Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Majst i Räder förestagit, kunde upstallas utan rubbning uti, Banquens Författningar och med Bankens fulla säkerhet, hwilken pröfning tillkommer mig såsom Rewisor. För att owäldigt och opartistt fullgöra den i min ranka mig åliggande pligt, flyttar jag mig tillbaka till den tid, oä Herrar Fullmägtige afgäswo detta underdäniga swar. Jag delar med dem äf° wen Den 14 November. 6z wen i denna stund deras bekymmer, dä jag finner mig uii en i dek närmaste lika brydsam belägenhet som deras, art uti ett sä granlaga och wigtigt ämne icke misstaga mig om det sanna och rätta. Jag föreställer mig: Herrar Fullmagrige hade ä ena sidan cu lydeligt be^risiven Lag, och föreskrifter, hwilka fordrade en blind och bokstafwelig lydnad. Ä den andra, en nådig Konungs upmaning, hwilkens ömma wärd om sitt Rikes wal, och dyrkanswärda nit, art till wcrkställighet befordra den för Riket sä Högst angelägna Realisation, framkallade den mäst otwungna wördnad, och hwarje redlig Swensk mans walsignelsö. Denna Konungens Nådiga upmaning, åtföljdes derjemte as de mäst bewekande stjäl; den fwaga utsigten af Realisationens framgäng, pä det af Riksens Ständer faststälde fäkt; jag wägar tillägga fanste omöjelighecen af desi werkstallande, ärmindstone inom en gansta aflägsen lid; och derjämte 1820 ars Banco, Ulstotts Betänkande, som förestog samma Realisakions-princip.
Betänkande N:o 60. eget underdånigt utlåtande inkomma, afgaf nämnda Kollegium den 21 December samma år underdånigt utlåtande angående Skogsordningen, hvilket inkom den 20 Mars påföljande år 1860, och den 29 December sistnämnda år underdånigt utlåtande i fråga om Instruktionen, hvilket inkom den 13 Mars påföljande år 1861. Dessa begge utlåtanden remitterades hvart för sig till Skogs-styrelsen, det förra den 19 November 1860 och det sednare den 18 Mars 1861. Derefter har Skogsstyrelsen den 26 April 1862 till Kongl. Maj:t inkommit med förnyade underdåniga förslag såväl till Förordning rörande skog arne i riket som till Instruktion för Skogsstyrelsen, samt derjemte äfven med, bland andra, följande särskilda författningsförslag: I:o. ”Förslag till Förordning angående rättighet till och vilkor för utsyning af skogsalster från kronomarker, hemman och nybyggen i Stora Kopparbergs, Gefleborgs, Jemtlands, Wester-Norrlands, Westerbottens och Norrbottens län.” II:o. ”Förslag till kungörelse om vissa tillägg och förändringar i Kongl. Maj:ts under den 10 Februari 1824 utfärdade Stadga, angående afvittringsverket i Wester-Norrlands, Westerbottens och Norrbottens län.” III:o. ”Förslag till kungörelse angående vissa iakttagelser vid syneförrättningar å kronohemman och nybyggen i Gefleborgs, Jemtlands, Westernorrlands, Westerbottens och Norrbottens län.” IV:o. ”Förslag till stadganden, genom Kongl. Bref till Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Wester-Norrlands, Westerbottens och Norrbottens län, an gående grunder för värdering af skogsmark i nämnda län, med hänsyn till skogsområdens upplåtande åt sågverken;” samt V:o. ”Förslag till Förordning angående åtgärder för flygsandens dämpande." Den underdåniga skrifvelse, hvarigenom Skogs-styrelsen ofvannämnde den 26 April sistlidet år till Kongl. Maj:t öfverlemnade ofvanberörda förslag till författningar angående kronoskogarne i de norra länen, blef den 16
Riksföreståndaren förledne gärdag i undcrdänighct andragit Ridderffapets och Adelns yttrade astundan i afseende pä tryckningen af stleni-?ro. rocoji-r för den 2^> Maj l3oo, saint at Hans Kongl Höghet förklarat sig, mot denna åstundan icke hafwa nägot at erindra, och at stan siäd'e med nöje ginge Ridderffapets och Adelns önffningar til mötes. Widare förmälte Herr Landtmarffalken, af han, sorn Ridderffapet och Adeln hade sig bekant, utsatt detta Llonum, j ändamål, at conLtinipons-Utffottets förflag til en ny Regeringsform, hwilket största delen af Ridderffapets och Adelns Ledamöter redan stade sett i afskrift, nn ffulle blifwa i Stänoet formeligcn föredraget; at detta witzerligen ffulle gä i werkställighet, om Ridderffapet och Adeln det ästundado; men at Herr Landtmarffalken nytz erställit underrättelse ifrän det nu församlade Lonsnrutioos-Utffotict, at berörde förflag i anledning af åtskilliga detza dagar inhämtade anmärkningar och uplysninqar i närwarande stund underginge flutelsg ^U8terlnx; och som denna forrniddäg förmodelig gen torde ätgä til justerinzen, stemställde Herr Laron och Landtmarffalken om Högloft. Ridder ffapet och Adeln skulle behaga i daa med detta anine upffjlita, dä det officiella cpemplaret af Regeringsformen, jämte betänkandet, och detsam mq - Den 1 Iunik. 3i6 mä atföljande bilagor, kunde i morgon Ridderffapet och Adeln föredragas. Bifölls. Herr u, i lis estr Lie Ingemund i som hade anmält sig at tala upropades och uplaste til ^rococoUee följande: Dä Riksens Ständer?
Domstolens hörande varit nödvändigt. Men som den sistnämndes sammansättning och verksamhet ej upptages i den allmänna lagen v utan i Regeringsformen, och Högsta Domstolens hörande öfver grundlagsfrågor ej är uttryckligen anhefaldt, fastän de angå lagskipningen, så) ansågs det förmodligen äfven i denna kunna underlåtas. Men manne icke denHögsta Domstolens organisation har på lagskipningen i Riket ett vida) störreinflytande, än de lägste domstolarnes sammansättning? Utan tvifvel är det derföre, sorn hon ej af den allmänna* utan af grundlagen bestämmes. Högsta Dom - 6 Constilutions-Utskottets Utlåtande, N:o ig. stolens yttrande öfver en på lagskipningen så hufvudsakligen verkande åtgärd synes följagteligen hafva varit för mången Riksdagsman behöfligt att, i ett så grannlaga ärende, icke äfventyra misstag. Åtminstone hade för mig en sådan ledning varit nödig. Då jag, såsom ledamot af ConstitutionsUtskottet, likväl är föranlåten att yttra mig öfver Kongl. Maj:ts Nådiga proposition, torde det ursäktas, om jag, utan berörde vägledning, antingen är alltför betänksam, eller do;k likväl far vilse vid sakens skärskådande. 2. Stadgande saknas om Justitice-ärendenas fördelning mellan Högsta Domstolens ledamöter, sedan deras antal blefve ökadt. Allestädes vill man undvika, att i lika saker dömes olika, emedan ingen eljest vet hvad som är rätt, oaktadt lagen för alla är densamma. Målen komma ock, der lagskipningen brister, att växa till sådan mängd, ett öfverdrifvet antal medlemmar af Högsta Domstolen erfordras, emedan ovissheten om sakernas utgång uppmuntra parter, å ömse sidor, att i det yttersta försöka sin lycka. Alldeles kunna olika beslut icke förekommas, emedan döden, om ingen annan, gör förändringar i domare-personalen, med hvilka skiljaktighet i meningar vanligen följer. I vår Högsta Domstol inträffar hon dessutom ofta nog, genom det täta ombytet af tjenstgörande ledamöter. Men ännu menligare skulle skiljaktigheterne blifva, om Domstolen fördelades, och hvarje Afdelning finge sysselsätta sig med samma slags mål. För att undvika olägenheterne af en Högsta
Ele mentar-läroverken pensionering. XI. B. 186. A. 219. — N:o 123, i anledning af väckt motion ora afskaffande af väg-, och mätarepenningar i Westerås. XI. B. 244, 284, 299. A. 303. XII. E. 123. •— N:o 124, i fråga om förbättrad lagstiftning rörande sinnessjukas vård och behandling. XI. B. 244, 284, 303. A. 306. XIII. E. 113. — N:o 125, i anledning af väckt motion om uphäfvande af den tvungna tackjerns-blåsningen inom Rikets Bergslager eller frihet att från jorden skilja byttedelarue. XI. B. 244, 284, 306. A. 308. —■ N:o 126, i anledning af väckt motion, om beviljande tillsvidare af tullfri införsel från Finland landvägen af bjelkar, bräder och plankor, samt sparrar, master, spiror och tjära. XII. B. 246. A. 321. — N:o 127, i anledning af väckt motion om ändring af Irsta Momentet af 4:de §:n uti Folkskole-stadgan af den 18 Juni 1842. XII. B. 246, 321. A. 367. XIII. E. 204. — N:o 128, i anledning af väckta motioner, angående ändringar i Kongl. Fabriksoch Handlverks-Ordningen den 22 December 1846. XII. B. 246, 321, 367. A. 400. XV. E. 108. ( 15 ) Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets Memorialer, Betänkanden och Utlåtanden.
Till denna utredning, äfvensom till den, hvilken afser innehållet af nästföljande hufvudpunkt eller boskapsskötseln, har jag dock ansett ändamålslöst att infordra andra uppgifter, än dem, hvilka år 1859 insamlades och delgåfvos Finans-Komitén. Erfarenheten har nemligen visat, huru vilseledande de utvägar varit, som hittills begagnats för erhållande af tillförlitliga materialier till en fullständig jordbruksstatistik; och då förberedande åtgärder nu pågå, i ändamål att för framtiden åstadkomma en fortgående insamling af dit hörande, med verkliga förhållandet öfverensstämmande uppgifter, så och ehuru, af skäl, dem jag nedanföre kommer att framställa, de för detta län till Finans-Komitén lemnade uppgifter kunna antagas vara grundade på en i flera afseenden alltför låg beräkning, torde det för närvarande vara tillfyllestgörande att, i denna underdåniga femårsberättelse, begagna sagde, redan tillgänglige uppgifter, endast med de erinringar, hvartill en närmare granskning af desamma kan föranleda. Med ledning af nyssberörde år 1859 insamlade uppgifter har jag låtit upprätta den under N:o 2 Tab. n:u bilagde tabellen, till hvilken begagnats det formulär, som i det tryckta förslaget, pag. 16, Annes intaget, endast med den förändring, att till de der upptagne fem punkter blifvit lagd en sjette, till upplysning om totalskörden af hvarje sädesslag, äfvensom att i tabellens rubriker icke upptagits andra slag af säd och rotfrukter, än som i länet mera allmänt förekomma. Enligt dessa uppgifter skulle hela arealen för länet hafva nämnde år utgjort af odlad jord eller åker 207,961 och af äng 213,852 tunnland. Antages nu, att länet, med afdrag för sjöar, kärr och vattendrag, har en sammanräknad arealvidd af 90 qvadratmil eller omkring 2,100,000 tunnland, så skulle på hvart och ett af länets 3,365f| förmedlade hemman, efter medeltalet, belöpa: af åkerjord ungefär 62 tunnland, af äng 64 och af skog och betesmark 498 eller tillhopa 624 tunnland.
Men att hvarje förnuftigt väsen är princip för den allmänna lagstiftningen, innebär, att det genom sin vilja är själf allmänt lagstiftande; i annat fall, d. v. s. såvidt det är underkastadt en af ett annat väsen stiftad lag, är det medel i förhållande till detta såsom själfändamål. Så erhålles ur den andra formeln omedelbart idéen om hvarje förnuftigt väsendes vilja såsom allmänt lagstiftande. Men hvarje förnuftigt väsen kan icke tänkas allmänt lagstiftande, utan att de särskilda väsendenas lagstiftning är samstämmig, så att de bilda en systematisk förbindelse under gemensamma lagar i ett rike, och då hvarje väsen är själfändamål, i ett ändamålens rike. Alltså involverar den nämda idéen idéen om ett ändamålens rike såsom objekt för lagstiftningen. Däraf erhålles den tredje formeln för det kategoriska imperativet: Handla efter idéen om din vilja såsom genom alla maximer allmänt lagstiftande i ett ändamålens rike. Lätt inses, att denna formel i sig innefattar de båda föregående. Den involverar nämligen dels idéen om viljans maxim såsom allmän naturlag, dels idéen om hvarje förnuftigt väsen såsom själfändamål. Därför innehåller den det fullständigaste uttrycket för sedlighetens princip: idéen om viljans allmänna själflagstiftning — avtonomi —, hvilken idé i förhållande till den mänskliga viljan, emedan denna är afficierad af sinliga motiv och därför icke alltid handlar i enlighet med den samma, är ovilkorligt bjudande eller ett kategoriskt imperativ7. Därmed är karakteren af den lag, af aktning för hvilken plikthandlingen är bestämd, utredd. Vi ha därefter att undersöka aktningens sedliga betydelse. För att utreda Kants lära härom är nödvändigt att taga i betraktande aktningens subjekt. Då aktningen är en viljebestämdhet8, är subjektet viljan själf. Viljan är en förmåga att handla efter föreställningen om lagar och är såvidt en förnuftig (själfmedveten) förmåga. Inom den mänskliga viljan är att skilja mellan den rena viljan, som är en blott idé om viljan såsom allmänt lagstiftande, och den bestämbara viljan, som, emedan den är solliciterad af böjelser, icke nödvändigt bestämmer sig i enlighet med denna idé9. Böjelsen är en sinlig drift, knuten vid en känsla af lust eller olust vid ett objekt.
För öfrigt, låt vara äfven, att en universitetslärares (särdeles en Geijers) tid är dyrbar, kanske är likväl den möda ej helt och hållet förspild, som användes på att bibringa en undermålig tentand insigten, att och i synnerhet i hvilket afse-ende hans kunskapsförråd är otillräckligt, i stället för att efter ett antal snärjande och obegripna frågor lemna honom - modlös, rådlös, utan ledning för ett försök att framdeles ersätta bristen. Och slutligen, om också Geijer var en tvär tentator, är det dock ej bekant, att han varit en öfverdrif-vet sträng sådan; allraminst torde det ha fallit honom in att med förkastande af snart sagdt alla andra kunskapskällor, göra obligatoriskt studiet af ett slags “ grundlinier “, hvil-kas lärda rotvälska för sin dechiffrering kanhända medtager mera både tid och penningar (ty sjelfstudium är ju härvid hvarken afsedt eller ens möjligt) än hela den inhemtade visdomen tilläfventyrs är värd. Tvärtom klandrar Geijer (och detta just i hans af prof. R. utgifna föreläsningar) med strängN het ett dylik): förfarande från hans egna lärares sida, hvar-igenom han sjelf trots sina omfattande filosofiska studier och sin stora begåfning för detta ämne ej kunde uppnå mer än ett approbatur i den filosofiska graden. “ Hade jag velat “, tillägger han skämtsamt “ tillegna mig ett visst, den tiden högt berömdt system, hvilket herskade öfver den romerska verlden i tre eller noga räknadt två och ett halft år, hade jag väl kunnat fä laudatur. “ Historien upprepar sig sjelf understundom! * Nämligen atfc Geijer, rsedan han ... stadgat sin egen öfver-tygelse beträffande tentanden, ej gaf sig tid ... att söka bibringa äfven den sistnämde en sådan öfvertygelse ” .Till sist kunna vi för kuriositetens skull ej underlåta att påpeka den i hr R: s föredrag mot slutet förekommaiide uppgiften, att Geijers afflyttning till Stockholm skulle ha skett “ för att ega lättadt tillfälle till arkivforskningar “, ^löjligt, att detta var det officielt uppgifna skälet.
Och det såg nästan en tid ut, Här inne under skogens största träd, i skydd tonverk af både äldre och nyare mästare samt ett som o m denna ej vågat sig så långt i utkanten af dess täta, mörka löfhvalf fann han henne. godt utförande äro utmärkande egenskaper för som till prestgården. Fru Törne var inom sig öfHon låg på knä o c h läste med hög röst en dessa musiksoaréer. Dessa egenskaper framträdde vertygad o m, att det dels var kyrkans närhet, som salmvers, med det äldsta barnet i sina armar och ock å den första kammarmusiksoarén för inneskyddade dem, dels hennes dagliga böner. Men de båda andra lugnt sittande i den lilla vagnen; varande säsong. Programmet upptog Beethovens sina skogspromenader hade h o n på sin mans allbåde hon och barnen voro visserligen oskadda af välkända och här förut flere gånger hörda stråkvarliga föreställning nu uppgifvit. Hon saknade regnet, men h o n hade ett uttryck i ögonen, s o m kvartett i f-moll samt en pianokvartett i c-moll af dem mycket; i trädgården kunde hon ej finna tillkom h o n o m att rycka till; ljudet af hans röst Jon. Brahms och en stråkkvartett i c-dur af Dvorak. räcklig ersättning, och ej heller satt hon numera nådde ej hennes öra, och först då han förtviflad De båda sista kompositionerna kommo nu för på tröskeln under vinrankan. sprang bort o c h tog henne i sina armar, kallade första gången till utförande härstädes och visade På hennes lifliga sinne, så emottagligt för inhenne vid Ijufva namn, som på många tider ej sig vara ett par synnerligen intressanta bekanttryck, verkade det starkt att nästan dagligen höra varit på hans tunga, vände h o n sitt ansikte emot skaper, väl värda att göras. De olika satserna kyrkklockornas själaringning öfver dem, som sjukhonom o c h l o g m e d ett fullkomligt frånvarande erhöllo ett alltigenom synnerligen godt utförande uttryck i ögonen, hvilka glänste ännu mera feberdomen bortryckt; det dofva ljudet fyllde liksom och framkallaae det lifligaste bifall från den talhela huset, tyckte h o n; hon tyckte sig höra det aktigt än förr.
Det kan vara synnerligt tvifvel underkastadt, om Grundlagens stiftare verkligen skulle halva velat så anordna, alt den åklagare i tryckfrihetsmål, som genom åberopande af visst straffbud inom Tryckfrihetsförordningen bestämt anklagelsen i fråga om brottets art, skulle utöfver de fall, der just detta straffbud bestämdt hänvisar till visst rum i allmänna Lagen och derigenom så för parten sorn för den icke lagfarna Nämnden undaorödjer all tvekan om tillämpligheten, vara tvungen att inlåta sig i det nog äfventyrliga försöket, att säkert utgrunda, hvilket allmänna Lagens straffbud skulle, enligt denna sednare Lags grunder och rätta förstånd, vara just det, som vid Domarepröfningen borde med det citerade stadgandet i Tryckfrihetsförordningen sammanställas, och att sålunda på sitt omdöme i en fråga om kriminallagens rätta tolkning, hvilken fråga visat sig vara föremål för meningsskiljaktighet emellan landets Domare, sådan, som just i förevarande mål inom Hofrätten inträffat, äfventyra, att hela anklagelsen blefve utan påföljd och vederparten undginge det ansvar, hvartill han eljest, om Tryckfrihetsförordningen vore rätta grunden för pröfningen, blefve saker. Ett sådant äfventyr, hvilket icke i något fall finnes för åklagare eiler målsägare enligt allmänna rättegångsordningen, synes i den till sin syftning ganska enkla rättegångsordningen för tryckfrihetsmål ej gerna böra förmodas vara afsedd, utom för det fall, att åklagaren genom sitt efter eget godtfinnande gjorda slutpåstående frivilligt ställer sig under 94 detta äfventyr, såsom det skett i de förut anförda företeelserna i Iagskipningen. Jag förbiser, i förevarande ämne, visst icke den olikhet, iagtillämpningen komme att framställa i serskilda mål rörande anklagelse för sådant brott, som det, hvarom nu är fråga, der ena gången, i följd af det på Åklagarens godtfinnande beroende slutpå ståendets innehåll, Nämndens pröfning ej komme att hafva lika omfattning, som densamma en annan gång finge till följd af det i Iagskipningen antagna sätt för jury ifrågans uppställning med åberopade rum i allmänna lagen.
Det är öfverlemnadt åt Ståndet sjelft att bestämma, huru de skola votera, antingen uti classer, eller som nu sker, per capita, men det är icke öfverlemnadt åt Ståndet att bestämma sjelfva grunderna för dess representationssätt; ty i den händelsen hade denna väsendtliga fråga, i liket med alla andra, varit upptagen i grundlagen. Detta är hvad jag velat tillägga till Hr Thams yttrande. 310 De.» 11 Sop t ernber. Frill. Palmstjerna, Carl Otto: Af åtskilliga yttranden, som här blifvit fällde, synes anledn. vara att förmoda, det något missförstånd äger rum om frågans beskaffenhet, hvarföre jag tager mig friheten alt i detta afseende yttra några ord. Motionen afser egentligen, att R. o. Ad., i enlighet med den vid 1840 års riksdag yttrade gemensamma tanka, måtte genom valda ledamöter hädanefter representeras. Detta innefattar en bestämd ändring i Ridd.Ordn., och måste således, enligt 41 § Ridd.Ordn., remitteras till Ridd.Utsk. Härom äger icke eller något missförstånd rum, men motionen innehåller derjemte, enligt min tanke, en jemkning uti R. o. Ad:s privilegier, hvaremot den icke innehåller något förslag till ändring i grundlagen. Som den icke innehåller något förslag till ändring i grundlagen, kan den icke komma att remitteras till Const.Utsk., hvarken på det ena eller andra sättet, hvaremot Ridd.Utsk. torde lika med mig komma att finna, att den innehåller någon jemkning i R. o. Ad:s privilegier, och således, enligt 114 § Reg.F., beror på samtlige RiksStms och Konungens bifall. Ridd.Ordn. innehåller åtskilligt, som, enligt min tanka, är en tillämpning af R. o. Ad:s af ålder ägande privilegier ang:de dess representationsrätt. 1 § säger: ”På Riddarhuset äge hvarje introducerad ätt, efter den vid 1809 års riksdag stadgade nummerföljd, säte och slämma, på sätt denna Ridd.Ordn. föreskrifver.” Delta innebär ett upprepande af R. o. Ad:s förnämsta privilegier.
Directionen, enligt insänd underd. arbetsplan, samma år låtit verkställa; enligt E. K. M:s Bref af den 3o April nyssnämnde år, 3o Centner krut för Götha Canal-arbetes behof samma år; och, enligt E. K. M:s Bref af den 24 September merberörde år, 10 Centner bergskrut till disposition af förstbemälde Direetion, för att till bergsprängning vid Stallbacka arbetsstation ofvanföre Trollhättan begagnas; men, då Staten måste vidkännas betydliga uppoffringar i och för krutlillrerkningarne och Stats-Verkets inkomster genom en så beskaffad disposition, som den ofvan omförmälda, minskas, hafva Rikets Ständer ansett sig böra, till förekommande deraf, i underd. anhålla, det icke något krut från Kronans förråd mätte, utan betalning, till enskilde Verk, Bolag eller Inrättningar aflemnas; 3:o att, vid Krigs-Collegii Underhålls-Afdelnings Räkenskaper blifvit af Stals-Utskottet anmärkt, att under mötestiden för Lif-Regementets DragonCorps äfvensom för Södermanlands Beväringsmanskap åtgått ett betydligt qvantum bränvin, som ej synts vara af beliofvet påkalladt och hvarigenom för förstnämnde Corps manskapets till 12 sk. utgående contanta aflöning blifvit ökad med 3 till 4^ §k. om dagen; men som en så ymnig daglig bränvinsförplägning skäligen icke kan förmodas vara åsyftad med den genom General-Ordres af den 18 Mars 1831 gifne tillåtelse, att så stort qvantum beskt bränvin, som, efter Läkarens hörande, kunde anses behöfligt, skulle f4 utdelas, serdeles som olika hushållning i detta afseende företett sig vid andre Regementen; så och lill förekommande af bränvinets missbruk, få Rikets Ständer hos E. K. M. i underd. anhålla, att bränvinsutdelning åt Kronans manskap måtte, sä vidt sig göra låter, inskränkas.
Förordn. af d. 22 Dec. 1841, till förekommande af oloflig införsel och utförsel af varor; jemte bibehållande af öfrige straffbestämmelser i samma Nåd. Förordning. U * 104 Den 20 Maj f. m. 2:o Återuplifvande af den vidsträcktare förpassnings-skyldighet, sorn egde rum enl. Förpassnings-Stadgan af d. 28 Nov. 1835, men i väsendtligaste delar uphäfdes i nu gällande Förpassnings-Stadga af d. 15 Maj 1843. 3:o Bestämd förklaring ronde rättigheten för den, enl. K. Brefvet d. 11 April 1835, militäriskt organiserade Kustbevaknings-Corpsen att, under tjensteutöfning, för sjelfförsvar och för att göra sig åtlydde, få begagna sina eldvapen, utan åliggande bevisningsskyldighet om nödvändigheten deraf, emedan bevisning, i isolerad tjenstgöring, sällan kan åstadkommas och fruktan för ansvar alltid måste verka menligt och tillbakahållande, der ett fritt handlingssätt erfordras. 4:o Enahanda förklaring om Jakt-Upsyningsmäns rättighet att vid anhållningar till sjös, skjuta skarpt, hvarom de i Tulltjenste-Reghtet af d. 1 Oct. 1831, § 4, befinlelige föreskrifter äro ofullständiga och alldeles icke tillfyllestgörande. Jag anhåller vördsamt om remiss af den ifrägavar:de motionen till vederbörligt Etsk. Jag tror att den tillhör Lagsamt Allm. Besv. o. Ekon.Utsk:n gemensamt. Denna motion begärdes på bordet. Föredrogs ånyo StatsUtsk:s d. 3 och 17 dennes pä bordet lagda Utlåt. JVf 92, i anledn. af K. M:s Nåd. Propos., ang:de de uti ordinarie räntan ingående persedlars omsättning och förenkling. Detta Utlåt, ansågs böra punktvis företagas till afgörande. Usta punkten, innehållande liemsldllati, ali framställningen om förvandling af hufvudpersedlar i penningar matte af It. Sl:r lemnäs utan afseende. Frih.