Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
En annan gängse mening, som jag tillåter mig vidröra, är alt man säger, det understöd för de fattige lägger hyende under lasten. Det kan ej heller nekas, att sådant kan stundom inträffa (det beror naturligtvis på urskiljning i understöds meddelande); men såsom en allmänt giltig sats, så motsäges det likväl på det mest bestämda sätt af erfarenheten ifrån 2:ne samhällen, i hvilka en full - 12 Den 4 Januari. ständig vård om deras fattige visat de lyckligaste resultater. Del är nemligen hos judar och Qväkare. Dessa hiida religiösa sekter vårda sig om sina fattige sä, alt de egentligen ej hafva några sådana och likväl vet man, att det ej finnes några samhällen sä idoge sorn dessa båda, och att brottmålsstatistiken i de länder, der de vistas, sällan eller aldrig har något fall alt uppvisa deri de äro inblandade. Delta måtte äfven utgöra ett bidragande exempel till beviset på den satsen, att en verklig och omsorgsfull vård om de fattige bidrager både till eländets och brottens minskande. I England haiman nyligen gått så långt, att en skola af dess statsmän anser såsom en både nödig och nyttig sak, att hvar och en, som befinnes ej blott alldeles, utan äfven till någon del oförmögen alt berga sig sjelf, bör hafva bidrag af det allmänna. Man har nemi. utgått från den synpunkt, att man hör söka upprätthålla arbetslönerna, emedan man der börjat att allt mer och mer betrakta sjelfva arbetskraften såsom samhällets förnämsta kapital och ett väl betalt arbete, d. v. s. höga arbetslöner, såsom det största beviset på välstånd. Så långt hafva vi, enligt min öfvertygelse, på långt när ännu ej kommit här. ilian har väl i sednare tider allt mer börjat öfverensstämma i den lanken att det är nödvändigt för åkerbrukets och näringarnes förkofran, att man skall väl föda och värda sina kreatur; men det återstår, att erkänna samma sats i afseende på menniskan.
Jag skalle äfven önska, att Bevil!n.Utsk:t ville lenina en upgift, huruvida de Svenska varor, som man ansett genom nu gällande tullstadgandeii mistat allt skydd, verkligen fallit i pris, och om man på grund deraf kan säga, att tull lagstiftningen haft ett menligt inflytande på deras tillverkning och afyttring. Jag tror att meddelandet af dessa upgifter är af största vigt, på det II. St:r vid frågans slutliga afgörande icke skola komma att fatta ett beslut, som de inom kort måhända skulle finna sig hafva skäl att ångra. Hr Montgomery, Gustaf: Jag har tagit mig friheten begära ordet eudast för att vitsorda riktigheten af en af Hr Printzensköld gjord upgift, rör.de kaffekonsumtionen i Norrland och Lappmarken. Jag vill blott anmärka, att denna dryck är för nordboen så begärlig, att lian icke blott deraf förtär 5f, 3 å 4, till 5 koppar dagligen, utan är hans kaffepanna beständigt stående på elden; ja! det har gått så långt att denna dryck har till största delen undergraft Norrländningens välmåga, derigenom att den suger till sig hela hans arbetsförtjenst. Icke blott till följe af detta enda framdragna exempel, utan med afs:de fästadt på det allmännas väl, tror jag att en förhöjd tull på kaffe skall komma att medföra stora statsekonomiska oeh helsobringande fördelar: åtminstone borde en konsumtions-skatt läggas på en hvar, som begagnar sig af denna vara, emedan en sådan personlig afgift, lämpligast och säkrast skulle minska konsumtionen. Hr Printzensköld: Jag har endast begärt ordet för att rättfärdiga mig, i afs:de på en af Hr Cederschiöld mot mig gjord anm. Den värde talaren har nemi. sagt, att jag, genom att yrka på förhöjda tullar, endast ville gifva ett premium åt lurendrejaren. Jag vill fästa Hr Cederschiölds upmärksamhet uppå, att det är tullverkets ovilkorliga skyldighet, att så reglera bevakningen på våra kuster, att inga premier kunna med hopp om framgång gifvas åt lurendrejaren.
Det äterstär nu att undersöka, b vilka dessa garantier bittils varit, ocb buruvida de ma anses tillf^IIestgörande för framtiden. Dti r668 ärs LiksdagsLeslut liafva 8tänderne pä det kraftigaste förbundit sig, att försvara, beskydda ocb bandbslva Lanken, sä alt den, som antingen sjelf nägre penningar insätter, eller ock bekommer af medel deri någon avance, skall uti dennacustodia publica kunna deröfver räda ocb commendera efter sitt eget goda nöje ocb bebag. Oeb uti 8tändernes beslut ocb förordning om Lanken (den sa kallade LancoO,ilningen) af den 22 8eptember r668 försäkras ytterligare: i l §., att en livar, som penningar i Lanken bäfver, skall kunna likasä säkert eornmendera dem, som bade ban samma penningar uti sitt eget bus, Lontoir ocb lada; deröfver 8tänderne i alla matto skola band bälla, det beskydda ocb försvars, sig samt ocb synnerligen dertill pä det kraftigaste förbindandes; — i 8 §. att VexelLankens penningar oeb medel skola för ingen del, under bvad prsstext det ock ske kan, rörås ocb angripas, utan beständigt ocb o/örr^ekt der sammastädes i» deposita förblifva, att egande» dem kan commendera ocb uttaga, ocb i 33 §. att livar ocb en s58 8tatsLaue»- ock Lag-Dtrkottens skall kä uti Lanken sädant m^nt sk vigt ock varde igen, som der sr insatt, om än någon förändring skulle blifva pä mintet.
Ständers synnerliga upmärksamhet, sorn förslagets antagande i fredlig tid torde möta de större swärighcter, hwilka leda deras ursprung frän grannars misitänksamma pc>- Utskottet fär ftuteligen i ödmjukhet anmäla, at enligt 85 L i til Regerings-For men - A-Z2 Den 2 Junti. men, äterstä ännu at utarbetas, utom den tilkommanve successions Ordningen, en RiksdagsOrdning och en Förordning om en allmän Tryckfrihet. Den förra, eller Riksdags-Ordningen, torde Utskottet i sammanhang med RegeringsFormen fä föreflä. Den sednare, hwartil et förslag pä H. K. H. Hertigens af Södermanlands befallning utarbctadt, lärer wara at förwänta, torde til Utffottets granskning blifwa Lfwerloinnadt. Äfwenledes bör en Lag, som bestämmer Ledamöternas af Stats-Rädet ansvarighet nu stadgas. Stockholm den 2 Junii 1M9. D. lUannerbeim. L. v. kloten. 6. Lilverstolxe. 6. ^älerbetb. 8. v. Ltockenström. k. Sk^öläebrancl. L. v. Kosenstein. Larl 6. dlorllin. 8ven V^ifkman L.son. Liom. Daniel Aberstein. 6. 6abn. platts kellrsson, ^n6. fansson D/cl^ert. ^on jonsson. Nans Bila - Den 2 Junir. 253 Bilagor. "Utdrag af Riksens Högloft. Ständers Lon8tituti0N8 - Utstötts ^roeocoll den l5 Maj 1809. S. D. Herr ^siversten och Riddaren af Kongl. Swärds-Orden Friherre U. von Hilton uplaste och aflemnade til Utstottets?rotocoil et wid detta Utdrag deraf bilagdt lAemorial, angående en Allmän dlatlonLi-^rmorinA, hwarom Utstottet wille en annan dag öfwerlägga. ve Luxrs.
2:o att den uppenbara orättvisa måtte afhjelpas, som genom origtig tolkning af 1681 års författning uppkommit, att en hemmansdel inom by-lag stundom betalar hälften mindre, än en lika stor hemmansdel, som är enstaka, ehuru den förra liemmansdelen kan hafva större egovidd och personal än den sednare; 3:o att comministrarnes löner, som nästan öfverallt äro ganska knappa, måtte i någon mon förbättras; 4:o att comministrarnes byggnads-skyldighet måtte genom församlmgarnes deltagande deri lindras. Detta tyckes vara hufvudsakliga syftemålet af de 7 motioner, Utskottet haft att behandla. Utskottet har gjort alls intet af allt det, som rootionärerne begärt; men deremot har Utskottet gjort, hvad ingen motionär mig veterligen begärt. Utskottet har nemligen författat en vidlyftig historia öfver lagstiftningen om presterskapets aflöning från den 8 Febr. 1681 till närvarande tid. Jag lemnar detta historiska arbete i sitt värde; men tror icke, att det öfverklagade onda dermed afhjelpes. Hänvisningen till 1829 års Kongl. Förordning är alldeles öfverflödig och lärer icke leda till något resultat. Hvar och en församling kan ju, utan Ekonomi-Utskottets både anvisning och hänvisning, ställa sig, om den så behagar, nämnde författning till efterättelse. Enär jag anser för ända målslöst att för Utskottet vidare framlägga mina tankar i detta ämne, begagnar jag rättigheten alt härom väcka ny motion”. Allm. Besv,- och Ekon.-Utskotlets Betänkande } JV\o ilo. 1 N:o 110. Ank. till Exp.-Utsk. d. 3o Dec. kl. i e. ra. Betänkande, i anledning af vackt motion om upphörande af äldre förhud för åtskillige socknar i JVestcr-Dalarnc att fritt begagna deras skogsproducter. * Hederv.
Allt hwad som kan inflyta uppä 1808 ärs annu obetalve Krigsgärd. 2 H. Riksgälds-Lontoiret kommer, pä lika sätt som hittils, ac bibehällas wid rättigheten, at uti Languen mot Twä proLents ränta under viscontwilkor nyttja en witz Summa, hwilken, i stället för 622,222 N:d., hwartil den förut warit bestämd, nu mera, wid päkommande behof, får utsträckas lil Den 29 Mars. e. m. 1515 til En Million (r,000,000) Riksdaler specie, hwaraf 400,000 Riksdaler egenreligen komma ac beqagnas til inlösen af creUit-Sedlar. Z §- Alla genom Sjö-Tulls-Uppbörden inflytande Wexlar komma at aflamnas til Riksgälds-Ontoiret emot ersättning efter den (-'ours, hwartil Wexlarne i Uppbörden blifwit emottagne; hwaremot Riksgälds-Lonloiret bör biträda Stats-Werke! med Wexlar tll ett belopp af högst Etthundrade Femtio Tusende (150,000) Riksdaler Hamburger krmco, emot ersättning Uti Swenstr Mynt med beräknande af samma cours, hwartil Riksgalds-Lontoiret fatt inlösa Sjö-Tulls-Wexlarne. Z /ilt. Angående Uppbörden i Grterne as Riksgälds. Lontoirets koncler och hwad derwid bär iakttagas.
Då Disconten undfår sin lätt, ar ändamålet med lagsökningen vunnen Den 3 Mar t ii. och bör låntagaren icke genom dryga och onödige utgifter utarmas. Valet och tillsättandet af Directeurer bör vara sådant att dessa ej bero af någon Embetsmannamagt eller myndighet, på det att omröstning vid lånens beviljande må ske efter hvars och ens egen öfvertygelse och ej af främmande inflytelse eller andra likhaltiga motiver. I anledning häraf böra alla nya låneansökningar för hvarje vecka, i den tour de inkomma af Kammereraren vid Discontea öfveriemnas till Bankens 12 Herrar Fulimägtige som samfäilt hafva att dem i sitt Sessionsrum inom lyckta dörrar bevilja eller afslå. Den högsta lånesumman bör så mycket ttlöjeligt är, ej för allmänt och till flere på en gång utgitvas, på det att de som äro hjelpte med mindre lån ej må skäligen möta vägran för det flere uttagit den större summan. Verket 6om är inrättadt til] hjelp åt alla, befordrar derigenom bättre sitt ändamål; när säkerheten är god för hvad som äskas äro alla lika berättigade. Dä tillgångarne ej medgifva beviljandet af alla sökte och säkre befundne lån , böra de som ej förut såsom låne-innehafvare äro antecknade hafva första rummet framför dem hvilka redan för skuld häfta o-ch äfvenså den som är mindre antecknad, framföre den som är det till ett större belopp.
Med noggrannhet har jag genomläst vår Nådiga Konungs FinanceProject, och funnit det högst förträffligt och användbart i allt, som rörer förstärkning af Banquens soliditet , Näringarnes upphjelpande och PappersMyntets bibehållande uti sitt värde; men att Banquen skulle ikläda sig betalnings - skyldigheten för de discrediterade Disconterna, vågar jag tro vara både olämpligt och vådligt för Banquen och dess solida bestånd, och kunde blifva en if8 Den 5 annar ii. total olycka för hela Riket. Jag anser vår Banque sorn Juvelen i en Ring; den bör framför allt vårdas och aktas såsom vår enda säkra tillflygt i högsta nödens stund Må derföre Banquen blifva vår säkra tillgång mot hungersnöd , och att solda våra Troupper, örn Riket blir anfallet med krig, samt gifva rundliga bidrag till Åkerbrukets samt öfriga Näringars förkofran, men aldrig befatta sig med Disconternas Fallissementer , härledande sig från Vederbörandes uturaktlåtna skyldigheters fullgörande , tillskapade af vinnings . lystnaden. Måtte dessa Disconter , säger jag, begära ordentlig Proclama, då först blir hela Nation upplyst om deras tillgångar och skulder, hvilka utom allt skonsmål böra utgå afalls, ja, alla Herror Yederhörande, som mer eller mindre vållat, bidragit , förtegat , eller icke i behörig tid sökt förekomma olyckan ; Blifva alla dessa vederbörande lagligen skyldige att betala , borde bristen blifva mindre kännbar för de flesta Fordrings-ägare, sorn visser^ ligen gemensamt med stränghet utfordra sin rätt; helt skonligare torde tillgå, om Banquen blefve ålagd betala dessa skulder. Dessa mi. na yttranden anhåller jag måtte blifva remit“ terade till vederbörligt Utskott. Lades på Bordet. v Herr Ni'anner starn , johan:
Det är således först i slutet af 2 punkten man får veta, hvad som likväl mest intresserar, nemi. att den gamla r:drn r:gs, som nu igenfinnes under benämningen ”riksdaler, ” utgör den blifvande myntenheten. Beträffande decimalsyste - 128 Den 12 October f. m. met, så har hav blifvit så mycket, och till en del så väl laladt, alt jag, som redan förut haft tillfälle att i della ämne gifva mina tankar tillkänna, nu, då tiden tillika är så långt framliden, dermed vill innehålla. I afseende på Hr Cederschjölds anmärkn. rör:de remedium, lier jag blott att fä tillägga, det jag deruti lil! alla delar med honom instämmer; jag tror, att delta fel insmugit sig genom förbiseende uti 1830 års Ständers förslag om myntfoten, då remedium blef bestämdt per fl, i st. f. per slycke. I)ä denna fråga nu blifvit väckt, så yrkar jag, att rättelse derutinnan måtte af BancoUlsk. föreslås. Gr. Horn, Claes Fredr.: Lika med den siste värde talaren, vill jag icke eller anse, alt frågan nu är, att införa eli nytt myntsystem, utan åsyftar blott ett bättre ordnande af det nu gällande. Jag kan likväl icke med honom dela den åsigten, att den myntenhet, som bör bestämmas, skall vara den af en r:dr r:gs, emedan jag tror, oaktadt hvad den värde talaren yttrat, att mycken förvexling alltid skulle äga rum, om man bibehölle benämningen af riksdaler, alldenstund vi länge hafva haft Irenne olika värden under samma benämning. Jag öfvergår således helt och hållet lill den af Frih. Wrede först väckta, och sedermera af Hr Gripenstedt, uti dess reservation, antagna grunden för myntenheten, nemi. r:dr r:gs eller 24 sk. r:gs. Skälet för detta antagande af 24 sk. r:gs till mynlenhet, är sä fullständigt och så väl utredt af motionären sjelf, att jag alldeles förbigår något vidare ordande derom.
Jag begär den, utan något föreläggande för Ulsk. i afseende på behandlingen, ty det vöre att pä förhand vilja lägga band på dess ledamöter. Må de yttra hvad de behaga, Ståndet äger sedermera deröfver besluta. Gr. Hamilton: Ehuru ogerna jag afsäger mig anspråk på den siste värde talarens tacksamhet, kan jag icke denna gång räkna mig den till godo, emedan jag icke vet mig hafva den förtjent. Han har missförstått mitt yttrande, ty jag talade endast om omöj ligheten, att, då listor gällde alla 25 Electorerne, vidtaga plocning af några namn. Den värde talaren har således påbördat mig ett yttrande, som jag aldrig haft. Hr Gripenstedt: Hr von Hartmansdorff, som alltid är sä angelägen om alt få kasta den sista skofveln mull på hvarje förslag, som icke är efter hans eget sinne, har icke heller nu försummat sig i detta afseende. Men jag beklagar, alt jag vid detta tillfälle icke kan lemna honom i oqvald besittning af denna förmån, utan 490 Den 12 Februar i e. m. mäste förklara, att jag alldeles icke yttrat hvad den värde talaren behagat tillägga mig. Jag har blott talat om den korta tiden, som är emellan uppgörandet af bänkmrs-indelningen och sjelfva bänknnsvalet, och derigenom visat, att den anledn. och lättnad till intrig, som skulle ligga i denna indelning, är, oaktadt allt rop af Hr von Hartmansdorff, så godt som ingen. Detta har jag sagt; äfvensom att förhållandet blir alldeles motsatt enligt Hr von Hartmansdorffs förslag, der man har hela året på sig för att intrigera — och dervid förblifver jag. Då nu öfverläggningen ansågs fulländad, yttrade II r G r. o. Landtm., att åtskilliga ledamöter yrkat bifall och andra återremiss ä Utsk:s mern., samt föröfrigt Hr Gripenstedt, som till en del blifvit understödd af Gr. Hamilton, yrkat att H. o. Ad. måtte fatta ett beslut i saken, i öfverensstämmelse med det i Gr.
Utskotten, II s 1244. Utskottens Utlåtande, VII 2. s 1097 — 1100, bif. af PresteStåndet, IX s 925, återremitt. af BorgareStåndet, IX s 972, bif. af BondeStåndet, IX s 979. s 128, af BondeStåndet, IX 3 s 137. Underd. Skrifvelse, X 2. 1. s i3—16. RiksdagsBeslutet, §. 44- Proposition, Konungens Nådiga, om Statsverket, emottagen af StatsUtskottet; anmälan derom, IV 1. s 3. I anledning deraf Ståndens beslut, att denna Proposition må af StatsUtskottet 339 till trycket befordras och kostnaden af RiksdagsUtgiftsmedlen besörjas, IX s i5, 16, 18. Underd. Skrifvelse, X i. s 5. Om att hädanefter en sådan tryckning före hvarje Riksdag må besörjas. Underd. Skrifvelse, X i. s 65, 66. Proposition, äskad af BondeStåndet men vägrad af Talemannen, i anledning deraf. Constit. Utskottets Utlåtande, lil s 68 — 73. — rörande en af LandtMarskalken vägrad. Constit. Utskottets Utlåtande, lil s 270 — 273, lagdt till Handlingarne af Adeln, IX S 1203. —■ voterings, rörande en af BorgareStåndet förkastad. Constit. Utskottets Utlåtande, lil s 314 — 316, bif. af Adeln, IX 3. s 182, af PresteStåndet, IX 3. s i85, af BorgareStåndet, IX 3. s 191, af BondeStåndet, ix 3. s 194* — böra tryckas och Förstärkta Utskottens Ledamöter meddelas; Adelns beslut, IX 3.
— Då oäkta födde först erhöllo det dem i flera stater tillförene beröfvade medborgerliga anseende och berättigades att blifva använda i allmänna värf, befarade utan tvifvel mången, att dörren derigenom öppnades för inträde af ett osedligt moment i samhället och att samhällsbanden derigenom slutligen skulle brista. Med samma blickar, hvarmed vi nu se tillbaka på denna farhåga, skall utan tvifvel en framtid betrakta en då försvunnen tids fruktan för familjebandets upplösning genom att tillägga dessa barn arfsrätt. Utskottet förbiser icke att en princip, äfven om den är felaktig, icke utan våda utplånas ur lagstiftningen, så länge den ännu uppbäres af den allmänna meningen. Men Utskottet tror icke att detta är förhållandet i förevarande hänseende. Väl kunna i denna, som i andra frågor, många skiljaktiga meningar uppstå; men om folkets föreställningssätt och rättsmedvetande härutinnan kan, enligt Utskottets tanke, något tvifvel icke ega rum. Bonde-Ståndets vid flera riksmöten uttalade och vidhållna mening måste i ett ämne, som det förevarande, anses vara af synnerlig betydelse, och äfven inom andra Riks-Stånd hafva enahanda åsigter flera gånger försports och tillkämpat sig seger. De uppgjorda lagförslagen hafva dock ej vunnit tillräcklig framgång för att blifva lag, och Utskottet kan ej undgå att anse orsaken dertill i icke oväsendtlig mån hafva legat deri, att dessa förslag, såsom af deras motståndare ock blifvit anmärkt, bjudit alltför obetydligt och icke hvilat på någon rationel grund. Det förslag, Utskottet här nedan framställer, är, lika med den Norska lagen, hufvudsakligen byggdt på den Romerska rättens princip, att grunden för arfsrätt är den allidnes présumerade vilja, spårad i blodsförvandtskapens närhet. Fastän uttalad af ett hedniskt folk, är denna princip icke desto mindre fullt kristen; ty den synes grundad i rättvisans idé, och kristendomen är lika väl rättvisa, som kärlek och försoning.
Denna sats, till sjelfva sin grund oriktig, skulle ock, om den vunne allmännare insteg, kunna föranleda åtskilliga vådor, bland hvilka jemväl den att ransakningarne icke komme att blifva förda med den större omsorg och noggrannhet, sorn latitudsystemet kräfver. Att brott skulle kunna förekomma utan hvarken försvårande eller mildrande omständigheter, är en orimlighet; men väl kau det någongång inträffa, att dessa olika slags omständigheter så uppväga hvarandra, att det för mensklig blick är svårt att afgöra, hvilka äro de öfvervägande. Hvad som dock ingalunda kan medgifvas, är att dessa fall skulle vara de vanligast förekommande. Skulle lagstiftaren ansett detta vara förhållandet, hade han väl för hvart brott utsatt ett bestämdt straff, endast medgifvande domaren att vid försvårande omstänBih. till jR. St. Prat. 1862 1863. 7 Sami. 1 Afd. 13 Haft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. digheter höja och vid mildrande sänka straffet intill en viss gräns. Så har dock icke skett: den redan angifna, i oändlighet skiftande mångfalden af menskliga förhållanden har derför varit en fullgiltig grund. Samma grund föranleder ock dertill. att, om pluraliteten af ransakningar i brottmål skulle göra det intryck att försvårande och mildrande omständigheter väga jemnt, orsaken dertill stundom måste sökas i något helt annat än brottens natur, nemligen i ransakningens ofullständighet. Förgätas må ej heller, att vid vissa brott, t. ex. barnamord, omständigheterna ottast äro öfvervägande mildrande: vid andra åter, t. ex. af arghet gjorda falska angifvelser, öfvervägande försvårande. Åter andra förete sig så mångskiftande, att någon hutvudkarakter af de dermed förenade omständigheter svårligen kan betecknas såsom den vanligaste. Så är t. ex. förhållandet med slagsmål, äfvensom med en mängd stölder, synnerligen då de första gången begås. Bör väl i alla dessa fall ett medium af strafflatituden antagas såsom det normala? Ett enda exempel visar bäst orimligheten häraf.
Lagkommitteens motifver för borttagande af ett sådant vilkor åberopas äfven af Lagberedningen, men hafva synts mig vara bland de mest misslyckade. De gå ut på ingen ting mindre, än att bevisa, det ”stadgandet om doms fullgörande verkar snarare emot än för det ändamålet, att den vinnande skall ”utan uppehåll komma i åtnjutande af sin rätt och den tappande sättas i den 54 ”belägenhet, att han ej drager fördel af sakens oskäliga fullföljande”. Möjligen kan ett eller annat exempel visas, då frågan, huruvida dom varit rätteligen fullgjord, led t till ”invicklade och långvariga tvister”, sådana som i motifverna beskrifvas; men dessa fall hafva dock varit och måste alltid blifva ganska få, af det naturliga skäl, att å ena sidan den fullgörandes (den tappandes) egen fördel fordrar att icke genom brist i fullgörandet äfventyra hinder för sin talans upptagande, och å andra sidan den vinnande endast skulle tillskynda sig sjelf förlust, om han, i stället att begagna lyftningsfördelen och försäkra sig om besittningen af hvad han vunnit,' föreloge sig att utan skäl klandra fullgörandet. Hvad erfarenheten, tvertemot Lagkornmitteens uppgift, ådagalagt är, att i allmänhet, och med så få undantag, som troligen ifrån någon regel äro möjliga, föreskriflerne om doms fullgörande blifvit rätteligen iakttagna. Det i fråga varande stadgandet om doms fullgörande har således visserligen icke verkat snarare emot än för ändamålet, utan det har tvertom ofelbart verkat rätt kraftigt för sitt ändamål; och genom dess samverkan med öfriga för samma ändamål gifna föreskrifter är det, som obefogad klagan öfver domstolars beslut blifvit hållen inom hittills iakttagna skrankor. Att mången sådan klagan icke destomindre blifvit förd, har visserligen visat sig; men man har ju af hindrens verksamhet ej kunnat begära mer, än att i allmänhet endast sådan klagan blifvit fullföljd, om hvars framgång den klagande gjort sig någon förhoppning. Det är härutinnan, som förhållandet måste ändra sig, i den mån de helsosama hindren borttagas.