Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Vidkommande lönebeloppen, så föreslår i underdånighet Förvaltningen, att desamma, fördelade såsom hittills i lön och tjenstgöringspenningar, måtte för Öfversten, Majoren och äldste Kaptenen bibehållas utan förändring, men bestämmas för Öfverste-löjtnanten till likhet med högre Kommendör-kaptens-lön vid Flottan, för de begge yngre Kaptenerne, med hänseende dertill, att deras tjenstgöring blefve trägnare och utsigten till befordran ringare, än för Kapten-löjtnanter vid Flottan, till 2,500 R:dr hvardera och för Wirkes-kontrollören vid Carlskrona station till 1,200 R:dr, hvadan korpsens stat skulle upptaga: för Öfversten och Sekund-chefen lön R:mt R:dr 4,500: — » Öfverste-löjtnanten d:o » » 4,000: — » Majoren d:o » » 3,500: — » 1 Kapten d:o » » 3,000: — » 2 Kaptener, å 2,500 R:dr d:o » » 5,000: — » Wirkes-kontrollören i Carlskrona d:o » » 1,200: R:mt R:dr 21,650: — Bil. M 3 till Kony!. Maj:ts Nåd. Prop. Ni 1, om Statsverket 1850. 29 Transp. R:mt H:dr 21,680: — arfvoiien till 6 Werkmästare, hvilka med lön på Flottans Timmermansoch Handtverks-stat, tjenstgöra såsom befälhafvare vid arbetsposler, å 400
N:o 174, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition om upplåtande till Upsala Central-Hospital af några, Kronoparken Åsen och Ulltuna Kungsladugård tillhöriga jordar. N:o 176, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, angående öfverlåtelse till Kyrkoherde-bostället i Vestra Tollstads socken af Kronoängen Skinnarvrån. N:o 179, memorial med förslag till sammanjemkning och voteringspropositioner, i anledning af olika beslut i fråga om anslag för innevarande år till vatten-communicationer, samt N:o 180, memorial med förslag till sammanjemkning och voterings-proposition, i anledning af olika beslut, angående anslag för innevarande år till Gevärs-fabrikationen. Från Höglo fl. Ridderskapet och Adeln. S. D. Remitterades till Stats-Utskottet Herr von Hartmansdorffs> August, den 10 sisth Juni afgifne motion att, i händelse nu gällande skjutslega blifver förhöjd, tillökning i lönerne måtte beviljas vissa embetsoch tjenstemän. S. D. Biföllos Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets den 27 sisth Juni e. m. på hordet lagde Betänkanden: N:o 58, i anledning af väckt motion, om inskränkning i användandet af Kyrkomedel. N:o 59, i anledning af väckt fråga, om rättighet för väfveri-idkare i Stockholm, att i husen få utbjuda och afyttra sina väfnader, vare sig af bomull, linne eller ylle. 072 Fröt. Vtclr. d. 4 Juli 1840. % N:o 61, i anledning af väckta motioner, att så kallade Rusthålls-visitationer icke må anställas oftare, än två gånger om året, samt om nedsättning i det hittills bestämda mål å manskap och hästar, som vid Cavaleri-Regementen antagas. N:o 62, i anledning af väckt motion, att Hans Kongl. Höghet Prins Carls Palais måtte öfverlåtas till ett National-Museum. S. D.
Motionären har alitsa föreslagit, att Rikets Ständer för sin del mätte besluta: ratt församlingarnes urgamla, genom 17.'14 års resolution bekräftade rättighet att fritt fä välja sina klockare, må bibehållas utan hinder af 1820 års Kongl, bref, och att således hvarken förslag reller valu för dessa tjensters återbesättande må erfordras; att klockare må åläggas fullgöra sina skyldighet i afseende på barna-undervisningen; och att klockare, som söka sådan syssla inom de församlingar, der orgelverk finnes, äfven må åläggas förete bevis öfver deras skicklighet i orgel-spclning, på det klockareoch orgelnist-tjcnsterna på sådane ställen må förenas.« Vid sednaste riksmöte väcktes två motioner i enahanda syftning, som de ofvannämnde, den ena af riksdagsfullmägtigen Nils sindersson frän Christianstads län och den andra af ofvanbemälde David sindersson. Uti den förra af dessa motioner föreslogs, att den tillagda meningen i Kongl, brefvet den 6 Oktober 1820 måtte uteslutas, såsom tvetydig och öfverflödig, samt att pastorer och församlingar måtte bibehållas vid den valfrihet, som uti 17.14 års Kongl, resolution blifvit dem beviljad och uti 1786 års resolution ytterligare tillförsäkrad, att till klockare taga hvilken helst kompetent sökande, till hvilken de kunde hafva förtroende; och uti den sednare, att, åtminstone hvad allmogens i Halland rätt anginge, den förändring i 1835 års Kongl, bref mätte tillvägabringas, att samma allmoge, såsom af ålder brukligt varit och den i fordna fredsfördrag och Kongl, resolutioner förunnadt vore, mätte, under de vilkor som i lag föresÉrifne äro, sjelf få utse och välja de personer, hvilka inom församlingen skola bekläda klockare-beställningarne.
Jag har nyligen haft äran anmäla, att Discontrörelsen ingalunda är grundad på Disconträtten i Banken, utan att denne endast Den 3 Juni. 29 begagnas vid de tillfällen, då af de för CanalDirection emot 3 procent insatta medel större summa lyftes, än igenom nya insättningar hunnit inflyta. Jag har likaledes ödmjukligen anmält, att Götha CanalDirection, i stället att begagna Disconträtten, ofta äger betydlig fordran i Banken j och att sådant förhållande äfven under denna Riksdag inträffat och fortfarit ända till medio April, ifrån hvilken tid en hastig förändring i opinionen verkat, att insättningen af penningar för 3 procent minskat , och lyftningen af ägande fordran deremot så tilltagit, att Götha CanalDirection, vid slutet af Maj, i det närmaste nödgats begagna fulla beloppet af oftanämnde Disconträtt i Banken. Minuten är således inne, då Götha Canals DiscontDirection, för att kunna honore, ra sina egna förbindelser, synnerligen den att infria ännu utelöpande 3 procents sedlar, nödgas, i saknad af tillfälligt understöd, till fulla beloppet hastigt indrifva förfallande lån. I sådan ställning är det, som BancoUtskottet, icke till förmån för Götha Canal, utan med hänsigt å en mängd af Medborgares räddning från öfverhängande våda, tillstyrkt Disconträttens tillfälliga förökande med de alternativ framställda summorna, af sex eller åtta hundrade tusende R:dr. Då härjemte i benäget öfvervägande tages, att Höglofl. BancoUtskottet, långt ifrån att i förhand lemna något utlåtande i den hufvudsak, som af Riksens Höglofl. Ständer än - 3® Den 3 Juni. nu icke är till afgörande företagen, endast föreslagit, att den förökade
Besvärsoch Ekonomi-Utskottet, blifvit, jemlikt 43 SRiksdags-ordningen, till Sammansatta Lagsamt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets behandling öfverlemnad Sedan Rikets Ständer i underdånig skrifvelse den 2 December 1863 anhållit, bland annat, att Kongl. Maj:t måtte taga i nådigt öfvervägande, om icke ändamålsenligare och mera verkande åtgärder, än de dittills stadgade, kunde påbjudas för befordrande af tillsynen, huru de till Landtmäteristaten börande tjenstemän uppfylla dem i tjensten åliggande skyldigheter, utfärdades den 6 Augusti 1864 Kongl. Maj:ts förnyade nådiga Landtmäteri-Instruktion, i hvilken 13 § 1 mom. lyder sålunda: »Kongl. Maj:ts Befallningshafvande skall öfver landtmäteriverket i länet hafva allmän uppsigt, med rättighet och skyldighet att vidtaga alla de åtgärder, som i ett eller annat afseende tili landtmäteriförrättningars fortgång och behöriga verkställighet leda kunna och med gifna föreskrifter öfverensstämma, samt dervid tillse, icke allenast att de i ämnet gällande författningar varda efter deras rätta förstånd och mening tillämpade, utan ock att landtmätare sina skyldigheter med flit och noggrannhet fullgöra, samt dem uppdragna förrättningar med all skyndsamhet företaga och fullborda, i hvilket afseende Kongl. Maj:ts Befallningshafvande eger att, beträffande laga skiften, förfara i öfverensstämmelse med Skiftes-stadgans föreskrifter, samt i andra mål förelägga landtmätare vitén; men om de i tjensten begå fel, som till Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes kunskap komma, då bör Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, der han så lämpligt finner, sjelf foga anstalt om laga åtals anställande, eller ock, till beredande deraf, å behörig ort göra anmälan». Motionären anmärker, hurusom detta stadgande mindre, än förut i ämnet gällande föreskrifter, verkade till uppnående af det mål, Rikets Ständer i sin ofvanberörda underdåniga skrifvelse åsyftat.
Jag tror, att det vore ett lyckligt fält för juridiken att vinna på, och det är den önskan man söker genomdrifva, att få kasta allt under juridikens jernspira. Min Önskan åter är, att sådana stadganden måtte vidtagas, att rättegångar i möjligaste måtto blifva obehöfliga. Är qvinnan gift, beror det på hennes man, om lian vill taga den lösen, som föreslås. Jag anser delta tillägg vara ett rent misstag, och lika mycket skadligt för BondeStåndet, som jag för detsamma anser gagneligl, att det fordna stadgandet bibehålies. Hvad morgongåfva angår, har Herr Hjerta uppställt ett nytt förslag, men dervid ej bibehållit rättvisan de båda könen emellan. Han har bibehållit rättigheten för qvinnan att få morgongåfva, då. mannen dör, och ej lemnar barn efter sig, men han har ej lemnat mannen någon motsvarande förmån. Om detta är rätt, eller om deruti ligger någon naturlig rätt, det lemnar jag derhän. Jag lemnar äfven i sitt värde Herr Cederschjölds anmärkning, att mera penningar äfven gifva mera förstånd. Jag tror visserligen, att de kunna finnas tillsammans, men ofta utestänger lätt tillgång på pengar förståndets användande. Man får gunås alltför ofta komma i erfarenhet deraf. Här har. blifvit sagdt, att Utskottet icke talat om morgongåfva, derföre att den frågan ej var upptagen i Motionen. Jag lemnar derhän, huruvida Utskottet hade rätt att upp - 78 Den ii Ju ni i f. m. taga elen saken eller icke, ty Utskottet, sorn får en Motion till sig, får icke förbise de frågor, som dermed äga sammanhang. Det får ej bero af en Motion, som åsyftar pröfning af Lagens grund, att utestänga pröfningen, om och huru Lagen kan tillämpas, på det icke den klagan må kunna föras, att man föreslår lagar, som föranleda till missnöjen. Att brådstörta lagförändringar, har aldrig varit min önskan. Jag anser det förevarande nya lagförslaget mindre lämpligt, derföre att det så starkt griper in i den nya lagboken.
M. blifvit gilladt; men på samma grund, som jag förut upgifvit, får jag högtidligen förklara, att jag ingalunda anser Föredraganden vara orsaken till ett sådant misstag. Hvad aflöningen beträffar, ber jag att få ådagalägga huru pass rättvis Kam maritin varit vid fördelningen af lönerna, och huru pass välvillig den varit emot en tjensteman, som väl ålminstone borde hafva försetts med en lön, som någorlunda kunde anses tillräcklig för lefnadskostnadernas bestridande. Jag vill gå till sjelfva kärnan af KammarRms förslag. Der finna vi följande förhållande: KammarUm har tillstyrkt nedsättning af aktorats-arfvodet med en sjettedel; detta arfvode har efter 10 års beräkning i medeltal utgjort 555 Rdr 41 sk. 1 rst Bko. Nu ber jag att få uplysa derom, att för närvarande icke finnes något balansmål under handläggning, så att, så vida icke vederbörande tjenstemän i hast hafva den beskedligheten att tillgripa Kronans medel, så finnes ingen sportel-inkomst. Emellertid har KammarR:n i sitt förklarande af år 1853 upfört ordinarie Adv.Fiskalen till en lön af 5,600 Rdr Rmt; men då de fråntagit honom 555 Rdr 41 sk. 1 rst., så måste väl hans lönetillökuing vara så mycket mindre som hans förlust i sportel inkomst, och således blir den nya lönen 1,507 Rdr 22 sk. 11 rst. Bko. Den nuvarande lönen på stat har blifvit uptagen till 1,700 Rdr; men den utgör sällan mer och sällan mindre än 1,400 Rdr. Skillnaden häremellan och den lön, som enligt KammarEms förslag skulle tillfalla Adv.Fiskalen utgör 107 Rdr, hvadan KammarR;n således haft den välvilja emot sin Adv.Fiskal att öka hans lön med 107 Rdr, säger 107 Rdr! Adv.FiskalsKont:ts gamla ordinarie inkomster utgjorde, enligt KammarR:ns egen beräkning och då jag härvid inberäknar Kansliets andel i utslags-lösen, 4,108 Rdr 44 sk.
En Ledamot härstädes har sagt, att om han tillförene såsom Domare blott behöft juridiska kunskaper, så har han nu, efter sitt inträde på den Administrativa Embetsmannabanan, funnit sig behöfva icke allenast desse, utan många flera kunskaper; och deraf har han velat draga den slutsats, att en President i ett förvaltande Verk borde hafva åtminstone lika lön med Presidenten i en HofRätt. Jag vill dervid endast anmärka, att det i sednare tider icke varit af andra Presidenter än HofRätternas, man fordrat kunskaper, som genom Examina kunnat bevisas. Deremot har man till Presidenter i Collegierne ofta tagit sådane personer, som aldrig undergått något Examensprof. På grund af kunskapsmåttet kan således icke argumenteras för större lön åt Presidenterne i de förvaltande Verken.— Förslaget att gifva Länsmän högre värdighet har blifvit tadladt såsom olämpligt. Men ju mera ett lagligt samhällsskick utvidgas, desto mera behöfves urskillning och kännedom af Samhällets författningar, äfven hos de ringare Den 17 December e. m. a3i tjenslemännen; och ju mera ökar sig deras betydenhet. Hvem skulle väl halva trott, då Lustspelet Kronofogdarne författades, att desse Tjenstemän nu skulle hafva Konungens Fuilmagt och vara så ansedde och vigtige? Lika beskaffadt är förhållandet med Länsmännen. Man må nu drifva gyckel med ringheten af deras befattning; men den är ej ringa. Snart nog går det med dem, som med Kronofogdarne. För öfrigt, då vi se examinerade ynglingar af våra anhöriga och af alla stånd, trängas om ringa sysslor och enskilta uppdrag; så tyckes det icke vara skäl att längre till statens tjenare antaga personer, som cj ådagalagt prof på bildning eller kunskaper. Åtskillige yttrade bärtill deras bifall. Friherre Ehrenborgh: Jag har begärt ordet, för att tillägga, det jag önskar, alt mitt yttrande i förevarande ämne under en föregående discussion måtte få åtfölja remissen af Herr Ribbings Memorial Lill vederbörligt Utskott.
Han lågs ger sig frisk i sång, och vet, att han sjelf uträttat sitt arbete; då deremot Ståndspersonen vet, att h3n betalt lata arbetare, som gjort intet eller dåligt arbete. Jag tillstyrker, att den summa, hvilken hitintills utgjort maximum för fastighetslån, äfven hädanefter må antagas såsom norm. Herr Tham: Vid min ankomst till Riks dagen fick jag hår höra, hvad jag likväl ej kunde tro, att det fanns öfverflödig tillgång på silfver; ty det ansågs lått, att skaffa actier för 3 millioner i silfver. Nu åter hör jag, att det skall vara brist på denna metall. Det år då möjligt, ett de Herrar, som förut voro härmed försedde, af fruktan för en realisation fört sitt silfver ur landet. Hvad sjelfva fastighetslånen beträffar, så påminner jag mig, att BondeStåndet, hvad dem angår, alldeles icke begärt någon gunft för Jig. Jag förstår således ej anledningen till en sådan tydning, att dessa lån endast skulle vara för Allmogens skull. BondeStåndet har betraktat saken ur en ädlare synpunkt, att hjelpen skulle beredas alla jordbrukare. Jag instämmer med Herr von Heijne deruti, att lörlågenheten minst finnes hos Bonden, och förnämligast hos Ståndspersoner. Det händer stundom, att en militaire Dm 13 September e, m, 685 Embetsman, som sätter sig ned på en jordtorfva, behöfver lån. Jag tillstyrker derföre, att maxi, mibeloppet åtminstone må blifva sådant Utskott ten föreslagit detsamma. Man lår i alla fall icke med skål kunna påstå, att man härigenom velat anvantagera de rike, Friherre Ancharfvärd, Carl Henric: Det har synts mig, som om tankarne ej voro mycket delade i frågan om nyttan eller skadligheten af fastighetslån. Ingen har bestridt oriktigheten af principen, hvarom således ej år något mera att säga. Men då nu fråga år, att till någon del medgifva fastighetslån, hemställer jag, om det år möjligt, att med dem hjelpa någon, som behöfver en större nedsättning?
Det hindrar icke den fattige att söka rättvisa hos den högsta domaremakten, ty af honom fordras icke någon nedsättning; och den, hvars klagan bifalles och som således med full befogenhet påkallat Konungens pröfning, får åter de penningar, genom hvars nedsättning han ställt en borgen derför, att han endast af öfvertygelse derom, att han drifver en rättvis sak. fullföljt densamma.» På dessa och öfrige under debatten anförda skäl af dem, som motsatt sig Utskits förslag, anser jag att åtminstone ännu kan dröjas med afskafTande af denna re »isionsskilling, desto hellre, som vi förmodligen snart måste revidera hela vår RättegångsBalk; och förenar jag mig således med dem, som yrkat afslag å Utskits hemställan. Hr Dalman: Jag är nog lycklig att vid detta tillfälle kunna instämma med Gr. Sparre. Frih. Leuhusen synes vara af den mening att endast mål af större vigt borde få hänskjutas under K. Mits pröfning. Det lärer likväl vara bra svårt att bedöma, hvad som för den ena eller andra medborgaren är af vigt eller icke; ty det som är af ringa eller ingen betydenhet för en individ, t. ex. den rike eller förmögne, kan för en annan, som måhända icke eger något mer än det hvarom tvistas, vara af den aldra största vigt; ja mången, som anser sig hafva rätt, kan med skäl tycka det vara af vigt att äfven inför högsta domarmakten få afgjordt, huruvida han utan giltiga anledningar börjat och fortsatt en rättegång. Utom nämnde åsigt, har jag icke hört något annat skäl för revisionsskillingens bibehållande anföras, än att, om den upphörde, Högsta Domstolen skulle ölverhopas med allt för många mål. Jag betviflar dock, att sådant skulle i någon märkbar mån ega rum; erfarenheten ådagalägger nemi. att. med ganska få undantag, missnöje mot Hofrätternas beslut fullföljes hos K. Mit utan afseende derpå att revisionsskilling måste nedsättas eller i annat fall fattigdomsbevis presteras.
103 § angående lånet för återuppbyggande af den,under sistlidne åis som mar nedbrunna, delen af staden Christianstad, innefattar de af Rikets S>'änder, genom bifallandet af S‘ats-utskottets utlåtande N:o201„ för della lån stadgade vilkor och föreskrifter. 104 § angående det, nämnda stads näringsidkare, efter samma eldsvåda tilldelade förlagslån, grundar sig på Rikets Ständers beslut enligt utlåtandet N:o 76. 105 §1 angående några allmänna föreskrifter i afseende på utbetalningen af de å Riksgälds-kontoret anvisade anslagsoch låne-summor, innehåller samma stadgauden, sorn 94 §1 i 1845 års reglemente, och giundär sig på Rikets Ständers beslut enligt 2:dra och 3:dje punkterna i Utskottets memorial N:o 284. 106 § angående innestående beloppen af de vid 1840 och 1841 samt 1844 och 1845 årens riksdagar beviljade anslag för folkundervisningens befrämjande, motsvarar 95:te och 96:te §§ i nu gällande reglemente, s<mt innehåller Rikets Ständers, genom bifallandet af 59:de punkten i utlåtandet N:o 124,. meddelade förklaring i afseende å dessa anslags framtida reserverande. 107 § angående de för samma ändamål, vid innevarande riksdag beviljade anslag, innehåller hvad Rikets Ständer för öfrigt, genom nyssberörde punkts bifallande, beslutat. 108 § angående riksdags-kostnadernas licgviderande, motsvarar 97 § i 1845 åis; reglemente och innehåller dessutom, ett, på Utskottets yttrande i utlåtandet N.:o 84, grundad! tillägg, angående kostnaderna för sisi förflutna. riksdag.
Man kunde lätt iakttaga, att det gällde något de, löjliga och dumma prästdyrkan, mot detta taktlösa förföljande af stackars prästovanligt. Korrespondenter och recensenter från hela Europa, ja till och med från Amerika, hade män, som blifvit en modern sjukdom bland samlats i en verklig elitkår. Blott af Berlinerkvinnor af alla samhällsklasser, mest dock kritiker voro ej mindre än öfver ett dussin närinom den högre societeten. Det finns ingenvarande. Det där fina ansiktet med sina ännu ting, som mera nedsätter kvinnorna i tänungdomligt blomstrande kinder inom en ram af hvitt hår och skägg, med den lifliga blicken bakkande mäns ögon, än just detta idiotiska om glasögonen, eller det där karaktäristiska huf» spring » efter personer, hvilkas mänskliga vudet med det långa gråa artisthåret och den brister möjligen falla de mera kritiske bjärt siora slokhatten, dem har hvarje ung musikalisk kraft, som vågat sig inom offentlighetens område i ögonen. i Berlin, lärt sig att hysa respekt för. Och hvilOch de beundrade prästerna själfva, hur ken massa af illustratörer, både på parkett och se de saken? Några af dem, de minst ädla första raden, som i sina skissböcker under förstulna blickar söka att teckna en del af publiken. och ytligaste karaktärerna, fråssa måhända Och så de människotorterande blixtfotograferna. af sitt inflytande och blifva stundom verkDet var hårresande. Hvar och hvarannan minut liga tyranner för de kvinnor, som komma under föreställningen, medan man som bäst njöt inom deras trollkrets. De flesta känna sig af en stämningsbild: » paff! » en knall, en blixt, ytterst obehagligt berörda af beundrarinnorså alt man med bländad syn ryckte till, och en nas efterhängsenhet och söka att så mycket kvalmig röksky öfver hela salongen. Ett totalintryck under för handen varande omständigheter sig göra låter, utan att stöta någon, undgå var knappast möjligt att erhålla. Men man hade deras vänskapsbevis. Och slutligen finnas ju morgondagen, som icke heller i något afseende nog äfven de, som öfvergå till verkliga kvinnogäckade förhoppningarna, snarare hos många kanhatare och kviunoföraktare och fly allt hvad ske öfversteg dem.
Att beskatta en näring såsom sådan, torde i allmänhet böra, ur naturrättsligt icke mindre än ur stats-ekonomisk synpunkt, kunna anses som ett fel, och hvad försvunna mörkare tider felat genom åläggande af så kallade grundskatter, jordeboks-räntan m. m. på den naturligaste af hufvudnäringen i vårt land, bör väi af nu varaade, mera upplysta, friare tider, kunna försonas genom en rättvis återgång till det sanna, det naturliga, att nemligen menniskari — personen — beviljar till det allmänna och till Statens bestånd efter hvad billigt är, på grund af fördrag från folkets delegerade, gällande under vissa kortare tidlängder, men att näringen må lemnäs fri. För uppnående af detta mål, torde ifrån Statens sida böra önskas ett efterskänkande af allt hvad grundskatter heter, och låta Statens intrader utgå hufvudsakiigast genom bevillning. Ty att söka kapitalisera grundräntan derigenom att egare af kronoskatte-hemman skola erlägga så stort belopp i penningar, som fordras för att af deras ränta kunna erhålla grundskatte-beloppet, vore icke rättvist då Irälsehemmansegare, redan förut skattefria, fortfarande skulle blifva det på de förras bekostnad. Man säger: att då frälsejorden |emförolsevis är så mycket dyrare än kronoskatte-jorden, så är det billigt att den sednare på ofvannämnde sätt bidrager till grundräntans kapitalisering och lemnär frälsejorden i samma skattefrihet, som den från uråldriga tider åtnjutit, och således icke gör ingrepp i densammas vällörstådda rätt. Men skall då skattejorden, af grundräntan från uråldriga tider utsugen, fortfarande blifva det till frälsejordens fördel? Eller skall då frälsejorden aldrig återgälda skattejorden den orättmätiga fördel den i uråldriga tider ända intill nu åtnjutit på densammas bekostnad?