisningen om ett annat förhållande vore svår att åstadkomma, då vid bergniogstillfällen andre personer vanligen icke äro tillstädes, än de, som i bergningen deltaga; och få Utskotten derföre jemväl vördsamt afstyrka bifall till berörde yrkande. Beträffande slutligen frågan om bergarelön för skeppsfynd; så, då Utskotten anse nämnde lön vara i gällande lag til] skäligt belopp fiestämd, för de fijinflelser, ..då det bergade godset ej uppgår till 240 dalers värde, samt ofvanberörde Kongl. Kungörelse af den 21 Mars 1835 i Lagsaint Allm. Besvärsoch Ekon.-Utsk. Utlåtande, N:o 44. föreskrifver de grunder, efter hvilka domaren eger bestämma beloppet, då godset öfverstiger nyssnämnde värde; få Utskotten tillstyrka, all hvad motionär erne i denna del föreslagit, icke må till någon ålgård föranleda. Stockholm den 29 Augusti 1851. STOCKHOLM. Östlund &
Majit antagit till 5 r:dr, icke i medeltal utgör mera, än 4 r:dr, torde införseltullen å »rakoch pennknifvar», som af Kongl. Majit föreslagits till 1 ridr 12 sk., böra bestämmas till 1 ndr skålpundet. Å. »knifvar andra slag samt gafflar, ej specificerade», som nu äro åsatte 3 ridr 16 sk tullvärde och 1 ridr införseltull, tillstyrker utskottet, i öfverensstämmelse med Kongl. Majits förslag, att tullvärdet må bestämmas till 2 ridr och införseltullen till 24 sk. skålpundet. Såsom Kongl. Majit föreslagit, anser utskottet under rubriken »koppar» böra införas artikeln träd, oförsilfrad med 8 sk. och försilfrad med 36 sk. införseltull per skålpund. A »kopparnickel», som nu är åsatt 1 ridr införseltull, bar Kongl. Majit föreslagit nedsättning i denna afgift till 36 sk. skålpundet, såsom 23 procent å nu gällande tullvärde, 3 ridr. Men då kopparnickel icke eger högre värde än 2 ridr 24 sk. och dessutom ingår såsom beredningsämne vid nysilfvertillverkningen samt följaktligen bör draga lägre tull, än den fullt förädlade varan, anser utskottet äfven den af Kongl. Majit ä kopparnickeln föreslagna tull vara för hög, och tillstyrker, att införseltullen å »kopparnickel», med tullvärde af 2 ridr 24 sk., må nedsättas till 20 sk. skålpundet. I öfverensstämmelse med Kongl. Majits förslag, tillstyrker utskottet, att å spelkort må, med upphäfvande af nu stadgade införselförbud, sättas 30 ridr värde och 12 ridr 24 sk. införseltull per gross; samt tillika bestämmas, det korten, lika med inhemska, skola undergå bevillningsstämpling, mot erläggande af stämpelafgift.
Man besatt då endast de första kunskaperna om elektriciteten och man förstod ej ännu att binda solvärmen. Man var ännu i mycket prisgifven åt naturens makter och kände ännu något af vildens vidskepliga vördnad för allt det inom naturen, som syntes våldsamt och skumt. Rousseaus naivt retoriska naturdyrkan genljöd genom hela detta tidsskede. De ifrigaste naturdyrkarna voro oftast att träffa bland stadsbor, som påtogo guttaperkaskor när de kommo ut på landet och inbillade sig att alla kor voro förklädda tjurar. Det förefaller oss ofattligt, men dessa människor kunde tillbedja och förhärliga sensualismen och påstodo sig inför naturen endast vara sjuklingar och krymplingar. Att lämna en bestämd filosofisk definition på hvad de menade med natur är nu icke möjligt. Ena stunden kalla de pyramidernas eller Colisseums massor barbariska – och nästa stund hänryckas de af massorna i ett fjäll. I allmänhet tyckas de med »natur» mena just det, hvars öfvervinnande i alla tider varit civilisationens medel och mål. Först genom att tillkämpa sig likgiltighet för sensualismen och knäcka naturdrifterna som torrt strå, blir människan en Cato. Just genom sin obestämdhet urartade begreppet »natur» slutligen till ett tomt klangord, som man framslungade på måfå, där skäl fattades. Man konstruerade sig då en öfvermänniska, men genom att underskatta betydelsen af karakterens storhet nedsjönk hon nästan ögonblickligen till rätt och slätt en cyniker och storskrytare. Religionerna voro ännu schematiska, krönikeartade framställningar, hvilkas inre andliga enhetlighet man då först började ana. Genom att lägga en öfverdrifven vikt just på den religiösa krönikan, blefvo religionerna mer och mer en kastboll i den skarpt kritiserande forskningens händer. I stället att tvista om det faktiska andliga innehållet stridde man om riktigheten eller oriktigheten hos de religiösa berättelserna om tilldragelser. Med andra ord, man betraktade religionerna som epos. Genom att uteslutande vända sig till det andliga innehållet och fordra en djupare religiositet i full samklang med kunskap och känsla, blefvo emellertid de sedermera så mycket besjungna »ateisterna» de egentliga föregångarna till den slutliga omfattande världsreligionen.
Embetsman, som pä något sätt wisar wald och egennytta. Jag provocerar äfwen hwilken som halst, at wisa, det någon wäld eller egennytta blifwir utöfwad af någon Oikicerare wid den Lorps, der jag har den äran at tjena. Friherre kunck. har yrkat, ar det stall wara ^omps^nis-Olkicerawe förbudit at befatta sig med Kecruters blifwande Lontracksr, ellet Ät Wid Kecriitenn^s-Möten wara närwarande; men något hwar lärer inse nyttan af, at Lämpälle-. OikicerarnS; hwilke genom syners förrättande a Ryttareoch Soldare-Torpen bättre än de Nustandes LoinpaznieFullmaqtige känira Torpens bestaffenhek, mä enligt Herr Ofwerste LerZNmans yttrande kil uplysningars meddelande wid Kecriiterin^s - Mören wara närwarande. I anledning af hwad Herr Grefwe O^IIenborZ anfört, at han såsom Rusthållare warit nödsakad, ar med mar och drickespenningar biträda sine Ryttare wid infallande Mören, sa anser jag för en skyldighet, ar, emedan Grefwe Lilienborg har Rusthäll wid den Loipz der jag tjenar, meddela den uplysning, at wid infallande Mören med Lif-Negements-LiiAaasn blifwer Ryttare-Hästen af?a38svolance-Lassan fouragsracl och Ryttaren försedd med god proviant, sa rilräckelig ar han knappast orkar den förtära, hwaremoc de Rustande erlägga endast 6 R:d. ärligen, för det deras Ryttare och hästar blifwa pä sädant sätt under er 17 dygns Möre samt under marchen til och ifrån Möres-ställer af kasssvolsnce - Lassa» med proviant och fourage försedde.
Rättegångs-Balken samt andra åtgärder till förekommande och minskning i edgångar; af Herr Lemchen, JM 175, angående dela upphörande af skyldigheten för klagande part i brottmål att nedsätta eller ställa borgen för böter m. m., dels ett tillägg till 5 § i 3 Kap. Utsöknings-Balken; i hvilken motion Herrar Lovén, Björck, Sandegren, Bohmansson, Staaff, Grenander, Carlén, Bovin, Rhodin och Aschan instämt; Bih. till R. St. Prot. 1862 & 1863. 9 Sami. 11 82 Prot.-Utdrag den 29 November 1862. af Herr Lemchen, M 178, om upphäfvande af sista momentet af 9 § i 30 Kap. Rättegångs-Balken; af samme ledamot, JV2 179, om utsträckning af tiden, inom hvilken Häradsrätts och Rådstufvurätts protokoll i mål angående inteckningar, uppbud och lagfarter m. m. skola vara till Hofrätt insända; i hvilken motion Herr Bohmansson instämt; af Herr Ekman, M 183, om tillåtelse för enskilde att anställa särskild prestman till upprätthållande af gudstjenst i orter, som från församlingens kyrka äro mer aflägsna, m. m.; af Herr Ekerot, M 188, angående ändring af 5 § i 24 Kap. RättegångsBalken; af Herr Bovin, M 188, angående rättighet för Kongl. Maj:ts Justitie-revision att meddela tillåtelse till begärt vittnesförhör i hos Kongl.
Tre etiska hufvudrigtningar kunna emellertid något s i nar bestämdt utpekas i samtliga hvirfvelrörelser af dessa olika meningsströmmar. I) &amp; innan ar en af mamm harledd varelse, e72 underorhad. 2) M a skapelsen ar progressiv; det sista den åstadkommit ar det fwlZkom lzgaste. 3) Malasze~~ och pvinnan, pvilznan och mannen äro for h a r - andra ou~7zbärlzga; har kan dR e j vara fråga om ojveroch zmderordtthtg, wtan om att tillsammans förverkliga det helt mänskliga. Sist namda uppfattning, som är den naiva och val vanligen den första vid en genomläsning af de båda bibelställena, torde ock en g i n g bli den allmänneligt segrande. Dock gifves ganska stor anledning till den tron: att under verklzgt dyckliga förhållanden mannen ännu alltid kommer att hålla qvar i sin inbillningskraft en icke s2 liten förkärlek för närmast föregående uppfattning och qvinnan till och med en något liknande känsla för den allra första, om mannens öfverordning. Tolkningarnas mängd visar, i alla händelser: att den slafhandlarton, .hvarmed pastor Fzrden behandlar denna fråga, icke må anses som den enda och ofelbara. Genaste sättet att styrka detta mitt påstående ar att omedelbart öfvergä till det andra presterliga uttalandet: pastor Hostrups föredrag i Dansk Kvindesamfund. 2., Om den kristelige Betragtning af Kvindens Frigörelse., uttryckssättet der ar alltigenom så enkelt, att ingen kommentar utan blott en redogörelse för författarens vigtigaste yttranden behöfver ifrågakomma. De väcka fri och from vördnad. %Nar jag nus, säger Hostrup, shafdar qvinnans lika rätt med mannen som en med honom alldeles jämbördig varelse, icke blott för Gud utan också har i verlden; nar jag tror, att det ända till våra dagar skett henne stor orätt, och hör ' till hennes målsmän; L d.
Här föreslås att de ökade lö - D e ii 24 Ma r j. 339 neförmåner endast till någon del borde ulgöra fasl lön, men till \ ungefär bestå af tjenstgöringspenningar för de lägre embetsmännen och af taffelpenningar för chefen. Hvarföre? Jo, säger man, pä det att man måtte hafva några medel alt använda när en person blir sjuk, och då slippa att vända sig till den ordinarie lönen, hvilken man icke får röra. Delta är en god inrättning, men man kan och bör ställa upp propostn något bättre, nemi. på det sätt, alt tjenstgöringspenuingarne som den sjuke eller permilterade tjenstemannen icke får uppbära användas att betala den extra ordinarie, sora skall bestrida den lägsta gradeus tjenst. För öfrigt flyttas de ordinarie tjenslemännen upp till förordnanden, den ene efter den andra. Vanligen finner sig en hvar nöjd och äfven smickrad af att få göra tjenst i en högre grad, än den han innehar, utan att han derföre tillgodonjuler högre arfvode, än sin ordinarie lön. Så går det till i vissa verk, der tjenstemännen sjelfve få aflöna den som gör tjensten. Då behöfde tjenstgörings-penningarne i de högre graderna ej heller vara så stora. Men utom denna riktiga åtgärd, är här föreslaget, att när en tjensteman är 65 år gammal och befinnes vara mindre tjenstbar, han må kunna afskedas utan ansökning, med lönens bibehållande såsom pension, men med förlust af den 4 eller som utgör tjenstgöringseller taffel-penningar. Såsom skäl härför åberopar man att så tillgår i K. Sirs verk och äfven i tullverket. Det sistnämnda tror jag icke böra skäligen jemlöras med öfriga embetsverk; ty i allmänhet äro tulltjenstemännen underkastade mera godtycklig behandling än andra. Dels tillsättas de på förordnande, dels kan chefen skicka dem ifrån den ena ändan af riket lill den andra, så att man på dessa tjenster icke gerna bygger sin framtida välfärd. Denna jemförelse torde således böra lemnäs å sido. Med R.
Nej, men Lisi, du är ju rent af svartsjuk. Det misstänkte jag nog redan i går. O, hvilka tankar som måtte ha rört sig i ditt lilla hufvud under dessa dagar! Det vore roligt att känna till dem. Kära Lisi, berätta mig Jag ber dig Agnes, skämta inte på det där sättet. Du misstar dig. Aha, ha vi nu åter dendär skenheliga nordiska kvinnan inför oss! Antagligen erkänner du inte sanningen ens för dig själf? Nå ja, det är ju likgiltigt. Jag vill nu inte vara stygg, efter du nyss gjorde mig en så stor tjänst. Vi besluta således att du inte är det ringaste svartsjuk och att någonting sådant inte ens skulle kunna komma ifråga, då du fullkomligt litar på Antti, och då det är absolut omöjligt att en sådan karl som han någonsin i världen skulle glömma sin plikt. Hvad nu? Farväl. Jag går. Nej, Lisi, du går inte. Du ser ju att jag tiger. Jag säger ingenting mer. Sitt ner och var inte ledsen. Det som jag nyss syftade på, rörde inte Antti det minsta. Du kan vara alldeles lugn. Du måste stanna, Lisi. Huru skulle vi nu skiljas som ovänner? Tänk på att vi troligen aldrig mera råkas. Du stannar ju, inte sant? I sådant fall skall jag lofva dig någonting. Hvad skulle det vara? Min vrede var åter försvunnen. Hon var så älskvärd, hon kunde ställa sig in på ett så förtjusande sätt. Jag skall tala om den där saken för dig. Jag är värkligen nyfiken. Men först vid bordet, sedan vi fått oss ett glas vin. Kyparen anmälde att middagen väntade oss i rummet bredvid. Vi gingo dit. Jag satt stum midt emot Agnes och väntade på hvad jag skulle få höra. Men hon höll ord och talade, medan vi åto den första rätten, blott om allehanda peterburgska förhållanden. Först då vi tömt ett glas vin och hon fylt glasen på nytt, kastade hon en lång blick på kyparen, som förstod meningen och gick ut med sin serviett och sina tallrikar. Agnes lutade sig tillbaka i sin stol. Kom nu till en början ihåg, kära Lisi, att människorna inte alla äro lika. Jag skall försöka, sade jag småleende, ty det var i mitt tycke ett tämligen onödigt företal.
Med åberopande af de moliver och den öfversigt af Svenska bankens ställning, som jag i föreg:de motion bar framlagt, och samtidigt med det tvång lill verksamhet och hushållning, som jag ansett en ändamålsenlig credit lagstiftning innebära, är det icke af mindre vigt att genom en, efter tullbevakningens beskaffenhet lämpad skattläggning på importen, uppmuntra productionen af nödvändighetsartiklar inom landet, och minska consuintionen af de öfverflödsvaror, som tynga handelsvågen. Comm.eollegii, med erkänd förtjenst uppgjorde beräkningar upplaga en exportens öfvervigt under 8 år från 1835 års början till oell med 1842 af icke mindre än . mill. r:dr sp. deruti inbegripet bankens silfver och guld; men om ä andra sidan afses bruksägares qvarstående utländska skuld af minst ... 3 „ „ , samt hvad frakthandeln under tiden inbringat, och som uti allmänt tryck beräknats - lill öfver 1 million om åtel, eller under S år lill 8 „ „ „ så skulle Comm.eollegii missräkning utgöra den orimliga summan af 17,| mill. silfv. sp. med tillägg af den visserligen icke obetydliga skuldtillökningen på enskilda händer till utländingar. Men äfven om man ej vill tillerkänna dessa siffror full bevisningskraft, så framställer sig likväl, enligt min öfvertygelse, ovädersägligen den slutsats, alt hämmande af lurendrejeri och tullförsnillning påkallar II. Sits största uppmärksamhet, och att en högst betydlig öfverimport måste för realisationens bestånd blifva hejdad. Lyckligast är den nation, hvars egen hushållsdrift gör lagstiftarnes mellankomst och tvångsmedlet öfverflödigt, men här torde vara säkrast att icke åsidosätta författningars ingripande förmynderskap; helst jag anser, att det så kallade strypsyste - l>en 24 Augusti e. m. 427 mets tv,"mg, som i händelse af fortsatt silfvcrexporl otvifvelaktig! måste inträda, medförer ett ännu värre nationens oell industriens lidande.