Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Då våra Specieriksdalrar, ehuru de innehålla mera silfver än de Danska och Norska, det oaktadt för närvartde icke mottagas i Danmark och Norrige annat än till underpris, är det så mycket mindre troligt, att detta förhållande skulle förändras och kursen blifva al pari, derigenom att våra Specier genom silfverqvantitetens förminskning gjordes fullkomlikt lika med de Danska och Norska Specierne; ty orsaken, hvarföre vårt mynt, fastän i sjelfva verket bättre än det utländska, underkastas en kurs-skilnad. kan naturligtvis ej vara någon annan, än att det Svenska silfvermyntet ej i utlandet är ett lagligt betalnings-medel och derföre icke heller i allmänhet derstädes mottages. Intill dess detta genom en serskild (konvention blifvit bestämdt — och härtill fordras icke oeftergitligen, att myntet skall vara absolut lika i de resp. länderna, ehuru saken derigenom underlättas — är det således, enligt min tanka, föga sannolikt att någon väsendtlig fördel i det upgifna hänseendet, genom den föreslagna åtgärden skulle vinnas. Men då förhållandet är sådant, hemställer jag till Eder. M. Hrr, hvartill en förminskning i värdet af vårt silfvermynt skulle tjena? Enligt min åsigt, till föga eller intet; men deremot skulle otvifvelaktig! härigenom ganska betydliga praktiska svårigheter här i landet upkomma. Det lärer nemi. icke kunna förnekas, att det omöjligen skulle gå 526 Den 25 Februari f. m. an, att vidtaga den ifrågasatta myntförändringen, utan att åtminstone vid deras rätt behålla dem, som i sina förbindelser hafva tryggat sig vid den nu gällande myntfotens bestånd. Det är lätt insedt, att den, sorn för närvar:de eger ett kapital, motsvarande i Bankens sedlar t. ex. 100,000 Rdr silfver, har i och med detsamma rättighet att från Banken vid anfordran utbekomma 100,000 gånger 530 ass finsilfver, och att del då vore för honom en ganska betydlig förlust ifall han, till följd af en förändring i myntfoten, för sina sedlar endast skulle erhålla 100,000 gånger 528 ass finsilfver.
För min del har jag således varit af den mening, att Utskotten måtte tillstyrka Rikets Ständer, att i underdånig skrifvelse hos Kongl. Maj:t anhålla, att till de i det nådigst meddelade förslaget uppräknade föremål för inmutning mätte hänföras jemväl kalk-, qvarts-, fältspatsoch siällstens—brott, belägne inom tackjernsbergslag, eller högst 2 mil ifrån masugn eller annat smältverk. Af Herr Flach, J. F., Herr Prosten Tranéus, Herr Henschen, Herr Frick samt Riksdagsfullmäktige Johan Bergström och Anders Ersson från Stora Kopparbergs Län, Lars Andersson och Eric Ersson från Gefleborgs Län och Per Eric Andersson från Westerås Län, hvilka instämt uti Herr Grefve Sparres reservation, med förklarande, af Herr Henschen och Eric Ersson, det de ansågo, Herr Henschen, att ädlare stenoch hälle-årter, såsom jaspis, porfyr och marmor, och Eric Ersson, att takskiffer jemväl borde utgöra föremål för inmutning. Af Herr von Hartmansdorff, A. E., och Herr Kistner, hvilka såsom sin särskilda mening åberopat sammansatta Afdelningens förslag till betänkande, rörande det nådigst meddelade förslagets 1 §; varande afdelningens berörde förslag så lydande: »I afseende å en del mineralier, förekommer att Högsta Domstolen tillstyrkt, att till sådane föremål, som få inmutas, matte, jemte de i berörde nådigst meddelade förslag omförmälda, hänföras alunskiffer, samt ädlare stenoch hälle-arter, såsom jaspis, porfyr, marmor in. fl. af det slag att de i allmänhet ej användas annorlunda än efter slipning och polering. Bergs-Collegium har äfven, likväl med uteslutande af ädlare stenoch hälle-arter, ansett böra hit räknas alunskiffer, eldfast lera m.
UtsökningSBalken fastställer endast ett mindre ansvar för de fall, när den, Sorn utsökning bjuder eller i verket ställa bör , slår under sig någon del af det som utmätt är, men andre Ämbets-och Tjenstemän ock kunna i och för deras Ämbeten eller tjenster vara berättigade eller pligtige att emottaga eller vårda allmänna eller enskilde tillhörige medel, hvarföre ansvaras bör, det vore nödigt, att de brister, som härvid förekomma, maga, genom ny Lagstiftning, afhjeipas ; och har Lag-Committén med underdånigt förslag härtill inkommit. Kongl. Majit, som, vid öfvervägande häraf, lika med Lag-Committén funnit de af den^ Äng. upphåfvanile af 8 §• i I Cap. Uts. B. m. m. 79 Samma omnämnde Lagrum fordra rättelse, och ätt, då till antalet af förbrytelser, hvilka icke endast till sina verkningar äro af de mest menliga följder, utan ock till deras natur innefatta de grofsta missbruk, otvifvelaktigt måste hänföras Ämbetselier Tjenstemäns tillgrepp och förskingring af medel, satte under deras Vård, brottet till sin beskaffenhet ej förändras, antingen den brottslige är Uppbördsman eller icke, antingen medlen tillhört Kionan eller enskilde , anser derföre sådane förändrade stadganden i förevarande ämne böra vidtagas, de der, å ena sidan, genom alfvarsam och skyndsam bestraffning , verka till betryggande af allmän och enskild säkerhet, men, å den andra , lämpa samma bestraffning efter den större eller ringare grad af brottslighet, som visar sig. Med anledning af 87 §. i Regeringsformen vill Kongl. Maj:t deiföre till Riksens Högh Ständers antagande i Nåder föreslå att, jemte upphäfvande af 8 Cap. 1 §. Utsöknings-Balken , 45 Cap. Missgernings-Balken må till dess öfverskrift och 2 §. erhålla följande fötändräde lydelse: Missgernings-Balken. XLV. Cap.
Den 11 Januari e. m. individuella uppfattning, af hvart och ett skrås uppfattning af enskilda fördelar, än en debatt om tulltaxan punkt för punkt, torde svårligen vara att finna. Samma värde talare har äfven nu citerat andra länders exempel. Jag kan visserligen icke alltid anse sådana citater olämpliga, men just denne talare har i andra frågor så ofta förklarat, att andra länders förhållanden icke borde tagas till jemförelse med våra egna, att jag borde känna mig öfvertygad om dessa exempels olämplighet. Skulle jag likväl begagna mig deraf, så skulle jag i första rummel vilja från andra länder laga den nyttiga lärdom, att representationen gjorde bättre, synnerligen med en sådan sammansättning som vår, alt icke inkasta sig i alla möjliga detaljfrågor, ulan öfverlemna dem åt Regeringen, och sysselsätta sig sjelf endast med principerna. Här har äfven blifvit anfördt af samme talare, att man äfven i ett annat Stånd började med att mycket länge uppehålla sig vid formen för föredragningen och slutligen ändå stannade vid att diseutera taxan punkt för punkt. Citatet är riktigt och mycket lärorikt för detta Stånd, om vi rätt veta att uppskatta det. Det visar sig nemi., att efter det man i detta Ständ hade låtit vilseleda sig derhän att vilja debattera punkterna, sä fastnade man redan vid den första punkten i ett ämne, som synes temligen likgiltigt, nemi. om införselstull pä alabaster, och der uppehöll man sig ganska länge. Mig synes, att detta snarare borde tagas såsom en varning för Riddarhuset, men det beror naturligtvis på hvars ecb ens eget sätt att uppfatta de exempel har ser för ögonen. Vidare har här blifvit yttradt, att vissa varor utan fara kunde påläggas en högre tull, emedan de icke voro underkastade smugling. Med några af dessa varor, och kanske just med dem man minst skulle förmodat det, hafva likväl nyligen i Stockholm inträffat händelser, som visa att tullen å dem är så högt uppdrifven, som den någonsin kan tåla. Ty dä dessa varor blifvit verkligen insmuglade, så måste det i omvändt förhållande bevisa, alt det lönar sig att insmugla dem.
Utskottet har följt §:s tydliga föreskrift; der står: /'detta Utskott, hvars pligt •”det skall vara att Grundlagarne granska, äger -”rätt att hos Riksens Ständer föreslå de än’’driiigar deruti , som det anser högst nödige elller nyttige och möjlige att verkställa.’’ Jag torde ännu en gång få tillfälle att yttra mig både öfver det nyttiga och möjliga af saken i det hela; men denna fråga är så klar, att jag deruti ej kan finna mer än en mening, ehuru jag lika litet vill påstå, att min mening är den rätta, som jag låter andras meningar imponera på min öfvertygelse. Då nu Ständerna enligt samma § äga rätt att återförvisa Utskottets Utlåtande, och Utskottet dervid mäste följa Riks-Ståndens yttrade meningar, kan jag icke inse, att något gått förloradt af Rikets Ständers rätt. Jag matte säga, att jag finner det rätt besynnerligt, om förhållandet skulle vara annorlunda : Om ett Utskott, som icke har något med Grundlagen att göra, skulle bättre kunna inse Grundlagens anda, än det Utskott , som icke allenast är satt till en väktare af Grundlagen , utan äfven är i stånd att begagna erfarenheten af aila framfarna Riksdagars Constitutions-Utskott. Jag anhåller derföre, att frågan må behandlas i enlighet med Grundlagens föreskrift. v Den 3 December e. m. 223 Herr Hjerta'. En alldeles icke till ämnet hörande fråga har här kommit att behandlas, nemi. Constitutions-Utskottets rättighet att yttra sig öfver grundlagsenligheten och nyttan af Särskildta Utskottets ändrings-förslag. Detta lärer aliraminst kunna komma i fråga i afseende på Ridd. och Adelns remiss, emedan just deri förekommer, att Utskottet borde yttra sig äfven öfver nyttan af ifrågavarande Grundlagsförslag. Jag kan således icke annat finna, än att Utskottet härutinnan handlat rätt, så mycket mera, som m3n anser administrationens förändring vara afsa särdeles vigt, i fal! den icke skulle öfverensstämma med tidens fordringar, det uppväxande slagtets lynne och Nationens vanor.
Tryckfrihets-Förordning%n må borttagas. Jag inser visserligen, att delta moment har annan syftning än 86 §. Regerings-Formen; jag hoppas likaledes, att den lid kommer, då man skall återgå till 18or> års åsigt af tiyckfriheten. Men, under påräknande af lidens magt i detta afseende, tror jag, alt Utskottet icke bort inlemna delta förslag vid samma Riksdag, der förslaget alt uleslula 4 §:ns 8 moment blifvit gjordt, och der detta skett på sådane grunder, som ConstitulionsUtskoltets Memorial ]\T:o ;ö innehåller. Förnyandet, på sätt Utskottet tillstyrkt i Memorialets andra alternativ, af en del ibland de detalj-förändringar i delta moment, hvilka 1829 års Conslitutions-Utskolf, med anledning af Hans Excellence Grefve Lagerbjelkes motion, framslälde för Ständerna, har jag erkänt kunna vara ganska lämpligt.” Af Contracts-Proslen fjällström: ’’som reserverat sig i dubbelt hänseende, så väl emot det mindre betänkta alt föreslå borttagandet af hela det moment, hvarpå indragnings-maglens upphäfvande finnes i ett föregående Memorial till en del moliverndt, som ock emot olämpligheten att lill Rikets Ständer ingå med alternativa ändrings-förslag, då inga serskilda omständigheter dertill föranleda.” Uti Contracts-Prosten Hallströms reservation har Biskopen Holmström instämt, med det tillägg, att Biskopen ansett de alternativt föreslagna små förändringarna i 5 §. i3 mom. Tryckfrifiets-Förordningen icke vara ibland dem, som 81 §. Regerings-Formen benämner ”högst nödiga och nyttiga.” Biskopen Nibelius har äfven förenat sig med Contracts-Proslen Hallström. Ank. till Exp, Utsk. den 17 Mars, kl. 3 e. m.
Uti den andra frågan om Export af Trädvaror åberopar jag Friherre Edelcrantz/s vid Betänkandet biiogade särskilta yttrande, hvilket så fullständigt utreder och på ett så öfvertygande sätt framstäf ler det rätta och för Riket nyttiga i detta afseende, att den minsta tvekan icke bör, efter min tanka, derom äga rum , och jag har dervid icke något att tillägga, utom det, att jag anser äfven en fullkomligt fri export af Trädvaror med främmande fartyg för Riket medföra nytta, utan våda för någon deraf följande olägenhet eller förlust. Uti den tredje Artikeln eller om upphäf-i vande af Kongl. Förklaringen öfver ProductPia» catet af den 28 Februarii 1726, har Utskottet afstyrkt bifall till min derom väckta fråga , på den grunden , att den inrikes sjöfarten, som af denna Författning anses skyddad, skulle genom dess upphäfvande kunna skadas. Ehuru händelser kunna inträffa, då det vore nyttigt att Utländska fartyg biträdde vid transporter emel. lan inrikes orter, så om till exempel oin Spannmål ifrån Skåne blifvit äfven med främmande fartyg förledne höst hitförd; har det likväl icke varit min afsigt, att på något sätt hämma eller minska den inrikes sjöfarten, hvilken Den 2 i Maji. jag tvärtom anser böra uppmuntras, särdeles genom upphäfvande at de binder, som deremot uti några ännu gällande Författningar äro lagde. Då jag derföre, i sammanhang med frågan om Productpiucatets upphäfvande, äfven yrkat ändring uti Förklaringen deröfver, har jag egenteligen åsyftat det sista momentet deruti, som lyder sålunda: ”Varandes Kongl. Majlis egna trafiquerande Undersåtare icke heller tillåtet att med främmande fartyg hitföra andra Producter, än de, som uti det Landet falla eller växa, hvarest det befraktade fartyget är hemma, och det allt vid ofvannämde vite och confiscation.” Det torde häraf finnas, att nämde förklaring icke blott angår den inrikes kustfarten och att detta moment, utan mehn för densamma, kan upphäfvas.
I Norrige har man varit mera angelägen om rättsökandes bästa. De så kallade Stifts-öfverrätterne, som motsvara våra Hofrätter, äro 4, hvaraf en finnes inom hvarje stift. Följaktligen hafva dervarande rättsökande, med undantag af dem, som ho vid Nordkap, icke så långt till deras andra instance, som inom Sverige skulle blifva händelsen, i fall Lagmansrätterna afskaffades. Jag tror derföre, att den föreslagna förändringen icke kan, eller bör, verkställas med mindre, man beredt rättsökande godtgörelse antingen genom ett ökadt antal rätter, eller ock, genom en inrättning som numera icke torde kunna begagnas, d. ä. de fordom brukliga kringresande domarne. Delta ifråga om rättsökande. I afseende på Hofrälternes arbete, har Hr Cederstråhle anmärkt, att desse, hvilka nu knappt medhinna sina förra göromål, omöjligen kunna medhinna dem, som förut stadnat vid Lagmansrätterna, men hädanefter skulle tillkomma genom deras indragning. Ledamöter mäste dä adjungeras, men till deras aflöning hafva R. St. icke anslagit några medel. Icke eller har man tänkt på den ersättning, hvarå lagmännen sannolikt göra anspråk, för upphörandet af de sportler, de hitintills åtnjutit. Under en sådan sakernes ställning synes det mig ogörligt, alt vidtaga någon förändring, hvilken åsigt delas äfven af visse bland dem, hvilka eljest anse den nya organisationen nyttig. Enl. min tanke återstår nu intet annat än att antingen antaga det förslag till und. skrifvelse, hvilket reservanterne mot Utsk:s betänk, afgifvit, eller ock, hvilket jag för min del skulle vilja föredraga, förklara, att denna fråga bör anstå, intilldess lagberedningen hunnit utarbeta det förslag till ny rättegångsordning, hvarmed den nu lärer vara sysselsatt, och hvars framläggande icke lärer längre dröja än till nästa riksdag. Om detta förslag då blifver af R. St. godkändt, måste medel anslås till utförandet. Jag anhåller derföre, att R. St. måtte f. n. afslå betänk. Gr. Lagerbjelke, Gust.:
Efter min upfattning af grundlagen, är det Const.Utsles upgift att just genom sin mellankomst undanrödja både för representationen och Regeringen obehaget af så beskaffade öfverläggningar, som denna naturligtvis måste vara för båda parterna. Jag hade trott, att då Const.Utsk. icke ansåg förslaget vara så fullständigt att det kunde antagas, detta Utsk. också icke bordt hafva tillstyrkt att det skulle blifva hvilande, hvarigenom så äfven icke hade skett. Jag tror att Gr. af Ugglas begått ett misstag då han yttrat, att ett anfall blifvit riktadt mot R. och Ad:s majoritet, som vid förra Riksdagen tillstyrkte förslagets hvilande: detta hvilande berodde alldeles icke på Ad:s majoritet vid II. II. 39 filo Den 13 December t. m. detta tillfälle; ty då det var en K. Propos., som blifvit tillstyrkt af Const.Utsk., måste den hvila. Jag kan, för min del, icke instämma i Gr. Lagerbjelkes yttrande; jag medgifver visserligen att i grundlagen förefinnes många stadganden, som der icke förtjena en plats; men jag kan icke antaga, att det är till föga heder för grundlagen, ty jag vet icke någon g, som i detta hänseende gör sig skyldig till anmärkn. Gr. af Ugglas har åberopat den Norska grundlagen i detta hänseende, och om den värde Gr:n kan åvägabringa att äfven vi blifva i åtnjutande af denna grundlag, och af den Norska representationen, så skall icke jag blifva den som, skall hafva något att invända mot att äfven i detta fall vår grundlag kommer att ställas i likhet med den Norska; men intill dess tror jag att det bör vara som det är. Det har säkerligen icke undfallit Utsk., och hvad som också är lika säkert, det har icke undfallit Svenska folket, att i den K. Propos. är nedlagd en ganska betydlig förändring i sjelfva bestämmelsen af hvad som förstås med tryckfrihet. I nu gällande grundlag är det ett litet ord som heter »allao handlingar etc. Detta lilla ordet »alla» är uteslutet i den K.
Det är en betydlig vinst, som uppkommer genom rior, att de stridaste kornen icke, såsom hos oss, förspillas på åkern, utan qvarstadna uti axen; och detta förklarar, hvarföre Finnarna kunna sälja sin ritorra spannmål för samma pris som det, hvarmed vår spannmål betalas. Dessa korn betala fullt ut kostnaden för rians eldning. Den andra omständigheten är den, att hvad här år 1812 inträffade och jemväl sistlidet år var att befara, nemligen, att man icke kunde få in säden, förrän den grott, aldrig kan hända i Finland. Man lägger der säden i stora stackar af 2 tunnors uttröskning, hvilka ligga orörda hela månader och icke skadas af ett aldrig så starkt regn, eller hvilken väderlek som helst. Dessa 2!ne omständigheter äro så vigtiga, att Sveriges åkerbruk till följd deraf måste stå 100 år tillbaka uti den utveckling, det eljest kunnat vinna. Hr von Krsemers motion lades på bordet, och H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, förklarade, att H. Ex. icke ansåg sig kunna göra proposition å Hr Cederschjölds sednaste framställning, men trodde sig likväl, då så liten del af motionstiden nu återstode , böra yttra den önskan, att Ståndets ledamöter, så mycket möjligt vore, undveke att yttra sig öfver de motioner, som framställas, tills de å nyo föredragas, för att till Utskott remitteras. Hr af Sillen, Georg Axel, uppläste följande: ”Det är en ädel strid att täfla om det allmänna bästas befrämjande,” yttrade en gång en Colbjörnsson i Danska HushållningsSälskapet, Öfvertygad om sanningen häraf, är det jag uppträder, för att utbedja mig It. o. Ad:s uppmärksamhet på ett ämne, som jag anser vara af vigt för Riket. Såsom conseqvens deraf, att Säteriernas friheter sedan 1809 upphört att vara ett ståndsprivilegium, väcktes af mig sisth Riksdag fråga om upphörande af de särskilda friheter, hvilka åtfölja säterioch frälsejorden, emedan de medföra ett orättvist betungande för den skattlagda jorden.
Lag-Utskottet, hvars yttrande, i anledning af berörde motion, blifvit infordradt, medgifver äfven, att det skulle leda till serdeles nytta för det allmänna, derest man kunde hindra fattiga personer att skuldsätta sig på auktioner genom inrop af varor, hvilka ofta för dem äro obehöflige eller åtminstone mindre behöflige. Det medel, som för sådant ändamål nu blifvit föreslaget, torde emellertid ej vara lämpligt. Den, som nödsakas att lagsöka för utbekommande af sin fordran, kan ej, utan på rättvisans bekostnad, vägras ersättning för alla de kostnader, lagsökningen medför; och då behofvet att lagsöka inträder genom gäldenärens underlåtenhet att ordentligen betala, måste denne äfven godtgöra de kostnader, han genom underlåtenheten förorsakar. Af sådan anledning får Utskottet vördsamligen afstyrka bifall till ifrågavarande motion. Ank. till Exp.-Utsk. den 15 Aug. 1851, kl. 10 f. m. Betänkande, i anledning af vackt motion om bestämmande af vissa dagar för lifgifvande af domar och utslag i Hofrätt och Rådstufvurätt. Genom 24 Kap. 5 § Rättegångsbalken är stadgadt, att uti nämnde domstolar skola parter, genom anslag, vid middagstimman dagen förut, stämmas alt dom å tid Lag-Utskottets Betänkande, M SÖ. 7 föresattan emottaga. Herr Grefve Mörner, C. G., anmärker emellertid, uti ifrågavarande motion, att berörde stadgande skall medföra flera olägenheter. Först och främst vore det besvärligt för parter, att dagligen efterforska om icke anslag till doms utgifvande i dem rörande mål skett, och för det andra äfventyrade de lätt att förlora fatalier.
Vi kunna dock ej förneka, att i en sådan roll som Volframs i » Tannhäuser » — hr d ' A:s tredje gästroll — hr Lundqvists varma och mera välljudande stämma bättre tränger till åhörarens hjärta. Men äfven i denna roll lade hr d ' A. genom små medel sin framstående skådespelaretalang i dagen. — Ett gästspel sådant som detta måste ovillkorligen hafva en uppfostrande inverkan på såväl de medspelande som publiken, och k. operans direktion förtjänar det största erkännande för anordnandet af detsamma. Lady Vilma Hallé, förut fru Norman-Neruda, violinisternas drottning, konserterar på k. operan nästkommande fredag den 22 dennes. En Hamletföreställning hade af hr och fru Engelbrecht anordnats å Kungl. operan i måndags, och den till sista plats fulltaliga publiken ådagalade tydligt, att det visserligen icke är brist på intresse från allmänhetens sida, som numera gjort det stora skådespelet så godt som husvillt i vår hufvudstad. Tyvärr hvilade öfver måndagens Shakespeare-afton väl mycket af en amatörföreställnings brister. Hr Engellrrechts Hamlet var dock en i (lere afseenden erkännansvärd prestation, hans deklamation vårdad och spelet behärskadt och klart, ehuru det djup, man gärna vill finna hos en äkta Hamlettolkare, här felades. Fru Hwasser-Engelbrecht som drottningen tillfredsställde äfven fullkomligt, men de öfriga rollinnehafvarne verkade uteslutande sällskapsspektakel. Fröken Petterssons Ophelia kunde ju passera, men en Polonius sådan som hr Borgström, en Horatioliingh och hofmännen Palerson och Hellegren gjorde allt för framgångsrika bemödanden att vända sorgespelet i löje. Emellertid hyllades hr Engelbrechts Hamlet med talrika framropningar af publiken, som tydligen, trots allt, var tacksam öfver det sällsynta tillfälle, som beredts att bevista en Shakespeareföreställning. Vasateatern har för några föreställningar förhyrts af dir. Albert Ranft i och för uppförandet af Ibseiis nyaste drama » Lille Eyolf ». Sällskapet, som flerstädes i landsorten uppfört detta stycke, har öfverallt fått de bästa loford för utförandet.
Det måste således antagas för gifvet, att densamma skall qvarstå; men då sjelfva benämningen: husbehofs-brännvinsbränning, redan på förhand antyder, att bränningen endast afser husbehofvet, d. v. s. att man skall få bränna för att kunna oköpandes hafva såsom behöfligt ansedt bränvin i sitt hus, och för att hafva drank till sina kreaturs stillning, så tyckes det häremot äfven vara oemotsägligen gifvet, att tillverkning af brännvin fabriksmässigt med större konstverk, der en oskälig öfverproduction erhålles, likasom all bränvinsbränning i städerna och för qvarnar samt andra dylika lägenheter, der kreaturs utfodring ej kan komma med i beräkning, aldrig borde få äga runi, helst som det ej torde bestridas, att det brännvin, som tillverkas vid större bränneriet-, är det som för det mesta sprides på krogar, enär de smärre pannornas innehafvare sällan hinna tillverka större belopp till afyttring, och ändamålet med den städerna donerade jord ingalunda är att odla foderväxter för kreaturs uppfödande och underhåll. Då man nu äfven ej får förbise, huruledes den ymniga tillgången på brännvin i så beklagligen hög grad demoraliserar menniskorna, och huru verksamt det är på de flesta brott och förbrytelser, likasom att det betydligen undergräfver menniskornas välstånd i ceconomiskt och physiskt afseende, så torde det vara gifvet, att, för undanrödjande af dessa olägenheter, inskränkning uti brannvins1 H. 24 186 Den ij Februarii f. m. bränningen, sadan den hittills fått utöfvas, måste äga rum, och att något afseende på det enskilda intresset ej får fästas, enär det stora helas och allmännas väl är i fråga. Nuvarande beskattningssättet är ej heller riktigt ändamålsenligt; ty någon grundskatt på jorden för rättigheten att bränna bör icke äga rum, när den jordägare, som ej vill idka denna handtering, icke synes böra vara lika skattskyldig sorn den, hvilken med begärlighet omfattar densamma.