Riksarkivet/mini_cleaned_diachronic_swe huggingface dataset:
Så väl Statsmannen som Juristen ogillar numera fordna tiders skräcklagar. Med civilisationens framsteg har en mildare brottsmålslagstiftning gått i bredd och en mera rättsenlig strafFtheori småningom gjort sig gällande, deri man velat se ej blott den brottsliges bestraffning, utan äfven hans förbättring; och man älskar icke längre att finna förbrytaren, den mindre lika med den gröfre, genom vanärande straff, för alltid bränmärkt, och för honom göra återgången lill det medborgerliga lifvet omöjlig. Icke dessmindre, och utan att hafva visat, att den vid sista Riksdag fastställde förvandlingsgrund ej uppfyllt sitt ändamål, samt en allvarsammare följaktligen vara af bebofvet påkallad, hafva Utskotten i deras senare förslag återgått till den äldre af fängelse vid vatten och bröd. De vilja således, alt den, som allenast öfverträdt en oeconomisk Författning, hvarigenom något egentligt brott icke är begånget, skall inkastas i samma häkte, för undergåendet af enahanda straff, med den grofva brottslingen och sedermera med honom dela vanäran af straffet. Men detta träffar icke ensamt den verklige förbrytaren, det kan äfven drabba den alldeles oskyldige, den måhända laglydigaste medborgaren i Riket; i hvilket afseende jag får hänvisa lill 43 §., angående husbondes ansvarighet för de öfverträdelser emot Författningen, som ske inom hans bus; och alt många sådana kunna ske husbonden ovetande och emot hans vilja, derpå saknas icke exempel. Endast detta torde visa olämpligheten af den förvandlingsgrund, hvarmed Utskotten nu framträda. Huru litet rättvis man varit, vid bestraffningens lämpande till förbrytelsen, efter dess mer eller mindre svåra beskaffenhet, erfar man vid förslagets jemförande med vår allmänna
Majit behagat i nådig Proposition den 4 iNovember sistlidet år meddela Rikets Ständer, hade, i sammanhang med fattadt beslut om anläggande af ett gasverk i staden Nyköping, den önskan blifvit uttryckt, alt en lill Nyköpings fordna, nu såsom länshäkte begagnade slolt hörande, mellan slottet, strömmen och vattengatan belägen åkerkulle af den slotts-vaktmästaren och slotts-knektarne pä lön anslagna så kallade sloltsknekts-backen eller stallbacken måtteför gasverkets byggnader få begagnas mot vederlag från stadens angränsande hästhage; oell hade, vid den, i anledning Expedilions-Vlskottels Förslag till underd. Skrif reise, IS:o 'II.
Conto. som blifvit godtgjorda dels, på sätt nämnde Utredning utvisar, med R:dr. 38,171: 16. 6. och dels med Kongl. Stockholm sorn ofvan. C. fV. Zetterström. — 432 — ^Jtredning öfver skillnaden emellan de uti 1844 och 1845 års Kronobergs Läns Landsböcker upptagna utoch ingående balanser: Utgående balansen från 1844 års förberörde Läns landsbok till år 1845 påför Om härifrån afräknas, under titel: KammarRättens anmärkningsmedel, levererade: för Konga Härads Fögderi „ Kinnevalds och Norrvidinge Häraders Dito „ Wexiö stad återstå, som uti 1845 års ingående balans upptagas, Levereringar i LandtRänleriet. Inom den 30 April 1845. Inom den 31 Augusti 1845. Summa AnmärkningsMedel. C. W. Zetterström. — 433 — Landshöfdinge-Embetets i Linköpings Län underdåniga Utlåtande, i anledning af en utaf Rikets Ständers Revisorer gjord anmärkning vid Länets Landsböcker för åren 1814 och 1845. Underdånigste Memorial Till underdånig åtlydnad af Eders Kongl. Maj:ts nådiga Remiss den 11 sistlidne Februari och med anledning af Rikets Ständers år 1847 församlade Revisorers, uti afgifven Berättelse om verkställd granskning af Stals-verkets med dertill hörande fonders tillstånd, styrelse och förvaltning för åren 1844 och 1845, framställda anmärkning dervid, att nyssnämnde års landsböcker för detta Län upptaga i skuldbalanserna, såsom Landt-ränteriets äldre förskotter, 24,137 R:clr 26 sk. 1 rst, lör durchmarch-kostnader, hvilket belopp uti Landt-ränteriets till Kongl. Stats-Kontoret afgifna redogörelse-handlingar icke förekommer, får underdånigst Landshöfdinge-Einbetet afgifva följande utlåtande:
Debet. år 1852. år 1853. Balans från föregående år: Uppbörd: Afskrifning ar: Balans till påföljande år: I sammanhang med granskningen af dessa räkningar, hafva Revisorerne, jemlik^ föreskriften i öde § af instruktionen den 17 April 1841, gjort sig underrättade om de åtgärder, soin blifvit vidtagna i afseende å redogörares proprie-balanser. Enligt 1853 års riks-hufvudbok uppgingo dessa balanser vid samma års slut till följande belopp, nemligen: Stats-medel. Riksgäldsoch di verks medel. veise Summa. Christianstads dito . Efter hvad Revisorerne inhemtat, äro dock nämnde balansbelopp, hvad en del aflänen beträffar, icke fullt tillförlitliga, enär uti samma läns landsboks-sammandrag, i följd af nu sällande formulär, som icke äger särskild kolumn för proprie-balanserna, dessa blifvit uti kolumnen för restantier upptagna och med dem sammanförda, hvarigenom vid landsböckernas omslutande det ofta icke varit möjligt, att, utan vidlyftiga undersökningar, hvilka tiden ej medgifvit, med säkerhet urskilja hvad som tillhört det förra eller sednare slaget. Denna olägenhet kommer emellertid sannolikt att försvinna när det nya räkenskaps-formuläret varder uppgjordt och faststäldt. På sätt aktorats-räkningarne utvisa, hafva, af de vid 1852 års ingång varande större propriebalanser. Kyrkoherden i Glemminge församling, Kontraktsprosten D. B.
Desse valmän, hvilka böra till valförrättningen sammanträda samma dag, då de blifvit utsedda, och ej må åtskiljas, för än valet är fulländadt, skola först samfäldt, medelst slutna sedlar, hvar för sig uppgifva den man, som de anse böra komma under omröstning. Falla dervid rösterna till mer än hälften på en man, är han behörigen vald. Varda åter rösterna så de - Kongl. Maj:ts NM• Skrifvelse, N:o 85. lade mellan liera, alt sädan full pluralitet för någon icke eger rum, anställes ny omröstning med slutna sedlar lill antagande af den, som de flesta rösterna erhållit, eller, om lian icke antages, af den, som niist honom utaf de flesta valmän blifvit kallad, o. s. v. Inträffar den händelse, att tvä eller flera personer, iifver hvilka röstas bör, undfått lika röstetal, skall först votering företagas om den ordning, hvaruti de böra till omröstning framställas. Skulle, sedan alla omröstningarne sålunda försiggått, likväl ingen hafva erhållit ofvan föreskrilna pluralitet, bör ny omröstning anställas öfver alla dem, som vid den första blifvit satte i fråga, och skall den, som då erhåller de flesta rösterna, anses behörigen vald. Enär någon af de i denna ordning under omröstning ställde blifvit af valmännens pluralitet antagen, upphör valförrättningen, och varder han af Riksförsamlingen förordnad. Den, åt hvilken detta embete blifvit anförtrodt, kan vid följande riksdagar i nu föreskrifven ordning dertill åter väljas. Valmännen böra vid samma tillfälle, då justitiee-ombudsman utses, och på enahanda sätt, välja en man af de egenskaper, som hos denne embetsman erfordras, för att honom efterträda, i fall han, innan nästföljande lagtima riksdag, skulle med döden afgå. I händelse justitiae-ombudsmannen vid samma -riksdag, under hvilken han blifvit vald, afsäger sig det erhållna förtroendet, eller med döden afgår, insätter Riksförsamlingen genast i embetet den man, som blifvit till hans efterträdare utsedd.
Omkostnaderne för förvaltningen bestridas af gillets gemensamma fond, och riksstaten tillsläpper dertill ingen enda skilling. Standerne kunna visserligen besluta alt Seraphimer-gillets inkomster skola synas på riksstaten, men detta vore hvarken lämpligt eller rättvist. Det vore orättvist alt öfverföra redan förärade fonder till Staten, ty sådant vore ett ingrepp i äganderätten. Större delen af de ecclesiaslika anslagen, som efter PresteStjs privilegier utgå, stodo aldrig på riksstaten före 1818, och om nu detta gilles inkomster* der uppfördes, så kunde det möjligen komma att bero på ett förstärkt StatsUtsk. att votera boil alla dessa anslag; men hvad som under enskild äganderätt tillhör fromma stiftelser, det vill jag ej att man skall kunna votera bort, och afstyrker således att någon åtgärd må vidtagas, som kunde göra dessa fonder synliga i riksstaten. Mycket mer kunde väl vara att anföra, men jag inskränker mig nu till att endast begära återremiss. Hr von Hartmansdorff: En talare har yttrat, att ingen fördelning af extra-utgiftsmedlen departementen emellan borde äga rum. Detta yrkande måste jag bestrida. Under den tid jag förestod slatssecreterare-embetet för ecclesiaslik-ärendena fanns ingen fördelning af dessa medel, och följden deraf var, att Ecclesiastik-departementet, oaktadt mina trägna föreställningar, ändock sällan fick någon andel af dessa Den 3 Mars e. m. 97 dessa medel. — Om jag vid den liden hade haft 6000 r:dr att påräkna till extra-utgifter, skulle jag hafva ansett denna förvaltningsgren särdeles lycklig. Jag tror det vara nödvändigt att hvarje depart.chef har något bestämdt att påräkna, ty blott derigenom kan han göra beräkning huru han skall kunna åstadkomma mesta gagn med minsta kostnad. Om man blott ville göra fördelningen efter hvad hvarje departement fått under 5 år, så skulle, i händelse Ecclesiastik-departementet icke fått mera under de 2^ år, som förflutit sedan jag lemnade detsamma, än det förut erhöll, detsamma komma att få nästan ingenting.
N:o 7, med förslag till åtskilliga ändringar i grundlagarne. H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, tillkännagaf alt, enl. den af R. o. Ad. på f. m. stadgade ordningen för föredragningen af de afgifna förslagen till R. o. Ad:s gemensamma tankar, nu först borde förekomma Frih. Raabs, Adam Christian, förslag, samt lät derefter upläsa della förslag till gemensam tanke, hvaruti blifvit yrkadt: Den 28 Maj e. ra. 311 ”Antagande af det förslag, som innefattas i Hr Brincks reservation, med skillnad: l:o att riksdag ej hålles oftare än hvart tredje år. 2:o ali landet ej för val af de 70 ledamöter, som i 2:dra kammaren skola tillsättas af Elektorer, delas i 70 valkretsar, utan alt dessa val ske länsvis.” Hr Tersmeden, Nils: Man har med skäl ansett som en förtjenst hos våra grundlagar, att de stadga sättet på hvilket de kunna ändras och förbättras. 56 § R.F. äfvensom 81 § samma grundlag utmärka detta sätt. Den förra talar dock icke om annat än om förändringar af stadganden i grundlagen och den sednare, eller den 81, som stadgar rör:de Konungens rätt alt föreslå förändringar deri, talar också om ändringar i grundlagen. Med stöd af förenämnde §§ hafva, genom en olycklig vana, Sländerne äfven ansett sig ega rättighet icke blott att ändra sina grundlagar, utan äfven med detsamma uphäfva ett, och införa eli annat stadgande och i och med detsamma göra sådant grundlagsenligt. Jag vill icke bestrida denna rättighet, denna vana är också ett bruk, men genom densamma har grundlagens ändamål förfelats. Man tror sig nu, på grund af 56 §:s stadgande om gemensamma tankar, kunna framkomma med förslag, hvilka kullkasta dem som Const.Utsk. framställt.
– Ingen hade sett, när han gick, men han var borta. Herr Hall sade: – Låtom oss åter sätta oss till spelborden. Min son är myndig, sir ni, sir ni, och han kan göra af sina pengar hvad han behagar, sir ni, sir ni. John hade kastat på sig sin päls, ryckt till sig hatten och skyndat ut på gatan. I sin distraktion gick han allt längre och längre bort, förbi hamnarne, ända ut till Klippan. Där låg den stora Ostindiefararen Sophia Magdalena, som om några dagar skulle afsegla till China. John gick ombord och träffade kaptenen, som artigt hälsade på den förnäme unge mannen och frågade, hvarmed han kunde stå till tjänst. – Det är kallt häruppe, behagar inte min herre stiga ner i min hytt, sade han. John antog inbjudningen och följde kaptenen ner för den smala trappan. Väl inkommen i hytten bjöd kaptenen John en plats. Själf tog han ur väggskåpet fram en väldig butelj Jamaica-rhum, socker och två höga toddyglas med skedar och ställde på bordet framför John. Luften i kajutan var ej den bästa, ty spiseln osade, och det kändes ganska kvaft och instängdt i den trånga och låga hytten. Men detta bekymrade kaptenen föga. Han var helt upptagen af sitt värf att göra i ordning de två groggarne. Han stötte sitt glas mot Johns, blinkade och tömde glaset nästan i ett enda drag. Men när John smuttat på glaset, gjorde han en grimas och ställde det ifrån sig. – Man kan inte tala affärer med torr strupe, sade kaptenen och satte sig på sin koj. Var nu beskedlig och säg sitt ärende. John började: – Jag skulle ha stor lust att gå till sjös och följa med Sophia Magdalena. Kaptenen slog sig med båda händerna på knäet. – Såg jag inte bums, att det var ärendet! Jaså, herrn vill till sjös? Hvarför vill herrn till sjös? – Därför att denna staden är mig för liten och trång. Därför att när man nyser på Östra Hamngatan, ropas det prosit från Otterhällan.
Herr Männerstam, Johan : Om Eders Excellenre oell Högloflige Ridderskapet och Adeln anse frågan redan vara afgjord. återstår för mig endast, att till Protocoflet förklara, att dä den sf Eders Exeellenee gjorde proposition, hvilken icke ens, enligt RiksdagsOrdningens föreskrift, förut ver justerad, blifvit både med Ja och Nej besvarad, och då jag med flere Ledanlöten, hvilka dertill sagt Nej, kort derefter anmält oss att tola, och således icke försummat vår rått att yrka votering, eller afståit derifrån ån mindre bifallit propositionen, frågan efter min tanka icke Iean anses vara rätteligen afgjord Om jag kunnat föreställa mig, att beslut ud en af de vigtigaste frågor, som vid denna Riksdag förekomma, skolat på ett sådant sått fattas, hade jag visst icke underlåtit, att genast utsäga det ordet votering, för att åtmindstone derigenom förekomma, att detta beslut, sorn rubbar hela den föreslagne financeregieringcu, icke utan närmare eftersinnande, och af en genom vetering utrönt verkelig pluralitet, blifvit taget. Min reservation deremot får jag på nämnde grunder anmäla. Den 2 Junii, Herr Schiitz erc rantz, Johan Herinan, anmälte älven till Protocollet sin reservation emot Ridderskapets och Adelns beslut. Herr Nauckhoff, Carl Ulric-. Så framt beslut skall anses vara fattadt i denna fråga; reserverar jag mig deremot. Det år orimligt att nu säga sig skola öka en sedelstock, den man sedermera, då financeplanen kommer under Öfverläggning, torde fä såga skola minskas. Femte punkten i Utskottens Betänkande var af följande innehåll; 5:o
S. D. Remitterades till Konstitutions-Utskottet Stats-Utskottets nu föredragne memorial N:o 8, med anmärknings-anledning emot föredragande Stats-Rådet och Chefen för Sjöförsvars-Departementet. S. D. Föredrogos och remitterades till Bevillnings-Utskottet: Nils Larssons från jemtland motion, om anmärkningar vid stadgandet, rörande befrielse från Krono-utskylder för minderåriga barn; samt J. G. Wassmuths från Stockholms Län motion, om upphörande af Sjö-tullarne vid Stockholm. S D. Per Hanssons från Wermlands Län motion, om den förändring i präglingen af silfvermynten, att valören utsättes i skillingstal i stället för bråk af riksdaler; blef, efter nu skedd föredragning, till Banko-Utskottet remitterad. S. D. Föredrogos och remitterades till Lag-Utskottet nedannämnde motioner af: David Andersson från Halland, om förändrad redaktion af 24 kap. Bvggninga-Balken; Nils Larsson från Jemtland om öfverflyttande på Länsmännen af Kronofogdarnes åligganden i utmätningsmål; Peter Claesson från Elfsborgs Län, om införande i allmänna Tidningar af brottslingars namn och förbrytelser; Peter Mårtenson från Jönköpings Län, om yrkad öfverenstämmelse emellan 17 kap. 2 § Ärfda-Balken och 11 kap. 7 § Giftermåls-Balkeri, samt om föreskrift mot arfvejords företräde framför jord, som blifvit före äktenskapet förvärfvad; Gabriel Andersson från Elfsborgs Län, angående förändring i de för Privat-Bankerne gällande stadganden; Johannes Nilsson från Götheborgs och Bohus
Ämnet till en sådan ansåg han sig ju hafva funnit i mig och derföre hade han meddelat mig undervisning samt uppehöll framförallt platsen, till dess jag skulle kunna bli färdig att som fulllärd öfvertaga det ansvarsfulla kallet. Jag fick nu börja från början, i det jag såsom oexaminerad, tillförordnad lärare delade arbetet med Beata Henriksdotter. Hon fick behålla de två östra, mindre befolkade rotarna, jag deremot skulle undervisa i de båda vestra, mest befolkade, der man hade de största anspråken. Så började jag vid midsommartiden mitt arbete som lärare i Glimminge kyrkoby. Allt gick utmärkt. Jag fick beröm såväl af barnens föräldrar och barnen som af kyrkoherden, hvilken ofta bevistade mina lektioner samt gaf mig råd och anvisningar. Och i allt var hans vilja min lag. Jag kände mig så trygg och så stark under hans mägtiga beskydd. Intet är lyckligare för en menniska än att allt ifrån begynnelsen lära sig att i allt vörda och lyda sin öfverhet. Men dessa tre år, under hvilka jag nu tjenstgjorde såsom tillförordnad lärare i min födelsesocken, anser jag dock föga minnesvärda. Den ena dagen var den andra lik. Visserligen lärde jag mig härunder ej så litet af undervisningens svåra konst. Men då jag på den tiden ej studerat pedagogik och metodik, så gick ju det hela mera, om jag så får säga, obligatoriskt – det vill säga: det gick, som det gick, för det måste så gå. För det, som blef öfver af min ringa lön, köpte jag mig böcker och studerade under lediga stunder både historia och geografi och naturlära på egen hand. Men för min egentliga utveckling var denna tid ytterst betydelselös. Om jag såsom bild skulle vilja taga insektens utvecklingsstadier och tillämpa dem på mitt lif, så vore ju min barndom och mitt rastlösa arbete framåt i Hans Perssons skola och under kyrkoherdens ledning larvstadiet. Min tid såsom tillförordnad lärare kan jag i andligt hänseende kalla puppstadiet (mitt redbara arbete med att prenta in vett i stora och små, kloka och dumma Glimmingebarn vill jag dock icke hafva förringadt). Först då jag efter tre långa års väntan fick vända skolan och hela Glimminge ryggen för att begifva mig till Göteborgs seminarium och läsa på examen, först då kände jag puppskalet brista och vingarna spänna sig ut till flygt.
Lordeu %r beïattelseiis bof; lian har undansnillat ett arf, soin ined ratta skulie tillkomma Nniiiiys inom., och sedan lian fatt reda på sin sons förlofniiig, skyr Iiau Iiitet iiied~l a t t få den bruten. Ctan mirista svirigliet finner. lian gcnast lydiga redskap till utförandet af siiia. planer. Haii ger 400 kr. till en - post. fröken », som lofvar a t t undansnilla alla bref frin lordens sou till Emmy. F ö r 100 kr. får lian sedan st; iunia fröken a t t hemligli8lla Eniinys och lieniies mors adress, d&amp; lordens soii lienikominit från Indien. Men det ar ej blott en stackars spmtfrökenr; soiii iitaii iilinsta niotstånd tar emot mutor. Utan ringaste tvekaii satter (.ii advokat iiplt ett falskt testamente, genom livilket lorden vill l i t a eii liteii pwniligesuinina koinrna Eininys inor till del - dels för a t t bli af iiied Iieiiiir~ och dels för a t t tysta sitt samvete. Saniin: i advokat gii;. ocksi liktt ogeneradt ett, tillagg * till testamentet. Den ganila lorden lyckas ocksi ' a förmå Enimys unga syster Berta att för 200 $r. till lionoiii iitlamii; ~ den riug, soni Erniny fatt af sin trolof~ade. Atminstone fiirsta steget 1 6 brottets bana brukar ju, kosta » iiigot - inen sk syries ej varit förhållandet i deiina berättelsz. Emniy försöker förgafves a t t i Loiidon komma in pk itskilliga banor, men slutar med a t t skrifva en mycket god roman, till Iivilken hoii snart finner förläggare.
Kanske var det också allt detta som gjorde, att på samma gång han uppoffrade henne för sin egennytta, beherrskades han af ett vildt raseri vid tanken på att förlora henne. Klockan hade slagit tio och Lady Starling lemnade rummet åtföljd af Alice, hvilken, då hon skulle taga godnatt af den goda frun, kände en underlig sinnesrörelse bemäktiga sig henne. Hvarföre? Det förstod hon ej, och det kan blott den fatta, som emot alla förnuftets lagar fått erfara aningars makt. Alice gick in uti sitt rum, men då hon skulle lemna det, vände hon om, tog en liten bibel som låg vid hennes säng, och satte den uti sin ficka. Hon sade intet, hennes tankar hade vid denna handling ingen bestämd form; men då hon tog den, tryckte hon den hårdt till sitt hjerta liksom om hon känt det för svagt och haft behof af dess beskydd. Efter en stund ilade hon ned för den mörka trappan; hennes hjerta klappade, hon stannade flere gånger och var nära att vända om. Hvarföre erfor hon just denna afton alla dessa känslor? Kanske hade Edvards blick genomträngt hennes väsende med en underlig känsla? Kanske var det hennes goda engel, som ville beskydda henne emot det som skulle ske? Hvem vet, om icke samvetets röst fått makt öfver henne, om hon icke hade återvändt såvida hon ej med ens hört steg i sin närhet och känt sig omfattad af två starka armar. En brinnande kyss tystade det utrop som ville gå öfver hennes läppar; hon kände ett hjerta klappa emot sitt och då var hon icke mera rädd, hon erfor blott en outsäglig känsla af sällhet. Alice, Alice, hvad du är skön, hvad du är förtjusande! jag kunde icke återhålla min längtan efter dig, derföre kom jag. Alice, kom först upp i mitt rum; kom, jag ber dig. Edvard hviskade alla dessa ord uti Alices öra; han tog henne som ett barn uti sina armar; han var liksom ursinnig. Nej, Edvard, nej, sade Alice svagt. Jag vill icke att du skall kyssa mig, ty det är synd; icke förrän vi äro gifta. Det är redan andra gången jag begår denna synd. Edvard, jag är rädd för dig ... Edvard, släpp mig ... Edvard ...
Detta var temmeligen ovanligt åt dessa trakter. De hade här träffat mest qvinnor och barn, då någongång menniskor funnos i de förödda boningarna. Med häpnad varsnade Sigrid att mannen flere gånger såg sig om efter vandrarne och slutligen stadnade. I detsamma kom en pojke, med lång hvit lugg och klädd högst lätt i en trasig skjorta, trafvande utefter den nu åter alldeles uppblötta vägen. Hans drägt måtte alls icke förekommit honom, att vara någon för sval Novemberkostym, han skuttade sin väg fram, med de allra pojkaktigaste krumsprång. Men ödet lät honom oaktadt all nöjsamhet komma på fall, så att han vid en kapriol, midt för de vandrande, halkade och föll med stort buller ned i diket, dit han fick en högst oförmodad massa af ruskor, små stenar och mull att göra sig sällskap, och i fallet grep han så ifrigt efter herr Eriks ben, att denne, endast genom att kasta sig åt sidan, kunde undgå att dela hans öde. Nu skrattade herr Erik godt, och glömmande sin blindhet, tog han pojken i nacken och drog opp honom ur det djupa diket, ställde honom på vägen, tog med handen i den långa luggen och ruskade den smått. Derpå gaf han pojken en lindrig smäll med flata handen och sade: ”Seså, far hem nu med god fart. Opp på ugnen med dig och bed mor torka din skjorta, jag tänker du ingen annan har att ömsa på dig.” ”Nej se, katten far J, var det icke visst och sannt ändå”, ropade mannen med knytet, som nu hastade fram. ”Ja väl är det sjelfvaste herr Erik i lifslefvande lif och blod. Husbond, husbond, Gud välsigne eder. Ni lefver, ni är frisk och fri. Herre Gud, hvem hade väl väntat sådan glädje! Nej maken har jag ej sett.” Tårarna trillade lätt ur mannens ögon, men han tycktes sjelf ej hinna märka dem. ”Jaså, det är du, Elias. Jag hade knappt kännt igen dig. Nå, hvar håller du hus nu för tiden?” ”På landsvägen, ingenstans nu, herre, om ni ej vill vara så god och ta mig i er tjenst igen.