Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har af den näst föregående talaren fått uppbära förebråelser derför, att jag icke framställt något yrkande, utan blott anmärkningar. Jag har, Mine Hrr, den grundsats att icke begära återremiss på ett Utlåt, från mitt eget Utsk., i hvilket afseende jag hyser olika tankar med Utskrts ordförande, som för en tid sedan yrkade återremiss af ett Utlåt, från den afdelning af Utsk:t, hvars ordförande jag är. Jag vet nemi., att återremisser i allmänhet icke tjena till något, och gillar för öfrigt sjelf icke difTerentialtullar, hvilka jag anser vara praktiskt omöjliga och odugliga, men jag har med hvad jag anfört endast velat påpeka, att jag icke kan erkänna den grundsats, Utsk:t uttalat, dfi Utsk:t säger, att vi icke kunna eller ega rätt att besluta några difTerentialtullar för andra länder, emedan vi redan godkännt den franska handelstraktaten. Detta anser jag icke vara det rätta motivet, utan det praktiska skälet, hvarför det icke lönar mödan att hafva sådana tullar, är, att de icke kunna vara till nytta för landet. Man har här sagt, att vi icke vidare hafva några difTerentialtullar, men den vid införsel af franskt drufbränvin åsätta tulltaxa, hvarigenom vi beviljat franska fabriksidkare ett monopol, är ju practice och icke blott till namnet en sådan defferentialtull, till förfång för andra icke likaberättigade nationer. Man har således, enligt min tanke, derigenom gifvit dessa principer om difTereritialtullars olämplighet diverse örfilar. Som jag känner, att Hr Gr. o. Landtm, icke vill framställa propos. på ett yrkande om ett Utlåt:s läggande till handlingarne med ogillande, vill jag icke yrka något sådant i afseende å den nu föredragna punkten, utan får i stället, på grund af de motiver, jag här Iramställt, anhålla, att punkten måtte helt enkelt läggas till handlingarne. Frih. Sprengtporten, Jakob Wilhelm:
Spens och Hr Dalman, den nemi., alt jag icke anser mig bunden deraf i afseende på denna §. På förmiddagen i dag gjorde jag mig hopp derom, all Hr von Hartmansdorff skulle vara så god och afstå, samt låta denna § helt oell hållet utgå från sitt förslag; men då jag nu ser att icke sådant kunnat låta sig göra, utber jag mig alt få framställa mina åsigter mot denna §. Jag hade gjort mig en kär föreställning derom, att en representationsförändring skulle kunna tillvägabi ingas, sorn tillät oss något väsendtligt framskridande ifrån det tillstånd, hvaruti vi nu befinna oss; men jag fruktar, alt om denna punkt antages, så hafva vi icke stoit uträttat för framtiden med hela vår representationsförändring, nemi. såvida denna R. o. Ad:s förmodade gemensumma tanke skulle blifva gemensam tanke för alla RiksSt:n. Det synes mig verkligen, som med denna §:s antagande man alldeles ville beröfva menniskan sin fria medskapade vilja, som man ville förmena livar menniska ali sträfva till något bättre, det må vara i livad som helst. Att inskränka mig i mina val till denna grad, då del är fråga om val till folkombud, för att bevaka fäderneslandets bästa, tycker jag är den största motsägelse emot de bemödanden hvar och en bör hafva för att befordra det allmänna bästa. Jag medger, att måhända den qvarstående delen af slåndspriviJegierna, den brist på allmän hildning, som visserligen ännu förefinnes, och äfven våra ekonomiska författningar för närvar. kanske icke tillåta en större utsträckning af allmänna, samfällda val, sådana som Coust.Utsk. föreslagit att de borde blifva; men då man redan såsom gemensam tanke fattat det beslut, att valen skola anställas af hvarje Stånd särskildt, så synes mig, alt man i afseende på bevarandet af de gamla ståndsföi hållandena, och alt ett tillräckligt antal medlemmar af hvarje Stånd må till riksdagen sammankomma, har gjort alldeles tillräckligt.
Andra slag . 1 „ 36 „ d:o. röstar Ja; Den, det ej vill, röstar Nej; Villner Nej, antages Ridderskapets och Adelns, Presteoch Bondeståndens beslut, att bibehålla hufvudrubriken strumpor oförändrad och indela densamma i silkes med 3 r:dr, bomulls med 1 r:dr 16 sk., redgarns med 40 sk. och andra slag med 1 r:dr 16 sk. införselstull per skålpund. Denna votering har gifvit till resultat 38 Ja och 81 Nej, hvadan Nej vunnit. 1 följd häraf äro de för artikeln strumpor uti kontrapropositionen intagna bestämmelser af Rikets Ständer fastställda. 103:dje Voteringen (268:o): Den, som bifaller Utskottets förslag, att å strumpstickor bestämma införselstullen till 8 sk. skålpundet, röstar Ja; Den, det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, bibebälles nu gällande införselstull, 30 sk. skålpundet. Voteringen har utfallit med 48 Ja och 71 Nej. Då således Nej vunnit, vidblifves den för strumpstickor nu gällande tullbestäminelse. 104:de Voteringen (269:o): Den, som, i öfverensstämmelse med 3 Stånds beslut, anser de under hufvudrubriken strängar upptagna rubrikerna ”messingsoch stål samt "tarm" böra bibehållas oförändrade, samt införselstullen å sistnämnda rubrik förblifva vid 1 r:dr 24 sk. skålpundet, röstar Ja; 12 Förstärkta Stats-1 tskottets Memorial, S:o 278. Den, det ej vill, röstar Neji Vinner Nej, komma nämnde rubriker att lyda: af metall och andra slag, samt införselstullen å sistnämnda rubrik att nedsättas till 1 r:dr per skålpund. Vid uppräknandet af voteringssedlarna hafva befunnits 81 Ja och 38 Nej, hvadan Ja vunnit; och hafva Rikets Ständer således beslutat i öfverensstämmelse med Ja-propositionens innehåll. 105:te Voteringen (270:o):
xör, för en förlängning af ben tit Utffottet bå bette tillflyrft af blott 20 år, för öfwcrlemnanbc nyttjanbe rät* ten af Uttägcnbeterna unter ©tarby öfungögårb, be* nämnbe SBallaflätten ocb Jjerrfjö*ängen, åt Slfajorn v. Steijern, till 3o år, anfer jag mara lifa talante för, att ben tttt af Utffottet, uti firar yå te inom 31. ©tånben gjorbe an* tttävfningar emot naumbe 33etänfaitbe, i ftället tiflffyrfta 10 åré ^rolongationötib yå bela arrenbet af ©tarby öhmgögårb niet tillböranbe bemman ocb lägenheter, fbränbraö till i5 år; för att i någon mott motfinara birat bennet affeö, en billig crfättning för bet af SD?ajfor v. Steijern neb* lagba arbete ocb foftnaber till åfungégårbenS för5 bättranbe ocb bringanbe i bet gota fficf ben nu befinttcé; ocb benna min färffilta mening ber jag måtte font referratioit få åtfölja Utffottetö 33etänfanbe till 3t. £>. ©tanber. •Jjtrarout fig förenat äftren Jjerr ©reftre Hamilton, Jjerr 33iffoyen Soctor Wallenberg famt Jgerr grofelt Grewillius. LIV © t a 16*U t ffo 11 e t § 9?:o 259.
Ständer inkommit med Utlåtande, som af Rikets Ständer är vordet bifallet; och då af RcvisionsHandlingarne, hvilka Utskottet låtit sig föreläsas , det erfarits, att så väl de hos Herrar Fullmägtige, som hos Commissarierne vid Betånkanden. 11 Riksgi. is-Contoiret hällne Protocoll blifvit af Hem; Revisorerne granskade, de förre tili och ms för den 16 pt., nästlidet år oell. de senai tili Augustii månads slut samma år, liar Utskottet med fullkomlig tillit till denna Herrar Revisorernes granskning, livars noggranliet af Ten ar Revisorernes Protocoll vitsordas, icke lisett behöflig!, att å 11 jo genomläsa Herrar Fullmägtiges och Commissariernes Protocoll för den tid sådant blifvit af Herrar Revisorerne verkstäldt; utan får Utskottet, i denna del endast åberopa Herrar Revisorernes Berättelser och Utskottets i följd deraf afgifne förutnämde Utlåtande. Utom hvad i samma Utlåtande omförmäles, rörande 1820 års Herrer Revisorers hemställan, om bestämmande af en lika tid för afslutande af de till Riksgälds-Contoiret inkommande Summariske Räkningar öfver Riksgälds-Contoirets Fonder och de till Kongl. Kammar-Collegium ingående llufvud-Räkenskaper, derom yttrande varder meddeldt i sammanhang med frågan 0111 Riks-HufvudBoken och öfrige dermed gemenskap egande ämnen, förekomma äfven uti 1822 års Herrar Revisorers Berättelse 2:ne särskilde frågor, rörande dels behöflige antalet af Commissarie-Sysslor vid Riksgälds-Contoiret, dels ock den Öfrige Tjenstemanna personalens Reglering, deröfver Utskottet ansett sig böra uppskjuta med allt bedömande, intill dess, efter nu mera fulländad granskning af Riks - 12 Stats - Utskottets > - gälds-Contoirets förvaltning, Utskottet varit i tillfälle i ämnet stadga sine tankar.
Och sände den brokota kjortelen bort, och läto bära honom till deras fader, och sade: Denna hafvom vi funnit: Se, om det är dins sons kjortel eller ej. Men han kände honom, och sade: Det är mins sons kjortel. Ett ondt djur hafver ätit upp honom; ett vilddjur hafver rifvit Joseph. Och Jacob ref sin kläder, och svepte en säck om sina länder, och sörjde sin son långan tid. Och alle hans söner och döttrar gingo till, att de skulle hugsvala honom; men han ville icke låta hugsvala sig, och sade: Jag varder med sorg nederfarande i grafvena till min son. Och hans fader gret honom. Men de Midianiter sålde honom in i Egypten Potiphar, Pharaos hofmästare. Det begaf sig på samma tiden, att Juda for neder ifrå sina bröder, och gaf sig till en man i Adullam, som het Hira. Och Juda såg der en Cananeisk mans dotter, han het Sua; och tog henne. Och då han belåg henne, vardt hon hafvande, och födde en son, den kallade hon Er. Och hon vardt åter hafvande, och födde en son, den kallade hon Onan. Åter födde hon en son, honom kallade hon Sela. Och han var i Chesib, när hon den födde. Och Juda gaf sinom första sone Er ena hustru, som het Thamar. Men Er Juda förstfödde son var arg för Herranom; derföre dödade Herren honom. Då sade Juda till sin son Onan: Lägg dig när dins broders hustru, och tag henne till ägta, att du uppväcker dinom broder säd. Men då Onan visste, att säden icke skulle vara hans egen, då han låg när sins broders hustru, lät han det falla uppå jordena, och förderfvade det, att han icke skulle gifva sinom broder säd. Då misshagade Herranom det onda han gjorde, och dödade honom och.
Jjpmarje tilltänft förbättring i SÖårt famf)ådsr-|Ticf måffe, för att blifma fannffpfbigt npttig, uttberfajfaö en (ugn pröfning ocfj utgå från erfarenfjetertö (äror. ©runblagarne föreffrifma be bermib tili iafttaganbe former; befia böra tjena tid rättefnöre för baba be gemenfamt lagffiftanbe 0tatö*mafterna. 0je(froa belia gruub(agar erinra Ofi att 0toerige ftår i förbinbelfe (joö be fpra 9vifé'-0tånben för 0in bibetjådna tidmareffe ocf) för beftånbet af 0itt namn. 0men|Farne fjafroa fina uatton(iga egenheter ocf) maner; men bet more orättmiff att tro bein (ifnöjba för anbra $olfé mare ftg bifad eder (pcfa, änffönt be icfc antaga ada beraö (äror. 0menffa foffet f>ar reban uppnått en grab af admän ob(ing, hvaruti få Nationer torbe tidmäta fig företräbet. ©emta oblittgö förbelar äro fpribba tid ada famfjådeté f(alier. 0men|?a friheten är (tfa urgammal forn $onunga'-£fjronen. iiöåra ärorifa'minnen infördfma fig meb fornttbeité natt. 3)?en benna ära, fri(jeteité fföb, fan iefe biöefjådaö utan pttre f;e(fffän 9fda tiberö erfarenhet bemittuar, att äfmett be mejt frigmanba fo(f tröttna mib frigetö ntöbor. !0?en 0tater, bern mapen-fraft grunbat, funna ej bejtå, få framt beraö ittmånare, erinranbe fig fitt urfprung, iefe äro adttb berebbe att åter tidgripa mapiten.
Han har hemställt huruvida dessa böter böra behandlas såsom stämmoböter eller huru de skola behandlas. Detta mål blef då hänvisadl till vederbör, domstol, som var kammarrätten, för alt afgifva utlåt, deröfver. Der ansåg man, i strid med hvad Utsk. nu förklarat, att de alldeles icke kunde hänföras annat än till stämmoböter och att dä den pliktskyldige ej kunde desamma gälda, sä borde de befordras till afskrifning. En annan K:s bef:de som ålade dessa böter, förvandlade dem lill motsvarande fängelse, enligt den grund som Utsk. föreskrifvit. Häröfver klagades och gicks i besvärsväg och fullföljdes vidare, emedan man ansåg dem närmast jemförliga med stämmoböter. Sedermera är under tiden ett 3:dje dylikt mål inkommet. Man bar i allmänhet anselt dem vara jemförliga med stämmoböter och att de ej böra behandlas i enlighet med 10 cap. Ulsöknings-balkens föreskrift. Jag anser således att Utsk. ej haft något skäl för alt dertill hänföra dem; enär de auktoriteter, som handlagt sådana ärenden, hafva förklarat tvertom alt de äro lika med stämmoböter, hvartill jag ock tror dem böra hänföras, emedan jag ej kan anse dem annorlunda, än såsom ålagda tredskande för försumlighet. Jag hemställer således slutligen, att denna § målte återremitteras lill Ulsk. för att stadgande i förevar, fall föreslå. Då nu Hr Gr. o. Landtm, hemställde, örn R. o. Ad. ansåge de emot denna punkt gjorde anmärkn:r föranleda till återremiss, ropades starka ja, blandade med nej, hvarpå Hr Landtm, förklarade, det han trott sig finna, att ja härvid varit öfvervägande. 28:o Ang:de af Hr von Post väckt motion om ändring i 43 och 46 §§. Sedan härjemte l:sta mom:n i Ulsk:s förslag lill redaktion af 43 och 46 §§ blifvit uppläste, yttrade sig: Frih. Palmstjerna:
Skrifvelse, N:o 57. garne och sjöarne, såväl vattenfall, sorn andra på de förra och dem omgifvande tråkter inverkande omständigheter. Tillgång på skogar och malm samt beholvet af qvarnar hade ock tidigt förorsakat ett temligen vidsträckt användande af den naturkraft, som genom vattenfallen stöde till buds, ehuru densamma mångenstädes alldeles icke eller blott till ringa grad blifvit begagnad. Emellertid hade otillräckligheten af lagbestämmelser rörande vattnets egande och användande i allmänhet äfvensom i dithörande frågor af mera speciel art, såsom beträffande vattnets aldikning från åkerjorden, om k ungsådra m. m., småningom i berörda hänseende framkallat förordningar och lagbud, hvaribland Kongl. Förordningen af den 20 Januari 1824 angående utrifning af vattenverk, hvilka genom uppdämning skada jord, intoge ett framstående rum. Denna förordning hade sedermera flera gånger blifvit ändrad och sednast år 1858 hade skyldigheten för undandikning af vatten blifvit bestämd. Men då dessa lagbestämmelser och förordnanden vöre sinsemellan stridande samt osammanhängande och ofullständiga, hade både domare och parter vid uppkomna vattentvister sväfvat i okunnighet och villrådighet om lagens mening och tillämpning. Denna ställning hade isynnerhet varit betungande för jordbruket; och bade derföre allmänna Svenska Landtbruksmöte! i Göteborg ingått med anhållan till Kongl. Maj:t om tillsättande af en komité af sakkunnige män för utarbetande af förslag tili en ny lag i förevarande ämnen. — Dessa åtgärder hade likväl ej ledt lill något resultat, hvarföre jordbruket fortfarande lede af oredan och obestämdheten i lagbestämmelserna, så mycket mera, sorn täckdikning och ängsvattning alltmera vunne insteg, fordrande det ena djupa floddiken för vattnets hopsamlande, och det andra vattnets fördelning och ulledande, vid hvilka olika åtgärder grannars och angränsandes olika åsigter och fördel ofta stöde i strid både med hvarandra och med de gamla författningarna i ämnet.
Rid der skap et och Adeln samt Borgareoch Bonde-S lånden hafva bifallit Utskottets förslag, att början af denna § skall erhålla följande lydelse: »Den som tillverkar bränvin, utan att anmälan dertill skett, elier under tid, då bränvinstillverkning ej är tilläten, gähle tfUverkningsafgift och bote för lönbränning första gången ett med afgiften lika belopp och andra gången dubbelt.» Preste-Slåndet har deremot bibehållit paragrafens nuvarande lydelse, hvilken är följande : tDen som tillverkar bränvin, utan att anmälan dertill skett och afgift blifvit erlagd, eller under tid då bränvinstillverkning ej är tillåten, gälde tilIverkningsafgift och bote för lönbränning första gången ett med afgiften lika belopp och andra gången dubbelt.» Då Utskottets förslag blifvit af tre Stånd godkändt, lärer Preste-Ståndets skiljaktiga beslut hafva förfallit. Bonde-Ståndet har, i öfverensstämmelse med Ståndets i afseende å § 4 fattade beslut, ändrat det i 2 mom. af denna § stadgade belopp af 300 kannor till 100 kannor; men då Utskottets förslag att vid lönbränning, utöfvad med sammansatt eller medelst ånga drifven redskap, hvars storlek ej kunnat utrönas, beräkna tillverkningen till minst 300 kannor på dygnet, på sätt för närvarande är stadgadt, blifvit af tre Stånd gilladt, lärer Bonde-Ståndets skiljaktiga beslut hafva förfallit. Utskottets förslag att tillsyn vid malteller jästberedning må vara tillåten från klockan 8 på morgonen till klockan 5 om ahonen å söneller helgedag, har blifvit ogilladt af Ridderskapet och Adeln, men godkändt af de öfriga Riks-Stånden; i följd hvaraf Ridderskapet och Adelns skiljaktiga beslut förfallit. Stockholm den 16 Juli 1863. Herr Henschen och Jöns Persson från Blekinge län hafva anmält, att de ej deltagit i de Utskottets beslut, som förestående utlåtande innehåller. STOCKHOLM, typografiska föreningens boktryckeri, 1863.
Utskottens Betänkande, N:o 2. 2:0 att detta ändamål må befordras, ej mindre genom bränvins-tillverkningens ytterligare förhöjda beskattning, än ock genom bränningens inskränkning till möjligen kortaste tid af året; 3:o att undvikandet af kostsamma ändringar uti nu befintlig bränvinsredskap må blifva en af de omständigheter, hvarå vid detta ämnes behandling bör fästas tillbörlig uppmärksamhet; 4:o att, till grund för uttaxeringen af bränvinsbrännings-afgifterne, icke, såsom hittills skett, må antagas pannerymden, utan deremot beskattningen lämpas efter den för hvarje fall möjligen högsta tillverkningsquantiteten, sådan denna quantitet varder genom noggranna, vetenskapligen godkända, beräkningar utrönd och af sakkunnige män pröfvad samt till ziffran bestämd; 5:o att försäljningar i minut af bränvin må beläggas med betydligt högre afgift, än den, sora för det närvarande eger rum; samt 6:0 att de föreskrifter och bestämmelser i öfrigt, som innefattas i Kongl. Förordningen den 19 Juni l835, må antingen bibehållas, så vidt de ej äro i strid med nu uppgifne hufvudgrunder, elier ock varda derefter lämpade och jemkade. Härförutan hafva inom Riks-Stånden motioner och yttranden i ämnet blifvit framställda : Hos Höglofl. Ridderskapet och Adeln: af Herr Grefve Horn, Claes Fredrik, Herrar Friherrarne Fleming, Herman Beinhold; Raal), Adam Christian; och Cederström, Anders, samt Herrar Reutersvärd, Pehr Adam; Hartmansdorff, August; Bergenstråle, Claes; von Rosen, Georg; Ribbing, Bengt; Hammarberg, Carl; och Knorring, Carl Henrik. IIos Högvördiga Preste-Ståndet: af Herr Biskopen Doctor Agardh, Herr Domprosten Doctor Ehngren, Herrar Doctorerne Hvasser och Björkman, Herrar Professorerne Geijer och Grafström, Herrar Prostarne P. G. Svedelius, Ornberg, Hallbeck, Sandberg, Säwe, Gahne, Österman, Astrand, Afzelius, Lyth och Sylvan.
Jag skulle då ej söka i prot:n, hurudana råd Konungen fått, jag skulle anse det likgiltigt, hvad der stöde, eller om ens några prot. funnes; men om deremot Sverige Ur en constitutionel stat, måste det vara både representantens rättighet och pligt att tillse, huruledes Styrelsen gått framåt, med tacksamhet erkänna det goda, som skett, klandra det onda och det goda, som blifvit underlätet. När Konungen, allrådande, oberoende af Conseillen, kan fatta ett beslut, utan att någon derför står i ansvarighet, ser jag ej, huru det skall blifva möjligt att sammanlänka detta med stadgandet om representantens yttranderätt öfver riksstyrelsens gång. Till följd af denna rätt måste jag äfven antaga, att Folket fordrar ansvar hos Styrelsen, och att Representationen skall utkräfva i detta fall, hvad Folket i massa ej han åstadkomma utan olyckor för landet. Om man medger, att Nationens begrepp om formen för denna ansvarighet ej Uro tillräckligt utbildade, eller ett sådant förhållande finnes, att den moraliska kraften ej kan utbildas, måste denna moraliska ansvarighet äfven få en juridisk anstrykning genom att nedskrifvas i grundlags-§§. Jag förutsätter då som elt nödvändigt vilkor, att de personer, som skola uppbära detta ansvar, få en deremot fullt svarande magt; och då jag ej sträcker denna längre, än till rättigheten att vägra contrasignation, bör detta i grundlagen bestämmas. Jag förenar mig således i det yttrande, att minst en bör uppbära ansvaret. Kunna ej alla Statsrådets ledamöter dertill förbindas, måste contrasignanten blifva den ansvarige, och jag skulle tro, att den person, som bekläder ett så vigtigt embete, aldrig contrasignerar i ett ämne af vigt, dertill han ej med godt samvete kunnat lemna sitt tillstyrkande, och på detta sätt skulle hvarje departementschef blifva ansvarig för hvad han contrasignerat. Jag tillstår, att jag önskade från grundlagen uttaga det stadgande, som berättigar ledamöterna i Konungens Conseil att reservera sig. Jag vet väl, att grundlagarna ej bestämdt stadga reservation; men skall man tro, hvad härom säges, lärer i verkligheten så befunnits.
§. hommer att allbeleS ute|TutaS, £>clj rnarber, enligt Äongl* ?Öla;:tS, å ^år i berörbe affeenben gior be unberbåniga framftållning, af# (atna SRåbiga froae, 3n)truction för 3uftitid#^Ombudsmannen, imber ben t SKarS innemaranbe år, å npo utfdrbab, fjwarnrib bomma att iabttagaS, icfe allena|b be nu omfétmålbe fdrdnbringar, utan ocb be forn tillförene, tib efter annan/ blifmit bejlutade. §♦ 84* Cfter profning af tnacfta motioner, åjpftanbe anbringar oclj rdttelfer eller tillagg uti, famt förflarrngar ofroer åtfbilliga, uti åtongl. ^a;:tS Råbiga ©tabga om ©bifteSwerbet i Ribet ben 4 SDtaji 1827, faftfldllba aflmdrtna grunber ccf> berifrån fjdrlebba ferffilba forefFrifter, £afroe 2Bi, forn funnit, för SXÖår del, en fdrdnbrab rebaction endal* af följande lagrum i ^ogfbberorbe ©tabga wara af befjofroet påballab, nemligen: 2. §. f.Cap., 2, od> 12. $. §. 12. Cap., 7. §. 13, Cap., 2» §. 14.
Hon fick de nödiga förklaringarna öfver talorganens inbördes ställning, fick vidröra miss Fullers ansikte, lägga sina fingrar i hennes mun, och så steg för steg öfva sig att frambringa först några vokalljud, sedan små ord. Miss Fuller intygar, att hon var en oförliknelig elev, och att hon efter tio lektioner med lätthet behärskade talets h u v u d - beståndsdelar. Öfningarna synas därefter ha fortgått utan miss Fullers omedelbara ledning med miss Sullivans bistånd; och snart talade Helen flytande. Hennes glädje öfver detta framsteg, hvars betydelse hon redan då, vid ännu icke fyllda tio år, synes fullt ha fattat, var obeskriflig. » Nu är jag icke längre stum, » säger hon efter att fritt ha afgifvit en längre förtjusande skildring — som i • sin helhet upptecknats af miss Fuller — öfver ett besök hos hennes favoritskald dr Oliver Wendell Holmes. Särskildt gladde hon sig åt att nu kunna meddela sig med sin syster, som var för liten för att förstå fingerspråket. Det ser ut, som om själslifvets starka tillväxt under detta år väl mycket angripit hennes eljes starka kroppskrafter, men hennes bref från denna tid andas en.öfversvallande glädje: » Jag har lärt många, många saker om Kristus och min himmelske Fader. Jag är mycket, mycket lycklig. Gud vill, att vi skola vara lyckliga. — Han vill icke, att hans barn skall vara stumt, och när jag kommer till himlen, skall han låta sina änglar lära mig att sjunga *. — Jag är så lycklig, att jag skulle vilja lefva alltid, emedan det finnes så många härliga saker att lära. » Sedan denna tid använde Helen själf fö- reträdesvis talspråket och fingerspråket endast i nödfall. Men andra måste fortfarande med henne anlita detta senare, och de som ej voro förtrogna med detsamma, kunde alls ej meddela sig henne. Hennes önskan blef nu att få lära sig att genom vidröring af de talandes läppar afläsa deras ord. Försök hade visserligen på egen hand gjorts i denna riktning, men den svåra uppgiften fordrade rationell och sakkunnig ledning.