Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Idet fall att skatt är lagd på bränvins bränning, men icke på dess omdestillering, har egaren eller brukaren af ett bränvinsbränneri rättighet, att begagna sin omdestilleringsapparat till omdestillation, samt, under samma vilkor, som i g 6 äro anförda, rättighet att få sin apparat upplåten till sådant bruk. Åtminstone en gång om året skola, när öppnande eller försegling företage», de pannor, som begagnas till bränvinsbränning, ommätas och anförande derom göras i det i g 22 omförmälta protokoll, och åligger det vederbörande att göra anmälan till auktoritelerna, om något felaktigtigt dervid befinnes. För ommätningen erhålla vederbörande ingen betalning. 56 Norska Kommiss. Betänk, äng. Bränvinsbr anning en. Vill ett bränvinsbränneris egare eller brukare ej längre begagna någon redskap, sorn är försedd med stämpel, får han anmäla sådant för den, som ombesörjer mätning och försegling, och eger då denne, att mot den för försegling bestämda betalning, förstöra stämpelmärket. Detsamma gäller för dot fall, att egaren vill afhända sig eller (lytta någon redskap, och må intet redskap utföras ur ett bränneri, eller införas i ett annat, utan att stämpeln lagligen är utplånad. Uppmätning, stämpling samt försegling och öppnande af bränvinsapparater verkställes i städerna af politiraästaren. Skulle denne icke bo uti »Ladesstaden», utföre» förrättningen af länsmannen, liksom samma förrättning alltid verkställes på landet utaf denne sednare. För uppmätning och stämpling af en afbränningsapparat med eller utan tillhörande redskap, och utan hänseende till dessas antal, betalas till ofvannämnda embetseller tjensteman 2 Spd., beskrifningen deröfver inberäknad, samt åt hvardera af de 2:ne män, som förrättaren utnämna och som biträda honom under förrättningen, 56 sk. Samma betalning erlägges, när ett bränneris egare eller brukare åslundar enkel redskap uppmätt och stämplad. Förrättaren och hans män verkställa mätningen.
N:o 89, ang:de reglering af utgifterne under Riksstatens Ationde hufvudtitel. 1 :ta punkten, ang:de K. Biblioteket. Hr Silfverstolpe, Fred. Otto: Pä sätt StalsUtsk:s betänk, uptager föreslog K. M. vid sista riksdagen R. St., att på Bibliolhekels Stat låta upföra ett anslag af 1,200 r:dr till lön åt en vice Bibliothekarie. Dä visades äfven så tydligt behofvet af förökadt arbetsbiträde inora det Verket, alt R. St., ehuru icke bifallande upförandet på Stat utaf lön för denna tjensteman, likväl hemställde till K. M., att, i händelse af behof, kunna utaf det anslag, R. St. vid 1844 och 1845 årens riksdagar beviljat för inköp af böcker till bibiioiheket, använda 1,200 r:dr lill aflöning åt personalen vid bibliotheket. Behofvet är således af R. St. erkändt, men att fylla detta behof genom minskning utaf det anslag, som blifvit anvisadt till böckers inköp, torde väl vara mindre lämpligt, för att icke säga inkonsequent, då man vid en föreg:de riksdag insett behofvet af ökadt anslag i och för bokinköp. Härtill torde få läggas, att ända intill år 1809 en vice Bibliothekarie funnits inom Verket, hvilket anslag då endast utgjorde 1000 r:dr om året, hvaremot det nu är 8,000 r:dr. Då utgjorde böckernes antal emellan 30 och 40,000 volumer. Nu är delta antal 80,000 vohlmer. Hvar och en känner i hvilken hög grad den inhemska tryckpressens alster stigit, och alt Bibliolhekarien är skyldig att hålla reda äfven på de minsta böcker. Hvar och en eger tillträde lill dessa alster, roen den fåtaliga personalen kan icke som sig bör tillhandagå alla.
Nej, kommer att på församlingarne bero att, vid inträffande Klockare-ledighet, Skol-lärareoch Kiockare-beställningarne sammanslå. 2 moni. är, i afseende på sjelfva innehållet, bifallet af Ridderskapet och Adeln samt Borgareoch Bonde-Stånden, och föreslås, med iagttagande af yrkad redactions-förändring, så lydande Då dessa befattningar komma att bestridas af samma person , bör han i första rummet egna sin tid och sina omsorger åt Skol-lärarekallet samt således, under handläggningen deraf, låta, genom serskild persons biträde , uträtta förefallande, till Klockare-befattningen hörande, göromål. 3 moni. är bifallet af Ridderskapet och Adeln samt Borgareoch BondeStånden, i enlighet med Utskottens förslag, sålunda:. Den sålunda tillkomne tjenstemannen må uppbära både Klockareoch Skol-lärare-lönerne oafkortade, så länge båda lönerne tillsammansräknade icke uppgått lill ett belopp af \o tunnor spanmål j men när lönerne öfverstiga delta belopp, bör det stå församlingarne fritt att å Skol-lärare-lönen öfverskotta afdraga. 4 morn. innehåller hemställan , att Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att Kongl. Maj:t, vid utfärdande af Författning angående Folkskolor, täckes vidtaga nödige åtgärder lill undaurödjande af de hinder, som nu gällande Kyrkolag och öfrige Författningar innebära , för Klockareoch Skol-lärare-tjensters ändamålsenliga förening. Detta förslag är gilladt af Ridderskapet och Adelil samt Borgare-Ståndet, med den förändring, att orden ”sorn nu gällande Kyrkolag och Författningar" böra utbytas emot orden ”sorn nu gällande Författningar’’,- men Preste-Ståndet har beslutat, att momentet bör utgå, och Bonde-Ståndet har ansett, att, då bland de Lagar, som efter Regeringsformen äro föremål för håda Statsmagternes pröfning, Kyrkolag äfven finnes upptagen, vore Utskottens hemställan, i det skick den här förekommer, olämplig och borde sålunda alldeles utgå.
Diskont-direktionen sålunda yttrat, får, på grund deraf, tillstyrka, att Handelsoch Närings-Diskontens förenämnda kapitalfordran 736 R:dr 6 sk. 6 rst. banko må, jemte upplupen ränta, få afskrifvas, under vilkor att förre Handlanden N. P. Maurin till Handelsoch Närings-Diskonten inbetalar 200 R:dr banko, inom 2:ne månader från den dag, han erhåller del af Rikets Ständers härom fattade beslut. Stockholm den 15 Augusti 1854. Hanka-Utskntlels Utlåtande. Y:o XI. X:o 51. Ank. till Exp.-Utsk. d. 16 Augusti 1854, kl. 2 e. nt. Utlåtande, i anledning a.f förre Grosshandlanden J. A. Julius’s ansökning om eftergift af öfverränta å 2:ne Handels-diskontlän. Hos Utskottet har f. d. Grosshandlanden här i staden J. A. Julius, uti ingifven skrift, under åberopande af sin medellöshet och bekymmerfull» näringsomsorger för en talrik familj, anhållit om eftergift af upplupna öfverräntan å 2:ne hos Handelsoch Närings-diskonten härstädes år 1841 upptagna lån.
När » diskanten » lärt sig att ej skena i väg endast med tanke på sin egen melodi och utmärkta färdighet, utan bjuder till att rätta sig efter » basen », och när » basen » å sin sida ej brummar och dunkar, som om hela tonstycket berodde endast af honom, utan söker att foga sig efter medspelanden, då först framstår kompositionen som dess mästare tänkt sig den, eller åtminstone — något ditåt! I yttrandet: » man spelar icke fyrhändigt nu mera » låg liksom ett underförstådt: » man rättar sig icke efter hvarandra nu mera ». Notpacken, som jag bar på, började moralisera, men så blidt, som om gamle Haydn själf äskat ljud. Beethowen föll in med ett mäktigt ackord om gudomliga förpliktelser till gudsgåfvan, den rena höga musiken. Mozart log så ljust. Det blef lätt inom mig och så varmt om hjärtat. Jag tryckte uotbunten intill mig och beredde sedan i nya hemmet ett rum åt den i nothyllan, där den nu tills vidare hvilar. Men snart skall den ut, ej till antikvariatet, men som gåfva till något ungt hem. Jag tycker mig förstå, att jag skulle ut med den tunga notpacken till bokmäklaren, för att de odödlige mästarne därigenom skulle väckas till lif i något hem, där de i verkligheten varit och äro älskade, men dock oförmärkt slamrat in, och där man blott ej kommit sig för med att väcka d e m! Laura Fitinghoff. Orä oå \ aftal. Af Ena Vigström (Ave.) » ' punktlighet är furstarnes höflighet, » heter det; f men det skulle vara en stor vinst förmänniskolifvet, om denna furstliga dygd idkades, mera än nu är fallet, af personer i alla samhällslager. Punktlighet har sin rot i aktningen och vördnaden för gifna ord och gjorda aftal, antingen dessa gälla s. k. småsaker eller stora ting, som förekomma i vårt förhållande till andra. Ingenting är mera pröfvande för tålamodet eller upprifvande för känslan, än beröringen med personer, hvilka ej akta för något att br3 ' ta ord och aftal, så snart nämligen dessa komma i den ringaste konflikt med deras egna tillfälliga tycken eller att korsa deras små planer.
Det tal, hvarmed den onde rådgifvaren följde, sade i slugt och genomskinligt bemantlade ord, att Höner var en aktningsvärd beskedlighetsmakare utan eget omdöme och ett värktyg i Mimers och Odens hand. Mimer skildrades af talaren som en beslöjad gudafiende, hvilken afundsamt vakade öfver och undanhöll för andra visdomskällans mjöd och såsom innehafvare af denna egde en makt, som icke tillkom honom, utan borde vara i gudarnes våld. Han förutsade vanernas saks fall och deras egen undergång, om de längre kunde tåla, att en gudarnes förrädare, som undangömde skatter för en kommande världsålder, då han själf väntade att varda erkänd för världens herre – om en sådan förrädare skulle hafva sitt säte i skapelsens midt och genom Höner bestämma vanernas beslut. Rådstämman ändade med en ny afsättningsdom. Höner beröfvades sin värdighet af Vanaheims höfding, och vardt denna värdighet öfverlåten åt den stolte och hetsige Lodur. Åt Njord öfverläts att leda vanernas och alfernas fylkingar i kriget, och skulle, om vanerna segrade, Njord, Fröj, Ull och Svipdag vara härrskare i Asgard. Kort därefter vardt Mimer dödad och hans afhuggna hufvud sändt till Oden. Hvem som var hans handbane är höljdt i dunkel; ingen vet numera, på hvilken den missgärningen hvilar. Visst är allena, att Loke var Mimers rådbane. Då Mimer dödades, lär den af honom vaktade källan sjunkit så djupt under sin rand, att dess dyrbara safter länge voro oåtkomliga. Alltsedan Mimerträdets källa förlorade sin vårdare, har det börjat åldras och skall vid denna tidsålders ände förete ett af åren medtaget utseende. Mimers sju älste söner, de store urtidskonstnärerna, hade med sin fader delat omsorgen om Yggdrasil. Enhvar hade sin sjundedel af året, då han ur hornet, som är asafaderns pant till underjordsmakterna, sköljde den store askens stam med hvitglänsande fors ur källan.
Vid utförsel anser utskottet, lika med Kongl. Majrts förslag, tullfrihet böra beviljas för artildarne aska, rå, af träd eller andra vegetabilier, samt pott-, vällad eller oralfinerad; bokstafsstämplar, boktryck eller stilar, förslitna eiler obrukbara, eller stilskott; brunsten; dun, alla slag; fisk, alla slag; fjäder, ospritad och spritad; frö, hampoch 1 insamt rofoch rapsat-; glasskärf eller krasglas; halm; hampa; horn, oarbetadt eller raspadt, samt hornplatter; humle; hår, alla slag; hö; af jern, gjutet, följande slag: bomber och kulor, champlunerade till visst mått och renfilade, kanoner, stycken, nickhakar och mörsare, stämplade och borrade, samt finare och gröfre lavetter; kummin; mais; musslor, friska och insyltade eller saltade; näfver; pelsverk eller peiterier alla slag; tenn, oarbetadt samt arbetadt gammalt och sönderbrutet; tenneller bly-aska; tran och späck, alla slag; trädvaror, nemligen fanerskifvor, handspakar och borrade pumpträd; vinsten, rå, samt vissmut. Såsom Kongl. Maj:t föreslagit tillstyrker utskottet, att den i nu gällande taxa under alun befintliga indelning i romersk och andra slag må upphöra och artikeln erhålla rubriken alun, alla slag, med tullvärde af 20 r:dr och 5 r:dr införseltull per fat om 17 lispunds vigt, och tullfrihet vid utförsel. Utskottet föreslår, i öfverensstämmelse med Kongl. Majrts förslag, att »antimonium, spiesglans och regulus» må under en rubrik åsättas 1 sk. införseltull, per skålpund. I afseende å apelsiner, capris, citroner, korinther och vindrufvor med flera dylika artiklar, har Herr Hjerta, L-, hos höglofl.
Grefwe körner, Aäolxk 6örsn, yrkade att denna sak ej lange borde kunna u^pehälla Högloft. Ridderstapet och Adeln, dä den egenreligen genom gärdags-beflutet wore afgjord, emedan en af de bifallne punckerne innehölls, alt de redan i detta af - io24 Den 2i Zebruarii. smide widtagne och stadgade Författningar i sin helg» stuile bibehällas. F iherre Stael von ttolllein anhöll allenast om en up.chsning, huruwida något nytt tillstött af Staten härtill skulle bewiljas. G efwe körner upsyste, akt derom ej more fräga, att en Fond af 10.000 R:d. om äret redan förut dertill wore anslagen och att om någor öfwerstott upkcmme wid utdelningen af denna Summa blefwe Fonden dermed ökav. Friherre Stael von Ilolllem förklarade, att han, i sädant fall, ingen king hade eniok'sakeus bifallande. Herr Grefwen och Landtmarffalken frägade om Rrdderskaper och Adeln således ansäg denna fräga afgjord. Ropades ett starkt Ja. Uprepades och afgeck under anförande af Herr Grefwe De la 6ar6ie en Deputation tilt de andre Ständen för att till dem öfwerlemna Riddcrstapets och Aoelus i gär fattade beslut rörande Beneficiioch Benädnings-Staten. Fö'etogs Litt. C. af Stats-Regleringen, jemte Stals-Ntstokiers den 14 Februarii pä bordet lagda Förn äring, öfwer de anmärkningar i Rik6-Ständen derwid bilfwit gjorde. Herr Den si Zebruari!. ^25 Herr >koicken6oIpe, ^näers.
Ett dylikt inpromtu, hvarvid Enkan sjelf underrättar, att det frambragtes ”då Konungen under en promenad sökte undvika Lidner”, var detta: Gack, store Kung! Din ro vill jag ej störa. Men jag till skräddarn går, att mig en klädning göra – Hvem skall betala den? – Gud vet! – Jo: Gustaf är min Kung – och jag är hans Poet. Året derpå var den Mäktige, af hvilken han väntade sin ”framtids lycka”, redan fallen för en sammangaddning, tillställd lika hufvudlöst som hjertlöst. Lidner begrät sin Välgörares död i tvenne sorgeqväden. Det ena har den vackra titeln: ”Gustaf III förlåter och dör”. Det andra heter ”Klagodagen”. Allt det lof, som Skalden der egnar den Hädangångne, flöt ärligt ur hans öfvertygelse. Väl hade han med sin vän Thorild, och så många andra, delat ett icke ringa mått af rousseauisk demokratism. Det yttrade sig ej blott i ”Året 1783” vid besjungandet af Washington och den frihet, som ”af Amerikanen gjort en romersk Cato”; det föranledde ock ännu i ”Yttersta Domen” utförliga taflor af fördömda Monarker, med verser lika denna: Man måste vara Kung, för att så brottslig vara – eller denna: När jorden Kungar fick, försvann dess gyllne tid. Dock afslöts redan ”Året 1783” med en lofsång till Gustaf III, hvars sista rader lyda: Om fordom, store Kung! det stolta Rom Dig sett, Dig Cato, Råd och Folk en envålds-spira gett. Och i ”Yttersta Domen” undantogs uttryckligen En Kung, som Gustaf stor, och öm och vis, som han. Derför heter det ock längre fram, i ett af brefven till Konungen i Spaa (och detta utlåtande är det enda, som hos honom syftar på Fransyska Revolutionen): Hvad? skulle, fastän riken digna Der pöbeln svärd mot spiran bär, En Gud den Konung ej välsigna, Som älskad och Hans afbild är? I bottnen af sin själ var
Jag gör det vid detta tillfälle så mycket heldre, som jag vid förra riksdagen delade de åsigter, som förfäktades af den aktade motionären, veteranen från 1809, och jag önskar offentligen förklara, hvarför jag i dag nödgas skilja mig från dem. Det var vid sistiidne riksdag allt skäl för Sveriges St:r att med kraft uttala sig öfver denna fråga. Det var då första gången Representationen fick tillfälle att afgifva sitt yttrande i unionella frågor. Jag ansåg då tidpunkten lämplig för Representationen att framlägga de anledningar till missnöje, som Sverige ansåg sig ega; men dermed borde också ordet vara uttaladt, och det grannlaga förhållandet mellan de båda länderna påkallar tillämpningen af det gamla ordspråket: »en gång tala och der vid blifva, är bättre än hundrade gånger tala.» Att nu åter upprepa dessa anledningar till missnöje, att åter tala om t. ex. Konungatiteln och andra mer eller mindre vigtiga delopunkter, att ånyo framträda med våra fordringar i frågor, som vi af Statsråds-prot. se Regeringen vara betänkt på att bringa till verkställighet, synes mig icke vara rätt välbetänkt. Sedan Konungen förklarat Sig anse en revision af Riksakten behöflig, och då Just.-Stats-Ministern samt Stats-Rådet i öfrigt, enligt hvad af prot:na framgår, aktat på de af Representationen framburna åsigter, må detta vara oss för ögonblicket nog. Mindre lämplig synes mig äfven den form, under hvilken motionären föreslagit frågans återupptagande, att nemi. det Svenska Stats-Rådet skulle ..ensidigt, utan öfverläggning med det Norska, framkomma med förslag till ny Riksakt. Svårligen skulle deraf vara att förvänta något tillfredsställande resultat, och från Norsk sida skulle ett dylikt steg säkert icke betraktas annorlunda än som ett skämt. Jag hoppas och tviflar ingalunda, att ganska snart inom Norge den åsigt skall göra sig gällande, att en revision är nödvändig, och att det ej skall dröja länge, förrän den Norska Representationen högt erkänner och uttalar detta behof, såsom den Svenska redan förut gjort. Då vi icke ha någon särskild anledning att betvifla, att, såsom II.
Inbyggd i själfva den kyrka, för hvars församling han är herde, ligger hans bostad med utsikt öfver en lummig, inhägnad plats, nästan påminnande om en klosterträdgård. På det vänligaste blef jag mottagen både af Funcke själf och hela hans talrika familj, och under lifliga åtbörder förklarade den lille mannen, som till sitt yttre rjågot påminner om Rudin, hvarför han ej af princip kan uthärda tanken på en teater-Kristus. » Därtill är jag icke rationel nog, » sade han. Ser ni, barn » — ett uttryck som han ofta nyttjade — &gt;om jag vore så modern, att Kristus för mig blott blefve ett utmärkt aktningsvärdt exempel som människa, då skulle jag också gå på teatern och höra Rubinsteins och Bulthaupts samarbete, men nu vore det mig ren tortyr. Det är ju möjligt, att det lockar och för somliga äfven kan ha en andlig dragningskraft, men för min del kan jag lika litet gå in på ett sådant utspridningssätt af religionen, som jag på en basar för välgörande ändamål skulle vilja se min dotter stå och sälja sina varor för kyssar. Men därför står det hvar och en fritt att följa sin smak. » Och så mycket är säkert, många skola med smak åhöra festföreställningarna i Bremen, vare det sagdt med den största vördnad för den upplyste och älskvärde prästmannens öfvertygelse. Ännu några ord om framställaren af hufvudpartiet herr Raimund zur Miihlen, hvilken ej i minsta grad bidrog till aftonens framgång. En bättre representant för Kristus ' musikaliskt och personligt fordrande roll torde knappast ha kunnat uppletas. Herr zur Miihlen är konsertsångare och har som sådan ett framstående namn i Tyskland. Han stod såsom Kristus för första gången på scenen, och hans ädla, ofta rent af inspirerade utseende i förening med hans enkla, från allt hvad teatergester heter befriade spel gjorde hans uppträdande i hög grad värdigt och gripande. Skulle man vilja göra någon anmärkning, vore det att Kristus genom hans framställning blef väl mycket det tåliga, lidande offerlammet på bekostnad af den reformerande trosbjälten.
Emi.-Berättelse för är 1848. 37 dock sorn upplyst vore, all nämnde delägare och hans medparler vid den lid, då Ägodelniugsrättens öfverklagade beslut meddeltes, hade vid Häradsrätten oafslutad rättegång emot landtmätaren rörande ej mindre klander af arfvodesräkning, än äfven emot honom yrkadt ansvar och ersättning, på grund af förmente fel och försummelser i tjensten, samt landtmätaren i följd deraf måste anses såsom deras vederdeloman; Kongl. Maj:t alltså funne, alt, jemlikt 3 Kap. 10 § Skiftesstadgan, berörde förhållande utgjorde laga jäf för landtmätaren att, så länge nämnde rättegång fortfore, med skiftesförrättningen laga befattning. Om jag ock försökt antaga, alt till onämndt motif för delta nådiga beslut legat någon, måhända i handlingarna grundad förutsättning om sådana af landtmätaren begångna fel och försummelser i tjensten, alt den mot honom häröfver förda klagan varit befogad; su skulle jag dock genom sådan förutsällning föga lättare lör mig förklarat det afseende, denna klagan i förevarande fall vunnit. Ty helt annat är, i allt fall, att en tjensteman under fortgången af sin förrättning ej blott anklagas, utan ock dömes att för tjenstefel skiljas från ulöfningen af sin tjenst, och helt annat, att han jäfvas i följd af angifvelse eller tilltal för sådant fel. Det förra är en klar nödvändighet, när laga skäl dertill finnes, och gäller icke såsom jäf i och för någon viss förrättning. Det senare har synts mig aldrig kunna inträffa, utan att, såsom redan är anmärkt, ett vilkor för sjelfva möjligheten af lagskipning och tjenstcutöfning åsidosattes.
Borgare-Ståndet remitterat en inom bemälde Riksstånd af Herr Warn väckt motion, deruti han, på anförda skäl, föreslagit, att, nästkommande riksdags början måtte utsättas så tidigt under år 1853, att det blefve möjligt för Rikets Ständer att under samma år uppgöra så väl ordinarie som extra ordinarie statsregleringen; men då Stats-Utskottet anser denna fråga icke tillhöra dess handläggning, får Utskottet, med stöd af 44 § 3 mom. Riksdags-Ordningen, förenämnde motion återlemna för den åtgärd, Rikets Ständer finna med åberopade § öfverensstämmande. Stockholm den 8 April 1851. STOCKHOLM, TRYCKT HOS N. MARCUS, 1851. Stats-Utskottets Utlåtande, No 95, 1 N:o 93. Ank. till Exp.-Utsk. den 2S Mars -185-1, kl. 5 e. m. Utlåtande, i anledning af Kongl. Majtts Nådiga Proposition, angående upplåtelse åt staden Jönköping af plats till Skolhus å den Jönköpings f. d, fästning tillhörande mark. Sedan Jönköpings stads i beskattningsärenden röstegande innevånare, genom utsedde kommitterade, bland annat, i underdånighet anhållit att, för anläggande af ett skolhus med botanisk trädgård och nödigt utrymme i öfrigt, erhålla upplåtelse af en lämplig lokal å den Kongl. Majit och Kronan tillhöriga mark, som fordom upptagits af Jönköpings numera raserade fästning, men derefter för Kronans behof icke varit' begagnad, samt Kongl.
Utaf dessa skäl: för det första, emedan förslagets antagande skulle uphäfva Adeln i verkligheten; och för det andra, emedan dess antagande innebure en rättskränkning, af samma beskaffenhet, som våld emot äganderätten, får jag yrka på förslagets förkastande; men, i händelse det skulle antagas, protestera mot giltigheten af ett sådant beslut. Frih. Raab, Adam Christian: Då frågan de facto är af gjord och öfverläggningarne redan allt för länge tagit Edert tålamod i anspråk, skulle jag icke ytterligare satt det på prof, om jag icke lofvat att framföra några ord frän en frånvarande sjuk Ledamot af detta Stånd, som med utmärkt nit, sakkännedom och skicklighet upfyllt representantkallet vid alla Riksdagar sedan 1818. Det är Hr Rosenblad, Bernhard, som gifvit mig detta updrag. Vid början af denna Riksdag förmådde han ännu att låta föra sig hit Den 15 Februari e. m. 103 till Riddarhuset och. uttaga sin polett, men, numera sängliggande, afvaktar han med det lugn, mod och hopp, som endast medvetandet af rena afsigter och redligt upfyllda pligter kunna ingifva, förlossningens timma. Det var en af hans få återstående jordiska önskningar alt han skulle kunnat förmå, såsom han sjelf yttrat sig, alt vid afgörande af representationsförslagets öde, ”sjunga sin svanesång” från det politiska lifvet. Då en högre vil|a nekade honom detta, har han likväl från sitt sjukläger dikterat några ord, deni han önskar och beder att haris värde Ståndskamrater ville egna någon upmärksamhet. Flan har hedt mig framföra dem lill Eder och jag villfar sä mycket hellre denna hans begäran, som det resultat, hvartill han kommit öfvererensstämmer med min egen åsigt, hvarföre jag ansett mig kunna uptaga hans anförande såsom mitt eget. Det ifrågavarule Hr Rosenblads sannolikt sista anförande på Riddarhuset lyder som följer: ”Vid sisla Riksdagens slut fann jag så många betänkligheter vid det hvilande Grundlagsförslaget, alt jag var fast besluten om jag bevistade den blifvande Riksdagen att votera nej till detsamma.