Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Kunde han bli stött af att jag sade det om Scavenius var grisigt? Eller var det bara att han fann mig tråkig?147 Klockan är öfver nio. Han kommer således icke. Detta är rent af ovänlighet. Jag var således endast ett experimentalfält. Han var nyfiken på mig. Och nu tror han mig vara uttömd. Jag skulle gerna vilja vara borta, när han kommer. Detta är en förödmjukelse. Jag skulle ha lust att visa honom att jag på annat sätt kan disponera mina qvällar än sitta här instängd och förgäfves vänta på honom. I afton är det redan mera af sårad stolthet än af smärta. Bravo! Jag kan ännu botas. Jag har varit för tillmötesgående. Hå, är han verkligen så liten, att han icke tål vid en qvinnas ödmjukhet. Är han högmodig, derför att han har kunskaper och jag har inga! Hvilken skilnad på honom förra gången och denna. Jag har lust att alltid vara borta om qvällarne, ända tills han en gång ber mig bli hemma, eller tills han genom att icke göra det ger mig till känna att han helst blir mig qvitt. Det är ju klarhet jag måste ha. Och på detta sätt får jag den. – Bara klarhet; det är allt hvad jag begär! Sen får jag se att reda mig som jag kan. Så fort jag kommit på det rena med vårt förhållande och festat om lite med andra, så att intrycket blifvit lite utsuddadt reser jag hem och gräfver ned mig i arbete. – Steg! Jag lyssnar med hjertat i halsgropen. Men det är borta i korridoren. Och nu är allt tyst. Skulle jag sitta qväll efter qväll och bara vänta! Hå, Georg Brandes! Du ser ned på mig som på en myra. Kunde du då icke se, att det endast var skygghet, som kom mig att se så tom ut! Har jag mod att vara ”isjomfru”? Han tror han känner mig. Han tror han har mig fast. Hvarför vara feg? Våga förlora eller våga vinna. Hur skall vårt nästa möte bli? Nu har jag lidit af ovissheten, så att det åter är endast nyfikenhet. Men hvarför vara låg och falsk och elak? Har jag då icke hållit af honom, fast det räckte så kort? Skall jag icke vara en bättre menniska när jag går ifrån honom än när vi möttes?
Mera begripliga voro honom: «Rubens’ och hans gemåls porträtt« (261), «en barngrupp» (268), «Phoebe’s och Elairas bortröfvande» (297), «den helige Laurentii martyrdöd» (298), ett par «jagtstycken» af Rubens och Snyders, samt den «lilla yttersta domen» (k. 297), ehuru blott en skizz. Intrycket af de köttiga figurerna, de blåröda skuggningarna, måtte blott kunna öfvervinnas af ett fullkomligt konstkännareskap. Såsom af intresse för Svenskar, må ännu nämnas ett porträtt i hel figur och kroppsstorlek af konung Sigismund (286), samt ett porträtt af Gustaf Adolf den Store (k. 338), måladt af v. Dyck. I samma rum af samma mästare Tillys och Wallensteins porträtt (k. 347, 348). Åter följa i salen V porträtt af v. Dyck, samt af Rembrandt (1674), Franz Hals, och Ferdin. Bol, som jemte Eckhout, Gerard Dow, m. fl., tillhöra Holländska skolan. Redan i salen III finnas flera stycken ur denna skola, och i kabin. XI isynnerhet en mängd taflor af Rembrandt, utmärkande för hans manér, men icke bland hans bästa. I samma rum en utmärkt vacker tafla (k. 285) af Slingelandt, ur samma skola. Vi nämna, utom dessa porträtt, i femte salen endast ett skönt landskap af Berghem (299), ett annat (315) af Wynants, ett ännu skönare af Ruysdael (328), samt ett par eldskensstycken af Schalken. Bland mängden af genre-målningar ur nyare Nederländska skolan, kabin. XIII–XVII, som hvar i sitt slag äro förträffliga, kan icke lätt något enskildt stycke utmärkas. Bland mångfaldiga stycken af Wouwermans, med hans gråa skymmel, är en »plundring» (k. 442), af gripande effekt.
Han skulle varit en ypperlig Linnæi lärjunge. Hvad sade min son, då han råkade Björnberg? – Ingenting, herr Hall. – När min son John ingenting har att säga, säger han ingenting, sir han. – Unge John satt på ett stort stenblock och grät. Jag frågade om han gjort sig illa. Nej, han grät därför att – ja, därför att han ej kunde få hela klippblocket med sig. Han ville inte nöja sig med att hugga en flis, han ville ha hela blocket. »En liten sten duger ej på långa hållet, det är det här blocket, jag skulle ha i min samling,» sade han. Han bad mig hjälpa sig, men därvid var intet att göra. Så stenrik blir du aldrig, John, sade jag. – Det är just likt min son John. Ingen annan rik yngling skulle gråta, för att han ej kunde få en simpel gråsten. – Ja, han är en konstig en. Han hade förlyft sig på blocket, och nu var han mycket ond på det. Han sparkade det och grät öfver det till skiftes. – Det var besynnerligt, att min son John var ensam. Då hade han väl skickat af informatorn och språkläraren. Min son John vill helst vara ensam under sina geologiska expeditioner. – Unge John är ju också en idkare af de sköna konsterna? sade Björnberg. – Det är han. Han har ett lifligt snille. Jag har till att börja med gifvit honom Frulli till lärare i teckning. När han blir äldre, skall jag sända honom till hufvudstaden för att där vidare förkofras. – Och inga affärsanlag? – Nej, ännu icke. Men den lusten kommer i sinom tid, sir han, sir han. Jag är mycket belåten och mycket lycklig öfver min sons lifliga snille och hans håg för vetenskaperna och de sköna konsterna. – Jaha. Unge John är nog en sådan son, som herr Hall kan vara stolt öfver. Herr Hall nickade högtidligt. Så sade han i vek ton: – Men det var rätt. Var det något annat han ville, Björnberg? – Först vill jag ha klart besked om, herr grosshandlaren icke skulle vara benägen att lämna Loviseholms bruk för billigare pris än 60,000 riksdaler. – John Hall & compani låter aldrig pruta med sig, sir han, Björnberg.
O. är uttryckligen stadgadt, att ingen ledamot i första kammaren eger att i denna egenskap uppbära något arvode, och R. o. Ad. kan således icke grundlagsenligen besluta, att de Adeliga representanterna i första kammaren skola sättas i något undantagsföihållande i delta afseende. På grund häraf yrkar jag fortfarande afslag. En mängd ledamöter hördes häri instämma. Frih. Cederström, Rudolf: Den vördnad och aktning, jag anser en medelåldersman böra bära för ålderdomen, hindrar mig att gifva tillkänna mitt omdöme om Hr Danckwardts förslag. Helst skulle jag se, om han alstode derifrån, ty i annat lall måste jag derå yrka afslag. I afseende åter å hans yttrande derom, att oparlamentariska och opassande yttranden blifvit under debatten i representations-frågan fällda, vill jag endast anmärka, att detta påstående Den 9 December. 469 högeligen förvånat mig, samt att jag icke kan finna, huru man rimligtvis ens kan antyda, alt någon af R. o. Ad:ns ledamöter brustit i den aktning, han är skyldig Ståndets Landtmarskalk. Gr. Taube, Henning Adolf: Het var med djup smärta jag åhörde det föredrag, Hr Danckwardt nyss höll. Jag trodde, att, elter det striden blifvit på detta rum utkämpad, vi alla skulle vilja kasta glömskans mantel öfver den förda diskussionen och i enighet och samdrägt broderligen räcka hvarandra handen. Jag hoppas att 15. o. Ad. målte alsia den gjorda framställningen om besluts lättande derhän, att Ståndet skulle bekosta vistelsen vid riksdagen lör de af dess medlemmar, sorn möjligen komme ali blifva invalde i lörsta kammaren. Detta vöre ju att vilja ställa oss som en särskild kast i samhället, någonting som icke får ega rum hädanefter, då det är intelligensen ensam, som skall vinna inträde i representationen. Jag förenar mig med deni, som yrka alslag. Hr Danckwardt: Jag har icke något vidare att anföra i ani. af Frih. Cederströms och Gr.
Jernvägar, i anledning af väckt motion om förbättrad hägnad utmed Statens-: B. I. 516, 526, A. 526. —, Statens, i anledning af väckta förslag om förändrade anordningar i trafiken å dem, ändring i derför gällande taxa. m. m.: B. II. 61, 91, 108, A. 108. — —, i anledning af väckt motion om åtgärder till åstadkommande af en pensions-förening för tjenstemän och betjente vid dem: B. I. 527; II. 39, A. 39, B. 556, 559, A. 559. Jernvägen genom Stockholm, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition om anvisande af medel till utvidgning af den för nämnde jernväg beslutade bangård vid Klara sjö och tillökning i de för trafiken derstädes afsedda byggnader: B. lil. 519, 542; IV. 52, A. 66, R. 272, 361; V.'36, A. 37, E. 427. — J — 73 Jernvägs-anläggning, om beviljande af ett låne-understöd å 743,300 Riksdaler för en sådan emellan Dalkarlsbergs grufvor i Nora socken och sjön Möckeln; motion af Friherre Johan Carl Åkerhjelm: se Motioner. ■—, angående åtgärd till underlättande af en sådan från Kalmar tdl Lamhult; motion af Pierr Gustaf Reinhold Charpentier: se Motioner. —, om beviljande af ett anslag å 1,540,000 Riksdaler för en dylik från Hemgrafven till Sundsvall; motion af Friherre Alexander Magnus Leuhusen: se Motioner.
Deröfver 4. Dock borde, utan afgift, utlemnas tryckta formulär till RedareEd ocn Skeppares afgifvande Specification, och lösen ej tagas för särskildte bevis öfver aflagd SjömansEd; att, i händelse SjöTullsRåtterne icke skulle komma att indragas, lösen dervid måtte beräknas som vid RådstufvuRätt i Stad der Kärn* nersRätt ej år. Att, i likhet med hvad för Häradsoch KämnersRåtter blifvit stadgadt, Parter mätte befrias från skyldigheten, att vid Rådstufva-, Lagmansoch HofRätter utlösa Protocoll öfver afstådde mål, och Svarande ej varda ålagd , att lösa Protocoll, Utslag och Dom, derest de icke derom göra anhållan} att, då Motionären skall hafva erfarit, det en LagmansRätt låtit uti särskildt Protocoll införa Parters Libeller och gensvar, hvilka derefter blifvit utskrifne och Rättsökande tillställde emot lösen, hvilket förmentes vara stridande emot den 23o LngVt skottets Bet Ankan den. FiättegåogsOrdcing, som för LagmansRätterne är vorden stadgad , någon Författning kunde utfärdas, hvarigenom bemälde Rät« ter samt andra Ämbetsverk erinras om obehörigheten häraf, samt handlingars utskrifvande, då det ej uttryckligen begäres; och slutligen att den Fart, som, för fattigdom , befrias från Revisionsskilling* nedsättande, borde und^å att erlägga lösen för bevis öfver fullgjorde prestanda för Protocoller och handlingar samt för Kongl, Majits Nådiga
Men när jag lustigt mig i vida rymden svingar, Då säger folket uti b y g d e n att jag går. H v a d vållar stundom att man plågas svårt o c h lider? Ett gammalt m a n s n a m n; så ett annat ock för kvinna. H v a d en student ibland på posten hoppas finna. H v a d s o m är svårt, ifall en hvad (?) ett lån begär. En fågel s o m man stekt med största smak förtär. Ett djur s o m man i höga norden endast finner. H v a d man bör skruf va till, då m y c - ket vatten rinner. Ett jätteträd i skog. En liten buske bara. K a f f e 1897 tillbaka, det där han ständigt undvikit att möta, visste blott, att han gärna skulle gått tillbaka till sin flydda, bekymmerfyllda fattigdom, endast han k u n d e få bedja henne följa h o n o m dit. Men det var för sent då. H a n kunde blott taga m e d sig minnet af henne, då han for bort att sluta lefnadens dikt v i d skenet af det ljus, som tändts så sent, m e n s o m lyste klart, långt, långt sedan passionens lockande irrbloss o c h glädjens flammande lusteldar falnat ned, det ljus, som lyste h o n o m g e n o m grämelse och bitterhet till frid och frälsning. » — Så lydde Berndt Bergks historia; han tyckte det var öfverflödigt tillägga, att den kvinna, s o m svek h o n o m, var Märta Wahrens mor. — » Och h o n älskade h o n o m tillbaka? » » Det fick han aldrig veta, fröken Märta, det fick han aldrig veta. Han hade pröfvats n o g ändå, att han äfven skulle bära detta, ty här vore j u vissheten antingen o m det ena eller andra lika bitter. — Men de ha visst börjat dansa därinne — kanske fröken tillåter. » » Dansa — n u — nåja, hvarför inte. » H o n vacklade till och skälfde svagt i hans famn, då han lindade armen om hennes lif och stack ut i dansens ystra vågor.
Öppnandet af ett nytt för större fartyg tillgängligt inlopp till hufvudsladen har nemligen ansetts blifva särdeles äfventyrlig! för hufvudstadens försvar vid fiendtliga anfall, derest icke detta inlopp förläges med ändamålsenlig •befästning. Huruvida för denna stads betryggande emot dylikt anfall, nya befästningsarbeten måste verkställas i sammanhang med nämnde kommunikationsleds beredande, har dock hvarken i motionen eller i andra Utskottet, rörande ifrågavarande ämne, tillställda handlingar blifvit utredl; och någon tillförlitlig upplysning angående beloppet af de kostnader, som befästandet af det föreslagna inloppet möjligen skulle komma alt medföra för det allmänna, kan lika litet medde.as af nuvarande Stats-Utskott, som sådant kunnat upplysas uti de angående enahanda anslagsfråga vid förflutna riksdagar afgifna utlåtanden. Derjemte (Öiekötmner äfven en annan omständighet, sorn mäste lagas i betiaktande vid statsbidrags beviljande och anvisande för tillvägabringandel af denna knmmunikations-led, men hvilken likaledes ännu befinner sig i outredt skick. Så vidt handiingarne utvisa, har den stora och förmögna kommun, sorn i främsta rummet skulle komma alt åtnjuta de fördelar, hvilka genom meranämnde förelags utförande kunna beredas, hittills icke blifvit hörd och derigenom fält tillfälle förklara på hvad sätt och i hvad män den vill åtaga sig att bidraga till delsammas verkställighet; kommande naturligtvis det för detta företag ifrågaställa understöd af allmänna medel alt till både sitt belopp och sin egenskap af lån eller anslag blifva beroende af kommunens förklarande och tillgörande i sagde hänseende. Utskottet anser sig dessutom böra erinra, hurusom, vid anvisandet af statsbidrag för hamnbyggnader m. fl. företag till förbättrande af vatten-kommunikationerna invid åtskilliga andra släder, i sednare lider såsom allmän grundsats iakttagits, att verkställig heten af de med statsbidrag understödda kommunikations-förbätlringarne bör, emot åtnjutandet af de beviljade statsmedlen, besörjas utaf vederbörande kommuner; och då Utskottet föreställer sig, all Rikets
Grefven tyckes taga illa vid sig, när fråga ar att låta communen få ett ord med i laget. Jag tror att i ett land, der länsstyrelsen är nödsakad att domina en församling att föda de fattiga, som t. o. m. förut varit förmögne och genom egen åtgärd blifvit fattige, der måste också en commun äga möjligheten för sig att kunna förekomma denna möjlighet och således vara i högsta grad intresserad i den fråga hvarom 1111 ventileras. På f. m. har Hr Cederschjöld, till förmån för en utsträckt hemmansklyfning och jordafsöndring, yttrat, att i ett län, (sorn vi alla ganska noga känna,) Fahlu län, har den utsträckta jordafsöndringen icke haft menliga följder och som bevis derpå anfört det välstånd, som i denna provins skall finnas; men han kommer icke ihåg, att ofta har hela fäderneslandet fått biträda detta län, på det alt hungern ej der skulle taga öfverhand, och att ett år, då välstånd derstädes funnits, har detta välstånd varit frukten af utom provinsen förvärfvnde penningar. Jag minnes mycket väl, att då en hop dalkarlar kommo från Stockholm på ångbåt, hände sig alt en af dem, något beskänkt, föll i sjön men lyckligen genast uppfiskades och alt i hans plånbok funnos 100 r:dr, en ganska artig summa, min sann! för en arbetskarl; men denna ingalunda obetydliga penningesumma var visserligen icke någon effect af hemmansklyfningen i Dalarne. En stor mängd af Dalallmogen återför till hembygden betydliga summor, förvärfvade genom arbete i andra provinser, och således förfaller det beviset på dalkarlens välstånd till förmån för hemmansklyfningen. Jag anser att om icke socknen, eller hvad vi nu kalla communen, får något tillfälle att yttra sig öfver möjligheten för dem, som tillåtas bosätta sig på de klufna hemmansdefarna, att der föda sig, så begår man en stor orättvisa, om man sedan dömmer socknen eller communen att förse dessa åboer med föda.
Då jag således fruktar, att Staten kan blifva nödsakad komma emellan, för att understödja de nödlidande, och tror, att ett Creditiv i detta afseende nu icke kan ställas på Banken, utan att det Creditiv, sorn torde behöfva gifvas, hör ställas på RiksgäldsContoiret, kan jag ej annat än förena mig med dem, som yrkat återremiss, och att det lilla Creditivet må ökas så, att det kan blifva användbart äfven i detta fall. Huruvida det är nödvändigt, att Ständerne skola föreskrifva, huru Creditivet skall delas, lemnar jag derhän. Grundlagen lemnar ej dertill anledning. Den säger, att summan skall vara tillgänglig, då Konungen till Rikets försvar, eller andra högst vigtiga och angelägna ändamål, finner den vara oundvikligen nödig. Grundlagen gifver således ej anledning till en sådan delning, och jag tror den vara umbärlig, men angeläget torde vara, att någon tillgång finnes för Konungen, att bereda hjelp vid missväxt; och då det hör ske Den 4 November, *97 genom RiksgäldsContoirét oell icke genom Banken, hemställer jag, om icke elen summa, som dertill erfordras, äfven kunde hänföras under lilla Creditivet, samt detsamma följakteligen ökas, så att deruti tillgångar må finnas till alla utomordentliga hellof, och alt man ej må behöfva gifva två Creditiv lill det, som kan ske med ett. Jag anhåller på alla dessa skäl om återremiss. Grefve af Ugglas: En värd Ledamot Herr Cederschjöld har medgifvit, att, då Rikets Ständer 1809 fastställde det lilla Creditivet till 5oo,ooo R:dr, det var lämpligt att ingen fördelning gjordes. Jag skulle tro, att livad som nu är föreslagit, uti elfect icke ens motsvarar hvad 5oo,000 R:dr voro 1809. Jag drager deraf den slutsats, att all fördelning nu således hör upphöra, särdeles som den ej är af Grundlagen föreskrifven, och den så till vida är Grundlagsstridig, att det kunde anses för tre Creditiv, i stället för två. Jag fortfar alltså att yrka återremiss. Herr Rosenblad:
Häradssskrifvarens tjensteåligganden och öfriga bestyr samt hans vedergällning för mantalsskrifningarnas förrättande, gäller äfven för den tjensteman, sorn enligt § 3 fått sig uppdraget att mantalsskrifning inom stad verkställa. Formulär. Lit. a. 159 Uppgift tili Mantalsoch Skattskrifning i N. N. Socken, för år 18 . Personernas namn. Födelse - år. månad. Anteckningar. Undertecknad Bruksegare Hustru N. N Söner: N. N N. N Döttrar: N. N N. N Informatorn N. N Guvernanten N. N Inspektoren N. N Hustru N. N Son N. N Bokhållaren N N Rättaren N. N Hustru N. N Betjenten N. N Drängar: N. N N. N Mjölnaren N. N Hustru N. N Fabriksmästaren N. N Hustru N. N Dottern N. N Hammarsmedsmästaren N. N. Hustru N. N Smedsarbetaren N. N Hustru N. N Son N. N 160 Vid Brotorp boende: Torparen N. N Hustru N. N Son JN. N Inhyseshjonet N. N Inom socknen eger jag följande fastigheter, nemligen: Alby, frälse säteri, 3 mantal. Stångjernsbruk. Klädesfabrik. Mjölnqvarn om 4 par stenar. Sågqvarn. Tegelbruk. Kumla, skatte, | mantal. Stentorp, frälse, i mantal. Mig tillhörande fartyg. Briggen N N om 00 läster. Besättningen derå: Skepparen N. N., skattskrifven i N. socken. Styrmannen N. N , d:o i N. socken. A min egendom inom ofvannämnda socken bo följande personer, hvilka aflemna särskilda uppgifter: Vid Alby: Kaptenen N. N. Vid Stentorp: f. d. Inspektoren N. N. Sekreteraren N. N. På ifrågavarande egendom bo dessutom: Löjtnanten N. N*. mantalsoch skattskrifves i N. N. socken.
Jag misstog mig kanske förra gången, då jag trodde, att icke förordnandet kunde gälla förr än efter anteckning deraf vid behörig Domstol; men i Utskottets Förelag står orden .* ej tillträda. Jag hemställer, om icke detta i sjelfva verket är detsamma, som att, ej förordnandet gäller. Om nu den egendom, som anförtros Förmyndaren, ligger i annan Domsaga, än den, hvarunder han sjelf lyder, och Tinget på sednare stället är slutadt, innan förordnandet der hinner uppvisas, så kan icke anteckningen verkställas förr än vid nästa Ting. Då det nu är sagdt, att icke förmynderskapet skall förr tillträdas än efter denna antekning, är det ju en följd, att Förmyndare förut icke är behörig, att sköta den omyndiges egendom, och hvem skall väl under tiden vårda den samma, och tillse, att den omyndige icke sker någon orätt? Någon controll borde väl äfven vara derå, att anmälan vid vederbörlig Dom - Vrn 9 Oeto&er J, m. stol verkeligen skedde; och denna synes ej kunna äga rum på annat sätt, än att förordnandet icka meddelas förr än Lagens föreskrift i nämnde omständighet blifvit fullgjord ; rnen om det äfven kan sägas, att Domaren kan utfärda Förordnandet, innan anmälan vid annan Rätt skedt, så upp. Stå likväl flere olägenheter och möjligen stora förluster deraf, att förvaltningen af Pupillens e. gendom ej genast får tillträdas , utan att en ytterligare åtgärd dertill erfordras. Herr Tham, Wollrath: Om det kan förenäs med de former, som äro föreskrifne för behandlingen af ett mål, då det första gången hos Standen förekommer, att, såsom Herr Stråle föreslagit, hänskjuta hela saken till LagComittéen , för att, på grund af de upplysningar Ständernes öfverläggningar kunna innehålla, utarbeta, och till kommande Ständer öfverlemna samma fråga, förenar jag mig deruti , men får i annat fall instämma med dem, som yrkat återremiss. Utan att ingå i någon öfverläggning, huruvida Riksens Ständer genom antagande af lösliga grunder i Financefrågorne gjort sig skyldige till ansvar emot Nationen, tror äfven jag de omyndiges rätt böra bevakas.
Sålunda finge Regeringen Embetsman icke blott för Löner och Penfioner såsom nu, utan Embetsman för äran och tillfredsfiällelfen att kunna gagna sitt Fädernesland. Denna slags Patriotism är den berömvärdaste, den minst tvetydiga, och mest gagneliga: uppoffring af lif och lemmar för det allmänna bästa kommer lyckligtvis, icke alltid i fråga; men ständigt behöfver vårt fattiga Fä dernesland Embetsoch Tjenstemän , hvilka så litet som möjligt äro Statens blott tärande, dess tillgångar utsugande medlemmar. Frivilliga öfvertaganden af administrativa åtgärder är det enda sättet hvarigenom många kostsamma, med ständigt uppdrifna Accorder och vid afskedstagande! med stora pensioner begåfvade Embetsoch Tjenstemän, skulle kunna undvaras. Också kan jag icke nog beprisa Herr von Törnes erfarenhet och intygande om Municipalsty. reiserg nytta. 1 Jemtland är ådagaiagdt huru mycket genom dem kunnat tillvägabringas, utan att några serskilda Embetsman med löner och arfvoden behöft tillsättas; det mångfaldiga de uträttat har Herr von Törne uppräknat, men beklagligen för min motpart, bevisa de derjemte att der sådane finnas, blifva Lciiuftifreljerna mer och mer öfvetflödiga; hvaraf fölDen 16 September f. m, jer att den serskildta Länejlyrelfen i Jemtland så. mycket mindre är af nöden. Ifrån frågan om SockenSällfkaperna och FörvaltningsUtJkottet, öfvergår Herr von Törne till teckningen af ”de svårigheter och stridiga meningar, sorn merendels miila alla allmänna Förslag, just derföre att de äro allmänna, och således ej lampliga för allas närvarande, cnskilta interesse.’’ Sanningen af detta yrkande bevisar just Herr von Törne så tillämpligt på sig sjelf genom sitt bemödande att motverka det nu ifrågavarande allmänna För.